Dimā Aleksandrs

Dēku karalis

Aleksandrs Dimā

Dēku karalis

Romāns

PIRMĀ DAĻA

..

1. Kapteinis Rokfinets

1718. g. 22. marta rītā pulksten astoņos jauns, pieklājīga izskata, 25 vai 26 gadus vecs cilvēks, lepnā spāņu zirgā sēdēdams, gaidīja pie Jaunā tilta, kas ved uz Skolu piekrasti. Sedlos viņš sēdēja tik taisni un stingri, ka to varētu noturēt par stundinieku, kuru te atsūtījis mesers d’Aržansons, valsts policijas ģenerālleitnants.

Viņš tur stāvēja vienā un tai pašā vietā jau kādu pusstundu, bieži vien nepacietīgi uzmezdams skalu pulkstenim Samariešu tornī. Bet tad viņa klīstošais skats apmierināti apstājās pie cilvēka, kas, pagriezies pa labi no Do-fina laukuma, devās uz viņa pusi.

Tas, kas uz sevi vērsa jātnieka uzmanību, bija brašs, spēcīgs, gara auguma vīrietis. Parūkas vietā viņa galvu sedza kuplu, melnu, vietvietām jau iesirmu matu cepure. Pusē civilo, pusē karavīra ģērbu rotāja plecu lente, kas kādreiz bijusi sarkana, bet tagad, lietū un saulē cietusi, bija dzcltenoranža. Zobens kuļājās gar kāju. Kādreiz spožu apmali un spalvu izrotātā cepure tagad tik zemu bija noslīdējusi uz kreisās auss, ka likās, savu pozīciju tā tur spēja vēl noturēt tikai pateicoties brīnišķajam līdzsvara likumam.

Cienīgi līgodamies, ar vienu roku glauzdams savas ūsas, bet ar otru roku likdams ekipāžām saprast, ka ceļš brīvs, viņš tuvojās jātniekam. Viņa sejā, gaitā, manierēs, beidzot visā šai 45 vai 46 gadus vecā cilvēkā bija tik daudz pārdrošas bezrūpības, ka tas, kas sēdēja zirgā, nevarēja nepasmaidīt, caur zobiem čukstot:

— Lūk tas, kas man vajadzīgs!

Jātnieks tuvojās nācējam, acīmredzot ar nodomu to uzrunāt. Lai gan jaunais cilvēks tam bija gluži svešs, gājējs tomēr apstājās iepretī tornim, vienu roku uzlikdams zobena rokturim, bet ar otru roku turpinādams glaudīt ūsas; viņš gaidīja, ko teiks jātnieks, kas steidzās tam pretī.

Jātnieks apturēja zirgu un, roku pielicis cepurei, sacīja:

— Godātais kungs, jūsu āriene un manieres liecina, ka jūs esat muižnieks Ceru, nebūšu kļūdījies.

— Nē, protams! — atbildēja tas, pret kuru bija vērsts šis dīvainais jautājums, savukārt pielikdams roku cepurei.

— Ļoti priecājos, ka mans izskats tik skaļi runā manā labā. Ja jūs vēlētos mani godāt pēc dienesta pakāpes, tad jums vajadzēs mani saukt par kapteini.

— Kāda laime, ka jus esat karavirs! — iesaucās jātnieks, atkārtodams savu palocīšanos. — Tas pavairo manas cerības, ka jūs nepametīsiet muižnieku bezizejas stāvoklī.

— Esmu jūsu rīcībā ja tikai lieta negrozās ap naudas maku, jo jāatzīstas, pēdējo eku atstāju Turnelas ostas krodziņā.

— Neraizējieties, kaptein, mans naudas maks jūsu rīcībā.

— Ar ko man tas gods runāt? — ieminējās šādas atbildes pārsteigtais kapteinis.

— Esmu barons Renē de Valē ... — iesāka jātnieks.

— Piedodiet baron, man liekas, esmu dzirdējis šo vārdu dienās, kad karoju flāmu zemē .. .

— Es piederu šai ģimenei, kuras radu raksti atrodami Lježā.

Abi sarunu biedri atkal palocījās.

— Lūk kāda lieta, — turpināja barons de Valē:

— viens no maniem labākajiem draugiem, kavalieris Rauls d’Armantals šai naktī saķildojās ar kādu kompāniju; ķildas sekas divkauja, kurai jānotiek vēl šorīt. Pretinieki ir trīs, bet mēs tikai divi. Es devos pie marķīza de Hasē un grāfa Suržī, bet, par nelaimi, viņi šo nakti bija pavadījuši ārpus mājas. Bet trešais mums nepieciešams, un divkauju nav iespējams atlikt, jo jau pēc pāris stundām man jāaizbrauc uz Spāniju. Un tā lūk es nolēmu nostāties pie Jaunā tilta un lūgt palīdzību pirmajam muižniekam, kas ies man garām. Tas bijāt jūs, un nu es griežos pie jums.

— Lieliski, velns parauj! Esmu jūsu rīcībā. Kurā stundā notiek divkauja?

— Pusdesmitos.

— Kur?

— Pie Maijo vārtiem.

— Velns parauj! Nedrīkst zaudēt ne minūtes. Bet jūs sēžat zirgā, kura man nav. Kā te izlīdzēties?

— Ir izeja, kaptein.

— Kāda?

— Esiet tik laipns un sēdieties aiz manis manā zirgā.

— Labprāt, baron.

— Bet brīdinu, — piebilda jaunais cilvēks iesmiedamies, — mans zirgs ir mazliet nešpetns.

— Es pazīstu šo sugu, — kapteinis sacīja, soli atkāpies, lietpratēja acīm uzlūkodams skaisto zirgu. — Ja nemaldos, tas dzimis Granādas vai Sjerra-Morēnas kalnos. Almanzā man pašam bija tāds zirgs un ne vienu reizi vien man ar ceļiem vajadzēja (o piespiest nogulties tad, kad tas gribēja doties auļos.

— Viss tas tagad ļoti noder, kaptein. Tātad — zirgā, un tad — uz Maijo vārtiem!

— Tūlīt. — Un neizmantodams Valē atbrīvoto seglu kāpsli, viņš vienā lēcienā atradās jau aiz barona muguras.

Barons bija teicis taisnību: pie šāda smaguma nepieradušais zirgs mēģināja atbrīvoties no liekā jātnieka. Bet arī kapteinis nebija samelojis: dzīvnieks drīz vien pārliecinājās, ka tam darīšana ar stiprāku būtni. Pēc dažiem lēcieniem, kuru laikā publika apbrīnoja jātnieku veiklību, tas mierīgā riksi turpināja ceļu — pa Skolu piekrasti, no kurieties pa Luvras un Tilerijas ielām uz Apspriežu vārtiem un tad, pametot pa kreisi Versaļas ceļu, devās pa Elizejas laukiem uz Triumfa arku. Antēna tiltu sasniedzot, de Valē palēnināja zirga gaitu, jo vēl atlika diezgan laika Maijo vārtu sasniegšanai. So mazo atpūtu kapteinis izmantoja sarunas uzsākšanai.

— Tagad, baron, vai drīkstu jums vaicāt, nebaidīdamies kļūt nepieklājīgs, — viņš sacīja: — kāpēc īsti mē# cīkstēsimies? Man tas jāzina, lai apsvērtu jau iepriekš, kā man izturēties oret pretinieku.

— Jums ir vairāk nekā tiesības to prasīt, kaptein. Izstāstīšu jums visu sīkumos. Mēs vakar iegriezāmies vakariņās pie Filones. Vai ziniet, ka tā ir?

— Velns parauj! Kā gan to nezināt?! Es taču viņai palīdzēju iekļūt ļaudīs jau pirms karagājiena uz Itāliju...

— Nu, varat lepoties ar tādu audzēkni. Viņa dara jums godu. Un tātad — mēs ar d’Armantalu ieturējām pie viņas vakariņas ...

— Bez skaistā dzimuma pārstāvēm? — kapteinis pārtrauca.

— Protams, bez? Jūs vēl nepazīstiet d’Armantalu: viņš mums ir atturībnieks. Un pie Filones viņš mēdza iegriezties tikai tāpēc, ka baidījās zobgalību. Viņam ir sveša tā lieta — mīlēt vairākas sievietes. Viņš mīl mazo d’Avernu, gvardes leitnanta sievu.

— Tālāk?

— Un tā mēs sēdējām pie Filones, pļāpādami par pašu lietām, kad pēkšņi blakus kabinetā iebruka jautra, trokšņaina kompānija. Negribēdami citiem ļaut noklausīties mūsu lietās, mēs apklusām un tā negribot noklausījāmies kaimiņu sarunā. Nolādēta sagadīšanās! Viņi runāja par lietām, ko mums labāk nemaz nevajadzētu dzirdēt.

— Par kavaliera sirdsdāmu?

— Jā. Jau pie pirmajiem vārdiem, kas atlidoja līdz mums, es piecēlos, lai aizvestu kavalieri Raulu d’Arman-alu. Bet viņš uzlika roku man uz pleca un piespieda mani atkal apsēsties. Lūk, ko mēs dzirdējām:

«— Un tātad, — sacīja viena balss, — Filips interesējas par mazo d’Avernu?

«— Jau no viesību vakara pie maršala d’Eztrē, kur Viņa Venēras tērpā pasniedza tam portupeju un dzejas, kurās tas bija cildināts kā pats Marss.

«— No tā laika jau pagājušas astoņas dienas? — jautāja trešā balss.

«— Jā, — atbildēja pirmais. — 0! Viņa izrādīja pilnīgu pretestību, kuras iemesli, blakus minot, nav zināmi. Iespējams, ka viņa patiešām negrib pazaudēt d’Arnuin-talu, bet varbūt viņa labi pazīst arī Filipa niķi mīlēt visu to, kas izrāda pretestību. Bet šodien beidzot, atbildot uz piesūtītajiem ziediem un dārgakmeņiem, viņa esot atļāvusi viņa gaišībai paciemoties pie viņas.»

— Kavalieris, protams, noskaitās? — kapteinis jautāja.

— Un kā vēl! Viņš nobālēja kā līķis un tikko nepa-ģība. Mazliet atspirdzis, viņš piegāja sienai un, iezvēlis tai ar dūri, iesaucās:

— Ļoti žēl, kungi, ka jārunā jums pretī, bet tas, kas uzdrošinās teikt, ka d’Averna kundze nolikusi satikšanos ar reģentu, tas melo!

«— Es neatsaucu savus vārdus, — atbildēja pirmā balss. — Ja jums šajos vārdos kaut kas nepatīk, varat prasīt gandarījumu. Mans vārds Lafars.

— Bet mans Faržī, — piebilda otra balss.

«— Mans — Ravans, — sacīja trešais.

«— Ļoti jauki, — sacīja d’Armantals. — Tātad līdz citrītam! Pulksten deviņos vai labāk pusdesmitos es gaidīšu jūs pie Maijo vārtiem.» To teicis, viņš atgriezās pie galda. Kaimiņi uzsāka citu sarunu, bet mēs pabeidzām iebaudīt vakariņas. Tas viss.

Kapteinis neapmierināti nokrekšķinājās. Tāda nieka dēļ nebija vērts izaicināt uz divkauju. Bet viņš tomēr aizstāvēs kavaliera intereses. Bija arī par vēlu atteikties no pieņemtās lomas: viņi jau tuvojās Maijo vārtiem, un viņiem pretī jau steidzās d’Armantals.

— Mans draugs, — Valē sacīja d’Armantalam, — veciem draugiem iztrūkstot, atļauj tevi iepazīstināt ar jaunu. Es neatradu mājās ne Suržī, ne Masē. Pie Jaunā tilta es sastapu lūk šo kungu, izstāstīju viņam par mūsu grūto stāvokli, un viņš laipni apsolījās mums palīdzēt.

— Divkārt pateicos tev, dārgais Valē, — kavalieris atbildēja, izbrīnā uzlūkodams kapteini. —Bet jūsu priekšā, godāts kungs, atvainojos, ka jau iepazīšanās sākumā iesaistu tik nepatīkamā darījumā. Ceru, jūs dosiet man iespēju atbildēt jums ar tādu pašu pakalpojumu. Kad pienāks vajadzība, lūdzu rēķināties ar manu palīdzību.

— Labi teikts, kavalieri — kapteinis atbildēja, nolēkdams no zirga. — Sakāmvārds skan: «Kalns ar kalnu nesatiekas, cilvēks cilvēku sastop.»

— Kas tas par putnu? — d’Armantals klusi pavaicāja Valē, kamēr tas pūtinādams kājas, taktī mīņājās uz vietas.

— Nudien nezinu. Bet, ja man nepagadītos viņš, mēs atrastos neapskaužamā stāvoklī. Acīmredzot, tas ir viens no tiem daudzajiem nabagiem virsniekiem, kādus tagad var bieži sastapt.

— Kur tad ir šie mūsu franti? — kapteinis jautāja.

— Es pašreiz esmu lieliskā fortnā.

— Kad es devos jums pretī, viņu vēl nebija. Tikai tālumā, alejas galā, bija saredzama kāda īrēta kariete Bet nav jau vēl par vēlu, mums vēl ir laiks.

— Tad dosimies viņiem pretī, — Valē sacīja, nododams arī sava zirga pavadu pienākušajam d’Armantala sulainim. — Neliksim tiem gaidīt tukšas pļāpāšanas dēļ.

— Tev taisnība, — d’Armantals piebilda.

Un d’Armantals, Valē un kapteiņa pavadīts, devās uz mežu.

— Vai kungi ko nepasūtīs? — pavaicāja traktiera saimnieks, kad kungi gāja garām viņa uzņēmumam.

— Protams, — d’Armantals atbildēja, gribēdams izrādīt, ka ieradies te palīksmoties, citādi viegli varētu izjaukt viņu nolūkus. — Brokastis trim personām. Mēs izmetīsim kādu līkumu alejā un atgriezīsimies pie jums. — Un viņš iemeta tris luidorus izstieptajā rokā.

Kapteinis redzēja, kā viena pēc otras pazibēja trīs zelta monētas un ar lietpratēja ātrumu aplēsa, ko Buloņas mežā var saņemt par 72 frankiem. Un tā kā restorāna saimnieks viegli varētu piekrāpt pasūtītāju, kapteinis, tam piegājis, sacīja:

— Neaizmirsti, es zinu visas cenas. Mani grūti apkrāpt. Vīniem jābūt smalkiem un dažādiem, bet brokastīm izmeklētām, citādi es ar tevi vēl parunāšu! Vai saprati?

— Apmierinieties, kaptein. — Dirans atbildēja. — Tādus klientus nemēdz apkrāpt.

— Esmu izsalcis, neaizmirsti arī to.

Dirans palocījās ar tāda cilvēka izteiksmi, kas saprot ko tas nozīmē. Bet uz virtuvi dodamies viņš nožēloja, ka darījums tomēr nebūs tik izdevīgs kā bija sākumā licies.

Kapteinis pievienojās baronam un kavalierim.

D’Armantals nebija kļūdījies attiecībā uz īrēto karieti. Pirmās alejas līkumā viņi ieraudzīja savus pretiniekus, kas pašreiz izkāpa no ratiem. Tie bija marķīzs de Lafars, grāfs Faržī un kavalieris de Ravans.

Lai lasītājs mums atļauj pateikt dažus vārdus par šīm personām, ar kurām tam ne vienu reizi vien vēl būs jāsa-tiekas turpmāk šajā stāstā.

Lafars, kura seja likās tik sirsnīga un atklāta, bija vairāk ievērojams par pārējiem, pateicoties dzejas talantam un spīdošai karavīra karjerai. Nepazīdams ne naida, ne skaudības, būdams allaž labā garastāvoklī un neizsīkstoši jautrs, viņš vienmēr un visur bija pirmais: pie galda, pie kārtīm, pie ieročiem. Sievietes skrēja tam pakaļ. Reģents jau desmit gadus uzskatīja viņu par savu patie-sako draugu. Bieži gan gadījās būt par sāncensi savam labvēlim, bet viņš vienmēr palika tam uzticīgs. Reģents viņu sauca «lieliskais zēns», nepiešķirdams tam neviena cita nosaukuma, neraugoties uz viņa patiku izdomāt visdažādākos nosaukumus saviem tuviniekiem un favorītiem.

Tomēr kopš kāda laika Lafara popularitāte sāka stipri mazināties, — kā galma dāmu, tā arī Lielās operas artistu vidū. Paklīda baumas, ka viņš uzsācis kārtīgu dzīvi, un šai sakarībā tika palaistas dažādas ironiskas piezīmes. Tiesa, daži gan klusībā mēģināja to attaisnot ar to, ka šī pārmaiņa viņā notikusi lielā Kondē mazmeitas de Konti jaunkundzes greizsirdības iespaidā, kura, kā runā, dāvājot tam sevišķu uzmanību. Viņa draudzēšanās ar grāfu de Sarolē apstiprināja šo minējumu.

Grāfs de Farži bija slavens ar savu skaistumu. Tajos laikos tamlīdzīga āriene bija saistīta ar neskaitāmiem pienākumiem, no kuriem jāatzīst viņam par godu, viņš neatsacījās. Daba nevarēja radīt nekā daiļāka. Elegants un spēcīgs, lunkans un kustīgs, viņš, likās, bija apveltīts ar visām tām labām īpašībām, ar kādām apveltī romāna varoņus. Sevišķi skaista bija viņa galva: melni mati, zilas acis, pareizi veidota seja ar sievietes sejas maigo nokrāsu. Pievienojiet visam tam vēl prātu, vaļsirdību un vīrišķību, — un jūs sapratīsiet, kādi panākumi tam bija sava laika sabiedrībā.

Attiecībā uz de Ravanu, kas par savu jaunību mums atstājis tik dīvainus memuārus, kas, neraugoties uz savu neapšaubāmlbu, mums tomēr liekas viltoti, — jāsaka, ka tas bija gandrīz bērns. Jauns pāžs, bagāts, slavenas dzimtas, viņš toreiz bija tikko izgājis dzīvē caur apzeltītām durvīm un nevaldāmi traucās baudīt visus tās priekus ar visu to izsalkumu, dedzību un neprātu, kāds atrodams tikai pie jaunekļiem astoņpadsmit gadu vecumā. Sava laikmeta pagrimšanu un krietnumu viņam laimējās novest līdz galējībai. Viegli saprotams, kā viņš lepojās ar Lafara un Farži palīga lomu tādā lietā, kas nevarēja palikt ap-, slēpta sabiedrībai.

2. Divkauja

Lafars, Faržī un Ravans, pretiniekus pamanījuši, devās tiem pretī. Desmit soļu atstatumā viens no otra, visi noņēma cepures un palocījās ar 18. gadsimta izsmalcināto pieklājību. Atsegtām galvām, smaidiem lūpās viņi pagāja dažus soļus tādu cilvēku izskatā, kurus patīkami pārsteigusi šāda sastapšanās.

— Kungi, — iesāka d’Armantals, kuram bija tiesības teikt pirmo vārdu, — ceru, mūs neviens neizseko. fr jau diezgan vēls, mūs var te iztraucēt, tāpēc pameklēsim kādu attālāku stūrīti un tur nokārtosim mūsu rēķinus.

— Es zinu nelielu pļaviņu, kas teicami atbilst mūsu mērķim, — Ravans sacīja, — mēs tur jutīsimies kā aizmirstā tuksnesī.

— Paklausīsim jauneklim, — kapteinis iesaucās.

— Nevainība sagādā izglābšanos!

Ravans apgriezās un dusmīgi palūkojās cilvēkā ar sarkano lenti.

— Ja jums nekas nav pretī, — pāžs norūca, — es kaušos ar jums.

— Atjaujiet, atļaujiet, Ravan, mans pienākums pateikt dažus paskaidrojumus d’Armantala kungam, — Lafars viņu pārtrauca.

— Sie paskaidrojumi, ievērojot jūsu vispāratzīto varonību, — d’Armantals atsaucās, — būs tikai lieks jūsu pieklājības apliecinājums, par kuru esmu jums ļoti pateicīgs. Bet tie liekas būtību negrozīs. To dēļ nav vērts veltīgi zaudēt laiku, kura mums jau tā tik maz.

— BraVoI — Ravans iesaucās. — Atjaujiet man pēc divkaujas ierakstīties jūsu draugu sarakstā. Esmu tik daudz laba dzirdējis par jums.

Visi no jauna palocījās.

— Nu tad ejam, Ravan, — Faržī sacīja. — Uzņēmies cejavadoņa lomu, tad ej.

Ravans ielēca meža krūmājā, un visi tam sekoja. Jājamie zirgi un kariete palika uz ceļa. Minūtes desmit viņi gāja pilnīgi klusēdami un beidzot izgāja p|avā, kuru no visām pusēm iežogoja meža biezoknis.

— Ko teiksiet par tādu vietiņu? — iejautājās Ravans, apmierināti raudzīdamies apkārt.

— Kāds jūs komisks Kristaps Kolumbs! Jūs iedomājāties, it kā jūs būtu pirmais atradis šo vietu? Es pat aizsietām acīm jūs būtu šurp atvedis, — kapteinis iesmējās.

— Labi, — Ravans noskaitās, — papūlēšos, lai jums no šejienes aizietu taisni tā, kā jūs būtu varējis šurp atnākt.

— Jūs, protams, cīkstēsieties ar mani, — d’Armantals sacīja Lafaram un nometa cepuri zālē.

— Protams, — tas atbildēja, sekodams viņa piemēram.

— Uzdrošinos jums apgalvot, ka sastapšanās ar jums šādos apstākļos mani ļoti sāpina, kaut gan tā arī pagodina mani.

D’Armanlals pasmaidīja, apliecinādams, ka Lafara pieklājība nav bijusi veltīga, bet atbildes vietā paņēma zobenu.

— Man liekas, dārgais baron, — FaržI sacīja Valē,

— jūs gribējāt braukt uz Spāniju?

— Dārgais grāf, jau pagājušo nakti man vajadzēja doties ce(ā. Sis notikums mani piespieda atlikt šo ceļojumu, jāsaka, Joti vajadzīgo ce]ojumu.

— Pie joda! Divkārt nožēloju notikušo. Ja nelaimes gadījumā es piespiedīšu jūs nokavēties, tad jūs to man nekad nepiedosiet.

— Es to pieņemšu kā draudzības zīmi. Ņemiet taču zobenu, esmu jūsu rīcībā.

— Ātrāk, ātrāk! — Ravans steidzināja kapteini, kas rūpīgi nolika savus svārkus. — Es gaidu jūs.

— Būsim pacietīgāki, mans jaunais draugs, — zobojās vecais karavīrs, turpinādams savu sagatavošanos ar parasto vienaldzību. — Cīkstoņa labākā īpašība — aukstasinība. Jūsu gados arī es steidzos. Bet pēc trīs, četriem mēģinājumiem, es sapratu, ka eju nepareizu ceļu un tad uzgriezos uz pareizā ceļa. Lūk, kā, — viņš piebilda, izvilkdams savu ārkārtīgi garo zobenu.

— Kas tad tas! — Ravans brīnījās. — Jūsu zobens man atgādina manas mātes virtuves lielo slotu; žēl, ka neliku to atnest manam sulainim, tad es varētu jums cienīgi pretī stāties.

— Jūsu māte cienījama sieviete un tās virtuve priekšzīmīga. Esmu dzirdējis cildinām tās abas, — kapteinis labsirdīgi atbildēja. — Es justos ļoti sarūgtināts, ja es tām atņemtu jūs tā nieka dēļ, kas liek mums te krustot zobenus. Iedomājieties, ka jūsu paukošanās skolotājs pasniedz jums stundu, kurā jūs parādīsiet savu mākslu.

Bija lieki uzmundrināt Ravanu. Pretinieka nesagraujamais miers padarīja viņu gluži neprātīgu. Pirmo cirtienu deva viņš, un pie tam ar tādu neprātu, ka zobeni saskārās līdz rokturiem. Kapteinis soli atkāpās.

— Neizvairieties, godātais kungs!

— Izvairīšanās nav bēgšana, mans mazais kavalieri,— kapteinis atbildēja. — Tās ir paukošanās mākslas fāzes, ieteicu jums tās labi iegaumēt. Ja nemaldos, jūs esat Ber-telo māceklis. Lielisks skolotājs, tikai ar vienu lielu trūkumu: viņa skolnieki neprot paukoties. Ievērojiet, — viņš turpināja, — ja es neatbildētu ar otro sitienu, es būtu ievainots un tad es jūs caururbtu kā zvirbuli.

Ravans kļuva arvien niknāks. Viņš sajuta sāniem pieskaramies kapteiņa zobenu, un nu turpināja uzbrukumu arvien dedzīgāk.

— Nezaudējiet taču galvu! — kapteinis iesaucās.

— Vai gribat mani padarīt aklu? Tas nav labi, jaunais cilvēk, nav labi! Mērķējiet krūtīs, krūtīs, velns lai paraujl Ah! Jūs atgriežaties pie sejas? Jūs piespiedīsiet mani jūs atbruņot! Tā! Ejiet taču un paceliet savu zobenu, jaunais cilvēk, un atgriezieties nesteigdamies, tas atvēsinās jūsu kvēlās asinis.

Un ar spēcīgu sitienu viņš aizmeta Ravana zobenu soju divdesmit prom.

Ravans izmantoja pretinieka padomu: lēniem so|iem viņš devās pēc zobena un tāpat lēnā gaitā atgriezās pie kapteiņa kas to gaidīja, atspiedies uz sava neveiklā ieroča.

Ravans bija bāls; viņa sejas krāsa atgādināja viņa vesti, uz kuras bija izspiedusies viena asins pile.

— Jums taisnība, kaptein, — viņš sacīja. — Esmu vēl bērns. Sastapšanās ar jums palīdzēs man kļūt vīrietim. Vēl dažus gājienus izlūdzos; es vēlos kaut drusciņ revanšēties.

Kapteinim bija taisnība: kavalierim trūka tā miera, kas viņu darītu par nopietnu pretinieku. Visu savu uzmanību viņš bija spiests ziedot pašaizsardzībai. Par nelaimi kavalierim, kapteinis bija ļoti veikls paukotājs, — un zobens atkal izlidoja no Ravana rokas. Rokfinets pats to pacēla un pasniedza to viņam, un tad ar pieklājību, uz ko tas, liekas, nebija spējīgs, sacīja:

— Kavalier, jūs esat varonīgs jauns cilvēks. Uzklausiet vecu akadēmiju un krodziņu apmeklētāju, kas piedalījies karā pret flāmiem jau tad, kad jūs vēl gulējāt šūpuli, — izraugieties citu skolotāju. Pametiet Bertelo, kas jums jau devis visu, ko varējis. Ejiet pie Buā-Robēra — un pēc sešiem mēnešiem jūs pārspēsiet manil

— Pateicos par pamācību, — Ravans sacīja, sniegdams vecim roku; divas lielas asaras, kuras tas nespēja savaldīt, noritēja pār viņa vaigiem. — Ceru, ka nebūs bijusi veltīga.

Paņēmis zobenu no kapteiņa rokas, viņš iebāza to makstī.

Abi paskatījās apkārt. Divkauja bija beigusies. Lafars sēdēja zālē, muguru atspiedis pie koka: viņš bija saņēmis cirtienu krūtīs, un tas būtu bijis nāvīgs, ja zobena smaile nebūtu atdūrusies pret ribu un tā noslīdējusi tikai pa kaulu. Ievainojums nebija tik nopietns, kā likās, bet lielais uztraukums uz bridi bija laupījis samaņu, D’Arinan-tais, ce|os nometies pie viņa, pūlējās ar kabatas lakatiņu apturēt rētas asiņošanu.

Faržī un Valē bija viens otru ievainojuši visai niecīgi: vienam bija ieskrambāts gurns, otram — roka. Tie izteica savstarpēju atvainošanos un viens otram apliecināja draudzību.

— Lūk, jaunais cilvēk, — kapteinis sacīja Ravanam, norādīdams uz klātesošajiem, — skatieties un mācieties: izlietas trīs krietnu cilvēku asinis sievietes dēļ, sievietes, kura, domājams, nav tā vērts.

— Iespējams, — tas mierīgi atbildēja. — Es domāju, tikai jūs viens mums visiem esat paturējis skaidru galvu.

Lafars atvēra acis un savā priekšā ieraudzīja d’Ar-mantalu.

— Kavalier, — viņš sacīja, — izpildiet drauga vēlēšanos. Atsūtiet man ķirurgu, kuru jūs atradīsiet karietē. Pēc tam steigšus atgriezieties Parīzē, vakarā ierodieties ballē Lielajā Operā un, ja kāds vaicā pēc manis, sakiet, ka neesat mani redzējis jau astoņas dienas. Kas attiecas uz mani, tad esiet mierīgs, jūsu vārds nepaspruks pār manām lūpām Ja jums rastos nepatikšanas ar priekšniecību, ziņojiet man, es papūlēšos visu nokārtot.

— Pateicos, marķīz, — d’Armantals atbildēja, — es atstāju jūs piedzīvojušās rokās. Pretējā gadījumā, ticiet man, nekas mani nepiespiestu pamest jūs te.

— Laimīgu ceļu, dārgais Valēl — Faržī sacīja. — Nedomāju, ka šī niecīgā rēta varētu jūs aizkavēt aizbraukt. Atgriezies, neaizmirstiet, ka jums ir draugs Ludviķa laukumā.

— Vai es Madridē nevarētu izpildīt kādu jūsu uzdevumu? Tas tiks izpildīts ar laba drauga rūpību un uzmanību.

Un viņi cieši paspieda viens otram roku.

— Ardievu, jaunais cilvēk, ardievu, — kapteinis sacīja Ravanam. — Neaizmirstiet manu padomu: pametiet Bertelo, ejiet pie Buā-Robēra; esiet aukstasinīgs, izvairieties pie vajadzības, atvairiet cirtienus īstā brīdī, un jūs būsiet spējīgākais pretinieks divkaujās.

Ravans nezināja ko atbildēt un apmierinājās ar palocīšanos. Pēc tam viņš devās pie Lafara.

D’Armantals, Valē un kapteinis devās uz aleju un drīz vien aizsniedza karieti, kur snauda ķirurgs.

D’Armantals to uzmodināja un aizsūtīja to sniegt palīdzību Lafaram un Faržī. Kalpam viņš pavēlēja dotie9 līdzi ķirurgam, lai, vajadzības gadījumā tam palīdzētu. Pēc tam viņš sacija kapteinim:

— Es uzskatu, ka būtu nepieklājīgi tagad iegriezties pie Dirana. Sirsnīgi pateicos jums par izdarīto pakalpojumu un atmiņai no manis neatsakieties pieņemt vienu no maniem zirgiem, lai nebūtu jāatgriežas kājām. Jūs varat, izvēlēties: tie ir lieliski dzīvnieki. Ikviens no tiem izglābs jūs, ja vajadzēs nolidot astoņas vai desmit jūdzes stundā.

— Nudien, kavalier, nav vērts atlīdzināt pakalpojumu. Godprātīgiem |audīm nav savstarpēju rēķinu: asinis un naudas maku atdod bez atmaksas. Bet zirgu es pieņemu: jūs to piedāvājat tik laipni, ka nav iespējams atteikties. Kad vajadzība — atcerieties mani, esmu vienmēr jūsu rīcībā.

— Kur jūs var atrast? — d’Armantals smaidīdams ieminējās.

— Man nav noteiktas adreses. Bet, vajadzības gadījumā, iegriezieties pie Filones, pavaicājiet pēc Nornian-dietes, un no viņas jūs uzzināsiet kapteiņa Rokfineta adresi.

Visi trīs uzlēca zirgos, pie kam kapteinis ievēroja, ka kavalieris viņam atstājis labāko.

Pirmajās krustcelēs viņi šķīrās. Katrs devās uz savu pusi.

Barons de Valē devās uz Parīzi caur de Passī barjeru un ieturēja ce]u uz Arsenālu; saņēmis instrukcijas no hercogienes de Mēnas, pie kuras galma tas skaitījās, barons tai pašā dienā devās ce|ā uz Spāniju.

Kapteinis Rokfinets, izlaidis Buloņas mežā trīs, četras tūres solos, rikšos un auļos, pārliecinājās, ka zirgs ir tiešām lielisks; pēc tam apmierināts atgriezās Dirana restorānā, kur viens pats notiesāja brokastis, kas bija sagatavotas trim personām.

Zirgu vēl tai pašā dienā viņš . pārdeva tirgū par 60 luidoriem, tas ir, par puscenu: steidzamos pārdošanas gadījumos arī tas nav slikts darījums.

Kavalieris d’Armantals atgriezās Parīzē pa Elizejas laukiem un savā dzivoklī atrada divas vēstules.

Viena adrese bija pazīstamas mīļas rokas rakstīta. Un drebošu roku viņš sniedzās pēc tās, kā kvēlošas ogles, un uzplēsa. Lūk, tās saturs:

«Dārgais kavalieri!

Neviens nevar saukties par savas sirds valdnieku; viena mūsu dabas nelaime ir tā, ka mēs ilgi nespējam mīlēt vienu un to pašu personu vai vienu un to pašu lietu. Es gribu būt cēlnka par citām sievietēm un nekrāpt to, kas bijis mans visrniļais. Nenāciet vairs pie manis parastajā stundā: jums atbildēs, ka manis nav rnajās. Es nevēlos dzīt grēka manus apkalpotājus, piespiezdama tos melot.

Ardievu, mans dārgais, nepieminiet mani ar |aunu un papūlieties, lai vēl pat pēc desmit gadiem es varētu izturēties pret Jums, kā pret cicnijamu francūzi.

Sofija d’Averna.»

— Nolādēts! — d’Armantals iesaucās, triekdams dūri pret galdu ar tādu spēku, ka tas iekrakšķējās. — Ja es būtu nogalinajis Lafaru, tas būtu lāsts visai manai dzīvei!

Ar šādu niknuma izpausmi sevi atvieglojis, viņš sāka staigāt istabā tāda cilvēka izskatā, kas skaidri liecināja, ka jaunajam cilvēkam vajadzēs piedzīvot vairākkārt vilšanos, pirms tas pacelsies tādos morāles filozofijas augstumos, kādos atradās dai|ā krāpniece, nupat izlasītās vēstules rakstītāja. Nejauši viņa skats apstājās pie otras vēstules, kuru tas bija jau galīgi aizmirsis. Pāris reizes viņš tai pagāja garām vienaldzīgi; beidzot, cerēdams atbrīvot savas domas no pirmās vēstules, viņš paņēma šo vēstuli rokās, nevērīgi to pagrozīja, lēni atplēsa, palūkojās svešajā rokrakstā, pameklēja parakstu un, pārliecinājies, ka tā nav, sāka lasīt:

«Kavalieri!

Ja Jusu galvā ir tikai kaut ceturtā daļa no tās romantikas, bet sirdi kaut puse no tās varonības, ko par Jums apgalvo Jūsu draugi, tad Jums tiks piedāvāta palīdzība darījumā, kas palīdzēs Jums atriebties nekrietnajam ienaidniekam un pacels Jūs neaizsniedzamā augstumā. Labais ģēnijs, kas Jūs aizvedīs pa brinišķo ceļu, gaidīs Jūs šodien no pusnakts līdz pulksten diviem Operas ballē.

Ja Jūs būsiet bez maskas, viņš pieies pie Jums, ja maskā — meklējiet pats viņu. Uz viņa kreisā pleca Jus ieraudzīsiet violetu lenti. Parole: «Sezam, atveries!» Izrunājiet to droši, un Jūsu priekšā atvērsies eja, vēl burvīgāka par pasaku burves alu.»

— īstā stundā! — d’Armantals iesaucās. — Lai šis ģēnijs izpildītu kaut tikai pusi solīta, es viņa rīcībā...

3. Kavalieris d’Armantals

Pirms turpinām stāstu, nepieciešams lasītāju iepazīstināt ar kavalieri Raulu d’Armantalu, kas bija vienīgais kādas Nivernā visai ievērojamas ģimenes pēctecis. Lai gan šī ģimene nekad nebija vēsturē spēlējusi nekādu redzamu lomu, tā tomēr bija diezgan pazīstama kā pati par sevi, tā ari pateicoties savas cilts senčiem. Tā kavaliera tēvs, Gastons d’Armantals, ieradās Parīzē 1682. gadā un tur, pateicoties fantastiskajai iegribai vizināties karaliskās ekipāžās, dedzīgi pierādīja savas 1399. gada tiesības, — heraldiska ekskursija, kas, ja ticam kādam parlamentāram dokumentam, apmulsināja ne vienu vien hercogu un pēru. No otras puses, viņa vectēvs no mātes puses, de Torinjī kungs, kas bija iecelts kavaliera kārtā 1694. gadā, uzskaitīdams savus radu rakstus, atzina, ka to patīkamākais izdaiļojums ir radniecība ar d’Armantaliein, ar kuriem viņa senči saradojušies jau pirms 300 gadiem.

Visa tā, protams, pietika, lai apmierinātu laikmeta aristokrātiskās prasības, laikmeta kurā norisinājās mūsu stāstā aprakstītie notikumi.

Kavalieris nebija ne nabags, ne bagāts. Niveras apkārtnē tēvs tam atstāja dažas muižas, kas tam ienesa divdesmit pieci lidz trīsdesmit tūkstoš livrus gadā. To pietiktu plašai dzīvei provincē, bet godkārība kavalieri sauca prom no turienes. Sasniedzis pilngadību, 1711. gadā viņš pameta dzimteni un ieradās Parīzē.

Pirmo vizīti viņš izdarīja pie grāfa de Torinjī, ar kura palīdzību tas cerēja iekļūt galmā. Par nelaimi, grāfs pats tolaik stāvēja tālu no galma. Bet, arvien izturēdamies laipni pret d’Armantaliem, Torinjī rekomendēja viņu kavalierim de Viljaram, bet Viljars, kas neko neatteica draugam Torinjī, iepazīstināja to ar de Mentenona kundzi.

De Mentenona kundze bija ievērojama ar vienu sevišķu īpašību: viņa vienmēr palika labs draugs saviem bijušajiem mīlu|iem. Pateicoties vecām atmiņām, d'Ar-mantalu viņa uzņēma visai labvēlīgi, un jau pēc dažām dienām, kad pie viņas ieradās maršals de Viljars, viņa pateica tam dažus visai glaimojošus vārdus par jauno d’Armantalu. Maršals, sajūsmināts par izdevību izdarīt viņai ko patīkamu, atbildēja, ka no šī brīža d’Armantalu pieskaita savai gvardei un pūlēsies radīt apstākļus, kas dotu jaunajam cilvēkam izdevību pierādīt, ka viņa brīnišķās aizbildnes ieteikšana nav biiusi veltīga.

liels bija kavaliera prieks, kad viņa priekšā atvērās durvis uz goda pilnu dzīvi.

Drīz vien atkal iesākās karš. Ludviķis XIV pie šī lēmuma bija nonācis savas valdīšanas pēdējā periodā, neveiksmju laikā. Talars un Marsini bija sakauti pie Gohšte-tas, Villjeruā — pie Ramuljas, bet pats Viljars, Frindlin-genas varonis, nupat bija cietis neveiksmi pie Malplakas. Kolbera un Luvuā roku aizžņaugta Eiropa bija noskaņota pret Franciju. Stāvoklis kļuva saspīlēts: karalis ikkatru dienu mainīja ministrus, kā izmisis slimnieks ārstus. Katrs jauns mēģinājums atklāja jaunu nespēku. Francija vairs nespēja atbalstīt karu, bet nespēja atgūt ari mieru. Veltīgi tā izrādīja gatavību atteikties no Spānijas un sašaurināt savas robežas: ar pazemošanos vien nepietika. Prasīja, lai karalis izlaistu caur Franciju ienaidnieka armiju, kas viņa mazdēlam draudēja atņemt Kārļa II troni; prasīja, lai viņš atdotu Kamburu, Mecu, Larošelu un Baijonu, no kā karalis varēja atteikties tikai ar risku pazaudēt troni pēc gada Lūk, kādus miera noteikumus diktēja tanī, kura karaliskā mantija līdz šim noteica karu un mieru; tam, kas saucās par troņu dalītāju, nāciju tiesātāju, visspēcīgu, nemirstīgu; tam, kuram pusgadsimtu cirta marmoru, lēja bronzu un kvēpināja glaimu fimiamu.

Ludviķis raudāja ļaužu sanāksmē.

Sīs asaras radīja armiju, un šo armiju uzticēja Vil-jāram.

Viljārs devās pretī ienaidniekam, kas bija apmeties pie Denenas un, pievērsis skatu mirstošajai Francijai, snauda uzvaru gaidīdams.

Nekad vēl nevienam nebija uzvelta tik liela atbildība, Viljars meta kauliņus par Francijas likteni.

Sabiedrotie bija uzcēluši veselu rindu apcietinājumu starp Denenu un Maršienu un, priekšlaicīgā lepnībā, sauca to par «ceļu uz Parīzi».

Viljars nolēma pēkšņi ieņemt Denenu, bet pēc Albe-marla sakaušanas, uzbrukt princim Eiženam.

Lai šis plāns izdotos, vajadzēja apmānīt ne tika! ienaidnieka armiju, bet arī paša karapulkus, jo maršals gribēja gūt panākumus tur, kur tie likās neiespējami.

Slēpdams savus īstos nolūkus, Viljars paziņoja, ka grib pamēģināt pārraut nocietinājumu līniju pie Landra-sas. Armija naktī izgāja pa šo ceļu. Pēkšņi pienSk pavēle: nogriezties pa kreisi. Gandrīz bez jebkādām sadursmēm armija pāriet Seldas upi un nonāk purvā, kur karavīriem jābrien pa ūdeni līdz jostas vietai. No turienes Viljars pieiet pirmajiem nocietinājumiem un ieņem tos gandrīz bez asins izliešanas, ieņem arī pārējos nocietinājumus, nonāk pie Denenas, pāriet valnim, kas celts ap pilsētu, — un pilsētas laukumā sastop jauno kavalieri d’Armantalu, ar viņa paša sagūstīto Albemarlu un tā zobenu.

Pienāk ziņa, ka tuvojas princis Eižens. Viljars tūda| pavēl atgriezties pie tilta, pa kuru princis var iekļūt pilsētā, ieņem to un gaida ienaidnieka tuvošanos.

Tikai tagad sākās īstā kauja, jo Denenas ieņemšanu varēja uzskatīt tikai par rotaļīgu priekšspēli. Eižens atkārto uzbrukumu pēc uzbrukuma. Septiņas reizes viņa izmeklētos karapulkus atsviež atpakaļ artilērija un durkļi; beidzot ložu caururbtā ģērbā, divas reizes ievainots, asinīm noplūdis, princis sēžas trešajā zirgā, — un uzvarētājs pie Gohštetes un Malplakas aizjāj, neganti košļādams cimdus. Sešu stundu laikā stāvoklis pilnīgi pārvērtās: Francija glābta, Ludviķis XIV joprojām paliek liels karalis.

D’Armantals bija paguvis vērst uzmanību uz sevi. Viljars bija redzējis to asinīm aptašķījušos un apputējušu, atcerējās, kas viņam rekomendēja šo jauno cilvēku, un lika ataicināt to pie sevis. Maršals pašreiz kaujas laukā rakstīja uz bungām ziņojumu par kaujas gaitām, kad pienāca d’Arinantals. To ieraudzījis, Viljars pārtrauca darbu un jautāja:

— Jūs ievainots?

— Jā, maršala kungs, bet tik viegli, ka nav vērts par to runāt.

— Vai jūs jūtaties vēl tik stiprs, lai varētu nojāt 60 jūdzes, neatpūzdamies ne stundu, ne minūti, ne sekundi?

— Es spēju visu, maršala kungs, karaļa un jūsu labā.

— Sēdieties tūlīt zirgā un dodieties pie de Mentenona kundzes. Manā vārdā pastāstiet viņai visu, ko jūs redzējāt. Jums jānokļūst Parīzē, pirms to vēl nav aizsniedzis kurjers ar oficiālo ziņojumu. Ja viņa vēlas jūs iepazīstināt ar karali, nepretojieties viņai.

D’Armantals saprata šī uzdevuma lielo nozīmi.

Apputējis, viss vienās asinīs, viņš pārmainīja tikai zirgu — un drīz vien aizsniedza pirmo pastu. Pēc divpadsmit stundām viņš bija jau Versaļā.

Viljaram bija taisnība: jau pēc pirmajiem kavaliera vārdiem de Mentenona kundze paņēma viņu pie rokas un ieveda pie karaļa. Karalis, kas todien jutās mazliet sasirdzis, strādāja ar Vuazenu savā istabā.

De Mentenona kundze atvēra durvis, pagrūda d’Ar-mantalu pie karaļa kājām un, pret debesim rokas pacēlusi, iesaucās:

— Sir, pateicieties Dievam, jo, jūsu augstība, mēs paši par sevi neesam nekas: viss notiek ar Visvareni zinu!

— Kas ir, sakiet taču Dieva dēļ! — dedzīgi iesaucās Ludviķis. izbrīnā uzlūkodams nepazīstamo jauno cilvēku.

— Sir, — kavalieris atbildēja, — Denena ieņemta; grāfs d'Albemarls sagūstīts, princis Eižens bēg; maršals Viijars noliek savu uzvaru pie jūsu augstības kājām.

Neraugoties uz visu viņa lielo pašsavaldīšanos, karalis nobālēja. Sajuzdams pēkšņu nespēku kājas, viņš bija spiests pieturēties pie galda, lai neatkristu krēslā.

— Kas jums, jūsu augstība? — iesaucās de Mentenona kundze, pieskriedama karalim.

— Ak, kundze, par visu man jāpateicas tikai jums, — Ludviķis atbildēja, — jūs glābjat karali tai laikā, kad jūsu draugi glābj karaļvalsti!

De Mentenona kundze pieliecās un godbijīgi noskūpstīja Ludviķim roku. Karalis, vēl arvien bāls un uztraukts, aizgāja aiz aizkariem, kas aizsedza viņa gultu, un no turienes atskanēja pateicības lūgšanas vārdi, kurus tas izrunāja gandrīz čukstus.

Minūti vēlāk viņš atkal iznāca, mierīgs un svinīgs, it kā nekas nebūtu noticis.

— Tagad, jaunais cilvēk, izstāstiet man, kā viss tas notika, atstāstiet visu, visos sīkumos.

D’Armantals atstāstīja visos sīkumos tās kaujas norisi, kas izglāba monarhiju. Kad viņš bija beidzis, karalis ieminējās:

— Bet jūs? Par sevi jūs vēl neesat nekā teicis, lai gan jūsu asiņainais un apputējušais apģērbs liecina, ka neesat iztālēm nolūkojies kaujā ...

— Sir, es darīju, ko spēju, — d’Armantals atbildēja, pieliecies, — ja kaut kas arī būtu sakāms manā labā, tad to es atstāju darīt maršalam Viljaram.

— Labi, jaunais cilvēk. Ja viņš to aizmirsīs, es viņam atgādināšu par jums. Esmu ar jums apmierināts. Ejiet, atpūtieties; droši vien jūs būsiet krietni noguris.

D’Armantals aizgāja laimē starodams. De Mentenona kundze viņu pavadīja līdz durvīm. Viņš vēlreiz noskūpstīja viņai roku un aizsteidzās izpildīt karaļa atļauju — atpūsties: 24 stundu laikā viņš nebija ne ēdis, ne dzēris, ne gulējis.

Kad viņš pamodās, viņam pasniedza no kara ministrijas atsūtītu paketi: viņš bija paaugstināts par pulkvedi.

Divus mēnešus vēlāk noslēdza mieru. Spānija pazaudēja pusi savas zemes, bet Francija palika neaizskarta.

Pēc trim gadiem Ludviķis XIV nomira. Viņa nāves brīdī valstī uzliesmoja divu nesamierināmu, krasi norobežojušos partiju ciņa: viena no tām, ar Mēnas hercogu kā pārstāvi, atbalstīja nelikumīgi dzimušos; otra, ar Or-leānas hercogu priekšgalā, atbalstīja likumīgi dzimušos prinčus.

Ja MēVias hercogam būtu bijusi viņa laulātās draudzenes, Luizes-Benediktas Kondē nelokāmā griba, uzstājība un drošsirdība, viņš sasniegtu uzvaru, jo vairāk tāpēc, ka karaļa testaments bija sastādīts viņa labā. Bet mērķa sasniegšanai viņam vajadzētu cīnīties atklāti, publiski, tas ir tā, kā cīnījās pret viņu, bet prātā un gribā nevarīgais hercogs derēja tikai slepenām intrigām.

Izaicinājums bija iemests sejā, un viltība, veikli meli, tumši paņēmieni kļuva veltīgi. Vienā dienā, gandrīz bez kaujas, hercogu nogāza no tiem augstumiem, kur to bija pacēlusi karaļa aklā mīla. Krišana bija smaga un apkaunojoša: viņš aizgāja ievainots, pamezdams pavaldonību savam sāncensim.

No visa sasniegtā goda viņam atstāja tikai vispārēju uzraudzību karaļa audzināšanā, artilērijas komandiera postenī un nominālu pārākumu hercogu un pēru priekšā.

Parlamenta noteikumi deva smagu triecienu vecajam galmam un visam, kas no tā bija atkarīgs. Lete!jē pasteidzās aizbraukt, nenogaidījis oficiālās izraidīšanas, de Mentenona kundze apmetās Sen-Sirā, bet Mēnas hercogs — savā greznajā villā, lai tur turpinātu tulkot Lukrēciju.

Kavalieris d'Armantals grozījās šajā intrigu pasaulē kā novērotājs, ieinteresēts, bet pasīvs. Viņš gaidīja izdevīgu bridi līdzdarbības uzsākšanai. Ja ciņa norisinātos atklāti un ar bruņotiem spēkiem, viņš dotos tur, tur viņu sauktu pateicības jūtas. Būdams politikai pārāk jauns un nepiedzīvojis, lai pievienotos tai pusei, kurai uzsmaidīja laime, viņš palika uzticīgs mirušā karaļa piemiņai un vecā galma drupām. Viņa neierašanos Palē-Rojalā, kur salasījās visi, kas kāroja iemantol tagadējās valdības labvēlību, iztulkoja kā nostāšanos opozīcijā, un drīz vien viņam atņēma pulku, kas tam vēl nesen bija uzticēts.

D’Armantalam netrūka godkārības. Tajos laikos muižniekam karjeras ce|š pavērās tikai karadienestā. Ceļa sākums bija spīdošs, un trieciens, ar kuru tika salauzta 25 gadus vecā d’Armantala karjera un laupītas visas cerības uz nākotni, bija ļoti sajūtams. Viņš griezās pie Vil-jara, sava bijušā dedzīgā aizbildņa. Maršals saņēma viņu ar tāda cilvēka vēsumu, kas ne tikai pats vēlējās aizmirst pagātni, bet gribēja, lai arī cili to darītu. D’Armantals saprata, ka vecais intrigants griež kažokam otru pusi, un pazemīgi aizgāja.

Par laimi d’Armantals bija tajos apskaužamajos gados, kad pieviltās godkārās tieksmes nepamet pārāk dziļas, ilgstošas sekas. Godkāre ir to cilvēku kaislība, kuriem citu kaislību nav, bet kavalierim piemita visas tās kaislības, kas raksturīgas viņa gadiem.

Arī laikmeta noskaņojums nebija nemaz tik melanholisks. Melanholija ir jaunāko laiku parādība, un to radījusi Fortūnas kaprīzes un cilvēku nevarība. Astoņpadsmitajā gadsimtā visai maz domāja par abstraktām lietām, reti kad traucās pēc nezināmā. Gāja taisnu ceļu, kas ved pie baudām, slavas, bagātības. Pietika būt skaistulim, drošsirdim vai intrigantam, lai sasniegtu mērķi. Tas bija laikmets, kad laime vēl nepazemoja cilvēku, kamēr mūsu dienās gars, pārāk augstu pacēlies pār matēriju, lai varētu saukties laimīgs.

D’Armantala dienās gaisā vēsmoja prieks un līksme. Francija pilnās burās, likās, meklēja to apburto salu, vienu no tām salām, kas atrodamas tikai «Tūkstoš un vienas nakts» kartē. Pēc garās un skumjās ziemas — Lud-viķa vecumdienām, — pienāca priecīgs, mirdzošs jaunas valdīšanas pavasaris; zem šīs starojošās, svētīgās saules stariem ikkatrs gāja bezrūpīgi dziedādams, kā taureņi un bites pirmajās pavasara dienās.

Bauda, kas bija noliegta un piemirsta veselus trīsdesmit gadus, atguva savas tiesības; to saņēma kā draugu, kuru vairs necerēja redzēt. Tai steidzās pretī no visām malām ar izplēstām rokām un atvērtu sirdi; it kā baidīdamies to no jauna pazaudēt.

Kavalieris d’Armantals bēdājās taisni vienu nedēļu.

Pēc tam tas ienira pūlī, viņu sagūstīja dzīves reibonis un nometa to pie skaistas sievietes kājām. Tris mēnešus viņš bija laimīgākais starp visiem mirstīgajiem; triju mēnešu laikā viņš aizmirsa Sen-Siru, Tileriju un Palē-Rojalu; viņš pat nezināja, vai kādreiz dzīvojuši de Mentenona kundze, karalis, reģents; viņš tikai zināja, ka dzīvot ir skaisti, kad mīl, — un nesaprata, kāpēc gan tam nedzīvot’ un nemīlēt mūžīgi.

Viņš bija pilnīgi iegrimis savā sapnī, kad, kā to jau pastāstījām, iebaudot ar savu draugu Valē vakariņas vienā no Sent-Onorē cienījamām mājām, viņu rupji pamo-dinaja Lafars. Mīlētāju pamošanās ir vispār nepatīkama, un d’Armantals nespēja to mierīgi pārciest. Viņa uztraukums, blakus minot, bija piedodams, ja ievēro, ka viņš pats savu mīlu uzskatīja ļoti sirsnīgu un nesagraujamu, nespēdams ne mirkli pieļaut domu, ka viņa attiecības pret sievieti varētu kādreiz mafnities — provinciāla aizsprieduma atliekas, ko tas no Neveras apkārtnes bija atnesis līdzi Parīzē. Tāpēc nav jābrīnās, ka dīvainā, bet sirsnīgā d'Avernas vēstule viņu ļoti nomāca.

Vai jūs esat ievērojuši, ka ikkatra lielāka nepatikšana mūsos modina visas tās sāpes, ko sagādājušas visas iepriekšējās neveiksmes, sāpes, kuras uzskatījām zudušas uz visiem laikiem, bet kas patiesībā bija tikai snaudušas? Dvēselei, tāpat kā miesai, ir savas rētas. Sīs rētas nekad nesadzīst tik pilnīgi, lai jauns trieciens tās nespētu atkal atvērt. Un tā arī d’Armantalam mīlules zaudēšana atgādināja pazaudēto pulku.

Otrā, negaidītā un noslēpumainā. vēstule viņa domas novērsa no nupat pārciestās neveiksmes. Mūsdienu mīlētājs tālu aizmestu šo vēstuli. Tas ienīstu pats sevi, ja nespētu padziļināt savas bēdas un neiegrimtu bālā poēziskā melanholijā vismaz kādu nedēļu. Bet reģenta laika mīlētājs tādas lietas pārcieta daudz vieglāk. Pašnāvība tajos laikos vēl nebija izgudrota: noslika tikai nejauši, kad Iekrita ūdenī, ja tuvumā negadījās glābēja salmiņa.

D’Armantals neļāvās iemidzinošai skumšanai. Nopūzdamies viņš nolēma doties pretī noslēpumainajai maskai — liels varoņdarbs tik negaidīti un nupat vēl pieviltajam mīlētājam. Par kaunu mūsu stiprajam dzimumam, jāpiebilst, ka šīs vēstules rokraksts veicināja šāda lēmuma pieņemšanu: tas bija sievietes rokraksts.

4. Sikspārnis

Balles Lielajā Operā tajos laikos bija sasniegušas savus ziedu laikus, var teikt, sava neprata kalngalu. Tās bija kavaliera de Bulona nopelns. Sabiedrība tik loti mīlēja šis balles, ka to radītājam un iedvesmotājam labprāt piedeva Overnas prinča titula piesavināšanos, kaut gan uz to viņam nebija nekādu tiesību. Tas bija viņš, kas izgudroja dubultu grīdu, kas parteri pacēla vienā līmenī ar skatuvi; reģents, pienācīgi novērtēdams šos nopelnus, piešķīra tam sešus tūkstošus livru lielu pensiju, tas ir, čet-reiz lielāku, nekā karalis-saule maksāja Kornēlijam.

Sī lieliskā, greznas, bet aukstas arhitektūras zāle, kuru iesvētīja kardināls Rišeljē, kur Lulli un Kvino uzveda savas pastorāles, bet Moljērs uzstājās savos šedevros, šī zāle savās sienās tagad ietvēra visu, kas vien galmā bija tas bagātākais, greznākais un cienījamākais.

D’Armantals šim vakaram uzposās rūpīgāk kā jebkad, un tāpēc nokavējās. Kad viņš iegāja zālē, tā bija jau viesu pārpilna. Viņu sagrāba bailes: maska ar violeto lentu viņu varēja arī neatrast šādā ļaužu drūzmā. Kavalieris bija bez maskas — pārdrošība, kādu viņš varēja atļauties tikai bezgalīgi uzticēdamies saviem pretiniekiem, kuru viens vārds varētu viņu nogādāt Bastīlijā.

Pirmo viņš ieraudzīja jauno hercogu Rišeljē, kas bija kļuvis populārs pateicoties savam vārdam, dēkām, elegancei un varbūt arī pļāpībai. Apgalvoja, ka divas īstas princeses sacentušās savā starpā viņa milas dēļ; šis apstāklis tomēr neaizkavēja de Nela un de Polinjaka kundzēm satikties divkaujā viņa dēļ, bet de Sabrana, de Viljara, de Muši un de Tensena kundzēm dalīt savā starpā viņa labvēlību.

Rišeljē piegāja marķīzam de Kaniljakam, reģenta tuviniekam, kuru reģents sauca par savu mentoru^1 — un sāka tam nezin ko stāstīt, vietvietām pārtraukdams savu stāstījumu skaļiem smiekliem. D’Armantals pazina hercogu, bet ne tik tuvu, lai pieietu tam sarunas laikā, tānēc viņš gribēja tam paiet garām. Bet Rišeljē viņu apturēja, saķerdams tā svārku stūri un iesaucās:

— Patiešām, kavalier, jūs neesat te lieks; es nupat stāstīju marķīzam kādu interesantu avantūru, kas tikpat pamācoša viņam kā reģenta personīgam leitnantam, cik jums, kam jābīstas tādu pašu briesmu, kādās iekļuvu es.

Tas notika šodien — tā vēl viena šī notikuma vērtība, jo es to esmu paguvis pastāstīt tikai kādiem divdesmit cilvēkiem un to vēl gandrīz neviens nezina. Izplatot šo ziņu, jūs ar to sagādāsiet prieku ir man, ir reģentam.

D’Armantals sarauca uzacis. Rišeljē bija gadījies ceļā nelaikā. Šai brīdī viņiem garām gāja Ravans, sekodams kādai maskai.

— Ravan! — Rišeljē iesaucās. — Ravan!

— Nav laika, — tas atsaucās.

— Vai jūs neziniet, kur Lafars?

— Viņam galva sāp.

— Bet Farži?

— Tas klupis un izmežģījis kāju.

Ravans ienira pūli, laipni palocīdamies nesenajam pretiniekam — d’Armantalam.

— Nu, un notikums?

— Ak, jā! Iedomājieties, pirms sešiem mēnešiem dažas dienas pēc tam, kad es iznācu no Bastīlijas, kur mani iesēdināja par divkauju ar Hasē, Rafē nodeva man vēstuli no de Parabera kundzes ar uzaicinājumu apciemot viņu vēl tai pašā vakarā. Protams, no Bastīlijas iznākušam bija grūti atteikt tā mīlulei, pie kura glabājas šī cietokšņa atslēgas. Norādītā stundā es ierados tur. Uzminiet, ko es atradu blakus viņai dīvānā?

— Viņas vīru? — marķīzs jautāja.

— O, nē! Viņa karalisko augstību! Un jo vairāk es biju izbrīnījies tāpēc, ka mani ieveda tur, it kā dāma būtu bijusi viena. Bet es nesamulsu un šķietami naivi un pazemīgi, — ar tavas sejas izteiksmi, Kaniljak, — tik godbijīgi noliecos marķīzes priekšā, ka reģents skaļi sāka smieties. Atzīstos, mani šie smiekli samulsināja. Paņēmis krēslu, es gribēju uz tā apsēsties, bet reģents norādīja man vietu uz dīvāna, marķīzei otrā pusē, un es paklau-sīj u.

«— Dārgais hercog, — viņš sacīja, — mēs ataicinājām jūs ļoti nopietnā lietā. Marķīze, neraugāties uz to, ka divus gadus jau dzīvo tālu no vīra, kļuvusi grūta.

«— Marķīze pūlējās nosarkt, bet, sajuzdama, ka tas viņai neizdosies, paslēpās aiz vēdekļa.

«— Kad viņa man atklāja šo savu stāvokli, — reģents turpināja, — es tūdaļ ataicināju d’Aržansonu un jautāju tam, kurš gan varētu būt šī bērna tēvs.

«— Saudzējiet mani, — marķīze lūdzās.

«— Nekas, dārgā, drīz būs viss galā, — reģents viņu mierināja. — Tikai mazliet vēl pacietieties. Un, dārgais hercog, vai jūs zināt, ko d’Aržonsons atbildēja?

«— Nē, — es atbildēju, arvien vairāk apmulsdams.

«— Viņš atbildēja, ka bērns ir vai nu mans, vai jūsu.

«— Tie ir nekrietni meli! — es iesaucos.

«— Netiepieties, hercog, marķīze visu izstāstīja.

«— Tādā gadijumā, — es piebildu, — man vairāk nav ko teikt.

«— Es jau negribu izvaicāt sīkumus, — reģents turpināja, — bet, kā līdzvainīgiem, mums kopīgiem spēkiem jāatrod izeja no šī stāvok|a.

«— Kas gan jūs baida, jūsu gaišība? — es jautāju.

— Kas attiecas uz mani, tad jūsu vārda aizsardzībā es varu visu atjauties.

«— Mans dārgais, es baidos Parabera vaimanu, viņš prasīs, lai es to padaru par hercogu.

«— Nu un tad? Tādā kārtā mēs viņu varam padarīt arī par tēvu, — es piebildu.

«— Pareizi, — reģents sacīja. — Tāda ir arī marķīzes vēlēšanās.

«— Ak, marķīze, — es sacīju, — pārāk liels gods man!

«— Galvenās grūtības, — marķīze paskaidroja, — ir tās, ka jau divus gadus neesmu pat vārda pārmijusi ar viņu, un greizsirdībā viņš zvērēja man neganti atriebties, ja es kādreiz nok|ūšu šādā stāvoklī.

«— Jūs sapratīsiet, Rišeljē, tas mani mazliet uztrauc, — reģents piebilda.

«— Varu iedomāties, jūsu gaišība!

«— Manā rīcībā ir daži spaidu līdzekļi, bet tie nevar piespiest vīram pieņemt savu sievu.

«— Tādā gadījumā, ataicināsim viņu pie sevis, — es atbildēj u.

«— Tas būs grūti.

«— Lūk kas, marķīze, piedodiet pārdrošo jautājumui vai jūsu vīrs vēl arvien mīl vīnu?

«— Domāju, jā.

«— Tad mēs esam glābti. Es ataicināšu marķīzu vakariņās pie sevis, manā mazajā namā, sabiedrībā. Jūs atsūtīsiet tur Dibuā ...

«— Kā — Dibuā? — reģents ieminējās.

«— Jā, viņu! Mums vajadzīgs kāds, kas saglabā skaidru galvu. Kad visi būsim pagaldē, viņš uzmeklēs marķīzu un rīkosies ar to pēc saviem ieskatiem. Pārējais atkarīgs no marķīzes.

«— Kā es nebiju kļūdījies, marķīze, paļaudamies uz Rišeljē! — reģents priecīgi iesaucās. — Hercog, beidzot reiz taču klaiņot ap dažām pilīm, atļaujiet vecenei Sen-Sirā mierīgi nomirt un atklāti pievienojieties mums! Es došu jums manā kabinetā šīs vecās Ukselas žurkas vietu un ceru, ka viss ies labi...

«— O jā! — es atbildēju. — Nešaubos par to, bet man ir citi nolūki.»

— Bet Parabers? — jautāja d’Armantals, gribēdams uzzināt beigas.

— Parabers? Viss notika tā, kā es biju paredzējis. Viņš aizmiga pie manis, bet atmodās pie sievas. Jūs, protams, sapratīsiet, viņš sacēla lielu troksni, bet nebija nekādas iespējas iesākt skandalozu procesu: viņa kariete visu nakti nostāvēja pie marķīzes nama durvīm; un visi apkalpotāji redzēja, kā viņš iegāja un izgāja. Atlika tikai pacietīgi gaidīt jaunpiedzimušo, lai palūkotos, kam tas līdzīgs: marķīzam, reģentam vai man. Beidzot marķīze šodien dzemdēja.

— Kam tad līdzīgs bērns? — Kaniljaks jautāja.

— Nosē! — Rišeljē atbildēja skaļi iesmiedamies.

— Vai tas nav interesants piedzīvojums, marķīz? Cik žēl, ka marķīzs nomira, nesagaidījis atrisinājumu. Viņš būtu atriebts par joku, ko mēs izspēlējām ar viņu.

— Kavalieri — maiga, melodiska balss šai brīdī sacīja d’Armantalam pie pašas auss, un maza roka nogūlās uz viņa pleca. — Kad jūs beigsiet sarunu ar Rišeljē kungu, es izlūgšos jūs savā rīcībā.

— Piedodiet, hercog, — sacīja d’Armantals, — mani nolaupa jums.

— Atlaižu jūs, bet ar vienu noteikumu.

— Tas būtu?

— Manu piedzīvojumu jūs atstāstīsiet šim sikspārnim, uzdodot tai to savukārt atstāstīt tālāk visiem nakts putniem, kurus tā pazīst.

— Baidos, — d’Armantals atbildēja, — ka man pietrūks laika tam.

— Jo labāk jums pašam, — hercogs piebilda, — tātad jums ir kaut kas interesantāks par manu stāstu.

To teicis, hercogs apgriezās uz papēžiem un paķēra zem rokas domino, kas, garām iedams izteica tam komplimentu, kam bija sakars ar nupat dzirdēto dēku.

D’Armantals pa to laiku aplūkoja pienākušo masku, kuras kreiso plecu rotāja violeta lenta. Viņš pasteidzās ar to attālināties no Rišeljē un Kaniljaka, lai tie nevarētu traucēt viņu interesanto sarunu.

Svešinieces vingrās, elastīgās, vidēja auguma figūras kustības piespieda d’Armantalu atzīt, ka tā ir vēl jauna sieviete. Visa viņas figūra un seja bija pilnīgi apslēpta kostīmā, kuram tik zīmīgi pareizu nosaukumu bija nupat devis Rišeljē. «Sikspārņa» kostīms bija visai populārs tajos laikos un bija visai vienkāršs: tika savienoti divi melni brunči; vienus, kā parasti, piestiprināja pie jostas, galva maskā tika izbāzta caur otru brunču jostas caurumu; to priekšējā mala sedza aizmuguri kā divi spārni, bet brunču mugurpuses da|a bija sacelta augšup kā divi ragi. Sāds kostīms pilnīgi apslēpa to. kas viņā bija maskējies: nebija nekādas iespējas noskārst, kas īsti tajā slēpjas.

D’Armantals to ātri apsvēra. Neieguvis nekāda nojēguma par savu dāmu, un domādams, ka tā ir vienkārši piedzīvojumu meklētāja, viņš izraudzījās frāzi, ar kuru to uzrunāt, bet maska viņu brīdināja.

— Kavalier, — viņa iesāka, nepūlēdamās pat runāt pārvērstā balsī, būdama pārliecināta, ka sarunu biedrs to nav nekad dzirdējis, — esmu divkārt pateicīga jums, ka esat ieradies, sevišķi vēl tādā garastāvoklī, kādā pašreiz esat. Zēl tikai, ka jūsu pieklājību nākas izskaidrot ar vienkāršu ziņkārību.

— Dai|ā maska, — d’Armantals viņu pārtrauca, — vai jūs nebijāt tā, kas rakstīja, ka jūs esat mans labais ģēnijs? Kā augstākas pasaules būtnei, jums zināma pagātne, tagadne un nākotne. Tātad jūs zinājāt, ka es nākšu, un mana ierašanās nevarēja jūs pārsteigt.

— Jā! — nepazīstamā atbildēja. — Redzams, jūs esat vienkāršs mirstīgais un nekad neesat pacēlies pāri zemes elkiem! Citādi jūs zinātu — ja mums dota iespēja redzēt cilvēku pagātni, tagadni un nākotni, tad šo spēju mēs zaudējam, tiklīdz jautājums saistās ar mums pašiem. Un viss, ko mēs vēlamies, viss, pēc kā mēs traucamies — paliek dziļā tumsā apslēpts.

— Uzmanīgāk, mans mīļais ģēnij, nelutiniet mani, turpinot sarunu šādā garā. Atcerieties, viena jūsu vēlēšanās bija redzēt mani.

— Protams, kavalier. Mana vēstule skaidri izteic šo vēlēšanos.

— Vai ši vēlēšanas nepiespieda jūs apsolīt vairāk, nekā spējat izpildīt?

— Pārbaudiet manas zināšanas, tas dos jums skaidrību par manu varu.

— Mans Dievs! Es aprobežošos ar visvienkāršāko pārbaudījumu: jums zināma pagātne, tagadne un nākotne — pastāstiet kaut ko par maniem piedzīvojumiem.

— Nav nekā vieglāka: sniedziet man savu roku.

D'Armantals darīja to.

— Kavaliera kungs, — sacīja nepazīstamā pēc īsas rokas apskates, — jūsu roku līniju iekārtojums viegli liek atrast tos piecus vārdus, kas izteic visu jūsu dzīves stāstu: vīrišķība, godkāre, vilšanās, mīla un piekrāpšana.

— Velns parauj! — kavalieris pārtrauca. — Es pat nezināju, ka ģēniji tik rūpīgi studē anatomiju.

— Ģēnijs zina to, ko zina visi cilvēki, un vēl daudz ko citu, kavalier.

— A’hā! Ko tad nozīmē šie pieci vārdi, un ko tie jums stāsta par manu pagātni?

— Tie man stāsta, ka tikai pateicoties savai vīrišķībai jūs ieguvāt pulkveža dienesta pakāpi; ka šis pulkveža vārds jūsos atmodināja godkāri; ka šai godkārei sekoja vilšanās, kuru acīmredzot izgais:nāja un saldināja mīla; bet mīla tāpat kā laime, spēj piekrāpt, un jūs tikāt piekrāpts.

— Nav slikti, — d’Armantals sacīja. — Mazliet miglaini, kā visām Sibillām, bet citādi diezgan pareizi. Pāriesim uz tagadni, daiļā maska.

— Tagadni, kavalier? Par to runāsim mazliet klusākā balsī, jo tā mazliet ož pēc Bastīlijas.

D’Armantals nodrebēja: viņš bija pārliecināts, ka neviens nekā nezina par to, kas notika šorīt.

— Sai brīdī, — nepazīstamā turpināja, — divi skumst savās gultās, kamēr mēs jautri tērzējam te, ballē. Un tas viss tikai tāpēc, ka kavalieris d’Armantals, kam patīk klausīties pie durvīm, bija aizmirsis dažus Virgīlija vārdus.

— Kas tie par vārdiem? — ieminējās d’Armantals, brīnīdamies arvien vairāk.

— Facilis descensus Averni — smiedamās sacīja sikspārnis.

— Mans labais ģēniji — d’Armantals iesaucās, mēģinādams palūkoties zem svešinieces maskas, — lūk citāts, ko nevarēja sagaidīt no sievietes.

— Vai jūs nezinājāt, ka ģēniji sastopami abos dzimumos?

— Jā gan, bet es nezināju, ka tie tik brīvi prot rīkoties ar «Eneidu».

— Vai piezīme nebija pareiza? Jūs pieminējāt Sibillu, es jums atbildēju viņu valodā; jūs prasījāt kaut ko noteiktu, — es jums to dodu. Bet mirstīgie jau reti kad ir apmierināti.

— Atzīstos, šī viszināšana par pagātni un tagadni modina kvēlu vēlēšanos uzzināt arī nākotni.

— Nākotne ir divējāda: nevarīgo nākotne un stipro nākotne. Dievs devis cilvēkam brīvu gribu, lai tas varētu izvēlēties vienu vai otru. Jūsu nākotne jūsu paša rokās.

— Jā, bet ir taču jāzina likteņa pārvērtības nākotnē, lai varētu izvēlēties labāko.

— Viens liktenis gaida jūs provincē, Neveras apkaimē, jūsu dārziņa trusīšu un jūsu lopu kūts pagalmā vistu sabiedrībā. Šis liktenis piešķīris jums baznīcas draudzes vecākā amatu. So mērķi viegli sasniegt, un jūs jau atrodaties uz šī ceļa.

— Bet otrs? — d’Armantals ieminējās, sarūgtināts par norādījumu, it kā viņu varētu sagaidīt kāda nākotne.

— Otrs liktenis, — maska atbildēja, stiprāk atspiezdamās uz viņa roku un cieši lūkodamās viņā, — iemetis jūs troksnī un gaismā, padafīs jūs par aktieri lugā, ko spēlēs augstākās būtnes. Vai jūs zaudēsiet spēlē, vai vinnēsiet, — jūs iegūsiet slavena spēlmaņa vārdu.

— Ar ko es riskēju, ja pazaudēju spēlē? — viņš jautāja.

— Dzīvību, domājams.

D’Armantals nicinoši pavīpsnāja.

— Bet ja vinnēšu? — viņš piebilda.

— Ko teiksiet par pulkveža tiesībām, spāniešu granda titulu un Svētā Gara ordeni, nerunājot par izredzēm uz maršala zizli?

— Teikšu, ka spēle liekas pūļu vērts, daiļā maska. Sniedz man pierādījumus, ka tu spēj pildīt solījumus, un es noslēgšu ar tevi līgumu.

— So pierādījumu sniegs jums cita persona, kavalieri. Sekojiet man.

— Oho! — d’Armantals sacīja. — Vai patiešām esmu maldījies, un tu esi tikai otrās šķiras ģēnijs, atkarīgs gariņš? Velns parauj, tas mazina manu cieņu pret tevi.

— Vai tas nav vienalga, ka esmu atkarīga no lielās

burves, kas mani sūtījusi pie tevis?

— Brīdinu tevi, es neielaižos nekādos darījumos ar ziņnešiem!

— Tāpēc jau arī man pavēlēts novest jūs personīgi

pie viņas.

— Tātad — es viņu redzēšu?

— Vaigu vaigā, kā Mozus redzēja Dievu.

— Ejam, ja tas ir tā!

— Kavalieri, jūs pārāk strauji ķeraties pie lietas. Jūs aizmirstat, ka pirms noslēpuma atklāšanas jāizdara zināms ceremoniāls, kas nodrošina klusu ciešanu.

— Kas man jādara?

— Jums jāatjauj aizsiet sev acis un vest jūs, bet pie svētnīcas durvīm jādod svinīgs solījums, ka nekad neizpaudīsiet to, ko dzirdēsiet un redzēsiet.

— Varu apzvērēt pie paša Stiksa, — d’Armantals

iesmējās.

— Nē, kavalier, — maska atbildēja svinīgā balsī,

— dodiet savu goda vārdu; jūs pazīst — ar to pietiek.

— Bet pēc tam, — d’Armantals, bridi padomājis, jautāja, — vai man atļaus iet savu ceļu, ja izrādīsies, ka priekšlikums neatbilst manai goda izpratnei?

— Tā ir jūsu sirdsapziņas lieta. No jums prasa tikai goda vārdu, ka nevienam nekā neteiksiet.

— Esmu ar mieru, — d’Armantals sacīja.

— Tad ejam, — sacīja maska.

D’Armantals gribēja doties cauri pūlim taisnā ceļā uz durvīm, bet, pamanījis Branku, Broljī un Simianu, k;»s, droši vien, viņu aizturētu, devās uz to pašu izeju, tikai ar līkumu.

— Ko jūs darāt? — ieminējās maska.

— Izvairos sastapšanos, kas varētu mūs aizkavēt.

— Jauki. Bet es jau sāku baidīties.

— Ko baidīties? — d’Armantals jautāja.

— Es baidījos, — maska smiedamās atbildēja, — ka starpība starp divām taisnstūra malām un to diagonāli nemazina jūsu apņemšanos.

— Velns sazin, kas tas! — d’Armantals iesaucās.

— Jaunam cilvēkam nosaka sastapšanos ballē, lai tad ar to runātu par anatomiju, seno literžlfflfu un matemātiku! Nudien, jūs man liekaties pārāk pedantisks ģēnijs ...

Sikspārnis skaļi iesmējās, bet neko neatbildēja šiem jaunā cilvēka vārdiem, kuros bija nojaušama neapmierinātība par to, ka nav iespējams pazīt to, kas tik labi pārzināja viņa lietas. Klusēšana tikai pavairoja kavaliera ziņkāri, un viņš steidzīgi gāja ar savu pavadoni vestibilā.

— Kur mēs dosimies? — d’Armantals jautāja. — Vai nokāpsim pazemes ejā, jeb ce|osim ratos, kurus raus uz priekšu grifs, šis teiksmainais putns lauvas veidā ar ērgļa galvu un spārniem?

— Ar jūsu atļauju, kavalieri, brauksim vienkārši karietē. Es taču, patiesībā, kaut gan jūs par to, liekas šaubāties, esmu sieviete un es baidos tumsas.

— Tādā gadījumā, atļaujiet man pateikt, lai piebrauc manu karieti.

— O nē, mani gaida mana kariete, — maska atbildēja.

— Lieciet taču piebraukt tai.

— Ar jūsu atļauju, kavalīer, mēs nebūsim viens pret otru vairak lepni, nekā Magomets pret kalnu; un tā ka kariete nespēj nākt pie mums, tad mēs dosimies pie tās.

Un maska izrāva d’Arniantalu Sent-Ongre ielā. Kariete bez ģerboņiem, tumšas spalvas zirgiem, gaidīja Pjer-Lesko stūri. Kučieris sēdēja savā vietā, ietinies lielā apmetnī, kas apslēpa ari viņa sejas lejasdaļu, pieri un acis aizsedza trīsstūrainā cepure. Sulainis ar vienu roku pieturēja atvērtās durvis, ar otru — turēja lakatiņu sejai priekšā.

— Iekāpiet, — maska sacīja kavalierim.

D’Armantals mirkli šaubījās: šie apkalpotāji bez livrejām, kuri, tāpat kā viņu pavēlniece, pūlējās saglabāt savu inkognito, ekipāža bez ģerboņa, vēlā nakts stunda — viss tas gluži dabīgi modināja viņā neuzticību; bet, atcerējies, ka viņš sniedz roku sievietei, un viņa zobens ir pie viņa, tas droši iekāpa karietē. Sikspārnis apsēdās viņam blakus, un sulainis aizslēdza durvis.

— Kāpēc mēs nebraucam! — jautāja d’Armantals, sajuzdams, ka kariete nekustās.

— Atlicis izmantot vēl vienu mazu uzmanību, — pavadone atbildēja, izņemdama no kabatas zīda lakatiņu.

— Ak jā! Biju aizmirsis, — d’Armantals sacīja. — Uzticos jums pilnīgi.

Nepazīstamā aizsedza viņam acis, pēc tam piebilda:

— Kavalier, apsolieties man nepieskarties šim apsējam, kamēr nesaņemsiet atļauju to darīt.

— Apsolos.

— Pateicos jums.

Pēc tam, pacēlusi logu, viņa sacīja kučierim:

— Brauciet turp, kur vēlaties, grāf.

Un zirgi sāka auļot.

5. Arsenāls

Cik trokšņainas bija sarunas dejas zālē, tikpat dziļš klusums valdīja karietē. Sis piedzīvojums, kas sākumā šķita mīlas izraisīts, pamazām kļuva nopietnāks, un beidzot, acīmredzot, pārvērtās tīri politiskā intrigā. Ja tas arī nebaidīja d’Armantalu, tas tomēr sniedza tam bagātīgu materiālu pārdomām. Un šīs pārdomas bija jo nopietnākas tāpēc, ka viņš ne vienu vien reizi jau bija agrāk sev izteicis jautājumu, kā viņš rīkotos šim līdzīgā gadījumā.

Ikviena cilvēka mūžā pienāk reiz brīdis, kas nosaka visu viņa likteni. Lai cik nopietns šāds brīdis arī nebūtu, to tomēr reti kad vada aprēķins un cilvēka griba, gandrīz vienmēr tāds gadījums sagrābj cilvēku kā vējš lapu un aizrauj to jaunā, nezināmā ceļā. Nokļuvis uz šī ceļa, cilvēks ir spiests paklausīt augstākai varai un, turpinādams ticēt, it kā tas iet šo ceļu ar paša brīvu gribu, pārvēršas apstākļu vergā, notikumu norises rotaļlietiņā.

Tā liktenis spēlējās arī ar d’Armantalu; mēs redzējām, pa kādām durvīm viņš iegāja Versaļā, un kā, neraugoties uz sevišķu simpātiju trūkumu pret veco galmu, pateicības jūtas tomēr bija viņu piesaistījušas pie tā.

D’Armantals neaplēsa to labumu un ļaunumu, ko Francijai sagādājusi de Mentenona kundze; viņš nedomāja par to, vai Ludviķim XIV bija tādas tiesības atzīt ārlaulībā dzimušos; viņš neizsvēra uz ģenealoģijas svariem Mcnas hercogu un Orleānas hercogu, — bet instinktīvi saprata, ka sava dzīve tam jāziedo tiem, kas viņa neievērojamo stāvokli bija padarījuši tik ievērojamu. Kad nomira vecais karalis, viņš uzzināja, ka karaļa pēdējā vēlēšanās bija — Mēnas hercoga iecelšana par reģentu; un tad parlaments viņa acu priekšā noraidīja tā testamentu, viņš Orleānas hercogā saskatīja uzurpatoru. Pēc viņa dziļākās pārliecības, agrāk vai vēlāk bruņotā sacelšanās nogāzīs šo varu; un viņš visā Francijā meklēja stūrīti, kur pacelsies karogs, zem kura, kā to viņam diktēja sirdsapziņa, viņš dosies cīņā. Par lielu sarūgtinājumu viņam, šī cerība nepiepildījās. Spānija, kuras interesēs bija iegūt draugu Francijas likteņa noteicēja personā, neprotestēja; Mēnas hercogs, vienas dienas cīņas nogurdināts, no jauna aiz-gaja tai ēnā, no kuras tas, likās, bija iznācis pret paša gribu. Likās neiespējami, ka mierīgais, labsirdīgais de Tu-luzs, kas gandrīz kaunējās no tā goda, kas uzsmaidīja viņam un brālim, tiektos nostāties partijas priekšgalā. Maršals Viljcruā viens nostājās nožēlojamā opozīcijā, kas rīkojās bez plāna, bez aprēķina; Viljars nepievienojās nevienam, bet acīmredzot gaidīja, lai citi pievienotos viņam. D’Uksels uzņēmās ārlietu pārzināšanu. Hercogi un pēri pacietīgi pūlējās iespaidot reģentu, cerēdami, ka tas Me-nas hercogam un de Tuluzam atņems tās privilēģijas, ko tiem piešķīra Ludviķis. Tiesa, bija jūtams nemiers pret Orleānas hercoga valdīšanu, bet viss tas nebija redzams, taustāms. Nebija kodola, ap kuru varētu apvienoties opozīcijā; nebija gribas, kurai varētu droši pakļauties. Visur valdīja troksnis, līksmība, no viszemākajiem līdz visaug-stākiem sabiedrības slāņiem laimes vietā traucās pēc baudas. Lūk, ko redzēja d’Armantals, un lūk, tas piespieda viņu noslēpt zobenu, kas bija pusē izvilkts no maksts. Viņš sāka domāt, ka ir vienīgais, kas domā, ka lietu norise varētu būt arī citāda, bet pēc tam pārliecinājās, ka šāda iespējamība eksistēja tikai viņa iedomās, jo pat visvairāk ieinteresētie šai lietā uzskatīja pārmaiņu tik neiespējamu, ka nemēģināja pat cīnīties par to.

Bet ja viņš bija kļūdījies, ja zem šīs vieglprātīgās ārpuses brieda kaut kas draudošs, ja šī bezrūpība bija tikai plīvurs, ar ko apsegt nomodā esošo godkāri, — viņš bija sagatavojies cīņai. Cerības, kuras viņš uzskatīja mirušas, bet kuras patiesībā tikai snauda, atmozdamās čukstēja _ viņam solījumus, vienu par olru vilinošākus. Nupat piedāvātais priekšlikums, lai cik pārspīlēts tas arī nebija, un rožainā nākotne, kuru tam uzbūra šis priekšlikums, lai cik neticama tā arī nebūtu, satrauca viņa fantāziju. Bet 25 gadu vecumā fantāzija ir liela burve. Tas ir gaisa piļu arhitekts, zelta sapņu feja un bezgalīgas valsts pavēl-niece. Atbalstīdama gigantisku celtni ar trauslu spieķīti, tā redz to nesagraujamu, it kā tā atbalstam kalpotu nesatricināmā zemeslodes ass.

Pārdomās iegrimušais d’Armantals nemanīja, ka kariete bija traukusies uz priekšu jau ilgāk par pusstundu. Viņš tik dziļi bija iegrimis savos sapņos, ka likās, nebija vajadzīgs tā acīm apsiet lakatiņu: viņš arī bez tā nebūtu redzējis, pa kādām ielām viņi brauc. Beidzot viņš izdzirdēja riteņu riboņu, kas liecināja, ka kariete iebrauc velvē; pēc tam noklaudzēja vārti, un gandrīz tūlīt ari apstājās kariete ...

— Kavalier, — viņu uzrunāja ceļa biedrene, — ja jūs baidāties aiziet pārāk tālu, jūs varat vēl atgriezties; ja neesat grozījis savu lēmumu, dosimies tālāk.

Atbildes vietā d’Armantals izstiepa roku. Sulainis atvēra karietes durvis. Nepazīstamā izkāpa pirmā, pēc tam palīdzēja izkāpt arī kavalierim. Drīz vien zem savām kājām viņš sajuta kāpnes. Aizsietām acīm, ar pavadones palīdzību, viņš uzkāpa sešus pakāpienus, izgāja vestibilam, pēc tam koridoram un, beidzot, iegāja istabā.

Tāluma bija sadzirdams aizbraucošās karietes troksnis.

— Lūk, mēs jau esam galā, — nepazīstamā sacīja.

— Vai jūs atceraties noteikumus, kavalier? Jums brīva izvēle, piedalīties vai nepiedalīties lugā, ko te drīz nospēlēs; bet atteikšanās gadījumā apsolieties ar savu goda vārdu klusēt par to, ko te redzēsiet un dzirdēsiet.

— Zvēru pie sava goda! — d’Armantals atbildēja.

— Sēdieties un gaidiet te, ja tas tā ir. Kad pulkstenis sitīs divi, variet noraisīt acu apsēju. Neraizējieties, nebūs ilgi jāgaida.

To teikusi, nepazīstamā aizgāja. Durvis atvērās un aizvērās aiz viņas. Gandrīz tūlīt pēc tam pulkstenis nosita divi, un d’Armantals norāva acu apsēju.

Viņš sēdēja viens greznā buduārā. Tā bija liela astoņstūru istaba, lillā un sudrabota zīda pārvilktām sienām; mēbeles un ģīmetnes — smalku izšuvumu apvilktas; brīnišķa izstrādājuma galdiņi un etažeres bija apkrauti visdažādākajiem nieciņiem; grīdu sedza persiešu paklājs, bet griestus bija gleznojis mākslinieks Vato, kas toreiz sāka jau gūt ievērību. Istabas iekārta apmulsināja kavalieri. Negribējās ticēt, ka te tiktu pārspriestas nopietnas lietas, un viņš jau gribēja atgriezties pie pirmā minējuma, ka te slēpjas mīlas dēka, kad pēkšņi atvērās aiz aizkariem paslēptās durvis, un d’Armantals ieraudzīja sievieti, kuru viegli varēja noturēt par feju, — tik slaida, vingra un maza tā bija. Viņas pelēksudrabotā tērpā bija iešūtas puķes, kuras trīs soļu atstatumā pilnīgi varēja noturēt par īstām; tērpu vēl rotāja angļu mežģīnes, kuras pie tērpa saturēja pērļu un briljantu adatas.

Dāmas seju apsedza pusmaska no melna samta ar melnu mežģīņu apmali.

D’Armantals negribot noliecās dāmas priekšā: šīs sievietes āriene un kustības izdvesa kaut ko karalisku. Viņš saprata, ka nepazīstamā ballē bija viņas sūtīta.

— Kundze, — viņš sacīja, — es sāku ticēt, ka patiešām esmu pametis mirstīgo cilvēku zemi un pārcēlies augstāku būtņu pasaulē. Vai jus esat tā visvarenā [eja, kurai pieder šī burvīgā telpa?

— Ak, kavalier, — dāma atbildēja patīkamā, bet nopietnā balsī, — es neesmu visspēcīgā feja, bet gan nabaga princese, kuru vajā jauns burvis, kas tai atņēmis kroni un apspiež viņas karaļvalsti. Es visur meklēju varonīgu bruņinieku-atbrīvotāju, un baumas par jūsu varonību piespieda mani griezties pie jums.

— Ja vajadzīga tikai mana dzīvība, lai atdotu jums pazaudēto varu, kundze, pavēliet — un es to atdošu ar lielāko prieku. Kas ir tas burvis, ar kuru man jācīnās? Kas ir tas milzis, kurš jāuzvar? Gribu būt cienīgs tā goda, kuru jūs man parādiet. Zvēru jums uzticību arī tad, ja šis zvērests mani pazudinātu!

— Katrā ziņā, kavalier, jūs pazudiniet sevi labā sabiedrībā, — dāma atbildēja, masku noņemdama, — jo jūs pazudisiet reizē ar Ludviķa XIV dēlu un lielā Kondē mazmeitu.

— Mēnas hercogiene! — d’Armantals iesaucās, ce|us pieliecis. — Lai piedod man jūsu gaišība, ja es, tās nepazīdams, esmu izteicis kaut ko tādu, kas neatbilst tai dziļajai cieņai, kuru sajūtu pret viņu.

— Jūs sacījāt tikai to, ar ko es varu lepoties, kavalier. Bet vai jūs nenožēlojat šos savus vārdus? Jūs esat sava vārda kungs un varat atsaukt to.

— Lai sargā mani Dievs, kundze, atteikties no goda nolikt savu dzīvību pie cēlās princeses kājām. O nē, kundze, pieņemiet nopietni to, ko es piedāvāju jums jokodamies: manu godu, zobenu un dzīvību.

— Jauki, kavalier! — atbildēja princese ar smaidu, kas uzvarēja visus un visu, kas atradās ap viņu. — f:s redzu, barons Valē nav kļūdījies, jūs esat tieši tāds, kādu viņš man raksturoja jus. Ejam, es iepazīstināšu jus ar saviem draugiem.

Mēnas hercogiene gāja pirmā, un d’Armantals tai sekoja nolikušā galīgi apreibināts, bet ar noteiktu apņemšanos neatkāpties — pa daļai aiz pārliecības, pa daļai aiz augstprātības.

Viņi izgāja tai pašā koridorā, pa kuru d’Armantals jau bija gājis. Pēc dažiem soļiem hercogiene atvēra durvis uz salonu, kur viņus gaidīja četri cilvēki. Tie bija: kardināls Poiinjaks, marķīzs de Pompadūrs, de Malezjē un abats Brigo.

Kardināls de Poiinjaks skaitījās Mēnas grāfienes mīlulis. Tas bija skaists, 40 līdz 50 gadus vecs vīrietis, arvien nevainojami ģērbies, saldu balsi, vēsu seju un kautru sirdi. Rakstura nevarība pazudināja visus viņa godkāros plānus. Neraugoties, ka viņš bija cēlies no krietnas ģimenes un bija bagāts plašām zināšanām, viņš gandrīz vienmēr atpalika tur, kur varēja tālu aiziet uz priekšu.

Bijušais dofina, Ludviķa XIV dēla, bērnības draugs, marķīzs de Pompadūrs, tik ļoti bija pieķēries karaliskajai ģimenei, ka bez dziļām sāpēm nespēja panest reģenta nodomu pieteikt karu Filipam V. Lai aizkavētu viņam to izdarīt, viņš ar miesu un dvēseli piekļāvās Mēnas hercoga partijai. Cēls un nesavtīgs, viņš bija neuzpērkams cilvēks, kādus toreiz varēja sastapt diezgan reti, atteicās no pensijas, ko viņam un viņa sievai piešķīra reģents. Tāpat tika atraidīti arī posteņi, kurus piedāvaja viņam un viņa znotam Knrsil jonam.

De Malezjē kungs, vecis ap 60 līdz 65 gadiem, skaitījās Domba kanclers un Satnu seniors. Par šiem abiem tituliem viņš varēja pateikties Mēnas hercogam, kuru tas audzināja. Dzejnieks, mūziķis, nelielu komēdiju autors, kuras pats tēloja ar neatdarināmu humoru, radīts pārdomu dzīvei, vienmēr norūpējies par citu laimi un sevišķi dievinātās Mēnas hercogienes laimi, tas bija īsts astoņpadsmitā gadsimta sibarita tips. Kā sibariti, daiļuma savaldzināti, sekoja Kleopatrai Akciumā un tur aizgāja bojā blakus tai, viņš sekotu savai Benediktai ugunī un ūdenī tin viena viņas vārda pietiktu, lai tas. nešaubīdamies, nevilcinādamies, un, var teikt, bez nožēlas meslos lejā no Parīzes Dievmātes katedrāles torņa.

Abats Brigo bija Lionas tirgotāja dēls. Viņa tēvam, kuram bija plašas veikalnieciskas darīšanas ar Spānijas galmu, bija uzdots uzsākt sarunas par jaunā Indriķa XIV precībām ar Austrijas Mariju-Terēzi. Pie tam viņam bija jāizliekas, it kā viņš to darītu tikai pats uz savu roku. Ja šie nodomi tiktu atraidīti, Francijas ministri noliegtu tos, un misija būtu izbeigta; bet iznāca otrādi, un ministri atbildēja piekrītoši. Laulības notika. Abats Brigo piedzima vienā laikā ar dofinu, un tēvs kā atmaksu pieprasīja, lai karaļa dēls būtu par krusttēvu viņa dēlam; tam tika dota visaugstākā piekrišana. Bez tam vēl jauno Brigo pieskaitīja dofina štatam un jau tur viņš iepazinās ar marķīzu Pompadūru, troņmantnieka bērnības rotaļu biedru. Vēlāk Brigo kļuva abats. Veikls, prātīgs, godkārīgs, viņš gaidīja izdevību pacelties pāri citiem. Nesen viņš sastapa Pompadūru, kas meklēja gudru un veiklu intrigantu, kas būtu spējīgs ieņemt sekretāra vietu pie Mēnas hercogienes. Brigo aplēsa iespējamos panākumus — un pieņēma šo vietu.

No visiem četriem d’Arinantals personīgi pazina tikai marķīzu de Pompadūru, kuru tas dažreiz sastapa pie viņa znota de Kursiljona, sava radinieka.

Polinjaks, Pompadūrs un Malezjē sarunājās, stāvēdami pie kamīna, abats kārtoja papīrus uz galdiņa.

— Kungi, — hercogiene sacīja, ieiedama, — lūk, drošsirdīgais kavalieris, par kuru stastija Valē, un kuru mums atveda jūsu mīļā Delone, Malezjē kungs. Ja viņa vārda un reputācijas nepietiek viņa rekomendācijai, es pati atbildu par viņu.

— Tā ieteikts no jūsu gaišības, — Malezjē sacīja,

— viņš nav mušu kompanjons, bet vadonis, kuram mēs sekosim visur, kurp tas mūs art nevestu.

— Dārgais d'Armantal, — sacīja Pompadūrs, sniegdams tam roku, — mēs bijām gandrīz radinieki, tagad būsim brāļi.

— Esiet žēlīgi! — sacīja kardināls savā saldajā balsī, kas maz harmonēja ar viņa sejas auksto izteiksmi.

Abats Brigo pacēla galvu, pagrieza to uz kavaliera pusi, pie kam viņa kakls saliecās kā čūska, un uzlūkoja to savām mazajām, spīdošajām acīm.

— Kungi, — sacīja d’Armantals, atbildējis sveicieniem, — kā iesācējs starp jums es maz zinu no visa tā, kas ie notiek, un ar ko es te varētu būt palīdzīgs. Bet mana dvēsele sen jau ziedota jūsu lietai; dāvājiet man uzticību, ko priekš manis lūdza viņas gaišība, un dodiet man iespēju to attaisnot.

— īstā laikā! — hercogiene iesaucās. — Lai dzīvo zobena vīri, kas iet taisni uz mērķi! D’Armantala kungs, mums nebūs nekādu noslēpumu jūsu priekšā; iespēja, par kuru jūs runājat, radīsies ļoti drīz un norādīs mums katram savu vietu.

— Piedodiet, hercogiene, — pārtrauca viņu kardināls, nemierīgi knibinādams savu mežģīņu žabo; — no jūsu vārdiem kavalieris var sākt domāt, it kā te lieta grozītos ap sazvērestību.

— Par ko gan citu, kardināl? — nepacietīgi ieminējās hercogiene.

— Par slepenu apspriedi, — tas atbildēja, — kurā nav nekā nosodāma. Mēs meklēsim ceļus un līdzekļus, kā palīdzēt valstij, reizē ar to atgādinot Francijai Ludviķa XIV pēdējo vēlēšanos.

— Ak, kardināl, hercogiene iesaucās, kāju piecirzdama,

— jūs nokausiet mani ar savām ierunām! Kavalier, — viņa piebilda, pagriezusies pret d’Armantalu, — neklausieties kardinālā; šai brīdī tas laikam domā par savu «Anti-Lukrēciju». Ja te būtu tikai vienkārša apspriede, kardināla gaišā galva palīdzētu mums tikt skaidrībā arī bez jums. Patiesībā jums būs darīšana ar īstu sazvērestību pret reģentu. Sazvērestībā piedalās Spānijas karalis, kardināls Alberani, Mēnas hercogs, es, visi te klātesošie, pat kardinālu neizslēdzot. Sazvērestības galva — Valē. Apvērsumā piedalīsies puse parlamenta un trīs ceturtdaļas Francijas. Lūk, kāda lieta, kavalier! Vai jūs esat apmierināts, kardināl? Vai piekrītat, kungi?

— Kundze! — čukstošā balsī izsaucās Malczjē, salikdams rokas vēl dziļākā godbijībā, nekā to darītu Svētās Jumpravas priekša.

— Ak, Malezjē, kā viņš mani moka ar savu godprātību nevietā! — hercogiene turpināja. — Mans Dievs, vai vērts būt vīrietim tikai tāpēc, lai rīkotos tik bailigil Es neprasu jums ne zobenu, ne dunci; dodiet man vienkāršu mietu — un es, sieviete, gandrīz pundurītis, ietriekšu to briesmoņa deniņos. Tad visam būs beigas, bet ja mans plāns neizdosies, — bojā aiziešu tikai es viena.

Polinjaks sāpīgi nopūtās, Pompadūrs sāka smieties, Malezjē pūlējās nomierināt hercogieni; abats Brigo nolieca galvu un turpināja rakstīt, it kā neko nebūtu dzirdējis. Par d’Armantalu jāsaka, ka tas bija ar mieru noskūpstīt viņas tērpa krociņu, — tik ļoti tā viņam šķita cēlāka par pārējiem.

Sai brīdī atskanēja nama priekšā pieripojušās karietes troksnis. Acīmredzot sabiedrība gaidīja kādu augstu personu, jo visi apklusa, un pati hercogiene nepacietīgi atvēra durvis.

— Nu kā? — viņa jautāja.

— Lūk, viņš, — atsaucās balss, kurā d’Armantals pazina sikspārņa balsi.

— Ienāciet taču, princi, — hercogiene lūdza. — Mēs gaidām jūs.

6. Princis Cellamare

Istabā ienāca garš, slaids, cienījama izskata cilvēks, saulē iedegušu seju. Ar vienu skatu viņš aptvēra visu. kas bija istabā — cilvēkus un tās iekārtu. D’Armantals ienācējā pazina viņa katolisko augstību sūtni, princi de Cel-lainari.

— Kas jauns, princi? — hercogiene jautāja.

— Vispirms tas, — princis atbildēja, godbijīgi noskūpstīdams viņai roku un apmetni nomezdams uz blakus krēsla, — ka jūsu gaišībai vajadzēs pieņemt citu kučieri. Es pareģoju nelaimi, ja jūs paturēsiet savā dienestā subjektu, kurš mani atveda šurp: viņam ir reģenta uzpirkta cilvēka izskats, un viņš pazudinās jūs un jūsu draugus.

Visi skaļi iesmējās — arī kučieris, kas bez kautrēšanās bija sekojis princim zālē. Zem viņa platā apmetņa un trīssturainas cepures slēpās 30 līdz 35 gadus vecs cilvēks, kura sejas apakšējo daļu aizsedza melns apsējs.

— Vai jūs dzirdējāt, dargais Lavai, ko princis teica par jums? — hercogiene ieminējās.

— Jā, jā, — tas atsaucās. — Oho, princi, pirmie kristīgie baroni nav cienīgi kalpot pie jums par kučieriem? Velns parauj! Jums pārāk lielas prasības. Vai pie jums Neapolē ir daudz tādu kučieru, kuri par savu senci var saukt Robertu Stipro?

— Kā! Tas esat jūs, dārgais grāf? — jautāja princis, sniegdams tam roku.

— Es pats, princi. Hercogiene savu kučieri palaidusi ciemos pie radiem, un šonakt pieņēma mani kučiera amatam; viņai likās, ka tā būs drošāk.

— Hercogiene ir rīkojusies pareizi, — kardināls sacīja, — uzmanība nav lieka.

— Tas tiesa, kardināl! — Lavals atbildēja. — Bet es ļoti vēlētos zināt, vai jus būtu tādas pašās domās arī tad, ja lielāko tiesu no nakts jus būtu nosēdējis uz bukas, lai atvestu vispirms d’Armantala kungu no Operas, bet pec tam princi no Kolberta hote|a? ...

— Ka? — d’Armantals iesaucās. — Tad jūs, grāf, bijāt tik laipns ...

— Jā, jaunais cilvēk, — Lavals atbildēja. — Pazīstot jūsu varonību, es dotos vai līdz pasaules malai, lai no turienes jus atvestu šurp. Jūs taču pirmais iegājāt Denenā un sagūstījāt Albermarlu. Jums palaimējās neatstāt tur daļu jūsu žokļa kaula, kā tas notika ar mani Itālijā, — kaut gan tas neaizkavēja jums palikt bez pulka.

— Mēs jums atdosim jūsu pulku, kavalier, esiet mierīgs, — hcrhogiene sacīja, — bet tagad parunāsimies par Spāniju. Princi, man sacīja Pompadūrs, ka jūs no Albe-roni esot saņēmis svarīgas ziņas.

— Jā, jūsu gaišība.

— Ko viņš raksta?

— Daudz laba un daudz slikta. Viņa augstība Fīlips V pilnīgi paļāvies savai melanholijai, un grūti viņu piespiest kaut ko uzsākt. Viņš netic četru valstu līgumam.

— Netic? — hercogiene iesaucās, — bet šis līgums taču jāparaksta jau tūlīt! Pēc astoņām dienām Dibuā to atvedis te.

— Zinu, jūsu gaišība, — Cellamare viņu vēsi pārtrauca. — Bet viņa katoliskā augstība to nezina.

— Tātad, viņš mūs pamet?

— Jā, gandrīz.

— Bet ko dara karaliene? Un ko dos mums visi viņas solījumi un iespaids, kāds tai it kā esot uz savu vīru?

— So iespaidu, hercogiene, viņa apsola parādīt tad, kad jūs būsiet kaut ko izdarījusi.

— Jā, — sacīja kardināls dc Polinjaks, — bet pēc tam vairs nepildīs solījumu.

— Nē, kardināl, es par to galvoju.

— No visa tā es redzu tikai vienu izeju: jāsakompromitē karalis. Sakompromitēts, tas negribot ies līdz galam, — Lavals piebilda.

— Kā tas izdarāms? — hercogiene jautāja. — Bez vēstules, bez ziņojuma, pat mutiska, pieci simti jūdžu attālumā?

— Vai viņam Parīzē nav pārstāvis? Un vai šis pārstāvis pašreiz neatrodas pie jums?

— Ak, princi, — hercogiene sacīja, — jums ir vairāk varas, nekā atzīstat...

— Nē, manas pilnvaras atļauj jums teikt tikai to: To-ledo un Saragosas citadeles jusu rīcībā. Atrodiet līdzekli reģenta ievilināšanai tur, — un viņu katoliskās augstības tik cieši aizcirtis vārtus aiz tā, ka tas no turienes nekad vairs neizkļūs.

— Tas nav iespējams, — Polinjaks sacīja.

— Nav iespējams? — d’Armantals iesaucās. — Nav nokas vieglāk izdarāms, sevišķi vēl tad, ja patur prātā reģenta dzīves veidu. Kas būtu vajadzīgs? Astoņi vai desmit uzticīgi vīri, labi noslēdzama ekipāža un rezerves zirgi līdz Baijonai.

— Es par to parūpēšos, — Lavals sacīja.

— Es arī, — Pompadūrs piebilda.

— Jūs nevarat to darīt, — hercogiene sacīja. — Ja šis plāns neizdosies, reģents, kas jus pazīst, zinās, kas pazudināms.

— Zēl, — Cellamare vēsi noteica, — laimīgā iznākumā varoni gaida granda tituls.

— Un zilais ordenis Parīzē atgriežoties, — piebilda de Atēnas kundze.

— Ak, klusējiet taču, kundze, es lūdzu jūs! — d’Armantals iesaucās. — Ja jūs turpināsiet tādā garā, mūsu padevība pārvērtīsies godkārē un zaudēs savu vērtību. Es gribēju piedāvāties, mēģināt to izdarīt, jo reģents nekad nav mani redzējis, — bet tagad es sāku šaubīties. Pie šīs pašas reizes uzdrošinos piezīmēt, ka esmu izpelnījies jusu gaišības uzticību un esmu spējīgs to attaisnot.

— Ka, kavalieri — hercogiene iesaucās. — Vai jūs riskētu?...

— Savu dzīvību. Tas viss, ar ko es varu riskēt. Es domāju, es to jau piedāvāju jūsu gaišībai, un jūs to pieņēmāt. Vai es būtu maldījies?

— Nē, nē. kavalier, — hercogiene sacīja dedzīgāk,

— jūs esat varonīgs un cienījams muižnieks. Par jums man ir savāda priekšsajūta, un es tai ticu. Kad Valē man raksturoja jūs, manī pazibēja doma, ka viss mums izdosies tikai caur jums. Kungi, jūs dzirdējāt, ko teica kavalieris? Ar ko un kā jūs varat viņam palīdzēt?

— Ar visu, ko viņš vēlas, — atsaucās Lavals un Pompadūrs.

— Viņu katolisko augstību kase jūsu rīcībā; varat ņemt no tās pilnām saujām, — sacīja Cellamare.

— Pateicos, kungi, — d’Annantals sacīja Lavalam un Pompadūram. — Jūs. kurus visi pazīst, tikai apgrūtināsiet šo darbu. Sagatavojiet man tikai ceļa dokumentu līdz Spānijai, kurā butu teikts, ka man uzdots nogādāt turp smagu noziedznieku. Domāju, tas jums nesagādās sevišķas grūtības.

— Es par to parūpēšos, — Brigo sacīja. — Nočiepšu pie d’Aržonsona vajadzīgo blanku, kuru atliks tikai izpildīt.

— Kāds mūsu Brigo! — Pompadūrs sacīja. — Runā reti, bet labi.

— Viņam vajadzētu būt kardinālam, kāda lepna kunga vietā, kuru es pazīstu. Tagad, kardināl, jūs dzirdējāt prinča vārdus: ja jums vajadzīga nauda ...

— Par nelaimi, — d’Armantals atbildēja, — neesmu tik bagāts, lai atraidītu viņa piedāvājumu. Kad būs izsīkuši tūkstoš pistoli^2, kas pašreiz atrodas manā rīcībā, es būšu spiests griezties pie viņa.

— Pie viņa, pie manis, pie visiem mums, kavalier, tāpēc, ka šādās reizēs ikkatra pienākums ir ziedot savu mantu. Man maz skaidras naudas, bet daudz briljantu un pēr|u. Neierobežojieties, lūdzu. Visi nav tik nesavtīgi kā jūs; ir sastopama uzticība, kas pērkama tikai par skaidru zeltu.

— Kavalier, vai jūs esat apdomājies, kādā darbā gribat mesties? Kas notiks, ja jūs noķers? — princis brīdināja.

— Nomierinieties, jūsu gaišība, — d’Armantals mierīgi atbildēja. — Man pietiekoši daudz personīga naida pret reģentu, un ja mani noķers, viņi nolems, ka tā mana personīga atriebība.

— Bet jums taču vajadzīgs palīgs šajā darbā, — sacīja Lavals. — Vai jūs esat tādu izvēlējies?

— Liekas, jā, — d’Armantals atbildēja. — Man nepieciešams kairu rītu zināt, ko reģents nodomājis darīt vakarā. Princim Cellamarem, kā sūtnim, taču ir sava slepenpolicija?

— Jā, — princis atbildēja samulsis, — man ir daži cilvēki, kas man ziņo par visu ...

— Tieši tas man vajadzīgs, — d’Armantals sacīja.

— Kur jūs dzīvojat? — kardināls jautāja.

— Rišeljē ielā nr. 74.

— Cik ilgi jūs tur dzīvojat?

— Jau trešo gadu.

— Tas nozīmē, jūs tur visi pārāk labi pazīst, tāpēc nepieciešams mainīt adresi. Tur pazīst visus jūsu apmeklētājus, un jaunas personas neizbēgami vērsīs uz sevi uzmanību.

— Jums taisnība, kardināl, — d’Armantals atbildēja.

— Es apmetīšos kaut kur citur.

— Ja vēlaties, es jums visu nokārtošu? — Brigo sacīja. — Mans apģērbs novērsīs aizdomas. Es sameklēšu jums dzīvokli, paskaidrodams saimniekam, ka tas man vajadzīgs kādam jaunam cilvēkam, kas no provinces iebraucis Parīzē darbu meklēt.

— Bravo, dārgais Brigo, — Pompadūrs sacīja, — jūs man atgādiniet pasaku princesi, kurai pie ikkatra vārda pār lūpām izkrīt pērle.

— Ļoti priecājos, abata kungs, — d’Armantāls atsaucās. — Paļaujos uz jums un jau šodien paziņošu mājās, ka aizceļoju no Parīzes uz trim mēnešiem.

— Cik labi viss nokārtots! — hercogiene nopriecājās.

— Pateicoties kavalierim, mēs pirmo reizi nonākam pie vienprātīga lēmuma.

— Kungi, — Malezjē sacīja, pulksteni izvilkdams,

— jau četri. Hercogiene nobeigsies aiz noguruma.

— Valdieties, draugs, — hercogiene atbildēja, — šādas naktis atvieto man atpūtu.

— Princi, — Lavals sacīja, ietērpdamies apmetnī,

— jums vajadzēs apmierināties ar kučieri, kuru gribējāt izmest aiz durvīm. Varbūt jūs pats vēlaties sēdēt uz bukas, vai pat doties kājām mājup?

— O nē! Esmu ar mieru riskēt. Kā neapolietis, es ticu priekšsludināšanai. Ja jūs mani izgāzīsiet, — tas nozīmēs, ka mums jāapstājas, ja ne, tas nozīmēs, — varam droši turpināt.

— Pompadūr, jūs aizvedīsiet kavalieri d’Armantalu?

— Labprāt. Mēs sen neesam redzējušies un mums būs diezgan ko pārrunāt.

— Vai es nevarētu atvadīties no mana gudrā sikspārņa? — d’Armantals ieminējās. — Nevaru aizmirst, ka man jāpateicas viņai par šīs dienas notikumiem.

— Delone! — hercogiene iesaucās, pavadījusi līdz durvīm Cellamari un Lavalu. — Delone! D’Armantals atrod, ka jūs esat viena no visbrīnišķīgākajām fejām.

— Tā?! — istabā ienākdama, smaidīdama sacīja de Staala kundze, kas vēlāk atstāja tik spīdošus memuārus.

— Vai jūs tagad ticat manai pareģošanai, kavalier?

— Ticu, jo ceru, — kavalieris atbildēja. — Bet tagad, kad pazīstu seju, kas jūs sūtīja, mani nepārsteidz jūsu domas par nākotni, bet gan tas, ka jums tik labi zināma mana pagātne un tagadne. ^

— Nu, Delone, — hercogiene sacīja iesmiedamās,

— esi mīļa un nemoki vairs viņu; citādi viņš nodomās, ka mēs esam burves un baidīsies mūs.

— Atcerieties, kavalier, draugu, — Delone sacīja,

— kas jūs pameta Buloņas mežā, lai dotos atvadīties no mums...

— Valē! — d’Armantals iesaucās. — Tagad es saprotu. Bet jūsu matemātika? Jūsu anatomija? Jūsu Vir-gīlijs?

— Vai jums nav zināms, kavalier, — saruna iejaucās Malezjē, — ka mēs viņu saucam par gudru, izņemot Zolje, kas nosauca to par koķeti.

— Ziniet, reiz mēs viņu iepazīstinājām ar doktoru Di-vernuā, — hercogiene sacīja, — un viņa pieveica to anatomijas zināšanās.

— Un beidzot, — piebilda marķīzs de Pompadūrs, saņemdams zem rokas d’Armantalu, lai to aizvestu, — pārsteigtais doktors bija spiests atzīt, ka šī Francijas meita labāk par visiem pārzin viņa zinātni.

D’Armantals un Pompadūrs, atvadījušies, smiedamies aizgāja, abata Brigo pavadībā, kas cerēja, ka viņi to aizvedīs līdz viņa mājai.

— Nu, kā? — hercogiene pievērsās kardinālam, kas ar Aļalazjē vēl uzkavējās kabinetā. — Vai jūs arī tagad vēl uzskatāt par šausmīgu šo sazvērestību?

— Kundze, — kardināls atbildēja, nesaprazdams, kā var likt uz spēles savu dzīvību, — to es atbildēšu jums tad, kad mēs sēdēsim Bastīlijā.

Un viņš aizgāja, kanclera pavadīts, pukodamies uz likteni, kas to iepinis tik riskantā lietā.

Hercogiene nolūkojās viņa aiziešanā nicināšanas pilnu skatu, nespēdama noslēpt savas jūtas, un pēc tam līksmi sacīja Delonei:

— Dārgā Sofija, izdzēsīsim mūsu laternu: man liekas, mēs beidzot esam atraduši cilvēku.

7. Alberoni

Kad d’Arrnantals rītā pamodās, viņam likās, ka viss notikušais bijis tikai sapnis. Pēdējo trīsdesmit sešu stundu notikumi virknējās tādā ātrumā, ka likās, jaunais cilvēks bija iek|uvis viesulī. Tikai tagad, būdams vienatnē, viņš varēja padomāt par pagātni un nākotni.

Toreiz ikkatrs tā vai citādi bija sazvērnieks. Mēs zinām, kā tas notiek, un kas ar to sakarā. Pēc acumirkja iespaidotā lēmuma pieņemšanas, pie pirmajām pārdomām mūs pārņem neapmierinātības sajūta, ka esam aizgājuši pārāk tālu; pēc tam mēs pamazām aprodam ar domām par draudošajām briesmām; pakalpīgā fantāzija briesmas nobīda otrā vietā, atvietojot tās ar domām par gaidāmajiem labumiem. Pēc tam pamostas lepnuma jūtas, ka esam kļuvuši slepens valsts spēks, kamēr vakar vēl nebijām nekas. Ar nicinājumu noraugāmies uz visiem, kas dzīvo parasto dzīvi, soļojam lepni paceltu galvu, aijājam sevi sapņos, aizmiegam mākoņos, — un tad kādā rītā atmostamies kā uzvarētāji vai uzvarētie, uz vairoga pacelti vai valsts mehānisma rata saspiesti.

Tāpat tas bija arī ar d’Armantalu. Viņa laikmets vēl redzēja pie apvāršņa Ligu un gandrīz saskārās ar frondu^3. Tikko bija paguvusi aiziet viena paaudze un atvietoties ar otru, pēc tam, kad Bastīlijas lielgabali atbalstīja lielā Kondē dumpi. Kopš tā laika, tiesa, Ludviķis XIV pakļāva visu savai gribai, bet Ludviķa nu vairs nebija, un viņa bērnu bērni cerēja, ka ar tiem pašiem līdzekļiem viņi nospēlēs savu vectēvu spēli.

Pēc dažām minūtēm pārdomu, d’Armantalam notikumi likās tādi paši kā vakar vakarā. Viņš priecājās, ka vienā rāvienā ieņēmis redzamu vietu tik augstu personu sabiedrībā. No savas ģimenes, kas visu mūžu nodzīvoja provincē, viņš bija mantojis krietnu tiesu tā dēkainā romantisma, kas lielā cieņā bija Ludviķa XIII laikos. Ne Rišeljē ar saviem ešafotiem, ne Ludviķis XIV ar savu despotismu nebija varējuši iznīcināt viņā šo garu. Jaunais cilvēks atrada daudz romantisma tai apstāklī, ka var nostāties zem sievietes karoga, sievietes, kas bija lielā Kondē mazmeita.

Vajadzēja tūlīt rīkoties. Kopš šī brīža viņš vairs nepiederēja sev pašam. Visu sazvērnieku acis, sākot ar Filipu V, un beidzot ar Brigo, tagad bija vērstas uz viņu. Viņa rokās tagad atradās valsts intereses: no viņa lielākas vai mazākas varonības, no viņa lielāka vai mazāka godaprāta bija atkarīgs divu valstu liktenis un pasaules politika.

Patiešām, riģent« toreiz bija visas Eiropas ēkas atslēga, un Francija, kurai toreiz vēl nebija sāncenša ziemeļos, ieguva, — ja ne ar ieročiem, tad ar diplomātiju, — ievērojamu iespaidu, kuru, par nožēlošanu, nepaturēja sev uz visiem laikiem. Atrazdamās centrā tai trīsstūri, ko izveidoja trīs spēcīgas valstis, skatu pievērsusi Vācijai, vienu roku izstiepusi pret Angliju, bet otru — pret Spāniju, sagatavojusies kļūt draugs vai ienaidnieks vienai vai otrai no tām, kas neparādītu tai pienācīgu godu, viņa Orleānas prinča pavaldonības laikā ieņēma tādu stāvokli valstu orķestrī, kāda tai nebija pat Ludviķa XIV laikā. To sekmēja Eiropas lietu stāvoklis pēc tam, kad troni sagrāba Orānas Vilhelms un kroni ieguva Fīlips V. Uzticīgs naidā pret Holandes valdnieku, kas atteicās no viņa meitas, Ludviķis XIV atbalstīja Jēkabu II. Palīdzēdams, no otras puses, ar naudu un ļaudīm Filipam V cīņā pret imperatoru, novājināts no šīs mūžīgās divkosīgās spēles, kas prasīja tik daudz asiņu un naudas, Ludviķis bija spiests Utrehtā noslēgt kauna pilnu mieru.

Ar vecā karaļa nāvi viss pārvērtās. Reģents spēra ne tikai jaunu soli, bet gluži pretēju agrākajai politikai. Utrehtas miers bija tikai atelpa, kuru reģents aizmirsa tūlīt, tiklīdz Anglijas un Holandes politika vairs nesaskanēja ar Francijas politiku.

Sakarā ar to reģents vispirms roku sniedza Georgam I, un 4. februārī 1717. gadā parakstīja trīsvienības līgumu Hāgā, — abats Dibuā Francijas vārdā, ģenerālis Kadagans Anglijas vārdā un Henziuss Holandes vārdā. Spānijas un Austrijas intereses palika neievērotas. Kārlis VI vēl neatzina Fīlipu V par Spānijas karali, bet Fīlips, no savas puses, negribēja atteikties no Spānijas monarhijas provincēm, kuras Ulrchtas līgums atdeva imperatoram.

Kopš tā laika reģents paturēja prātā tikai vienu mērķi: ar draudzīgām sarunām piespiest Kārli VI atzīt Filipu par Spānijas karali, bet pašu Fīlipu piespiest — vajadzības gadījumā pat ar varu — atteikties no minētajām provincēm par labu imperatoram.

Sajā nolūkā uz Angliju aizsūtīja Dibuā. Tur viņš panāca līguma noslēgšanu starp četrām valstīm ar vēl lielāku panākumu, nekā Hāgā.

šis līgums, kas apvienoja Francijas, Anglijas, Holandes un Impērijas intereses, paralizēja ikkatras citas valsts prasības, ja tās neatzina sabiedrotās valstis. Lūk, tāpēc tik ļoti baidījās Fīlips V, vai, pareizāk sakot, Alberoni, jo Fīlips V, kam bija sieva un krustā sistā tēls, neinteresējās par to, kas notika ārpus viņa kabineta un baznīcas sienām.

Bet Alberom tāds nebija. Tas bija viens no tiem laimes lutek|iem, kurus visu laiku tautas izbrīnā vēro troņu tuvumā; tas bija kaprīza likteņa radījums, gadījuma izvirzīts, — viens no tiem kalnu nobrukumiem, kas draud aprakt visu pilsētu un piepildīt ieleju tikai tāpēc, ka garām lidojošs putns no kalna galotnes nometis sniega piku.

Būtu interesanti uzrakstīt vēsturi par tiem lielajiem notikumiem, kurus izsaukuši visniecīgākie iemesli, — no Grieķijas laikiem līdz mūsdienām.

Helenas mīla bija Trojas kara un Grieķijas pārkārtošanās cēlonis. Varas darbi pie Lukrēcijas padzina Tark-vīnijus no Romas. Apvainots vīrs Holandes virsnieku ieveda Kapitola. Ļauna satīra, ko kāds jauns fats uzrakstīja par vecu dodžu, tikko neizsauca pārvērtībās Venēcija. Dirbhorgila un Mak-Murčada bēgšanas sekas bija Īrijas krišana verdzībā. Pavēle Kromvelain nokāpt no kuģa, ar kuru tas gribēja doties uz Ameriku, atnesa nāvi Kārlim I un Stjuartiem krišanu. Ludviķa XIV strīds ar Luvuā par Trianona logu vēlāk izvērtās karā ar Holandi. Ūdens glāze, kuru izgaza uz misis Marsoīnas tērpa, atņēma hercogam Malboro viņa pulku un Francijai dāvāja glābēju mieru Utrehtā. Beidzot, Eiropa tikko nesāka degt kara ugunīs tikai tāpēc, ka de Vandoma kungs pieņēma Pannas bīskapiju, sēdēdams salauztā krēslā.

Pēdējais notikums bija Alberoni laimīgās karjeras sākums.

Alberoni piedzima dārznieka būdā. Zēna gados tas kļuva zvaniķis. Toreiz viņš bija jautrs un daudz smējās. Parmas hercogs dzirdēja reiz viņa bezrūpīgos smieklus; drūmais hercogs, kas smējās ārkārtīgi reti, vēlēdamies izzināt šādu līksmu smieklu iemeslu, lika atvest Alberoni pie sevis. Alberoni viņam pastāstīja kādu jautru notikumu; smiekli saindēja viņa gaišību, un, pārliecinājies, cik patīkami dažreiz pasmieties, paturēja Alberoni pie sevis. Pamazām Alberoni jautro stāstu uzjautrināts, hercogs sāka redzēt, ka jokdaris nav muļķis un varbūt ir pat derīgs nopietnākām lietām. Tas bija toreiz, kad atgriezās nelaimīgās Parmas bīskaps, sarūgtināts par viņa savādo uzņemšanu pie franču virspavēlnieka. Sūtņa smalkjūtība varēja kaitēt tām nopietnajām interesēm, kas vienoja Franciju un viņa gaišību. Hercogs nolēma, ka Alberoni pratīs aizstāvēt viņa godu, un aizsūtīja abatu pabeigt sarunas, kuras bīskaps bija pārtraucis.

De Vandoms, kas nebija rēķinājies ar bīskapu, daudz neievērojot ari abatu, un otro sūtni nepieņēma labāk par pirmo. Bet tā vietā, lai sekotu sava priekšgājēja piemēram, abats prata ar saviem jokiem un de Vandoma cildināšanu jau pirmajā vizītē novest lietu līdz galam. Abats atgriezās pie hercoga, nokārtojis visu tā, kā pēdējais vēlējās.

Tā pietika, lai hercogs to nosūtītu turp vēl otru reizi. De Vandoms pašreiz sēdās pie pusdienu galda, Alberoni, par darīšanām nerunādams, piedāvājās de Vandomam pagatavot tam dažus ēdienus un, atļauju saņēmis, devās virtuvē. Pie galda viņš atgriezās ar savu virtuves mākslas darbu — zupu un makaroniem. De Vandoms viņa darbu atrada teicamu un aicināja arī Alberoni pie galda. Pie deserta Alberoni sāka runāt par savu lietu un, izmantodams Vandoma labo garastāvokli, panāca visai izdevīgu savas ljetas nokārtošanu. Viņa gaišība bija pārsteigts: viņa labākie diplomāti nespēja iegūt tādas sekmes.

Alberoni neatstāja pavāram recepti — un drīz vien de Vandoms griezās pie viņa gaišības ar jautājumu, vai tam nebūtu viņam kas ziņojams. Protams, viņa gaišība atrada trešo iemeslu Alberoni nosūtīšanai pie de Vandoma. Alberoni paguva pārliecināt savu pavēlnieku, ka bus daudz labāk, ja viņš, Alberoni, paliks pie de Vandoma uz visiem laikiem; bet Vandomu tas pārliecināja, ka bez speciāli pagatavotas zupas un makaroniem nav iespējams dzīvot. Sekas bija tās, ka de Vandoms ieskaitīja to savā štatā, ļāva tam iepazīties ar visslepenākajām lietām un beidzot iecēla to par savu jefreitoru.

Drīz pēc tam Vandoms iegāja Spānijā, Alberoni nāca sakaros ar princesi Desursenu, un tad, 1712. gadā, Vandoms nomira, viņa pieņēma pie sevis Alberoni tādā pašā amatā, kadā tas bija pie Vandoma.

Princese drīz novecoja — noziegums, kas nebija atvainojams Fīlipa V priekšā. Viņa nolēma atrast jaunu sievieti, kas atvietotu Savoijas Mariju un caur kuru varētu arī turpmāk iespaidot karali. Alberoni viņai piedāvāja sava bijušā pavēlnieka meitu, notēlodams to par bez-rakstura, nevarīgu bērnu, kas no karalistes neprasīs nekā vairāk, kā tikai titulu. Princese Desursena noticēja viņam, laulības tika nolemtas, — un jaunā princese no Itālijas ieradās Spānijā.

Jaunās karalienes pirmais darbs bija princeses Desur-senas arestēšana, kura iznāca tai pretī galma tērpā. Arestēto aizveda tādu, kāda tā pašreiz bija — bez manto, neraugoties uz desmit grādu lielo aukstumu, — karietē ar izsistu loga rūti, vispirms uz Burgosu, tad Franciju, kur tā ierādās, aizņēmusies no saviem kalpiem 50 pistolus. Ceļā kučieris viņai nosaldēja roku, kuru vajadzēja nogriezt.

Pēc pirmās sastapšanās ar Elizabeti Farnēzi, karalis Alberoni iecēla par pirmo ministru. Kopš tā laika, pateicoties jaunajai karalienei, bijušais zvaniķis rīkojās ar Filipu V pēc savas patikas.

Alberoni neatļāva Filipam atzīt Utrehtas līgumu. Viņa plāni bija daudz plašāki: ja d’Armantalam izdosies Or-leānas hercogu nogādāt Toledas vai Saragosas cietoksnī, par reģentu tiks iecelts Mēnas hercogs. Tad Alberoni iespaids pārvērtīs visu: Francija atteiksies no četru valstu līguma; kavalieris de Sen-'Zoržs ar floti ielenks Anglijas piekrasti; Prūsija, Zviedrija un Krievija, ar kurām viņš apvienojies, pieteiks karu Holandei. Impērija izmantos šo cīņu, lai atgūtu sev Neapoli un Sicīliju, un atzīs lielo Toskaņas hercogisti, — kas tikko nepalika bez valdnieka, pateicoties Mediči cilts izmiršanai, — par Spānijas karaļa dēla mantojumu. Tālāk, Alberoni domās katolisko Nīderlandi jau pievienoja Francijai, Sardīniju atdeva Savoijas hercogiem, Kammatčio — pavestam, Mantuju — venēciešiem; viņš redzēja sevi lielās Dienvidu ligas priekšgalā cīņā pret Ziemeļu zemēm, bet — Ludviķa XV nāves gadījumā — Fīlipu V par puspasaules karali.

Makaronu pavārs nekā lieliskāka nebūtu nekad izgudrojis.

8. Kapteinis pašā lomā

Tātad — Eiropas politikas likteņi atradās 26 gadus veca jaunekļa rokās. Nav jābrīnās, ka d’Armantalu sākumā sabaidīja tik liela atbildība. Kavaliera dziļo pārdomu brīdī pie viņa ienāca abats Brigo. Tas jau bija kavalierim sameklējis jaunu dzīvokli kādā ieliņā Monmartras tuvumā — nelielu mēbelētu istabu, pilnīgi pietiekošu jaunam lauku puisim, kas galvaspilsētā meklē darbu. No prinča Cellamares Brigo tam atnesa naudu — divus tūkstošus pistoļu. Nauda d’Armantalu mazliet satrauca. Viņam likās, ka to paņēmis, viņš vairs nevarēs rīkoties pēc sirdsapziņas un aiz uzticības, bet gan kā algotnis. Bet abats lika tam saprast, ka šādos gadījumos nepieciešams apspiest sevī jūtelību; bez tam, ja plāni izdosies, kavalierim vajadzēs varbūt jau tai pašā dienā doties uz Spāniju, bet ceļu uz turieni spēj pavērt tikai zelts.

Brigo paņēma līdzi kavaliera kostīmu, lai pēc tā mēra nopirktu tam citu apģērbu, vienkāršāku, kādu pieklājas valkāt ministrijas ierēdnim. Konspirācijas lietās Brigo bija neatvietojams.

Dienas atlikušo daļu d’Armantals izmantoja šķietamās aizbraukšanas priekšdarbu veikšanai. Viņš bez žēlastības iznīcināja visas vēstules, lai neveiksmes gadījumā šai dēkā neiejauktu draugus. Vakarā viņš devās uz Sent-Onorē ielu, kur ar Normandietes palīdzību cerēja atrast kapteini Rokfinetu.

Kad pie hercogienes iznāca runa par palīgu, viņš tūlīt atcerējās kapteini, kas nesen viņam spīdoši apliecināja savu pārsteidzošo vīrišķību. Kapteinī nebija grūti uzminēt avantūristu, kas par labu samaksu ar mieru pārdot savas asinis; miers to bija izmetis uz ielas un, kļuvis nederīgs valstij, viņš bija ar mieru kalpot pirmajam garāmgājējam.

Tam, droši vien, bija sakari ar šaubīgiem cilvēkiem, bez kuriem nevar iztikt neviena sazvērestība: šie ieroči darbojās, nezinādami, ka tos spiež darboties, nezinādami arī rezultātu, ko tie aizsniedz; kā panākumu, tā zaudējumu gadījumā tie pazūd iedzīvotāju zemākajā slānī, kā parādības uz laba teātra skatuves.

Vārdu sakot, kapteinis kļuva nepieciešams d’Arman-talam, kas, kļuvis par sazvērnieku, bija kļuvis ari māņticīgs: viņam likās, ka pats Dievs atsūtījis viņam šo avan-tū ristu.

Nebūdams Filones pastāvīgs viesis, d’Armantals tomēr bija tur pazīstams. Tai laikā labākās sabiedrības cilvēkam nepieskaitīja par grēku iegriezties pie Filones, ja ne citu vajadzību pēc, tad vismaz piedzerties.

D’Armantals tur nebija nc «saimnieces dēls», kā tā mēdza saukt savus pastāvīgos apmeklētājus, ne «krusttēvs»; viņai tas bija vienkārši kavalieris d’Armantals — pagodinājums, par kuru justos apvainoti ne mazums viņa laika jauni ļaudis. Tāpēc Filone ļoti pabrīnījās, kad d’Armantals palūdza parādīt tam meiteni, pazīstamu ar vārdu Normandiete.

— Ak kungs, kavalier, — viņa iesaucās, — esmu gluži izmisusi, ka tas tā noticis ar jums, kuru es vēlētos redzēt pie sevis kā pastāvīgu klientu. Normandiete taču aizņemta līdz rītvakaram!

— Velns parauj, cik tas nejauki!

— Viņa atrodas pie mana vecā drauga, kuram esmu joti pateicīga . . .

— Kad tam ir nauda, protams?

— Ko jūs? Šoreiz esat kļūdījies. Es parasti viņam atvēlu kredītu. Ko lai dara? Tā ir vājība, bet vajag būt pateicīgai: viņš taču man palīdzēja uzsākt dzīvi. Es, kuru tagad apmeklē sabiedrības zieds, pat pats reģents, esmu vienkārša mēbeļu izvadātāja meita. O, es nelīdzinos ne tām daiļajām hercogienēm, kas noliedz savu izcelšanos, ne vairumam jūsu hercogu un pēru, kas fabricē sev visgarākās ģenealoģijas! Nē, par visu es varu pateikties tikai sev — un ar to lepojos!

— Tātad, — kavalieris sacīja, izklaidīgi klausīdamies Filones čivināšanā, — Norinandiete būs te rītvakar?

— Viņa ir te, kavalier, te, tikai pašreiz viņa kavē laiku vecajam plencim kapteinim.

— Sakiet, dārgā prezidente (šo titulu viņai bieži piekabināja pēc kada pārpratuma ar kādu ievērojamu personu, kas ari saucās Filones vārdā), vai jūsu kapteinis nav tas, kuru es meklēju?

— Ka sauc jūsējo?

— Kapteinis Rokfinets.

— Tas patsļ

— Tātad viņš ir te?

— Pats personīgi.

— Tieši viņš man jau arī vajadzīgs. Normandieti es pieprasīju tikai tāpēc, lai no tās uzzinātu viņa adresi.

— Cik jauki viss nokārtojas! — nopriecājās saimniece.

— Esiet tik mīļa, pasauciet viņu.

— O, viņš nenāks lejā, lai to sauktu kaut vai pats reģents. Ja vēlaties viņu redzēt, uzkāpiet pats pie viņa.

— Kur?

— Istabā nr. 2, tur, kur jūs nesen iebaudījāt pusdienas ar dc Valē. Kad kapteinim pagadās nauda, viņam nekas neliekas dārgs. Viņš gan ir tikai kapteinis, bet ar karalisku sirdi.

«Kāda laime!» — d'Armantals nodomāja, kāpdams pa kāpnēm, šī vieta, neraugoties uz nepatīkamajām atmiņām, ko tā modināja viņa dvēselē, tomēr nespēja novērst viņa domas no pieņemtā lēmuma. — «Karaļa sirds, dārgā prezidente, tas taču ir tas, ko es meklēju.»

Ja d’Armantals nezinātu šīs istabas, viņš tomēr to atrastu: kapteiņa skaļā balss piešalca visu koridoru.

— Manas mīļās, — kapteinis skaļi sauca, — atkārtosim trešo un pēdējo pantu no sākuma līdz piedziedājumam.

Un viņš sāka dziedāt sulīgā basā:

Grand Saint-Roch, notre unique bien,

Ecoutez un peuple chrétien

Accabte de malheurs, menacé de la peste;

Nous ne craindrons rien de funeste Venez nous secourir, soyex notre soutien.

Détournez de sur nous la colère céleste.

Mais n’amenez pas votre chien Nous n’avons pas de pain de reste.[4]

Vairākas sieviešu balsis pievienojās kori:

Mais n’amenez pas votre chien,

Nous n’avons pas de pain reste.[5]

— Tā skan labāk, — kapteinis sacīja. — Tagad pāriesim uz Malplakas batāliju.

— Ü, nē, — atsaucās balss. — Jūsu batālija man apnikusi.

— Kā, tev apnikusi mana batālija! Batālija, kurā es

piedalījos?...

— Ü. tas man vienlaga. Man labāk patīk vienkārša romance, nekā jūsu nelaimīgās kara dziesmas, kas pilnas Dieva zaimošanas.

Un sievietes balss sāka dziedāt:

Linval aimait Arsène...

Il ne put l’oublier.[6]

— Apklust! — iesaucās kapteinis. — Vai es te vairs neesmu saimnieks? Kamēr man vēl ir nauda, es veļos, lai mani uzjautrina tā, kā man patīk. Kad es bušu izdevis savu pēdējo grasi, jūs varēsiet dzīt savus garlaicīgos jokus, un es tad tos pacietīšu.

Likās, kapteiņa viesi turēja zem sava goda pildīt viņa prasības: viņam atbildēja briesmīgs troksnis.

D'Armantals pieklauvēja pie durvīm.

— Nospiediet rokturi, — kapteinis atsaucās.

D’Armantals atvēra durvis un ieraudzīja kapteinis gulošu uz grīdas, blakām izšķērdīgu pusdienu paliekām sieviešu jakā, pīpi zobos un no salvetes veidotā čalmā. Vairākas sievietes drūzmējās ap viņu. Kādā krēslā bija nomesti tā svārki ar jaunu lenti, cepure un garais zobens, kuru Ravans bija nosaucis tik zīmīgā vārdā.

— Kā? Tas jūs, kavalieri — kapteinis iesaucās. — Jūs atrodiet mani, kā Bonevalu viņa seralā, odalisku sabiedrībā. Vai jūs nepazīslat de Bonevala kungu, meitenes? Tas bija ļoti cienījams pašā, viens no maniem draugiem, kurš tāpat kā es, nejūsmoja par romancēm un prata baudīt dzīvi. Lai Dievs mani pasargā no tādas nāves, kādā tas mira, — lūk, viss, ko es lūdzu no Viņa.

— Jā, tas esmu es, kapteini, — d’Armantals sacīja.

— Kā redzu, jūs man esat uzdevis pareizu adresi. Pateicos par noteiktību.

— Esiet tik laipns, kavalier, sēdieties, — kapteinis sacīja. — A\eitenes, lūdzu jūs apkalpot ciemiņu tāpat kā mani, un dziediet tam viņa mīļākās dziesmiņas. Sēdieties, kavalier, ēdiet un dzeriet kā s,avās mājās, jo mēs te tagad nožūpojam jūsu zirgu. Nabaga dzīvnieks! Jau lielā puse pagalam! Bet arī paliekas ir saldas.

— Pateicos, kaptein, es nupat iebaudīju pusdienas, bet ja atļausiet, parunāsim par darīšanām.

— Nē, velns parauj, par darīšanām neatļauju. Izņēmumu taisu tikai divkaujai: tā, protams, pirmā vietā. Pasniedziet man manu zobenu!

— Nē, es pie jums citā darīšanā.

— Tādā gadījumā — esmu jūsu rīcībā, kavalier, tikai ne tūlīt: esmu lielāks tirāns nekā visi Fivu, Korinfa, Ar-hiasa, Pelopida, Leonīda un nezin vēl kādu valstu tirāni. Man naudas pietiks lidz rītvakaram. Tas nozīmē — darīšanas tiek atliktas līdz parītam.

— Tātad — parīt es varu cerēt uz jums?

— Uz manu dzīvību un nāvi, kavalier!

— Piekrītu, darīšanu atlikšana būs ļoti lietderīga.

— Un kā vēl! — kapteinis iesaucās. — Afenais, pasniedz otru pīpi.

— Tātad — līdz parītam?

— Jā. Bet kur es atradīšu jūs?

— Pastaigājieties starp 10 un 11 rītā pa Tan-Perdī ceļu un brīžiem paceliet galvu, — jūs pasauks kādā vietā.

— Labi, — kapteinis sacīja. — Piedodiet, ka nepavadu, bet tas neietilpst turku paražās.

Kavalieris pamāja ar roku zīmi, ka atbrīvo kapteini no šī pienākuma, un steidzīgi izgāja no istabas. Dodamies pa kāpnēm lejup, viņš dzirdēja kapteini uzsākam dziedāt pazīstamo Malplakas dragūnu dziesmu, kuras dēļ divkaujās bija izliets ne mazāk asiņu, nekā kaujas laukā.

9. Jumtistaba

Otrā rītā abats Brigo atkal ieradās pie d’Armantala. Tas bija apbrīnojami akurāts cilvēks. Viņš atnesa trīs, d’Armantalam ļoti noderīgas lietas: uzvalku, cejojuma apliecību un prinča Cellamares slepeno aģentu tīklu ziņojumu par to, kā reģents nolēmis pavadīt 1718. gada 24. marta dienu

Uzvalks bija diezgan vienkāršs, bet d’Armantals to atrada sev visai piedienīgu. Abats palocīja galvu: viņam butu labāk paticies, ja kavalierim būtu bijis mazāk smalks izskats, bet tur nekā vairs nevarēja līdzēt, un Brigo bija spiests ar to samierināties.

Ceļojuma dokuments bija izrakstīts uz senjora Dego vārda. Sis senjors bija cienījamā d'Oropeja nama pārvaldnieks, kuram uzticēta šīs ģimenes ārlaulībā dzimušā maniaka nogalināšana Spānijā. Slimnieka mānija izpaudās tā, ka tas uzskatīja sevi par Francijas reģentu. Tāda uzmanība nebija lieka tai gadījumā, ja no karietes kļūtu dzirdami reģenta kliedzieni. Tā kā ceļojuma apliecība bija pilnīgā kartībā, tas ir, to bija parakstījuši princis Cellamare un d’Aržansons, tad nebija paredzami nekādi kavēkļi reģenta (ja tas nokļūtu karietē) aizvešanai līdz Pampelunai, — bet tur jau visam būtu beigas. D’Aržan-sona paraksts bija tik veikli viltots, ka atlika tikai apbrīnot prinča Cellamares kaligrāfijas mākslu.

Kas attiecas uz slepeno aģentu ziņojumu, kas bija skaidrības un noteiktības šedevrs. Mēs to publicēsim visā pilnībā, lai skaidri parādītu, pirmkārt, reģenta dzīves veidu, otrkārt, Spānijas sūtņa slepeno aģentu veiklību. Ziņojums bija rakstīts pulksten divos naktī.

«Šodien reģents celsies vēlu: mazajos apartamentos bija sarīkotas vakariņas. D’Averna kundze piedalījās va-karinās pirmo reizi, atvietodama de Parabera kundzi. Bez viņas piedalījās vel galma dāmas, hercogienes de Fatari un Saljēri. No vīriešiem bija: marķīzs de Brolji, grāfs Nose, marķīzs de Kaniljaks, hercogs de Branka un kavalieris de Simians. Kas attiecas uz Lafaru un Faržī, tie nebija ieradušies, aizbildinādamies ar slimību, kurās cēloņi nezināmi.

«Dienas pusē sāksies apspriede. Mēnas hercogam, princim de Konti, Sen-Simonas hercogam, hercogam Hi-šam un citiem reģents ziņos par četru valstu līguma projektu, ko atsūtījis abats Dibuā, kas arī pats ieradīsies pēc trim, četrām dienām.

«Dienas pārējo daļu reģents veltīs radiniekiem. Aizvakar notika reģenta un Demares kundzes, Sen-Denī klosterī uzaudzinātās meitas laulības. Jaunais pāris ēdīs pusdienas Palē-Rojalā, bet pēcpusdienā reģents pavadīs to uz operu, kur sēdēs Bavārijas Šarlotes ložā. Demares kundzei, kas nebija savu meitu redzējusi sešus gadus, paziņoja, ka tai atļauts ierasties teātrī.

«Reģents, neskatoties uz savu vājību pret d’Averna kundzi, turpina lakstoties ap marķīzi de Sabranu. Marķīze lepojas vēl ar savu uzticību — ne vīram, protams, bet hercogam Rišeljē. Lai virzītu šo lietu uz priekšu, reģents vakar par galma komandantu iecēla marķīzu de Sabranu.»

— Jauki, vai nav tiesa? — abats jautāja, kad d’Ar-mantals bija beidzis lasīt.

— Un kā vēl! — tas atbildēja. — Bet ja karalis nemainīs savu uzvešanos, pagrūti būs to nogādāt Spānijā.

— Pacietību, pacietību! — Brigo atsaucas. — Gan pienāks istais laiks. Ja reģents dotu mums iespēju to aizvest jau šodien, diezin vai jūs spētu izmantot šo gadījumu.

— Jums taisnība.

— Viss ir labakā kārtībā. Liktenis mūs vēl atbrīvo šodien; izmantojiet to. Pārcelieties uz jauno dzīvokli.

To nebija grūti izdarīt: d’Armantals paņēma naudu, dažas grāmatas, saini ar drēbēm un savā karietē aizbrauca pie abata. Pēc tam viņš atlaida kučieri, paziņodams tam, ka aizbrauc uz laukiem uz desmit, divpadsmit dienām. Pārmainījis uzvalku, viņš. abata pavadībā, devās uz jauno dzīvokli.

Tā bija jumtistaba, ceturtā stāvā, namā nr. 5, Tan-Perdī ielā, kas tagad pārdēvēta par Sen-Zozefa ielu.

Mājas saimniece abatu pazina un, pateicoties tādai rekomendācijai, kavaliera istabā bija paveikti jau daži darbi: viņš atrada tur pārsteidzoši tīrus logu aizkarus, Joti smalku veļu, kaut ko līdzīgu bibliotēkai — un palika visai apmierināts. Ja te ari nebija gluži tikpat labi kā Rišeljē ielā, tad katrā ziņā bija ciešami labi.

Dcni kundze, mājas saimniece, jau gaidīja savu nākošo īrnieku. Viņa cildināja istabu, apgalvodama, ka tikai sliktie laiki piespiežot to izīrēt tik lēti; viņa apgalvoja, ka viņas māja iemantojusi labu reputāciju; jaunajam cilvēkam te, klusumā, būšot ērti strādāt: iela esot pārāk šatira, lai te kāds iedrošinātos iebraukt. Kavaliera pieklājīgās atbildes tik ļoti iepatikās saimniecei, ka tā pasteidzās nokāpt lejā un pavēlēja kalpotājiem pret jauno īrnieku izturēties godbijīgi.

Jaunais,cilvēks, kura āriene varētu padarīt lepnus pat galma iedomīgos senjorus, viņai šķita gluži citāds, nekā tā laika vīriešu vairums. Te jāpiebilst, ka abats, sava krustdēla vecāku uzdevumā, samaksāja viņai īri par trim mēnešiem uz priekšu.

Dažas minūtes vēlāk pie saimnieces iegāja abats, lai lai sniegtu dažas ziņas par jauno īrnieku. Pēc viņa vārdiem, jaunais cilvēks dzīvos ļoti mierīgi, pieņemdams pie sevis tikai viņu, tas ir, abatu, un veci — radinieku. Pēdējais, neraugoties uz savām skarbajām manierēm, visai cienījams cilvēks. D'Armantals bija uzskatījis par vajadzīgu to darīt zināmu saimniecei, lai to nesabaidītu negaidītā sastapšanās ar kapteini.

Palīcis viens, d’Armantals nolēma iepazīties ar apkārtni un, logu atvēris, sāka uzmanīgi apskatīt tuvāko kvartālu. Viņš pārliecinājās, ka Denī kundzes piezīme par ielu bija pareiza: būdama ne platāka par desmit, divpadsmit pēdām, no augšas skatoties tā likās vēl šaurāka. Sis, parasti neērtais, šaurums tagad iepriecināja kavalieri: vajāšanas gadījumā viņš varētu pārmest dēli pāri ielai uz kaimiņu māju un tādā kārtā izbēgt vajātājiem. Sajā sakarībā, protams, bija nepieciešams izraisīt draudzīgas attiecības ar pretējā nama apdzīvotājiem.

Par nelaimi, kaimiņš vai kamiņiene bija maz noskaņoti jaunas pazīšanās uzsākšanai. Pretējā nama logi bija cieši aizvērti, bet aizkari rūpīgi aizvilkti, neatstājot ne mazākā caurumiņa, kas atļautu ieskatīties dzīvokli.

Sī māja bija greznāka, nekā Denī māja, un uz tās ceturtā stāva bija ierīkota terase. Jumtā par tiem logiem, par kuriem nupat bija runa, bija ierīkota kāda istaba ar logu uz šīs terases pusi. Jumtistabā, acīmredzot, dzīvoja dārznieks; ar lielām pūlēm viņam bija laimējies uz šī nelielā laukumiņa ierīkot dārziņu ar strūklaku, mākslīgu alu un lapeni. Taisnība, strūklaka darbojās ar kaut kur augstāk novietotā spaiņa palīdzību, ko ziemā piepildīja lietus, bet vasarā — saimn?eka rokas; gliemežnīcām izliktā mākslīgā ala, likās, bija noderīga visdrīzāk gan suņa kārt.ss būtnei; beidzot lapene, kurai šai gadalaikā nebija lapu, atgādināja vistu kūti.

D’Armantals pabrīnījās par šo uzņēmīgo Parīzes iedzīvotāju, kam bija laimējies uzburt lauku dzīves ainu pie sava loga, jumta malā. Viņš sevī atkārtoja pazīstamos Virgilija vārdus: «O lortunatos nimium!» pēc tam, neatrazdams nekā interesantāka veselā rindā jumtu, aizvēra logu, noģērba dienas svārkus, uzģērba vakara svārkus, pārāk greznus šai istabas iekārtai, atlaidās ērtā krēslā, atvēra abata Zoljē sējumu un sāka lasīt Delonei veltītās dzejas; jau sen Pompadūrs viņam bija stāstījis par tām, un tagad kavaliera acīs tās ieguva gluži jaunu interesi, pateicoties apstākļiem, kas ierosināja jaunu iepazīšanos.

Lasīšanas rezultāts, neraugoties uz negribēto smaidu, ko kavaliera sejā izraisīja astoņdesmit gadus vecā vīra mīlas liesma, bija domas par paša sirds tukšumu. Jaunība, vīrišķība, skaistums, lepnais un drošais prāts bija viņam sagādājuši daudz mīlas laimes brīžu. Bet visiem šiem brīžiem viņš ziedoja tikai tik daudz, cik tie sniedza viņam, tas ir, neizjuta nekā dziļa, nopietna. Bija moments, kad viņš domāja, ka mīl d’Avernu un tā mīl viņu. Bet viņas mīla nespēja pretoties puķēm, dārgakmeņiem un godkārei patikt reģentam. Agrāk d’Armantalam bija licies, ka viņas neuzticība iedzīs to izmisumā. Tagad šī neuzticība bija ieradusies, — viņš par to pārliecinājās. Viņš izaici-naja uz divkauju, jo tajos laikos izaicināja cīņā par vis-dažādākiem niekiem (domājams tāpēc, ka divkaujas bija aizliegtas). Beidzot jaunais cilvēks nāca pie atziņas, ka mīla, kurai viņš bija ļāvies pilnīgi, viņa sirdī bija ieņēmusi visai mazu vietu. Protams, pēdējo dienu notikumi viņa domas novērsa uz citu pusi, bet viņš saprata: ja būtu mīlējis dziļi un stipri, viss būtu bijis citādi. īsts izmisums neatļautu viņam doties uz balli, bet ja viņš nebūtu tur azgājis — visi turpmākie notikumi nebūtu nemaz notikuši. Viss tas viņu spieda nākt pie atziņas, ka nav spējīgs ļauties nopietnām jutām, un ka viņa uzdevums ir — doties tikai tādās neglītās dēkās, kas tajos laikos pavāra karjeras ceļus jauniem muižniekiem. Kavalieris piecēlās, sāka staigāt pa istabu, nopūzdamies pie domām, ka viņam uz ilgāku laiku nu vajadzēs aizmirst tamlīdzīgas lietas, un, uzmetis skatu savam attēlam spoguli, atgriezās krēslā.

Pēc kāda brīža viņš pamanīja, ka pretējā nama logs, kas pirms stundas bija aizvērts, tagad plaši atvērās. Piegājis savam logam, viņš atrāva aizkarus un sāka nekautrīgi aplūkot svešo dzīvokli, kas nu bija ļauts viņa novērojumiem.

Tā bija istaba, kuru, acīmredzot, apdzīvoja sieviete. Pie loga, uz kura, smalkās ķepiņas izstiepis, sildījās skaists kurts jauktā kafijas un piena krāsā, bija redzams sievietes rokdarbs. Dziļumā, logam iepretī, starp divām etažerēm, stāvēja vecas atvērtas klavieres. Pie persiešu audumu apvilktām sienām bija redzami daži pasteļzīrnē-jumi melnos rāmjos ar zelta apmalēm. Aiz loga muslīna priekškariem bija redzami vēl aizkari ar tādu pašu ornamentu, kāds bija sienu apklājiem. Pa otru, tikai mazliet atvērto logu bija redzami aizkari, aiz kuriem, domājams, atradās gulta. Pārējās mēbeles bija ļoti vienkāršas. Viss tas radīja harmoniju, kas apliecināja šīs istabas apdzīvotājas labo gaumi.

Kāda vecīte šo istabu pašreiz uzkopa, saimniecei mājās neesot, — jo tur pašreiz atradās tikai viņa, bet bija arī skaidrs, ka tur dzīvoja vēl kāds.

Pēkšņi kurts atdzīvojās un palieca galviņu uz ielas pusi. pēc tam ar apbrīnojamu veiklību un vieglumu uzlēca uz pašas palodzes malas, sacēlis ausis un ķepiņu pacēlis. D’Armantals saprata, ka tuvojas nelielās istabas apdzīvotāja, un pasteidzās atvērt savu logu. Bet bija jau par veļu: iela jau bija tukša. Tai pašā brīdī kurts nolēca no palodzes un aizskrēja uz durvju pusi. D’Armantals paslēpās aiz aizkariem, lai labāk varētu novērot ienācēju, bet vecīte aizvēra logu. Kavalieris, tādu finālu negaidījis, aizvēra logu un atgriezās savā krēslā.

Bija diezgan garlaicīgi, un kavalieris, kas parasti visu savu dienu piepildīja ar labakās sabiedrības dzīves sīkumiem, tagad saprata, cik vientuļš viņš te jutīsies, ja visa šī dēka ieilgs. Viņš atcerējās ka senāk ari viņš spēlēja klavieres un gleznoja; viņam iikās: ja tagad tam būtu bijis instruments un krāsas — stundas neliktos tad vairs tik garas. Viņš pazvanīja šveicaram un pavaicāja, kur var nopirkt gleznošanas piederumus un kur dabūjamas klavieres. Šveicars atbildēja, ka instrumentu var īrēt, bet krāsas var nopirkt tuvākajā ielas stūrī. D’Armantals iedeva tam divi luidori ar pavēli, lai stundas laikā viss tas būtu bijis pagādāts. Divi luidori bija arguments, kura varu d’Armantals bija piedzīvojis jau ne vienu vien reizi. Tomēr apdomājies, ka tāda devība varētu viņu sakompromitēt, kavalieris no jauna pasauca šveicaru un paskaidroja, ka par šo naudu viņš vēlas saņemt ne tikai papīru un krāsas, bet ari klavieres, par kurām īre jāsamaksā uz priekšu. Šveicars atbildēja: tā kā viņš kaulēšoties tā, it kā visu pirktu sev, tad viņš cerot, ka laimēsies visu to tā arī nokārtot; tikai par klavieru atvešanu vajadzēšot īpaši samaksāt. D’Armantals bija ar mieru.

Pēc stundas viss tas jau atradās istabā; jau tajos laikos Parīze bija brīnišķa pilsēta burvim ar zelta zizli.

Tai pašā rītā šveicars stāstīja savai sievai, ka jaunais cilvēks izpostīs savus vecākus, ja tas rīkosies tik izšķērdīgi; viņš parādīja tai divas sešu franku monētas, kuras tas ietaupīja no pakalpojumiem īrniekam. Sieva paņēma no viņa šo naudu un paslēpa kulē zem lupatu kaudzes, apraudādama to vecāku postu, kas atdeva pēdējos ietaupījumus šādiem plenčiem.

Tāds bija kavaliera divu luidoru pēdējais gals.

10. Tan-Perdī ielas apdzīvotaji

D’Armantals sirsnīgi sāka spēlēt atvesto instrumentu, kuru tirgotājs bija atsūtījis gandrīz nemaz nenoskaņoju-šos, tā ka kavalieris pat pats pabrīnījās par savu spēli. Viņš sāka domāt, ka viņā slēpjas mūziķa talants, kas gaida tikai izdevību sevi apliecināt. Acīmredzot, tur bija sava tiesa taisnības, jo spēles jūsmīgākajā brīdī viņš pamanīja, kā pieci maigi pirksti uzmanīgi atvelk aizkarus. Kavalieris, rociņu Ieraudzījis, aizmirsa savu mūziku un strauji apgriezās, cerēdams aiz rociņas ieraudzīt ari seju. Bet viņu pazudināja vāji aprēķinātā kustība. Mazās istabas būtne, pārsteigta nozieguma vietā, steidzīgi nolaida aizkarus. Šādas kautrības sadzelts, d’Armantaīs aizvera logu — un līdz pašam vakaram boikotēja kaimiņieni.

Vakars pagāja lasīšanā,1 zīmēšanā uft spēlē. Kavalieris nekad nebūtu ticējis, ka vienā atundā tik daudz minūšu, bet vienā dienā — tik daudz 6tundu. Pulksten desmitos viņš pazvanīja šveicaram, lai tam dotu rīkojumus rītdienai. Bet šveicars neieradās — viņš jau sen gulēja. Deni kundzei bija taisnība: šī bija ļoti mierīga māja. D’Armantals pirmo reizi uzzināja, ka dzīvo cilvēki, kas dodas gulēt tai stundā, kad tas sēdās karietē, lai uzsāktu savas vizītes. Viņš brīdi pārdomāja par nelaimīgo ļaužu šķiru un tās dīvainajiem paradumiem — par ļaudīm, kas nepazīst ne operas, ne intīmo vakariņu un guļ naktī, lai būtu nomodā dienā. Jau tikai tādēļ vien, lai visu to redzētu, bija vērts pārnākt uz šo istabu! Kavalieris sev apsolījās pirmajā izdevīgajā brīdī uzjautrināt savus draugus ar stāstu par visu redzēto.

Viņam patika tikai viens: kaimiņiene negulēja — tas liecināja, ka tā bija augstāka būtne, nekā šīs ielas pārējie apdzīvotāji. D’Armantals ticēja, ka ļaudis neguļ tikai tāpēc, ka tiem nenāk miegs vai ka tie vēlas vēl palīksmoties. Viņš aizmirsa tos, kas neraugoties uz visu savu vēlēšanos, nevar doties pie miera.

Pusnaktī nodzisa gaisma pretējā dzīvoklī, un d’Ar-mantals apgūlās.

Pulksten astoņos rītā pie viņa ieradās Brigo; atnesa Cellamares slepeno aģentu otro ziņojumu.

Lūk, tas:

«Pulkstenis trīs naktī. Pavadījis visu dienu mājās, reģents pavēlēja sevi modināt pulksten deviņos no rīta.

«Viņš dažus pieņems, tiklīdz uzcelsies. No desmitiem iīdz pusdienai — vispārēja pieņemšana. No divpadsmitiem līdz vieniem reģents ar Leblanku strādās pie slepenpolicijas pārorganizēšanas projekta.

«No vieniem līdz diviem — ar Torsi pārskatīs vēstules.

«Pustrijos apmeklēs valdes padomi un nodos vizīti karalim.

«Trijos — dosies uz bumbas spēli Sēnas ielā, lai atbalstītu Brauku un Kaniljaku pret hercogu Rišeljē, marķīzu de Broljī un grāfu de Ilasē.

«Pulksten sešos — ieradīsies vakariņās Luķsemburgas pilī pie Berrijas hercogienes un pavadīs pie tās visu vakaru.

«No turienes pili atgriezīsies bez apsardzības, ja tikai hercogiene neizrīkos savus kalpus viņu pavadīt.»

— Velns parauj! Bez apsardzības, dārgais abat. Ko teiksiet uz to? — d’Armantals jautāja, turpinādams apģērbties. — Ūdens plūst mums tieši mutē!

— Bez apsardzības, jā, — abats atbildēja, — bet ar dažiem jātniekiem, kurjeriem, kučieri. Sie ļaudis gan slikti karotāji, bet lieliski bļāvēji. Esiet pacietīgs, jaunais draugs. Vai jūs nevarat vairs ilgāk gaidīt Spānijas granda titulu?

— Ne, dārgais abat, bet es gribu pēc iespējas drīzāk aiziet no šīs jumtistabas, kurai trūkst viselementārāko ērtību, kur man jāapģērbjas pašam. Jus laikam domājat, ka ir viegla lieta doties gulēt pulksten desmitos vakarā un rītos uzposties bez sulaiņa palīdzības?

— Jā, jums taču ir mūzika, — abats sacīja.

— Patiesi, — d'Arinantals atbildēja. — Atveriet, lūdzu, logu, lai kaimiņi redz, kādā es sabiedrībā.

— Luk, kā! — abats sacīja, logu atvērdarņs. — Tas patiešām neskan slikti.

— Neskan slikti? Ļoti jauki skan, — kavalieris atsaucās. — īstā Armida, velns parauj! Es nebiju cerējis sastapt te kaut ko tamlīdzīgu.

— Kavalier, — abats sacīja, — baidos: ja šī dziedātāja jauna un skaista, tad mums pēc nedēļas būs tikpat gruti jus izvilkt no šejienes, cik grūti tagad te noturēt.

— Dārgais abat, — d’Armantals atbildēja, galvu palocīdams, — ja jusu policija būtu tikpat labi organizēta kā Cellarnares policija, tad jus zinātu, ka uz ilgu laiku esniu izdziedināts no mīlas. Nedomājiet tikai, ka es cietu, l.ūk, pierādījums: es lūdzu juš atsūtīt man cepumus un desmit pudeles laba vīna. Pilnīgi paļaujos jūsu izvēlei, jus esat smalks lietpratējs. Bez taru, ar šādu rīcību tiks apliecināta aizbildņa uzmanība pret mani; ja es pats to pirktu, tad mani sauktu par izšķērdīgu krustdēlu. Bet Denī kundzes acīs es vēlos saglabāt labu reputāciju.

— Labi. Es nevaicāju, kam tas viss jums vajadzīgs, es jums uzticos pilnīgi.

— Jums taisnība, abat; viss tas vajadzīgs mūsu mērķim.

— Stundas laikā tas viss būs te.

— Kad es jūs atkal redzēšu?

— Domājams, rīt.

— Tātad — līdz rītdienai. 1

— Jūs mani dzenat projām?

— Es gaidu kādu.

— Arī mūsu lietas labā?

— Zvēru jums, tas liesa. Ejiet, lai sargā jūs tas Kungs!

— Un lai jūs neiekārdina velns! Neaizmirstiet, ka sievietes dēj tika pazaudēta paradīze. Neuzticieties sievietē!»!

— Ainen! — kavalieris sacīja, paceldams roku ardievu zīmei.

Abats nebija maldījies: d’Armantals vēlējās drīzāk atbrīvoties no tā. Mīla pret mūziku bija vareni pieņēmusies pa nakti, un jaunais cilvēks nu vēlējās pilnīgi ļauties skaņām, ko uztvēra viņa dzirde.

Balss un mūzika, kas tikko bija sadzirdama aiz aizvērtā loga ielas viņā pusē, nodeva visai labu liecību par tās izpildītāju: tehnika lieliska, balss melodiska, kaut gan mazliet pasmaga; bet augstākās notis pacilāja dvēseli. Pēc ļoti grūtas, bet brīnišķīgi veiktas pasāžas, d’Armantals sāka applaudēt un iesaucās: «Bravo!» Par nelaimi, triumfs, pie kāda dziedātāja nebija pieradusi, tik ļoti sabaidīja to, ka klavieres un balss tūlīt apklusa.

Toties atvērās logs piektajā stāvā. Izstieptā roka pārliecinājās par laika apstākļiem. Pēdējie, acīmredzot, bija apmierinoši, jo rokai tūlīt sekoja galva naktsmicē ar lentēm priekšā; galvai uzmanīgi sekoja ķermenis rīta tērpā.

D'Armantals nevareja izšķirt, kas tas ir: vīrietis vai sieviete, kas tā baidās rīta dzestruma. Saules stari tomēr drīz nomierināja biklo īrnieku, un tas parādījās terasē, īsās melna samta bikses un krāsainās zeķes lika noprast, ka tā ir vīriešu kārtas būtne.

Tas bija tas dārzkopības cienītājs, par kuru jau stāstījām.

Pēdējo dienu nelabais laiks bija to aizkavējis izdarīt rītos parasto pastaigu un dārza apkopšanu. Un tagad tas norūpējies apstaigāja savu valsti, baidīdamies atrast tur vēja un lietus izdarītus postījumus. Pēc strūklakas, alas un lapenes apskates, dārzkopja sejā atplauka priecīgs smaids. Atradis, ka ne tikai viss bija savā vietā, bet strūklakas rezervuārs bija pat piepildījies ar ūdeni, viņš uzskatīja par iespējamu laist darbā strūklaku — greznību, kuru Ludviķis XIV sev atļavās tikai svētdienās. Viņš atgrieza krānu, un brīnišķa strūkla pacēlās augšup dažas pēdas.

Saimnieks tik ļoti par to nopriecājās, ka sāka dūkt kādas senas lauku dziesmas piedziedājumu, kas bērnībā ieaijāja d’Arinantalu.

I.aissez moi aller,

Laissez moi aller,

Laissez moi aller jouer sous I4 coudrette.

Pēc tam, logam tuvodamies, viņš skaļi iesaucās:

— Batilde! Batilde!

D’Armantals saprata, ka ir kāda sazināšanās iespēja starp ceturtā un piektā stāva istabām, un dārznieku un dziedātāju vieno kādas saistības. Baidīdamies, ka mūziķe neatsauksies saucienam, ja viņa logs paliks atvērts, kavalieris pasteidzās to aizvērt un pat nostājās aiz aizkariem novērošanas postenī.

Viņš nebija maldījies. Jau pēc brīža logf parādījās skaista jaunas meitenes galviņa. Bet terases dārza zeme vēl laikam bija pārāk mitra, un meitene neuzdrošinājās iziet. Skaistais kurts, ne mazāk bailīgs, apstājās pie meitenes kājām, uzlicis savas baltās ķepiņas uz palodzes, un purināja galviņu, noraidīdams ar to uzaicinājumu doties tālāk par savu pavēlnieci.

Vecis sāka sarunāties ar meiteni, bet d’Armantals pa to laiku uzmanīgi novēroja.

Likās, viņa tuvojās tam laikmetam, kad sieviete, pāriedama no bērnības jaunībā, sajūt, ka viņas sejā un sirdī sāk ziedēt jutās, skaistums un grācija. Viņai nebija mazāk par sešpadsmit un ne vairāk par astoņpadsmit gadiem. Viņas sejā krasi izpaudās divu rasu sajaukums: an-glietes gaišie mati un sejas inatkrāsa, spānietes melnās acis, sārtās lūpas, pērļainie zobi. Kosmētikas nesabojātās sejas krāsa pārsteidza ar savu svaigumu: nekas nemaitāja arī matu dabīgo krāsu. Kavalieris jutās kā ekstāzē. Līdz šim viņš pazina tikai divas sieviešu šķiras: lielām kājām, īsiem brunčiem un platās cepurēs, — un Parīzes aristokrātijas pārstāves, kas, bez šaubām, bija skaistas, bet novīlušas no bezmiega naktīm, pasaulīgu prieku pārmērībām, vispār, no tās dzīves, kas viņas padarījusi par par to pašu, par ko paliek puķes, kam laupīta saules gaisma. Viņam gluži svešs bija tas vidusšķiras tips, kas sevī apvienoja aristokrātes smalkumu un zemnieces dzirkstošo veselību.

D’Armantals palika nekustīgi stāvot vienā vietā, un vēl ilgi pēc tam, kad meitene jau bija pazudusi mājā, viņa acis raudzījās tur, kur bija pamirdzējusi viņam šī brīnišķā parādība.

Ar troksni atgrūstās durvis atmodināja viņu no pārdomām: jumtistabiņā svinīgi ienesa abata iepirkumus. Pārtiku ieraugot, kavalieris atcerējās, ka viņam ir daudz svarīgākas darīšanas, nekā kaimiņu novērošana, un ka viņš nolicis satikšanos ar kapteini Rokfinetu. Pulkstenis rādīja tieši desmit, tā bija sastapšanās stunda.

Steidzīgi atlaidis nesējus, viņš iepirkumus izsaiņoja pats, lai atbrīvotos no šveicara palīdzības; pēc tam, logu atvēris, jaunais cilvēks tālu izliecās pa to, lai nepalaistu garām kapteini, kuram šai stundā vajadzēja iet pa šo ielu.

11. Vienošanās

D’Armantals drīz vien ieraudzīja kapteini, kas nāca ar lepni paceltu galvu, sānos iespiestām rokām, kareiviskā gaitā un tāda cilvēka izskatā, kas līdzīgi grieķu filozofam, apzinās, ka viņa pasaule ir viņā vienā. Trīsstūrainā cepure — viņa naudas lietu stāvokļa termometrs —, kas bagātības dienās turējās galvā kā piramīda, atbalstīdamās uz sava pamata, tagad atkal bija stipri nošķiebusies, par ko tā pabrīnījās Valē: viens no tās stūriem skāra plecu, bet otrs — četrdesmit gadus agrāk varētu Franklinā iedvest ideju par zibeņnovedēju. Nogājis pusi ielas garuma, viņš pacēla galvu un tieši virs sevis ieraudzīja d’Armantalu. Viņi apmainījās zīmēm, un kapteinis, aplēsis, kuras durvis varētu atbilst kavaliera logam, iegāja braši, kā krogu, Denī mierīgajā mājā.

D’Armantals aizvēra logu un rūpīgi aizvilka aizkarus, — nav zināms vai tāpēc, lai kaimiņiene neredzētu kapteini, vai tāpēc, lai kapteinis nepamanītu kaimiņieni.

Jau pēc minūtes d’Armantals izdzirda kapteiņa soļu troksni un viņa garā zobena šķindošo dauzīšanos gar kāpnēm. Trešā stāva laukumiņā kapteinis apstājās: puskrēslā viņš nevarēja orientēties, kur atrodas, un vai vēl vajadzēja kāpt augstāk. Kapteinis ieklepojās, bet tā ka kavalieris neatsaucās, tad skarbi iesaucās:

— Nolādēts! Kavalicr, ja jūs neesat mani ataicinājis te, lai es nolauztu sev kaklu, tad atveriet durvis vai padziediet; lai saules stari vai jūsu balss skaņas norāda man ceļu. Citādi es te aizmaldīšos kā Tēzeja labirintā.

Un kapteinis pats sāka dziedāt:

Belle Ariadne, je vous prie,

Trctez-moi votre peloton,

Tonton, tonton, tontoine, tonton .,.

D’Armantals piesteidzās durvīm un tās atvēra.

— Beidzot! — kapteinis iesaucās! — Velns parauj, ir

V gan tumša ieeja jūsu baložu būri! Bet lai nu kā, esmu te jūsu priekšā, uzticīgs savam solījumam. Samariešu tornī pulkstenis sita desmit, kad es devos pāri Jaunajam tiltam.

— Jā, jūs turat vārdu, — sacīja d’Armantals, roku sniegdams. — Ienāciet drīzāk, lai kaimiņi jūs nepamanītu. _ ^ \

— Būšu mēms ka zivs, — kapteinis atbildēja. — Bet es redzu, jūs esat atradis pareizāko līdzekli manas mutes aizbāšanai, — Viņš piebilda, norādīdams uz pudelēm un uzkožamajiem.

D’Armantals aizvēra un aizbultēja durvis.

— Oho, cik noslēpumaini! Jo labāk, man patīk tā. Vienmēr iespējams kaut ko iegūt no ļaudīm, kas saka «šššš» ... Katrā ziņā, jūs esat prātīgi darījis, griezdamies pie manis, — kapteinis turpināja. — Esmu klusēšanas dieva Harpokrata pēcnācējs. Nekautrējieties, lūdzu jūs, ķerieties pie lietas.

— Redziet, kapteini, lieta pietiekoši nopietna, lai vispirms prasītu noslēpuma neizpaušanas solījumu.

— Apsolos, kavalier. Pasniegdams paukošanās stundu jaunajam Ravanam, es paslepšus novēroju jūs. Ar zobenu jūs protat lieliski rīkoties, bet pārdrošniekus es mīlu. Bez tam, kā pateicību par mazo pakalpojumu, jūs man iedāvinājāt zirgu simts eku vērtībā, — bet man patik devīgi ļaudis. Un, tā kā jūs esat divreiz mans, kāpēc gan es vienreiz nevarētu būt jūsējais.

— Esmu pārliecināts, ka mēs vienosimies.

— Runājiet, es klausos, — kapteinis atbildēja, cik vien jau nu nopietni varēja.

— Jūs labāk mani sapratīsiet, kad apsēdīsimies, dārgais ciemiņ. Tāpēc lūdzu pie galda un tad parunāsimies.

— Jūs protat pārliecināt kā pats Jānis Zeltamute, kavalier, — sacīja kapteinis, noņemdams zobenu un nolikdams to reizē ar cepuri uz klavierēm, — nav iespējams nepiekrist jums. Pavēliet, izpildīšu, — viņš piebilda, apsēzdamies iepretī kavalierim.

Pagaršojiet vispirms šo vīnu, kamēr es parūpēšos par uzkožamajiem.

— Labi, — kapteinis sacīja. — Sadalīsim mūsu spēkus, pacīnīsimies ar pretinieku katrs atsevišķi, bet pēc tam no jauna apvienosimies, lai iznīcinātu tā atliekas.

Un, savienojis praksi ar teoriju, kapteinis paķēra pirmo tuvāko pudeli, attaisīja to, pielēja pilnu glāzi un iztukšoja to tik ātri, ka, likās, viņu daba apveltījusi ar kādu sevišķu rīšanas mākslu.

— Oho! — viņš sacīja, mēli paklakšķinājis un nolikdams glāzi uz galda. — Ko es daru, necienīgais? Leju iekšā nektāru kā vienkāršu ūdeni, un vēl pašā dzīru sākumā! Klau, — viņš turpināja, piepildīdams otru glāzi,

— Rokfinet, mans draugs, tu sāc novecot. Pirms desmit gadiem pietika vienai pilei uzkrist uz mēles, kad jau tu notcici, ar kādu mārku darīšana, bet tagad nepieciešama otra glāze, lai noteiktu mitruma īpašības. Uz jūsu veselību, kavalieri

Šoreiz viņš dzēra lēnāk, apstādamies, aplūkodams vīnu gaismā, un baudas priekā piemiegdams vienu aci. Pētīšanu pabeidzis, piebilda:

— Tas ir 1702. gada vīns, Frindlendas kaujas gada raža! Ja jūsu piegādātājam ir lieli krājumi šāda vīna, un ja viņš dod kredītā, iedodiet man viņa adresi, — es viņam sagādāšu lielisku klientūru!

— Kapteini, — d’Armantals atbildēja, nolikdams viņa šķīvī uzkožamos, — maniem draugiem viņš izsniedz vīnu par velti!

— O, cik lieliski! — kapteinis jūsmīgi iesaucās.

Dažas minūtes klusuma. Kā sākumā vīnam, tā tagad

visa kapteiņa uzmanība bija pievērsta uzkožamajiem. Pēkšņi, elkoņus uz galda atbalstījis, viņš viltīgi palūkojās d’Armantalā un jautāja:

— Tātad, mans dārgais, sazvērestības izvešanā jums nepieciešama nabaga Rokfineta palīdzība?

— Kas jums to teica? — kavalieris jautāja, nespēdams pārvarēt uzbrukušās trīsas.

— Kas man to teica? Nav grūti uzminēt. Cilvēks dāvina dārgus zirgus, dzer vienmēr dārgus vīnus, un — dzīvo jumtistabā! Kāpēc? Ko gan viņš var darīt te?...

— Jums taisnība, kapteini, — d’Armantals iesmējās.

— Neslēpšu, ka esat uzminējis. Bet vai sazvērestība jūs baida?

— Mani baida? Kas to saka, ka pasaulē ir kaut kas, kā es baidītos?

— Protams, es nē, jo jau mūsu iepazīšanās sākumā es tūlīt nospriedu, ka jūs varu droši uzaicināt sev palīgā.

— Ahā, tas nozīmē, ja jūs pakārs divdesmit pēdu augstā stabā, tad mani pakārs desmit pedu augstā?

— Ko jus! — d’Armantals iesaucās, glāzes pfepildl-

dams. — Ja visu uzlūkojam tik drūmām acīm, vai tad vērts iesāki?

— Vai jūs to tāpēc tā sakāt, ka es pieminēju karātavas? Blēņas! — kapteinis protestēja. — Kas ir karātavas filozofa acīs? Viens no līdzekļiem izkļūt no šīs pasaules un, protams, ne jau tas sliktākais. Redzams, jūs neķeraties lietam pie pašām saknēm. Bet, ja mēs iekritīsim, mums nocirtīs galvas vēl drīzāk, nekā Roganam. Vai jūs redzējāt ka to izdarīja? — kapteinis jautāja, cieši uzlūkodams d’Armantalu. — Tas bija skaists jauns cilvēks, apmēram jūsu gados. Tas bija neizdevušās sazvērestības dalībnieks. Ko lai dara, visi cilvēki kļūdās! Viņam uzcēla skaistu, melnu ešafotu. Viņam pat atļāva palūkoties iemīļotās logā. Krekla apkakli nogrieza ar šķērēm; bende nebija šoreiz īstā vietā, tas bija paradis pakārt, bet ne galvas nocirst, — vajadzēja trīs reizes soda izpildīšanu sākt no gala, un tad arī vēl bendem laimējās galvu nogriezt tikai ar naža palīdzību, ko tas izvilka no jostas maksts. Bet jūs esat īsts vīrs! — iesaucās kapteinis, redzēdams, ka kavalieris ne aci nepamirkšķināja ši stāsta laikā.

— F.sat mierīgs, es ar jums! Pret ko mēs cīnīsimies? Pret Orleānas hercogu? Vai vienkājim jānolauž arī otra kāja? Vai vienacim jāizsit arī otra acs? Esmu jūsu rīcībā.

— Nekā tamlīdzīga, kapteini; ar Dieva palīgu mēs iztiksim bez asins izliešanas.

— Bet kas tad tā par lietu?

— Vai jūs kādreiz esat dzirdējis par Mantua.ias hercoga sekretārā nolaupīšanu?

— Mattioli?

— Ja.

— Un kā vel! Es visu to lietu zinu labāk par citiem; es pats redzēju kā viņu atveda Pinjerolā; to izdarīja Sen-Martens un Villniā. Katrs no līdzdalībniekiem saņēma trīs tukstošus livru.

— Cik niecīgs atalgojums! — d’Armantals nicinoši izsaucās.

— Jums tā liekas? Bet tas taču ir solīds ķēriens.

— Tātad — par trīs tūkstošiem livru jūs uzņemtos izdarīt tādu pašu darbu?

— Uzņemtos, — kapteinis sacīja.

— Bet, ja sekretārā vietā jums uzdotu nolaupīt hercogu?

— Tas maksātu dārgāk.

•— Bet jus tomēr uzņemtos?

— Kāpēc gan ne? Es prasītu tikai divkārtīgu samaksu, tas viss.

— Bet, ja es piesolīdams divkārtīgu atalgojumu, jums sacītu: «kapteini, es nesūtu jūs tumša lietā, tā ir cīņa, kurā es, tāpat kā jūs, riskējat ar savu vārdu, galvu, nākotni.» Ko jūs atbildētu?

— Varu tikai sniegt jums roku. Par ko te runa?

Kavalieris piepildīja glāzes.

— Uz reģenta veselību, — viņš sacīja, — lai tas Spānijā nonāk tikpat neaizskarts, kā Mattioli Pinjerolā!

— Ahā! — kapteinis sacīja, pacēlis glāzi acu augstumā. — Tas pilnīgi iespējams. Reģents ir tāds pats cilvēks kā visi citi. Tikai mūs ne pakārs, ne giljotinēs, mūs žņaudzīs ratā. Citiem es teiktu, ka tas maksā dārgāk. Priekš jums man nav divu cenu. Jūs dosiet man sešus tūkstošus livru, un es jums sameklēšu divpadsmit drošus puišus.

— Bet vai viņiem varēs uzticēties?

— Viņi pat nezinās, kas par lietu! — kapteinis atbildēja. — Teikšu viņiem, ka vēlos vinnēt derībās.

— Es gribu jums pierādīt, kapteini, — d'Armantals sacīja, atvērdams naudas lādīti, — ka ar draugiem nekaulējos. Lūk, divi tūkstoši livru zeltā. Pieņemiet to kā iemaksu.

— Kavalier, — kapteinis atbildēja, priecīgi saņemdams naudu, — jūs sapratīsiet, ka es to nemaz nepārskaitīšu. Kad jaķeras pie darba?

— Patiešām nezinu vēl, dārgais. Bet ja jums patīk mani vīni un uzkožamie, parādiet man to godu un iebaudiet katru dienu brokastis pie manis, es tad jūs informēšu par katru lietas gaitu.

— Nē, tas neder, — kapteinis iebilda. — Pietiek joku .. . Ja es kaut trīs dienas no vietas ieradīšos pie jums, nolādētā d’Aržansona policija sekos manās pēdās. Par laimi, es to saprotu tikpat labi kā viņš. Līdz darbības uzsākšanas dienai mums būtu vēlams satikties pēc iespējas retāk, vai, vislabākais, pat nemaz nesatikties. Jūsu iela nav gara un visa pārredzama no Monmartras. Ņemiet, lūk, šo, — viņš piebilda, noņemdams savu lenti,

— un vajadzīgajā dienā to pakariet aiz sava loga, tad es tūlīt ieradīšos pie jums.

— Ka, jūs aizejat, pudeli neiztukšojis? Sis vīns sākumā jums tā garšoja, kāpēc tagad no tā atsakāties?

— Atsakos tāpēc, ka to cienu. Draudzību apliecinā-dānis saku pēdējo: piedodiet, — kapteinis sacīja, glāzi piepildīdams. — Uz jūsu veselību, kapteini! Jūs varat lepoties ar šādu vīnu. Bet tagad — nē, nē, beigas! Tagad pazudušu kā ūdenī, līdz tai dienai, kad parādīsies lente pie jūsu loga. Papūlieties to izdarīt drīzāk, jo ūdeni ilgi nepanes mana daba.

— Bet kāpēc jūs tā steidzaties aiziet?

— Tāpēc, ka pārāk labi pazīstu kapteini Rokfinetu. Viņš ir lāga zēns, bet kad viņam priekšā pudele, tam jādzer, bet kad tas dzer,, tad viņam jārunā. Bet jūs zināt: garā runā sarunā ari visādas muļķības. Ardievu, kavalicrj neaizmirstiet sarkano lenti.

— Ardievu! Esmu priecīgs, ka būtu veltīgi jums atgādināt uzmanību.

Kapteinis ar lielo pirkstu pārmeta krustu mutei, uzmauca galvā trisstūreni, mazliet pacēla zobenu, lai tas netrokšņotu, un pa kāpnēm devās lejā tik klusu, it kā baidīdamies, ka vismazākais troksnis varētu atbalsoties d’Ar-žansona pilī.

12. Svari

Kavalieris d’Armantals palika viens. Notikušais starp viņu un kapteini, deva diezgan vielas pārdomām, un nebija nekādas vajadzības laiku kavēt pie abata Soljē dzejām, klavierēm vai gultā. Līdz šim viņš tikai pa daļai bija iedziļinājies lietā, kuras vilinošās izredzes tam pavēra hercogiene un princis Cellamare. Kapteinis, pārbaudīdams tā drošsirdību, rupji norādīja tam uz lietas asiņaino iznākumu. Līdz šim viņš varēja atgriezties brīvībā. Bet tagad viņš bija tikai loceklis ķēdē, kuras viens gals bija piesaistīts visaugstākajai sabiedrībai, bet otrs — viszemākajam slānim. Viņš vairs nepiederēja pats sev, atgādinādams Alpu kalnu kāpēju, kas apstājies uz sveša ceļa un pirmo reizi skala milzīgu kalnu savā priekšā, un bezdibeni, kas atveras pie viņa kājām.

Par laimi, kavalierim bija auksts un noteikts tāda cilvēka raksturs, kurā asinis un žults, šie divi pretējie spēki organismā, cīņā uztrauca viens otru. Viņš ķērās pie lietas ar visu sangviniķa straujumu, un, kad bija to uzsācis, apsvēra to mierīgi un aukstasinīgi. Sazvērestībā kavalieris bija tikpat bīstams kā divkaujā: miers divkaujā viņam palīdzēja izmantot pretinieka vismazāko kļūdu; sazvērestībā — aukstasinība atļāva no jauna sasiet tos pavedienus.

kas bieži pārtrūkst, un no kuriem bieži atkarīgi visas lietas panākumi. Hercogienei bija taisnība, kad tā sacīja. ka var izdzēst laternu, ja vajadzīgais cilvēks atrasts.

Bet viņš bija jauns, viņam bija tikai divdesmit seši gadi. Viņa sirds vēl bija atvērta visām tām ilūzijām, tiem sapņiem, kas tik raksturīgi viņa gadiem. Bērns būdams, viņš lika vainagus pie mātes kājām; kā jauneklis viņš atnāca pīs 6avas mīlules, lai palepotos ar savu mundieri. Visās gaitās viņu vadīja dārgas būtnes tēls.

Vlnš metās briesmās ar domām, ka bojāejas gadījumā viņu Kāds pārdzīvos, kas apraudās un paturēs atmiņā viņu. Bet viņa māte nomira. Pēdējā mīļotā sieviete viņu pievīla; viņš jutās vientuļš, būdams saistīts ar cilvēkiem, kuriem tas kļūs par nastu, tiklidz vairs nebūs ierocis viņu rokās; ja viņu pārsteigs nāve, — tie viņa nāvē redzēs tikai sava miera ķīlu. Vientulība, kura, likās, bija tik tīkama visiem, pie bezdibeņa stāvošajiem pārvēršas dziļā izmisuma avotā, — tik liels ir cilvēku dabas egoisms. Šausmas nebūtības priekšā ir tik lielas, ka mums liekas, mēs neizzudlsim galīgi, ja kaut vienam atstāsim atmiņas par sevi. Zemi vieglāk atstāt tad, kad zini, ka asaras pavadīs tevi līdz kapam. Tā arī kavalieris šai brīdī atdotu visu, ja tikai zinātu, ka viņu kāds mīl, kaut vai suns...

Viņš bija viss iegrimis savās domās, kad, logam garām iedams, pamanīja, ka kaimiņienes logs atvērts. Viņš apstājās, papurinaja galvu, it kā vēlēdamies atkratīties no uzmācīgajām domām; pēc tam, elkoni pret sienu atspiedis un ielicis galvu rokā, mēģināja izklaidēties blakus priekšmetu novērošanā.

Cilvēks nav ne sava nomoda, ne miega kungs; sapņi, kurus tas redz aizvērtām vai atvērtām acīm, atnāk bez viņa paša gribas. Tad saplūst vispretējākās lietas, viena otru pievelk vispretrunīgākās domas; pazib acumirklīgi atziņas uzliesmojumi, kuri, ja tie nenodzistu tik pārāk ātri, varbūt atsegtu nākotnes noslēpumu. Jūs jūtat, ka jūsos norisinās kaut kas savāds; kļūst saprotams, ka jūs esat mašīna, kuru iedarbina kāda neredzama roka, un ja jfls esat fatālists vai mistiķis, — jūs metīsieties ceļos gadījuma nejēdzīgās kaprīzes priekšā vai arī uzticēsiet sevi nezināmās varas gribai.

Tā tas bija arī ar d’Armantalu; viņa atmiņām un cerībām, svelās lietās viņš meklēja izklaidēšanos — un atrada tur tikai savu domu turpinājumu.

Jaunā meitene, kuru tas redzēja šprīt^ sēdēja pie loga, sildīdamās saules pēdējos staros. Viņa strādāja rokdarbu. Aiz viņas bija redzamas atvērtas klavieres, bet uz taburetes pie viņas kājām snauda kurts modrajā dzīvnieku — cilvēka sargu — miegā. Pie mazākā trokšņa suns pamodās, sacēla ausis, parādīja savu skaisto galviņu un no jauna apgūlās, ķepiņu izstiepis pie kundzes ce|iem. Viss tas bija redzams saules pēdējā atgaismā, kas dziļāk istabā rotaļājās mūzikas instrumenta vara izgreznojumos un bilžu rāmju zelta apmalēs.

Kavalierim d’Armantalam likās, ka šī jaunā meitene ar tādu mieru, tik valdzinošu seju ienāk viņa dzīvē, — līdzīgi tam, kā jauna lugas persona, kas slēpusies aiz kulisēm, iznāk otrā vai trešā cēlienā, lai ņemtu dalību drāmā un iespaidotu tās turpmāko norisi. Jau kopš tām dienām, kad sapņos redz eņģeļus, kavalieris nebija redzējis nekā tamlīdzīga. Jaunā meitene nelīdzinājās nevienai viņa agrākajai paziņai. Tā bija skaistuma, bikluma un vienkāršības apvienojums. Aizmirsis viņas dzīves vienkāršo apkārtni, redzēdams viņā tikai sievieti, ielikdams viņā dvēseli, kas atbilst viņas daiļajai sejai, — kavalieris domāja par tā cilvēka laimi, ka pirmais piespiedīs straujāk pukstēt viņas sirdij, kuru mīlā uzlukos viņas daiļas acis, kurš šim daiļajām lūpām izvilinās pirmo mīlas vārdu, šo dvēseles ziedu . . .

Mēs lietām piešķiram visdažādākās krāsas, atkarīln no tā stāvokļa, kādā atrodamies aplūkošanas brīdi. Ja pirms astoņām dienām d’Armantals šo meiteni būtu sastapis greznā, bezrūpīgā, neapdraudētā dzīvē, starp brokastīm krodziņā un orģijām pie Filones, — tas viņā redzētu tikai brīnišķu grizeti, pavēlētu sulainim izzināt tās dzīvesvietu, bet otrā dienā rupji tai piedāvātu divdesmit piecus luidorus. Bet tas d’Armantals vairs nedzīvoja. Smalka, bezrūpīga, vieglprātīga kundziņa vietā, tagad mūsu priekšā vientuļš, jauns cilvēks, kas taustās tumsā, bez ceļa zvaigznes, riskēdams iekrist bezdibenī vai aiziet bojā zem drūpošas velves. Viņam bija vajadzīgs, kaut vai tas visniecīgākais, viņš alka mīlas, poēzijas. Nav tāpēc jābrīnās, ka meklēdams Madonnu, pie kuras varētu griezties ar lūgšanu, viņš savās iedomās idealizēja šo jauno meiteni; no viņas reālās apkārtnes viņš to pārnesa savā iedomu pasaulē un pacēla uz pjedestāla to tādu, kādu viņš to vēlējās redzēt...

Pēkšņi jaunā meitene pacēla galvu, un viņa skats apstājās pie kavaliera domīgās sejas. Viņa saprata, ka viņi tā stāv viņas dēļ un novēro viņu. Viņas seja pietvīka. Izlikdamās, it ka nebūtu redzējusi, viņa no jauna noliecās pār rokdarbu. Pēc dažām minūtēm viņa piecēlās, pagājās istabā, pēc tam mierīgi piegāja pie loga un samulsusi to pievēra.

D’Armantals palika agrākā vietā, joprojām ļaudams savām domām lidot iedomu pasaulē. Vienu vai divas reizes viņam likās, ka meitene mazliet paceļ aizkara malu, lai pārliecinātos, vai viņš vēl stāv turpat. Pēc tam jaunais cilvēks izdzirda dažus akordus; atskanēja brīnišķīga melodija, un d’Arrnantals tai pretī atvēra logu.

Kaimiņiene nospēlēja uz klavierēm pāris gabaliņus, bet nedziedāja. D’Armantalam bija tāds pats baudījums viņu dzirdēt, kā redzēt. Pēkšņi viņa pārtrauca spēli. Kāpēc? Vai viņa nebija to pamanījusi logā? Vai viņa nevēlējās atmaksāt viņa ziņkārību? Vai varbūt viņu pārtrauca kāds, kas ienāca viņas istaba? Kavalieris atkāpās dziļāk savā istabā, turpinādams novērot meitenes istabu, un drīz vien pārliecinājās, ka ir uzminējis.

Pie loga pienāca vīrietis, pacēla aizkarus, piespieda seju stiklam, pirkstiem bungodams pa otru rūti. Neraugoties uz kostīma maiņu, kavalieris viņā pazina savādo dārznieku, kas šorīt divas reizes bija saucis Batildes vārdu. Sī cilvēka pēkšņā ierašanās atmodināja d’Arman-talu no viņa sapņiem. Viņš bija galīgi aizmirsis šo cilvēku, kas meitenei varēja būt tēvs, mīlulis vai vīrs. Kas gan cienījamam kavalierim varēja būt kopīgs ar tāda cilvēka meitu, sievu vai mīluli? Sievietes gods vai neslava atkarīga no tā cilvēka stāvokļa, uz kura rokām tā atbalstās, — bet šis dārznieks, jāatzīstās, nebija radīts Batildes pacelšanai tādā augstumā, kādā to pacēla savās iedomās kavalieris d’Armantals.

D’Armantals pats pasmējās savam neprātam. Kad satumsa, viņš nolēma apiet pilsētai, lai pārliecinātos par Ccllamares aģentu ziņojuma pareizību. Apmetnī ietinies, viņš devās uz Luksemburgas pili, kur, kā bija ziņots, reģentam vajadzēja ierasties bez apsardzības.

Pie Luksemburgas pils nekas neliecināja, ka te varētu atrasties reģents: pie durvīm stāvēja tikai viens stundi-nieks; parasti, kad pilī atradās reģents, tur sardzi dubultoja. Pagalmā neredzēja ne gaidosās karietes, ne kurjeru, ne jātnieku — karietes pavadoņu; acīmredzot, reģents vēl nebija ieradies. Kavalieris nolēma uzgaidīt, jo reģents, kas brokastu vietā iebaudīja tikai krūzīti šokolādes, pus* dienas ēda ne vēlāk par sešiem. Pašreiz bija bez ceturkšņa seši.

D’Armantals nodežūrēja pie pils pusotras stundas, bet reģents nerādījās. Bez ceturkšņa astoņos pilī sakustējās; pils priekšā piebrauca grezna ekipāža, kuru pavadīja jātnieki ar degošām lāpām. Pēc dažām minūtēm ekipāžā iekāpa trīs dāmas; kučieris uzsauca: «Palē-Rojals!» — un brauciens devās ceļā; jātnieki pa priekšu, aiz tiem ekipāža. Kavalieris pazina Berrijas hercogieni, viņas galma dāmu Muši kundzi un de Bona kundzi. Prinča ziņojumā bija iezagusies kļūda, visai nopietna nenoteiktība, — meita devās pie tēva, nevis tēvs pie meitas.

Tomēr d’Armantals palika savā vietā. Ar reģentu taču varēja notikt kas negaidīts. Pēc stundas kariete atgriezās. Berrijas hercogiene smējās, klausīdamās de Brolji, ko tā bija atvedusi līdzi. Tātad, nekas sevišķs nebija noticis. Prinča aģenti bija ievākuši nepareizas ziņas.

Pulksten desmitos d’Armantals laimīgi atgriezās mājās. Tikai ar lielām grūtībām viņš panāca durvju atvēršanu, jo šveicars jau bija aizgājis gulēt. D’Armantals rūcošajam šveicaram iedeva cku, paziņodams tam, ka dažreiz viņam vajadzēšot atgriezties pavēlu, — bet ikkatru reizi viņš atlīdzināšot tam par traucēšanu. Šveicars pateicās daiļos vārdos, apgalvodams, ka jaunais cilvēks var atgriezties, kad vien tam patīkot, pat visu nakti varot pavadīt ārpus mājas.

Atgriezies istabā, d’Armantals pamanīja, ka kaimiņienes logs vēl gaišs; noslēpis sveci skapī, kavalieris piegāja pie loga. Tādā kārtā viņš varēja novērot kaimiņieni, pats palikdams neievērots.

Meitene sēdēja pie galda un kaut ko zīmēja uz kartona, viņas profils tik skaidri iezīmējās gaišajā fonā. Kāda cita ēna dažas reizes pazibēja starp gaismu un logu; tā bija dārznieka ēna. Lūk, nu tā piegāja meitenei, noskūpstīja tai pieri un tad, ar sveci rokās, aizgāja. Tātad, tas nebija Batildes vīrs, tas varēja būt tikai viņas tēvs.

Pats nezinādams kāpēc īsti, d’Armantals tomēr nopriecājās par atklājumu. Pēc iespējas klusāk atvēris logu, viņš atbalstījās uz palodzes un no jauna ļāvās sapņiem, no kuriem dienā to iztraucēja dārznieks. Tā pagāja stunda. Meitene piecēlās, nolika kartonu un zīmuli, piegāja pie alkova, nometās ceļos un sāka lūgties. D’Armantals saprata, ka viņas darba diena beigusies. Atcerējies ziņkārību, kādu meitene izrādīja viņa klavieru spēlei, kavalieris vēlējās izzināt, vai mūzika varētu vēl bridi aizkavēt meiteni doties pie miera, — viņš apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt. Viņš nebija vilies cerībās: jau pie pirmajām skaņām, jaunā meitene aizmirsusi, ka redzama tās ēna, klusi piezagās logam un klausījās melodijā, kas, kā naktsputns, pamodās nakts tumsā. Sis koncerts varētu turpināties mūžīgi, — tik viegli un ar tik lielu sajūsmu kavaliera pirksti skraidīja pa taustiņiem; viņš bija pilnīgi apmierināts ar savas viltības rezultātu. Bet trešā stāva apdzīvotājs, pusnakts mūzikas ienaidnieks, tik neganti sāka dauzīt grīdu, ka d’Armantals nevarēja neuzskatīt šo signālu kā brīdinājumu tieši viņam. Citā reizē viņš savu kaimiņu sūtītu pie velna, bet tagad bija nepieciešams uzturēt savu reputāciju pie Denī kundzes un neriskēt pazaudēt savu inkognito. Gribot negribot, vajadzēja padoties mājas reglamentam un pārtraukt spēli, neskatoties uz šī brīdinājuma izteikšanas rupjo veidu.

Nedzirdēdama vairs mūziku, meitene atgāja no loga, nolaida aizkarus, un lādā kārtā noslēpa savu ēnu kavaliera acīm. Brīdi vēl istaba palika gaiša, pēc tam gaisma nodzisa. Augšējā stāvā lampa bija izdzēsta jau pirms pāris stundām.

D’Armantals aizgāja gulēt, aplaimots, ka radusies zināma saskaršanās iespēja starp viņu un kaimiņieni.

No rīta Brigo ierādās tikpat akurāti, kā iepriekšējās dienās. Kavalieris bija piecēlies stundu pirms tā ierašanās un turpināja pretējā loga novērošanu; kaimiņiene bija gan piecēlusies pirms viņa, bet nekas nebija saskatāms tas istabā.

Abatu ieraudzījis, kavalieris pievērsās tam.

— Nolādēts! Dārgais abat, — viņš sacīja, tiklīdz durvis aiz ienācēja bija aizvērušās, — sveiciniet manā vārdā prinča slepenpoliciju. Tā ir lieliska viņam, neko teikt!

— Ko tā izdarrjusi? — abats smaidīdams ieminējās.

— Ko izdarījusi? Es četras stundas nodežurēju pie pils un pārliecinājos, ka nevis reģents ieradās pie meitas, bet gan Berrijas hercogiene aizbrauca pie viņa.

— Nekas, mēs to jau zinām.

— Jūs zināt?

— Jā, viņa izbrauca no Luksemburgas pils astoņos un atgriezās tur pusdesmitos, līdzņemot Brolji, kas atbrauca atvietot veltīgi gaidīto reģentu.

— Bet kur bija reģents?

— Reģents?

— Jā.

— Tas garš stāsts. Klausieties uzmanīgi, bet pēc tam spriediet, vai prinča policija slikta.

— Klausos.

— Ziņojumā minēts, ka vakar pulksten trijos reģentam vajadzēja doties uz bumbas spēli.

— Jā.

— Viņš arī aizbrauca turp. Pēc pusstundas viņš iznāca no turienes ar aizsietu aci. Bumba tik stipri ķērusi tā pieri, ka pārplīsusi āda virs acs.

— Lūk, kā!

— Uzgaidiet. Tad reģents licis sevi novest pie Sabra-nas. Jūs ziniet, kur dzīvo Sabrana?

— Viņa dzīvoja de Turnona ielā, bet kopš viņas vīra iecelšanas par galma komandantu, viņa, jādomā, dzīvo Palē-Rojala tuvumā?

— Tā tas arī ir. Bet liekas, ka Sabrana, kas līdz vakardienai bija uzticīga Rišeljē, tagad, reģenta neveiksmes aizkustināta, bija vēlējusies attaisnot sakāmvārdu: «kam laime neuzsmaida spēlē, tam tā uzsmaida mīlā.» Pusastoņos reģents no Sabranas ēdamistabas nosūtīja zīmīti Broljī ar pavēli ierasties pie hercogienes un atvainoties tās priekšā.

— Lūk, kāpēc dāmas smējās!

— Iespējams. Tagad jūs saprotat?

— Saprotu, reģents nevarēja vienā un tai pašā laikā atrasties divās vietās.

— Jūs sapratāt tikai to?

— Izsakieties skaidrāk, dārgais abat, ko jūs vēlaties ar to teikt?

— Vakarā mēs kopīgi dosimies ar jums līdz Sabranas mājai, Labo Bērnu ielā. Pati šī vieta jums paskaidros visu pārējo.

— Saprotu, saprotu! — kavalieris iesaucās. — Viņa dzīvo tik tuvu pie Palē-Rojala, ka reģents devās kājām pie viņas. Sabranu mājai ir ieeja no Labo Bērnu ielas. Pēc zināmas stundas, šī ieeja tiek slēgta un reģents būs spiests atgriezties caur fontānu pagalmu vai pa Labo Bērnu Jauno ielu, un tad viņš mūsu rokās! Abat, jūs esat gudra galva: ja Mēnas hercogs nepiešķirs jums kardina-Iitātes vai vismaz arhibīskapijas, es teikšu, ka zemes virsū nav taisnības!

— Ari es uz to ceru. Tagad, kā redzat, jums jābūt nomodā.

— Esmu sagatavojies.

— Jums viss kārtībā? :

— Jā.

— Jūs vienmēr sazināties ar vajadzīgiem ļaudīm?

— Jā, ar signāliem.

— Un šie signāli nevar jūs nodot?

— Nekad!

— Tātad, viss kārtībā. Pacienājiet mani ar brokastīm, lūdzu. Es tā steidzos pie jums ar šīm ziņām, ka nepaguvu pabrokastot mājās.

— Brokastis, mans dārgais? Diemžēl, es jums varu piedāvāt tikai bēdīgas paliekas no vakardienas uzbrukuma.

— OIio! — abats domās pabrīnījās. — Ja tas tā, tad rīkosimies citādi un ērtāk, kavalier.

— Labprāt.

— Iesim brokastīs pie Denī kundzes.

— Kā lai es eju? Es taču neesmu pazīstams.

— Tā nav jūsu darīšana. Es jus iepazīstināšu kā savu krustdēlu.

— Bet brokastis būs neciešamas!

— Apmierinieties: es pazīstu viņas virtuvi.

— Varu iedomāties, kāda tur garlaicība, pie šīs Denī kundzes.

— Toties jūs iemantosiet sev draugu sievietē, kas šajā iecirknī pazīstama ar savu krietnumu un uzticību valdībai, — sievietē, kas pie tam vēl nav spējīga savā mājā pieturēt sazvērnieku. Vai jūs to saprotat?

— Ja tas nepieciešams lietai, es labprāt ziedošu sevi.

— Jā, un pie viņas ir ļoti patīkami; jūs sastapsiet tur divas jaunas mūziķes un prokurora klerku, bet svētdienas vakaros tur varēsiet piedalīties loto spēlē.

— Pie velna Denī kundzi!... Ak, abat, jūs varbūt esat viņas mājas draugs; tādā gadījumā, lūdzu aizmirst manus vārdus!

— Esmu viņas mājas garīdznieks, — abats pazemīgi atbildēja.

— Tūkstoškārt atvainojos, dārgais abat! Jums taisnība tomēr: Denī kundze ir vēl ļoti jauka, viņai skaistas rociņas un daiļas kājiņas. Pie joda! Es kaut ko atcerējos ... Noejiet pie viņas pirmais, es pēc tam sekošu.

— Kāpēc gan ne abi reizē?

— Bet mana tualete? Vai jūs vēlaties, lai es jaunkundzēm rādītos šādā izskatā? Mazliet taču jāuzpošas.

Paziņojiet tur par manu vizīti, — es taču neesmu šis mājas garīdznieks.

— Jums taisnība. Es došos lejā, ziņošu par jūsu ierašanos, bet pēc desmit minūtēm ieradīsieties ari jūs pats. Vai ne?

— Pēc desmit minūtēm.

— Sveiki.

— Uz redzēšanos.

D’Armantals nepateica abatam visu taisnību: viņš palika ne tāpēc, lai sakārtotu savu tualeti, bet gan cerībā redzēt kaimiņieni, par kuru sapņoja visu nakti. Sī vēlēšanās nepiepildījās: viņas logs joprojām palika aizvērts.

Kavalierim laimējās pamanīt tikai kaimiņu, kas rīta tērpā atkal bailīgi izbāza roku pa šķirbu, lai pārliecinātos par laika stāvokli, un pēc tam pabāza arī galvu. Bet šoreiz pats viņš neiznāca: laiks bija miglains, bet migla kaitīga Parīzes pilsoņiem. Kā gliemezis viņš ievilka atpakaļ roku un galvu. D’Armantals nosmīnēja: kaimiņš viņam var atvietot barometru.

Sī cilvēka parādīšanās, kā vienmēr, ietekmēja kavaliera izturēšanos pret Batildi. Katru reizi, kad d’Arman-tals redzēja to vienu, viņš jūsmoja par viņas jaunību, grāciju, par šo skaistāko būtni no visām tām, kādas tam bija laimējies sastapt līdz šim. Tādps brīžos, kā starojoša parādība, viņa ietērpās gaišā oreolā, kas izgaisināja visu to. kas bija ap viņu. Bet tiklīdz kavaliera acis pamanīja šo vulgāro cilvēku ar rupjo seju un nejēdzīgām manierēm,— kavaliera dvēselē sakustējās svaru kausi: visa poēzija izgaisa, kā no mašīnista svilpiena sabrūk gaisa pilis; viss tūliņ parādījās citādā gaismā, un d’Armantala aristokrātiskā izcelšanās ņēma virsroku: Batilde bija šī cilvēka meita, grizete, nekas vairāk; viņas skaistums, smalkums, grācija, pat talants viņa acīs kļuva tikai nejaušs gadījums, dabas kļūda.

Tādos brīžos kavalieris tikai paraustīja plecus spoguļa priekšā, skaļi smējās pats par savu jūsmošanu, nesaprazdams, no kurienes cēlies šīs meitenes neaizmirstamais burvīgums; viņš to izskaidroja ar domu nemieru, neparasto apkārtni, vientulību, beidzot ar visu ko, tikai ne ar īsto iemeslu: skaistuma neatvairāmo varu.

D’Armantals aizgāja pie Denī kundzes visai pateicīgā garastāvoklī, lai šīs mājas jaunkundzes atrastu visai apburošas.

13. Denī ģimene

Denī kundze uzskatīja par nepieklājību, ka viņas meitas, nevainības un šķīstības paraugs, ēstu brokastis pie viena galda ar jauno cilvēku, kas, nodzīvojis Parīzē vēl tikai trīs dienas, jau uzdrošinājās atgriezties mājās pēc pulksten vienpadsmitiem un spēlē klavieres līdz diviem nakti. Brigo veltīgi nopūlējās viņu pārliecināt, ka šīs vēlās pastaigas, ar kurām tiek pārkāpti šīs mājas noteikumi, nemazina viņa krustdēla cieņu, par kuru viņš galvoja kā pats par sevi; abatam laimējās panākt tikai to, ka Denī kundze atjāva savām jaunkundzēm iznākt tikai pie deserta.

Tomēr drīz vien ciemiņi ievēroja, ka aizliedzot meitām rādīties, mājas māte neaizliedza tām patīksmināt ciemiņu dzirdi. Tiklīdz bija apsēdušies pie galda, un bija pasniegtas rūpīgi apgādātas brokastis, no blakus istabas atskanēja straujas klavieru skaņas, kas pavadīja diezgan spēcīgu, bieži vien kļūdainu balsi. Jau pie pirmajām skaņām Deuī kundze, ieklausīdamās, uzlika roku abata piedurknei; pēc tam, pēc īsa klusuma brīža, kura laikā viņas sejā staroja svētlaimīgs smaids, viņa pievērsās d’Arman-talam, kas sevi ļoti cieta šādu mūziku dzirdot, un jautāja:

— Jus dzirdat? Atenaisa spēlē, bet Emīlija dzied.

Abats ar galvas palocīšanu izrādīdams apbrīnošanu

šādām meiteņu muzikālajām spējām, pagaldē uzmina kavaliera kājai, likdams ar to saprast tam, ka tagad pienācis brīdis pateikt dažus komplimentus.

— Kundze, — d’Armantals sacīja, abata rīcību saprazdams, — mēs jums ļoti pateicamies: jūs pacienājāt mūs ne tikai ar brīnišķīgām brokastīm, bet ari ar aizraujošu koncertu.

— Jā, — saimniece nevērīgi atbildēja, — mani bērni mīl mūziku. Viņas nezina, ka jūs esat te, un turpina savus vingrinājumus. Es tūlīt viņas norāšu.

Un Denī kundze gribēja jau piecelties.

— Ko jūs? — d’Armantals iesaucās. — Vai patiešām, es, lauku puisis, neesmu cienīgs iepazīties ar galvaspilsētas talantiem?

— Dievs sargi! — kundze atbildēja smiedamās. — Es zinu, arī jūs pats muzicējat. To man ziņoja trešā stava īrnieks.

— Jādomā, manu mūziku tas sevišķi vis necildināja,— d’Armantals iesmējās. — Viņš, liekas, pienācīgi nenovērtēja to mazo mūzikas dzirkstelīti, kas manī mīt.

— Viņš man sacīja tikai to, ka jūs izvēloties visai dīvainu stundu mūzikas vingrinājumiem. Lūdzu ievērojiet,— viņa turpināja, ieklausīdamās, — viņas mainījušās lomām; tagad dzied Atenaisa, bet Emīlija pavada uz vijoles.

Acīmredzot, Denī kundze labvēlīgāk izturējās pret Ate-naisu, nekā Emīliju. P|āpāšanas vietā, viņa uzmanīgi noklausījās romanci no sākuma līdz beigām, maigi uzlūkodama abatu, kas turpināja ēst, galvu šūpodams. Atenaisa k|ūdījās retāk, nekā viņas māsa, bet viņas balss kaitināja d’Armantalu ar savu vulgārumu.

Pēc solo nāca duets. Denī jaunkundzes, acīmredzot, bija nolēmušas viesus iepazīstināt ar visu savu repertuāru. D’Armantals pagaldē meklēja abata kājas, lai sašķaidītu kaut vienu no tām; bet viņš tikai atdūrās pie kājām, kas piederēja Denī kundzei, kura, viņam pievērsusies, sacīja mīļi smaidīdama:

— Kā gan jūs, tik jauns un nepiedzīvojis, nebaidāties mesties Parīzes dzīves virpulī?

— O! — abats pasteidzās iebilst, baidīdamies, ka d’Armantals neizrunājas nelāgi. — Jūs redzat savā priekšā mana labākā drauga dēlu (abata acīs sakāpa asaras), kas ceru, attaisnos manas rūpes par viņa audzināšanu. Bet, kundze, viņš ir ļoti godkārs.

— Un pilnīgi vietā! — Denī kundze atbildēja. — Ar jūsu krustdēla talantiem un izskatu var aiziet ļoti tālu.

— Nesamaitājiet man viņu ar jūsu glaimiem, citādi es vairs nerādīšu viņu jums. Mans bērns, — viņš sacīja kavalierim, — ceru, jūs neticat šiem cildinošiem vārdiem.

Pēc tam viņš palocījās Deni kundzei un pačukstēja:

— Jūs zināt, viņš varēja diezgan ciešami ierīkoties So-vinjā ar saviem trīs tūkstošiem livru gada ienākuma.

— Tā ir summa, kādu es ceru dot pūrā katrai savai meitai, — Denī kundze atbildēja paceltā balsī un slepeni novērodama d’Armantalu, lai redzētu, kādu iespaidu uz to atstāj šie viņas vārdi.

Bet kavalieris šai brīdī visai maz domāja par Denī kundzes meitu pūra naudas pievienošanu savam kapitālam. Jauno meiteņu balsis un mūzika atgādināja tam citu balsi, tīru un vijīgu un citu muzikālo izpildījumu — pārdomātu un nevainojamu. Sī maigā melodija, kas raisījās un nocietinājās viņa atmiņā, kā bruņas aizsargāja viņu no tām skarbajām, kliedzošaļāin skaņām, kas plūda no blakus istabas.

— Ar kādu uzmanību viņš klausās, — saimniece čukstēja abatam. — īstā laikā! Patīkami rūpēties par tādu cilvēku. Nu, Fremons tagad saņems savu tiesu!

— Kas tas tāds? — abats ieminējās, glāzi piepildīdams.

— īrnieks trešā stāvā. Kāds ranljē, kas saņem divpadsmit tūkstošus 1 ivru ienākumu gadā Viņš ar visiem saķildojies. Nupat šorīt viņš bija ieradies man sūdzēt, ka Raula kungs nejauj gulēt viņam un viņa sunim.

— Mana dārgā, — abats atsaucās, — tāda nieka dēļ nav vērts ķildoties ar Fretnonu. Pulksten divos naktī — pārāk vēla stunda. Ja manam krustdēlam nenāk miegs, lai tas zīmē naktī; spēlēt var dienā.

— Kā! Viņš arī zīmē? — Denī kundze iesaucās, ļoti izbrīnījusies.

— Lieliski!

— Ak, dārgais abat! — Denī kundze sacīja, rokas lūgšanai salikusi. — Ja būtu iespējams...

— Kas? — abats pārtrauca.

— Ja viņš būtu ar mieru uzgleznot mūsu Atenaisas portretu!

Kavalieris nodrebēja, kā ceļinieks, kas, atgūlies zālē, pēkšņi sajūt čūskas pieskārienu.

— Mans Dievs! Kas viņam notika? — saimniece bailēs iesaucās.

Par laimi, šai brīdī, kad abats veltīgi pūlējās atrast izeju no neveiklā stāvokļa, atvērās durvis, un ienāca jaunkundzes. Piesarkušas, viena mazliet pagājusies uz kreiso, bet otra — uz labo pusi, viņas palocījās.

— Kas jums atļāva te ienākt? — jautāja māte, pūlēdamās saraukt uzacis.

— Māmiņ, — atbildēja tā, kurā kavalieris no balss pazina Emīliju, — piedodiet mums, ja esam izdarījušas kļūdu; mēs tūlīt atgriezīsimies mūsu istabā.

— Bet māmiņ, — piebilda otra, — mums taču tika atļauts ierasties pie deserta.

— Nu, labi, palieciet, ja jau esat ienākušas. Būtu smieklīgi tagad aiziet. Bez tam, — viņa piebilda, apsēdinādama Atenaisu starp sevi un abatu, bet Emīliju starp sevi un kavalieri, — mātes klātbūtnē jaunatne jau arvien uzvedas pieklājīgi.

Denī kundze piedāvāja meitām konfektes šķīvī, no kura tās abas ar pieklājību, kas darīja godu viņu audzināšanai, paņēma katra pa vienai ar pašiem pirkstu galiņiem.

Kavalieris šai brīdī paguva apskatīt jaunkundzes. Emīlijas jaunkundze bija gara, kalsna jaunava, kurai divi vai trīs gadiņi bija jau iesviedušies trešajā desmitā, — acīmredzot, tā atgādinja tēva portretu. Bet šī līdzība, liekas, neveicināja māti to mīlēt tikpat stipri kā citus bērnus. Nabaga Emīlija, mūžīgi bai|odamās saņemt kādu rājienu, bija uzglabājusi sevī dabīgo neveiklību, ko nespēja iznīdēt pat dejas skolotāja lielās rūpes.

Atenaisa bija gluži citāda. Maza, pilnīga, sārtiem vaigiem, ar saviem sešpadsmit vai septiņpadsmit gadiem, viņu v-irēja saukt par skaistu. Viņa nelīdzinājās ne Denī kungam, ne kundzei. Tomēr tā bija mātes mīlule. To tūliņ apliecināja viņas brīvā izturēšanās. Labsirdīgā Atenaisa vienmēr aizstāvēja māsu. D’Armantals, būdams diezgan labs zīmētājs, vel ievēroja, ka daži viņas sejas panti pārsteidzoši atgādināja abatu Brigo.

Neraugoties uz. agro stundu, māsas bija tērpušās it kā ballei. Kaklu, rokas un ausis rotāja visas viņu dārglietas.

Meiteņu āriene, kas pilnīgi saskanēja ar tiem portretiem, kurus kavalieris uzbūra savā iztēlē, kamēr tās vēl atradās blakus istabā, izraisīja viņā jaunu pārdomu virkni. Denī jaunkundzes tik |oti harmonēja ar savu apkārtni, savu izcelšanos un stāvokli; kāpēc gan Batilde, — kuras materiālais stāvoklis diezin vai bija tik labs, — likās tikpat smalka un cienījama, cik šis meitenes bija vulgāras? Kāpēc gan starp šīm vienas šķiras un viena vecuma jaunavām bija tik liela starpība fiziskajā un morālajā ziņā? Tur bija kads noslēpums, un agrak vai vēlāk kavalieris to izzinās.

Otrais signāls, kuru abats apliecināja ar savas kājas spiedienu, kavalierim atgādināja, ka viņa — citādi arī varbūt pareizās — pārdomas pašreiz ir gluži nevietā. Patiešām Denī kundze k|uva tik nopietna un uzpūtīga, ka d’Armantalam bija pēdējais brīdis izgaisināt to nejauko iespaidu, ko tas apliecināja par sevi ar savu pēdējo izsaucienu.

— Kundze, — viņš sacīja, — klātesošie jūsu ģimenes locek|i modina manī velēšanos iepazīties arī ar pārējiem. Kur pašreiz jūsu dēls? Varbūt viņš ir mājās, un man būtu tas gods iepazīties ar viņu?

— Par nožēlošanu, — saimniece atbildēja, atplauk

dama no negaidītā komplimenta, — viņš pašreiz darbā un diezin vai šodien pagūs iepazīties ar jums.

— Brīnišķa lieta, krustdēl, jums vienmēr uzsmaida laimei — norādīdams uz durvīm, iesaucās abats. — Pietika jums izteikt vēlēšanos — kad tā jau piepildās!

Patiešām, šai brīdī kāpnēs atskanēja dziesma par Mal-bruku, kas toreiz sāka kļūt populāra; durvis atvērās bez jebkāda brīdinājuma un istabā ienāca garš, jautrs, jauns cilvēks, kas ļoti līdzinājās Atenaisai.

— Jauki, jauki! — tas sacīja ienācis, rokas uzlicis krūtīm un uzlūkodams ģimeni un ciemiņus. — Un jums nav kauna, Denī kundze! Jūs sūtat savu Bonifasu pie prokurora, līdzdodot tikai gabaliņu maizes un siera un sakāt: «Ej, mans dēls, nevajag ēst nekā lieka», — bet pati sarīkojat dzīres! Par laimi, man ir smalka oža. Nejauši ejot pa Monmartras ielu, es paošņāju gaisu un tūdaļ iesaucos: «Kas gan tur smaržo no mātes mājas puses?» Luk, es ierados te, lai ieņemtu savu vietu.

Un, krēslu paķēris, viņš atsēdās starp abatu un d’Ar-mantalu,

— Bonifas, — māte sacīja viņam, pūlēdamās izlikties nopietna, — vai tu neredzi, še taču ir sveši cilvēki?

— Sveši? — tas sacīja, pievilkdams tuvāk bļodu.

— Kur tie ir? Vai tas neesat jūs, Brigo tēvs? Un jūs, Raula kungs? Kāds gan viņš svešinieks, tas taču ir mūsu īrnieks.

Un jaunais cilvēks sāka kāri mieloties, lai panāktu tos, kas pie galda bija apsēdušies pirms viņa.

— Lieliski! — sacīja d’Armantals, — es redzu, ka man ir lielāki panākumi, nekā biju iedomājies! Man nebija ne prātā ienācis, ka esmu jau pazīstams jūsu dēlam.

— Būtu bijis ļoti dīvaini jūs nepazīt, — tas atsaucās, muti piebāzdams, — jūs taču ieņēmāt manu istabu!

— Kā? Kāpēc jūs mani nebrīdinājāt, Denī kundze, ka es ieņemu jūsu mantinieka istabu? Tagad es saprotu, kāpēc šī istaba tik rūpīgi uzkopta! Tūlīt redzamas mātes pūles.

— Dzīvojiet tur laimīgs, mans dārgais! Varu ieteikt jums tikai pēc iespējas retāk palūkoties logā, — sacīja Bonifass.

— Kāpēc? — ieminējās d’Armantals.

— Kāpēc? Tāpēc, ka iepretī dzīvo kaimiņiene...

— Batildes jaunkundze? — d’Armantalam paspruka.

— Ahā, tātad jūs jau pazīstat viņu, — Bonifass sacīja. — Tas nozīmē, ka viss būs kārtībā.

— Klusē taču! — māte uzsauca tam.

— Savādi, vajag taču brīdināt īrniekus par visu, kas tiem var atgadīties mājā. Jūs nekalpojat pie prokurora, un tāpēc nav zināmi daudzi lietas sīkumi.

— Cik šis zēns aspratīgs, — abats piebilda balsī, no kuras nevarēja saprast, vai tas joko, vai runā nopietni.

— Kas gan var būt kopīgs Raula kungam ar Ba-tildi? — jautāja DenI kundze.

— Kopīgs? Pēc astoņām dienām viņš jau būs iemīlējies viņā, jo viņš ir īsts vīrietis, bet to koķeti nav vērts mīlēt.

— Koķeti? — d’Armantals ieminējās.

— Nu ja, koķeti! Es to saku un atkārtoju. Tā ir koķete, kas uzceļ degunu jaunekļu priekšā, bet dzīvo ar veci. Un šī riebīgā Mirza, — ēda manas konfektes, bet tad metās uz mani, lai man iekostu.

— Aizejiet, bērni, — Denī kundze iesaucās, pievērsusies meitenēm, — ejiet! Jūs nedrīkstat dzirdēt tik vieglprātīgas sarunas.

Un viņa ar meitām iegāja blakus istabā.

D’Armantals briesmīgi vēlējās iezvelt ar purlēli šim jaunajam nelietim, bet vēl laikā savaldījās, un tikai ieminējās:

— Es domāju, ka kungs, kuru es redzēju terasē, — ja jūs tikai runājat par to . ..

— Protams, par šo veco blēdi. Kas gan varēttu iedomāties, ka šis cilvēks ...

— Viņas tēvs! — d’Armantals pabeidza.

— Tēvs? Vai viņai ir tēvs? Viņai nav tēva.

— Nu, krusttēvs.

— Krusttēvs, varbūt tikai tādā nozīmē, ka to vārdu saprot Bretaņā, bet ne citādi.

— Kungs, — Denī kundze sacīja, atgriezusies,

— esmu tevi jau vairākas reizes lūgusi nerunāt muļķības māsu klātbūtnē.

— Jā, protams! Tik maigā vecumā, sevišķi Emīlijai ar tās divdesmit trīs gadiem, grēks klausīties tādās lietās,— Bonifass atsaucās, turpinādams saimniekot pie galda.

— Emīlija ir nevainīga kā nule piedzimis bērns, kungs! — Denī kundze piebilda, apsēzdamās starp abatu un d’Armantalu.

— Nevainīga? Es atradu brīnišķīgu romānu šī nule piedzimušā bērna istabā. Es to jums parādīšu, abat, jums, viņas garīgajam tēvam. Redzēsim, vai jūs to atjausiet viņai pabeigt lasīt.

— Klusē, resgali! — abats iesaucās. — Paraugies, kā tas uztrauc tavu māti.

Patiešām, Denī kundzei pietrūka pat elpas aiz kauna. Sāds uztraukums viņas bērnu nevainojamai reputācijai tāda jauna cilvēka klātbūtnē, kuram tā būtu ar mieru izprecināt vienu no savām meitām, dziļi ievainoja mātes sirdi, un tā atradās tuvu ģībonim.

Nav nekā, kam vīrietis ticētu mazāk nekā sievietes pa-ģībšanai, un tomēr tas vienmēr uzķeras uz šīs makšķeres. Bet, ticot tai vai neticot, d’Armantals bija pārāk pieklājīgs, lai šādos gadījumos nepalīdzētu mājas mātei. Rokas izstiepis, viņš piesteidzās pie viņas. Denī kundze, ieraudzījusi piedāvāto palīdzību, atgāzās atpakaļ un bez samaņas iekrita kavaliera rokās.

— Abat, — d’Armantals sacīja brīdī, kamēr Bonifass, izmantodams apjukumu, piepildīja kabatas ar konfektēm, — piebīdiet krēslu!

Brigo piestūma krēslu ar tāda cilvēka mierīgo gausumu, kas jau apradis ar tamlīdzīgiem ļauniem notikumiem uri jau iepriekš bija pārliecināts par laimīgām beigām. Viņi atsēdināja Denī kundzi krēslā, d’Armantals sniedza tai ieost stipru šķidrumu, bet Brigo maigi paplikšķināja viņas plaukstu. Denī kundze turpināja mierīgi gulēt krēslā, bet tad pēkšņi, klātesošiem gluži negaidot, pietrūkās kājās un briesmīgi iekliedzās. D’Armanīals domāja', ka pēc paģībšanas nu sākas nervu lēkme; viņu sabiedēja šī kliedziena neviltotais šausmīgums.

— Nekas, nekas, — Bonifass paskaidroja, — es tai aiz tērpa aizlēju ūdeni, kas bija atlicis karafē. Tas, lūk, arī viņu uzrāva kājās. Jūs redzējāt taču, viņai pašai nācās grūti izdomāt iemeslu, lai pamostos. Nu, — turpināja nežēlīgais jauneklis, ieraudzījis mātes acu šausmīgo izteiksmi, — tas taču biju es. Vai tu nezini, māte, tas esmu es, tavs Bonifass, kas tevi tā mīl ...

— Ķundze, — sacīja d’Armantals, kuru tik ļoti bija samulsinājis šis skats, — es ļoti nožēloju, ka tā iznāca ...

— o! — Denī kundze iesaucās raudādama. — Esmu tik nelaimīga!

— Neraudi, māte, neraudi! Tu jau tā esi diezgan slapja tagad. Ej labāk pārmainīt veļu. Bīstami palikt slapjā veļā.

— Viņam taisnība, — Brigo piebilda. — Paklausiet viņa padomam.

— Es at|aujos pievienoties Brigo vārdiem, — piebilda d’Armantals. — Lūdzu jūs, neraizējieties mūsu dēļ. Bez tam, mums laiks jau atvadīties.

— Un jums, Brigo kungs? — jautāja saimniece, izmisušu skatu lūkodamās abatā.

— Mani gaida Kolbera hotelī, — atbildēja Brigo, kuru, acīmredzot, maz valdzināja mierinātāja lomx

— Ardievu, kungi, — sacīja Denī kundze, palocīdamās, bet šoreiz diezgan stīvi, jo aiz tērpa aizlietais ūdens tagad bija izsūcies jau līdz pašai apakšai.

— Ardievu, māte, — sacīja Bonifass, ar izlutināta bērna pārliecību apkampdams mātei kaklu. — Ko lai es pasaku Zilī kungam?

— Ardievu, riebigais zēn, — viņu skūpstīdama, atbildēja nabaga sieviete, pa pusei smaidīdama, pa pusei dusmodamās, bet jau piekāpdamās tā valdzinošā spēka priekšā, kuru nespēj atvairīt neviena māte. — Ardievu un esi prātīgs.

— Kā svētais, dārgā, bet ar noteikumu, ka tu pusdienās pasūtīsi lielisku saldo ēdienu.

Un Zilī klerks palēkdamies panāca Brigo un d’Arman-talu, kas šai bridi jau izgāja no istabas.

— Kas tev tur vajadziīgs, lutekli? — abats strauji ieminējās, paceldams roku pie vestes kabatas. — Kāpēc tu tur bāz roku?

— Nepiegrieziet vērību. Es gribu tikai pārliecināties, vai tur nav vel aizķēries kāds sīknaudas gabals, kas novēlams jūsu draugam Bonifasam.

— Lūk, ņem un atstāj mūs mierā. Ej, kur tev jāiet.

— Brigo tēvs, — Bonifass sacīja, jūsmīgi pateikdamies, — jums ir kardināla sirds, un ja karalis jūs iecels tikai par arhibīskapu, goda vārds, jūs būsiet pa pusei apkrāpts. Ardievu, kungs, — viņš sacīja d’Armantalam tik familiāri, it kā to pazītu jau desmit gadus. — Atkārtoju, sargieties Batildes, ja vēlaties paglābt savu sirdi neievainotu, un noindējiet Mirzu, ja jums dārgi jūsu kāju ikri.

Pie margām pieķēries, viņš ar vienu lēcienu nokļuva uz apakšējā laukumiņa un aizsniedza izejas durvis, kāpnēm nepieskaroties.

Brigo tam sekoja mazliet apdomīgāk, vienodamies ar kavalieri sastapties pulksten astoņos vakarā. Kavalieris, domās iegriinļs, devās augšup uz savu istabu.

14. Sarkanā lente

D’Armantalu nenodarbināja domas ne par tās drāmas atrisināšanu, kurā tas bija ieņēmis tik svarīgu lomu, ne Brigo uzmanīgā rīcība, nometinot viņu mājā, kuru tas ik katru dienu apmeklēja jau gadiem ilgi, lai nevienam neuzkristu šīs biežās vizītes. Viņš nedomāja arī ne par lielisko Denī kundzi, ne par Emīlijas jaunkundzes soprānu, ne Atenaisas kontraltu, ne Bonifasa jokiem. Visas viņa domas bija pievērstas Batildei, par kuru tik atklāti tenkoja pie brokastu galda.

Bet lasītājs maldās, ja domā, ka Bonifasa rupjā izrunāšanās kaut ko būtu grozījusi d’Armantala vēl diezgan neskaidrajās un neaptveramajās jutās. Pirmais iespaids bija nepatīkams un atmodināja riebīgu sajūtu. Bet padomājis, kavalieris atzina, ka nebija pieļaujamas nejēdzīgās attiecības,, uz kurām norādīja Bonifass. Protams, var but gadījums, ka nekrietnam tēvam piedzimst brīnišķīga meitene, nepieciešamība var savienot jaunu sievieti ar vecu, neinteresantu vīru; bet tikai mīlestība vai aprēķins varēja radīt tās-attiecības, kuras Bonifass minēja starp ceturtā stāva apdzīvotāju un kungu no terases. Starp diviem tik krasi pretējiem radījumiem mīlestība nebija iespējama; kas attiecas uz aprēķina saistībām, tad tas bija vēl mazāk ticams, jo, ja šie ļaudis nedzīvoja pilnīgā nabadzībā, tad tomēr ļoti ierobežoti. Mēs nerunājam par Horaca pieticību, kas ierobežojās ar trīsdesmit tūkstoš sesterciju lielu pensiju no Augusta kases, bet par to īsto pieticību, kuras pietiek tikai dzīvei no dienas dienā, un kas nepārvēršas nabadzībā tikai pateicoties nerimstošam darbam.

Vienīgais vērtīgais no visa tā, ko kavalieris uzzināja, bija atklājums, ka šis dīvainais cilvēks, kura izskats vien jau atvēsināja viņa kvēli, nebija ne Batildes tēvs, ne vīrs, ne mīlulis. Bet, ja viņš tai nebija ne viens, ne otrs, ne trešais, — tas nozīmē, ka Batildes dzimšanu klāja kāds noslēpums, un Batilde nebija tā, kas tā izlikās. Tagad viss kļuva saprotams — aristokrātiskais skaistums, apburošā grācija, pabeigtā izglītība ieguva savu izskaidrojumu, zaudēja savu noslēpumainību. Batilde bija augstāka par to stāvokli, ar kuru tā pagaidām bija spiesta apmierināties; viņas pagātnes dzīvē bijuši triecieni, kas atsevišķiem cilvēkiem tikpat nozīmīgi, kā zemestrīce veselam pilsētām: kaut kas bija gāzies par viņu un šis no-brukums piespieda meiteni nokāpt zemākā dzīvē; kur tā nīkuļoja ari tagad vēl. Un gluži negribot kavaliera domās raisījas salīdzinājums par kritušajiem eņģeļiem, kuri spiesti dzīvot cilvēku nožēlojamo dzīvi un gaidīt to dienu, kad Dievs tiem atdos spārnus.

Pārdomu rezultāts bija tas, ka kavalieris, bez pašcieņas zaudēšanas, varēja droši iemīlēties Batildē. Kad sirds strīdas ar augstprātīgo garu, tā vienmēr atrod apburošus līdzekļus sava augstprātīgā un neapmierināmā drauga piemānīšanai. Ja Batildei būtu bijis vārds, tā piederētu noteiktai šķirai un tā nevarētu izkļūt no loka, kas ieslēdz viņas ģimeni; bet tā kā viņai nebija cienījamā ģimenes vārda, tiklīdz izrādījās, ka no viņu ieslēdzošās tumsas tā nespētu izkļūt lāpu liesmu apmirdzēta, — nekas vairs ne-kavēja mīlošā iedomai to pacelt tādā augstumā, kurp tas diezin vai uzdrošinātos vērst skatus citos apstākļos.

Sadu domu ietekmēts, kavalieris tā vietā lai paklausītu Bonifasa padomam, piegāja pie loga, lai palukotos, ko dara kaimiņiene. Viņas logs bija plaši atvērts.

Ja pirms astoņām dienām kāds butu d’Arinantal ::n teicis, ka atvērts logs piespiedīs viņa sirdi tik strauji pukstēt, — viņš pasmietos tādam apgalvojumam, tjet tagad tomēr tas tā bija. Roku piespiedis krūtīm, kā cilvēks, kas, beidzot, brīvs uzelpo pēc smaga pārdzīvojumā, ar otiu roku pie sienas atbalstījies, viņš pazagšus pūlēļās saskatīt meiteni. Pie tam viņš pūlējās palikt neredzams, lai, kā iepriekšējā diena, to neaizbaidītu ar savu uzmanību.

Bridi tā nostāvējis, d’Armantals nolēma, kžffistaba ir tukša. Dzīvā, kustīgā meitene droši vien jau būtu pāris reižu pagājusi garām logam, ja tā atrastos istabā. Viņš plaši atvēra logu un pārliecinājās, ka nav maldījies. Bija redzams, ka vecenes roka jau bija uzkopusi istabu. Klavieres bija aizvērtas, notis, agrāk nekārtīgi izsvaidītas, tagad bija rūpīgi sakrautas kaudzē.

Kavaliera minējums pārvērtās pārliecība, kad, logu atvēris, tas ieraudzīja kurta galvu, kas kā cienīgs mājas sargs, pamodas no loga atvēršanas un, pacēlies uz sava spilvena, acīm meklēja pārtrauktā miega vaininieku.

Pateicoties terases cilvēka un Bonifasa neuzmanībai, kavalieris zināja divas lietas: ka kaimiņienes vāi*ds ir Ba-tilde, — maigs, jaunai, graciozai meitenei pilnīgi atbalstošs vārds, — bet kurtu sauca par Mirzu, — vārds, kas kā kavalierim likās, bija visai cienījams suņu valstī.

Tā kā pie ielenkšanas nedrīkst aizmirst nevienu sīkumu, un bieži vien niecīgs blakus aostāklis daudz vairāk veicina cietokšņa ieņemšanu nekā briesmīgie kara ieroči, — tad d’Arimntals nolēma stāties vispirms sakaros ar suni un klusi iesaucās: — Mirza!

Mirza, kas nupat atkal jau gribēja bezrūpīgi atlaisties uz sava spilvena, izbrīnā pacēla galvu.

Patiešām, sunim bija iemesls pabrīnīties, ka gluži svešs cilvēks atļaujas sev nosaukt to vārdā. Mirza nemierīgi uzlūkoja kavalieri savām acīm, kas pustumsā, kur tas atradās, spīdēja kā ogles, un rūca.

D’Armantals atcerējās, ka marķīzs d’Uksels bija pieradinājis Zuana jaunkundzes suni, — kas bija vēl niknākas sugas, nekā visi kurti kopā ņemti, — ar ceptām trusīšu galvām. Kā pateicību par to, marķīzs saņēma maršala zizli. Arī kavalieris cerēja ar kārumiem mīkstināt Mirzas sirdi, un tādā nolūkā viņš devās pie cukura trauka, dziedadams:

Pabrīnieties suņu varai!

Galmā tiem ir milzīgs kredīts,

Un nav neviena maršala Francijā,

Kas savu zizli prastu iegūt labāk par tiem.

Pēc tam viņš atgriezās pie loga ar diviem cukura gabaliem, kas bija pietiekami lieli saldmes iegūšanai ilgākam brīdim.

Kavalieris nebija maldījies: pie pirmā cukura gabala, kas nokrita suņa tuvumā, Mirza laiski izstiepa kaklu; pēc tam, nojauzdams ar ožu ko tam piedāvā, tas pastiepa ķepu un pierausa gardumu sev, paņēma to zobos un tad sāka grauzt cukuru tai skumjajā izskatā, kāds raksturīgs šai sugai. Pabeidzis graušanu, kurts ar rožainās mēles galiņu nolaizīja muti un to apliecināja, ka, neraugoties uz ārējo vienaldzību, ko tam, jādomā, bija mācījusi smalka audzināšana, tas tomēr nebija nejūtīgs pret to mīļo pārsteigumu, ko tam bija sagādājis kaimiņš.

Tai vietā, lai atkal apgultos, kurts palika tupam skumīgi žāvādamies, asti luncinadams un likdams manīt, ka ir ar mieru galīgi atmosties, ja par to samaksātu tam ar divām, trim tādām pašām laipnībām, kāda nupat tam bija parādīta.

D’Armantals, kas pazina tā laika visskaistāko sieviešu suņu tikumus, saprata, ka Mirza ir tam labvēlīgs; lai neļautu atdzist šīm jūtām, viņš aizmeta kurtam otru cukura gabalu, bet to centās izdarīt tā, lai tas nokristu tālāk no suņa. Tas bija pārbaudījums, kam vajadzēja noskaidrot, kurš no diviem nāves grēkiem — slinkuma vai saldum-kares — patīkamāks viņa nākošajam līdzdalībniekam. Kurts brīdi neuzdrošinājās pamest savu vietu, bet kare beidzot uzvarēja, un tas devās pēc cukura gabala zem klavierēm; šai brīdī nokrita trešais gabals loga tuvumā, un Mirza, paklausīdams tam pašam dzenulim, pārgāja no otrā gabala pie trešā. Tagad kavaliera labsirdība izsīka. Viņš nolēma, ka devis jau pietiekoši, lai būtu tiesības saņemt arī pretī kaut ko, un, šoreiz jau pavēlošā balsī, pasauca suni otrreiz:

— Mirza!

Šoreiz kurts to vairs neuzlūkoja nicinoši un nemierīgi, — suns pacēlās paka|kājās, priekškājas uzlika palodzei un uzlūkoja to kā vecu draugu: Mirza bija pielabināts.

Kavaiferim ienāca prātā, ka vairāk laika viņam nevajadzētu ziedot arī istabenes pielabināšanai ar zeltu un hercogienes iekarošanai ar briljantiem.

Pēc tam viņš sāka sarunāties ar suni, lai to iepazīstinātu ar savu balsi. Baidīdamies tomēr, ka tas atkal aizmirstu viņa laipnību, neraugoties uz draudzīgo rūkšanu, ar ko kurts atbildēja viņa vārdiem, viņš aizmeta tam ceturto cukura gabalu; pēdējam sekoja kurta straujš lēciens, un pēc tam suns no jauna atgriezās pie loga, negaidīdams saukšanu.

D’Armantala triumfs bija pilnīgs, — tik pilnīgs, ka Mirza, kas vakar vēl tik uzmanīgi klausījās, vai ielā jau neatskan viņa pavēlnieces soļi, šodien vairs nedzirdēja mīļo soļu tuvošanos: jaunā meitene, ienākusi istabā, atrada kurtu koķetējam ar kaimiņu.

Tiklīdz Mirza sajuta aiz sevis meitenes klātbūtni, tas ar vienu lēcienu atradās pie Batildes kājām un apbēra to visādām laipnībām; bet to izpildījis, — piebildīsim par kaunu suņu dzimtai, — tas tūlīt atkal atgriezās pie loga. Dzīvnieka neparastā rīcība piespieda Batildi pacelt acis uz vainīgo, un viņas acis sastapās ar kavaliera acīm.

Batilde nosarka; d’Armantals palocījās, un meitene, neapzinādamās ko dara, atbildēja ar tādu pašu palocīšanos.

Viņas pirmā kustība bija — pieiet pie loga un to aizvērt. Bet viņa instinktīvi savaldījās: ar to viņa tikai pasvītrotu notikušā nozīmi; aizsargāties taču nozīmēja — atzīt pret sevi vērstu uzbrukumu. Tāpēc viņa mierīgi pārgāja istabai un pazuda tās tajā daļā, kur nevarēja

Iesniegties kavaliera skati. Kad, dažas minūtes vēlāk, viņa uzdrošinājās atgriezties, kavaliera logs bija jau aizvērts. Batilde saprata d’Armantala smalkjutību, un bija tam pateicīga.

Patiešām, d’Armantals to izdarīja ar aprēķinu, šaurā šķērsieliņā abi pretējie logi nevar palikt atvērti. Ja viņa logs paliktu atvērts, kaimiņiene, droši vien, aizvērtu savu logu, — un kā vēl aizvērtu: pat Mirzas purniņu nevarētu saredzēt aiz aizkariem! Bet, aizverot savu logu, kavalieris varēja cerēt, ka kaimiņienes logs paliks neaizvērts; tad viņš varēs novērot Batildi darbā, istabu pārejot un tā tālāk. Viņa cietumnieka stāvoklī tas bija liels iepriecinājums. Bez tam, viņš taču bija spēris jau lielu soli uz priekšu: viņa mēmo sveicienu pieņēma, Batilde atbildēja ar tādu pašu palocīšanos. Viņi vairs nebija gluži sveši viens otram, starp viņiem raisījās iepazīšanās. Lai šī iepazīšanās progresētu un nostiprinātos, nevajag rīkoties pārāk steidzīgi. Ja viņš būtu uzsācis sarunu ar Batildi tūlīt pec palocīšanās, viņš droši vien būtu pazaudējis iegūto. Lai viņa domā, ka palocīšanās bijusi tikai nejaušība. Protams, Batilde tam nevar ticēt, bet bez sevišķas piespiešanās viņa tagad var vismaz izlikties, ka tic.

Meitene patiesi pameta logu neaizvērtu un atsēdās pie tā ar grāmatu rokās.

Mirza uzlēca uz taburetes, kas stāvēja pie meitenes kājām un, acīmredzot, bija nodota suņa rīcībā. Bet tā vietā, lai uzliktu purniņu pavēlnieces ce|iem, kā tas bija vakar, suns uzlika to uz palodzes, jo visas vina domas bija pievērstas labsirdīgajam svešiniekam, kas tik izšķērdīgi rīkojās ar cukura gabaliem.

D’Armantals apsēdās istabas vidū, paņēma pasteļkrā-sas un sāka uzmest uz audekla šo aizkustinošo skatu.

Par nelaimi dienas bija īsas; ap pulksten trijiem gaismas deva, ko mākoņi tik skopi atvēlēja zemei, sāka jūtami mazināties, un Batilde aizvēra logu. Bet tomēr, neraugoties uz šo laiciņu, kavalieris jau bija paguvis uzskicēt galviņu, kas pārsteidzoši līdzinājās oriģinālam; to sasniegt sekmēja pasteļkrāsas, kas visai piemērotas maigai un smalkai sejai, kuru e|ļas krāsas padara rupju. Viņa priekšā bija jaunās meitenes cirtainie mati, viņas smalka, it kā caurspīdīgā āda, viņas brīnišķīgi veidotais kakls, — viss, ko spēj sasniegt mākslinieks, kura priekšā atrodas viens no tiem neatdarināmajiem modeļiem, kuri tos dzen izmisumā.

Kad bija jau pilnīgi satumsis, atnāca Brigo. Abi ietinās apmetņos un devās uz Palē-Rojalu, lai apskatītu ap-kārtni.

Mājai, kurā dzīvoja Sabrana kundze kopš viņas vīra iecelšanas par galma komandantu, bija 22. numurs, un tā alradās starp Roš-Hijona hoteli un eju, kuru kādreiz sauca par Palē-Rojala eju, jo tā bija vienīgais satiksmes ce|š starp Labo Bērnu un Valuā ielām. Sī eja, tagad Liceja pasāža, tika vakaros noslēgta reizē ar citiem dārza vārtiem, tas ir, tieši pulksten vienpadsmitos; tāpēc ikkatrs, kas bija iegājis Labo Bērnu ielas namā un tur palicis ilgāk par vienpadsmitiem, bija spiests mest lielu likumu pa Ņu-de-Ptišampa ielu vai cauri Fontānu dārzam.

Tādā vietā atradās Sabrana kundzes māja. Tā bija brīnišķīga maza kungu māja, ko pagājušā gadsimta beigās bija uzcēlis kads savadnieks, kuram bija iepaticies, pēc augstu kungu parauga, dzīvot pašam savā namā. Tā bija divstāvu māja ar mūra galeriju un tur iebūvētām ļaužu istabas durvīm. Dakstiņu jumts bija zems, tikko manāmi ieslīps. Pie pirmā stava logiem, visapkārt mājai, bija pāris pēdu plats lievenis. Divas margu sienas, kas bija ietaisītas starp lieveni un terasi, atdalīja stura logus no trim vidus logiem. Mājas abas fasādes bija pilnīgi vienādas. Bet Valuā iela bija daudz zemāka par Labo Bērnu ielu un tāpēc apakšējā stāva durvis un logi piegūla terasei līdzīgai piebūvei, brīnišķa, puķu pilna dārziņa pusē. Tomēr caur šo dārziņu nebija iespējams nokļūt Valuā ielā, un mājas vienigā izeja bija uz Labo Bērnu ielu.

Tas viss ļoti noderēja sazvērniekiem. Patiešām, vajadzēja tikai reģentam te ierasties kājām un palikt brīdi vel pēc vienpadsmitiem, un tas būs iekritis kā peļu slazdā; viņam vajadzēs atgriezties mājup pa Labo Bērnu ielu, vistumšāko un vistukšāko Pale-Rojala apkaimē, un tātad — arī vislabvēlīgāko uzbrukšanas izdarīšanai.

Bez tam vēl, pie šīs ielas atradās visai aizdomīgas mājeles, kurās salasījās visdažādākā publika. Varēja būt gandrīz pilnīgi pārliecināti, ka kliedzieni — pārāk parasta parādība šai ielā — nepievērsīs sev qe iņazāko vērību. Ja arī ierastos policija, tad kā paraslļ" ar nokavēšanos, pilnīgi pietiekošu, lai sazvērnieki paveiktu savu darbu un pagūtu pazust.

Pabeiguši vietas apskati un Izstrādājuši darbības plānu, d’Armantals un abats izšķiras, — abats devās uz arsenālu, lai Mēnas hercogienei ziņotu par lietas stāvokli, bet d’Armantals atgriezās savā jumtistabā.

Kā jau vakarvakarā — Batildes istaba vēl bija gaiša. Meitene gan nezīmēja, bet kaut ko šuva. Pulksten vienos nakti gaisma nodzisa. Cilvēks no terases bija devies pie miera jau pirms d’Armantala pārnākšanas.

D’Armantals gulēja slikti. Viņa stāvoklis starp mīlu, kas nupat tikai vēl sākās, un sazvērestību, kas tuvojās noslēgumam, modināja domas, kas maz veicināja miegu. Tomēr pret rīta pusi nogurums ņēma virsroku, un viņš iegrima dziļā miegā.

Viņš atmodās no tā, ka kāds stipri purināja viņu pie pleca. Domājams, kavalieris sapnī redzēja kaut ko nejauku, un šo raustīšanu viņš uzskatīja par sava sapņa turpinājumu, jo, acis neatvēris, tas sniedzās ar roku pēc pistolēm, kas atradās uz naktsgaldiņa.

— Uzmanīgāk, jaunais cilvēk! — abats iesaucās.

— Atveriet acis. Lūk, tā. Vai pazīstat mani?

— Ak, tas jūs, — d’Armantals iesmējās. — Pateicos, ka apturējāt mani īstā laikā. Jūs atnācāt nejaukā brīdī: es sapņoju, ka ieradušies mani arestēt.

— Laba zīme, — Brigo atbildēja, — laba zīme. Sapņi, jūs zināt, ir pretēji īstenībai. Tas nozīmē, viss izdosies teicami.

— Vai nav kas jauns? — d’Armantals jautāja.

— Nu, ko jūs teiksiet, ja daudz jaunu ziņu?

— Būšu sajūsmināts! — kavalieris atbildēja. — Jo drīzāk pienāks gals, jo labāk.

— Nu, labi, — sacīja Brigo, izņemdams no kabatas papīru, — lasiet un pateicieties Dievam: viss nokārtojas tā, kā jūs vēlējāties.

D’Armantals paņēma papīru un aukstasinīgi, it kā lieta grozītos ap niekiem, izlasīja sekojošo:

«Ziņojums 27. maijā. Pulksten divos naktī.

«Pulksten desmitos vakarā reģents saņēma ziņu no Londonas, ka abats Dibuā ieradīsies 28. maijā. Nejauši reģents iebaudīja pusdienas pie Madames, un ziņojums tam tika nodots tūlīt, neraugoties uz vēlo laiku. Dažas minūtes pirms tam, de Sartras jaunkundze lūdza tēvu atļaut tai doties uz dievkalpojumu Sēlas abatejā. Reģents izteica vēlēšanos pavadīt pats viņu turp. Bet saņēmis pēdējo ziņojumu, viņš atteicās no šīs pastaigas un nolika padomes sēdi šodien, pulksten divpadsmitos.

«Pulksten trijos reģents apmeklēs viņa augstību Tile-rijā. Viņš lūdza pieņemt viņu vienatnē, jo viņu uztraucot ietiepīgais maršals Villjcruā, kurš vienmēr piedalās reģenta un karaļa audiencē. Runā, ja maršals turpināšot tiepties, viņa stāvoklis pasliktināšoties.

«Pulksten sešos reģents, kavalieris de Simians un kavalieris de Ravans dosies vakariņās pie de Sabrana kundzes.»

— Ahā! — iesaucās d’Armantals.

Abas pēdējās rindas viņš izlasīja uzsvērdams ikkatru vārdu.

— Ko teiksiet? — Abats jautāja.

Kavalieris izlēca no gultas, ietērpās halātā, no kumodes atvilktnes izņēma sarkanu lenti, no galda paņēma āmuru un naglu un, logu atvēris, piesita lenti pie sienas, ncaizmirzdams pie tam uzmest skatu arī savas kaimiņienes logam.

— Lūk, mana atbilde, — viņš sacīja.

— Ko jūs gribat ar to teikt?

— Gribu teikt tikai to, ka varat doties pie hercogienes un tai ziņot, ka šonakt es ceru izpildīt savu solījumu. Bet tagad ejiet, mans dārgais, un atgriezieties ne ātrāk kā pēc divām stundām. Es kādu gaidu, un būs labāk, ja jūs nesatiksieties.

Abats — pati uzmanība — nespieda sevi lūgt divreiz. Viņš paņēma cepuri, paspieda kavalierim roku un steidzīgi aizgāja.

Pēc divdesmit minūtēm istabā ienāca kapteinis Rok-finets.

15. Labo Bērnu iela

Ap pulksten astoņiem vakarā tai pašā dienā — tā bija svētdiena — liels bars vīriešu un sieviešu ielenca ielas dziedoni, kas klātesošos pārsteidza ar savu brīnišķīgo spēli vienā laikā uz diviem instrumentiem — cimboles un bungām. Pūlis gandfīz hermētiski noslēdza ieeju Valuā ielā. Tai brīdī, kad visi bija iegrimuši neparastā skata apbrīnošanā, trīs vīrieši karavīru ģērbos nokāpa pa Palē-Rojala kāpnēm un pagāja gabaliņu Liceja pasāžas virzienā, kas, kā zināms, savienojās ar Valuā ielu. Pamanījuši pūli, kas aizsprostoja ceļu, tie apstājās un, acīmredzot, sāka apspriesties; apspriedes rezultāts bija — cita ceļa izvēle. Viens no karavīriem, musketiera formā, pagriezās pirmais, devās pāri Fontānu laukumam, iegriezās

Labo Bērnu ielā un, turpinādams so|ot ātrāk, nekā to varēja gaidīt no viņa miesas uzbūves, piegāja pie šīs ielas nama nr. 22.; piegāja durvīm, kas, kā uz burvja zižļa mājienu, tūlīt atdarījās. Pārējie divi viņam sekoja. Smagās durvis no jauna aizvērās.

Tūlīt pēc tam no ziņkārīgo pūļa atdalījās jauns cilvēks brūnās drebēs, tādā pašā apmetnī un lielu platmali galvā; viņš aizsteidzās Liceja pasāžas virzienā, skaļi dziedādams:

Pakārti divdesmit četri!

Divdesmit četri, divdesmit četri!

Viņam palaimējās pieiet vēl īstā laikā, lai redzētu, kur iegāja trīs augstāk minētie gājēji.

Viņš apskatījās apkārt un to triju lakrnu gaismā, kas apgaismoja, vai, pareizāk sakot, kurām vajadzētu apgaismot visu šo garo ielu, ieraudzīja vienu no tiem tipiskajiem melnsejainajiem ogļu nesējiem, kas tik lieliski Greza zīmējumos. Ogļu vīrs atpiitās pie lielā akmens, Roš-Hijona hoteļa priekšā, uz akmens uzlicis savu maisu. Jaunais cilvēks, likās, mirkli šaubījās, tuvoties ogļu vīram vai nē, bet pēdējais sāka dziedāt to pašu dziesmu, kuru nupat vēl dziedāja viņš, — un ar šo zīmi it kā pieaicināja to pie sevis.

— Vai jūs redzējāt viņus, kapteini? — jautāja cilvēks apmetnī.

— Tāpat kā redzēju jūs, pulkvedi: gan musketieri, gan abus pārējos. Bet es tos nepazinu. Tomēr domāju, ka musketieris, kas seju slēpa aiz kabatas lakatiņa, bija pats reģents.

— Protams, reģents, bet pārējie divi — Ravans un Simians.

— O. mans skolnieks! — kapteinis sacīja. — Bus patīkami satikties ar to. Viņš ir lielisks zēns.

— Papūlieties, kapteini, lai viņš nepazītu jūs.

— Mani pazīt? Pats velns mani nepazīs šai kostīmā. Labāk jūs pats, kavalier, parūpējieties uzmanīties. Jusu kundziskais izskats visai labi vis nesaskan ar jūsu ģērbu. Bet tas tagad nav galvenais. Viņš tagad ir slazdā, un jālūko, lai tas no turienes neizmūk. Bet vai mūsu ļaudis jūs brīdinājāt?

— Musu ļaudis, kaptein ... Es nezinu par tiem vairāk, kā viņi par mani. Es pametu pūli, dziedādams dziesmu, kas jāsaprot kā mūsu signāls. Vai viņi mani dzirdēja un saprata — es nezinu.

— Esiet mierīgs, pulkvedi, šie ļaudis labi dzird pusbalsī nodziedātu dziesmu, un saprot visu jau no pusvārda.

Patiešām, tikko cilvēks apmetnī atdalījās no pūļa, kas te, likās, bija nejauši salasījies, tur sākās savada kustība. Lai gan dziesma vēl nebija izskanējusi, un naudas vākšanas krūze vēl nebija sākusi apstaigāt ļaudis, klausītāji sakustējās. Vairums vīriešu pa vienam vai pa diviem atdalījās no pūļa un, dzīvi žestikulēdami aizgāja,— citi uz Valuā augšgalu, citi — uz Fontānu laukumu, trešie — Palē-Rojala virzienā, un viņi visi it kā ielenca Labo Bērnu ielu, kur, likās, tiem no jauna vajadzēja visiem satikties.

Sakarā ar šo rīcību, kuras nolūks nav grūti uzmināms, ap dziedoni vairs palika tikai sievietes un bērni. Pēdējais dziedoni pameta kāds padzīvojis kungs, kas, ieraudzījis, ka drīz sāksies naudas iekasēšana, aizgāja, nicinoši pasmaidīdams par jaunajām modes iesmiņām un paklusu vilkdams kādu senlaicīgu dziesmiņu, kas tam šķita daudz melodiskāka par visām jaunajām dziesmām. Ļaudis, pie kuriem tas nupat vēl bija stāvējis, likās, rādija tam kādas zīmes. Bet, nebūdams ne slepenās biedrības, ne masonu ložas loceklis, viņš turpināja savu ceļu, atkārtodams savu iemīļoto dziesmiņu.

Laissez-moi aller,

Laissez-moi aller,

Laissez-moi aller jouer sous la coudrette.

Aizgājis līdz Divu Seržantu vārtiem, viņš pagriezās gar stūri un pazuda Gaiļa ielā.

Gandrīz tūlīt pēc tam vīrietis apmetnī, — tas, kas pirmais atšķīrās no pūļa, atkal ieradās pie Palē-Rojala pie-brauktuves, skaļi dziedādams «Divdesmit četri, divdesmit četri»; piegājis ielas dziedonim, tas sacī/a:

— Mans draugs, mana sieva ir slima, un tava mūzika neļauj viņai gulēt; ja tev nav sevišķa iemesla te palikt, ■dodies uz Palē-Rojala laukumu. Lūk, ņem šo sīknaudu par traucējumu.

— Pateicos, kungs, — tas atbildēja, svešinieku apskatīdams, — es tūlīt došos projām. Vai jums nav kas ziņojams kādam Mufetara ielā?

— Nē.

— Es labprāt to izpildītu.

Muzikants aizgāja, un tūlīt izklīda arī pārējā publika.

Palē-Rojala pulkstenis nosita deviņi. Cilvēks apmetni Izvilka briljantiem izrotātu pulksteni, kas lāgā neatbilda viņa vienkāršajam apģērbam. Tas rādīja deviņi un divpadsmit minūtes. Savu pulksteni tas pieskaņoja torņa pulksteņa laikam, pēc tam devās pāri Fontānu laukumam un iegriezās Labo Bērnu ielā.

Pie 24. nr. nama viņš atrada ogļu vīru.

— Kur dziedonis? — tas iejautājās.

— Aizgāja.

— Labi.

— Bet pasta kariete? — savukārt ieminējās jaunais cilvēks.

— Kaimiņielas stūrī.

— Vai jūs parūpējāties aptīt ar lupatām riteņus un zirgu pakavus?

— Viss izdarīts.

— Labi. Tātad atliek tikai gaidīt, — sacīja cilvēks apmetnī.

— Uzgaidīsim.

Abi apklusa.

Pagāja stunda. Tikai viens otrs rets gājējs aizsteidzās pa ielu. Beidzot tā palika gluži tukša. Logos viena pec otras izdzisa ugunis, un drīz vien tumsa, ar kuru vēl cīnījās divas laternas, — viena pie Sen-Kleras baznīciņas, otra — uz stūra, — sagrāba varu pār visu ielu, ko tik ilgi jau bija kārojusi.

Pagāja vēl viena stunda. Bija dzirdams, kā pa Valuā ielu aizgāja sardze. Pēc tam pasāžas uzraugs ieradās aizslēgt vārtus.

— Lieliski! — čukstēja cilvēks apmetnī. — Tagad neviens vairs mūs netraucēs.

— Neviens, — ogļu vīrs atbildēja, — ja tikai viņš iznāks no turienes līdz rīta gaismai.

— Ja viņš tur būtu bijis viens, tad varētu baidīties, ka tas paliek tur ilgāk. Bet maz ticams, ka Sabrana kundze paturēs tos visus trīs.

— Hm! Savu istabu viņa var atvēlēt vienam, bet pārējos divus var pamest pagaldē.

— Velns parauj! Jums taisnība, kapteini, tas man nebija ienācis prātā. Bet katrā ziņā, jums taču viss ir kārtībā?

— Viss. ?

— Jusu ļaudis domā, ka lieta grozās ap derībām?

— Vismaz izliekas, ka tic tam. Vairāk no viņiem jau nevar prasīt.

— Vai jūs atceraties, kā būs jāķeras pie darba, kapteini? Jūs un jūsu (audis piedzēruši, jūs mani pagrūdīsiet, es kritīšu starp reģentu un to, kas ies viņam blakus, un tos izšķiršu; jūs sagrābsiet viņu, aizbāzīsiet tam muti — un uz jūsu svilpienu ieradīsies kariete tai brīdī, kamēr Ra-vanu un Simianu mēs aizturēsim pie mūsu pistoļu stobru galiem.

— Bet, ko lai dara, — ogļu vīrs klusi ieminējās, — ja viņš nosauc sevi?

— Ja viņš sevi nosauc ... — sacīja cilvēks apmetnī un tad piebilda vēl klusāk nekā ogļu vīrs: — pie sazvērestībām nepazīst puslīdzekļu. Ja viņš sevi nosauks, jūs viņu nositīsiet.

— Nolādēts! — tas iesaucās. — Papūlēsimies, lai viņš sevi nenosauc.

Jaunais cilvēks nekā neatbildēja, un no jauna iestājās klusums.

Pagāja stundas ceturksnis; nekas nepārmainījās. Pēkšņi trīs vidējie logi kļuva gaiši.

— Ahā, pārmaiņa! — abi klusi iesaucās.

No pasāžas kļuva sadzirdami cilvēka soļi, kas pamazām tuvojās. Ogļu virs sāka klusu lādēties.

Nācējs nāca arvien tuvāk. Vai nu to biedēja tumsa, vai arī tas gaisā sajuta kaut ko aizdomīgu, — bet bija redzams, ka tas uztraucies. Patiešām, tuvodamies Sen-Kleras baznīciņai, tas sāka dziedāt, izmantodams to bailīgo cilvēku viltību, kuri vēlas parādīt, ka nekā nebaidās:

Laissez-moi aller,

Laissez-moi...

Pēkšņi tas apstājās un pārtrauca dziedāšanu. Pie-brauktuvē gaismā, kas plūda no logiem, tas ieraudzīja divas figūras, kas likās, kādu gaidīja. Sai brīdī pie loga piegāja ēna. Ogļu vīrs, redzēdams, ka viena skaņa tagad var visu izjaukt, gribēja mesties pie garāmgājēja, bet cilvēks apmetni to savaldīja.

— Kapteini, — viņš sacīja, — neaizskariet šo cilvēku. — Pēc tam, piegājis garāmgājējam, viņš klusu sacīja: — Aizejiet, draugs, ātrāk un neskatieties atpakaļ.

Tas negaidīja pavēles atkārtošanos: viņš aizgāja tik ātri, cik vien to atļāva viņa drebošās kājas, un drīz vien pazuda aiz de-Tulūza mājas stūra.

— īstā laikā! — og]u vīrs čukstēja. — Durvis atvērās.

Sazvērnieki paslēpās ēnā. Patiešām, durvis atvērās un

lieveni iznāca viens no reģenta pavadoņiem.

— Nu, Simian, kāds laiks? — istabā atskanēja balss, kurā nebija grūti uzminēt reģentu.

— Liekas, sniegs krit, — tas atbildēja.

— Kā, sniegs?

— Bet varbūt arī lietus. Nekā nevar lāgā izšķirt, — tas atsaucās. j

— Lūk, kāds joks! — Ravans sacīja. — Tu nevari atšķirt lietu no sniega?

Un tas arī iznāca lievenī.

— Bet varbūt nav ne lietus, ne sniega, — piebilda Si-mians.

— Viņš ļoti apdzēries, — piebilda reģents.

— Es ļoti piedzēries? — Simians apvainojās. — Iznāciet te, iznāciet!

Lai gan aicinājums izklausījās diezgan savāds, reģents tomēr iznāca. Viņa gaita liecināja, ka ari viņš ir pilnā.

— Loti piedzēries, — no jauna iesāka Simians, pastiepdams roku reģentam. — Pieskarieties tai. Deru uz simts luidoriem, ka jūs, kaut gan esat reģents, nevarēsiet to, ko varu es.

— Vai dzirdējāt, jūsu gaišība? — no istabas atskanēja sievietes balss. — Tas ir izaicinājums!

— Pieņemu to. Deru uz simts luidoriem.

— Deru uz pusi no šīs summas ar katru, kas vēlas pieņemt šo izaicinājumu, — piebilda Ravans!

— Deri ar marķīzi, — Simians atbildēja, — es nevēlos ne ar vienu sabiedroties.

— Es arī, — sacīja reģents.

— Marķīze, — Ravans iesaucās, — piecdesmit luidoru pret skūpstu.

— Pavaicājiet Fīlipam, vai viņš atjauj tādas derības.

— Atjauju, atjauju! Jums, marķīze, piedāvā cīņu ar zeltu, un jus varat tikai vinnēt. Vai vari sākt, Simian?

— Jā. Jūs sekosiet man?

— Visur. Ko jūs gribat darīt?

— Skatieties!

— Kur tu gribi doties?

. — Es atgriezīšos uz Palē-Rojalu.

— Pa kādu ceju?

— Pa jumtiem.

Simians piegāja margām, kas viesistabas logus šķira no guļamistabas loga, un sāka rāpties augšup kā mērkaķis, kuru vilina monēta auklas otrā galā.

— Jūsu gaišība, — iesaucās de Sabrana kundze, izskriedama lievenī un saķerdama reģenta roku, — ceru, jūs nesekosiet viņam.

— Es nesekošu viņam? — sacīja reģents, atbrīvodamies no viņas rokas. — Jūs vēl nepazīstiet manu principu. Es daru visu, ko mēģina darīt citi. Lai viņš mēģina uzrāpties kaut vai uz mēness, un velns lai mani parauj, ja es tur neierastos reizē ar viņu. Tu piekrīti man, Ravan?

— Jā, princi, — Ravans atbildēja, skaļi iesmiedamies.

— Noskūpsti taču viņu, tu esi vinnējis.

Un reģents sekoja Simianam, kas, pateicoties savai veiklībai, vieglumam un garam augumam, bija jau uz terases.

— Ceru, jūs, Ravan, paliksiet te? — jautāja marķīze

— Tikai īsu mirkli, lai saņemtu savu vinnestu, — tas atbildēja, noskūpstīdams tās rožaino vaidziņu. — Un tagad, ardievu, hercogiene. Esmu prinča pāžs un mans pienākums ir viņam visur sekot.

Un Ravans sekoja saviem sabiedrotajiem pa to pašu riskanto ceļu.

Ogļu vīrs un cilvēks apmetnī izbrīnā iekliedzās, un šis kliedziens atbalsojās visā ielā, it kā pie ikkatra nama durvīm stāvētu pa cilvēkam.

— Kas tas? — jautāja Simians, kas bija jau uzrāpies uz jumta.

— Tev viss dubultojas acu priekšā! — sacīja reģents, pieķerdamies ar roku pie terases malas. — Tā ir sardze, un ja mūs arestēs, zvēru tev, ka nemēģināšu tevi paglābt.

Sos vārdus izdzirduši, uz ielas stāvošie apklusa, cerēdami, ka hercogs un tā draugi neturpinās joku, kāps lejā no jumta un mājup dosies pa parasto ceļu.

— Redzi, arī es esmu jau še, — hercogs sacīja, uzkāpis terasē. — Vai pietiek, Simian?

— Nē, kungs, nē! — atbildēja Simians un, pieliecies Ravana ausij, sacīja: — Tā nav sardze, nekur neredz neviena durkļa.

— Kas tur ir? — hercogs ieminējās.

— Nekas, — Simians atbildēja, pamādams Ravanam,

— es turpinu ceļu un lūdzu jūs sekot man.

Un, padevis hercogam roku, viņš turpināja ceļu, raudams to līdzi, kamēr Ravans to bīdīja uz priekšu no mugurpuses.

Nevarēja vairs šaubīties par bēgļu nodoma izvešanu. Ogļu vīrs sāka lādēties, bet jaunais cilvēks apmetnī — neprātīgi iekliedzās.

Simians jau bija nonācis pie skursteņa.

— Oho! — sacīja reģents, uzsēzdamies jāteniski uz jumta kores un vērodams ielu, kur marķīzes logu gaismā neganti žestikulēja astoņi vai desmit cilvēki. — Kas tas? Maza sazvērestība? Viņi, liekas, arī grib rāpties uz jumta? Ārprātīgie, man patiktos viņiem pavaicāt, ar ko varu tiem pakalpot?

— Atmetiet jokus, monsinjor, — Ravans sacīja. — Mēģināsim aizsteigties tiem priekšā.

— Uz Sen-Onorē ielu! — kliedza cilvēks apmetnī.

— Uz priekšu!

— Viņi, tātad, mūs gaidījuši tur, Simian!... — sacīja reģents. — Pāriesim drīzāk uz otru pusi, aizsardzībā ...

— Nezinu kāpēc gan man nenogāzt viņu no turienes, kā figūriņu tirā, — sacīja cilvēks apmetnī, izvilkdams no jostas pistoli un mērķēdams hercogā.

— Tūkstoš pērkoni! — iesaucās ogļu vīrs, saķerdams tā roku. — Jūs mūs pazudināsiet.

— Ko tad lai darām?

— Gaidīsim kamēr tie paši nokrīt no jumta un aplauž sev kaklu. Ja var paļauties liktenim, tad tas mums sagatavo mazu pārsteigumu.

— Man ir kāds plāns, Rokfinet!

— Lūdzu, pulkvedi, nenosauciet vārdu!

— Jums taisnība, piedodiet.

— Nav ko piedot. Bet kāds ir šis jūsu plāns?

— Sekojiet man! — iesaucās cilvēks apmetnī, dodamies uz izejas pusi. — Uzlauzīsim durvis un saķersim viņus otrā pusē, kad tie nolēks no jumta.

Tie līdzdalībnieki, kas vēl nebija paguvuši nokļūt Sent-Onorē ielā, viņam sekoja.

— Nedrīkstam kavēties ne mirkli, monsinjor, — Simians iesaucās. — Sēdieties un šļūciet lejup. Tas nav diezin cik smalki, bet toties droši.

— Man liekas, viņi jau ir pasāžā, — reģents sacīja.

— Kā tu domā, Ravan?

— Es nedomāju, hercog, es dodos uz priekšu.

Visi trīs viegli nošļūca no jumta un nokļuva terasē.

— Te, te! — atskanēja sievietes balss, kad Simians gribēja laisties lejā no terases.

— Tā esat jūs,.marķīze? — jautāja reģents.

— Leciet te!...

Visi trīs no terases ielēca istabā.

— Vai būtu vēlams jums palikt te? — ieminējās marķīze de Sabrana.

— Jā, — hercoga vietā atbildēja Ravans. — Bet es došos uzmeklēt Kaniljaku un nakts sardzi.

— Nē, — hercogs sacīja. — Viņi pagūs ielenkt māju un jūs, marķīze. Labāk dosimies uz Palē-Rojalu.

Viņi nosteidzās pa kāpnēm un atvēra durvis uz dārzu. Bija dzirdams, kā sazvērnieki lauž dzelzs vārtus.

— Pūlieties vien uzlauzt, mani draugi, — sacīja reģents skolnieciskā bezrūpībā, skriešus dodamies dziļāk dārzā. — Vārti ir stipri un jums pie tiem nāksies krietni pastrādāt.

— Drīzāk, monsinjor! — iesaucās Simians, kas, pateicoties savam garajam augumam, bija jau pārlēcis valnim, pieķerdamies pie tā malas. — Viņi skrien jau pa Vainā ielu. Lieciet kāju uz mana pleca. Tā, labi, otru... tagad nolaidieties uz manām rokām. Jūs esat glābtsl

— Zobenu! Zobenu! Ravan, dosimies tiem pretī, — sauca reģents.

— Dieva vārdā, reģent, — sacīja Simians, raudams projām hercogu, — sekojiet man. Neesmu gļēvs, bet tas, ko jūs gribiet darīt — ir neprāts. Ātrāk, Ravan, ātrāk!

Un, saķēruši hercogu zem rokas, jaunie cilvēki aizrāva to Palē-Rojalā pa vienu no vienmēr atvērtajām ejām. Vajātāji no tiem atradās vairs tikai divdesmit soļu attālumā. Bet visa šī banda atdūrās pret masīviem dzelzs vārtiem, kurus bēgļi vēl laikā paguva aiztaisīt aiz sevis.

— Kungi, — sacīja reģents, pamādams ar roku tiem sveicienu (viņš skrienot bija pazaudējis cepuri) — jūsu glābiņa labā es vēlētos, lai tas viss būtu bijis tikai joks, jo jūs uzbrukāt tam, kas spēcīgāks par jums. Rīt jums būs darīšana ar policijas leitnantu. Bet pagaidām — ar labu nakti!

Un trīs cilvēku smiekli galīgi satracināja abus sazvērniekus, kas stāvēja pie dzelzs vārtiem, citu aizelsušos sekotāju priekšgalā.

— Tas cilvēks noslēdzis sazvērestību ar pašu sātanu! — iesaucās d’Armantals.

— Mēs pazaudējām mūsu derības, mani draugi, — sacīja Rokfinets, pagriezies pret cilvēkiem, kas gaidīja turpmākos rīkojumus. — Bet mēs neatlaižam jūs galīgi: lieta tiek tikai atlikta pagaidām. Kas attiecas uz apsolīto summu, tad jūs jau esiet saņēmuši daļu uz priekšu; pārējo tiesu saņemsiet rit norunātajā vietā. Ar labunakti! Rīt es ieradīšos uz satikšanos.

Ļaudis izklīda. Sazvērnieki palika vieni.

— Nu, ko nu, pulkvedi? — Rokfinets sacīja, uzlūkodams kavalieri.

— Man briesmīgi gribētos jums ko pateikt.

— Ko tad?

— Aizvediet mani kaut kur tālāk: es ar pistoli sadauzīšu savu muļķa galvu, lai to sodītu tā, ka ļaudis to vairs nepazīst.

— Kāpēc gan?

— Tikai muļķis varēja tik apkaunojoši pazaudēt spēli. Ko lai saku rīt hercogienei?

— Tātad jūs uztraucaties viņas dēļ un viņas dēļ arī darījāt visu to? Nevajadzīga smalkjūtība! Kāpēc gan, velns parauj viņas klibais vīrs nevar pats rūpēties par savām lietām? Pašreiz es ļoti vēlētos redzēt šo madāmiņu, kas kopā ar saviem diviem kardināliem un trim līdz četriem marķīziem, tagad dreb nāves bailēs kaut kur Arsenāla slepenā istabā, bet mēs tomēr paliekam kaujaslauka saimnieki. Paklausieties, pulkvedi, vecā muļķī: labam sazvērniekam nepieciešama vispirms ne tikai drošsirdība, kuras jums ir ļoti daudz, bet vajadzīga arī liela pacietība, kuras jums nav! Velns parauj! Ja man vienam uzticētu šādu lietu, ticiet man, es to sekmīgi novestu gala. Vai jūs šo lietu nenodosiet man? ... Mēs vēl parunāsimies par to vēlāk.

— Bet ko jūs teiktu hercogienei manā vietā?

— Ko es teiktu? «Princese, domājams, reģentu bija brīdinājusi policija. Viņš nemaz neiznāca no Sabranas mājas, viņa vietā mēs redzējām citus ļaudis — viņa atvie-totājus.» Hercogiene teiks: «Nav vēl viss zudis, mums taču vēl palicis d’Armantals.» Princis Cellamare teiks: «Vienīgais glābiņš jūsos,» Lavals paspiedīs jums roku, mēģinās jums pateikt kādu glaimu un nepabeigs, jo kopš tā laika, kad tam sašķaidīja žokļa kaulu, tam grūti izrunāt laipnības. Kardināls Polinjaks pārmetīs sev krustu. Albcroni izbrēks kādu lāstu. Jūs redziet, ka jūsu patmīļa necietīs. Jūs paslēpsieties savā jumtistabā, no kurienes ieteicu jums neiziet dažas dienas, ja nevēlaties tikt pakārts. Pa Tetam es ieskriešu pie jums. Jūs dalīsieties ar mani Spānijas veltēs, jo es cienu patīkamu dzīvi un jautru garastāvokli. Pirmajā izdevīgajā gadījumā mēs atkal saziņosim |audis, kurus nupat atlaidām, un papūlēsimies panākt nokavēto...

— Jā, protams, — sacīja d’Armantals, — tā rīkotos citi, bet es, redziet, esmu muļķis: es neprotu melot.

— Kas neprot melot, tas neprot strādāt, — kapteinis atbildēja. — Bet ko es redzu? Tur ir sardzes durkļi! Jaukā iestāde, pazīstu tevi: vienmēr un visur stundas ceturksni vēlāk, nekā vajadzīgs! Tomēr, laiks šķirties. Ardievu, pulkvedi. Lūk, jūsu ceļš, — viņš turpināja, norādīdams eju Palē-Rojala virzienā, — bet šis mans, — viņš norādīja Ņu-Ptišampa ielu. — Ejiet mierīgi, lieliem soļiem, lai neviens nenoskārstu, ka jums gribētos skriet cik jaudas. Roku sānos un dziediet: «Māte Godišon»!

Un tai brīdī, kamēr d’Armantals devās pasāžā, kapteinis devās pa Valuā ielu ar to pašu soli, kādā gāja nakts-sardze simts soļu aiz viņa, un viņš neizkliedējamā bezrūpībā dziedāja:

Tenons bien la campagne,

La France ne vaut rien.

Et les doublons d’Espagne Sont d’un or très chrétien.

Kavalieris izgāja Labo Bērnu ielā, kas tagad atkal bija jau pilnīgi nomierinājusies, un Baljisa ielas stūrī atrada ekipāžu, kas, pavēli pildot, vēl stāvēja savā vietā. Durtiņas bija atvērtas, uz pakāpieniem stāvēja sulainis, un savā vietā sēdēja kučieris.

— Uz Arsenālu, — sacīja kavalieris.

— Nav nekādas vajadzības, — atbildēja balss, kas d’Armantalam piespieda nodrebēt. — Es zinu, kā viss notika, pats visu redzēju un ziņošu to, kam tas jāzina. Sādā stundā jūsu vizīte būtu bīstama visiem.

— Tas jūs, abat? — sacīja d’Armantals, pūlēdamies to saskatīt livrejā. — Jūs izdarīsiet man lielu pakalpojumu, ja manā vietā to visu pastāstīsiet viņiem. Es, patiešām nezinu, ko viņiem teikt.

— Es teikšu, ka jūs esat krietns un varonīgs muižnieks. Ja Francijā atrastos kaut desmit jums līdzīgu, viss tiktu ātri nokārtots. Bet mēs te neesam ieradušies tāpēc, lai apmainītos komplimentiem. Sēdieties drīzāk. Kurp jūs aizvest?

— Nav vajadzīgs, — sacīja d’Armantals. — lešu kājām.

— Sēdieties, tā būs drošāk.

D’Armantals iekāpa karietē, un abats, neraugoties uz savu livreju, atsēdās tam blakus.

— Gro-Senē un Klerī ielas stūris! — abats uzsauca kučierim.

— Kučieris, kam jau bija apnikusi garlaicīgā gaidīšana, labprāt izpildīja pavēli un drīz vien jau apstājās norādītajā vietā. Kavalieris izlēca no karietes un devās uz savu jumtistabu.

Ekipāža aizripoja pa bulvāri; tās riteņi nesacēla ne mazākā trokšņa, un tā atgādināja fantastiskus ratus, kas lido, zemei nepieskardamies.

16. Vientiesītis Biva

Tagad lasītājs atļaus mums iepazīstināt viņu tuvāk ar vienu no mūsu stāsta visai iespaidīgajām personām. Līdz šim tā pieminēta tikai garāmejot.

Es runāju par to cilvēku, kas no dziedoni ielenkušā pūļa atdalījās tai brīdī, kad dziedonis uzsāka naudas ievākšanu, bet vēlāk tik neizdevīgā brīdī gāja pa Labo Bērnu ielu, jo tā bija viena un tā pati persona.

Lai pasargā mani Dievs kaut mirkli šaubīties par to, ka atjautīgais lasītājs jau būs uzminējis viņā cilvēku no terases. Es te gribu tuvāk pakavēties pie tā cilvēka morālajām un fiziskajām īpašībām, kas tik ļoti bija ieinteresējušas kavalieri.

Ja jūs vēl neesat aizmirsuši augstāk teikto, tad jūs, protams, atcerēsieties, ka tas bija četrdesmit vai četrdesmit piecus gadus vecs cilvēks. Bet, kā tas jau zināms, Parīzes pilsonis piektajā gadu desmitā zaudē nojegu par savu vecumu un galīgi pārtrauc rūpēšanos par savu ārieni; viņš uzģērbj drēbes, kas pagadās pie rokas, — nevērība, no kuras tik nežēlīgi cieš viņa izskats, sevišķi, ja tas pats vēl nav visai skaists. Tikai mazliet garāks par piecām pēdām, īss un resns, ar aptaukošanās izredzēm, bezkrāsainu seju, kur viss — mati, uzacis, acis un āda — liekas vienas krāsas pārvilkts, tas bija neievērojams cilvēks, kas nespēj sev pievērst neviena cilvēka uzmanību. Visrūpīgākais fizionomists viņa sejā nespētu saskatīt nevienu no tām dziņām un dāvanām, kas to paceltu pāri ikdienas cilvēkam; viņa skats veltīgi pūlētos kaut ko sevišķu atrast šī cilvēka stiklaini zilajās acīs, plakanajā pierē, vientiesīgi pusatvērtajās lūpās un smakra krunkās. Nebija grūti pārliecināties, ka tā ir viena no tām galvām, kuras nepazīst nekāda nemiera, kurās kaislības — labās un |aunās — snauž šķīstā nevainībā un kuru tukšās smadzenes diezin vai spējīgas citu ko izdomāt, kā brīžiem padziedāt kādreiz no aukles dzirdētās vienkāršās dziesmiņas.

Vēl piebildīsim, ka liktenis, kas neko nedara tikai pa pusei, piešķīra šim cilvēkam Zana Bivā vārdu. Taisnība, tie, kas prata cienīgi novērtēt šī cilvēka niecīgo saprašanu un sirds visai retās īpašības, parasti atmeta viņa kristīto vārdu, un sauca to par «vientiesīti Bivā.»

Jau agrāk bērnībā, būdams visai slinks mācībās, Bivā parādīja sevišķu pieķeršanos kaligrāfijai. Katru dienu viņš ieradās skolā, par kuru, pateicoties mātes pūlēm, nebija jāmaksā, ar sacerējumiem un atstāstījumiem, kas bija uzrakstīti — neraugoties uz neskaitāmām k|ūdām — apbrīnojami tīri, skaidri un akurāti. Rezultātā viņš katru dienu regulāri saņēma žagarus par nepārspējamo slinkošanu, bet katra gada beigās — uzslavu par rokas veiklību. Piecpadsmit gadu vecumā tas no pirmās klases, kurā gada vietā tas nosēdēja piecas ziemas, pārgāja otrā klasē; bet jau pirmajās stundās skolotāji ievēroja, ka tāds lēciens ir pārāk liels, un atkal to atcēla atpakaļ pirmajā klasē sesto gadu.

Ārēji vienaldzīgs, sirds dziļumā viņš tomēr slēpa mazliet lepnuma. Vakarā viņš pārnāca mājās un raudādams mātei sūdzējās par viņam izdarīto netaisnību, un atzinās tai savās bēdās lietā, ko tas līdz šim kaunējās atzīt: ka skolā bija bērni, kam tam aizsteigušies priekšā par desmit gadiem. Bivā atraitne bija vienkārša sieviete. Katru ritu redzot skaisto rokrakstu dēla burtnīcās, viņa uzskatīja to par visai .ticamu skolnieku. Otrā rītā viņa devās izskaidroties pie svētajiem tēviem. Viņai atbildēja, ka viņas dēls — krietns zēns, kas nav spējīgs noziegties Dieva priekšā, nav spējīgs darīt pāri saviem biedriem, bet viņš ir tik liels muļķis, ka ir nozīme viņā attīstīt tālāk tikai to vienīgo talantu, ko tam piešķīrusi skopā daba, — viņa kaligrāfiskās spējas.

Sis padoms nabaga atraitnei bija kā gaismas stars. Viņa saprata, ka no šī apstākļa var jau tūlīt izlobīt kādu labumu. Mājās pārnākusi, viņa pastāstīja dēlam par jaunām nākotnes izredzēm. Jaunais Bivā šajās izredzēs redzēja vienīgo iespēju paglābties no žagariem un rājieniem, kurus nespēja piespiest aizmirst pat tās balvas ādas sējumos, ko tas saņēma gada beigās. Mātes vārdi viņu ļoti iepriecināja, un viņš apsolījās jau nepilna pusgada laikā kļūt par labāko kaligrāfu galvas pilsētā — un jau tai pašā dienā, nopircis smalku nazīti ar četriem asmeņiem, veselu žūksni zosu spalvu un divas burtnīcas, dedzīgi ķērās pie darba.

Svētie tēvi nebija kļūdījušies Bivā talanta atrašanā: glītrakstu tas pacēla šīs mākslas kalngalā. Pēc sešiem mēnešiem viņš, kā mērkaķis «Tūkstots un vienā naktī» rakstīja jau sešos dažādos veidos un ar spalvu izvilka cilvēku, koku un dzīvnieku figūras. Pēc gada viņš jau bija sasniedzis tādu pilnību, ka nolēma izlikt izkārtni par savu profesiju. Pie šīs izkārtnes viņš nostrādāja trīs mēnešus dienu un nakti, un tikko nepalika akls. Toties viņš bija radījis īstu glītraksta šedevru. Tas nebija vienkāršs sludinājuma plakāts, bet gan vesela glezna, kas attēloja pasaules radīšanu, un kas bija komponēta pēc kādas Rafaela gleznas parauga. Tās augšējā daļā Mūžīgais tēvs paradīzē radīja Ievu no pirmā cilvēka ribas. Ap gulošo Ādamu bija salasījušies tie dzīvnieki, kas tuvāk par citiem stāv cilvēkam ar savu dižciltību: lauva, zirgs un suns. Apakšā bija redzama jūra, kuras dziļumos peldēja fantastiskas zivis, bet pār viļņiem liels kuģis bija izpletis savas buras. Abās pusēs — gigantiski koki savienoja debesis, kurām pieskārās to galotnes, ar zemi, kur iestīgoja to saknes. Kokos sēdēja visdažādākie putni. Bet starp visiem šiem daiļumiem rūpīgi horizontālā līnijā, vispārējā fonā krasi izcēlās viens vārds: «visžēlīgi»...

Cerība nepievīla artistu. Glezna atstāja vēlamo iespaidu: astoņas dienas vēlāk viņam bija jau pieci skolnieki un divas skolnieces.

Viņa slava arvien vēl vairojās, un Bivā kundze pēc vēl bezrūpīgākas dzīves, nekā tai bija pie nelaiķa vīra, nomira pilnīgi mierīga par sava dēla nākotni.

Māti apbedījis un ar mēru pasērojis par viņu, Bivā turpināja dzīvot mierīgi un tik regulāri, ka varētu ik vakarus apzvērēt, ka nākamo dienu pavadīs gluži tāpat kā iepriekšējo. Tādu nevainīga un labsirdīga vientieša dzivi viņš nodzīvoja līdz divdesmit sestajam vai divdesmit septītajam gadam, pagājis mierīgi secen šim vētrainajam jaunības periodam.

Sai laika viņam radās nejauša izdevība paveikt kādu labu darbu, kuru gan tas izpildīja gluži instinktīvi, naivi un vienkārši, kā visu citu savā dzīvē. Iespējams, ka prātīgs cilvēks šai lietai paietu mierīgi garām, vai arī aizgrieztu galvu uz otru pusi, kad saprastu, kas tā īstenībā par lietu.

Pirmajā stāvā namā nr. 6, Orti ielā, kur tas apdzīvoja bēniņus, toreiz dzīvoja jauna ģimene, kas visus pārsteidza ar savu draudzīgo sadzīvi. Likās, jaunie laulātie draugi bija radīti viens otram. Vīrs, dienvidnieks, bija gadus trīsdesmit četrus vecs cilvēks, brūnēts, melniem matiem, tādām pašām acīm un ar bārdu, maigu sejas krāsu un pērļainiem zobiem. Viņu sauca Alberts de Rošē. Kādreiz visa de Rošē ģimene bija spiesta pieņemt katoļticību. Pa daļai aiz opozīcijas, pa daļai tāpēc, ka jaunus cilvēkus valdzina tādi paši jauni cilvēki, Alberts iestājās dienestā pie Sartras hercoga, kas toreiz papildināja savus kara pulkus, kas bija stipri cietuši kaujā pie Stein-kerkas, kur jaunais princis pirmo reizi pārbaudīja savus spēkus. Rošē stājās Nevila vietā, kas bija kritis šai kaujā.

Ziema pārtrauca cīņu, bet pavasarī hercogs Luksem-burgs aicināja pie sevis varonīgākos virsniekus, kuriem savu laiku vajadzēja ziedot karam un izpriecām.

Sartras hercogs, kuram Ludviķa XIV greizsirdība kavēja taisīt spīdošu karjeru, un kurš tik karsti ilgojās kaujas, šim aicinājumam atsaucās pirmais. Viņam sekoja de Rošē un viss viņa štats. Pienāca lielā Nervindas diena. Sartras hercogs izveda savus pulkus, visur atradās priekšgalā un tik tālu izrāvās uz priekšu, ka piecas reizes viens pats palika ienaidnieka vidū. Pēdējo reizi pie viņa palika tikai jaunais cilvēks, kuru tas bija redzējis tikai garāmejot, bet kuru uzskatot, viņš tūlīt saprata, ka viņa priekšā stāv cilvēks, kuram var uzticēties. Tā vietā, lai padotos, kā to ieteica darīt ienaidnieka brigadieris, kas viņu bija pazinis, hercogs to nošāva. Tai pašā brīdī atskanēja divi šāvieni: viena lode norāva cepuri hercoga galvai, otra saplaka pie zobena roktura. Sos šāvējus tūlīt nogāza gar zemi hercoga pavadonis: vienu — viņa zobena cirtiens, bet otru — viņa pistoles lode. No visām pusēm tagad uz jaunajiem cilvēkiem sāka lidot lodes, bet, gluži brīnišķā kārtā, neviena no tām nenodarīja tiem nekā ļauna. Tikai hercoga zirgs nogāzās, — to lode bija ķērusi galvā. Viņa pavadonis nolēca no sava zirga un piedāvāja to hercogam. Hercogs mēģināja atteikties, jo saprata, ka tad kļūs apdraudēta pārdrošnieka dzivlba; bet spēcīgais jaunais cilvēks, apzinādamies, ka tagad nav īstais brīdis strīdam, sagrāba hercogu un uzcēla to savā zirgā. Sai brīdī piesteidzās palīgā d’Arsī ar savu nodaļu. Abi viņi nebija pat ievainoti, kaut gan prinča apģērbā bija ieurbušās četras lodes. Sartras hercogs sniedza roku pavadonim un pavaicāja kā to sauc. Viņam gan bija pazīstama jaunā cilvēka seja, bet tas bija iestājies viņa dienestā tikai nesen, un hercogs vēl nebija paguvis paturēt prātā tā vārdu. Jaunais cilvēks atbildēja, ka viņš atvieto kritušo Neviļu.

Tad hercogs pagriezās pret tiem, kas bija piesteigušies palīgā un sacīja:

— Kungi, jūs paglābāt mani no gūsta, bet lūk, kas mani paglāba no nāves![7]

Hercogs visas šīs kampaņas laikā vairs neizlaida de Rošē no acīm un visur to pūlējās izcelt. Un vēl pēc trīs gadierri de Sartrs turpināja rūpēties par viņu; viņš palīdzēja tam apprecēt mīļoto meiteni un dāvāja tai pūru. Par nelaimi, hercogs vēl bija ļoti jauns un nespēja tos pārāk bagātigi nodrošināt materiāli; toties rūpējās par viņa panākumiem dienestā.

Meitene, kuru apprecēja de Rošē, bija anglietes meita; viņas māte ieradās Francijā ar princesi Henrieti un, kad Henrieti noindēja kavalieris d’Effia, viņu iecēla par do-fines kambardāmu. 1690. gadā lielā dofine nomira, un an-gliete, būdama pārāk lepna, lai paliktu pie de Soena jaunkundzes, devās uz Sen-Klu, kur dzīvoja nelielā lauku mājiņā tin audzināja savu mazo meitiņu Klarisu, pārtikdama no nelielās rentes, ko tai visžēlīgi bija piešķīris dofins. De Rošē ar Sartras princi dažreiz apmeklēja Sen-Klu. Tur viņš iepazinās ar jauno Klarisu un ar hercoga palīdzību apprecēja to 1697. gadā.

Viņiem piedzima dēls. Kad bērns bija četrus gadus vecs, Bivā sāka pasniegt tam glītraksta stundas. Skolnieks bija ļoti apdāvināts, bet drīs saslima ar masalām un nomira. Vecāki bija ļoti izmisuši; Bivā dziļi juta tiem līdzi, nožēlodams savu labāko skolnieku. De Rošē laulātie draugi jutās dziji aizkustināti par šādu sveša cilvēka līdzjūtību un, kad Bivā atzinās tiem, ka baidās par savu nākotni, kura tik bieži pieviļ māksliniekus, de Rošē kungs ieteica tam meklēt vietu karaliskajā bibliotēkā. Bivā ļoti nopriecājās par iespēju kalpot valsts dienestā. Tai pašā dienā tika uzrakstīts attiecīgs lūgums, kuram pievienoja de Rošē dedzīgu ieteikšanas vēstuli. Mēnesi vēlāk, Bivā tika pieņemts karaliskās bibliotēkas rokrakstu nodaļā ar deviņi simti livru lielu atalgojumu.

Bivā bija ļoti lepns ar savu jauno sabiedrisko stāvokli, aizmirsa savus skolniekus un skolnieces un viss iegrima savā darbā — grāmatu zīmju darināšanā. Deviņi simti livru gadā līdz mūža beigām — tā viņam bija liela bagātība. Sākās zelta un zīda cauraustas dienas un pateicīgais glītraksta meistars apgalvoja saviem labdariem: ja tiem piedzims otrs bērns, viņa laime būs izmācīt tam viņa mākslu. Tie, protams, labprāt uzticētu viņam šīs rūpes. Dievs uzklausīja viņu lūgšanas, un 1702. gada beigās viņiem piedzima meitiņa.

Visa māja priecājās par šo notikumu. Bivā nezināja ko darīt aiz prieka. Viņš skraidīja pa kāpnēm, skaļi dziedādams savu iemīļoto dziesmiņu:

«Laissez-moi aller, laissez-moi jouer etc ...»

Todien, pirmo reizi sava dienestā divu gadu laikā, viņš ieradās bibliotēkā nevis deviņos, bet desmitos un piecpadsmit minūtēs. Rezerves ierēdnis, domādams, ka Bivā miris, bija jau paguvis tīkot pēc viņa vietas.

Pēc astoņām dienām Bivā izteica domas, ka mazajai Batildei jau laiks sākt rakstīt spieķīšus: jo, lai sasniegtu savā mākslā pilnību, jāsāk darboties pēc iespējas agrāk. Tikai ar lielām grūtībām izdevās to pierunāt pagaidīt vēl vismaz divus, trīs gadus. Viņš apmierinājās, un šo laiku pavadīja glītraksta paraugu sagatavošanā nākamajai skolniecei. Pēc trim gadiem Klarisa izpildīja savu vārdu, un Bivā uzsmaidīja laime svinīgi ielikt spalvu Batildes mazajā rociņā.

Pienāca 1707. gada sākums, kad Sartras hercogs, ieguvis Orleānas hercoga titulu, saņēma virspavēlniecību pār pulkiem, ar kuriem tam vajadzēja doties uz Spāniju, lai savienotos ar maršalu Berviku.

Tika izdota pavēle visiem pie viņa galda piederošajiem būt gataviem uz piekto martu. Albertam vajadzēja pavadīt hercogu. SI jaunā ziņa, kas citreiz to neizsakāmi iepriecinātu, tagad to stipri apbēdināja, jo Klarisas veselība bija satricināta, un ārsti izteica pat aizdomas, ka tai uzbrucis dilonis. Klarisa, — vai nu tāpēc, ka nejutās vesela, vai arī tāpēc, ka baidījās par vīra likteni, — bēdājās tik |oti, ka Alberts raudāja tai līdzi. Bet mazā Batilde un Bivā raudāja tāpēc, ka raudāja citi.

Pienāca piektais marts, — aizbraukšanas diena. Klarisa pati par visu parūpējās ceļam, un viņas asaru pilnās acis mirdzēja lepnumā, kad vīrs sarkanā mundierī uzkāpa savā dārgajā zirgā. Alberts bija pilns godkāru domu. Bālā sieviete vāji pasmaidīja viņa rožainajiem plāniem. Sirdī dziļi noslēpusi nemieru par viņu un par sevi, tā lūdza to domāt par godu, bet ne par viņu.

Orleānas hercogs ar savu armijas daļu aizsniedza Ka-taloniju ceturtajā aprīlī un forsētā gaitā devās cauri Ara-gonijai. Segorbā hercogs uzzināja, ka maršals Berviks nolēmis doties pēdējā izšķirošā kaujā; vēlēdamies piedalīties šai kaujā, viņš nosūtīja Albertu pie maršala ar ziņu, ka Orleānas hercogs ar desmit tūkstošiem vīru steidzas tam palīgā un lūdz, ja vien iespējams, neuzsākt uzbrukumu pirms viņa ierašanās.

Alberts devās ceļā. Viņam bija gadījušies visai slikti ceļa rādītāji, viņš aizmaldījās kalnos, aizsteidzās hercogam priekšā tikai par vienu dienu un ieradās pie maršala tai brīdī, kad jau bija sācies uzbrukums. Alberts palūdza parādīt pozīciju, kur atradās pats maršals. Viņam norādīja nelielu pauguru, no kura labi varēja parredzet visu kaujas norisi. Tur stāvēja Alberts, savas svītas ielenkts. Alberts aizaulekšoja turp.

Sūtnis stādījās priekšā maršalam un paskaidroja ierašanās iemeslu. Atbildes vietā maršals norādīja tam uz kaujas lauku un pavēlēja atgriezties pie hercoga, lai ziņotu tam par visu redzēto. Bet Alberts jau bija saodis pulvera smaku un nevēlējās vairs pamest kaujas lauku. Viņš palūdza atļauju palikt, lai vismaz varētu aiznest pēc tam hercogam uzvaras ziņu. Maršals bija ar mieru. Sai brīdī virspavēlnieks atrada par nepieciešamu mest cīņā dragūnus un pavēlēja leitnantam aiznest attiecīgu pavēli šīs karaspēka daļas pulkvedim. Jaunais cilvēks devās ceļā, bet tur to nosita granāta. Alberts, meklēdams izmantot izdevību piedalīties kaujā, nenogaidījis pavēles, savā zirgā aizaulekšoja tur, nodeva maršala pavēli un vairs neatgriezās, bet piedalījās kaujā pulka priekšējā rindā. Dragūnu uzbrukums bija visspīdošākais visā šai dienā. Tas iegriezās tik dziji ienaidnieka sirdī, ka tur pameta apjukumu. Maršals iztālēm novēroja jauno virsnieku, kuru nebija grūti atšķirt no citiem, pateicoties tā mundierim, kas lik spilgti atšķīrās no dragūnu mundiera. Maršals redzēja kā tas izlauzās līdz ienaidnieka karogam un uzsaka cīņu ar karoga nesēju; bet jau minūti vēlāk, kad pulks atkāpās, viņš pamanīja to tuvojamies pauguram ar dārgo laupījumu, kuru tas bija ieguvis ar ārprātīgu varonību. Izlauzies līdz maršalam, viņš nolika karogu pie tā kājām, atvēra muti, lai ko teiktu, bet vārdu vietā pār lūpām sāka plūst asinis. Redzot, ka tas sāk grīļoties savā zirgā, maršals steidzās tam pretī, lai to pieturētu; bet viņš vēl nepaguva tam piejāt, kad Alberts nokrita: lode bija caururbusi viņa krūtis. Maršals nolēca no zirga, bet varonis jau miris dusēja zem karoga, ko tas bija ieguvis pats savām rokām.

17. Vientiesītis Biva

(Turpinājums)

Orleānas hercogs kaujas laukā ieradās tikai otrā dienā. Viņš ļoti nožēloja Albertu, un sevi varēja apmierināt tikai ar to, ka tas miris varoņa nāvē zem karoga, kuru atņēmis ienaidniekam: ko gan vairāk varēja sasniegt francūzis, karavīrs un muižniek-?

Hercogs pats vēlējās šo bēdu vēsti paziņot nelaimīgajai atraitnei. Ja kas vispār varēja kaut cik nomierināt nelaimīgu sievieti vīra nāves gadījumā, tad tamlīdzīgai vēstulei vajadzēja daudz ko panākt šai virzienā. Bet nabaga Klarisa saprata tikai vienu: viņa zaudējusi vīru, bet Ba-tilde — tēvu.

Pulksten četros pārnāca no darba Bivā, un viņam pateica, ka Klarisa lūdz to ieiet pie viņas. Viņš tūlīt izpildīja šo vēlēšanos. Nabaga sieviete neraudāja, viņa bija izmisusi bez asarām, bez vārdiem. Viņas acis bija dziļi iekritušas un likās savādi nekustīgas kā ārprātīgai. Kad ienāca Biva, viņa nepagriezās pret to, nepagrieza pat galvu, un klusēdama pasniedza tam vēstuli.

Bivā mierīgi paskatījās apkārt, pūlēdamies saprast, kas noticis, bet redzēdams, ka nekas tam nenāk palīgā, paskatījās vēstulē un to balsī izlasīja:

«Kundze, Jfisu vīrs mira par Franciju un par mani. Ne Francija, ne es nevaram Jums viņu atdot; bet neaizmirstiet, ja Jums uzbrūk kāda vajadzība, — mēs abi esam jūsu parādnieki.

Jums uzticīgais Orleānas Fīlips.»

— Kā! — Bivā iesaucās. — De Rošē kungs... Tas nav iespējams . . .

— Tētiņš miris? — pienāca un jautāja mazā Batilde, kas līdz tam bija kaktā spēlējusies ar lelli.

— Jā, mana dārgā! — Klarisa iesaucās, un viņā no jauna atgriezās vārdi un asaras. — Jā, jā, tas tā ir... Mēs abas esam nelaimīgas, nelaimīgas ...

— Kundze, — Bivā sacīja, nezinādams kā viņu mierināt, — nevajag tik ļoti izsamist, varbūt šī ziņa nav pareiza.

— Vēstuli taču rakstījis pats hercogs. Jā, mana mazā Batilde( tavs tēvs miris. Raudi, raudi, mans bērns, varbūt Dievs apžēlosies par tevi...

Un nelaimīgā atraitne sāka tik neganti klepot, ka Bivā sajuta sāpes pats savās krūtīs; viņa šausmas kļuva vēl lielākas, kad tas ieraudzīja, ka kabats lakatiņš, ko tā pielika savai mutei, kļuva sarkans, — tās bija asinis. Tagad viņš saprata, ka Batildi sagaida vēl lielāka nelaime.

Dzīvoklis, kur dzīvoja Klarisa, tagad tai bija pārāk liels. Tāpēc neviens nebrīnījās, ka viņa drīz vien pēc tam izraudzījās mazāku dzīvokli, otrā stāvā.

Bez bēdām, kas Klarisai kavēja griezties pēc palīdzības pie valsts, bija vēl cits iemesls: viņas sirds bija pārāk jūtīga, lai pieņemtu samaksu par asinīm, asinīm, kas vēl nebija paguvušas atdzist. Nabaga atraitne neuzdrošinājās griezties pie kara ministrijas, lai tur uzrādītu savas tiesības. Pēc trīs mēnešiem, kad tai, beidzot, izdevās pārvarēt savu kautrību, bija jau par vēlu: Rekenas un Sara-gosas ieņemšana piespieda aizmirst kauju pie Almansas. Klarisa uzrādīja hercoga vēstuli. Ministrijas sekretārs atbildēja, ka ar tādu vēstuli viņa var sasniegt visu, bet esot nepieciešams uzgaidīt hercoga atgriešanos. Klarisa skumji pasmaidīja. Gaidīt, — viņa sacīja, — es saprotu, tā būtu bijis labāk, bet Dievs vien zina, vai man pietiks spēka gaidīt līdz tam laikam? ...

Pēc šīs neveiksmes Klarisa no otrā stāva dzīvokļa pārcēlās trešā stāvā dzīvoklī, kas sastāvēja no divām istabām. Un tā kā jaunais dzīvoklis bija mazs, tad neviens arī nebrīnījās, ka īrniece pārdeva dažas mēbeles.

Orleānas hercogu gaidīja atgriežamies rudens beigās, un tad Klarisa cerēja kaut cik uzlabot savus apstākļus. Bet gluži pretēji paradumam, armija, kurai nu vajadzēja atgriezties ziemas mītnēs, turpināja kara operācijas. Izplatījās ziņa, ka hercogs šo ziemu neatgriezīsies, bet mēģinās ielenkt Loridu. Sī aplenkšana pat pie vislabvēlīgākajiem apstākļiem varēja prasīt diezgan ilgu laiku.

Klarisa mēģināja vēlreiz. — bet tagad pat viņas vīra vārds bija aizmirsts ministrijā. Viņa atkal parādīja hercoga vēstuli. To ievēroja un atbildēja, ka hercogs atgriezīsies pēc Loridas aplenkšanas. Vajagot samierināties ar apstākļiem un gaidīt.

Tagad Klarisai no divistabu dzīvokļa vajadzēja pārcelties bēniņos, ko no Bivā mītnes, turpat bēniņos, šķīra koridors, un pārdot visu, kas tai vēl bija, paturot sev tikai to visnepieciešamāko: galdu, dažus krēslus, Batildes šūpuli un savu gultu.

Bivā bija visas šīs ceļošanas no dzīvokļa uz dzīvokli aculiecinieks, bet visai labi vis nesaprata, ko tas viss nozīmē. Bet beidzot, neraugoties uz savu domu pārāk gauso norisi, viņš, tomēr saprata. Būdams taupīgs un kārtīgs cilvēks, Bivā savā dienesta laikā bija iekrājis nelielu kapitālu, un viņš ļoti vēlējās šo naudu piedāvāt kaimiņienei, Bet reizē ar nabadzības pieaugšanu, pieauga arī Kia-risas augstprātība, un glitrakstītājs neuzdrošinājās viņai to piedāvāt. Reizes divdesmit viņš ieradās pie tās ar mazu vīstoklīti, kurā atradās visa viņa bagātība, tas ir, kādi 50 vai 60 luidori. Un katru reizi viņš aizgāja, pa pusei izvilcis vīstokli no kabatas, bet nekad neuzdrošinādamies izvilkt to pilnīgi no turienes. Kādu rītu, dodamies uz darba vietu, Bivā kāpnēs sastapa mājas saimnieku, kas ar tam raksturīgu noteiktību apstaigāja īrniekus, lai no tiem iekasētu īres naudu par gada ceturksni. Attapies, ka Klarisai, neraugolics uz niecīgo summiņu, būs grūti to samaksāt, kaligrāfijas meistars palūdza saimnieku pie sevis un sacīja, ka Klarisa lūgusi viņu samaksāt iri, un samaksāja saimniekam par abām bēniņu telpām. Saimniekam bija gluži vienalga, kas viņam nodeva naudu, lai tikai to saņemtu, un viņš izdeva divas kvītis.

Naivo Bivā šī rīcība nospieda kā smags noziegums; veselas četras dienas viņš neuzdrošinājās rādīties Klarisai acīs, bet kad, beidzot, saņēmās un iegāja pie viņas, — viņš atrada to visai uzbudinātu par viņa neuzmanību pret to. Bivā atrada viņu tik ļoti pārvērtušos šajās četrās dienās, ka aizgāja, galvu šūpodams un asaras slaucīdams. Pirmo reizi visā savā mūžā viņš aizgāja gulēt, nenodzie-dājis, pa istabu pastaigādamies, savu miļo dziesmiņu:

Laissez-moi aller,

Laissez-moi jouer, etc....

Pagāja ziemas pēdējās dienas; pienāca ziņa par Lori-das padošanos. Bet ak! — jaunais ģenerālis tagad gatavojās Tormojas aplenkšanai. Tas bija pēdējais trieciens Klarisai Viņa saprata, ka pavasarī atkal atjaunosies karagājieni, kas atkal aizkavēs hercogu. Spēki zuda, un viņa bija spiesta palikt gultā.

Viņas stāvoklis bija šausmīgs: viņa saprata, cik nopietna viņas slimība, redzēja kā tuvojas nāve, un nebija neviena, kam atstāt meitenīti. Slimniece baidījās nāves ne sevis dēļ, bet gan mazās Batildes dēļ, kurai nu nebūs kur pieglaust galviņu. Viņas vīram gan bija attāli radinieki, bet Klarisa nespēja un arī nevēlējās griezties pēc palīdzības pie tiem. Par saviem radiniekiem viņa, dzimusi Francijā, nekā nezināja. Un ja arī Anglijā tai varētu palīdzēt, tad bija jau pārāk vēlu tur griezties: nāve jau bija pie durvīm.

Kādu nakti Bivā, kas vakarā bija pametis Klarisu drudzī, izdzirda viņas istabā tādus vaidus, ka pasteidzās apģērbties, lai tūlīt dotos pie tās un piedāvātu tai savus pakalpojumus. Piegājis pie viņas istabas durvīm, viņš neuzdrošinājās ne pieklauvēt, ne ieiet. Klarisa raudāja un skaļi skaitīja lūgšanas. Sajā bridī atmodās Batilde un sauca māti. Klarisa, arvien vēl raudādama, piegāja bērnam, piespieda to nomesties ceļos un atkārtot visas tās lūgšanas, kuras viņa zināja. Bivā dzirdēja kā raudošā māte atkārtoja: — Mans Dievs, uzklausi manu nelaimīgo bērnu! — Sī nakts, šis bērns, kas vēl gulēja šūpulī, šī māte, kas jau atradās kapa malā, viņu lūgšanas Radītājam, vienīgajam viņu atbalstam, — viss tas tik dziļi aizkustināja Bivā, ka tas nokrita ccļos un svinīgi apņēmās savā sirdi to, ko nekad neuzdrošinātos teikt skaļos vārdos. Viņš zvērēja, ka ja Batilde arī kļūs bārene, tad tomēr nebūs pamesta. Dievs uzklausīja divkāršu lūgšanu un sūtīja mierinājumu.

Otrā dienā Bivā izdarīja to, ko līdz šim nebija uzdrošinājies darīt. Viņš paņēma Batildi rokās, viņas maigo sejiņu piespieda savai labsirdīgajai, apaļajai sejai un klusu sacīja tai: — «Esi mierīga, mans balodīt, pasaulē vēl dzīvo arī labi cilvēki.» Bērns apvija rociņas tā kaklam un noskūpstīja to. Bivā sajuta spiežamies asaras savās acis, un tā kā tas bija vairākkārt dzirdējis, ka nedrīkst raudāt slimnieku klātbūtnē, lai tos neuztrauktu, viņš izņēma pulksteni un sacīja pie|aujami stipri, lai noslēptu savu mulsumu: — «Jau bez ceturkšņa desmit, laiks doties mājās. Ardievu, de Rošē kundze.»

Kāpnēs viņš satika ārstu un pavaicāja, ko tas domā par slimnieces stāvokli. Ārstu bija sūtījusi labdarības biedrība un tāpēc tas drīkstēja būt ne visai smalkjūtīgs. Nevērodams iespaidu, kādu varētu atstāt viņa vārdi, viņš paziņoja, ka slimniece nomirs pēc trīs dienām.

Atgriezies pulksten četros, Bivā atrada visu māju lielā uztraukumā. Ārsts bija licis atsaukt garīdznieku. Mācītāju bija brīdinājuši. Tas ieradās ar svēto vakardēdienu, asistenta pavadībā, viņiem pa priekšu gaja zēns, kas skandināja zvaniņu. Visa šī procesija ieradās istabā pie slimnieces, to nebrīdinājuši. Viņa saņēma tos kā īsti ticīga sieviete, sakrustotām rokām, pret debesīm vērstām acīm, — bet iespaids bija šausmīgs. Bivā dzirdēja dziedāšanu un visu saprata.

Viņš steidzās augšā pa kāpnēm un atrada priekštelpu un istabu pilnu ļaudīm. Kā tas parasti, mācītājam bija sekojušas visas ielas sieviņas. Pie gultas, kurā gulēja mirēja, — tik bāla un nekustīga, kā, ja nemanītu divas lielas asaras pārritam viņas vaigiem, to varētu noturēt par marmora kapa statuju. — mācītājs ar palīgiem dziedāja aizlūgumu. Istabas kaktā bija iespiedusies Batilde, kuru bija nošķīruši no mātes, lai tai netraucētu iedziļināties pēdējā lūgšanā. Neuzdrošinādamās ne kliegt, ne raudāt, viņa bija kā pamirusi aiz lielām bailēm svešo ļaužu priekšā un no šī nesaprotamā trokšņa. Tikko pamanījusi Bivā, viņa metās pie tā, kā pie vienīgā pazīstamā cilvēka šo svešo ļaužu barā. Bivā paņēma to rokās un nometās ceļos pie mirējas gultas. Sai brīdī Klarisas acis no debesīm pievērsās zemei. Nav šaubu, viņa bija debesim raidījusi savas lūgšanas par savas meitiņas likteni. Viņa ieraudzīja Batildi viņas vienīgā drauga rokās. Mirējas dziļais skats iesniedzās drauga tīrajā sirdī un redzēja tur to, ko Bivā neuzdrošinājās izteikt vārdos. Viņa pacēlās spilvenos, sniedza viņam roku, un no viņas krūtīm izlauzās prieka un pateicības sauciens. Bet šis mātes sauciens paņēma viņas pēdējos spēkus, un viņa nemaņā atkrita gultā.

Ceremonija beidzas. Garīdznieki aizgāja pirmie, dievbijīgās sieviņas tiem sekoja, bet vienaldzīgie ziņkārīgie no slimnieces istabas izgāja pēdējie. Bivā ieminējās, vai starp pēdējiem nav kāda sieviete, kas būtu ar mieru apkopt slimnieci. Viena no tām tūlīt atsaucās, apgalvodama, ka iā ir viņas profesija un ir ļoti piedzīvojusi šādās lietās,— bet prasīja samaksu par nedēļu uz priekšu. Bivā ieminējās, cik viņa ņemot par nedēļu. Izrādījās, ka visi tai maksā sešpadsmit livru nedēļā, bet no šīs slimnieces, kas atstājot ne visai bagātas personas iespaidu, viņa ņemšot tikai divpadsmit livru. Bivā, kas nupat bija saņēmis mēneša algu, izņēma no kabatas divus ekus un pasniedza tos viņai, nekaulēdamies. Ja viņa būtu prasījusi otrtik, viņš to butu samaksājis tai ne mazāk labprāt. Viņa devība izraisīja daudz tenku, kas netaupīja slimnieces reputāciju. Mēs tik labi redzam labus darbus, ka pat šādos gadījumos nekautrējamies saskatīt netīras lietas.

Klarisa arvien vel gulēja nemaņā. Sieviete, kas bija uzņēmusies žēlsirdīgās māsas rūpes, pūlējās to atgriezt pie samaņas ar etiķa palīdzību. Bivā aizgāja. Batildei pateica, ka māte guļ. Nabaga bērns vēl neprata atšķirt miegu no nāves, un mierīgi sāka spēlēties ar savām lellēm.

Pēc stundas Bivā no jauna ienāca apraudzīt Klarisu. Slimniece bija atguvusi samaņu, bet, neraugoties uz atvērtām acīm, viņa nerunāja. Tomēr viņa to pazina, salika rokas un sāka skaitīt lūgšanu. Pēc tam likās, ka viņa grib ko atrast zem spilvena. Sis mēģinājums prasīja tik lielu piespiešanos, ka tā sagura vēl vairāk, un skaļi ievaidēdamās, tā no jauna atkrita spilvenā. Slimnieces kopēja palocīja galvu un, piegājusi gultai, sacīja:

— Spilvens taču stāv labi, nevajag to aizskart. — Pēc tam pagriezusies pret Bivā. piebilda:

— Ak, šie slimnieki! Viņiem vienmēr liekas, ka kaut kas tos kavē gulēt. Tā nāk nāve, nāve, bet viņi to nesaprot.

Klarisa dziļi ievilka gaisu, bet palika mierīgi guļot. Kopēja ierīvēja tai lūpas ar kādām pašas pagatavotām zālēm. Bivā nespēja paciest šo skatu un, slimnieci un bērnu atstājis kopējas gādībā, steidzīgi izgāja.

Otrā rītā slimnieces stāvoklis kļuva vēl ļaunāks. Gulēdama atvērtām acīm, viņa, likās, tomēr neviena vairs nepazina, izņemot meitiņu, kuru iecēla gultā tai blakus, un kuras rociņu, cieši saņēmusi savā rokā, vairs nevēlējās palaist. Bērns it kā sajuta, ka tas ir mātes pēdējais apkampiens, un gulēja mierīgi, ne vārda neteikdams. Ieraudzījusi Bivā, meitene klusi čukstēja:

— Māmiņa guļ, māmiņa guļ ...

Bivā likās, it kā Klarisa būtu sakustējusies, izdzir-dusi meitiņas balsi, bet tās varēja būt tikai nervu trīsas. Viņš ieminējās kopējai, vai slimniecei nav kas vajadzīgs. Kopēja pakratīja galvu un sacīja:

— Kāpēc? Kāpēc izšķiest naudu? Aptiekāri jau tā salaupījuši pārāk daudz.

Bivā ļoti vēlējās palikt pie slimnieces, kurai tik maz atlicis dzīvot. Bet viņam pat prātā neienāca, ka varētu neierasties darbā un palikt mājās visu dienu.

Bibliotēkā viņš ieradās parastajā laikā, bet tik bēdīgs un nomākts, ka karalistei šodien maz svētības 3tnesa viņa darbs. Citi kalpotāji izbrīnījušies ievēroja, ka tas aizskrien no darba, nenogaidījis kamēr pulkstenis nosit visus četrus sitienus. Rezerves ierēdnis, kas reiz jau bija mēģinājis lūgt pēc Bivā vietas, uzmanīgi noskatījās viņa aiziešanā un, kad durvis bija aizvērušās, sacīja:

— Lieliski! īstā laikā! Lūk, cilvēks, kuram ļauni neklājas!

Bivā drūmās nojautas nebija vīlušas: mājās pārnācis, viņš ieminējās šveicara sievai par Klarisas stāvokli.

— Pateiksimies Dievam, — tā atbildēja, — nabaga slimniece beigusi ciest.

— Viņa mirusi? — Bivā nodrebēja, izdzirdis šādu ziņu.

— Pirms nepilnas stundas, — piebilda sieviete, no jauna iegrimdama savā zeķes adīšanas darbā, kādu jautru dziesmiņu murminādama.

Bivā lēni devās augšup, apstādamies uz ikkatra pakāpiena, lai noslaucītu sviedrus pierei. Pie Klarisas istabas durvīm viņš apstājās, jo bija spiests atbalstīties pret sienu, viņa kājas grīļojās. Līķis vienmēr atstāj svinīgu un drūmu iespaidu, — iespaidu, no kura nespēj atraisīties pat cilvēks ar lielām pašsavaldīšanās spējām. Bivā neuzdrošinājās ieiet istabā, kur atradās nomirēja, un ilgi palika stāvam pie sienas atspiedies. Tad pēkšņi viņš sadzirdēja Batildes žēlo raudāšanu. Sīs skaņas atmodināja viņā vīrišķību. Viņš piegāja durvīm un nu skaidri sadzirdēja bērna vārdus:

— Māmiņ! — Batilde sauca raudādama. — Māmiņ, atmosties taču! Māmiņ! Kāpēc tu esi tik auksta?

Pēc tam bērns pienāca durvīm un, dūrītes pret tām sizdams, sauca:

— Krusttēv, krusttēv, nāc drīzāk! Es esmu gluži viena, man bailes!

Bivā nevarēja saprast, kāpēc bērnu neiznesa no turienes, kad māte nomira. Viņu sagrāba dziļa līdzjūtība, kas uzvarēja smago sajūtu, kas to bija padarījusi nevarīgu pie mirušās durvīm, un viņš nospieda durvju rokturi, bet durvis bija aizslēgtas. Tai pašā brīdī viņš izdzirda šveicara sievas balsi. Viņš iztālēm tai pavaicāja, kur atslēga?

— Es jau tāpēc jūs saucu, — tā atbildēja. — Es, muļķe, aizmirsu jums iedot atslēgu, kad jūs gājāt garām.

Bivā noskrēja lejā.

— Kā atslēga gadījās pie jums? — viņš jautāja.

— Man to nodeva mājas saimniece pēc tam, kad iznesa visas mēbeles.

— Kā! Visas mēbeles?

— Kā tad! Jūsu kaimiņiene nebija bagāta. Tai, droši vien daudz parādu, bet saimniecei nepatika iepīties citu prasītāju varzā. Kas viņai samaksātu iri par ceturksni, ja viņa nebūtu pievākusi mēbeles, ko?

— Kur apkopēja?

— Kad slimniece nomira, viņa aizgāja. Viņas darbs bija izbeidzies. Ja vēlaties, viņa atnāks nomazgāt līķi. Patiesībā, tas ir šveicara sievas darbs, tas ir tās pienākums, — bet, nudien, es nevaru ... Esmu pārāk jutīga.

Un Bivā tagad devās pa kāpnēm augšā tikpat ātri, cik lēni kāpa pirmīt. Viņa rokas drebēja, un viņš tikai ar grūtībām iebāza atslēgu cauruma. Beidzot atslēga pagriezās un durvis atvērās.

Klarisa gulēja uz maisa, uz grīdas, gluži tukšas istabas vidū, saplīsušu palagu apsegta. Bet Batīlde atsedza palaga malu un skūpstīja mātei seju.

— O! Atmodini māmiņu! — sauca meitenīte, pieskrē-jusi pie Bivā. — Atmodini viņu, viņa visu laiku guļ. Atmodini viņu, es lūdzu!

Bivā pieveda bērnu pie mirušās un maigi sacīja tam:

Noskūpsti savu māti pēdējo reizi, mana mazā dros-taliņa!

Bērns paklausīja.

— Tagad lai tā guļ. Atnāks diena, tad Visvarenais Kungs to atkal uzmodinās.

Paņēmis Batildi rokās, viņš to ienesa savā istabā.

Meitenīte klusēdama paļāvās viņam, it kā saprazdama vai uzminēdama savu nevarību un vientulību.

Ielicis to savā gultā, — saimniece bija pat šūpuli aiznesusi, — viņš palika sēžot pie vmas, kamēr tā aizmiga, un tad aizgāja, lai parūpētos par apbedīšanas sarīkošanu.

Kad viņš pārnāca, šveicara sieva tam nodeva papīru, kuru slimnieces apkopēja izņēmusi no mirējas rokām, kad tā aizvērusi acis.

Bivā pazina — tā bija Orleānas hercoga vēstule. Tas bija Batildes vienīgais mantojums.

18. Mantojums

Dodamies pie policijas komisāra un uz apbedīšanas biroju, Bivā domāja par Batildes turpmāko dzīvi. Bija nepieciešams pieņemt sievieti, kas uzraudzītu bērnu. Viņš pats bija pārāk nepiedzīvojis šādās lietās, bet bērnu nevarēja atstāt katru dienu sešas stundas vienu mājās. Par laimi, viņš zināja, pie kā griezties: pie viņa nelaiķes mātes pēdējos gados kalpoja kāda sieviete, gadus trīsdesmit vai trīsdesmit piecus veca. Bivā to ļoti labi pazina, — tai varēja uzticēties. Viņš vienojās ar Naneti, — tā sauca šo sievieti, — ka tā saimniekos pie viņa un uzraudzīs bērnu, par ko saņems piecdesmit livru gadā, brīvu dzīvokli un uzturu.

Bivā līdzšinējā vecpuiša dzīve tagad krasi pārmainījās: tagad nodibinājās īsta saimniecība. Bija nepieciešams izraudzīties arī citu dzīvokli, — bēniņi bija pārāk šauri viņiem. Otrā rītā viņš devās sameklēt jaunu dzīvokli. Piemērotu dzīvoklīti viņš atrada Paženas ielā, nopriecādamies, ka tagad vairs nedzīvos tālu no bibliotēkas un varēs tur ierasties arī nelabā laikā. Tas bija dzīvoklis no trīs istabām un virtuves. Viņš iedeva rokas naudu, tad devās uz Sen-Antuāna ielu, kur nopirka mēbeles Batildes un Nanetes istabām, — un vakarā viņi dzīvoja jau jaunajā dzīvoklī.

Nākamā diena bija svētdiena. Viņš varēja parādīt pēdējo godu Klarisai, neprasījis atvaļinājumu priekšniecībai. Veselas divas nedēļas Batilde ik brīdi atcerējās māti un sauca to, pēc tam viņa sāka interesēties par Bivā sapirktajām rotaļlietām, un tad atvien retāk atcerējās māti. Viņa noticēja, ka Klarisa aizgājusi paciemoties pie tēva un vienu otru reizi tikai ieminējās, kad atgriezīsies tie abi. Beidzot, plīvurs, kas dzīves pirmos gadus šķir no lurpmākajiem, pamazām palika arvien tumšāks un pilnīgi Batildei aizsedza viņu tēlus.

Labākā istaba bija atdota Batildei. Otrā dzīvoja pats Bivā, bet trešajā — Nanete. Tā bija labsirdīga, brīnišķa sieviete. Viņa prata sagādāt labus ēdienus, adīja siltas zeķes, vērpa tik jauki, kā pati Svētā Jumprava. Neraugoties uz visiem viņas talantiem, Bivā drīz vien saprata, ka viņi abi nespēj sniegt Batildei vajadzīgo audzināšanu Kad Batilde iemācīsies rakstīt, adīt un vērpt, viņa zinās tikai pusi no tā, ko tai vajadzētu prast, jo Bivā bija nolēmis izpildīt savu pienākumu līdz galam. Viņš vispār bija viens no tiem cilvēkiem, kas domā ar sirdi, un saprata, ka Batilde, kļuvusi par viņa audžumeitu, tomēr būs un paliks Klarisas un Alberta īstā meita. Viņš nolēma sniegt tai audzināšanu, kas neatbilstu vis viņas tagadējam stāvoklim, bet gan tam vārdam, kurā tā saucās.

Pie šāda slēdziena viņš nonāca, spriezdams visai vienkārši: par savu dienestu viņš bija pateicību parādā Albertam, tātad — visa viņa alga piederēja Batildei. Vadoties no šāda atzinuma, visus savus gada ienākumus — deviņi simti livrus viņš sadalīja sekojoši: četri simti piecdesmit livrus nozīmēja Batildes mūzikas, zīmēšanas un deju stundām, bet pārējos četri simti piecdesmit livrus — viņas pūram.

Aplēsdams, ka Batilde varētu aprecēties pēc četrpadsmit gadiem, tas ir, sava mūža astoņpadsmitajā gadā, viņš līdz tam laikam cerēja viņai iekrāt ar procentiem apmēram desmit tūkstošus livru. Sis kapitāls, protams, nebija nekāds lielais, Bivā pats to ļoti labi saprata, — bet lai kā tas arī nelauzīja galvu, viņš tomēr nekā cita nespēja izdomāt.

Kas attiecās uz izdevumiem par uzturu, dzīvokli, citām savām un Batildes vajadzībām, Nanetes algu un tā tālāk, — tad Bivā cerēja tos segt ar ienākumiem par stundu pasniegšanu un pārrakstīšanas darbiem, ko viņš nolēma atkal uzsākt. Protams, tad viņam vajadzēs celties pulksten piecos no rīta un doties pie miera vakarā desmitos. Bet viņš kaut ko arī iegūs: pagarinās savu dzīvi katru dienu par piecām stundām.

Dievs svētīja viņa cēlo nodomu: stundu un pārrakstīšanas darbu viņam netrūka. Pēc pāris gadiem, kad Batilde pabeidza savu mācīšanos pie viņa, viņš varēja jau pievienot deviņi simti livru pie sava kapitāla un noguldīt visu naudu uz Batildes vārda.

Sešus gadus vecajai Batildei jau bija viss, kas ne vienmēr bija pieejams pat bagātnieku bērniem, — dejas, mūzikas un zīmēšanas skolotāji.

Bet bija jau arī patīkami upurēties tik brīnišķa bērna labā. Dievs to bija apveltījis ar laimīgu dabu: likās, viņai nekas nebija jāmacās, viņa tikai atcerējās to, ko bija piemirsusi. Arī cerības uz skaistumu, ko tā deva jau agrā bērnībā, spīdoši attaisnojās.

Bivā jutās bezgala laimīgs, kad dzirdēja skolotājus cildinām meiteni gandrīz vai pēc katras stundas.

Katru svētdienu, ģērbies labākajās drēbēs, viņš ar Ba-tildi pie rokas, izgāja pastaigā. Parasti viņš pastaigājās pa Poršeronas ceļu, kur bieži varēja redzēt bumbu spēlmaņus. Kādreiz Bivā |oti cienīja šo sportu; tagad, pats nepiedalīdamies spēlē, viņš pārvērtās tiesnesī. Katrā nesaprašanās gadījumā spēles dalībnieki griezās pie viņa kā strīdīgā jautājuma izšķīrēja. Un bija jāatzīst, viņa acumērs bij tik nemaldīgs, ka no pirmā acu uzmetiena viņš jau varēja noteikt, kura bumba nokritusi tuvāk mērķim. Viņa spriedums nekad netika apstrīdēts.

Bet Bivā vēlēšanās pastaigāties tieši šajā vietā nebija gluži egoistiska. Netālu no šejienes atradās purvs, kura tumšie ūdeņi pievilināja sev daudz tauriņu. Batildei nebija lielāka prieka, kā skraidīt pakaļ tauriņiem ar zaļu tīkliņu rokās, pie kam viņas gaišie mati brīvi plīvoja vējā. Viņas baltais tērps gan stipri cieta no šādas nodarbošanās, bet, rūpēdamies tikai par Batildes prieku, Bivā ar filozofisku mieru uzlūkoja visus viņas nedarbus. Par meitenes tērpiem vajadzēja rūpeties Nanetei. Aukle gan rūca, Batildi apskatot, bet Bivā to apklusināja, plecus paraustīdams. — «Ko lai dara, — viņš sacīja, — tā jau tai pasaulē iekārtots: vecums rūc, bet jaunība skraida.» — Nanete, ļoti cienīdama gudrus izteicienus, kurus pie reizes izmanoja arī viņa pati, pakļāvās šai morālei.

Dažreiz Bivā piekāpās Batildes lūgumam un devās uz Monmartru, kur meitene varēja apskatīt dzirnavas. Tādās dienās viņi izgāja no mājas ļoti agri. Nanete paņēma līdzi arī pusdienas. Mājup atgriezās visi ap pulksten astoņiem vakarā, un Batilde ceļā parasti aizmiga Bivā rokās.

Tā tas gāja līdz 1712. gadam, kad karalis, naudas līdzekļiem samazinoties, glābiņu saskatīja algas neizmak-sāšauā kalpotājiem. To Bivā uzzināja no kasiera, kad viņš ieradās pie tā pēc mēnešalgas. Glītraksta meistars izbrīnā pavērās kasieri: viņam nekad nebija ienācis prātā, ka arī karalim kādreiz varētu pietrūkt naudas. Tāpēc viņš mierīgi aizgāja, dziedādams savu iemīļoto dziesmiņu:

Laissez-inoi aller,

Laissez-moi jouer, etc.,

un turpinādams domāt, ka tikai vienkārša nejaušība pagaidām atlikusi, bet ne galīgi izbeigusi algas izmaksu.

— Velns parauj! — iesaucās viens no viņa darba biedriem, kas nesen vēl bija saņēmis paaugstinājumu: — jūs, jādomā, jūtaties ļoti jauki, ja dziedat pat tad, kad jums neizmaksā algu.

— Kas noticis? — Bivā pabrīnījās.

— Jūs taču bijāt pie kasiera?

Biju

— Jums algu izmaksāja?

— Nē. Sacīja, ka naudas nav.

— Ko jūs teiksiet uz to?

— Nu, mums samaksās uzreiz par diviem mēnešiem.

— Labi teikts! Dzirdi Dikuruā, — kalpotājs pievērsās savam kaimiņam. — Viņš domā, ka mums samaksās par diviem mēnešiem uzreiz. Kāds gan bērns ir šis mūsu Bivāl

— Kad dzīvosim, tad redzēsim, — tas atbildēja.

— Protams, — atsaucās Bivā, noticēdams pats savu vārdu pareizībai.

— Bet, ja jums nesamaksās arī par nākamo un turpmākajiem mēnešiem?

— Kungs, — Bivā sacīja, — desmit gadus karalis man maksāja kārtīgi. Viņam, tātad, ir tiesības tagad izmantot pie manis nelielu kredītu.

— Kāds glaimotājs! — attrauca kalpotājs.

Pagāja mēnesis, pienāca algas diena. Bivā piegāja pie kases pilnīgā pārliecībā, ka saņems algu par diviem mēnešiem. Bet, par lielu izbrīnu, viņam atbildēja tāpat kā pagājušo reizi, ka kase tukša. Bivā ieminējās, kad tad kasē atkal būs nauda? Kasieris atbildēja, ka viņš esot pārāk ziņkārīgs. Bivā atvainojās un atgriezās savā vietā, šoreiz aizmirsis nodziedāt savu iemīļoto dziesmiņu.

Tai pašā dienā viņa darba biedrs pameta savu vietu. Grūti bija atrast jaunu darbinieku, kas būtu ar mieru strādāt arī bez algas, bet šis darbs tomēr nevarēja palikt nepadarīts. Priekšnieks visu šo papildu darbu uzvēla Bivā pleciem. Bivā to uzņēmās bez pretošanās, un tā kā laika viņam bija diezgan, tad mēneša beigās viss bija jau izpildīts.

Bet algu neizmaksāja arī par trešo mēnesi. Tas bija īsts bankrots.

Bivā tomēr izpildīja savu pienākumu. To, ko viņš bija apsolījis pirmā acumirkļa iespaidā, tas ir, kredītu kara-lļin, — to viņš turpināja darīt apzinīgi. Vajadzēja tikai paņemt mazliet naudas no noguldītā kapitāla, kas jau līdzinājās divu gadu algas summai.

Bet Batilde pa to laiku auga. Viņa nu jau bija trīspadsmit gadus veca, ļoti skaista meitene. Viņa pilnīgi apzinājās savu grūto stāvokli. Pēdējo mēnešu laikā, aizbildinādamās ar vēlēšanos spēlēt klavieres vai zīmēt, viņa atteicās no pastaigāšanās svētdienās. Bivā nekā nenoskārta šajā dziņā pēc mierīgas mājā sēdēšanas, kas tik pēkšņi bija pamodusies meitenē. Pāris reizes viņš mēģināja iziet no mājas viens, bet drīz vien atzina, ka pastaigāšanās bez Batildes tam nesagādā nekāda prieka. Tad viņš nolēma,— kā īsts parīzietis, kam vismaz kaut reizi mēnesī jāieelpo svaigs gaiss, — uzmeklēt dzīvokli ar dārzu. Bet šāds dzīvoklis tagad viņam bija par dārgu. Par laimi, Tan-Perdī ielā viņš atrada dzīvokli, kur dārzu tas varēja atvietot ar terasi. Viņam pat likās, ka gaiss tur būs tīrāks, nekā dārzā. Priecīgs viņš to pastāstīja Batildei, atzīmēdams tikai vienu šī jaunā dzīvokļa trūkumu: viņas un Nanetes istabas atradīsies ceturtajā stāvā, bet viņa istaba — piektajā stāvā. Batildes acīs šāds trūkums šķita visai vēlams. Kopš kāda laika viņa instinktīvi sāka saprast, ka viņai neklājas dzīvot blakus cilvēkam, kas gan nebija vēl visai vecs, bet nebija arī ne viņas tēvs, ne vīrs. Viņa centās pārliecināt Bivā, ka, spriežot pēc viņa vārdiem, viņam nelaimēsies atrast labāku dzīvokli, un ieteica viņam saņemt to pēc iespējas drīzāk. Apburtais Bivā atteicās no vecā dzīvokļa un iemaksāja rokas naudu par jauno dzīvokli. Drīz pēc tam viņi aizgāja tur dzīvot. Tā bija trešā dzīvokļa maiņa Bivā dzīvē pēdējo divdesmit gadu laikā — un tad arī tikai sevišķu apstākļu dēļ. Bivā nebija nepastāvīgs īrnieks.

Batildei bija taisnība. Kopš tā laika, kad tērpā sāka iezīmēties viņas krūšu izveidošanās, bet cimdi sāka apslēpt viņas smalkās rokas, kopš tā laika, kad no agrākās Batildes bija palikušas vairs tikai viņas mazās kājiņas, — visi sāka ievērot, ka Bivā vēl. nemaz nav tik vecs. Kļuva ari zināms, ka reizes piecas vai sešas tas bija jau atteicies no izdevīgas partijas Sievietes, kas cildināja Bivā, kad meitenei bija vēl tikai seši gadi, sāka apvainot to netikumībā, kad tā kļuva piecpadsmit gadus veca.

Nabaga Bivā! Istaba, kas atradās blakus Batildes istabai, nekad nespētu mitināt nevainīgāku par viņa galvu, kurā nekad vēl nebija dzimusi neviena netīra doma...

Tan-Perdī ielā lieta kļuva vēl ļaunāka. Tur, kur bija zināma Bivā augstsirdīgā rīcība, atmiņas par to vēl varēja aizsargāt to no pļāpām. Kopš tā laika bija jau pagājis daudz gadu, un Paževenas ielā sāka aizmirst viņa cēlo rīcību. Būtu bijis ļoti dīvaini, ja pļāpas, kas jau bija dzirdamas šai ielā, nebūtu sekojušas tam arī pilsētas otrā malā, kur to nepazina nemaz. Pierakstīšanās zem diviem uzvārdiem, kas izslēdza domas par radniecību, tūlīt modināja aizdomas.

Atlika vēl tikai minējums, ka Batilde ir viņa vētrainās jaunības mīlas bērns, kuru nav svētījusi baznīca. Bet šis minējums izgaisa tūlīt, tiklīdz uzmeta skatu viņiem abiem. Batilde bija gara un slaida, Bivā — mazs un paresns. Batildei bija melnas, dedzīgas acis, Bivā — zilas un bez jebkādas izteiksmes. Batildes sejas krāsa bija maiga, viņam — ziedoši rožaina. Beidzot — viss Batildes izskats bija aristokrātisks, bet Bivā bija tipisks pilsonis no galvas līdz kājām. Rezultātā — sievietes Batildi uzlūkoja ar nicināšanu, bet vīrieši Bivā sauca par laimīgu vientiesīti.

Jāsaka taisnība: Denī kundze bija pēdējā, kas noticēja šim tenkām. Vēlāk mēs pastāstīsim, pie kādiem apstākļiem viņa tām noticēja.

Bet pa to laiku attaisnojās tā ierēdņa vārdi, kas jau laikus bija pametis neatalgotā darba vietu. Bija jau pagājuši pusotra gada, kamēr Bivā nesaņēma algu, kaut gan tas vēl kārtīgi izpildīja savu darbu. Pie tam viņš vēl baiļojās, ka tikai ministrs, izdevumu samaksāšanai, nesamazina arī kalpotāju štatu. Un, neraugoties uz to, ka darbs laupīja Bivā sešas stundas dienā, kuras viņš varētu izlietot daudz izdevīgāk, viņš tomēr uzskatītu par lielu nelaimi, ja tam vajadzētu pazaudēt šo vietu. Viņa centība darbā vēl vairojās, lai gan mazinājās cerības par algas izmaksas atjaunošanu. Protams, būtu bijis pārāk smieklīgi padzīt cilvēku, kas strādā tik nesavtīgi.

Neziņa par laiku, kad īsti beigsies šī strādāšana bez atalgojuma, kas tik strauji mazināja viņa ietaupījumu, arvien biežāk piespieda Bivā pārdomāt savu stāvokli. Ba-tilde ievēroja viņa nemieru un saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Ar sievietei tik raksturīgo nojautu, viņa saprata, ka būtu veltīgi izvaicāt Bivā, un tāpēc nolēma izvaicāt Naneti. Sākumā Nanete izvairījās, pēc tam, nespēdama pretoties meitenes lūgumam, izstāstīja tai visu. Batilde uzzināja, ka Bivā, lai būtu ar šo samaksāt viņas skolotājiem un lai varētu kaut cik iekrāt arī viņas pūra tiesai, strādā rītos no pieciem līdz astoņiem, bet vakaros — no deviņiem līdz divpadsmitiem; ka viņš pārāk norūpējies, jo viņš, neraugoties uz divkāršo darbu bibliotēkā, būšot drīz spiests atzīties viņai, ka nepieciešams izdevumus samazināt līdz minimumam. Batildes pirmā vēlēšanās, uzzinot par šādu uzupurēšanos, bija — krist ceļos sava audžutēva priekšā un skūpstīt tā rokas. Bet tad viņa pārdomāja, nākusi pie atziņas, ka viņa miera labā, nepieciešams izlikties, ka tā nekā nenojauš. Un viņas meitas skūpstā labsirdīgais vientulis arī nespēja sajust visu to sirsnīgo pateicību, visu to godbijību, ko viņa tajā ielika.

19. Batilde

Otrā dienā Batilde smiedamās paziņoja Bivā, ka pēc viņas domām skolotāji nekā vairāk tai vairs neiemācīs, tāpēc, ka viņa jau zinot visu to, ko zinot tie. Neesot vairs nozīmes tiem veltīgi maksāt naudu. Bivā noticēja: viņam šķita, ka Batilde jau zīmē ļoti labi un arī dzied ne mazāk apburoši. Pie tam, arī paši skolotāji atzina, ka tie vairs nav vajadzīgi viņai un tagad tā pati jau spēj turpināt sava talanta tālāko izkopšanu.

Pats par sevi saprotams, tas ļoti palika pašam Bivā. Bet Batildei nepietika tikai ir izdevumu samazināšanu vien, — viņa nolēma pavairot arī ienākumus. Vienlīdzīgus sasniegumus ieguvusi zīmēšanā un dziedāšanā, viņa saprata, ka tikai pirmā tai var atnest peļņu, bet otrā paliks tikai laika pakavēšanai atpūtas brīžos. Visas savas spējas un uzmanību viņa tagad pievērsa zīmēšanai un sasniedza lielus panākumus. Beidzot viņa vēlējās uzzināt savu darbu vērtību; viņa palūdza Bivā parādīt papīra un krāsu tirgotājam divus savus pasteļzīmējumus — bērnu galviņas un pavaicāt, cik tie varētu maksāt. Bivā, viltību nenojaušot, bija ar mieru to izdarīt un izpildīja šo audžumeitas vēlēšanos savā parastā bērnišķā naivumā. Pie šādiem piedāvājumiem pieradušais veikalnieks nevērīgi aplūkoja zīmējumus un paziņoja, ka nevar par tiem piesolīt vairāk kā piecpadsmit livrus. Bivā, kuru neapvainoja vis cena, bet veikalnieka nevērīgā izturēšanās pret viņa meitenes talantu, izrāva portretus tam no rokām un sausi pateicās tam par laipnību.

Veikalnieks, domādams, ka Bivā apvainojusi zemā cena, piesolīja par abiem zīmējumiem četrdesmit livrus. Bivā, kas neaizmirsa ļaunu, kad lieta grozījās ap Batildes talanta nicināšanu, sausi atbildēja, ka nemaz nevēlas pārdot zīmējumus, — par cenu viņš tikai apvaicājies aiz ziņkārības. Kā jau zināms, gleznas, kuras nepārdod, strauji ceļas cenā: veikalnieks piedāvāja piecdesmit livrus. Bet Bivā, pat nepadomājis, ka var izmantot šo piedāvājumu, ielika zīmējumus mapē, un tāda cilvēka izskatā, kura lepnums dziļi aizvainots, devās uz savu darba vietu.

Kad viņš atgriezās, veikalnieks, it kā nejauši, stāvēja pie durvīm, — bet Bivā aizsteidzās tam garām. Veikalnieks to panāca, uzlika roku tā plecam un ieminējās, vai viņš tomēr negribētu pārdot tos zīmējumus. Bivā otrreiz atbildēja, vēl vairāk neapmierinātā balsī, ka šie zīmējumi nav pārdodami.

— 2ēl, ļoti žēl, — veikalnieks atsaucās, — es par tiem samaksātu pat visus astoņdesmit livrus. — Un, vienaldzīgi atgriezdamies pie veikala durvīm, viņš tomēr neuzkrītoši nolūkojās Bivā aiziešanā. Kaligrāfs turpināja ceļu vēl augstāk paceltu galvu, kas viņa augumu darīja vēl komiskāku, un drīz pazuda aiz ielas stūra.

Batilde dzirdēja viņa soļus kāpnēs. Viņa steidzās to saņemt, uztraukusies par spertā soļa rezultātiem. Apvijusi rokas viņa kaklam, tā jautāja:

— Nu kā, mans dārgais, ko saka Papiljons?

— Papiljons, — Bivā atbildēja, kabatas lakatiņā pieri slaucīdams, — nelietis!

Batilde nobālēja.

— Kāpēc?

— Protams, tā. Tai vietā, kur vajadzētu dievināt tavus zīmējumus, viņš tos uzdrošinājās kritizēt.

— Tikai to? — meitene iesmējās. — Viņam taču taisnība. Neaizmirstiet, ka es vēl mēms. Vai viņš kaut ko piesolīja jums par tiem?

— Jā, viņam netrūka nekaunības.

— Cik? — viņa jautāja uztraukumā. '

— Viņš piesolīja astoņdesmit livrus.

— Astoņdesmit ..vrus? — Batilde iesaucās. — Jūs kļūdāties, mans draugs!

— Nē, nekļūdos. Četrdesmit livrus par zīmējumu.

— Bet tas taču ir četrreiz vairāk par viņu īsto vērtību! — priecīgi iesaucās meitene un sasita plaukstas.

— Varbūt, — Bivā atbildēja, — bet es tam negribu ticēt. Bet šis Papiljons tomēr ir nelietis.

Batilde tā vis nedomāja. Nevēlēdamās strīdēties, viņa pārmainīja sarunu, paziņodama, ka pusdienas jau galdā. Sī ziņa parasti pārvērta visu viņa domu gaitu. Bez tālākām sarunām Bivā atdeva tai mapi un devās ēdamistabā, jautri dziedādams:

I.aissez-moi, aller,

Laissez-moi jouer, etc.,

Un viņš iebaudīja pusdienas ar lielisku apetīti, kā vienmēr, it kā viņa tēvišķā patmīlība nemaz nebūtu bijusi apvainota.

Tai pašā vakarā, kad Bivā uzgāja augšā. lai sēstos pie saviem pārrakstīšanas darbiem, Batilde lika Nanetei aiznest zīmējumus Papiljonam.

Nanete aizgāja un Batilde bailēs gaidīja tās atgriešanos. Viņai likās neiespējami, ka par viņas zīmējumiem maksātu tik daudz.

Pēc desmit minūtēm Nanete atnesa naudu.

Batilde paņēma monētas, pavērās tajās asaru pilnām acīm, pēc tam nolika tās uz galda, klusi piegāja gultai un nometās ceļos krustā sistā tēla priekšā. Viņa karsti pateicām Dievam par to, ka radusies iespēja atmaksāt kaut daļu Bivā par visu to, ko tas darījis viņas labā.

Nākamajā dienā Bivā, atgriezdamies no bibliotēkas, nolēma iet garām Papiljona veikalam, lai pakaitinātu tā īpašnieku. Bet cik liels bija tā izbrīns, kad tas vitrīnā ieraudzīja Batildes zīmējumus greznos rāmjos. Durvis atvērās un parādījās veikalnieks.

— Nu kā, mēs pārdomājām? — tas sacīja. — Tomēr nolēmāt pārdot galviņas, kuras nebija pārdodamas? Nudien, es nedomāju, ka jūs man esat tik viltīgs kaimiņš. Jūs izvilinājāt man no kabatas astoņdesmit livrus! Bet tas, protams, ir nieki! Pasakiet Batildes jaunkundzei, ka aiz cienības pret viņas jaukajām īpašībām, esmu ar mieru katru mēnesi no viņas atpirkt divus zīmējumus par tādu pašu cenu. Tikai ar noteikumu, ka gada laikā viņa nevienam citam nepārdos savus zīmējumus.

Bivā bija iznīcihāts. Atbildei nomurminājis pāris vārdus, viņš devās mājās, uzmanīgi likdams savu spieķi uz trotuāra, — liela uzbudinājuma pazīme. Klusu uzkāpa pa kāpnēm un ieradās Batildes istabā gluži negaidot. Meitene zīmēja — kādu citu, jaunu galviņu.

Ieraudzījusi Bivā uztraukušos stāvam pie durvīm, Ba-tilde nometa zīmuli un steidzās tam pretī. Bivā noslaucīja lielas asaras, kas plūda no viņa acīm, un skumji sa-cīj a:

— Tātad manu labdaru, Klarisas Greijas un Alberta de Rošē bērns strādā, lai uzturētu sevi?

— Ko jūs, dārgais tēvs? Es nestrādāju, bet vienkārši īsinu laiku, — atbildēja viņa, raudādama un smiedamās.

Vārdi «dārgais tēvs» viņas lupās nozīmēja «dārgais draugs»; tos viņa lietoja vienmēr, kad Bivā bija sarūgtināts. Bet šoreiz šī viltība nepalīdzēja.

—. Nē, es jums neesmu tēvs, neesmu pat draugs, — viņš nomurmināja, bēdīgi galvu šūpodams. — Esmu vienkārši nobaga Bivā, kam karalis pārtraucis algas izmaksāšanu, un kas ar savu spalvu nopelna pārāk maz, lai varētu sniegt jums pienācīgu audzināšanu.

Viņš izmisumā nolaida rokas. Spieķis nokrita dārdēdams.

— Vai jūs vēlaties, lai es nomirtu bēdās? — Batilde iesaucās un sāka skaji raudāt. Viņai nācās grūti vienaldzīgi nolūkoties audžutēva bēdīgajā sejā.

— Manis dēļ tu vari nomirt, bērns? — viņš iesaucās maigā balsī. — Ko es tik briesmīgu esmu pateicis? Ko esmu izdarījis?

Bivā bija spējīgs nokrist ce|os viņas priekšā.

— Beidzot! Tagad es jūs mīlu, mans labais... Mīlu, kad jūs sakāt man «tu». Tiklīdz jūs mani uzrunājat «jūs», — man tūlīt liekas, ka jūs esat dusmīgs; tad es nespēju neraudāt.

— Es nevēlos, lai tu raudātu, — Bivā sacīja. — Lai Dievs nedod tev bieži raudāt!

— Būs jāraud, ja jūs neatļausiet man rīkoties, kā man patīk.

Batildes draudi piespieda to nodrebēt. Kopš tās dienas, kad kā bērns viņa apraudāja savu māti, neviena asara nebija noritējusi pār viņas vaigiem.

— Labi. — Bivā sacīja, — dari kā vēlies. Bet apsoli man, ka tai dienā, kad karalis man samaksās...

— Labi, labi, — Batilde pārtrauca, — par (o mēs parunāsim vēlāk, bet tagad jūsu dc| atdziest pusdienas.

Meitene saņēma to zem rokas un ieveda ēdamistabā. Ar saviem jokiem un smiekliem viņa izgaisināja viņa skumjās domas.

Kas notiktu, ja nabaga Bivā uzzinātu vjsu patiesību?

Batilde saprata, ka izdevīgi viņa varēs pārdot savus zīmējumus tikai tad, ja nepārdos tos lielākā vairumā. Viņas domas bija pareizas: tirgotājs apsolīja pirkt no tās divus zīmējumus mēnesī, bet arī tikai tad — ja tā citiem nepiedāvās tos. šādi divi zīmējumi prasīja tai tikai astoņas, desmit dienas darba mēnesī. Atlika vēl divdesmit dienas, kuras nevarēja atstāt neizmantotas. Batilde nolēma nodoties izšūšanas darbiem, — mākslai, kurā tai bija tikpat lielas dotības kā zīmēšanā. Nanetei vajadzēja uzmeklēt viņai kādu darbu pie saviem paziņām.

Nanete devās izlūkošanas gaitās un viņai nevajadzēja ilgi meklēt. Smalki rokdarbi toreiz bija lielā cieņā. Ba-gatas dāmas maksāja piecdesmit luidorus par izšūtu rokdarbu un draiski skraidīja birztalās caurspīdīgos tērpos. Tērpi bieži saplīsa un tos vajadzēja tā salāpīt, lai notikušo apslēptu mātes vai vīra acīm. Tajos laikos šuvējas nopelnīja vairāk pie lapīšanas darbiem, neka pie jaunu tērpu šūšanas. Jau pie pirmā šāda darba Batilde paradīja brīnišķīgas spējas. Likās, adatu tai bija devusi labā feja. Dāmas cildināja nepazīstamo Penelopi, kas dienā atjaunoja visu to, ko dāmas naktī saplēsa.

Pateicoties Batildes darbam, no kura krietna tiesa palika noslēpta Bivā acīm, pārticība, kas likās, jau bija sākusi zust, atkal ieplūda mājā no diviem avotiem.

Tagad Bivā, nebaidīdamies vairs trūkuma, nomierinājās un, redzēdams, ka svētdienas pastaigas vairs neatjaunojās, nolēma izmantot terasi, kuras dej viņš bija noīrējis šo dzīvokli.

Astoņas dienas viņš tur pavadīja priekšdarbos, pa stundai rītā un vakarā, slēpdams no visiem, pat no Batildes, savus nodomus.

Viņš nolēma ierīkot fontānu, mākslīgu alu un lapeni. Vajag redzēt parīzieti, kas vēlas realizēt vienu no saviem sapņiem, lai saprastu, ko var sasniegt cilvēka pacietība. Strūklaku ierīkot nebija grūti. Ūdens noteku renes atviegloja šo darbu. Sevišķas pulēs neprasīja arī lapene: bija vajadzīgi tikai daži dēļi, zaļā krāsā nokrāsoti, jasmīna un meža vīnogulāju apvīti. Vislielākās pūles prasīja mākslīgās alas ierīkošana šajā jaunajā Semiramidas dārzā.

Svētdienas rītā Bivā devās uz Vensenas mežu. Tur tas savāca tos dīvainos akmeņus, no kuriem daži atgādināja mērkaķu galvas, citi — gulošu zaķi, citi — torņu smailes, un vēl citi — sēnes. Salasījis tos pietiekamā daudzumā, viņš lika akmeņus ratu stūmējam nogādāt Tan-Perdī ielā. Ikkatrs šāds vezums tam izmaksāja vienu livru. Trīs mēnešus viņš papildināja šo kolekciju.

No akmeņiem viņš pievērsās augu pasaulei. Ikkatrs augs, kas neuzmanīgi parādījās zemes virsū kā vijīgus likumus metoša čūska, kļuva Bivā īpašums. Ar nelielu sirpi rokā, tas pastaigājās pilsētas apkārtnē, uzmanīgi pētīdams zemi, it kā apslēptu mantu meklēdams. Pamanījis piemērotu krūmiņu, kā izsalcis tīģeris tas uzbruka laupījumam un, pieplacis zemei, izrāva krūmiņu ar visām saknēm. Sie cītīgie meklējumi, kurus veltīgi pūlējās noliegt Vensenas un Sen-Klu mežsargi, ilga veselus trīs mēnešus. Tad Bivā priecīgi atzina, ka viss vajadzīgais materiāls jau savākts.

Tagad iesākās arhitekta darbs. Visi akmeņi tika vēlreiz pārcilāti un apskatīti, lai tos varētu vislietderīgāk izlietot. Ikkatrs no tiem tika nolikts un ar cementu nostiprināts tā, lai krasāk izceltos tā līdzība cilvēka galvai, dzīvnieka ķermenim, auga, aug|a vai zieda figūrai. Drīz vien izveidojās fantastisku figūru apvienība, kurā ievijās staipekļu augi, kas — nezin par kādiem grēkiem līdzinājās rāpuļiem. Beidzot bija gatava arī velve: no tās nokārās lieliska hidra, kuras septiņas galvas Bivā izrotāja emaljas acīm un purpura drēbes dzeloņiem. Rezultātā, kad drūmā ala bija pabeigta, pat pats Bivā tai tuvojās ar zināmu baiļu sajūtu. Pirmajā laikā viņš ne par kādu maksu neuzdrošinātos naktī iziet terasē.

20. Precinieks

Bivā Babilonas celtne prasīja tam divpadsmit mēnešus ilgu darbu. Sai laikā Batilde kļuva piecpadsmit gadus veca, un viņa bija izvērtusies apburošā jaunavā. Sai laikā viņu pamanīja Bonifass Denl. Denī kundze, kura neko nespēja atteikt savam luteklim, devās uz Paževenas ielu uzzināt, kas īsti ir Bivā un Batilde. Ieguvusi diezgan apmierinošas ziņas, viņa sāka tos apciemot kā jau tuvus kaimiņus, un pat laipni ielūdza tos pie sevis. Sis ielūgums

bija izteikts tik miji, ka Batilde, neraugoties uz viņas lielo nepatiku pret vizītēm, nespēja to atteikt. Bivā nopriecājas, ka radusies izdevība iepriecināt Batildi. Sirds dziļumos viņš jau Batildi pielīdzināja Denī kundzes meitām, pie tam būdams pārliecināts, ka uzvaru gūs viņa audzēkne. Tēvišķs lepnums nav svešs pat viscēlākajām sirdīm.

Tomēr, viss notika ne gluži tā, kā cerēja Bivā. Jau no pirmā acu uzmetiena kaimiņiem, Batilde saprata, ar ko darīšana, un pareizi novērtēja savas bezgaumīgās sāncenses. Kad viņai parādīja jaunkundžu zīmējumus un piespieda tos apbrīnot, viņa paziņoja, ka viņai nav nekā tāda, ar ko viņa varētu lepoties, kaut gan Bivā zināja, ka viņas mapē glabājas divas brīnišķīgas galviņas: Kristus bērniņa un apustuļa Jāņa. Bet ar to vēl vizīte nebeidzās. Kad Batildi palūdza kaut ko nodziedāt pēc jaunkundžu koncerta, — viņa neatteicās, bet nodziedāja kādu mazu dziesmiņu, kaut gan nesen vēl viņa bija iestudējusi komplicētu āriju, kas ilga trīsceturtda|stundas, un kas tik ļoti patika Bivā. Tomēr, par lielu izbrīnu Bivā, tāda Batildes uzstāšanas tikai pavairoja Denī kundzes labvēlību viņai.

Deni kundze jau agrāk bija dzirdējusi par meitenes talantiem, un viņas mātes sirds bija visai noraizējusies par savu meitu sekmēm. Viņa visai mīļi izturējās pret Batildi un, kad tā aizgāja, paziņoja, ka tā ir apdāvināta meitene, neraugoties uz savu kautrību, un tā visi tās cildinājumi nav nemaz pārspīlēti. Kada Denī kundzes paziņa ieminējās tai par Bivā un Batildes savādajām attiecībām. Denī kundze to dusmīgi norāja un paskaidroja, ka viņa ļoti labi pazīst viņu pagātni, kas tiem var darīt tikai godu. Denī kundze atjāva sev mazliet samelot: notikuma sīkumi tai nebija zināmi; bet Dievs viņai piedos šo grēku, ko tā izdarīja savas labsirdības dēļ.

Bonifass, pateicoties savai pilnīgai niecībai, tovakar varēja paspīdēt tikai ar savu muļķību. Batilde tam nepiegrieza ne mazākās ievērības. Bonifass, kas to bija iemīlējis jau iztālēm, tagad galīgi pazaudēja galvu. Caurām dienām viņš nu stāvēja pie savas istabas loga, un Batilde bija spiesta turēt savu logu aizvērtu. Bonifass toreiz apdzīvoja d’Armāntala istabu.

Batildes izturēšanās, ko varēja izskaidrot tikai ar tās kautrību, tikai iekvēlinaja Bonifasa jūtas. Sava dēia ietekmēta, māte no jauna devās uz Orti ielu un tur no kurlās, pusaklās šveicara sievas uzzināja dažus sīkumus par Kla-risas nāvi un Bivā attiecībām pret to un Batildi. Vecene bija jau aizmirsusi senā notikuma personu vārdus. Viņa atcerējās tikai, ka tēvs bijis skaists virsnieks, kas kritis Spānijā, bet māte — dai|a, jauna sieviete, kas mirusi bēdās un nabadzībā. Sīs atmiņas tai bija sevišķi dzīvas vēl tāpēc, ka Klarisa mira tai pašā gadā, kad nomira tās mīļais suns.

No savas puses arī Bonifass devās izziņu medībās. Drīz vien viņš šo to arī uzzināja. Prokurors, pie kura tas stradāja, bija Bivā notāra draugs. Tādā kārtā Bonifass uzzināja, ka viņa kaimiņi pēdējos desmit gados nogulda ik gadu apmēram piecdesmit livrus. Kopā ar procentiem Batildei jau iekrājies apmēram septiņi vai astoņi tūkstoši liels kapitāls. Tā nebija liela nauda Bonifasam, kas, pēc mātes domām, varēja pretendēt uz trīs tūkstoši livru lielu gada renti. Bet šis kapitāls tomēr liecināja, ka kaimiņi, ja tie arī nebija bagāti, tomēr nedzīvoja trūkumā.

Mēnesi vēlāk, Denī kundze, redzot, ka Bonifasa jūtas kļūst karstākas, un meitene tā patiešām cienīga, — viņa nolēma atklāti lūgt Balildes roku savam dēlam. Kādu pēcpusdienu, stāvēdama sava nama durvīs, viņa ieraudzīja Bivā atgriežamies mājās; viņa pamāja ar roku, tā uzaicinādama viņu ienākt pie viņas. Bivā saprata viņas zīmi, un, cepuri rokas turēdams, sekoja tai. Viņa ieveda to sava dzīvokļa attālākajā istabā, aizvēra durvis, lai neviens tos netraucētu, palūdza to apsēsties un tad svinīgi lūdza Batildes roku savam Bonifasam.

Sis priekšlikums galīgi apstulboja Bivā. Viņam nekad vēl nebija ienācis prātā, ka Batilde varētu kādreiz apprecēties. Dzīve bez Batildes viņam šķita neiespējama, un viņš nobālēja jau domājot vien par iespēju meiteni pazaudēt.

Denī kundze bija pārāk laba novērotāja, lai nepamanītu, cik savādu iespaidu viņas vārdi atstāja uz kaimiņu. Viņa vēlējās likt tam noprast, ka viņa uztraukums nav pagājis tai secen. Viņa laipni piedāvāja tam paostīt sāli, ko tā vienmēr glabāja uz kamīna, lai tai būtu iemesls mūžīgi sūdzēties par saviem vārgajiem nerviem. Tā vietā, lai iztālēm paostu sāli, Bivā iebāza degunu kārbā. Efekts bija pārsteidzošs. Viņš uzlēca kājās ka sadzelts, un viņa seja nosarka; desmit minūšu laikā tas šķaudīja bez atpūtas. Beidzot, viņš pietiekami nomierinājās un atbildēja, ka saprot, kādu godu parāda viņa audžumeitai, bet turot par savu pienākumu ziņot par to viņai pašai, kurai viņš atvēlot teikt gala vārdu šai lietā. Denī kundze atzina, ka viņam taisnība, un, pavadījusi to līdz durvīm, apliecināja tam savu draudzību.

Bivā atrada Batildi ļoti uztrauktu: viņš bija nokavējis pusdienas par veselu pusstundu, kas nekad vēl nebija noticis. Viņas nemiers kļuva vēl lielāks, kad tā ieraudzīja Bivā bēdīgo seju. Viņa gribēja, lai tas pastāsta, kas noticis, — bet Bivā izvairījās no sarunas, vēlēdamies to atlikt uz pēcpusdienu, lai pagūtu kaut cik sagatavoties šai sarunai. Batilde atbildēja, ka viņa nesēdīsies pie pusdienu galda, pirms tas nebūs piekāpies. Un viņš piekāpās un atstāstīja notikušo.

Batilde sākumā nosarka, kā visas jaunas meitenes, kad ar tām runā par precībām; pēc tam paņēma Bivā rokas savās rokās un, maigi to uzlūkodama, sacīja, mīļi smaidīdama:

— Dārgais tēvs, vai jums patiktos no manis šķirties? Vai esmu jums jau apnikusi?

— Es vēlos šķirties no tevis, es? Es nomiršu tai dienā, kad tu mani atstāsi...

— Kāpēc tad jūs stāstāt man par precībām?

— Nu, tāpēc ... tāpēc, ka ... — viņš murmināja, — tev taču kādreiz vajadzēs uzsākt savu dzīvi, un citu reizi varbūt tu vairs nesastapsi tik izdēvīgu partiju; kaut gan, paldies Dievam, mana Batilde ir pelnījusi labāku viru, nekā Bonifass.

— O nē, neesmu cienīga labāka, bet...

— Bet?

— Es nekad ncprecešos.

— Nekad neprecēsies?

— Kāpēc precēties? Vai mums tagad slikti klājas?

— Tā tikai trūka vēli Protams, mēs esam laimīgi, mana labā!

— Tā, — Batilde turpināja, smaidīdama kā eņģelis,

— mēs esam laimīgi; turpināsim tāpat dzīvot arī tālāk. Dievu nevajag kārdināt.

— Noskūpsti mani, mans bērns! — viņš sacīja. — Tu noņēmi Monmartru no maniem pleciem!

— Jums, tātad, nepatīk šī partija? — viņa jautāja, lūpām pieskardamās viņa pierei.

— Kā gan tā varētu man patikt? Redzēt tevi kā Boni-fasa sievu ... vai tas iespējams? 0, es visu laiku neesmu to ieredzējis un tagad saprotu, kāpēcl

— Bet ja jums šī partija nepatīk, kāpēc tad jūs runājat par to ar mani?

— Tāpēc, ka es neesmu tavs miesīgs tēvs, man nav nekādu tiesību tevi ierobežot. Tu esi pilnīgi brīva.

— Taisnība, es brīva? — viņa sacīja, iesmiedamās.

— Brīva kā vējš.

— Jo labāk. Es atsakos no šī goda.

— Velns lai parauj, esmu briesmīgi priecīgsl Bet kā lai es to pasaku Denī kundzei?

— Sakiet tai, ka esmu vēl pārāk jauna, nevēlos iziet pie vīra un gribu vienmēr palikt pie jums.

— Ejam pusdienās, — Bivā sacīja. — Iespējams, ka arī es pats izdomāšu, ko tai teikt. Savādi, manī atkal atgriežas apetīte. Bet nupat vēl mans vēders bija sarāvies tā, ka būtu grūti norīt pat pilīti ūdens. Tagad es varētu izdzert visu Sēnu.

Bivā ēda un dzēra Joti sirsnīgi, bet nekā nespēja izdomāt ko atbildēt Denī kundzei un bija spiests tai vienkārši atbildēt, ka Batildi Joti pagodināja Bonifasa priekšlikums, bet viņa vēl negrib precēties.

Sī negaidītā atbilde iznīcināja Denī kundzi. Viņa nespēja saprast, kā nabaga bārene spēja atteikt tik spīdošai partijai. Ļoti vēsi viņa pieņēma atraidījumu un atbildēja, ka katram tiesības rīkoties pēc saviem ieskatiem, un, ja Batildes jaunkundze vēlas staigāt vecmeitās, tai, protams, ir tiesības to darīt.

Bet domādama par šo atraidījumu, juzdamās apvainota savās mātes jūtās, Denī kundze atcerējās tenkas par kaimiņiem un tagad noticēja tām. Paziņodama Bonifasam tā fiasko, viņa piebilda, ka tam tikai jāpriecājas par šādu lietas iznākumu, jo viņa par kaimiņiem uzzinājusi kaut ko tādu, kas padara šo laulību neiespējamu.

Bez tam, Denī kundze nolēma, ka pēc tik pazemojoša atraidījuma, Bonifasam nav vairs vēlams dzīvot istabā, kuras logi atrodas iepretī Balildes logiem. Viņa izraudzījās tam citu, daudz ērtāku istabu, kuras logi paver skatu uz dārzu. Jumtistabu viņa nolēma izīrēt.

Astoņas dienas vēlāk, Mirza, kuru Bonifass kaitināja atriebdamies, uzklupa tam un iekoda kājā.

Tāpēc nav brīnums, ka atraidītais jaunais cilvēks, salauztu sirdi un vēl nesadzijušu kāju, tik sirsnīgi ieteica d’ArmanUlam vairīties no Balildes.

21. Jauna mīla

Bonifasa istaba palika tukša trīs, četrus mēnešus. Un, lūk, kādu dienu Batilde izbrīnā pamanīja, ka logs, kas parasti bija aizvērts, tagad atkal bija atvērts. Pie loga stāvēja nepazīstams vīrietis. Tas bija d’Armantals.

Viņu ielā reti kad bija redzami cilvēki ar tādu ārieni. Batilde, aiz aizkariem paslēpusies, novēroja to gandrīz pret savu gribu. D’Armantala aristokrātiskais izskats nevarēja, protams, palikt Batildei nepamanīts. Neraugoties uz apģērba vienkāršību, kavaliera elegance nebija noslēpjama. Pa atvērto logu līdz viņai atlidoja viņa balss, kas izteica kaut kādas pavēles, un šīs balss noskaņā bija viegli noskārst, ka tā paradusi pavēlēt.

Jau pašā sākumā meitene nojauta, ka viņas priekšā atrodas cilvēks, kas stāv nesamērīgi augstāk par šīs istabas agrāko apdzīvotāju. Viņa instinktīvi uzminēja viņā augstdzimušu senču pēcteci. Jau pirmajā dienā kavalieris izmēģināja savas klavieres. Sīs skaņas piespieda meiteni pacelt galvu. Kavalieris, nezinādams, ka viņā klausās, bet, varbūt, taisni tāpēc — improvizēja uz instrumenta, un Batildei tas šķita mūziķis ar lielu talantu. Viņa piegāja pie loga, lai nepalaistu nedzirdētu nevienu noti: šāds baudījums reti kad uzsmaidīja šajā Parīzes daļā. D’Armantals pamanīja, ka viņā klausās, un, strauji apgriezies, piespieda meiteni paslēpties. Tomēr viņa bija pārliecināta, ka viņš jau paguvis to apskatīt.

Otrā dienā viņa atcerējās, ka sen nav spēlējusi, un apsēdās pie klavierēm. Viņa sāka spēlēt, visa drebēdama, kaut gan nevarēja saprast, kāpēc īsti dreb. Bet kā teicama mūziķe, drīz nomierinājās un nospēlēja skaņdarbu no Armidas. So izpildījumu ar izbrīnu noklausījās abats Brigo un kavalieris d’Armantals.

Mēs jau pastāstījām, ka kavalieris ieraudzīja Bivā, kā tas izdzirda Batildes vārdu, kuru izrunāja Bivā. Sī meitene kavalieri pārsteidza tāpēc, ka viņš nebija cerējis tādu būtni sastapt šīs aizmirstās ielas nama piektajā stāvā. Kapteiņa Rokfineta ierašanās d’Armantala domas pievērsa citai lielai, bet drīz vien tās tomēr atkal atgriezās pie Batildes.

Nākamajā dienā, reizē ar pirmajiem saules stariem, Batilde jau bija pie loga. Viņa redzēja, ka kavaliera acis vēro viņu.

Un viņu atkal pārsteidza šī jaunā seja, kurai pagā-

jušā nakts bija piešķīrusi skumju nopietnību. Skumjas un jaunība tik maz harmonē, ka šī sagadīšanās viņu ļoti pārsteidza. Jaunajam skaistulim, jādomā, bija lielas bēdas, ja tas izskatījās tik noskumis. Bet kādas bēdas? Kā redzat, gluži dabīgi arī Batildes domas pievērsās d’Arman-talam.

Neraugoties uz to, Batilde tomēr pievēra savu logu. Cauri aizkariem viņa redzēja, ka kaimiņa skumjā seja satumsa vēl vairāk. Viņa instinktīvi saprata, ka apvainojusi kaimiņu un, pati to labi neapzinādamās, apsēdās pie klavierēm. Vai viņai nepačukstēja iekšējā balss, ka mūzika — labāka mierinātāja?

Vakarā spēlēja d’Armantals, bet Batilde klausījās melodiskajā balsi, kas nakts klusumā dziedāja par mīlu. Par nelaimi, apakšējā stāva īrnieks partrauca jauno cilvēku, kas sajuta, ka viņa dvēseles nemiers atbalsojās būtnē, kuras ēna iezīmējās aizkaros. Bet pats galvenais bija padarīts: bija atrasts saskaršanās punkts starp diviem jauniem cilvēkiem, un viņi saka runāt sirds valodā, — visbīstamākajā no visām valodām.

Otrā rītā Batilde, kura visu nakti sapņoja par mūziku un mūziķi, sajuta, ka viņā norisinās kaut kas savāds, svešs; neraugoties uz valdzinošo spēku, ko it kā izstaroja logs, viņa tomēr to turēja cieši aizvērtu. Lūk, tas bija tā nejaukā garastāvokļa cēlonis, kādā kavalieris nogaja pie Dcnī kundzes.

Tur tas uzzināja daudz ko: Batilde nebija ne Bivā meita, ne viņa sieva, ne mīlule. Kavalieris atgriezās priecīgs un. neraugoties uz Bonifasa brīdinājumu, izraisīja sadraudzēšanos ar Mirzu — ar kārdinošo cukura graudu palīdzību. So vingrināšanos partrauca Batildes atgriešanās. Kavalieris aizvēra logu — pēc tam, kad jaunie cilvēki bija mēmi palocījušies viens otram. Batilde viņam bija veltījusi to, ko nebija saņēmis vēl neviens vīrietis: viņa, protams, bija atbildējusi paziņu sveicieniem, bet tagad viņa pirmo reizi nosarka.

Nākamajā dienā Batilde redzēja, ka kavalieris izliecas pa logu un pie sienas piesit sarkanu lenti, un viņa seja bija ļoti satraukta. Lasītājs, cerams, atceras, ka tas bija signāls; izkarot lenti, kavalieris spēra pirmo soli uz ešafota pusi. Pēc pusstundas kavaliera istabā ieradās sveši* nieks, kura izskats nespēja nomierināt meiteni. Tas bija kapteinis. Batilde uztraukusies pamanīja, ka pēc Rokfi-neUi ierašanās kavalieris steidzīgi aizvēra logu.

Kavalieris ilgi apspriedās ar kapteini. Bija nepieciešams visos sīkumos pārrunāt par vakara uzbrukumu. Kavaliera logs palika tik ilgi aizvērts, ka Batilde atrada par iespējamu atvērt savu logu.

Bet tiklīdz viņa to izdarīja, tūlīt atvērās arī kavaliera logs; likās, tas bija darīts ar kādu nolūku. Par laimi Batildei, viņa šai brīdī atradās istabas tai daļā, kur kavaliera skats nevarēja iesniegties. Viņa nolēma palikt tur, kamēr lietas stāvoklis mainīsies, un apsēdās pie otra loga, kas bija aizvērts.

Bet Mirza nepievienojās saimnieces uzmanībai un, ieraudzījis kavalieri, pieskrēja logam, uzlika priekšķepas uz palodzes, jautri palēkdamies ar pakaļkājam. Suņa uzvešanos atmaksāja ar vienu, pēc tam ar otru, pēc tam trešo gabaliņu cukura. Bet trešais gabaliņš, par lielu izbrīnu Batildei, bija ietīts papīra loksnītē.

Sis papīrs vairāk satrauca Batildi, nekā Mirzu. Suns, kam nebija svešas papīrā ietītas konfektes, veikli atbrīvoja cukuru no papīra un, interesēdamies tikai par cukuru, ne par ietērpu, apēda to, papīru pamezdams uz grīdas; pēc tam tas atkal pieskrēja logam, — bet tur vairs nebija neviena: kavalieris, acīmredzot, apmierinājies ar Mirzas veiklību, bija jau aizvēris savu logu.

Batilde bija ļoti samulsusi. Iztālēm viņa redzēja, ka uz papīra bija kaut kas rakstīts. Protams, lai cik labvēlīgs svešinieks arī nebija sunim, — tam tomēr nebija domāta šī vēstule. Bija skaidri noprotams, ka vēstule bija domāta Batildei.

Ko darīt ar to? Pacelt un saplēst, — būtu labas audzināšanas pazīme un viņas cienīga rīcība. Bet, ja nu papīrs bija sen jau aprakstīts un tagad tikai nejauši izmantots cukura ietīšanai, — tāda rīcība būtu bijusi pārāk smieklīga: tā, starp citu, skaidri norādītu, ka papīrs pieņemts par vēstuli. Kavalieris, acīmredzot, nezina, ka Batilde ir mājās, — viņa taču neparādījās tam. Viņam nemodīsies nekādas aizdomas, ja vēstule paliks neaiztikta turpat uz grīdas. Batilde palika stāvot, vai pareizāk sakot, pārdomājot, aiz aizkariem noslēpusies, — kā, droši vien, kavalieris bija noslēpies aiz sava logd aizkariem.

Pēc stundas, kuras lielākā tiesa Batildei pagāja papīra vērošanā, — ienāca Nanete. Batilde, vietu nemainījusi, lika tai aizvērt logu. Nanete to izdarīja, bet, atgriezdamās pie durvīm, pamanīja papīru.

— Kas tas? — viņa ieminējās, pieliekdamās, lai to paceltu.

— Nekas, — Batilde strauji atbildēja, aizmirsdama, ka vecīte neprot lasit. — Kāds papīrs, kas droši vien izkritis man no kabatas. — Pēc tam, bridi šaubījusies, pie bilda:

— Metiet to ugunī.

— Bet, ja nu tas vajadzīgs? Iemetiet acis, kas tur rakstīts.

Un Nanete parādīja tai atvērto papīra loksnīti. Kārdinājums bija pārāk liels. Batilde iemeta acis papīra un, pūlēdamās izlikties mierīga, izlasīja:

«Runā, Jūs esot bārene. Man arī nav vecāku, — mēs esam brālis un māsa Dieva priekšā. Šovakar es došos lielās briesmās. Bet ceru palikt sveiks un vesels, ja mazā Batilde,aizlūgs par brāli Raulu.»

Ko darīt ar šo vēstuli? Piecelties, saplēst, — lūk, godprātīga un cienīga atbilde.

— Tev taisnība, — uztrauktā balsī sacīja Batilde un paņēma zīmīti no vecītes rokas. — Tas daudz svarīgāks papīrs, nekā es biju domājusi, — viņa piebilda un noslēpa zīmīti kabatā.

Pēc piecām minūtēm Nanete izgāja uri atstāja meiteni vienu.

Batilde pirmo reizi tikai pavirši pārlasīja zīmīti. Tagad viņa to pārlasīja no jauna. Nevarēja izteikt vairāk tik nedaudzās rindiņās. Ja d’Armantals būtu kaut vai veselu dienu domājis, ko īsti rakstīt, viņš nebūtu varējis izdomāt nekā iespaidīgāka. Sī zīmīte vispirms apliecināja vienlīdzību stāvokli, kas izslēdza ikkatru sociālu nevienlīdzību; pēc tam meiteni ieinteresēja draudošās briesmas, kas tai likās vēl lielākas tāpēc, ka palika nezināmas. Beidzot, vārdi «brālis un māsa», kas tik veikli bija iepīti zīmītes beigās, izslēdza jebkuru domu par mīlu.

Ja Batilde tagad satiktu kavalieri, viņa nenosarktu, nesamulstu kā jauna meitene, kas saņēmusi pirmo mīlestības vēstuli, bet mierīgi sniegtu tam roku un gaiši smaidīdama piebilstu: — Esiet mierīgs, es aizlūgšu par jums.

Viņas iedomās iebruka kaut kas daudz šausmīgāks, nekā visas pasaules mīlas apliecinājumi: kaimiņam draudēja briesmas. Viņa atcerējās jaunā cilvēka savādo sejas izteiksmi, kad tas šorīt piesita pie sienas sarkanu lenti. Viņa nojauta, ka šīs briesmas kaut kādā veidā saistījās ar cilvēku, kuru tā pamanīja aiz kavaliera muguras, kad pēdējais jau norāva lenti no sienas. Kādas briesmas gan lain draudēja? Viņas domas apstājās pie divkaujas. Bet tādam cilvēkam, kāds tai šķita kavalieris, divkaujai nevajadzētu likties tik briesmīgai, lai būtu vajadzīga sievietes aizlūgšana. Un ari zīmītē minētais laiks nebija nemaz piemērots divkaujai. Batilde iegrima minējumos. Bet prātodama par tiem, viņa domāja par kavalieri, tikai par viņu vien. Ja viņš to bija gribējis ieinteresēt, tad jāatzīst, viņa aplēse bija pareiza.

Sī diena pagāja, bet Batilde vairs neredzēja Raulu. Vai nu tas bija stratēģisks manevrs, vai jaunais cilvēks bija vienkārši aizņemts, — bet logs visu laiku palika aizvērts. Kad desmit minūtes pēc četriem pārnāca Bivā, tas, neraugoties uz savu diezgan neaso skatu, tomēr pamanīja, ka Batildi kaut kas uztrauc, un reizes trīs tai ieminējās, kas noticis. Batilde atbildēja ar smaidu, kas to nomierināja. Tādā kārtā viņai izdevās saglabāt savu noslēpumu.

Pēcpusdienā atnāca Soljē sulainis. Tas lūdza Bivā vēl šai pašā vakarā aiziet pie Soljē kunga, lai saņemtu no tā dažus rokrakstus pārrakstīšanai. Abats de Soljē skaitījās Bivā labākais pasūtītājs. Bieži vien viņš pats atnesa rokrakstus, lai redzētu Batildi, kuru ļoti mīlēja. Abats arvien vairāk zaudēja savu redzesspēju, bet tomēr bija vēl spējīgs saskatīt skaistu seju, kaut gan to redzēja it kā miglas aizplīvurotu. Vecis pūlējās iegalvot meitenei, ka viņu mierina apziņa, ka taisni tā ļaudis redz eņģeļus.

Bivā, protams, apsolījās ierasties pie abata, un Batilde sirds dziļumos pateicās krietnajam Soljē, kas visam vakaram to atbrīvoja no audžutēva klātbūtnes. Viņa zināja, ka Bivā ikreiz paliek pie abata diezgan ilgi, un cerēja, ka arī šovakar tas atgriezīsies vēlu. Nabaga Bivāl Viņš aizgāja, nenojauzdams, ka mājās pirmo reizi priecājas par viņa prombūtni.

Bivā mīlēja iet nesteigdamies, kā visi Parīzes pilsoņi. Viņš devās no viena skatloga pie otra, nolūkodamies lietās, ko tas bija redzējis jau simtām reižu. Tuvojoties Palē-Rojālam, viņš izdzirda dziedāšanu un ieraudzīja ap dziedoni sapulcējušos vīriešu un sieviešu pūli. Viņš tiem pievienojās, lai paklausītos dziedāšanā. Kad sāka salasīt naudu, viņš aizgāja, — bet ae jau aiz skopuma vai vēlēšanās izvairīties no samaksas dziedonim: vienkārši aiz tā iemesla, ka tas mēdza iziet no mājām bez naudas, lai pasargātu sevi no kārdinājuma izškiost naudu tur, kur tas nebija vajadzīgs. Šovakar viņš labprāt iemestu sū muzikanta krūzītē, bet tā kā šī sū viņam kabatā nebija, tad Bivā bija spiests jau laikus aiziet.

Viņš aizgāja līdz Seržantu vārtiem, pēc tam devās pa Gaiļa ielu, pa Jaunā Tilta ielu un tad pa Konti piekrasti devās uz Mazarini ielu; tur dzīvoja abats de Soljē.

Abats saņēma Bivā, kuru tas jau bija paguvis novērtēt divus gadus ilgās pazīšanās laikā, kā to saņēma vienmēr, proti: pēc bezgalīgiem lūgumiem no viņa puses un tikpat dezīgas atteikšanās no Bivā puses, abatam beidzot izdevās apsēdināt Bivā blakus sev pie papīriem apkrauta galda. Taisnība, Bivā aizņēma tikai krēsla maliņu, un viņa kājas bija tik savādi saliktas, ka grūti bija saprast, vai tas stāv vai sēž. Tomēr pamazām viņš arvien vairāk tuvojās krēsla atzveltnei, viņa spieķis atradās savā parastajā vietā, starp viņa kājām, cepure gulēja uz grīdas blakus viņa krēslam, un vizītes beigās Bivā savā krēslā sēdēja jau gandrīz gluži tāpat kā visi cilvēki.

Sī vizite tomēr ieilga; uz galda atradās apmēram trīsdesmit vai četrdesmit dzejoļi, kurus bija nepieciešams sakārtot. Abats de Soljē tos pārskaitīja vienu pēc otra, bet Bivā tos sanummurēja. Pēc tam, kad šis darbs bija paveikts., uzsāka cita veida darbu. Nabaga abats pats vairs nespēja rakstīt, un viņa dzejas uzrakstīja jaunais sulainis, kuram tās nodiklēja. Bija nepieciešams izlabot zēna rakstības un metriskās kļūdas, — ko arī izdarīja Bivā tai laikā, kamēr Soljē no galvas nolasīja tam visu uzrakstīto. Tā kā abats negarlaikojās šai darbā, bet Bivā nebija tiesību garlaikoties, tad pulkstenis jau nosita vienpadsmit, kad pēc viņu domām vajadzēja būt vēl tikai deviņiem.

Viņi pārskatīja jau pēdējo dzejoli. Bivā uzlēca kājās nobijies. Pirmo reizi nu viņam vajadzēs tik vēlu atgriezties mājās. Viņš steidzīgi satina rokrakstus, pārsēja tos ar rožainu lenti, kas kādreiz, jādomā, plivinājusies pie De-lones jaunkundzes jostas, iebāza vīstokli kabatā, paķēra spieķi un cepuri un pameta abatu, pēc iespējas saīsinādams atvadīšanās ceremoniju. Par laimi, debesis bija apmākušās, un mēness paslēpies. Bivā nožēloja, ka tam nav līdzi pat ne divu sū, lai varētu ar plostu pārcelties upei pāri tai vietā, kur tagad atradās Mākslu tilts. Viņš bija spiests atgriezties pa Konti piekrasti, Jauno Tiltu, Gaiļa un Sent-Onorē ielām.

Sākumā viss noritēja gludi, ja neskaita sabīšanos no Indriķa IV statujas, par kuras esamību vai vismaz par kuras stāvokli Bivā bija galīgi aizmirsis; Bivā sabijās ari no negaidītiem Samariešu torņa pulksteņa sitieniem, kad tas atradās no torņa piecpadsmit soļu attālumā. Pēdējais negaidītais pārsteigums piespieda to nodrebēt no galvas līdz kājām, bet tomēr nekādas citas briesmas tas nepiedzīvoja. Tomēr Labo Bērnu ielā viss kļuva citādi. Jāsāk ar to, ka šīs šaurās un garās, divu laternu gaismas nabadzīgi apgaismotās ielas izskats vien jau varēja padarīt cilvēku nemierīgu. Tālāk — šai vakarā pārbiedētajam Bivā šī iela likās pavisam pārvērtusies. Viņš nevarēja saprast, vai tas guļ, vai ir nomodā, vai viņš visu to redz sapnī, vai arī — viņa priekšā ir fantastiska parādība: viņa priekšā it kā pacēlās negaidīti šķēršļi. Visas nišas sakustējās, ļaudis kā ēnas kustējās no viena trotuāra uz otru; beidzot, pie nama nr. 24 viņš apstājās, kā sastindzis, kapteiņa un kavaliera priekšā. Tai brīdi d’Ar-mantals, pazinis nācēju, aizsargāja to no kapteiņa, ieteikdams tam steigties prom savu ceļu. Bivā nelika to atgādināt otru reizi: gandrīz skriešus viņš sasniedza Uzvaras laukumu, pēc tam pa Meila ielu un Monmartru — savu māju. Tikai iegājis māja un aizcirtis aiz sevis durvis, viņš sajuta sevi drošībā.

Viņš apstājās, uzelpoja pilnu krūti, iededzināja vaska sveci un tad sāka doties augšup pa kāpnēm. Tikai tagad viņš savās kājās sajuta nakts pastaigas rezultātu: tās tik stipri drebēja, ka viņš tikko spēja aizvilkties līdz savam dzīvoklim.

Kas attiecas uz Batildi, tad viņa palika viena pēc Bivā aiziešanas, un viņas nemiers ik mirkli kļuva lielāks. Līdz pulksten septiņiem bija redzama uguns kaimiņa logā, bet pēc tam tā nodzisa. Batildes laiks pagāja sadalīts starp divām darbībām: dežūrēšanu pie loga un lūgšanu skaitīšanu ceļos pie krustā sistā tēla. Bija dzirdams, kā pulkstenis nosita deviņi, pēc tam desmit, pēc tam vienpadsmit un, beidzot, pusdivpadsrnit. Visi ielas trokšņi apklusa viens pēc otra un pārvērtās tai savdabīgajā, nenoteiktajā, tikko jaušamajā šalkoņā, ko varētu nosaukt par dusošas pilsētas elpu. Un visu šo laiku neviens un nekas tai nekā neziņoja par to, vai briesmas ir to jau piemeklējušas, vai ari gājušas secen tam, kas sauca sevi par viņas brāli. Viņa stāvēja ceļos nometusies tumšā istabā, jo bija izdzēsusi uguni, lai nevienam neuzkristu viņas nomods, — un (aci pēkšņi negaidot atvērās durvis. Sveces gaismā viņa ieraudzīja Bivā, tik ļoti bālu un pārbijušos, ka, skumju un nemiera vajāta par citu, viņa pieskrēja tam un sāka to izvaicāt. Nebija viegli piespiest to runāt šādā stāvokli, kādā tas pašreiz atradās. Viņa mēle bija tāpat saistīta kā viņa kājas.

Tomēr, kad viņš apsēdās krēslā, noslaucīja lakatiņā sviedrus no pieres, dažas reizes pa pusei pieceldamies no krēsla, palūkodamies uz durvju pusi un pārliecinājies, ka briesmīgie cilvēki no Labo Bērnu ielas nav sekojuši tam Batildes istabā, — viņš sadūšojās un sāka stāstīt.

Pēc viņa vārdiem, Labo Bērnu ielā viņu apturējusi zagļu banda, kuras vadonis, ļoti negants, sešas pēdas garš vīrietis, gribējis to nosist. Bet laikā piesteidzies bandas jaunākais virsnieks un izglābis viņam dzīvību. Ba-tilde uzmanīgi klausījas šai stāstā; viņa sirsnīgi mīlēja savu labdari, bet stāvoklis, kādā tas bija nokļuvis, liecināja, ka viņu bija sagrābušas ļoti lielas bailes; bez tam meiteni nevarēja neinteresēt arī tas apstāklis, ka tas viss noticis naktī. Lai cik savādi tas arī nebija, viņai ienāca prātā, ka jaunais kaimiņš nebūs vis bijis tās bandas līdzdalībnieks, par kuru stāstīja Bivā. Viņa pavaicāja Bivā, vai pēdējais nav paguvis apskatīt cilvēku, kas tam izglāba dzīvību. Bivā atbildēja, ka redzējis to vaigu vaigā; tas bijis jauns cilvēks, divdesmit sešus vai divdesmit astoņus gadus vecs, lielā platmalē un liela apmetni. Kad nepazīstamais izstiepis roku, lai viņu aizsargātu, atsegusies apmetņa mala. un Bivā pamanījis tam pie joslas zobenu un divas pistoles.

Stāsts bija pārāk pārliecinošs, lai šo notikumu uzskatītu par sabaidīta cilvēka fantaziju. Neraugoties uz baiļošanos par kaimiņa likteni, Batilde bija ļoti uztraukusies par tām reālajam briesmām, kas bija draudējušas Bivā. Uzskatīdama mieru par labāko līdzekli pret katru uzbudinājumu, viņa Bivā piedāvāja glāzi vīna, — ko tas sev atļāvās tikai izņēmuma gadījumā, bet no kā tas šoreiz atteicās, — un atgādināja tam par gultu, kurā tam vajadzējis atrasties pirms divām stundām. Bivā nevēlējās gulēt: viņš bija pārliecināts, ka šonakt nespēs aizmigt, liet apdomājies, ka viņa negulēšana piespiedis palikt nomodā ari Batildi, un skaidri apzinādamies, cik tā būs bāla, tumšiem riņķiem ap acīm pēc bezmiega nakts, viņš atbildēja, ka patiešām miegs to nomierinās. Viņš no jauna iededza sveci, noskūpstīja Batildi un devās augša, savā istabā, neaizmirsdams pāris reizes atskatīties un paklausīties, vai apakšā viss klusu.

Batildes skats to pavadīja līdz viņa istabai; viņa dzirdēja, ka nočirkstēja atslēgas pagrieziens viņa durvīs. Pēe tam, visa drebēdama, viņa pieskrēja logam, aizmirsusi visu citu, pat lūgšanu.

Pie loga viņa nostāvēja veselu stundu. Pēkšņi viņa priecīgi iesaucās: cauri stiklam un aizkariem viņa redzēja, kā atvērās kaimiņa istabas durvis un uz sliekšņa parādījās d’Armantals ar degošu sveci rokās. Priekšsajūta nepievīla Batildi: cilvēks, kas izglāba Bivā, un nepazīstamais kaimiņš bija viena un tā pati persona, jo nepazīstamais bija lielā platmalē un apmetnī. Iegājis istabā un aiztaisījis durvis tikpat rūpīgi kā Bivā, tas nometa apmetni uz krēsla. Pie viņa jostas bija zobens un divas pistoles.

Tagad nebija vairs šaubu: šis bija tas cilvēks, kuru aprakstīja Bivā. Batildei nenācās grūti to pazīt, jo, noņēmis zobenu, tas pāris reizes pārgāja istabai, rokas sakrustojis uz krūtīm un domās iegrimis. Pēc tam tas noņēma no jostas abas pistoles un, pārliecinājies, ka tās pielādētas, uzlika uz naktsgaldiņa; pēc tam, izvilcis pusē no maksts, tas apraudzīja zobenu un tad nolika to zem pagalvja. Galvu papurinājis, it kā vēlēdamies atkratīties no uzmācīgajām domām, viņš piegāja logam, atvēra to un tik uzmanīgi palūkojās Batildes logā. ka meitene negribot atkāpās soli un nolaida aizkarus, it kā tumsas vēl nepietiktu, lai tā varētu noslēpties viņa skatam.

Desmit minūtes viņa stāvēja nepakustēdamās, klusēdama, rokas krūtīm piespiedusi, lai klusinātu sirds satrauktos pukstus. Kad tā no jauna pacēla aizkarus, kaimiņa logs bija jau aizvērts, aizkari nolaisti, un tikai svešinieka ēna kustējās šurp un turp, apliecinādama tā uztraukumu.

22. Konsuls Duilijs

Otrā rītā Orleānas hercogs, iepriekšējā vakarā laimīgi aizk|uvis līdz pilij un mierīgi nogulējis visu nakti, izgāja savā darba kabinetā parastajā stundā, tas ir, ap vienpadsmitiem. Pateicoties brīnišķajam, bezrūpīgajam raksturam, ar ko viņu bija apveltījusi daba, un kuram tas varēja pateikties par savu drošsirdību un nāves nicināšanu, nevarēja ne tikai saskatīt vir,ia sejā kādu pārmaiņu, bet viņš pat bija jau aizmirsis domāt par to briesmīgo notikumu, kas to tikko nepazudināja.

Viņa kabinets vienā un tai pašā laika bija valstsvīra, zinātnieka un mākslinieka kabinets. Istabas vīdu atradās liels, ar zaļu galdautu apklāts galds; uz tā lielā vairumā bija izmētāti papīri, starp tiem bija redzamas tintnīcas un spalvas, — bet visapkārt uz statnēm, galdiņiem un plauktiņiem bija redzami iesākta operas partitūra, kāds pabeigts zīmējums un retorte, kas pāri pusē bija pildīta ar kādu šķidrumu. Reģents ar dīvainu prāta veiklību prata no sarežģītajiem politiskiem jautājumiem pārsviesties zīmējuma kaprīzā fantāzijā un no komplicētām ķīmiskam manipulācijām viegli pārgāja uz jautriem vai melanholiskiem mūzikas motīviem. Reģents visvairāk baidījās garlaicības, — šī nezvēra, ar kuru tas nemitīgi cīnījās, nekad nesasniegdams pilnīgu uzvaru; uz brīdi atbīdīts ar darbu, zinātni vai izpriecām, šis ienaidnieks nekad galīgi neizzuda no dzīves, kā viens no tiem mākonīšiem pie apvāršņa, kas uz sevi vērš stūrmaņa uzmanību pat visskaidrākajās dienās. Lūk, tāpēc reģents ne mirkli nepalika bez kādas nodarbošanās un vienmēr turēja tuvumā lietas, kas to varētu nodarbināt.

Iegājis kabinetā, kur pēc pāris stundām vajadzēja sanākt padomei, viņš devās pie iesāktā zīmējuma, kas attēloja kādu skatu no «Dafņa un Hlojas», un sāka turpināt darbu, ko pirms divām dienām pārtrauca jau zināmā bumbas spēles partija, kurai sekoja vakariņas pie de Sab-rana kundzes. Bet, tiklīdz viņš bija paņēmis zīmuli, ienāca sulainis un paziņoja, ka Elizabete-Sarlote, viņa māte, jau divas reizes apvaicājusies, vai varot viņu redzēt. Reģents, kas to loti cienīja, atbildēja, ka ne tikai varot viņu redzēt, bet ka ari viņš pats esot ar mieru ierasties, ja tā vēloties viņu pieņemt. Sulainis aizgāja, bet princis sāka zīmēt. Pēc dažām minūtēm durvis atvērās, bet sulaiņa vietā, kam vajadzēja ierasties ar atbildi, ienāca pati reģenta māte.

Filipa I, kara|a brā|a sieva ieradās Francijā pēc negaidītās un noslēpumainās Anglijas Ilenrietes nāves, lai ieņemtu šīs smalkās, graciozās princeses vietu, kas pazuda kā parādība. Ar mirušo, ar kuru grūti nāktos sacensties pat īstām skaistulēm, bija neiespējami salīdzināt šo nabaga vācu princesi, mazām acīm, īsu, resnu degunu, plānām, lempīgām lūpām un plakanu seju, — ja ticam viņas portretam, ko tā pati gleznojusi Viņas augums neizgaisināja viņas sejas trūkumus, — viņa bija maza un ļoti tukla. Viņas kājas un torss bija ļoti īss, bet rokas tik nejaukas, ka. sakot viņas pašas vārdiem, tās bija visneglītākās rokas visā pasaulē; Ludviķis XIV nekādi nespēja pie tām pierast. Bet l.udviķis viņu neizraudzījās tāpēc, lai pavairotu skaistuļu skaitu pie galma, bet gan sava iespaida nostiprināšanai viņpus Reinas. Iegūdams zināmas tiesības uz Spānijas troni ar precībām ar Mariju-Terēzi, Fīlipa IV meitu, un uz Anglijas troni ar Fīlipa I precībām ar Henrieti, Kārļa II vienīgo māsu, Ludviķis cerēja ar brāļa un šīs princeses saprecināšanu iegūt zināmas tiesības ari uz Bavāriju. Ludviķa aplēses izrādījās pareizas. Elizabetcs-Sarlotes brālis nomira, neatstājis pēcnācējus, un no Risnikas līguma vēstures mēs zinām, ka Francijas pārstāvji panāca viņa pretenziju pilnīgu apmierināšanu.

Pēc Fīlipa I nāves netika izpildīts laulību līgums, kas prasīja, lai pēc Fīlipa nāves atraitne tūlīt aizietu dzīvot klosterī vai vecajā de Montaržas pili. Neraugoties uz Mentenona kundzes nelabvēlību, Ludviķis XIV atbalstīja atraitni un atstāja tai titulu un godu, kas tai bija, kad vēl dzīvs bija tās vīrs. Garāmejot jāpiebilst, ka karalis nekad neaizmirsa pliķi, ko tā cirta jaunajam Šartras hercogam Versaļas galerijā, kad tas paziņoja tai par savām precībām ar de Bluā; lepnā grāfiene šādas laulības uzskatīja pazemojošas savai ģimenei, jo, neraugoties uz likumīgas dzimšanas ierakstu, de Bluā jaunkundze tomēr nebija īsti dižciltīga Pirmajā brīdī grāfiene nespēja savaldīt savas dusmas un uzbruka hercogam ar savu mātes sodu, — mazliet neuzmanīga, kad dēlam bija jau astoņpadsmit gadu. Bet tā kā jaunais hercogs ari pats ne visai labprāt piekrita šādām laulībām, tad ļoti labi saprata savas mātes dusmas, kaut gan tam būtu paticis, lai tās būtu izpaudušās citādā formā. Kad Fīlips nomira, un Sartras hercogs pārvērtās Orleānas hercogā, viņa māte, kurai bija iemesls baiļoties, ka Versaļā cirstais pliķis varētu atdzimt Palē-Rojala jaunā saimnieka atmiņā — atzina viņu par savu dēlu, un pie tam vēl daudz godājamāku, nekā tas bija agrāk. Dēls sāka cienīt māti arvien vairāk, un kad tas kļuva reģents, Filips piešķīra tai stāvokli, kas līdzinājās viņa sievas stāvoklim. Vēl vairāk: kad viņa mīļā meita, Berrijas hercogiene palūdza tam savā svītā ieskaitīt ari miesas sargu nodaļu, uzskatot, ka viņai kā

Francijas dofina laulātai draudzenei ir uz to tiesības, — Filips izpildīja tas vēlēšanos, bet tadu pašu goda sardzi piešķīra arī savai mātei.

Tātad, princese ieņēma galmā goda pilnu stāvokli, bet tai nebija nekāda iespaida valsts politikā, jo reģents aiz principa nepieļāva sievietēm iejaukties šādās lietās. Sai ziņā viņš varbūt, pret māti izturējās vēl uzmanīgāk, nekā pret savām mīlulēm, jo labi pazina viņas vājību sarakstīties un nevēlējās, ka viņa valstsdarbu projektos iezagtos kaut kas no viņa mātes sarakstīšanās ar Velsas Vilhel-mīni-Sarloti vai Braunšveigas hercogu Antonu-Ulrihu. Tā vietā reģents uzticēja mātei uzraudzību pār galma iekšējo kārtību un pār meitām, jo vairāk tāpēc, ka laiskā Orleānas hercogiene labprāt novēlēja vīramātei šis rūpes. Bet, — ja ticam tā laika memuāriem, — šai ziņā her-cogienei-mātei ne viss tā izdevās, kā viņa vēlējās. Berrijas hercogiene atklāti dzīvoja ar Rionu, bet de Valuā jaunkundze bija slepena Rišeljē mīļākā, kurš kādā nezināmā ceļā, it kā ar kādas burvības palīdzību, prata iekļūt pie viņas, neraugoties uz sardzi pie durvīm un spiegiem, ar kuriem reģents bija aptiklojis Rišeljē; reģents pats reiz noslēpās savas meitas istabās, bet nekā nepanāca. Attiecībā uz de Sartras jaunkundzi jāsaka, viņas raksturā, likās, bija daudz vīrišķīgu īpašību, un vīrieši tai it kā nemaz neeksistēja pasaulē. Bet gluži negaidot, dažas dienas pirms te aprakstītā notikuma, viņa operā pievērsa sev visu uzmanību ar savu dīvaino uzvešanos. Dziedāja tenors Gorešo, viņas mūzikas skolotājs, un kad tas lieliski nodziedaja kadu āriju mīlas skatā, viņa pēkšņi izstiepa rokas un iesaucās: — «Ak, mans dārgais Gorešo!» Negaidītais izsauciens piespieda hercogieni padomāt. Viņa atlaida tenoru un, neraugoties uz savu slinkumu un bezrūpību, nolēma pati rūpēties par meitu. Kopš tās dienas de Šartras jaunkundze atradās stingrā uzraudzībā. Beidzot palika vēl princese Luīze, vēlākā Spānijas karaliene, un Elizabetes jaunkundze, nākošā hercogiene de Lorena. Bet par tām neviens nekā nerunāja, — jādomā tāpēc, ka tās patiešām bija krietnas, vai arī — labāk par savām māsām prata savaldīt savas jūtas.

Māti ieraugot, reģentam modās aizdomas, ka kaut kas noticis ar meitām. Tomēr nekāds nemiers nespēja likt tam aizmirst pieklājību, kādā tas vienmēr saņēma savu māti ļaužu klātbūtnē un ari vienatnē. Viņš devas tai pretī, paņēma viņu pie; rokas un apsēdināja lo krēsla, pats palikdams stāvot blakus.

— Kas noticis, mans dēls? — viņa jautāja ar jūtamu vācu akcentu, krēslā apsēzdamās ar vīriešu manieri.

— Kas ar jums nolika vakar vakarā?

— Vakar vakarā? — reģents pabrīnījās, pūlēdamies atcerēties.

— Nūjā, vakar vakarā, pēc vakariņām pie de Sabrana kundzes.

' — Tikai tas? — reģents ieminējās.

— Kā, tikai tas? Jūsu draugs Simians stāsta visiem, ka jūs gribējuši nolaupīt, un jūs paglābies, rāpdamies pa jumtiem... Ļoti jocīgs ce|š karalistes reģentam! Šaubos, vai jūsu ministri, neraugoties uz visu viņu padevību, būtu ar mieru doties pie jums uz padomes sēdi.

— Simians — trakulis, — reģents atbildēja, smiedamies, ka māte grib to iebaidīt kā bērnu. — Neviens nav pat domājis par nolaupīšanu. Daži žūpas, kas bija iznākuši no krodziņa Seržantu vārtu tuvumā, bija ieradušies patrokšņot Labo Bērnu ielā. Kas attiecas uz savādo ceļu, tad mēs to neizvēlējāmies vis bēgšanai, bet gan derību vinnēšanai. Zupa Simians dusmīgs tāpēc, ka tas pazaudēja derības.

— Mans dēls, jūs nekad nevēlaties ticēt, ka draud briesmas, bet jūs taču zināt, uz ko spējīgi jūsu ienaidnieki! — atbildēja māte, galvu palocījusi. — Tie, kas ceļ neslavu dvēselei, nekaunēsies nogalināt arī miesu, ticiet man. Jus taču vēl ateeralies Mēnas kundzes vārdus: «Tai dienā, kad es redzēšu, ka mans virs neko nevar panākt, es izlūgšos audienci pie reģenta un ietriekšu nazi viņa sirdī.»

— Ak, dārgā, vai jūs patiešām neticat liktenim? Es tam ticu, nudien, — atbildēja reģents, iesmiedamies. — Kāpēc gan man domāt par briesmām, kuru nav? Bet, ja tās arī ir, tad rezultātu liktenis izlēmis jau iepriekš. Visa šī pārspīlētā uzmanība tikai posta dzives prieku, citu labumu tā nedod. Lai dreb tirāni. Bet man, kuru Sen-Si-mons sauc par vislabsirdīgāko cilvēku pēc Indriķa Svētā — nav no kā baidīties.

— Mans dargais, protams, tev nav ko baidīties, — sacīja grāfiene, saņēmusi tā roku un uzlūkodama to ar visu to maigumu, kādu vien spēja izteikt tās acis. — Nekas jums nedraudētu, ja visi jūs pazītu tik labi, kā es. Jūs esat tik labsirdīgs, ka nespējat pat savus ienaidniekus

Ienīst. Bet Indriķis IV, kuram jūs, par nelaimi, līdzināties, nebija mazāk labsirdīgs, — un toinčr atradās Raval-jaks! Par nelaimi, visbiežāk nogalina labus karaļus. Tirāni uzmanās, un līdz tiem neaizsniedzas duncis. Jūs nedrīkstiet iziet bez apsardzības. Gvardu sardze jums vairāk nepieciešama, nekā man.

— Vai vēlaties, — reģents iesmējās, — lai es pastāstu jums kādu notikumu?

— Protams, — princese atbildēja. — Jūs tik maz stāstāt.

— Jūs zināt, Romā, neatceros kurā gadā, dzīvoja ļoti varonīgs konsuls, kuram piemita tā pati vājība, kāda ir man un bija Indriķim IV, tas ir, naktīs klaiņot pa ielām. Notika tā, ka šo konsulu aizsūtīja cīņā pret kartāgiešietn; ar kādu paša izgudrotu šaujamo rīku viņš atnesa romiešiem pirmo uzvaru uz jūras pār kartāgiešiem. Atgriezdamies Romā, viņš sapņoja par divkāršu pateicību un slavu. Viņš nebija kļūdījies: visi iedzīvotāji viņu sagaidija pie pilsētas vārtiem, lai ar triumfu to pavadītu līdz Kapito-iijarn, kur to gaidīja senāts.

«Senāts paziņoja konsulam, ka pateicībā par tā uzvaru tam piešķir godu, kas tam var ļoti glaimot: kopš šīs dienas, kurp tas arī dotos, viņam pa priekšu ies flautists, kas skaļi ziņos visiem par konsula Duilija, kartāgiešu uzvarētāja, tuvošanos. Duilijs, protams, ļoti nopriecājās par šāda goda parādīšanu. Augstu paceltu galvu viņš atgriezās savā mājā, kamēr viņam pa priekšu gāja flautists, kas, pūļa skaļu aplausu pavadīts, izpildīja visu savu repertuāru. Skaļi saucieni: «Lai dzīvo Duilijs! Lai dzīvo kartāgiešu uzvarētājs! Lai dzīvo Romas glābējs!» — viņu pavadīja. Tas bija tik aizkustinoši, ka nabaga konsuls tikko nepazaudēja saprašanu. Vēl divas reizes tai pašā dienā viņš izgāja pilsētā, kaut gan viņam tur nebija nekas darāms, — vienīgi tāpēc, lai papriecātos par šo triumfa mūziku un ļaužu saucieniem. Šī izprieca viņu ļoti sajūsmināja.

«Pienāca vakars. Konsulam bija mīļākā, kurai tas bija ļoti pieķēries, — kaut kas līdzīgs de Sabrana kundzei, tikai ar to starpību, ka tās vīrs bija ļoti greizsirdīgs, kamēr mūsējais, kā jūs zināt, ir brīvs no šī dīvainā trūkuma.

«Konsuls izpeldējās vannā, rūpīgi saģērbās, iesmaržojās un klusi izzagās no mājas, lai dotos pie mīļākās. Tomēr viņš bija aizmirsis savu flautistu. Viņš vēl nebija paguvis paiet dažus soļus, kad viņam piekomandētais mūziķis, kas dežurēja pie viņa mājas, to pazina un, aizsteidzies tam priekšā, sāka spēlēt savu flautu. Tie, kas vēl pastaigājās ielās, apstājās: tie, kas bija mājās, izskrēja uz ielas, bet jau gulošie savās gultās, izliecās pa logiem, un visi korī atkārtoja: «Luk, konsuls Duilijsl Lai dzīvo Duilijs! Lai dzīvo kartāgiešu uzvarētājs! Lai dzīvo Romas glābējs!» Viss tas ļoti glaimoja konsulam, bet šoreiz nebija īstā laikā un vietā. Duilijs gribēja piespiest muzikantu apklust, bet pēdējais iebilda, ka senāta priekšraksts tam liedz pārtraukt mūziku kaut vai uz sekundi; viņam maksājot par kārtīgu dienesta izpildīšanu desmit tūkstoš sestercas, un tāpēc tas pūtīšot savu instrumentu, kamēr pietikšot spēka.

«Saprazdams, ka veltīgi strīdēties ar cilvēku, kas izpilda senāta pavēli, konsuls metās bēgt, cerēdams tādā kārtā atbrīvoties no muzikālā pavadoņa. Bet tas arī sāka skriet, un konsuls panāca tikai to, ka nu muzikants sekoja tam, tai vietā, lai ietu pa priekšu. Veltīgi viņš blēdījās kā zaķis, mezdamies sāņus, atpakaļ, tad atkal uz priekšu, — muzikants to neizlaida no acīm. Rezultātā, visa Roma, nekā nesaprazdama no šīs nakts pastaigas skriešus, bet zinādama, ka to dara konsuls, saskrēja ielās un skaļi sauca: «Lai dzīvo Duilijs! Lai dzīvo kartāgiešu uzvarētājs! Lai dzīvo Romas glābējs!» Nelaimīgajam varonim atlika vairs tikai viena cerība: vispārējā troksnī un juceklī uzmeklēt iemīļotās dusošo māju, kurā tas iezagsies pa durvīm, kuras bija norunāts atstāt neaizslēgtas. Bet, ak! Kad viņš pieskrēja šai mājai, kuras durvis tas bieži vien bija slacinājis smaržām un rotājis ziedu vijām, izrādījās, ka šai mājā visi jau bija atmodušies, bet pie loga stāvēja mīļākās vīrs un sauca: «Lai dzīvo Duilijs!» Varonis izmisis atgriezās mājā.

«Otrā dienā viņš no jauna mēģināja atbrīvoties no muzikanta, un atkal veltīgi. Tas pats notika arī nākamajā dienā. Konsuls, nomocījies, redzēdams, ka Romā nav iespējams saglabāt savu inkognito, atgriezās Sicīlijā; tur tas no jauna sakāva kartāgiešus un tik neganti, ka likās, karš izbeigts uz visiem laikiem. Roma līksmoja un uzvaru nosvinēja tik grezni, kā tikai reizi gadā svinēja savas dibināšanas atceres dienu. Republika uzvarētāja saņemšanai gatavojās vēl svinīgāk, nekā pirmajā reizē.

«Senāts sanāca apspriesties, kā pateikties varonim. Pašreiz pārrunāja jautājumu par pieminekļa celšanu, kad pēkšņi atskanēja līksma gavilēšana un flautas skaņas. Tas bija konsuls; viņš bija izvairījies oficiālā triumfa, pasteigdamies Ierasties negaidot, — bet tomēr nespēja izvairīties laužu pateicīgās gavilēšanas un sava muzikanta. Nojauzdams, ka tam grib sagādāt pārsteigumu, Duilijs ieradās senata, lai pats personīgi piedalītos apspriedē. Senatori pašreiz jau gribēja nobalsot, kādu godalgu piešķirt republikas glābējam. Tad Duilijs uzkāpa tribīnē un sacīja senatoriem:

«— Pilsētas tēvi, ja nemaldos, jūs pašreiz vēlaties izšķirt jautājumu, kāda balva man būtu vispatīkamākā?

«— Mēs vēlamies, atbildēja priekšsēdētājs, — tevi padarīt par vislaimīgāko cilvēku šai pasaulē.

«— Atļaujiet man, — Duilijs sacīja, — lūgt jums to, ko es visvairāk vēlos.

«— Saki taču, saki! — iesaucās senatori kā vienā balsī.

«— Bet jūs man neatteiksiet? — viņš kautri ieminējās.

«— Zvēram pie Jupitera, ka neatteiksim, — atbildēja priekšsēdētājs, visas sapulces vārdā.

«— Pilsētas tēvi, ja jūs atrodiet, ka man ir kādi nopelni tēvijas labā, tad par otro uzvaru pateicieties man ar tā šausmīgā muzikanta aizsaukšanu, kuru jūs man piešķīrāt par pirmo uzvaru.

«So lūgumu senāts atrada par diezgan dīvainu, bet tas bija devis goda vārdu, un tanīs laikos to arī pildīja. Flautistam piešķīra pensiju pusalgas apmērā, bet konsuls Duilijs, atbrīvojies no flautista, varēja mierīgi doties uz mazo namiņu, kura durvis tam nu no jauna atvērās pēc otrās uzvaras.»

— Bet kāds gan visam tam sakars, ieminējās grāfiene, — ar jūsu dzīvības apsardzību?

— Kāds sakar?? — princis iesmējās. — Ja Duilijam tik nežēlīgi klājās viena muzikanta dēļ, tad spriediet pati, kādā stāvoklī atradīšos es ar veselu gvardu nodaļu?

— Fīlip, Fīlip! — princese iesaucās, smiedamās un nopūzdamās vienā un tai pašā laikā. — Kad jūs beigsiet tik vieglprātīgi izturēties pret nopietnām lietām?

— Ne jau vienmēr esmu vieglprātīgs. Bet man lieka% ka jūs esat ieradusies pie manis ne jau tikai tāpēc, lai iz* zinātu par manām naktsgaitām. Droši vien, jums ir ari kas cits ko teikt. Labprāt jūs uzklausīšu un atbildēšj4 gluži nopietni^/

— Jā, jums taisnība: es atnācu parunāties par de Sarlras jaunkundzi.

— O, par jūsu mīluli! Nenoliedziet, Luīze taču ir jūsu lutekle. Un vai ne tikai tāpēc, ka viņa nemīl tos savus krusttēvus, kurus nemīlat ari jus?

— Nē, ne tāpēc, — kaut gan, atzīstos, man patīkami redzēt, ka tā ir vienās domās ar mani. Es mīlu viņu tāpēc, ka viņa ir skaista un ka viņai ir tāds pats raksturs kā man. Tāpat kā es viņas gados, viņa mīl suņus, jāšanas sportu, un lieliski šauj, — vārdu sakot, ir īsts zēns. Uzminiet, kas ar viņu noticis?

— Viņa vēlas iestāties franču gvardē?

— Nē, viņa grib iestāties klosterī.

— Luīze — mūķene? Neiespējami! So joku būs izgudrojušas viņas māsas!

— Nē, mans dēls, — atbildēja grāfiene, — tas nav nekāds joks, ticiet man.

— Velns zina, kas! No kurienes radusies šī neprātīgā ideja? — reģents jautāja, sākdams ticēt mātes vārdiem, viņš jau dažu labu reizi bija pārliecinājies par dīvainiem izlēcieniem.

— Jūs vēlaties zināt, kā tas notika? sacīja princese.

— Pavaicājiet Dievam, vai velnam, — neviens cits nezina pateikt, kas noticis. Aizvakar viņa visu dienu pavadīja māsas sabiedrībā; izjāja rīta pastaigā, šāva, smējās un priecājās, kā vienmēr. Tas pašas dienas vakarā Orleānas hercogiene mani iesauca savā kabinetā. Tur es atradu de Sartras jaunkundzi, raudošu, ce|os nometušos mātes priekšā. Viņa lūdza mati palaist to uz dievkalpojumu de SeMas klosterī. Hercogiene pievērsās man un jautāja:

«— Ko jūs par to domājat, kundze?

«— Domāju, — es atbildēju, — ka Dievu var visur pielūgt; vietai nav nozinies, viss atkarīgs no mums pašiem.»

' Bet, manus vārdus izdzirdusi, de Sartras jaunkundze sāka tik dedzīgi lūgties, ka es biju spiesta teikt viņas mātei: — «Mana meita, jums, beidzot, jāizletnj šī lieta.» — «Es taču nevaru aizliegt tai pielūgt Dievu,» — hercogiene atbildēja. — «Lai viņa dodas, kur sirds to sauc, — es sacīju,— tāds, redzams, ir Dieva prāts. Un lai viņu nesavaldzina citas domas, kā tikai lūgšanas.» — «Zvēru jums, — sacīja de Sartras jaunkundze, — es dodos turp Dievu pielūgt, un nekādas pasaulīgas domas mani nesauc turp.»

Bet es taču pats to visu zinu un pat pats gribēju viņu turp pavadīt, — reģents atbildēja. — Kas noticis

pēc tam?

— Lūk, kas notika: vakar vakarā viņa atsūtīja karieti un kučieris nodeva no viņas vēstuli mātei, man un jums. Viņa raksta, ka klosterī atradusi mieru un klusumu, kādu necer atrast nekur citur, un ka nevēlas vairs atgriezties no turienes.

— Ko saka viņas māte? — jautāja reģents, saņemdams vēstuli no viņas rokas.

— Viņas māte? Ja man atjauts izteikt savas domas: viņa priecāsies par to; viņa mīl klosteri un mūķenes tērpu tā uzskatīs par lielu laimi savai meitai. Man liekas, ka laimes nav tur, kur nav sirds.

Reģents lasīja un pārlasīja vēstuli, it kā pūlēdamies no šim nedaudzajām rindiņām izzināt to apslēpto iemeslu, kāpēc de Sartras jaunkundze nolēmusi spert šādu soli. Pēc dziļū pārdomu brīža viņš sacīja:

— Te ir iejaukta mīla. Vai jus nezināt, kuru tā varētu mīlēt?

Princese pastāstīja par notikumu operā un izsaucienu, kas izskanēja pār meitenes lupām.

— O, velns parauj! — reģents sacīja. — Un kā jūs rīkojāties pēc tam?

— Mēs atlaidam Gošero un de Sartras jaunkundzei noliedzām apmeklēt operu. Mazāk nebija iespējams darīt.

— Ko gan vēl citu mums meklēt? — reģents sacīja.

— Pēc iespejas drīzāk viņa jāizdziedina no šīs aizraušanās.

— Kā jūs domājat to izdarīt?

— Jau šodien es došos uz de Sella klostera un nopratināšu Luīzi. Ja tā būs tikai kaprīze, gan laiks to izkliedēs. Viņai vēl vesels gads laika līdz iesvētīšanai mūķenes kārtā; es izlikšos, ka ticu viņas vārdiem, bet kad pienāks laiks k|ut par mūķeni, viņa pati palūgs mūs paglābt viņu. Ja lieta būs nopietna, mēs rīkosimies gluži citādi.

— Ak Dievs! — izsaucās princese, pieceldamās, — neaizmirstiet, ka nabaga Gošero te nav vainojams; iespējams, ka viņš pat nekā nezina par viņas jūtām.

— Apmierinieties, — atbildēja princis, pasmiedamies par to, kā viņa sapratusi viņa vārdus, uzglabājusi vēl atmiņas par tām tiesībām, kas valdīja viņpus Reinai, — Gošero balss no tā nekā nezaudēs. Princesi dziedina citādi, nekā pilsoņu meiteni.

— Bet, Dieva dēļ, — hercogiene sacīja, sabijusies tagad viņa piekāpības, tāpat kā pirmīt viņa barguma, —nevajag izrādīt ari nevarību.

— Mana dārgā, — sacīja reģents, — ja nu viņai lemts kādu krāpt, tad lai labāk pieviļ viru, nekā Dievu.

Un, godprātīgi noskūpstījis roku mātei, viņš pavadīja to līdz durvīm, mazliet apmulsušu par šo tikumisko vieglprātību, pie kuras viņa nespēja pierast līdz pašai nāvei, pēc tam reģents atgriezās pie sava zīmējuma, dziedādams kādu motīvu no operas, kuru tas sacerēja kopīgi ar La-faru.

Koridorā izgājusi, princese sastapa neliela auguma cilvēku, lielos ceļojuma zābakos un kažokā ar zvērādas apkakli. Tuvodamies kabineta durvīm, tas nolieca kažoka apkakli, un nu kļuva redzama tā mazā galva ar smailo degunu, ņirdzīgām acīm un seju, kas atgādināja vienā un tai pašā laikā lapsu un cauni.

— Tas tu, abat? — princese jautāja.

— Es, jūsu gaišība. Es paguvu glābt Franciju.

— Jā, es kaut ko tamlīdzīgu jau dzirdēju. Bet es zinu arī to, ka pie dažām slimībām pielieto indi. Un arī tu to, domājams, zini, Dibuā, kā aptiekāra dēls ...

— Kundze, — Dibuā atbildēja ar viņam parasto skarbumu, — varbūt zināju arī to kādreiz, bet esmu aizmirsis. Jūsu gaišība taču atcerēsies, cik jauns es aizgāju no sava tēva, lai audzinātu jūsu dēlu.

— Nu labi, Dibuā, — sacīja princese, smiedamās,

— esmu apmierināta ar tavām pūlēm un, ja radīsies izdevība sūtīt sūtni uz Ķīnu vai Persiju, es labprāt iemetīšu labu vārdu par tevi reģentam.

— Kāpēc gan ne uz mēnesi vai sauli? — tas piebilda.

— Tad jūs būsiet vēl drošāk pārliecināta, ka es neatgriezīšos.

Pēc šīs atbildes viņš veikli palocījās princesei: nenogaidījis, ka to atlaiž, kā prasīja etiķete, viņš apgriezās uz papēžiem un iegāja kabinetā bez pieteikšanas.

23. Abats Dibuā

Vfcfem zināms, kā iesāka abats Dibuā. Mēs, tātad vairs neatgriezīsimies pie viņa jaunības, par kuru izsmeļošas ziņas var atrast daudzos tālaika memuāros un jo īpaši nepielūdzamā Sen-Simona memuāros.

Dibuā ncapmeloja. Tas nebija iespējams. Bet atzīmēja visu to slikto, kas bija viņā, un aizmirsa visu to labo, ko varētu par viņu teikt.

Viņa pagātne loti līdzinājās Alberoni pagātnei, tikai ar to starpību, ka Dibuā bija apdāvināts un cīņā ar Spāniju, kurai mūsu stāsta sižets Jauj pieskarties tikai garāmejot, lielākos panākumus guva nevis dārznieka, bet gan aptiekāra dēls, Dibuā pārspēja Figaro, bet viņš bija laimīgāks, no vienkāršu ļaužu istabas tas iekļuva salonā, bet no salona — troņa zālē.

Katrs viņa paaugstinājums bija iegūts par nopelniem valsts labā.

Pēdējās sekmīgās sarunas bija viņa šedevrs. Tas bija vairāk, nekā Utrehtas līgums, — tas bija jauns līgums, daudz izdevīgāks Francijai, nekā pirmais. Imperators ne tikai atteicās no tiesībām uz Spāniju, tāpat kā Fīlips V no tiesībām uz Franciju, bet kopā ar Angliju un Holandi pievienojās ligai pret Spāniju, Zviedriju un Krieviju.

Piecu, sešu Eiropas lielvalstu robežas ar šo līgumu tika nospraustas tik skaidri un racionāli, kā pēc simts un divdesmit daudzu karu, revolūciju un dinastiju maiņu gadiem mēs tās atrodam gandrīz nepārkārtotas.

Reģents mīlēja Dibuā, kas viņu audzināja un kuram tas palīdzēja sasniegt tagadējo karjeru. Viņš cienīja abatā tās nedaudzās labās īpašības, kuras atrada viņā, un neuzdrošinājās nosodīt tos grēciņus, kuri nebija sveši arī viņam pašam. Tomēr, šos cilvēkus šķīra liela plaisa: reģenta trūkumi un talanti bija lielkunga trūkumi un talanti, kamēr Dibuā trūkumi un talanti skaidri apliecināja viņā sulaini. Tāpēc reģents, atmaksādams tā nopelnus, mēdza dažreiz teikt:

— Dibuā, Dibuā! Piesargies! Es tev dodu jaunu livreju!

Dibuā, kas vairāk rūpējās par pašu dāvanu, nekā par to, kā to viņam pasniedz, atbildēja ar parasto smīnu:

— Esmu jūsu sulainis, monsinjor! Turpiniet vien mani apģērbt!

Tomēr jāpiebilst: abats ļoti mīlēja reģentu un bija tam sirsnīgi pieķēries. Viņš apzinājās, ka tikai labdara visspēcīgā roka spēj viņu noturēt pāri tai kloākai, no kuras tas iznācis, un kur viņu neieredzēja tāpat kā visur citur, viņš saprata, ka pietiktu viena šīs rokas mājiena, lai viņš nogāztos lejā. Tāpēc viņš ar sevišķu čaklumu pūlējās uzzināt visas sazvērestības pret reģentu; bieži vien ar savas slepenpolicijas palīdzību, kas caur de Tansena kundzi ielavījās augstākajā sabiedrībā, bet caur Filoni — zemākajos slāņos, viņš izjauca tādus sazvērnieku plānus, par kuriem d’Aržansonam nebija ne vēsts.

Abatu-sūtni reģents saņēma izplestām rokām. Viņu ieraudzījis, Fīlips piecēlās tam pretī un priecīgi iesaucās:

— Dibuā, tu mans labākais draugs! Četru valstu līgums Ludviķim XV atnesīs vairāk labuma, nekā visas Indriķa XIV uzvaras.

— īstā brīdī! — Dibuā atbildēja. — Jūs viens atzīstat manus nopelnus, citi tos augstu nevērtē.

— Hm, tu, laikam sastapi manu māti, kad tā izgāja no šejienes.

— Pareizi. Un viņa bija ar mieru atgriezties pie jums, lai, manas misijas panākumu gadījumā, palūgtu jūs mani aizkomandēt uz Ķīnu vai Persiju.

— Ko lai dara? — reģents iesmējās. — Mana māte |oti aizspriedumaina un nekad tev nepiedos to, ka tu viņas dēlu esi padarījis par to, kas viņš tagad ir. Bet esi mierīgs, tu man esi vajadzīgs te.

— Kā ar veselību viņa augstībai? — abats ieminējās, viltīgi smaidīdams. — Kad es devos ceļā, viņam bija tik slimīgs izskats.

— Ļoti labi, ļoti labi, — princis nopietni atbildēja.

— Dievs, ceru, to glabās mums, par godu Francijai un par kaunu mūsu nelabvēļiem.

— Un monsinjors redz to, kā arvien, katru dienu?

— Es viņu redzēju vakar un stāstīju viņam par tevi.

— Ko jūs teicāt viņam?

— Es sacīju, ka tu nupat nodrošināji tam mierīgu valdīšanu.

— Un ko viņš atbildēja?

— Ko atbildēja? Atbildēja, ka nedomājis, ka abati varot būt tik' lietderīgi cilvēki?

— Viņa augstība ļgti gudrs. Vecais Viljeriļā, protams, ari tur bija?

— Protams.

— Vajadzēs kādreiz, ar Jūsu atjauju, šo veci aizsūtīt uz kādu Francijas attālāku vietu, lai viņš pameklē mani tur. Viņš man apnici§ ar savām rupjībām.

— Nomierinies, Visam savs laiks.

Arī manam arhibīskapa titulam?

— Pie šīs pašas reizes — kas tas par jaunu neprātu?

— Neprāts? Ticiet man, tā vislielākā nopietnība.

— Anglijas karaļa vēstule, kurā viņš lūdz piešķirt tev arhibīskapa godu ...

— Vai jūsu augstība nepazina stilu?

— Tu to diktēji viņam, viltniek!

— Es nodiktēju Nerikam Deztušam, bet tas iedeva to parakstīt karalim.

— Un karalis parakstīja to, nekā nepiebildis?

— Jā, protams! «Vai būtu iespējams, ka princis-pro-testants iejauktos katoļu arhibīskapa iecelšanas lietās? — viņš sacīja. — Reģents izlasīs manu vēstuli, saplēsīs to un nekā neizdarīs.» — «Protams, izdarīs, sir, — atbildēja Deztušs, — reģents pabrīnīsies, protams, bet pēc tam izpildīs jūsu lūgumu.»

— Deztušs meloja! — reģents iesaucās.

— Deztušs nekad vēl nebija teicis tādu patiesību mon-sinjor.

— Tu arhibīskaps! Karalis Georgs ir to pelnījis, lai es ieteiktu viņam kādu tev līdzīgu blēdi arhibīskapa sēdeklim Jorkā, kad tas kļūs brīvs.

— Metu jums izaicinājumu. Jūs neatradīsiet neviena cienīgāka par mani. Es zinu tikai vienu cilvēku ...

— Kas tas ir? Interesanti zināt.

— Par vēlu! Tas jau apgādāts. Un tā ka tam ir ļoti laba vieta, tad viņš to nemainīs ne pret vienu citu vietu visā pasaulē.

— Tas — nelietis.

— Pret ko vērsts jūsu niknums?

— Blēdis, kas ne reizes nav bijis pie dievgalda, grib būt arhibīskaps?

— Tātad jo labāk, esmu vairāk sagatavots.

— Bet visas citas pakāpes līdz arhibīskapam?

— O, mēs atradīsim kādu gudrinieku, kas mani vienā stundā iepazīstinās ar visiem svētajiem noslēpumiem.

— Pamēģini to atrast.

— Esmu jau atradis.

— Kas tas ir?

— Tresans, Nantcs bīskaps.

— Tev vienmēr atbilde pie rokas. Bet tava laulība?

— Mana laulība?

— Nūjā! Dibuā kundze ...

— Dibuā kundze? Es tādas nepazīstu.

— Kā, nelaimīgais! Vai esi nositis to, vai?

— Monsinjors aizmirsis, ka pirms dažām dienām es viņai piešķīru pensiju. —

— Bet, ja viņa sadomās likt šķēršļus tavai arhibīskapa kandidatūrai?

— Lai pamēģina. Viņa» nav nekādu pierādījumu.

— Viņa taču var iegūt laulības līguma kopiju.

— Bez oriģināla nav arī kopijas.

— Bet oriģināls?

— Lūk, tā paliekas, — Dibuā sacīja, izvilcis no kabatas papīra vīstoklīti ar pelniem.

— Nelaimīgais! Tu aizmirsti, ka es tevi varu nosūtīt katorgā.

— Ja sirdsapziņa jums atļauj, pasteidzieties. Es koridorā jau dzirdu policijas priekšnieka balsi.

— Kas vinu atsaucis?

— Es.

— Kāpēc?

— Lai tas saņemtu rājienu.

— Par ko?

— To jūs drīz uzzināsiet. Tātad, jūs esat ar mieru: es esmu arhibīskaps?

— Un esi jau izraudzījies draudzi?

— Jā, es ņemu Kembrē.

— Pie joda! Tev neriebjas šī apkārtne?

— O, tas nav no svara. Es gribu iegūt to godu — būt par Fenelona vietnieku.

— Un tas dos mums jaunu Telemaku?

— Jā, jūsu gaišība, ja jūs savā karalistē atradīsiet kaut vienu Penelopi.

— Pie šīs pašas reizes: vai tu zini, ka de Sabrana kundze...

— Visu zinu.

— Ahā! Tava policija arvien savu uzdevumu augstumos.

— Spriediet pats! — Dibuā roka pieskārās zvanam. Ienāca sulainis. — Palūdziet ienākt ģenerālleitnantu, — abats sacīja.

— Kas tad tas? Vai tagad tu sāc rīkoties? — reģents pabrīnījās.

— Jūsu miera labā, monsinjor. Atļaujiet man lietu novest līdz galam.

— Turpini, turpini. Dažreiz jau jābūt pazemīgam.

Ienāca d’Aržansons. Ārēji tas atgādināja Dibuā. Bet

viņa nejēdzība bija īpatnēja, viņam vienam raksturīga, un gluži pretēja Dibuā nejēdzībai. Tas bija gara auguma, resns, smags, nēsāja lielu parūku; viņa kuplās uzacis bija

vienmēr sapinkājušās. Bērni, kas to redzēja pirmo reizi, noturēja to par velnu. Bet citādi — kustīgs, veikls un darbīgs intrigants — viņš diezgan kārtīgi pildīja savu dienestu, ja tas nebija uzsācis kādu mīlas dēku.

— Ģenerālleitnanta kungs, — sacīja Dibuā, neļaudams tam pienācīgi izdarīt savu palocīšanos, — monsin-joram nav noslēpumu no manis. Viņš atsauca jūs, lai jūs pastāstītu man, kādā kostīmā viņš vakar vakarā izgāja no mājas, kur pavadīja nakti, un kas notika ar viņu mājās nākot. Ja es no Londonas nebūtu atgriezies tikai šorīt, es jums to nejautātu. Bet tā kā es tad vēl atrados ceļā, tad nekā par to nezinu.

— Bet, — d’Aržansons sacīja, saprazdams, ka šajos vārdos slēpjas slazdi, — vai vakar noticis kas sevišķs? Man nekas nav ziņots. Vismaz ceru, ka monsinjoram nekas briesmīgs nav noticis?

— Nē, protams. Tikai monsinjoru, kas vakar ciemojās pie de Sabrana kundzes, mājup ejot tikko nenolaupīja.

— Nenolaupīja? — d’Aržansons iesaucas, nobālēdams, kamēr reģents izbrīnā iesaucās. — Tikko nenolaupīja? Kas?

— Ahā! — Dibuā sacīja. — Lūk, to jau mēs ari nezinām. To jums vajadzētu zināt, ja jus ta vietā, lai atrastos savā vietā šonakt, nebulu devies uz Madlēnas de Trenela klosteri.

— Kā gan jūs, d’Aržanson, — reģents sacīja, skaļi iesmiedamies, — jūs, tik cienījams ierēdnis, rādāt tādu priekšzīmi? Esiet mierīgs, es cienīgi jūs saņemšu, ja jūs, kā to jūs darījāt pie nelaiķa karaļa, gada beigās ieradīsieties pie manis ar visu manu rīcību un gaitu reģistru.

— Monsinjor, — nomurmināja ģenerālleitnants, — es ceru, jūs neticēsiet tam, ko sacīja Dibuā.

— Nelaimīgais! Tā vietā, lai kaunētos savas nezināšanas, jūs noliedzat manus vārdus? Monsinjor, es jūs ievedīšu d’Armantala harēmā! Jūs redzēsiet tur divdesmit sešus gadus vecu mūķeni, piecpadsmit gadus vecas apteksnes, Indijas segām izklātu buduāru, gleznotiem audekliem greznotu celli... O, ticiet man, tas jauki iekārtots! Piecpadsmit procenti no loterijas aizgāja tur.

Reģents smējās, rokām sānus turēdams, d’Aržansona apmulsuma uzjautrināts.

— Bet, abat, — sacīja policijas priekšnieks, pūlēdamies uzsākt citu sarunu, — tas nav liels nopelns, ja jums zināms notikums, par kuru jums pastāstījis pats monsin-jors.

— Goda vārds, — reģents iesaucās, — neesmu viņam teicis neviena vārda.

— Diezgan, leitnant! Bet vai notikumu ar Sen-Marso klostera jauno mūķeni, kuru jūs gribējāt nolaupīt, arī reģents pastāstīja man? Vai man varēja pastāstīt monsin-jors, ka jūs uzcēlāt māju pie klostera, un ka jūs varat tur iekļūt jebkurā laikā caur skapi, kura dibens atveras uz svētā Marka, jūsu patrona, baznīciņu? Pēc jūsu domām, tātad, viņa gaišība pastāstīja man, ka jūs vakar vakarā Kristus brūtes piespiedāt kutināt jums kāju pēdas un lasīt balsī lūgumrakstus, kas ienākuši dienā? Bet viss tas, mans draugs, ir tikai mākslas ābece, un tas, kam zināms tikai tas, nav cienīgs atraisīt jūsu kurpju auklas.

— Klausieties, abata kungs, — sacīja leitnants, — ja viss, ko jūs stāstāt par vakarnakti, ir taisnība, tad lieta ir ļoti nopietna, un esmu vainīgs, ka nezinu to. ko zina citi. Bet viss vēl nav zaudēts! Mēs atradīsim vainīgos, un tie saņems pelnīto sodu.

— Nepiešķiriet tam pārāk lielu nozīmi, — reģents sacīja. — Es domāju, tie būs bijuši tikai daži piedzērušies virsnieki, kas gribēja paģeķoties ar kādu savu draugu.

— Tā bija īsta sazvērestībaļ — Dibua sacīja. — Tās sākums meklējams Spānijas sūtniecībā, pēc tam cauri Arsenālam tā iekļuvusi Palē-Rojalā.

— Atkal jau, Dibuā!

— Vienmēr un visur, monsinjor!

— Kādas ir jūsu domas, d’Aržanson?

— Ka mūsu ienaidnieki spējīgi izdarīt visu, monsinjor, bet mēs izjauksim viņu nodomus, kādi arī tie nebūtu, apsolu to jums ar savu goda vārdu!

Durvis pēkšņi atvērās un ienāca sulainis. Viņš ziņoja par Mēnas hercoga ierašanos. Hercogs bija ieradies uz padomes sēdi, un, kā asins princim, reģents nevarēja likt tam gaidīt... Hercogs ienāca tai biklā un nemierīgā izskatā, kas nekad to nepameta. Ienākot viņš uzmeta pētošus skatus klātesošajiem, it kā vēlēdamies uzminēt, kas (e runāts pirms ienākšanas. Reģents uzminēja viņa domas.

— Labdien, brālēn, — viņš sacīja. — Lūk, divas ļaunas mēles, kuras jūs pazīstat. Viņi apgalvo, ka jūs esot sazvērestībā pret mani.

Mēnas hercogs kļuva bāls kā līķis, un sajuzdams, ka viņa kājas sāk zaudēt stingrību, atspiedās uz savu kruķim līdzigo spieķi, ko tas vienmēr nēsāja līdzi.

— Ceru, monsinjor, — tas iesāka, veltīgi pūlēdamies balsij piešķirt stingrību, — ka jūs nenoticējāt šiem meliem?

— Protams, ne, — reģents nevērīgi atbildēja. — Bet ko lai dara, šie tiepšas apgalvo, ka agrak vai vēlāk viņi jus atmaskošot. Es tam neticu. Bet ka labs spēlmanis, brīdinu jūs katram gadījumam: sargieties no viņiem, viņi ir smalki blēži, ticiet man!

Mēnas hercogs samulsa, bet šai brīdī pieteica jaunus atnācējus. Viens pēc otra ienāca Burbonas hercogs, princis de Konti, hercogs Sen-Simons, hercogs de Hišs, sardzes kapteinis, hercogs de Noels, finanšu padomes prezidents, hercogs d’Antens, maršals d’Jugzels, ārlietu prezidents, bīskaps Truā, marķīzs de Lavriljers, marķīzs d’Effia, hercogs de Laforss, marķīzs de Torsi un maršals de Villjeruā, d’Eztre, de Villjars un de Bezons.

Tā kā visas šīs personas te ieradās četru valstu līguma caurlūkošanai, bet šim līgumam mūsu stāstā ir tikai maza nozīme, tad uzskatam par iespējamu šķirties no greznā Palē-Rojala kabineta, lai palūkotos, kas notiek Denī kundzes mājas vienkāršajā jumtistabā.

24. Sazverestiba atjaunojas

D’Armantals, platmali un apmetni nometis uz krēsla, pistoles uzlicis uz naktsgaldiņa, bet zobenu pabāzis zem spilvena, iemetās gultā ar visām drēbēm un aizmiga cietā miegā, lai gan pār viņu, kā pār Damoklu, tievā diegā karājās šķēps.

Jau sen bija uzausi diena, kad viņš pamodās. Viņš bija aizmirsis aiztaisīt slēģus, un pirmais, ko tas ieraudzīja acis atverot, bija gaismas stars, kas pāršķēla istabu, un kura mirdzumā lidoja tūkstoš puteklīšu. D’ Armantalam likās, ka šo tīro un mājīgo istabu tas redz sapni. Dabīgāk tam būtu licies, atmosties tumšā, drēgnā cietumā. Vienu mirkli viņš pat šaubījās, vai tā bija īstenība, kas nolika pagājušā naktī. Bet viss te atgādināja notikuma sīkumus: sarkanā lente, platmale un apmetnis, pistoles uz galdiņa, zobens zem spilvena, un arī viņš pats, gulēdams apģērbies, aiz negaidītas vizītes bailēm.

D’Armantals izlēca no gultas un piegāja pie loga. Viens kaimiņienes logs bija atvērts, un pati viņa staigāja pa istabu. Pēc tain kavalieris piegāja pie spoguļa un atrada, ka sazvērestība tam nākusi par labu: viņa seja bija kļuvusi bālāka nekā parasti, un tātad, interesantāka; drudžaini mirdzošās acis bija kļuvušas izteiksmīgākas. Ja viņš apgriezīs matus un pārmainīs kaklautu, tad kļūs cienīgs Batildes uzmanības. D'Armantals to gan nepateica sev ne skaļi, ne klusi; tomēr ļaunais instinkts, kas mūs grūž bezdibenī, to pačukstēja tam ausī, — maigi, neskaidri, bet pietiekami saprotoši, lai piespiestu to ķerties pie tādas tualetes izvēles, kas vislabāk atbilstu tā pašreizējai sejas izteiksmei. Viņš ietērpās melnās drēbēs, nevērīgi saglauda matus, atpogāja lieko vestes pogu; f.abo krita pār krūtīm koķetā nekārtībā.

Viņš ģērbās, domās nogrimis jo neraugoties uz visū savu varonību, tomēr nespēja aizmirst, ka tam draud arests. Viņš mehāniski apģērbās un, no mazās ģērbtuves iegājis savā istabā, skumji uzsmaidīja sev spogulī. Pēc tam viņš piegāja pie loga un atvēra to.

Iespējams, ka B-atilde gaidīja šo brīdi. Varbūt, sirdi viņa bija nolēmusi nepiegriezt vērību kaimiņam; hei to pamanījusi, pieskrēja logam un iesaucās:

— Beidzot, jūs tel Ak Dievs, kādas ciešanas jūs man sagādājāt!

Tas bija desmitkārt vairāk, nekā d’Armantals bija gaidījis. Aizmirsis visas skaistās, domās sagatavotas frāzes, jaunais cilvēks salika rokas un iesaucās:

— Batilde! Batilde! Jūs tikpat laba, cik skaista!...

— Kāda nozīme te labumam? — sacīja Batilde. — Vai jūs nesacījāt man, ka es esmu bārene, bet jums nav vecāku? Ka es esmu jūsu māsa un jūs mans brālis?

— Tātad, jūs aizlūdzāt par mani?

— Visu nakti, — atbildēja meitene, nosarkdama.

— Bet es, nelaimīgais, pateicos gadījumam par izglābšanos, par kuru patiesībā man jāpateicas eņģeļa lūgšanai!

— Briesmas tātad vairs nedraud? — meitene strauji ieminējās.

— Nakts bija drūma un skumja, — d’Armantals atbildēja. — Šorīt mani atmodināja saules stars, bet pietiek viena mākonīša, un tas atkal izgaisīs. To pašu var sacīt arī par briesmām, kuras man draudēja: tas izgaisa, lai dotu vietu tai priecīgajai apziņai, ka jūs domājāt par mani, — bet var vel atgriezties... Lūk, — piebilda

kavalieris, izdzirdējis solus, kas tuvojās viņa durvīm,

— iespējams, ka tās jau klāt.

Pie durvīm kāds trīs reizes pieklauvēja.

— Kas ir? — jautāja d’Armantals, no loga neatgājis; viņa balsī izskanēja nemiers.

— Draugs, — atbildēja balss aiz durvīm.

— Kas tur ir? — Batilde baisi ieminējās.

— Pateicoties jūsu lūgšanām, Dievs turpina mani sargāt. Atnācis draugs. Vēlreiz pateicos jums, Batilde. — Jaunais cilvēks aizvēra logu, iepriekš Batildei palocījies, kas gandrīz līdzinājās gaisa skūpsta nosūtīšanai, — un tad devās atvērt durvis abatam Brigo, kas aiz nepacietības piedauzīja vēlreiz.

— Kas noticis? — jautāja abats, kura sejā nekā nevarēja saskatīt. — Kas noticis? Kāpēc jūs turat durvis aizslēgtas? Lai jūs jau iepriekš pierastu pie Bastīlijas kārtības?

— Atmetiet, abat, tamlīdzīgus jokus, — d’Armantals sacīja jautrā balsī, it kā sacenzdamies ar Brigo mieru.

— Jūs atsauksiet vēl nelaimi.

— Bet paskatieties, paskatieties, — sacīja abats, apkārt lūkodamies, — var gandrīz nodomāt, ka mēs atrodamies sazvērnieka dzīvoklī: uz galda pistoles, platmale un apmetnis uz krēsla ... Oho, mans dārgais, kāda nekārtība! Paslēpiet visu to, man jāzina, kas te notiek manā prombūtnē.

D’Armantals paklausīja, apbrīnodams baznīcas kalpa mieru.

— Tā, tā, — runāja Brigo, kavalieri vērodams, — neaizmirstiet noslēpt šo lenti, kas nekad nav jums piederējusi. Droši vien tā šūdināta jau toreiz, kad jūs vēl bijāt bērns. Kas zin, varbūt tā mums vēl kādreiz noderēs.

— Kādā kārtā? — ieminējās d’Armantals, iesmiedamies. — Lai rotātos ar to, reģentu pavadot?

— Nē, lai signalizētu kādam garāmgājējam. Nu, paslēpiet taču to.

— Mans dārgais krusttēv, — kavalieris sacīja, — ja Jūs arī neesat pats velns, tad tomēr viens no viņa tuvākajiem draugiem.

— O, nē, esmu mazs cilvēciņš, kas iet savu ceļu un lūkojas pa kreisi, pa labi, augšup un lejup, tas viss. Bet kas ir ar jūsu logu: viņā rotājas pirmais pavasara saules stars, bet jūs to turat aizvērtu! Var likties, it kā baidītos sevi rādīt... Aliā, piedodiet, es jau nezināju, ka jūsu logam atveroties, aizveras tas otrs logs.

— Mans dārgais krusttēv, — kavalieris sacīja, — jūs esat ļoti gudrs, bet mazliet nepieklājīgs. Ja jūs butu musketieris, es kautos ar jums divkaujā.

— Kautos? Kādēļ? Vai tāpēc, ka es jums gribu atvieglot ceļu uz bagātību, slavu un, varbūt, arī mīlu? Tā būtu nepateicība.

— Nu, būsim draugi, — sacīja d’Armantals, sniegdams tain roku. — Labprāt vēlētos uzzināt kaut ko par lietas stāvokli.

— Ko īsti?

— Nu, par visu. Kaut vai par to pašu Labo Bērnu ielu, kur noticis kāds liels juceklis, kā man stāstīja. Par Arsenālu, kur pie de Mēna kundzes vakar, jādomā, bija sarīkots liels rauts. Pat par reģentu, jo, ja ticu savam sapnim, Palē-Rojalā tas atgriezās pavēlu un mazliet uzbudināts.

— Viss pagājis mierīgi. Troksnis, ja tāds Labo Bērnu ielā nakti dzirdēts, pret rīta pusi galīgi apklusis. De Mēna kundze bija ļoti pateicīga tiem, kurus svarīgas darīšanas atturēja no ierašanās Arsenālā, un ienīda tos, kas tur bija ieradušies. Beidzot, reģents, kas sapņoja pagājušajā naktī, ka viņš ir Francijas karalis, bija aizmirsis, ka vakar viegli varēja kļūt par Spānijas karaļa gūstekni. Tagad jāsāk no gala.

— Piedodiet, abat, — sacīja d’Armantals, — tagad var rīkoties citi. Ar jūsu atļauju, man nebutu nekas pretī mazliet atpūsties.

— Mm, velns parauj, tas neatbilst manām jaunākajām zinām.

— Tās būtu?

— Nupat naktī tika nolemts, ka jūs pasta zirgos dosieties uz Bretaņu.

— Uz Bretaņu? Ko es tur darīšu?

— To jūs uzzināsiet tur uz vietas.

— Bet ja es nevēlos turp doties?

— Jūs pārdomāsiet un — piekritīsiet.

— Kas man jāpārdomā?

— Jūs pārdomāsiet un atzīsiet, ka būtu neprāts atmest ar roku lietai, kas tuvojas noslēgumam, tās mīlas dēļ, kas nupat vēl tikai sākas. Ka ir grēks skaistas grize-tes dēļ aizmirst princeses intereses.

— Abati.,, — d’Armantals iesaucās.

— Ak, nedusmojieties, kavaiier, tabāk pārspriedīsim visu šo lietu. Jūs labprātīgi uzņēmāties un apsolījāties novest galā šo lietu. Vai būtu taisnīgi pamest mūs vienas neveiksmes dēļ? Viens no diviem: vai nu būt loģiskam, vai neielaisties darījumos.

— Taisni tāpēc, ka rīkojos loģiski, es tagad, tāpat kā toreiz, pirms piedalīšanās sazvērestībā, vēlos zināt, kas par lietu. Esmu ar mieru spēlēt rokas lomu, bet pirms sitiena roka vēlas zināt, ko galva nolēmusi. F.s riskēju ar dzīvību, riskēju ar to, kas man varbūt dārgāka par dzīvību. Visu to es vēlos riskēt ar atvērtām acīm, bet ne aizvērtām. Pastāstiet vispirms man visu, kas man jādara Bretaņā, un tad, varbūt, es apņemšos to izdarīt.

— Jums pavēlēts doties uz Rennu. Tur jūs atplēsīsiet šo vēstuli un atradīsiet tur instrukcijas.

— Pavēlēts? Instrukcijas? .. .

— Vai šādus terminus nelieto ģenerāļi, griezdamies pie virsniekiem? Un vai karavīri apstrīda priekšniecības pavēles?

— Protams, ne, kamēr tie atrodas dienestā. Bet es taču vairs neatrodos dienestā.

— Jā, taisnība, es piemirsu jums pateikt, ka jūs atkal atrodaties dienestā.

— Es?

— Ja. Man kabatā ir pierādījums. Lasiet.

Brigo pasniedza tam rūpīgi salocītu pergamentu. Kavalieris to lēni atlocīja, nesaprašanā uzlūkodams Brigo.

— Pavēle? — d’Armantals iesaucās. — Iecelts par pulkvedi vienā no četriem karabīnieru pulkiem? Kas to pavēl?

— Palūkojieties parakstā.

— Mēnas hercogs.

— Kas tur ko brīnīties? Kā artilērijas virspavēlniekam viņam ir tiesības rīkoties ar divpadsmit pulkiem. Viņš nodos jums vienu, tā pulka vietā, ko jums atņēma, tas viss. Kā jūsu ģenerālis, viņš suta jūs ar rīkojumu. Vai jūsu paradumos ietilpst arī atteikšanās no goda, ko jums parāda augstākā priekšniecība?

— Virsnieka pienākums, paklausīt priekšniekam.

— Es nerunāju par to, — nevērīgi piebilda Brigo,

— ja jūsu sazvērestība neizdosies: jūs būsiet izpildījis tikai pavēli un visu vainu varēsiet novelt uz cita pleciem.

— Abat! ... — kavalieris iesaucās.

— Pie velna! Tā kā jūs nekustaties, tad taču mans pienākums jums piegrūzt ar piešiem.

— Jā, protams, es braukšu. Piedodiet man, bet ir brīži, kad esmu negudrs Esmu ar mieru pakalpot de Mēna kungam, vai, paretzākt sakot, de Mēna kundzei. Bet vai es varētu pirms aizbraukšanas redzēt viņu, lai nomestos ceļos tās priekšā, noskūpstītu viņas tērpa malu un apliecinātu tai, ka viena viņas vārda pietiek, lai es satriektu s;ivu galvu.

— Pie joda, jūs krītat otrā galējībā. Nav vajadzīgs sasist savu galvu, vajag dzīvot. Dzīvot, lai uzvarētu ienaidniekus, un ar skaisto mundieri sagrozītu galvas visām sievietēm.

— Ak, dārgais abat, es vēlos būt patīkams tikai vienai.

— Nu nekas, sākumā jūs patiksiet viņai, bet pēc tam arī citām.

— Kad man jādodas ce|ā?

— Tūlīt.

— Jūs dosiet man vēl pusstundu laika?

— Nevienas stundas.

— Bet es vēl neesmu brokastis iebaudījis.

— Mēs pabrokastosim kopā.

— Man ir tikai pāris tūkstoši franku. Tas таг.

— Savu gada algu jūs atradīsiet kastē, ekipāžā.

— Bet apģērbu?

— Jūsu ce|a kastes pilnas mundieriem. Vai man nav jūsu mēra, vai jūs neesat apmierināts ar manu skroderi?

— Kad es atgriezīšos?

— Pēc sešām nedējām hercogiene jūs gaidīs pie sevis So pilī.

— Bet at|aujiet man uzrakstīt vismaz pāris rindiņas.

— Pāris rindiņas? Labi. Negribu būt pārāk stingrs.

Kavalieris apsēdās pie galda un uzrakstīja:

«Dārgā Batilde, šodien man nedraud briesmas, bet uzbruka liela nelaime: man tūlīt jāaizbrauc, Jūs neredzējušam, «piedod» nepateikušam. Sešas nedēļas es būšu projām. Debesu vārdā, neaizmirstiet to, kas ik brīdi domās par Jums.

Rauls.»

Vēstuli aizlīmējis, d’Armantals piegāja pie loga. Kaimiņienes logs bija aizvērts, nebija iespējams nodot vēstuli Batildei. D’Armantals izmisis atmeta ar roku. Sai brīdi koridorā kaut kas iečabējas. Abats atvēra durvis, — un istabā ieskrēja Mirza, kas, instinkta vadīts, bija atradis cukura sviedēja istabu.

— Sakiet nu vēl, ka nav mīlas dieval Jūs meklējat pastnieku, luk, tas pats ieradās pie jums! — abats sacīja.

— Abat, piesargieties, — kavalieris sacīja, — nelauzieties manos noslēpumos vairāk, nekā to atļauju.

— Ko jūs! Garīdznieks — tas ir kaps.

— Tātad, jūs nevienam neteiksiet ne vārda?

— Goda vārds, kavalier.

D’Armantals vēstuli piesēja Mirzas kaklam, kā algu tam iedeva gabaliņu cukura un, pa daļai skumdams par šķiršanos no Batildes, pa daļai priecādamies par spožo mundieri, paņēma atlikušo naudu, noslēpa pistoles, apjoza zobenu, uzlika cepuri, uzmeta plecos apmetni un iz-gaja reizē ar Brigo.

OTRA DAĻA

..

1. Bites ordenis

Noliktajā dienā un stundā, sešas nedēļas pēc viņa aizbraukšanas no galvispilsētas un pulksten četros pēc pusdienas, d’Armantals pasta karietē iebrauca So pils pagalmā.

Sulaiņi spožās livrejās stāvēja pie durvīm, un viss liecināja par gaidāmajiem spožajiem svētkiem. D’Armantals izgāja cauri sulaiņu divkāršai rindai, izgāja priekštelpai un tad iegāja lielā zālē, kur, svētku karalieni gaidot, pulciņos stāvēja un sarunājās cilvēku divdesmit, lielāko tiesu kavaliera pazīstamie. Starp citiem tur bija: grāfs Lavals, marķīzs Pompadūrs, dzejnieks Sen-Zenē, vecais abats Soljē, Sent-Olers, kundzes — de Rogana, de Kroassī, de Saro un de Brisaka.

D’Armantals devās taisni pie marķīza de Pompadūra, kuru tas pazina vistuvāk šajā aristokrātu un inteliģentu sabiedrībā. Viņi paspieda viens otram roku. Pēc tam d’Armantals, pasaucis mazliet sāņus Pompadūru, jautāja tam:

— Mīļais marķīz, vai jūs man nevarētu pateikt, kā tas noticis, ka es, cerēdams te ierasties uz drūmu un garlaicīgu politisko apspriedi, esmu iekļuvis spožu svētku svinībās?

— Patiešām nekā nezinu, mīļais kavalier, — Pompadūrs atbildēja, — arī es pats nupat ierados no Normandi-jas un nejūtos mazāk pārsteigts.

— Ak, jūs tieši no ceļa?

— Nupat es to pašu vaicāju arī Lavalam, bet arī tas tikko ieradies no Šveices un nezina vairāk par mums.

Sai brīdī paziņoja barona de Valē ierašanos.

— Ak, piedodiet! Lūk, kas mums vajadzīgs! — turpināja Pompadūrs. — Valē ir viens no hercogienes tuvākajiem draugiem, un viņš visu pastāstīs.

D’Armantals un Pompadūrs devās pretī Valē, kas tos pamanījis, savukārt devās taisni tiem pretī. D’Armantals un Valē nebija redzējušies kopš divkaujas dienas, ar kuru mēs iesākām šo stāstu, un tāpēc tie priecīgi paspieda viens otram roku. Pēc parastajiem sveicieniem:

— Mīļais Valē, — jautāja d’Armantals, — vai jūs novarētu man pateikt, kāds mērķis šai lielajai sanāksmei, kad mēs visi domājām, ka mūs ieaicinās te nelielā draugu sanāksmē?

— Patiešām, es nezinu nekā, kavalier, — Valē atbildēja, — es nupat ierados no Madrides.

— Kas tas, visi no ceļa? — iesaucās Pompadūrs, iesmiedamies. — Ak, lūk, Malezjē. Es ceru, tas nebūs ieradies no tālienes, bet gan tepat no Domba vai Satenas, un tā kā tas katrā ziņā pārgājis Mēnas hercogienes istabai, tad mēs, beidzot uzzināsim šī noslēpuma atrisinājumu.

To pateicis, Pompadūrs pamāja ar roku Malezjē, bet cienīgais kanclers bija pārāk pieklājīgs, lai vispirms neizpildītu savus kavaliera pienākumus pret dāmām. Viņš apsveica de Rogana, de Sarro, de Kruassi un de Brisaka kundzes. Pēc tam pienāca grupai, kurā ietilpa Pompadūrs, Valē un d’Armantals.

— Mīļais Malezjē, — sacīja Pompadūrs, — mēs jūs gaidām lielā nepacietībā. Mēs, kā liekas, esam ieradušies no visām četrām pasaules malām: Valē no dienvidiem, d’Armantals no vakariem, Lavals no austruiniem, es no ziemeļiem. Jūs, es nezinu, no kurienes, — un mums būtu ļoti patīkami zināt, kāpēc esam ataicināti So?

— Jūs, kungi, esat uzaicināti piedalīties lielās svinībās, — Malezjē atbildēja. — Jūs piedalīsieties jauna locekļa uzņemšanā bites ordenī.

— Ak, velns parauj! — iesaucās d’Armantals, mazliet saniknots par to, ka tam neatļāva iegriezties Tan-Perdī ielā, pirms pievienošanās viesībām So pilī. — Es tagad saprotu, kāpēc Mēnas hercogiene ieteica mums nenokavēties. Esmu ļoti pateicīgs viņas gaišībai.

— Atļaujiet piebilst, jaunais cilvēk, — viņu pārtrauca Malezjē, — te nav ne Mēnas hercogienes, ne viņas gaiši-bas; te ir tikai skaistā feja Ludovize, bišu karaliene, kurai ikkatrs ir spiests akli paklausīt. Mūsu karaliene ir gudra un visspēcīga. Un kad jūs uzzināsiet, kas ir šīs bites ordeņa kavalieris, kuru mēs tagad uzņemsim, varbūt tad jūs tā nenožēlosiet savu steigšanos.

— Bet ko tad mēs uzņemsim? — jautāja Valē, kas kā atbraukušais no tālām zemēm, gluži dabīgi vairāk par citiem vēlējās uzzināt, kura dēļ viņš bija spiests braukt šo garo ceļa gabalu.

— Mēs uzņemam viņa gaišību, princi Cellamari.

— Ak, tā ir cita lieta, — sacīja Pompadūrs, — nu es sāku saprast.

— Es arī, — Valē sacīja.

— Un es arī, — piebilda d’Armantals.

— Ļoti labi, ļoti labil — Malezjē atbildēja, iesmiedamies. — Bet pirms nakts beigām jūs sapratīsiet vēl labāk. Bot kamēr gaidāt, atļausiet jums pavēlēt tam, kam to darīt pienākas. Jums jau tā nebūs pirmā reize, iet aizsietām acīm, vai nav tiesa, d’Arrnantala kungs?

To teicis, Malezjē piegāja pie maza cilvēciņa ar zemu fizionomiju, gariem, it ka nolaizītiem matiem, šaudīgām acīm, kurš likās, kautrējās šīs lepnās sabiedrības un kuru d’Armantals redzēja pirmo reizi. Viņš tūlīt ieminējās Pompadūram, kas ir šis mazais cilvēciņš? Pompadūrs atbildēja, ka tas ir dzejnieks Lagranžs-Sansels.

Jaunie cilvēki drīz nolūkojās jaunajā ciemiņā ar ziņkāri, kurai bija piejaukta pretīguma sajūta, pēc tam, pagriezušies uz otru pusi un atvēlēdami Pompadūram iet saņemt nupat ienākušo kardinālu Polinjaku, devās loga ambrazūrā parunāt par jaunā bites kavaliera uzņemšanu.

Bites ordeni nodibināja Mēnas hercogiene ar Tassa devīzi, ko tā izraudzījās tad, kad izgāja pie vīra: Piccola si, ma far puo grāvi le ferite^8. Devīze, kuru Malezjē savā mūžīgajā poētiskajā uzticībā pret lielā Kondē mazmeitu pārtulkoja tā:

Bite maziņš dzīvnieciņš,

Dziļas rētas cērt,

Sargieties tās dzeloņa,

Bēdziet no tās kārumiem,

Glābieties, kas var, no bultām,

Kuras izmet viņas mute,

Viņa ievaino, tad aizlaižas,

O, tā viltīgs kukainīts!

5im ordenim, tāpat kā visiem citiem, bija sava greznojuma zīme, savi virsnieki un lielais komandors; greznojuma zīme bija medaļa, kuras vienā pusē bija bišu strops, bet otrā — bišu karaliene; šo medaļu pakāra citronkrāsas lentītē, un ikkatram kavalierim vajadzēja ar to izrotāties, kad ieradās So pilī. Virsnieki bija: Malezjē, Sent-Antu-ans, abats Soljē un Sen-Zenē, lielais komandors bija —

Mēnas hercogiene; ordenī bija trīsdesmit deviņi locekļi, ne vairāk, ne mazak; ar Denvera kundzes nāvi šis skaits par vienu samazinājās un, kā Malezjē jau bija teicis d’Armantalam, šo iztrūkstošo vietu tagad ieņems Cella-mare.

Lieta tāda, ka Mēnas hercogiene bija atradusi par vajadzīgu šo tīri politisko sanāksmi apslēpt ar šāda veida svētkiem So pils dārzā, kas Dibuā un d’Aržansonam liktos mazāk aizdomīgi, nekā draugu sanāksme ArsenāJā.

Un tad, mēs redzam, nekas nebija aizmirsts, lai bites ordenim piešķirtu tā agrāko spožumu un atjaunotu to slaveno, skaidro nakšu burvību, kas tik ļoti iepriecināja Lud-viķi XIV.

Patiešām, pulksten četros, ceremonijai noteiktajā laikā, atvērās zāles durvju abas puses, un ar zilu atlasu apsistajā, sudraba bitēm izrotātajā galerijas tronī, kas pacēlās trīs pakāpienus virs grīdas, k|uva redzama skaistā feja Ludovize: viņas miniatūrā un maigā figūra piešķīra tai zināmu līdzību spārnotajai būtnei, kuras vārdu tā bija sev piesavinājusies un vēl vairāk, rokās tā turēja zelta zizli, — viņas varenības zīmi. Viņa pamāja ar roku, un viss viņas galms devās no zāles galerijā, nostādamies puslokā ap troni, uz kura kāpnēm jau bija novietojušies ordeņa dižvīri. Kad visi bija ieņēmuši savas vietas, — sāndurvis atvērās un Bessaks, Mēnas hercogu gvardes karoga nesējs, sudraba bitēm izraibinātā ķiršu krāsas he-ralda tērpā un bišu stropam līdzīgā cepurē, ienāca un skaļi paziņoja:

— Viņa gaišība, princis Celiamare!

Ienāca princis, noteiktiem soļiem tuvojās bišu karalienei, pielieca celi troņa pirmām pakāpienam un gaidīja.[9]

— Samarkandas princi, — heralds sacīja, — uzklausi tā ordeņa statūtu nolasīšanu, kuru piešķir tev lielā feja Ludovize, un pārdomā nopietni to, ko darīsi!

Princis palocījās par zīmi tam, ka saprot visus tos svarīgos pienākumus, kurus uzņemas pildīt. Heralds turpināja:

— «Pirmais noteikums: zvēram un apsolam neviltotu uzticību, aklu padevību un paklausību lielajai fejai Ludo-vizei, cēlā ordeņa mūžīgajai diktatorei. Zvēri pie svētā Himetta kalna.» — Sajā brīdī atskanēja mūzika, un neredzams koris dziedāja:

Samarkandas valdniek, zvērf,

Lielā hana cienīgs dēls, zvēri.

— Zvēru pie svētā Himetta kalna, — princis atbildēja.

Tad atkal koris dziedāja, bet šoreiz tam dziedāja līdzi

arī visi klātesošie:

II principe di Samarcand

II degno figlio del gran’kan.

Ha giurato,

Sia ricevuto.[10]

Pēc pirmā, trīsreiz atkārtotā piedziedājuma, heralds turpināja reglamenta lasīšanu:

— «Otrais noteikums: zvēram un apsolām atrasties burvīgajā So pilī, bites ordeņa galvenajā miteklī, ikkatru reizi, kad būs vajadzība sapulcēties kapitulam, un neaiziet pirms lietu nokārtošanas, arī vieglas saslimšanas gadījumos, kā piemēram, sirgstot ar podagru, slapjuma pārmērību vai burgundiešu kašķi.[11]

Koris atkārtoja:

Samarkandas valdniek, zvēri.

Lielā hana cienīgs dēls, zvēri.

— Zvēru pie svētā Himetta kalna, — princis atbildēja.

— «Trešais noteikums: — turpināja heralds, — zvēram un apsolām tūlīt iemācīties visdažādākās dejas un rota|as, kā piemēram, kuranti, sarabandu, džigu un dejot jebkurā laikā un bez pavēles neapstāties līdz tam brīdim, kamēr drēbes kļūst slapjas no sviedriem un putas parādās uz lūpām.»

Koris:

Samarkandal valdniek, zvēri,

Lielā hana cienīgs dēls, zvēril

Princis:

— Zvēru pie svētā Himetta kalnal

H e r a l d s:

— «Ceturtais noteikums: zvēram un apsolām varonīgi rāpties uz siena kaudzēm, cik augstas tās arī nebūtu, un lai mūs nespētu apturēt bailes nokūleņot no tām zemē.»

Koris:

Samarkandas valdniek, zvēri,

Lielā hana cienīgs dēls, zvēri.

Princis:

— Zvēru pie svētā Himetta kalna.

H e r a l d s:

— «Piektais noteikums: zvēram un apsolām rūpēties par visām bišu sugām un nedarīt ļauna nevienai no tām, atļaut tām dzelt jebkurai vietai mūsu augumā, kur tai iepatiktos: rokā, kājā, vaigā un citur, kaut tās no šī kodiena kļūtu resnākas un mīkstākas par mūsu pilskunga rokām, kājām, vaigiem u.t.t.»

Koris:

Samarkandas valdniek, zvēri,

Lielā hana cienīgs dēls, zvēri.

Princis:

— Zvēru pie svētā Himetta kalna!

H e r a l d s:

— «Sestais noteikums: zvēram un apsolām cienīt bišu pirmo darbu, un pēc mūsu lielās diktatores parauga, ar šausmām novērsties no tā nejaukās lietošanas, ko taisa aptiekāri, kaut vai vajadzētu pārplīst aiz tuklības.

Koris:

Samarkandas valdniek, zvēri,

Lielā hana cienīgs dēls, zvēril

Princis:

— Zvēru pie svētā Himetta kalna!

H e r a l d s:

— «Septītais noteikums, un pēdējais: beidzot, zvēram un apsolām rūpīgi glabāt savas cienības slaveno zīmi un nekad neierasties pie diktatores bez medaļas pie krūtīm.»

Koris:

Samarkandas valdniek, zvēri,

Lielā hana cienīgs dēls, zvēri!

Princis:

— Zvēru pie svētā Himetta kalnal

Pēdējos vārdus noslēdza koris:

11 principe di Sarnarcand II degno figlio del gran’kan,

Ha giurčto.

Sia ricevuto.

Tad feja Ludovize piecēlās, no Melazjē rokām paņēma oranžā lentā pakārto medaļu un, pamājusi princim pienākt, viņa norunāja dzejoli, kura cienību pavairoja saskaņa ar darbojošos personu stāvokli:

Lielā monarha cienīgais pārstāvi,

Pieņem no manām rokām goda zīmi šo,

Ar darbiem nopelnīto un tev apsolīto ordeni. Tesandar, uzzini tagad no manis,

Ka ieskaitu es tevi manu draugu pulkā Un dāvinu tev bites kavaliera ordeni.

Princis pielieca vienu celi, un Ludovize aplika tā kaklam medaļu oranžā lentē.

šai brīdī galvenais koris skaļi nodziedāja vienā balsī: Viva sempre, viva ed iri onore cresca II nuvvo cavaliere della Mosca.[12]

Si kora pēdējam vārdam atskanot atvērās sāndurvis abās pusēs, un aiz tām kļuva redzams lielisks vakariņu galds, kas bija klāts spoži apgaismotā zālē.

Jaunais bites ordeņa kavalieris piedāvāja savu roku diktatorei, fejai Ludovizei, un visu klātesošo pavadībā viņi devās ēdamzālē.

Bet pie ēdamzāles durvīm viņus apturēja skaists bērns, amora tērpā, kas savā rociņā turēja kristāla kausu, kurā bija redzamas tik daudz saritinātu papīrīšu, cik bija klātesošo; tā bija savāda, jauna loterija, blakus minot, ļoti interesanta, lai ieņemtu vietu ceremonijā, kuru mēs te atstāstām.

Starp piecdesmit lozēm deviņas bija ar uzrakstiem: dziesma, madrigals, epigramma, sonets un tā tālāk. Tiem, kas izvilka lozi ar uzrakstu, pie vakariņu galda vajadzēja norunāt dzejoli, kas atbilst viņa lozes uzrakstam, citi varēja piedalīties aplaudēšanā, dzeršanā, ēšanā.

Ieraugot šo poētisko loteriju, četras dāmas sāka žēloties par savām vājajām dotībām un lūdza viņas izslēgt no tamlīdzīgas sacensības, bet Mēnas hercogiene paziņoja.

ka neviens nevar tikt izslēgts, pielaižot, protams, mazu atvieglinājumu: dāmas varēja izraudzīties palīgu, bet palīgs kā atmaksu ieguva tiesības uz skūpstu. Kā var redzēt, ganu dzīve bija stipri iesakņojusies tajos laikos.

Tādā veidā, mazliet pārstrādājusi likumu, feja Ludo-vize pirmā sniedzās ar savu mazo rociņu kristāla kausā, izņēma lozi un to atvēra. Tur bija rakstīts: ekspromts.

Ikkatrs nolaida savu roku kausā, bet vai nu aiz nejaušības vai veiklas lozu sakārtošanas, visi dzejoļi krita Soljē, Sen-Zenē, Malezjē, Sen-Oleram un Lagranžam Sanselam.

De Kruassī, de Rogana un de Brissaka kundzes izvilka pārējos vinnestus un tūlīt palīgos sev izraudzījās Malezjē, Sen-Zenē un abatu de Soljē, kuri tādā kārtā nu bija apgrūtināti ar diviem tematiem katrs.

Kas attiecas uz d’Armantalu, tas, par lielu prieku sev, izvilka tukšu lozi. Kā mēs jau sacījām, viņš varēja aplaudēt, dzert un ēst.

Sai operācijai izbeidzoties, ikviens devās ieņemt savu vietu pie galda; vietas jau iepriekš bija izkārtotas ar galda kartēm, uz kurām bija uzrakstīti ciemiņu vārdi.

2. Reģenta laika dzejnieki

Tomēr, pasteigsimies piebilst par godu Mēnas hercogienei, šī slavenā loterija, kas ar panākumiem atgādināja Rambuljē labākās dienas, būtībā nemaz nebija tik smieklīga, kā tas likās pavirši lūkojoties; pirmkārt, mazas dziesmiņas, soneti un epigrammas bija modē tajos laikos un mums tās apliecina to laiku sīkumainību. Kornēlija un Rasina iedegtais lielais poēzijas ugunskurs sāka izdzist, un tā liesma, kas apgaismoja kādreiz pasauli, tagad brīžiem atmirdzēja draudzīgās sarunās, lai pēc tam atkal apdzistu. Otrkārt, šai izdomu sacensībai bija arī kāds cits pamudinošs iemesls, kam nebija nekāda sakara ar modi. Tikai piecas vai sešas personas zināja šo svētku īsto mērķi. Un divas stundas pie vakariņu galda tika ziedotas tamlīdzīgiem niekiem, lai no to cilvēku sejām, kas nav sagatavojušies slēpt savas jūtas, uzzinātu viņu iekšējo pārliecību; un šim nolūkam Mēnas hercogiene nebūtu varējusi izdomāt labāku līdzekli, kā šo spēli, kuras dēļ So pili iesauca par asprātīgu ļaužu galeriju.

Kā parasti, vakariņu sākums bija vēss un kluss; vajadzēja pieskaņoties kaimiņiem, iepazīties pie galda ar to nelielo patstāvības daļu, kas ikvienam te piekrita pēc savas tiesas, un, beidzot, kas kurš arī nebūtu bijis, dzejnieks vai gans, izsalkums prasīja savu tiesu. Kad pazuda pirmais ēdiens, iesākās viegla sačukstēšanās, kas ir katras sarunas sākums. Vienīgi dai|ā feja Ludovize, acīmredzot, pārdomādama likteņa piešķirto ekspromtu, un nevēlēdamās rādīt sliktu piemēru palīga izraudzīšanā, bija klusa, un tas, aiz joti dabīgām jūtām, meta skumju ēnu par visu vakariņu galda dalībniekiem. Malezjē redzēja, ka pienācis laiks iznīcināt Jauno pašā saknē, pievērsies Mē-nas hercogienei, tas sacīja:

— Daiļā feja Ludovize, tavi pavalstnieki žēlojas par klusumu, ko tu viņiem neesi mācījusi, un uzdeva man viņu sūdzību nolikt pie tava troņa kājām.

— Ak, — hercogiene atbildēja, — jūs taču redzat, mīļais kancler, es jūtos kā tā vārna kādā fabulā, kas gribēja kļūt par ērgli un aiznest aunu. Manas kājas iepinušās ekspromtā, un es tas vairs nespēju atbrīvot.

— Tātad, — Malezjē atbildēja, — atļauj mums pirmo reizi panievāt likumus, kurus tu izdevi mums. Bet tu esi mūs tā pieradinājusi pie savas balss un prāta daiļuma, skaistā princese, ka mēs vairs nespējam paciest klusumu.

Un Malezjē norunāja ekspromtu, kurā tas apsūdzēja princeses dzeju, «kas mums laupījusi tavu prozu,» — skanēja pēdējā rinda.

— Miļais Malezjē, — hercogiene iesaucās, — es paņemu sev jūsu ekspromtu. Tagad esmu izpildījusi savu pienākumu pret sabiedrību, un jums palieku parādā skupstu.

— Bravo! — iesaucās visi klātesošie.

— Tagad, sākot ar šo minūti, nav vairs personīgu sarunu, nav vairs sačukstēšanās, kungi, katra pienākums ir runāt skaļi un visiem. Nu, mans Apollon, — turpināja hercogiene, pievērsusies Sent-Oleram, kas klusi sarunājās ar de Rogana kundzi, kurai blakus tas sēdēja, — inkvizīcija sākas ar jums, atkārtojiet visiem dzirdot to noslēpumu, kuru nupat čukstējāt jusu daiļajai kaimiņienei.

Liekas, šis noslēpums nebija citiem izpaužams, jo de Rogana kundze stipri nosarka un ar zīmēm pavēlēja klusēt Sent-Oleram. Pēdējais ar žestu to nomierināja un, pagriezies pret hercogieni, atbildēja uz pavēli, un tai pašā laikā atmaksāja loterijas lozes parādu:

«Dievība, kas lūdz no manis manu noslēpumu, ja es būtu Apollons, nebūtu bijusi vis mana mūza, bet gan Fe* mida, un ar to izbeigtos šī diena.»

Sis madrigals, kas piecus gadus vēlāk Sent-Oleru ieveda akadēmijā, guva tādus panākumus, ka dažas minūtes neviens neuzdrošinājās nekā teikt.

Pēc draudzīgiem aplausiem iestājās brīdis klusuma. Hercogiene partrauca to pirmā, pārmetot Lavalain, ka tas neēd.

— Jūs aizmirsāt manu lūpu, — Lavals atbildēja, norādīdams uz savu zoda apsēju.

— Mēs aizmirsām jūsu rētu, — atbildēja Mēnas hercogiene, — rētu, kuru jūs ieguvāt cīņā par tēviju un mūsu slavenā tēva, Indriķa XIV dienestā. Jūs maldāties, mīļais Lavai, ne mēs, bet gan reģents to ir aizmirsis.

— Tomēr, — Malezjē piebilda, — man liekas, mīļais Malezjē, ka tik labā vietā novietotā rēta drīzāk var būt lepnuma, nekā skumju cēlonis. Marss ievainojis tevi ar savu pērkonu, — tas nodeklamēja, — bet tev vēl palikusi rīkle, lai varētu dzert!

— Jā, — sacīja kardināls Polinjaks, — bet ja laiks nemainīsies, tad Lavals domā nedzert vīnu veselu gadu.

— Kā tā? — nemierīgi ieminējās Soljē.

— Kā, mans mīļais Anakreon! Vai neziniet, kas notiek debesīs?

— Jūsu eminence, — Soljē sacīja, pievērsies kardinālam, — ziniet, es neesmu tik tālredzīgs, lai saskatītu pie debesīm zvaigznes, bet pats tās neredzēdams, es tomēr vēlos zināt, ko citi redz.

— Mani vīna kalnu dārznieki raksta no Burgoņas, ka visu izdedzinājusi saule, un ka īstā raža aizies bojā, ja dažas dienas no vietas nebūs lietus.

— Lietus! — Mēnas hercogiene sacīja, iesmiedamās.

— Vai jūs dzirdējāt, Soljē, jūs, kas sajūtat tik lielu riebumu pret ūdeni? Vai dzirdējāt, ko lūdza eminence?

— O! Tas tiesa, — Soljē sacīja, — bet ir līdzeklis visu izlabot.

Un viņš savukārt nodeklamēja ekspromtu, kurā izteica lūgšanu debesīm, lai tās sūta lietu, no kā tas pratīs paglābties, lai ūdens netecētu tam vīnā.

— Ak, apžēlojieties kaut tikai šovakar, mans mīļais Soljē, — iesaucās hercogiene, — un palūdziet lietu rītdienai! Lielus izgaisinās līksmību, kuru mūsu labā De-lone, jūsu draugs, šai brīdi sagatavo dārzā.

— Ak, tad lūk, kas kavē pie galda ierasties mūsu filozofei, — sacīja Pompadūrs. — Viņa ziedojas mums, bet mēs to aizmirstam; mēs esam pārāk nepateicīgi. Uz viņas veselību, Soljē!

Un Pompadūrs pacēla savu glāzi; to pašu izdarīja arī jūsmotājs pār nākamo Stala kundzi.

— Uzgaidiet acumirkli! — iesaucās Malezjē, pasniegdams tukšo glāzi Sen-Zcnē. — Es jums piebiedrojos. Piepildiet glāzi!

Sen-Zenē pasteidzās izpildīt kanclera vēlēšanos. Bet, nolikdams pudeli galdā, viņš nejauši vai arī ar nolūku apgāza sveci, kas tūdaļ nodzisa. Mēnas hercogiene, kas visus novēroja ar savām veiklajām acīm, pasmējās par viņa neveiklību. Domājams, taisni las bija nepieciešams labajam abatam, jo tas tūdaļ pievērsās hercogienei un sacīja:

— Daiļā feja, jūs nepatiesi apsmejat manu neveiklību; tas, ko jūs uzskatāt par neveiklību, bija tās dievināšanas sekas, ko es sajutu pret jusu skaistajām acīm.

— Kas, kas, mans mīļais abat? Dievināt manas acis, jūs sakāt?

— Jā varenā feja, — turpināja Sen-Zcnē, — es sacīju un apliecinu.

Un viņš nodeklamēja smalku madrigalu. kurā bija sacīts, ka «mūsu Amintas acu mirdzumā nobāl visas citas gaismas.»

Sim madrigalam, bez šaubām, būtu bijuši vēl lielāki panākumi, ja taisni tai mirklī, kad Sen-Zcnē teica pēdējo rindu, Mēnas kundze, neraugoties uz visām pūlēm savaldīties, nebūtu nošķaudījusies, un pie tam ar tādu troksni, ka par lielu nepatiku Sen-Zenē, finālu nesadzirdēja klausītāju lielākā daļa, bet šajā sabiedrībā asprātību mednieku netrūka, un tikko hercogiene bija pabeigusi savu šķaudīšanos nevietā, Malezjē, pienācis to nozieguma vietā, ti'daļ pateica ekspromtu par «skaņu, kas izlido no brīnišķas dievietes deguntiņa.»

Sis pēdējais ekfipromts bija pateikts it kā laikā; brīdi visi klusēja, un no poēzijas kalngaliem nokāpa vienkāršās prozas laukos.

Sīs asprātību spēles laikā d’Armantals, izmantodams brīvību, ko tam sagādāja neaprakstīta loze, klusēja vai arī apmainījās dažām īsām frāzēm ar savu kaimiņu Valē, vai arī pusapslēptiem smaidiem. Citādi, kā domāja Mēnas hercogiene, atskaitot nedaudzus, kas dabigi kādreiz iegrima pārdomās, visa sabiedrība atstāja tik neviltotu vieglprātīgas izpriecas iespaidu, ka blakus novērotājam nebija iespējams noskārst šai sabiedrībā citu mērķi, kā tikai to, kas bija ārēji redzams. Un tāpēc, aiz spējas savaldīt sevi, vai aiz prieka, ka redz savus godkāros nodomus tik spīdoši tuvojamies noslēgumam, daiļā feja Ludo-vize rīkojās pie vakariņu galda ar apbrīnojamu vienaldzību un jautrību. No savas puses, kā mēs to jau redzējām, Malezjē, Sent-Olers, Soljē, Sen-Zenē visiem spēkiem pūlējās palīdzēt princesei.

Tomēr — tuvojās laiks, kad vajadzēja celties no vakariņu galda; pa atvērtajiem logiem un durvīm jau ieplūda mūzikas skaņas un ziņoja, ka ciemiņus jau gaida jaunas izpriecas. De Mēnas kundze, redzot, ka laiks tuvojas, paziņoja, ka apsolījusies Fontenī parādīt Venēras uzlēkšanu, viņa saņēmusi no pasauļu Radītāja brīnišķu teleskopu, un uzaicināja sabiedrību, ar šī teleskopa palīdzību, izdarīt astronomiskus novērojumus. Sis uzaicinājums deva Malezjē izdevību atkal nodeklamēt kādu madrigalu. Un tad Mēnas hercogiene, likās, sāka jau baidīties, vai Venēra nav jau uzlēkusi, viņš sacīja:

— O, daiļā feja, jūs to zināt labāk par visiem citiem, ka mums nav ko baidīties: — «Venēra neparādīsies pie debesīm, kamēr jūs vēl sēžat pie galda!» — viņš nodeklamēja.

Malezjē noslēdza sēdi, tāpat kā bija to sācis; visi piecēlās, aplausiem skanot, kad pēkšņi Lagranžs-Sansels, kas nebija pateicis neviena vārda pie vakariņu galda, pievērsās hercogienei:

— Atvainojiet, hercogiene, — viņš sacīja, — mana reize tagad nodeklamēt dzejoli un, lai gan neviens nekā nav iebildis pret manu klusēšanu, kā man liekas, bet es būšu pārāk nepieklājīgs, ja izmantošu šo pazemību.

— O! Protams! — Hercogiene atsaucās, — jūs vēlaties mums nodeklamēt sonetu?

— O, nē, — atbildēja Lagranžs-Sansels, — liktenis saglabājis odu, un tas rīkojies labi, jo es pazīstu sevi. Esmu pārāk nevarīgs mazās dziesmiņās, kuras dzirdēju līdz šim; mana mūza, jūs zināt, hercogiene, ir Nēmezida, un mana iedvesma nenāk vis no debesīm, bet gan no dzīves apakšējiem slāņiem. Esiet tik laipna, hercogiene, palūdziet šīs dāmas un kungus veltīt man vienu minūti no tās uzmanības, ko vakariņu sākumā viņi veltīja citiem.

Hercogiene apsēdās, nekā neatbildējusi, un visi pasteidzās sekot viņas piemēram. Pēc tam iestājās klusuma brīdis, kurā visu klātesošo skati bija pievērsti cilvēkam, kas pats atzinās, ka viņa mūza ir — fūrija.

Lagranžs-Sansels piecēlās; drūma liesma pazibēja viņa skatā, rūgts sinaids iegūla viņa lūpās. Pēc tam dobjā balsī, kas pilnīgi saskanēja ar viņa vārdiem, kas plūda pār lūpām, viņš norunāja dzejoli, kam vajadzēja atbalsoties Palē-Rojalā un no reģenta acīm izspiest dusmu asaras.

Tā bija jauna, barga un drūma satīra par reģenlu. Griezdamies pie nelaiķa Ludviķa XIV' ēnas, viņš sauca to vajāt šo «princi, kam nav vīrišķīguma, novest to līdz Mit-ridata nāvei, līdz izmisumam, kurā tas iedzertu indi, ko sagatavojis pats savām rokām.»

Nav iespējams aprakstīt to iespaidu, ko atstāja šī dzeja pēc Malezjē ekspromtiem, Sent-Olera madrigaliem un Soljē jokiem; visi klusēdami uzlūkoja viens otru, un it k.i to briesmīgo tenku iebaidīti, kuru priekšā tagad atradās tik neapslēpti, un kuras vēl slēpās tumsā, neuzdrošinādamās izpeldēt dienas gaismā. Pati hercogiene, kas šo īstenību vēlējās, varbūt, dedzīgāk kā citi, nobālēja redzot, kā šī satīra — briesmīga hidra — papurināja savas sešas žults un indes pilnās galvas. Princis Cellamare nezināja ko darīt, un kardināla Polinjaka roka manāmi drebēja, kārtodama kardināla tērpa aproču mežģīnes.

Tiklīdz dzejnieks izrunāja savus pēdējos vārdus, tādā pašā klusumā, kādā iesāka runāt, de Mēnas kundze, it kā nobijusies šī vispārīgā klusuma, kas izteica pat viņas uzticamo draugu nelabvēlību šādai atklātībai, pēkšņi piecēlās; visi sekoja viņas piemēram un izgāja dārzā.

Lievenī d’Armantals, kas izgāja pēdējais, nevērīgi pagrūda Lagranžu-Senselu, kas atgriezās zālē, lai uzmeklētu tur Mēnas hercogienes aizmirsto kabatas lakatiņu.

— Atvainojiet, kavaliera kungs, — sacīja saniknotais dzejnieks, izsliedamies un uzlūkodams d’Armantalu savām mazajām, dzeltenajām acīm; — vai jūs nevēlētos pastaigāties ar mani?

— Jā, godāts kungs, — d’Armantals atbildēja, no sava garā auguma riebumā uzlūkodams to kā krupi vai kādu citu rāpuli, — jā, ja būtu pārliecināts, ka jūs samīšul

Un, pasniedzis roku Valē, viņš devās tam līdzi dārzā.

3. Bišu karaliene

Zem Mēnas hercogienes kārtojošās rokas So pils dārzi bija pieņēmuši tiešām burvīgu raksturu un ar savām īpatnējām koku grupām bija sevišķi noderīgi mitoloģiskajiem izrīkojumiem, kādi bija modē Ludviķa XIV valdīšanas laikā. Izbrīnā visi palika stāvam uz terases, no kuras bija pārredzama bagātā apkārtne, kuras alejas un koki ar neskaitāmu spuldžu palīdzību bija pārvērsti vienā gaismas jūrā. Līdz ar to bija dzirdama burvīga mūzika, kaut gan nebija iespējams noteikt, no kurienes tā plūda, kamēr pa aleju virzījās kāda grupa, kuru ieraugot, visi sāka skaļi smieties. Tur nāca milzīgā ķegļu spēle, ar karali, bumbas pavadībā, priekšgalā. Bumba atvēlās līdz Mēnas hercogienes kājām, kamēr ķegļi, sakārtojušies parastā spēles kārtībā, korī dziedādami varenajai fejai Ludovizei lūgumu, uzņemt ari viņus to rotaļu skaitā, ar kādām tā mēdza uzjautrināties savā pilī.

Bišu karaliene ar smaidu piekrita ķegļspēles lūgumam; bumba aizritēja pie ķegļiem un sāka dejot ar tiem baletu, kas sajūsmināja visus klātesošos, lidz beidzot bumba ar saviem dejotājiem pazuda krūmos.

Pēc tam krāšņi apgaismotajā lapenes alejā parādījās pulciņš kažokos tērptu vīru, pavadīti no diviem ragavās iejūgtiem ziemeļbriežiem.

— Augstā kundze. — griezās pie Mēnas hercogienes vīrs, kas pēc sava tērpa likās esam cildenākais pulciņā,

— grenlandieši savā lielajā tautas sapulcē nolēma sūtīt pie jūsu augstības delegātus, un man piekrita gods atnest jums viņu suminājumus un piedāvāt jums... valdniecību pār viņu zemēm.

šo vārdu nozīme bija tik skaidra un tomēr tik nevainīga, ka izsauca visu klātesošo piekrišanu, bet ap daiļās fejas Ludovizes lūpām rotājās tīksrriīgs sinaids. Caur to iedrošināts, grenlandietis turpināja:

— Slava, kas pauž tik daudz jauka par jūsu augstību, ir nonākusi pat līdz mūsu sniega un ledus kalniem, līdz mūsu tumšajam zemes kaktiņam; mēs esam dzirdējuši par jūsu augstajiem tikumiem un jūsu cildenām priekšrocībām. Mēs zinām arī, ka jūs neciešat sauli...

šo pēdējo vārdu nozīme bija vēl skaidrāka un tie tika uzņemti ar vēl lielāku piekrišanu, jo saule bija reģenta apzīmējums, bet hercogiene mīlēja vairāk nakti.

— Tā kā debesis savā žēlastībā mūs apveltījušas ar sešus mēnešus ilgu nakti un sešus mēnešus ilgu mijkrēsli, — turpināja sūtnis, — tad mēs gribam likt jums priekšā aizbēgt no nīstās saules un doties pie mums, bet kā atlīdzību par to, ko jūs atstājat, pieņemt grenlandiešu karalienes titulu, jo mēs esam pārliecināti, ka jūsu klātbūtne liks ziedēt mūsu kailajām norām un jūsu gudrība apgaismos mūsu garu.

— Bet, — smaidīdama atbildēja Mēnas hercogiene,

— karaļvalsts, ko jūs man piedāvājat, atrodas mazliet par tālu, un es baidos garu ceļojumu.

— Sādu atbildi, augstā kundze, mēs paredzējām, — atbildēja sūtnis, — un, baidīdamies, ka jūs vēl vairāk mīlēdama ērtības kā .Muhameds, negribēsiet nākt pie kalna, ar varenu burvju palīdzību iekārtojām tā, ka kalns atnāca pie jums... Hallo, šurp, jūs ziemeļpola gari! — viņš turpināja, vilkdams gaisā ar savu spieķi kabalistikas zīmes, — atklājiet visu skatieniem mūsu jaunās karalienes pilil

Kļuva dzirdama fantastiska mūzika. Priekškars, kas aizsedza laukuma vidū stāvošo Auroras paviljonu, noslīdēja, kā uz burvja zižļa mājienu un lielā baseinā parādījās mākslīga ledus sala ar grenlandiešu karalienes pili, uz kuru veda viegls tilts. Līdz ar to sūtnis paņēma no savu pavadoņu rokām kroni un uzlika to galvā Mēnas hercogienei, kas pati ar savu roku to uzmauca sev uz pieres, ar tik lepnu seju, itin kā lieta grozītos ap īstu ka-raļkroni. Tad viņa iesēdās ragavās un devās līdz ar septiņiem Grenlandes delegātiem pār tiltu uz savu jauno valsti, kamēr sardze aizkavēja pārējos viņai sekot. Tiklīdz hercogiene bija sasniegusi salu, tilts nozuda... tas bija norādījums, ka pagātne jāšķir no nākotnes, bet krāšņā uguņošana, kas pacēlās pār Auroras paviljonu, liecināja, ka grcnlandieši līksmo par savas jaunās karalienes ierašanos.

Pa to laiku hercogiene tika ievesta savas jaunās mītnes attālākajā telpā; septiņi delegāti nometa savus savādos tērpus un jaunkronētā atradās prinča Cellamares, kardināla Polinjaka, marķīza de Pompadūra, grāfa de Lavala, barona de Valē, kavaliera d’Armantala un kanclera Malezjē sabiedrībā. Sulainis, kas viņus bija atvedis šurp un tagad pašapzinīgi ieņēma savu vietu šai dižciltīgajā sapulcē, nebija neviens cits, kā mūsu vecais paziņa — abats Brigo.

Tagad arī dzīres nometa savu masku un parādījās atklāti kā sazvērestība.

— Kungi, — iesāka Mēnas hercogiene, kā parastf, savā dzīvajā valodā, — mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Ilga prombūtne radītu aizdomas, tādēļ stāstiet, ko katrs veicis, lai mēs beidzot zinām, cik tālu mēs esam.

— Piedodiet, godātā kundze, — piezīmēja princis Cel-lamare, — jūsu augstība runāja par kādu vīru, ko es 1e satikšot, un kuru es ne labprat redzētu trūkstam mūsu rindās.

— Jūs, protams, domājat hercogu Rišeljē, — izmeta hercogiene. — Viņš apsolījās ierasties katrā ziņā, bet laikam to aizkavējusi kāda galanta dēka, un mums, šķiet, būs jāizpalīdzas bez viņa.

— Viņa izpalikšana man tomēr ir ļoti nepatīkama, — atbildēja princis. — Pulks, ko viņš komandē, stāv Bai-jonā, un tādēļ viņš varētu būt mums ļoti noderīgs. Es lūgtu jūsu augstību dot rīkojumu, lai viņš, ja vien vēl ierodas, tiktu nekavējoties atvests šurp.

— Abat Brigo, lūdzu par to parūpēties — teica hercogiene. Abats tūlīt izgāja, lai izpildītu pavēli.

— Piedodiet, kanclera kungs, — ierunājās d’Arman-tals, — man liekas, sešas nedēļas atpakaļ es dzirdēju, ka Rišeljē esot noteikti atteicies mums pievienoties.

— Tā tas tiešām arī ir, — atbildēja Malezjē, — toreiz viņš negribēja sanīsties ar reģentu, jo viņam bija jāpasniedz Usūrijas princim Svētā Gara ordenis, par ko tas pats cerēja tikt apbalvots ar Zelta aunādas ordeni. Pa to laiku reģenta nodomi bija mainījušies; tā kā rotaļa ar Spāniju kļūst sarežģītāka, viņš atlicis ordeņa nosūtīšanu, un hercogs de Rišeljē pievienojās mums.

— Augstība, pavēle ir nodota, — pieteica atkal ienākušais abats Brigo. — Hercogs de Rišeljē tiks atvests šurp, tiklīdz ieradīsies.

— Tomēr, — turpināja hercogiene, — apsēdīsimies un noklausīsimies ziņojumus. Lavai, sāciet jūs.

— Es, godātā kundze, biju Šveicē, tur Spānijas karaļa vārdā un ar viņa naudu nolīgu vienu priekšzīmīgi apbruņotu un apgādātu pulku, kas gaida tikai pavēli, lai iebruktu Francijā.

— Ļoti jauki, mans mīļais grāf, ļoti jauki! — iesaucās hercogiene, — un ja jūs neturat zem Monmoransiju goda, augstākas pakāpes gaidās, apmierināties ar pulk-vēža titulu, tad uzņemieties pagaidām šī pulka komandēšanu.

Lavals godbijīgi palocījās.

— Un, jūs, Pompadūr? — turpināja hercogiene, — ko jūs esat panākuši?

— Sekojot jūsu augstības instrukcijām, es devos uz Normandiju, — atbildēja jautātais. — Tur es liku parakstīt dižciltīgo protestu; man ir 38 paraksti, — visi no vecākajām un slavenākajām ģintīm. — Te viņš izvilka no kabatas papīru — Te jūs redzat karalim adresētu lūgumu un parakstu. Lūdzu jūsu augstību pārliecināties personīgi.

Hercogiene, paņēmusi papīru, pārlaida tam ātru skatu.

— Jauki, jauki, — teica viņa, — tie ir Francijas dižciltīgāko un uzticamāko vārdi. Pateicos jums, Pompadūr, jūs esat izcils sūtnis; pie gadījuma atminēsimies jūsu spējas un sūtnis tiks paaugstināts par vēstnieku ... Un jūs, ka-valier? — Mēnas hercogiene jautāja d’ Armantalam, pievērzdamās tam ar to apburošo smaidu, kuram neviens nespēja pretoties.

— Kundze, — viņš atbildēja, — sekojot jūsu pavēlei, es devos uz Bretaņu. Rantē es atplēsu vēstuli un izlasīju man dotās instrukcijas.

— Nu? — hercogiene dzīvi jautāja.

— Es par savu uzdevumu biju tikpat laimīgs, kā de Lavala un Pompadūra kungi. Te ir de Mont-Lui, Bona-mura, Bont-Kallē un Rogan-Saldī kungu paraksti. Tiklīdz parādīsies spāņu eskadra, sacelsies visa Bretaņas piekraste.

— Redziet, princi, — hercogiene teica priecīgi princim Cellarnarem, — jūs redzat, kā viss apvienojas, lai palīdzētu mums!

— Jā, — piebilda Spānijas sūtnis, — bet vēl jāiegūst daudzi citi iespaidīgi vīri, kā: Langerš-Sen-Amants, Bua-Devī, Larošfuko-Gondrals ...

— Arī tie jau ir mūsējie, — pārtrauca viņu d’Arman-tals, izvilkdams no kabatas vairākas vēstules, kas apstiprināja viņa apgalvojumu.

— Nu, princi, — jautāja hercogiene, — vai jūs beidzot būsiet pārliecināts? Mūsu sirsnīgais paldies, kavalier; te jums mana labā roka ... tā ir tā, kas vada spalvu... lai tā jums ir par drošību, ka jums nekas netiks liegts, ja vien tas būs atkarīgs no karaliskā paraksta.

D’Armantals godbijīgi noskūpstīja viņam pasniegto princeses roku.

— Tagad jūsu kārta, Valē, — turpināja hercogiene.

— Kā izturējās katoliskās majestātes?

— Ko jūsu augstība teiks par viņa majestātes karaļa Fīlipa personīgu vēstuli? — atjautāja uzrunātais.

— Ka tas būtu daudz vairāk, nekā es jebkad varēju sagaidīt! — iesaucās priecīgi hercogiene.

— Princi, — de Valē pasniedza princim kādu papīru,

— jūs pazīstat viņa majestātes, Fīlipa V rokrakstu. Esiet tik laipns, pārlieciniet viņas augstību, ka tas tiešām ir viņa rokraksts.

— Tas tiešām ir viņa, — apgalvoja Cellamare, pārbaudījis rakstu.

— Un kam šī vēstule adresēta? — jautāja hercogiene, saņemdama vēstuli.

— Karalim Ludviķim XV, augsti godātā kundze, — atbildēja de Valē.

— Jauki, — iesaucās hercogiene, — maršalam de Vilijeruā jānodod šī vēstule karalim. Paklausīsimies, kas tur rakstīts.

Vēstulē bija uzaicinājums jaunajam karalim, katrā ziņā aizkavēt Francijas pievienošanos četrsavienībai un nepiejaut Francijas piedalīšanos karā pret Spāniju, ko gribēja reģents un viņa padomnieks Dibuā.

— Vai katoliskā majestāte varēja priekš mums darīt vēl ko vairāk? — jautāja Mēnas hercogiene.

— Viņam vajadzēja griezties ar rakstu tieši pie valsts ģenerālpadomes, tam būtu daudz lielāks iespaids, — piezīmēja kardināls Polinjaks.

— Tāds raksts ir te, — teica princis Cellamare, izvilkdams kādu papīru no kabatas. — Viņa katoliskā majestāte atsūtīja man šo dokumentu, kas papildina karalim adresēto vēstuli.

— Mums trūkst vēl tikai Baijona, tikai Baijona, — turpināja galvu kratīdams princis Cellamare, — Baijona, Francijas vārti!

Sajā mirklī tika pieteikts hercogs de Rišeljē.

— Tagad, princi, mums netrūkst vairs nekas, — atbildēja Pompadūrs, — jo nāk tas vīrs, kam ir šo vārtu atslēga!

Rišeljē nodeva hercogienes rīcībā savu pulku Baijonā un uzņēmās pierunāt grūti pieejamo maršalu de Villjeruā, lai tas liktu jaunajam karalim parakstīt ģenerālpadomcs sasaukšanas pavēli. Sis uzdevums nebija sevišķi grūts, jo hercogiene de Vilijeruā bija Rišeljē mīļākā.

4. Hercogs de Rišeljē

— Beidzot, — iesaucās hercogiene, redzēdama Rišeljē ienākam, — beidzot jūs nākat! Vai jūs tiešām vienmēr pa* liksiet tas pats vecais? Vai tiešām jūsu draugi nekad nevarēs uz jums paļauties vairāk kā jūsu mīļākās?

— Gluži otrādi, godātā kundze, — de Rišeljē skūpstīja hercogienes roku, — gluži otrādi, es tieši šodien pierādu, ka protu visu apvienot.

— Tātad jūs nesat mums upuri? — jautāja smaidīdama de Mēnas hercogiene.

— Tūkstoškārt lielāku kā jūs to spējat iedomāties. Padomājiet tikai, es patlaban atstāju...

— De Viljara kundzi, vai ne? — pārtrauca viņu hercogiene.

— Nē, nē, ko labāku, — daudz augstāku!

— De Berri kundzi?

— Jūs taču zināt, ka tā mīl Riomu.

— De Valuā jaunkundzi?

— Nē taču, to es domāju pacelt savas laulātās draudzenes godā, kad kļūšu spāņu princis. Nē, nē, jūsu augstības dēļ es atstāju abas jaukākās grizetes ...

— Grizetes? ... Grizetes! Fui! — iesaucās hercogiene nicīgi savilkdama lūpas, — es nespēju ticēt, ka jūs varat tik dziļi pazemoties.

— Tik dziļi pazemoties? Es jums saku, Mišlena un Reno ir divas visjaukākās lelles. Ak, jūs viņas nepazīstat! Mišlena kundze ir daiļa gaišmate. Viņas vīrs ir tapsieris. Es ieteicu viņu jūsu ievērībai, hercogienes kundze. Reno kundze ir jauka tumšmate ar zilām acīm, kas ir viņas vīrs, — nezinu ...

— Tagad, hercoga kungs, — hercogiene viņu pārtrauca, — tagad pietiks par jūsu galantajām dēkām. Atļaujiet man atgādināt jums, ka mēs šodien esam te sapulcējušies nopietnu lietu dēļ.

— Te mums notiek sazvērestība, vai ne?

— Kā, jūs to bijāt aizmirsis?

— Tā ka sazvērestība nav nekas jautrs, godātā kundze, tad es vienmēr cenšos to aizmirst; es piemirsu, ka es konspirēju, bet tas nokas. Ja tam tā jābūt, tad es arī tūlīt esmu pie lietas. Cik tālu tad mēs nu būtu?

— Izlasiet šīs vēstules un papīrus, hercog, un jums būs viss zināms, — teica de Mēna kundze.

— Man jāatvainojas, augstība, — atbildēja Rišeljē;

— es nelasu pat mīlas vēstulītes, kas man adresētas; man ir noglabātas astoņi simti jaukas vēstulītes, kuru lasīšanu es atlieku uz vecumdienām. Malezjē, pastāstiet man, kas tur stāv.

Kanclers darīja, ko Rišeljē viņam lika. — Jauki, — teica pēdējais, noklausījies ziņojumu. — Es galvoju par savu pulku, kas stāv Baijonā un var mums būt ļoti noderīgs!

— Pilnīgi pareizi, un mes ar to ari rēķināsimies, — piebilda Čellamare, — bet es dzirdēju, ka šo pulku gribot

pārcelt.

— Tiešām?

— Tas jānovērš, hercog.

— Un pat tūliņ! Dodiet man spalvu un papīru, es rakstīšu Bervikas hercogam. Neviens nebrīnīsies, ka es mirkli, kad jāsākas kara gājienam, izlūdzos savam pulkam priekšrocību, lai tas netiktu attālināts no karalauka.

Hercogs de Rišeljē tūlīt norakstīja vēstuli Bervikam, kurā viņš lūdza augšminēto iemeslu dēļ atstāt viņa pulku Baijonā.

Rišeljē pasniedza de Mēnas hercogienei rakstu, un jautāja: — Nu, godātā kundze, ko jūsu augstība nolēmusi?

— Mēs aprobežosimies ar ģenerālpadomes sasaukšanas panākšanu no karaļa ar šīs vēstules palīdzību; tā kā mēs uz jums varam paļauties, tad gribam atcelt reģentu un viņa vietā iecelt Fīlipu V.

— Saprotu; tā kā Fīlips V nevar atstāt Madridi, tad viņš atsūtīs pilnvaru un mēs valdīsim Francijā viņa vietā. Tas nav slikti izdomāts, bet ģenerālpadomes sasaukšanai vajag karaļa pavēli.

— Karalis šo pavēli parakstīs, — teica de Mēnas hercogiene.

— Bez kā reģents to dabūtu zināt? — jautāja Rišeljē.

— Katrā ziņā! Es apsolīšu Vilijeruā zelta aunādas ordeni un spāņu granda titulu.

— Es ļoti baidos, — piezīmēja princis Čellamare,

— tas nebūs pietiekoši, lai maršals uzņemtos tik lielu atbildību.

— Mums nav vajadzīgs piedabūt maršalu... bet gan viņa laulāto draudzeni.

— Jums taisnība, hercogien, — iesaucās Rišeljē, — to uzņemos es!

— Jūs? — jautāja izbrīnījusies de Mēnas kundze.

— Jā, jā, es... Jums ir sava korespondence, man ir sava. Es zinu sešu līdz astoņu vēstuļu saturu, kuras jūsu augstība šodien saņēmāt. Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar rakstiņu, ko es saņēmu vakar?

— Vai šo vēstuli drīkst nolasīt priekšā?

— Kādē| ne, — piebilda hercogs de Rišeljē, — mums jau te visi ir tikai diskrētas personas.

Hercogiene paņēma rakstu un lasīja:

«Hercoga kungs, es esmu sieviete, kas tur vārdu. Mans vīrs beidzot ir ar mieru doties mazajā ceļojumā, par kuru Jūs jau zināt. Rit ap vienpadsmitiem es būšu mājā tikai priekš Jums. Nedomājiet, ka es speru šo soli neuzvēlusi de Vilijeruā kungam visu netaisnību. Es jau sāku baidīties, ka Jūs viņu nosodīsiet. Tātad, nāciet noteiktā stundā, lai pierādītu man, ka es neesmu par daudz vainīga, ka es velku Jūs priekšā savam likumīgajam kungam.

— Piedodiet, hercogienes kundze, — iesaucās Rišeljē,

— esmu iedevis Jums nepareizo vēstuli, kas saņemta aizvakar, te jums būs īstā, kas saņemta vakar.

Hercogiene paņēma otro vēstuli un lasīja:

«Mans mīļais Arman!

Jūs esat ļoti bīstams advokāts, ja Jums būtu jāved lieta pret de Villjeruā kungu; mazākais es esmu spiesta Jūsu priekšrocības vērtēt ļoti augstu, lai mazinātu savu vājumu. Mana sirds ir tiesnesis, kas pats savu interešu labā liek jums prāvu vinnēt. Atnāciet rīt, lai turpinātu savas prāvas vešanu. Esmu gatava Jūs pieņemt!»

— Jūs redzat, — teica Rišeljē, — de Villjeruā kundze darīs visu, ko es gribēšu, un, tā kā viņas laulātais draugs atkal dara visu, ko viņa grib, tad pēc maršala kunga atgriešanās no ceļojuma, mums nāksies viegli panākt ģene-rālpadoines sasaukšanu. Viņš būs atpakaļ pēc astoņām dienām.

— Un jums, hercog, pietiks dūšas palikt līdz tam laikam uzticīgam? — jautāja de Mēnas kundze.

— Ja es reiz esmu kādai lietai pievienojies, godājamā kundze, tad esmu gatavs uz vislielākiem upuriem, — atbildēja Rišeljē.

— Mani kungi, — teica de Mēnas kundze pārējiem,

— jūs dzirdat, mēs varam uz hercogu paļauties. Tatad turpināsim savas operācijas. Jūs. Lavai, apstrādāsiet nepārtraukti armiju; jūs, Pompadūr, dižciltīgos; jūs, kardināl, garīdzniecību; hercogs de Rišcljē lai pievieno mūsu lietai de Vilijeruā kundzi.

— Un kad mēs atkal sanāksim? — jautāja Cellamare.

— Tas, princi, atkarīgs no apstākļiem, — atbildēja hercogiene. — Ja man nebūs vaļas jums to darīt zināmu, tad es likšu jūs atvest tam pašam kučierim ar tiem pašiem ratiem, kas jūs jau reiz atveda uz arsenālu. Bet, kungi, mēs te esam kopā jau pusotras stundas; man šķiet, ir laiks atgriezties dārzā, ja negribam, ka mūsu prombūtne modina aizdomas.

— Vēl dažus vārdus, godātā kundze, — iesaucās La-vals, — es liku iespiest mūsu proklamācijas un citus steidzošus rakstudarbus strādniekiem, kas, protams, neprot lasīt, kādas mājas pagrabā, Grāciju Vaļņa ielā, bet spiedes troksnis sacēla kaimiņu namu iedzīvotājos aizdomas, ka tur iespiežot viltotu naudu. Par laimi, es to uzzināju, un kad ieradās d’Aržansona kunga okšķeri, visi darba rīki un iespiestās proklamācijas jau bija nogādātas manā dzīvoklī. Turpināt iespiešanu tur būtu par daudz bīstami, tādēļ tagad būtu nepieciešams atrast uzticamu vīru, kas izgatavotu mums vajadzīgos norakstus. Viņam jālīdzinās mašīnai, kas kopē bez domāšanas, ne drusciņ nepiegriežot vērības tam, ko viņš pārraksta.

— Es pazīstu tādu vīru un galvoju par viņu, — teica abats Brigo.

— Labi, tad arī tas būtu kārtībā! — iesaucās hercogiene. — Tagad lūdzu jūsu roku, kavalieri — Ar šo pagodinājumu viņa gribēja parādīt d’Armantalam atzinību par viņa drosmi, ko viņš bija izrādījis Labo Bērnu ielā un Bretaņā.

Kavalieris pasteidzās sekot pagodinošajam uzaicinājumam un aizveda hercogieni pie mazas, grezni pušķotas laivas, ar kuru visa sabiedrība pārcēlās uz krastu.

Te tos saņēma nakts dieve un bars viņas nimfu, kas dziedāja kantāti. Korim sekoja solo. Tiklīdz pirmās tā skaņas aizsniedza d’Armantala ausis, viņš piepeši sarāvās, jo balsij, ko viņš šajā mirklī dzirdēja, bija tik uzkrītoša līdzība kādai viņam pazīstamai un bezgalīgi dārgai balsij, ka viņš, cik neiespējami tas arī neliktos, ka Batilde varētu būt te, So pilī, spēji uzlēca kājās, lai labāk saredzētu dziedātāju. Par nožēlu, viņas seju, tāpat kā tās biedrenēm, sedza melns zvaigžņots plīvurs. Jo vairāk viņi tuvojās krastam, jo skaidrāk spiedās viņam ausīs šī balss, kas viņu tik ļoti bija apbūrusi Tan-Perdī ielā.

— Kas jums kaiš, d’Armantala kungs? — jautāja hercogiene. — Vai mūzikai ir tik aizraujoša vara pār jums, ka jūs pavisam aizmirstiet, ka esat mans kavalieris?

— Piedodiet, kundze! — iesaucās d’Armantals, — izlēkdams krastā un sniegdams hercogienei roku. — Atzīstos, ka balss, ko nupat dzirdēju, izsauca manī dzīvas atmiņas.

— Pierādījums, ka jūs bieži apmeklējat operu, — piezīmēja de Mēnas hercogiene, — un ka jūs protat cienīt Būrī jaunkundzes talantu.

— Kā, vai tad balss, ko nupat dzirdējām, ir Burī jaunkundzes balss? — jautāja izbrīnījies d’Armantals.

— Katrā ziņā, — atbildēja hercogiene juzdamās mazliet aizvainota, — ja jūs neticat maniem vārdiem, atļaujiet manu roku de Lavala jeb Pompadūra kungam, lai varētu pats par to pārliecināties.

— Jūsu augstība mani atvainos, — d’ Armantals atturēja viņas roku, ko tā gribēja atvilkt, — mēs atrodamies daiļās Armidas dārzos, kur maza maldīšanās viegli piedodama.

Viņš ieveda hercogieni pilī. Piepeši atskanēja vājš kliedziens, kas tik dziļi iespiedās kavaliera sirdī, ka viņš neviļus pagriezās atpakaļ.

— Kas tad nu atkal? — jautāja hercogiene ar nepacietīgu asumu.

— Nekas, nekas sevišķs! — piezīmēja Rišeljē, — mazajai Burī uznākušas viņas lēkmes. Apmierinieties hercogienes kundze, nedraud nekādas briesmas, es šo slimību pazīstu... Ja jūsu augstība pavēl, es pats rīt apjautāšos par viņas veselību.

Divas stundas vēlāk d’Armantals ar abatu Brigo atgriezās Parīzē un uzkāpa savā jumta istabiņā, kuru nebija redzējis sešas nedēļas.

5. Greizsirdība

Pirmais, ko d’Armantals sajuta ieiedams savā dzīvoklī, bija neizskaidrojama labsajūta, raugoties mēbelēs, ar kurām saistījās saldas atmiņas.

Kaut gan viņš bija bijis projām sešas nedējas, viņam likās, ka savu jumta istabiņu būtu atstājis tikai vakar vakarā. Denī kundze bija rūpējusies kā māte, lai katra lietiņa būtu savā vietā. Brīdi apskatījis savu istabu vaska sveces gaismā, viņš piegāja pie loga un raidīja mīlas pilnu skatienu pāri uz pretējā loga tumšajām rūtīm. Pro-ta īs, Batilde dusēja saldi, nenojauzdama, ka viņš atgriezies, ka viņš stāv pie sava loga un ilgodamies raugās pāri uz viņu.

D’Armantals nostāvēja pie loga pusstundu, ieelpodams pilnu krūti svaigo nakts gaisu, kas viņam nekad nebija licies tik tīrs un spirdzinošs. Un kamēr viņa skatiens k: da no pretējā loga uz debesīm un no debesīm atkal uz I -gu, viņš izjuta, cik nepieciešama Batilde viņa sirdij, cik dzija un liela bija mīla uz to.

Beidz,ot viņš nolēma, ka nevar pavadīt visu nakti pie loga. Viņš to aizvēra un atkāpās istabā, — to viņš darīja tikai tādēļ, lai nodotos atmiņām, kas viņu bija pārņēmušas, ienākot savā dzīvoklī. Viņš atvēra klavieres, tās viņa prombūtnes laikā bija mazliet noskaņojušās, un ļāva pirkstiem ātri slīdēt par taustiņiem, nebēdādams par to, ka var savu kaimiņu apakšstāvā no jauna sakaitināt. Tad viņš paņēma mapi, kurā atradās vēl nenobeigtais Batildes portrets; pasteļa krāsas bija izdzisušas, bet tā bija tomēr vel jaunā, skaistā, nevainīgā meitene un viņai blakus jocīgā, mazā Mirzas galva. Kad viņš vēlreiz bija palūkojies laukā pa logu, viņam uznāca miegs, kam mūsu dzīves zināmā laikā ir tik liela vara pār mums. Viņš iegūlās gultā un nodevās vēlreiz tām atmiņām, ko viņā bija modinājusi Burī jaunkundzes dziedāšana un kurā viņš, tiklīdz aizvēra acis un viņa domas sāka saplūst, šķita skaidri pazīstam savu mīļoto Batildi.

Tiklīdz viņš pamodās, tas knaši uzlēca kājās un steigšus devās pie loga. Bija jau liela diena un saide stāvēja augstu pie skaidrās debess. Tomēr Batildes logs vēl aizvien bija aizvērts. D’Armantals palūkojās savā pulkstenī; bija jau desmit.

Rūpīgi sakārtojis savu tualeti, kavalieris atrāva savu logu, cerēdams ar sacelto troksni atvilināt pie sevis kaimiņienes skatienu. Bet viņā pusē nekas nepakustējās; ne vēsmiņa nepakustināja aizkarus, — varēja domāt, ka istaba pāri pretī ir neapdzīvota. D’Armantals ieklepojās, aizvēra logu, tad atvēra to atkal. Viņš lauzīja nelielus kaļķa gabaliņus no mūra un svieda tos pretējā loga stiklos — tomēr viss bija velti.

Viņa izbrīnam sekoja rūpju pilnas bailes: cieši noslēgtais Jogs liecināja par prombūtni, ja ne par nelaimi. Ja Batilde nebija mājās, — kur gan viņa varēja būt? Kas būtu varējis viņu izraut no viņas klusā, vienkāršā dzīves veida? Kam lai jautā par to? No kā viņš varētu kaut ko par to uzzināt? Varbūt tikai Denī kundze viņam varētu dot kādu izziņu. Tā kā arī pieklājība prasīja, lai viņš pēc savas prombūtnes to apmeklētu, tas devās nekavējoties pie viņas lejā.

Denī kundze nebija redzējusi savu īrnieku kopš tā rīta, bet viņa nebija aizmirsusi, cik norūpējies tas bija, kad viņai uznāca ģībonis, un saņēma viņu ar vislielāko laipnību. D’Armantalam par laimi viņas meitām patlaban bija zīmēšanas stunda un Bonifasa kungs bija pie sava advokāta, tā kā viņam bija darīšana tikai ar savu cienījamo saimnieci. Saruna vispirms grozījās ap tīrību un rūpību, ar kādām bija kopta viņa istaba viņa prombūtnes laikā. No tā bija viegli pāriet uz jautājumu, vai dzīvoklī viņam pretī būtu ienākuši citi īrnieki, — uz šo jautājumu, kuram tūlīt sekoja visas šaubas izlīdzinoša atbilde. Vēl vakar Denī kundze bija redzējusi Batildi. Vakarā Bonifass bija saticis Bivā kungu, nākot no biroja. Viņš tomēr bija ievērojis krietnā daiļrakstīšanas skolotāja sejā zināmu majestātisku lepnumu, kas Denī vārda mantiniekam bija jo vairāk uzkritis tāpēc, ka tāda sejas izteiksme viņa pieticīgajā kaimiņā bija kaut kas pavisam neparasts.

Tas bija viss, ko d’Armantals vēlējās zināt. Batilde bija Parīzē, viņa nebija mainījusi dzīvokli; bez šaubām, tikai gadījums bija aizkavējis jaunās meitenes skatieniem pievērsties logam, kas tik ilgi bija aizvērts, un kura istabu viņa zināja esam neapdzīvotu.

Cik drīz vien varēdams, d’Armantals atvadījās no savas laipnās saimnieces. Uz kāpnēm viņš satika abatu Brigo, kurš nāca pie Denī kundzes savā ikdienas apmeklējumā. Abats apsolījās mazliet vēlāk apmeklēt kavalieri, un d’Armantals steigšus devās pa kāpnēm augšā un tūlīt pie loga. Pie viņa kaimiņienes tomēr nekas nebija mainījies; aizkari bija vēl aizvien cieši aizvilkti. D’Armantals tagad nolēma izmēģināt pēdējo līdzekli: viņš apsēdās pie klavierēm un pēc īsas priekšspēles, sāka dziedāt kantātes melodiju, ko bija dzirdējis pēdējā naktī un kas noti pēc notēs bija iespiedušies viņa atmiņā. Kaut gan viņa skatiens pa visu spēlēšanas laiku ne uz mirkli nenovērsās no nepielūdzamā loga, tomēr viss palika mēms un nekustīgs. Istaba pāri pretī nedeva vairs nekādu atbalsi.

Cerētā panākuma vietā radās cits, ko d’Armantals pavisam nebija gaidījis. Izskanot pēdējam tonim, viņš izdzirda sev aiz muguras skaļu piekrišanas plaukšķināšanu. Viņš apgriezās un ieraudzīja abatu Brigo.

— Ak, tas esat jūs, abati — iesaucās d’Armantals ātri uzlēkdams un aizvērdams logu. — Velns ārā, es nezināju, ka jus esat tik liels mūzikas cienītājs.

— Un es atkal nezināju, ka jus esat tik spējīgs mūziķis, — piebilda Brigo, — tā nospēlēt tikai vienreiz dzirdētu kantāti... visu cienību!

— Man ļoti patika melodija, tas ir viss, un tā kā man ir laba muzikālā dzirde, man tā palika prātā.

— Bet viņa tika arī mākslinieciski nodziedāta, vai ne? — jautāja abats.

— Burī jaunkundzei tiešām ir ļoti laba balss, — atbildēja kavalieris, — tiklīdz viņa atkal uzstāsies, es apmeklēšu operu.

— Ja tā ir tikai balss, ko jūs gribat dzirdēt, tad jums nemaz nav jāiet uz operu, — piezīmēja Brigo.

— Uz kurieni tad?

— Nekur. Palieciet, kur jūs esat, un jūs atradīsieties pirmā vietā.

— Kā, nakts dieve ...

— Bija jūsu kaimiņiene.

— Batilde? — iesaucās d’Armantals, — tātam es neesmu maldījies, es pazinu viņas balsi! Bet, abat, tas taču nav iespējams, kā Batilde varēja vakar naktī nokļūt pie Mēnas hercogienes?

— Vispirms, manu mīļo audzēkni, mūsu laikos nekas nav neiespējams, — atbildēja Brigo. — Iegaumējiet labi šo teicienu, iekams jus kaut ko gribat noliegt, jeb ... uzsākt. Turiet visu par iespējamu — tas ir drošākais līdzeklis visu panākt.

— Bet sakiet taču beidzot, kā nabaga Batilde nokļuva ...

— Nekas nevarēja būt vienkāršāk. Sī lieta jūs tālāk nevar interesēt, kavalier, tāpēc runāsim par ko citu.

— Nē, abat, nē! — Dzīvi iesaucās d’Arrnantals. —Jūs maldāties! Sī lieta interesē mani visaugstākā mērā!

— Labi, ja jau jūs esat tik ziņkārīgs, tad klausieties. Abats Soljē pazist Batildi caur viņas audžutēvu, kurš ir

veiklākais daijrakstītājs visā Parīzē. Veco kungu, tāpat kā visus citus, kas viņu pazīst, uzvarējusi viņas daiļuma burvība, — jo nav Iespējams viņā raudzīties un neiemīlēties ...

— Jā, jā, to es zinu, to es zinu! — dedzīgi atsaucās d’Armantals.

— Nu, tātad, — turpināja abats Brigo, — tā kā labais Soljē zināja, ka Batilde nevien labi dzied, bet ir māksliniece arī zīmēšanā, viņš to ieteica Delones jaunkundzei, kurai tā zīmēja tērpus, kas mums bija vajadzīgi vakardienas svētkiem. Bet Delones jaunkundzei klājās tāpat, kā visiem citiem: tikko tā ieraudzīja jauno burvi, viņa izjuta pret to dziļu paļāvību un sirsnīgāko draudzību. Kad tērpu zīmēšana bija pabeigta, viņa nesūtīja vis to atpakaļ uz Parīzi, bet paturēja pie sevis So pilī vēl trīs dienas. Te Delones jaunkundze tika aizsaukta, jo operas direktoram bija viņai kas ziņojams. Batilde, palikusi viena, aiz gara laika bija piesēdusies pie klavierēm un dziedāja tik jauki, ka Delone, kas pa to laiku bija ienākusi istabā, palika aiz izbrīna stāvam, līdz dziedātāja beidza savu āriju, bet tad steidzās pie tās, apskāva un . .. bailīgi pastāstīja, ka tā varot glābt viņai dzīvību.

Būrī, kurai bija jādzied kantāte, bija pēkšņi saslimusi un tas ļoti traucētu svētku norisi, ja Batilde neuzņemtos nakts dieves lomu. Batilde no sākuma par to negribēja ne dzirdēt, lūdzās un vairījās, bet viņas jaunā labdare nosēdināja to pie klavierēm un pierunāja vismaz pamēģināt kantāti. Nabaga Batilde asarām acīs paklausīja, bet nodziedāja kantāti tiešām brīnišķīgi.

Delone bija sajūsmināta. Sajā mirklī istabā ienāca Mēnas hercogiene, pavisam izbijusies par to, ko patlaban bija dzirdējusi par Burī. Batildei bija kantāte jāatkārto; hercogiene apbēra viņu lūgšanām un meitene skaļi pukstošu sirdi deva beidzot savu piekrišanu, bet tikai zem diviem noteikumiem, pirmkārt, ka viņai tika atļauts paziņot Bivā personīgi savas ilgās prombūtnes cēloņus, un tad, ka viņa drīkst atgriezties savā dzīvoklī, lai ziedotu visu atlikušo laiku līdz svētkiem kantātes iestudēšanai. Bez tam de Mēnas kundzei un Delones jaunkundzei bija viņai svinīgi jāapsola neizpaust noslēpumu, bet ļaflt visiem palikt pārliecībā, ka dziedātāja ir Burī jaunkundze.

— Bet kā tad šis noslējums tomēr ir ticis izpausts? —• iejautājās kavalieris.

— Pateicoties pavisam negaidītam atgadījumam, — atbildēja Brigo ar to naivitāti, kas nekad ne|āva izprast, vai viņš runā nopietni vai tikai joko, — viss gāja labi iīdz k; ’.tāles beigām, taisni gondolai piestājot krastam, daiļā d: edātāja izgrūda ... es nezinu, vai nu viņu bija par d; īdz nogurdinājusi dziedāšana, vai viņa hercogienes sabiedrībā bija ieraudzījusi kādu, kuru viņa nevarēja iedo-niaties piederam tik augstai sabiedrībai... piepeši viņa iekliedzās un sabruka nesamaņā savas biedrenes rokās. T gad bija aizmirsti visi zvēresti, tika pacelts viņas plīvurs, lai apsmidzinātu seju ar ūdeni. Visi pieskrēja klāt, ari es; Un kamēr jūs pavadījāt hercogienes kundzi uz pili, es biju ne mazāk izbrīnījies, ieraugot Burī jaunkundzes vietā, kā nakts dievi jūsu daiļo kaimiņieni.

— Un nesamaņa? — jautāja d’Armantals lielā uztraukumā.

— Tai nebija nozīmes, — apgalvoja abats, — tā pagāja tik ātri, ka Batilde uz ciešu pieprasījumu dažus mirkļus pēc tam varēja atgriezties Parīzē, kur viņai vajadzēja ierasties vienu stundu pirms jūsu atgriešanās. Viņu gan lūdza uzkavēties ilgāk So pilī, bet viņa ne par kādu ccnu nebija uz to pierunājama.

— Tātad viņa būtu atgriezusies? — dedzīgi iesaucās d’Armantals. — Pateicos jums, abat, tas ir viss, ko es vēlējos uzzināt.

— Tas nozīmē, — es tagad varu taisīties kā tieku projām. vai ne? — jautāja smaidīdams abats. — Labi, tā kā man bez tam vēl ir darīšanas pilsētā, tad ļaušu jūs jūsu novērojumiem. Es atnākšu rīt atkal.

— Tātad — līdz rītam, mīļo abat!

•*- Līdz rītam.

Abats smaidīdams atstāja istabu, bet d’Armantals at-kam gtvēra logu un bija apņēmies stāvēt tur sardzē, līdz ieraudzīs Batildi — kaut ari tikai uz vienu mirkli.

Nabaga kavalieris bija iemīlējies kā students.

6. Mīlas sāpes

Pulkstenis rādīja jau četri, kad d’Armantals redzēja Bivā nākam no Monmartra ielas un iegriežamies Tan-Perdī ielā. Krietnais kavalieris šķita ievērojam, ka lādzīgais pārrakstītājs šodien gāja ātrāk kā parasti. Bet majestātiskā izturēšanās, ko bija ievērojis iepriekšējā vakarā Bonifasa kungs, bija izzudusi un devusi Vietu nemiera izteiksmei. Nebija šaubu, Bivā steidzās tik ļoti tāpēo, ka baidījās par Batildi — tātad Batilde bija slima!

Kavalieris sekoja acīm daiļrakstīšanas skolotājam, līdz tas nozuda savā namā. Ne bez iemesla d’Armantals domāja, ka tas dosies uz Batildes istabu un cerēja, ka viņš beidzot atvērs logu pēdējiem saules stariem. Bet viņš bija maldījies; Bivā aprobežojās ar to, ka tikai mazliet pacēla aizkarus, lai piespiestu savu pilnīgo seju pie rūts, bungodams pa to ar pirkstiem. Ari viņa parādīšanās pie loga bija ļoti īsa, jo jau nākošajā mirklī tas spēji aizgāja atpakaļ, it kā būtu ticis saukts.

Kavalieris domāja, ka Bivā aizgājis ēst, un šis apstāklis, neraugoties uz viņa noskaņojumu, atgādināja, ka arī viņš vēl nekā nebija baudījis. Viņš nolēma izmantot kaimiņu ēšanas laiku, pa kuru logs tik un tā netiks atvērts, lai arī paēstu. Viņš piezvanīja durvju sargam un lika atnest no tuvākā restorāna ceptu cāli un labu kompotu. Tam klāt viņš atļāvās sev pudeli vīna, jo no abata sūtījuma bija atlikušas tikai dažas pudeles.

Pabeidzis maltīti, viņš caur sava loga aizkariem ieraudzīja pie mazās terases loga Biva apaļo seju. Bija brīnumjauka diena un d’Armantals no kādas daiļrakstītāja skolotāja kustības secinaja, ka viņš aicina Batildi sekot viņam uz terasi. Vienu mirkli d’Armantals cerēja beidzot redzēt savu tniļoto un ska|i pukstošu sirdi uzlēca kājas. Bet viņš bija atkal maldījies: kaut ari vakars bija sevišķi jauks, Batilde nerādījās. Bet suns Mirza tā nedarīja, tas izlēca uz terases turēdams purniņā vijolīšu zilu lentu, kuru d’Armantals pazina ka to pašu, kas agrāk greznoja Bivā nakts cepuri. Arī tas to ievēroja; viņš izskrēja uz terases, atņēma sunim lentu, izgludināja to uz sava ceļgala un atgriezās istabā.

So mirkli bija gaidījis d’Armantals: viņš ātri atvēra savu logu un sauca: — Mirza, Mirza! — Mirza apjuka dzirdot pazīstamo balsi un pēkšņi pievērsa acis kavalierim. Viņš tūlīt pazina savu laipno cukura ziedotāju, nākošajā mirkli tas jau bija nozudis no terases, un tūlīt pat d’Armatals redzēja, ka tas zibensātrumā pārlēca pār ceļu un nozuda viņa durvīs. Iekams d’Armantals paguva aizvērt logu, Mirza jau skrāpēja pie viņa istabas durvīm.

D’Armantals jutās tik laimīgs, it kā būtu redzējis Batildi pašu. Mirza piederēja daiļajai meitenei, tika no viņas tik bieži glāstīts, mīlēts un varbūt, pat skūpstīts, šī lopiņa galviņa bija dusējusi viņas klēpī, tas bija viņas un viņa laimes līdzzinātājs. Bez tam viņš bija ātrs un uzticams ziņnesis un šīs īpašības dēļ tas bija d’Armantalain sevišķi vērtīgs.

Kavalieris atvēra durvis un ielaida suni savā istabā. Tad tas apsēdās pie galda un uzrakstīja sekojošu vēstuli:

«Mīļā Batildel Es Jums liekos ļoti nosodāms, vai ne? Bet Jūs nepazīstat manus savādos apstākļus, kas mani atvainotu Jūsu priekšā. Ja man būtu tā laime, redzēt Jūs kaut uz mirkli, es viegli varētu Jums paskaidrot, ka manī apvienojās divas būtnes: jaunais students nabadzīgajā jumtistabiņā un kavalieris, ko Jus redzējāt So spīdošajos svētkos. Tāpēc atveriet man savu logu, lai es varētu Jūs redzēt, vai savas durvis, lai varētu ar Jums runāt. Atļaujiet man uz ceļiem izlūgties no Jums piedošanu. Esmu pārliecināts, ka Juras būs līdzcietība, kad Jūs zināsiet, cik es esmu nelaimīgs, bet galvenokārt, — cik neaprakstāmi es Jūs mīlu.

Dzīvojiet laimīgi... vai pareizāk — uz drīzu redzēšanos, mīļā Batilde.

Rauls.»

D’Armantals rūpīgi salocīja vēstuli un piestiprināja pie Mirzas kaklasaites, iedeva tam vēl gabaliņu cukura un atvēra durvis. Mirza kā zibens devās lejā pa kāpnēm, pa ceļam tverdams pēc patlaban mājās nākošā Bonit'asa kunga stilbiem un pazuda pretējās durvīs.

D’Armantals palika vēl brītiņu stāvam pie loga, ne bez bažām, ka suns dosies uz terasi pie Bivā, un nogādās tādējādi vēstuli neīstās rokās. Bet mazais Mirza nerādījās pie augšstāva loga, tāpēc d’Armantals pamatoti secināja, ka tas devies pie Batildes. Bet, lai nabaga Batildei nebūtu par daudz uzbāzīgs, viņš aizvēra logu, cerībā, ka viņam tiks dota kaut kāda zīme par viņa rakstītā sūtījuma sek-mērn.

Tas tomēr nenotika — tātad viņš bija kārtējo reizi maldījies. D’Armantals velti gaidīja visu vakaru. Ap pulksten vienpadsmitiem nodzisa gaisma, kas līdz šim tikko bija spīdējusi cauri divkāršajiem aizkariem, un tā nabaga kavalierim neatlika vairs nekādas cerības redzēt Batildi ātrāk kā nākošajā dienā.

Bet ari nākošajā dienā viņam nebija lemts būt laimīgākam. Viņā pusē tika sarīkota aizstāvēšanās sistēma, kas katram iemīlējušamies vīrietim, kā d’Armantalam, iedvestu bailes no cīņas zaudēšanas. Bet kavalieris pavadīja visu priekšpusdienu gudrodams visādus plānus, vienu muļķīgāku par otru. Vienīgais, kas vēl bija daudzmaz pieņemas, ka viņš ies pāri ielai, uzkāps pie Batildes, ieies pie viņas un visu izstāstīs. Bet viņam šķita par daudz pārgalvīgi doties pie viņas, iekams tas nebija saņēmis kādu zīmi, vai iekams nebija rasts pieklājīgs iemesls šādam apmeklējumam. Tik pārgalvīga ierašanās pie meitenes varēja viņu apvainot... un viņa jau tā bija sadusmota. Tātad labāk gaidīt. Un d’Armantals gaidīja.

Ap diviem pie viņa atnāca abats Brigo un atrada savu audzēkni sliktā omā. Viesis pameta zagšus skatienu uz vēl aizvien aizvērto logu un uzminēja visu. Viņš paņēma sev krēslu, apsēdās iepretī savam audzēknim un rotaļājās tāpat kā kavalieris, ar saviem pirkstiem.

— Manu mīļo audzēkni, — viņš iesāka pēc īsas klusēšanas, — man vajadzētu ļoti maldīties, bet jums ir gadījies kaut kas ļoti nopietns.

— Jums taisnība, abat, es garlaikojos, — atbildēja rūgti kavalieris, — un tik lielā mērā, ka man rodas vēlēšanās aizsūtīt visu jūsu sazvērestības lietu pie visiem velniem.

— Kā, un tieši tagad? Tagad jūs gribat atbrīvoties no sazvērestības, kur viss jau ir vislabākajā kārtībā? Ko tad par to teiks citi?

— Ak, ko, — citi! — atsaucās īdzīgi kavalieris, — tiem ir visādas uzjautrināšanās, tie apmeklē balles, operu, iet viesībās, kamēr man jāsēž kā vientulim savā jumtistabā!

— Bet jūsu klavieres, jūsu zīmējumi?

— Garlaicīgi muzicēt vienam pašam.

— Nu, tad muzicējiet taču kopā ar savu daiļo kaimiņieni, tas jūs izklaidēs!

— Vai tad es esmu ar savu kaimiņieni pazīstams? Vai viņa atver savu logu? No vakardienas viņa, tā sakot, nocietinājusies savā istabā. Jā, mana kaimiņiene, — viņa katrā ziņā ir ļoti laipna!

— Nu tad jums jāiepazīstas, jāpameklē kaut kāds iemesls.

— Es jau no vakardienas pūlos kādu atrast.

— Un vēl neesat atradis? Virs ar jūsu fantāziju! Ak, mans mīļais audzēkni, es jūs vairs nepazīstu!

— Man jums jāatzīstas, mans mīļais abat, šodien mana galva ir kā izslaucīta. Varbūt jūs zināt kādu pieklājīgu iemeslu, tad palīdziet, runājiet jūs!

— Nav nekā vieglāka, kā tas. Es apņemos, kavalier, atvērt jums jūsu kaimiņienes durvis.

— Ceru, pieklājīgā veidā.

— Jā, protams.

— Es jūs, abat, nožņaugšu, ja jūsu iemesls izrādīsies nederīgs!

— Esiet bez raizēm. Atcerieties, ka So pilī bija runa par to, ka vajag uzmeklēt uzticamu rakstītāju, kas pavairotu pavēles un proklamācijas? Vai atceraties, ka es apgalvoju, ka pazīstu tādu viru?

— Protams, tikai tālāk, tālāk!

— Tas, ko es domāju, ir — Batildes audžutēvs.

— Bivā? — jautāja kavalieris.

— Viņš pats. Es jums jauju brīvas rokas. Jums jātop manam pilnvarotajam. Jūs uziesiet pie viņa augšā. Jūs radīsiet viņam izredzes nopelnīt kādu stieni zelta; viņa durvis atvērsies jums jo plaši un jūs varēsiet spēlēt un dziedāt ar Batildi, cik vien tikās.

— Ha, mans mīļais Brigo, — kavalieris uzlēca kājās un apkampa abatu — Jūs glābjat manu dzīvību! — Un viņš jau tvēra pēc cepures un gribēja doties pa durvīm laukā.

— Mans Dievs, kavalier, jūs man pat vairs nejautājat, kur tas lāga vīrs lai saņem oriģinālus savām kopijām?

— Bez šaubām, pie jums?

— Nē, taču; pie prinča Listneja Stiauta ielā 10.

— Kas tas tads par princi?

— Princis no mūsu fabrikas, d’Avranšs, Mēnas hercogienes sulainis.

— Ļoti labi, to es nekad neaizmirsīšu! Uz redzēšanos!

Ar šiem vārdiem d’Armantals noskrēja lejā pa kāpnēm, lēkdams uzreiz pa četriem pakāpieniem. No ielas viņš vēl pamāja ar roku abatam, kurš smaidīdams stāvēja pie loga. Tad viņš nozuda kaimiņu nama durvīs.

7. Pretspēle

Ne bez sirdssāpēm Batilde bija tik atturīga. Viņa mīlēja savu kaimiņu ar visu dvēseli, kā mīl septiņpadsmit gadu vecumā, kā mīl tikai vienreizē dzīvē. Viņa prombūtnes pirmā mēneša laikā viņa skaitīja dienas, piektajā nedēļā stundas un pēdējās astoņas dienas tā skaitīja minūtes. Te ieradās abats Soljē, lai aizvestu viņu pie Delones jaunkundzes, un tā kā viņš bija pateicis, kas viņa īstenībā ir, tad tika uzņemta ar savu atbilstošu cieņu un uzmanību. Uz šī uzaicinājuma pieņemšanu, kas darīja jo lepnu godīgo Bivā, viņu pamudināja starp citu domas, ka viņai uzdotā nodarbošanās viņu izklaidētu pēdējās d’Armantala prombūtnes dienās.

Bet kad viņa uzzināja, ka Delones jaunkundze liek viņai pašai ņemt dalību svētkos tanī dienā, kad atgriežas inī|otais, viņa nolādēja acumirkli, kas viņu bija atvedis uz So, un, droši vien, būtu atgriezusies Parīzē, ja Mēnas hercogiene pati nebūtu viņu aizturējusi. Batilde bija devusi savu piekrišanu, bet lai Rauls viņu varētu redzēt tūlīt pēc atgriešanās, viņa, kā jau zināms, bija izlūgusies noteikumu, ka drīkst atgriezties pie audžutēva, lai tur iestudētu kantāti.

Ja jau lāga Bivā bija lepns, redzēdams savu Batildi izvēlētu kā tērpu zīmētāju, tad uzzinot, ka Batildei arī jāuzstājas svētkos, viņa lepnums pieauga vēl vairāk. Viņam tomēr bija jāpārcieš grūts pārbaudījums, jo trīs dienas vienatnē bez Batildes viņam izlikās kā trīs gadu simteņi, un šo laiku nabaga daiļrakstīšanas skolotājs līdzinājās ķermenim bez dvēseles. Birojā vēl bija paciešams, jo tur viņam bija savas kartes, savas zīmes ko rakstīt, bija savs tekošs darbs un laiks pagāja, bet savās četrās sienās viņš jutās mokoši vientuļš. Divas dienas viņš pat nevarēja neko ēst, jo pie mazā galda trūka daiļās Batildes, kas sēdēja viņam pretī jau trīspadsmit gadus. Beidzot, trešās dienas vakarā Batilde bija atgriezusies un atnesusi savam krietnajam audžutēvam veselīgu miegu un labu ēstgribu jo, nu tam atkal bija viņa, bez kuras viņa dzīvei nebija nekādas nozīmes.

Batilde bija jautrākā omā, jo Raula atgriešanās bija tuvu; viņš bija apsolījies atgriezties pēc sešām nedēļām un tā zināja, ka viņš turēs vārdu.

Tikko Bivā nākošā rītā aizgāja uz darbu, Batilde atvēra logu, neizlaizdama no acīm pa kantātes iestudēšanas laiku sava kaimiņa logu. Tan-Perdī ielā reti kad parādījās kādi rati, bet taisni šodien gadījās, ka no pulksten desmitiem līdz četriem pabrauca garām veseli trīs, un Batilde katrus novēroja ar stipri pukstošu sirdi, bet, vienmēr vīlusies, sēri sašļuka atpakaļ uz sava krēsla. Beidzot

Eulkstenis nosita četri un dažas minūtes vēlāk uz kāpnēm ija dzirdami Bivā soļi. Nabaga Batilde ar nopūtu aizvēra logu un, neraugoties uz vislielāko pašsavaldīšanos, šoreiz viņa bija tā, kas nespēja norīt nc kumosa.

Pienāca aizbraukšanas brīdis uz So pili, Batilde vēlreiz ar nopūtu pacēla aizkarus, bet viņā pusē viss bija noslēgts. Pirmo reizi viņai iešāvās prātā doma, ka Raula atgriešanās var novēloties. Viņa aizbrauca smagu sirdi un nolādēja svētkus, kas viņu traucēja ari naktī gaidīt to, pēc kura viņa jau tik ilgu laiku bija ilgojusies.

Svētku čaloņa, bez tam doma, ka viņai pirmo reizi jādzied tik daudzām augstām personām, uz mirkli aizdzina atmiņas par Raulu. Bet laiku pa laikam sāpes nomāca viņas skatienus, domājot par to, ka tagad varbūt jau viņas jaunais, skaistais kaimiņš ir atgriezies, stāv pie loga un ilgu pilns vēlas viņu redzēt. Bet viņai jau bija priekšā nākošā diena un no Dclones jaunkundzes viņa bija saņēmusi solījumu, ka vēl rītausmā tiks aizvesta atpakaļ uz Parīzi. Viņa gribēja līdz ar pirmajiem rīta saules stariem atvērt savu logu, lai būtu pirmā, ko mīļotais ieraudzītu uzmostoties. Tad viņa gribēja tam izstāstīt visu, paziņot savas prombūtnes cēloni un viņam ļaut nojaust, cik sāpīgi viņa izjutusi tā prombūtni. Spriežot pēc sevis, viņam tad vajadzētu justies ļoti laimīgam.

Ar tādām domām bija nodarbināta Batilde, sagaidot ezermalā de Mēnas hercogieni, un kamēr viņa vēl pārdo-māja, kā uzrunāt mīļoto, gondola piestāja pie krasta.

Sākumā Balilde baidījās, ka tik lielas un dižciltīgas sabiedrības klātbūtnē nevarēs izdabūt nevienu skaņu, tādēļ nolēma neskatīties ne uz vienu, lai neļautu sev apmulst. Pilnīgi nodevusies savām izjūtām, viņa dziedāja tik jauki, ka viņu zem plīvura tiešām visi noturēja par to, kuru viņa aizvietoja, kaut gan tā bija viena no sava laika slavenākajām dziedātājām.

Bet, kas gan varētu aprakstīt Batildes izbrīnu, kad viņa, nobeigusi savu solo dziedājumu, nolaida acis un ieraudzīja uz gondolas sola blakus Mēnas hercogienei jaunu kavalieri, kas tik ļoti līdzinājās Raulam, — būtu viņa to ieraudzījusi dziedāšanas laikā, visas skaņas tai paliktu neizdziedātas. Kādu brītiņu viņa vēl šaubījās, bet jo vairāk gondola tuvojās krastam, jo mazāk viņa varēja šaubīties. Tik uzkrītošas līdzības nevarēja būt pat diviem brāļiem. Hercogienes kavalierim un jauneklim no jumtis-tabiņas vajadzēja būt vienai un tai pašai personai. Bet tas nebija tas, kas Batildi tik dziļi sāpināja. Raula augstais stāvoklis darīja to viņai tikai vēl tuvāku, un jau no pirmā acu skatiena viņa bija saskatījusi Raula sejas pantos dižciltības zīmogu. Viņu bezgalīgi sāpināja doma, ka Rauls viņu mānījis un nav turējis vārdu, bet atsacīdamies redzēt viņu, atstājis savu jumtistabiņu un devies uz So svētkiem. Tātad, tas bija ar viņu tikai flirtējis un tādēļ paris nedēļas pavadījis jumtistabiņā. Bet drīz viņam bija apnicis nepierastais dzīvesveids un tas, lai viņu pārāk nesāpinātu, bija atsaucies uz ceļojumu un izlicies nelaimīgs. Bet tas viss bija māņi un liekulība; patiesībā Rauls pavisam nebija aizbraucis no Parīzes, jeb, ja arī, tad pēc atgriešanās viņa pirmais ceļš nebija to vedis uz to vietu, kurai, pēc viņas domām, vajadzēja viņam būt visdārgākajai. Kad gondola piestāja krastam un d’Arman-tals, tikai dažus soļus no viņas, sniedza lepnajai kundzei roku, Batilde pazaudēja pašsavaldīšanos, un iekliegdamās sabruka nesamaņa.

Kad viņa atkal atvēra acis, viņa redzēja sev blakus Delones jaunkundzi, kas to mēģināja dabūt pie samaņas. Daudzmaz atspirgusi, viņa steidzās atstāt pili, kur bija tik daudz cietusi un kur viņa bija redzējusi Raulu. Viņa iemetās ekipāžā un atgriezās Parīzē.

Atgriežoties, viņa atrada Naneti vēl nomodā; arī Bivā bija gribējis palikt nomodā, lai tuvāk dzirdētu, kā noritējuši svētki, bet miegs bija viņu uzveicis.

Batilde priecājās, ka Nanete bija viena, jo tikko ienākušai istabā, viņai izlauzās sāpīgas raudas. Nanete bija pārsteigta, jo cerēja, ka viņas jaunā pavēlniece atgriezīsies laimē starodama par savu triumfu. Norūpējusies viņa jautāja, kas noticis, bet Batilde atbildēja tikai ar skumju galvas purināšanu. Uzticīgā kalpone uzskatīja, ka būtu nevēlami viņu vēl vairāk izprašņāt un tāpēc atstāja Ba-tildi vienu. Bet, baiļu mocīta, viņa skatījās pa atslēgas caurumu un redzēja raudošo Batildi nokritām ceļos pie krucifiksa, tad pieceļoties, un kā instinkta vadītu, atveram savu logu. Tagad uzticīgajai Nanetei zuda visas šaubas: viņas jaunās kundzes ciešanas bija mīlas sāpes un to cēlonis — jaunais, skaistais kaimiņš no nama viņpus ielas.

Tagad Nanete drusku nomierinājās, jo sievietes zina no saviem piedzīvojumiem, ka mīlas sāpes bieži vien pārvēršas priekā.

Batilde gulēja maz un nemierīgi; pirrniem mīlas priekiem un pirmām sāpēm ir vienādas sekas. Viņa uzmodās vēl nogurusi un apmiglotām acīm. Labprāt viņa Initu vēl izvairījusies no Bivā skatieniem, bet tas jau L>ija vairak-kārt Nanelei apjautājies par viņu. Batilde saņēma visus spēkus, mēģināja smaidīt un sniedza pieri sava audžutēva skūpstam.

Bet Bivā bija ļoti attīstīts sirds instinkts, lai ļautos maldināties; viņš redzēja tās saraudātās acis un bālos vaigus. Šie viņas sāpju liecinieki nodeva tās ciešanas. Gan Batilde noliedza, ka viņai kas kaitētu, bet godīgais vīrs aizgāja norūpējies uz savu biroju.

Tiklīdz viņas audžutēvs bija projām, Batilde sagurusi iekrita krēslā, atspiezdama no ciešanām smago galvu rokās, kamēr suns Mirza, nezinādams, kas viņa pavēlniecei kaiš, raudzījās viņā jautājošām acīm. Kalpone kādu brīdi nolūkojās Batildē ar mātes maigumu, ļāva beidzot savai sirdij vaļu un jautaja: — Vai jūs, jaunkundz, vēl arvien ciešat?

— Jā, mīļā Nanete, vēl arvien!

— Ja jūs mazliet atvērtu logu, tas varbūt jums līdzētu.

— Ak nē, Nanete, šim logam jāpaliek aizvērtam.

— Bet varbūt jaunkundze nezin, ka ...

— Tomēr, tomēr, Nanete, es zinu.

— Ka mūsu jaunais kaimiņš šorīt atgriezies.

— Kāda man daļa gar viņu, Nanete? — jautāja Batilde ar stingru skatienu.

— Piedodiet, jaunkundze... man likās... es domāju .. .

— Ko tu domāji, kas tev likās?

— Ka jūs sūdzaties par viņa prombūtni un ka jūs priecāsieties par viņa atgriešanos.

— Tu esi maldījusies.

— Piedodiet, jaunk īdz, bet man viņš liekas esam krietns, dižciltīgs jauneklis ...

— Par daudz dižciltīgs, Nanete, par daudz dižciltīgs nabaga Batildei!

— Jums, jaunkundz! Par daudz dižciltīgs, jums! Jūs esat visdižciltīgākā kunga cienīga! Vai tad jūs neesat dižciltīga dzimuma?

— Es esmu tikai nabaga meitene, ar kuras dvēseles mieru, godu un mīlu dižciltīgs kungs var nesodīts rotaļāties. Tagad tu redzi, Nanete, ka šim logam jāpaliek aizvērtam un es nedrīkstu to jaunekli redzēt!

— Vai tad jus gribat ļaut viņam mirt aiz sāpēm? Jau no paša rīta viņš neatiet no sava loga un izskatās pie tam tik norūpējies.

— Kāda man daļa gar viņa bēdīgo izskatu? — atbildēja Batilde, — kāda man vispār da|a gar šo jaunekli? Es viņu nepazīstu, es nezinu pat viņa vārda. Tas bez šaubām ir kāds svešinieks, kas ienācis ne tikai uz kādu laiciņu, un varbūt aizbrauks jau rīt pusdienā, kā jau reiz bija aizbraucis. — Būtu nepareizi, Nanete, ja es tam piegrieztu vērību, un ja tiešām pastāvētu mīla, tad tu darītu pareizāk, rādīdama man viņas muļķību un briesmas, nekā stiprinot manī to.

— Bet kādēļ, jaunkundz? — Tā kā tā, reiz agrāk vai vēlāk, jums būs jāmīl, uri kādēļ gan ne šo jauno, skaisto cilvēku no blakus mājas, kas, protams, ir bagāts un dižciltīgs, jo nekā nedara?

— Nu, Nanete, ko tu teiktu, ja šis jauneklis, kas rādās tik vienkāršs, bet tomēr dižciltīgs, izrādītos tikai melis un nodevējs?

— Es teiktu, ka turu to par neiespējamu, jaunkundz.

— Bet, kad es tev teikšu, ka šis vienkāršais jauneklis, kas apdzīvo jumta istabiņu pāri pretim, un vienmēr redzams tik vienkāršā uzvalkā, vakar naktī svētkos So pilī bija Mēnas hercogienes kavalieris un nesa pulkveža formas tērpu?

— Ko es teiktu, jaunkundz? Es teiktu, ka debesīs beidzot ir taisnība, jo tās jums pieved vīru, kas ir jūsu cienīgs, pieved pulkvedi, Mēnas hercogienes draugu! Jā, jā, Batildes jaunkundz, jūs būsiet grāfiene. Es jau sen to jums pareģoju un tas tiešām nav daudz priekš jums, jo jūs to esat pelnījusi! Ja debesis grib būt taisnīgas, tad jums jābūt ne tik vien grāfienei, nē, jums jātop hercogienei, princesei, pat karalienei!... Bet nāciet, jūs izskatāties bāla un slima, — svaigais gaiss jums darīs labu. Atļaujiet man atvērt logu!

— Nanete, es tev to aizliedzu! Ej pie sava darba un atstāj mani vienu!

— Es eju, jaunkundz, es eju, jo jūs mani dzenat projām, — Nanete sāka šņukstēt un pārbrauca acīm ar priekšautu, — bet ja es būtu, viņpusielas jauneklis, es .zinātu gan ko darīt.

— Un ko tu darītu?

— Es atnāktu šurp un atvainotos... Jūs viņam piedotu, pat ja viņš tiešām butu vainīgs, es par to esmu pārliecināta.

— Nanete, — iesaucās trīcēdama Batilde, — un ja viņš varbūt nāktu, tad es tev aizliedzu viņu pieņemt, vai saproti?

— Jā, jā, jaunkundz, es saprotu; viņš nekādā ziņā nedrīkst ietikt namā ... kaut gan parādīt cilvēkam durvis ir ļoti nepieklājīgi.

— Pieklājīgi jeb nē, dari kā es tev pavēlu! — iesaucās Batilde, — tagad ej, es gribu būt viena!

Nanete izgāja. Kad nabaga Batilde palika viena, viņai sāka plūst asaras. Viņas drosme bija tikai lepnums, bet viņas sirds bija smagi aizvainota un... logs palika aizvērts.

Pēc pulksten četriem Bivā pārnāca mājās rūpju pilnu seju un Batilde darīja ko varēja, lai viņu nomierinātu; viņa smēja un jokoja, ēda ar viņu kopā pusdienas, bet viss tas nevarēja klusināt šī lāga vīra bažas. Pēcpusdienā viņš to aicināja iznākt uz terases, lai ieelpotu svaigu gaisu; viņa likās tam paklausot, — gāja tam līdzi norakstīt pateicības vēstuli abatam šoljē, un ... atgriezās atpakaļ savā istabā.

Apmēram desmit minūtes vēlāk viņa dzirdēja Mirzu skrāpējamies pie savām durvīm, un piecēlās, lai to ielaistu. Sunītis ar tādu prieku lēkāja ap viņu, ka viņa uzreiz saprata, ka tam gadījies kaut kas sevišķs. Viņa aplūkoja suni uzmanīgāk un ieraudzīja kakla saitei piestiprināto vēstuli. Viņai nebija ilgi jādomā, lai zinātu, no kurienes Mirza nāk un kas rakstījis šo vēstuli. Kārdinājums bija par daudz liels, lai Batilde spētu tam pretoties.

Viņa attaisīja vēstuli un pārskrēja to acīm, nesalasīdama neviena vārda — viņas acu priekšā viss saplūda vienā miglā. Vēstulīte izteica daudz ko, bet tomēr vēl nepietiekami daudz. Bet galvenais, vēstule bija pierādījums, ka tās rakstītājs mīl viņu neizsakāmi... un tas viņai bija ļoti patīkami.

Bet aiz sievietes lepnuma atliekām viņa nolēma atstāt logu aizvērtu līdz nākamajam ritam. Tā kā viņš pats atzinās par vainīgu, viņam vajadzēja saņemt arī sodu. Nabaga Batilde neapdomāja, ka no soda, ko viņa uzlika kaimiņam, puse krīt atpakaļ uz viņu pašu. Tomēr vēstulītes iespaids parādījās tik stipri, ka Bivā, nonākdams lejā, atrada Batildi daudz mierīgāku. Tā kā viņam vēl bija jāizgatavo daži noraksti, tad viņš jau pulksten astoņos uzgāja savā istabiņā, atstādams Batildi vienu, lai arī viņa varētu laikus doties pie miera un atpūsties no pagājušās nakts uztraukumiem.

Bet Batilde palika nomodā, jo, neraugoties uz negulēto nakti, viņai neinaz nenāca miegs. Viņa palika nomodā, bet bija mierīga, apmierināta un laimīga, jo zināja, ka mīļotā logs bija atvērts. Viņa neatlaidība liecināja par viņa mīlas ciešanām. Divas vai trīs reizes viņa jau bija gatava izbeigt viņa mokas un ļaut lūdzējam nojaust, ka pēc pietiekošas izskaidrošanās no viņa puses, piedošana neizpaliks, bet tūlīt atkal viņai šķita, ka katra viņas stāvoklī atrodošās meitenes pretimnākšana būs nepiederīga un... lieta tika atlikta uz nākošo rītu. Pret rītu viņa beidzot iemiga. Uzmodusies, viņa pārmeta sev, ka bijusi tik cieta; viņa nevarēja saprast, kā bija varējusi sagādāt nabaga Raulam tādas mokas. Tagad viņa steigšus devās pie loga, lai to atvērtu; piepeši caur nelielu caurumu aizkarā viņa ieraudzīja jaunekli stāvam pie sava loga. Viņu ieraugot, tā tūlīt atkāpās no loga. Vai tā ne-būtu tieša pašatzīšanās, ja viņa pati atvērtu logu? Labāk pagaidīt Naneti. Tas pieder pie kārtības, ka kalpone atver logu.

Ienāca Nanete. Bet viņa vakar šī nelaimgīā loga dēļ bija dabūjusi tādu bārienu, ka šodien vairs neiedrošinājās atkārtot savu priekšlikumu, atvērt logu. Viņa klusēdama uzposa istabu. Pēc stundas tā izgāja no istabas neteikusi ne vārda un nepiedūrusies aizkaram ne ar pirkstu. Batilde bija tuvu raudām.

Pie viņas ienāca Bivā, lai, kā parasti, kopā ar viņu dzertu kafiju. Viņa cerēja, ka tas jautās viņai, kādēļ tā ieslēgusies, un tad viņai būs iemesls palūgt atvērt logu. Bet Bivā šajā brīdī domāja vienīgi par savu steidzamo šīs dienas darbu bibliotēkā, nopriecājās par Batildes labo izskatu un aizgāja, ne ar vārdu nepieminēdams bēdīgi aizvērto logu. Pirmo reizi savā mūžā, Batilde bija dusmīga uz savu krietno audžutēvu, jo viņai likās, ka viņš par maz piegriež vērības viņas veselības stāvoklim, jo nebija pat ievērojis, ka viņai tādā noslēgtā istabā gandrīz vai jā nosmok.

Viņa, protams, varēja pasaukt Naneti un likt tai atvērt logu, — bet to viņa negribēja. Viņa varēja atvērt to pati, — bet neiedrošinājās. Viņai tātad bija jāgaida, bet cik ilgi? Līdz rītam, varbūt līdz parītam? Un ko pa to laiku lai domā Rauls? Vai viņš ar pilnām tiesībām nevar justies apvainots par tādu pārspīlētu stingrību? Ja nu viņš no jauna uz sešām nedēļām ... jeb pat pavisam atstāj savu dzīvokli, tā būtu viņas nāve! Batilde vairs nespēja dzīvot bez Raula.

Tā pagāja divas stundas. Batilde izmēģināja visu: piesēdās pie savām klavierēm, tad pie izšuvuma rāmja, paņēma zīmēšanas piederumus, bet nevarēja nekā uzsākt. Atnāca Nanete, bet tikai pavērusi durvis paziņoja, ka viņai jāiziet.

Nanetei kaut kas bija darāms Sv. Antona priekšpilsētā un agrāk kā pēc divām stundām viņa atgriezties nevarēja. Ko lai Batilde sadara pa šo garo laiku? Būtu tik jauki sēdēt pie loga, jo saule spīdēja tik spoži un gaiši! Batilde atkal izvilka vēstuli, kas glabājās pie viņas sirds; viņa jau zināja tās saturu no galvas, bet tomēr lasīja to atkal un atkal. Te viņai radās priecīga doma... viņas skatiens krita uz Mirzu ... varbūt tas atnesīs viņai otru vēstuli! Viņa paņēma sunīti klēpi, pamīlinājās ar to un tad atvēra tam durvis. Ak debesis, tur stāvēja jauneklis, patlaban gribēdams zvanīt! Batilde priekā iekliedzās — tas bija Rauls.

8. Septītās debesīs

Batilde atkapās soli atpaka|, jo juta, ka citādi viņai jā-iesligst jaunek|a rokās. Rauls turpretī ātri aizvēra durvis un nometās ceļos pie viņas kājām. Abi jaunieši apmainījās ar vienu vienīgu skatienu — pilnu neizsakāmas mīlas, viņu rokas saslēdzās viena otrā un — viss bija aizmirsts. Abas nabaga sirdis, kam tik daudz bija vienai sakāms otrai, pukstēja gandrīz viena pie otras, tomēr klusēja. Visa viņu dvēsele pārvietojās viņu acis un tās runāja mēmu valodu, kas mīlā ir lik izteiksmīga un kurai, salīdzinot ar parasto valodu, ir tā priekšrocība, ka tā nekad nemelo.

Tā pagāja daži mirkļi, tad viņa atliecās, lai ievilktu elpu un stostījās caur asarām: — Augstais Dievs, kā es cietu!

— Un es! — iesaucās d’Armantals, — es, kurš šķietami esmu vainīgs, un tomēr nevainīgs!

— Nevainīgs — nevainīgs? — jautāja Batilde, kurā atkal sacēlās visas šaubas.

— Jā, nevainīgs, — teica Rauls un izstāstīja tad mīļotajai visu, ko vien drīkstēja stāstīt par savu divkauju ar Lafaru, un kā viņš tāpēc slēpies Tan-Perdī ielā, kā pirmo reizi ieraudzījis Batildi, un ka viņā modusies dedzīga mīla uz to. Viņš iztēloja viņai savu laimi, ko izjutis, kad guvis pārliecību, ka arī tā raugās uz viņu ar sirsnību. Tad viņš, kā kavalieru pulkvedis, piepeši saņēmis pavēli tūlīt doties uz Bretaņu, bet pirms atgriešanās Parīzē nodot ziņojumu par sava brauciena panākumiem viņas augstībai de Mēnas hercogienei So pili. Viņš cerējis So pilī tikt ātri vaļā, bet ieradies tieši uz svētkiem, kuros sava stāvokļa un attiecību dēļ pret Mēnas hercogu bijis jāpiedalās.

Tagad pienāca Batildes kārta. Viņai tāpat bija daudz kas stāstāms, bet viņas stāstā nekas netika apslēpts, viņa nemeloja, tās stāsts bija vienkāršs un skaidrs. Viņa attēloja tam savu dzīvi pareizās krāsās. Savu izcelšanos, savu nožēlojamo stāvokli kā atstātai bārenei, krietnā Bivā maigumu un gādību, īsi sakot, viņa atvēra tam pilnīgi savu sirdi līdz tam mirklim, kad bija ieraudzījusi d’Ar-mantalu pie loga. Te viņa nosarkdama apklusa, jo juta, ka vairāk viri ai nebija ko stāstīt.

Bet Rauls nebija tā ar mieru, viņš izprašņāja viņu un meitenei sarkstot un bālot vajadzēja izstāstīt visu, kas no tā laika norisinājies viņas sirdi.

Tā pagāja divas stundas kā acumirklis. Viņa bija noliekusies pār viņu, viņu rokas gulēja viena otrā un acis raudzījās acis... te pēkšņi atskanēja zvans. Batilde uzmeta ātru skatienu pulkstenim. Bija pāri četriem, tas nevarēja būt neviens cits, kā Bivā.

Batilde iztrūkās, bet Rauls smaidīdams viņu nomierināja. Viņš atcerējās iemeslu, ko tam bija devis abats Brigo. Abi iemīlējušies apmainīja vēl vienu rokas spiedienu, vēl vienu uzticīgas mīlas pilnu skatienu, un tad Batilde atvēra durvis savam audžutēvam, kas viņu kā parasti, apkampa un noskūpstīja uz pieres. Tikai pēc tam viņš ieraudzīja d’Armantalu.

Bivā apjukums bija neizsakāms; tā bija pirmā reize, ka pie viņa audžumeitas bez viņa vēl būtu ienācis kāds vīrietis. Viņš raudzījās d’Armantalā platām acīm un viņa stāvs tam nelikās nepazīstams. D’Armantals pienāca viņam ar to vieglo gaitu, kas izceļ smalku dižciltību. — Vai man tas gods runāt ar Bivā kungu?

— Tas es esmu. — atbildēja Bivā, nodrebēdams pie Raula balss skaņas, jo ari tā viņam likās pazīstama.

i — Jūs pazīstat abatu Brigo? — turpināja d’Arņian-tais.

— Jā, mans kungs, ļoti labi. Viņš ir... DenI kundzes biktstēvs.

— Tas pats. Jūs reiz griezāties pie viņa ar lūgumu apgādāt jums darbu. Nu, abats Brigo, mans skolotājs var jums ieteikt ļoti labu klientu. Tas ir princis Listnejs, Strauta ielā nr. 10.

— Princis, mans kungs, princis?

— Jā, spāņu princis, man šķiet, viņam ir sakari ar kādu laikrakstu Madridē un viņš sniedz tam jaunākās ziņas no Parīzes. Jums būs ar viņu mazliet jāpapūlas, jo visi ziņojumi ir spāņu valodā. Bet lai izgatavotu norakstus, nevajag jau tieši prast kādu valodu.

— Protams. Daiļrakstīšana ir savā ziņā māksla tāpat kā zīmēšana, jo pastāv sīkā atdarināšanā.

— Un es zinu, ka šajā arodā jūs esat mākslinieks, — glaimoja d’Armantals.

— Jūs tiešām apkaunojat mani, mans kungs. — atbildēja lāga daiļrakstītājs, — vai drikstu tagad jautāt, kurā laikā es drīkstētu apmeklēt viņa augstību?

— Ja jums iespējams, pēc kādas stundas, kad būsiet paēduši pusdienas, starp pieciem un pussešiem. — Tātad, uz redzēšanos, Bivā kungs, — atvadījās d’Armantals,

— un jūs, jaunkundze, — viņš pievērsās Batildei — saņemiet manu pateicību par to, ka labvēlīgi patērzējāt ar mani, tomēr es gaidīju Bivā kungu, par ko palieku jūsu parādnieks.

Ar šiem vārdiem d’Armantals vēlreiz palocījās pret Bivā un Batildi un atstāja istabu.

— Ļoti laipns jauneklis, — piezīmēja Bivā.

— Ļoti laipns, — atkārtoja Batilde, nemaz nedomādama, ko viņa saka.

— Savādi, man liekas, ka es būtu viņu jau agrāk kaut kur redzējis.

— Tas var būt iespējams, — piebilda Batilde.

— Viņa balss man katrā ziņā nav sveša, — teica domīgi Bivā.

Batilde iztrūkās, jo atcerējās vakaru, kad viņš pēc dēkas Labo Bērnu ielā bija pārnācis pavisam apjucis. Kas attiecas uz to, d’Armantals viņai nekā nebija teicis.

Ienāca Nanete un paziņoja, ka pusdienas jau pasniegtas. — Nu, jaunkundz, — viņa klusi jautāja, — tātad daiļais jauneklis ir atgriezies?

— Jā, Nanete, jā, — aibiV'ēja Batilde, vērsdama pateicības pilnu skatienu uz debesim, — un es esmu ļoti laimīga. — Tad viņa sekoja savam audžutēvam ēdamistabā, kur tas jau gaidīja viņu.

D’Armantals bija ne mazāk laimīgs kā Batilde. Viņš zināja, ka tiek mīlēts. Batilde to bija viņam teikusi ar tādu pašu prieku, ar kādu bija uzņēmusi viņa mīlas atklāšanu. Viņš tika mīlēts, un to mīlēja nevis nabaga nenozīmīga meitene, nevis kāda grizete, bet jaunava, kuras tēvs bija ieņēmis goda pilnu vietu pie Orleānas hercoga. Nekas nestāvēja ceļā d’Armantala un Batildes likteņu savienošanai. Bet viņš piemirsa tikai vienu — noslēpumu, ko viņš nebija Batildci atklājis, jo tas nepiederēja viņam, — šo sazvērestību, kas raka viņam zem kājām bezdibeni, kurš viņu varēja jebkuru mirkli aprīt.

Bet d'Armantals bija tālu no tā, lai aplūkotu lietu stāvokli šādā gaismā. Viņš bija pārliecināts, ka tiek mīlēts, un šī mīlas saule piedod arī drūmākām un tumšākām mīlētāja debesīm tīkamu rožainu nokrāsu.

Arī Batildei nebija no nākotnes nekas bēdīgs gaidāms. Vārdu «precēšanās» neizrunāja ne viņa, ne d’Armantals, bet viņu abu sirdis bija parādījušās viena otrai visā savā skaidrībā, un nekāds rakstīts līgums nevarēja līdzināties vienam skatam no Raula acīm vai viņa rokas spiedienam. Tāpēc Batilde, kad pēc pusdienām Bivā paņēma cepuri un spieķi, lai dotos pie prinča Listneja, ar priekn atvēra logu, kas tik ilgi bija stāvējis aizvērts.

Dažos mirkļos abi iemīlējušies bija noskaidrojuši visu. Vajadzēja uzticēties Nanetei. Katru dienu, tiklīdz Bivā būs izgājis, atnāks d’Armantals un paliks divas stundas pie Batildes. Pārējā laikā viņi varēs tērzēt pie logiem. Bet ja logiem būtu jāpaliek aizvērtiem, tad viņi sarakstīsies.

Ap pulksten septiņiem varēja redzēt krietno Bivā iegriežamies no Monmartra ielas stūra. Viņš soļoja lepni, turēdams vienā rokā spieķi, otrā vīstokli papīra. Varēja redzēt, ka viņam gadījies kaut kas liels. Bivā bija ticis ievests pie prinča un personīgi runājis ar žēlīgo kungu.

Abi iemīlējušies ieraudzīja Bivā tikai tad, kad tas jau atradās uz ielas zem viņiem, tāpēc d’Armantals tūlīt aizvēra savu logu.

Sākumā Batilde bija baidījusies, ka d’Armantals, pieminēdams princi Listneju, izdomājis pasaciņu, lai atvainotu savu klātbūtni, un, tā kā viņai neatlika laika pajautāt par to savam mīļotajam, viņa ar bažām raudzīja» pretī audžutēvam. Bet Bivā seja staroja priekā.

— Nu, mīļais tēt? — jautāja Batilde, vēl vienmēr baidīdamās.

— Es runāju pats ar viņa augstību, — piezīmēja Bivā.

Batilde atviegloti uzelpoja.

— Es tev saku, Batilde, skaists vīrietis, — turpināja Bivā, — vairāk kā piecas pēdas un astoņas collas garš un majestātisku izskatu. Viņš mētājās ar luidoriem it kā tie butu santīmi. Viņš maksā man par norakstiem piecpadsmit livrtis par lapaspusi un iedeva man 25 luidorus rokas naudas.

Te Batildes galviņā iešāvās jaunas bažas. Viņai šķila, ka Rauls nodomājis tādā ceļa viņas audžutēvam dāvināt naudu, ko viņš it kā butu nopelnījis. Sajā idejā bija kaut kas pazemojošs, kas sažņaudza Batildes sirdi. Viņa pameta skatienu uz d’Armantala logu un redzēja, ka viņš aiz aizkara paslepšus raugās uz viņu izteiksmīgu, sirsnīgas mīlas pilnu skatienu. Raugoties pāri uz viņu, ari viņa aizmirsa visu, tā kā pat godīgais tēvs to ievēroja un tuvojās viņai, lai uzzinātu, kas tā saistījis viņas uzmanību. Bet d’Armantals bija viņu ieraudzījis un ļāva aizkaram ātri noslīdēt, tā kā Bivā ziņkārība palika neapmierināta.

— Tātad, mīļais tēt, tu esi apmierināts? — iejautājās Batilde.

— Domāju gan, mīļā Batilde. Bet man tev vēl kas jāpastāsta. Tu atceries, es teicu, ka šī jaunekļa stāvs un balss man pazīstami. Iedomājies, šodien ejot pa Labo Bērnu ielu gar namu nr. 25, man piepeši uzausa gaisma. Man likās, ka šis jauneklis ir tas pats, kas man nāca pretī tajā briesmu naktī, par kuru es bez šausmām nevaru domāt.

Es jau gribēju griezties atpakaļ, jo es domāju, ka tāds princis Listnejs varētu būt tās laupītāju bandas vadonis un es tieku tādā kārtā ievilināts zagļu alā. Bet, tā kā es nekad nenēsāju līdzi naudu, tad es nolēmu, ka man nav ko baidīties un, sev par laimi, turpināju savu ceļu.

— Un tagad, mīļais tēt, tu taču esi pārliecināts, ka jauneklis, kas šodien bija te abata Brigo uzdevumā, nav tas pats, ko tu satiki Labo Bērnu ielā?

— Katrā ziņā! Kāds gan varētu būt sakars laupītāju vadonim ar princi? Bet, es te pļāpāju un aizmirstu savu darbu! Es apsolīju viņa augstībai tūlīt ķerties klāt un vārds, man jātur. Nu tad, labu nakti, mīļais bērns, labu nakti!

— Labu nakti, mīļais tēt!

Bivā devās uz savu istabu un sēdās pie saviem norakstiem, kurus princis Listnejs viņam tik augstsirdīgi bija iepriekš apmaksājis. Bet iemīlējušies atjaunoja pārtraukto tērzēšanu un — debesis to zina, kad tika aizvērti abi logi,

9. Fenelona pectecis

Nākošās dienas abiem mīlētājiem aizritēja kā acumirklis, šajā laikā viņi bija laimīgākie cilvēki pasaulē. Bet zeme, kas viņiem šķita esam apstājusies, pārējai cilvēcei tomēr turpināja griezties, un notikumi, kuriem vajadzēja viņus iztraucēt no sava mīlas skurbuma tādā brīdī, kad tie vismazāk to gaidīja, klusībā jau tuvojās.

Hercogs de Rišeljē bija noteikti turējis vārdu. Maršals de Villjeruā bija savā ceturtā prombūtnes dienā ar savas laulātās draudzenes vēstuli atsaukts atpakaļ, jo viņa tam rakstīja, ka tā klātbūtne pie karaļa patlaban esot vajadzīgāka kā jebkad. Kā karaļa gubernatoram, maršalam bija priekšrocība atstāt karali tikai ar viņa paša noteiktu pavēli un arī palikt pie viņa, lai pie tā nāktu kas nākdams, un kaut arī tas būtu pats reģents. Sevišķi pret pēdējo hercogs de Villjeruā izrādīja uzkrītošu uzmanību, un, tā kā tas sakrita ar Mēnas hercogienes un viņas partijas naidu, tad viņš tika slavēts pie katras izdevības, tika izplatītas arī baumas, ka viņš atradis uz Ludviķa XV kamīna saindētas konfektes, ko tur Dievs zin kas bijis nolicis. No visa tā izrietēja sakāpināta Orleānas hercoga apmelošana un maršala de Villjeruā iespaida pastiprināšanās; viņš bija iestāstījis arī jaunajam patvaldniekam, ka tas var viņam pateikties par savu dzīvību. Tādā veidā iebaidītais nabaga karaliskais bērns tāpēc arī uzticējās vienīgi maršalam de Villjeruā un de Frežisa kungam.

De Villjeruā kungs tātad bija īstais vīrs savam uzdevumam. Pēc neilgas apdomāšanās tika nolemts, ka nākošo pirmdien, t. i., dienā, kad reģents pēc svētdienas vakariņām reti kad redzēja karali, jāliek karalim priekšā abas Spānijas karaļa vēstules. Hercogam de Villjeruā butu jāizmanto diena, kurā viņš ar savu karalisko audzēkni ir vienatnē, ģenerālpadomes sasaukšanas pavēles izdabūšanai no karaļa. Šis lēmums būtu jāizsludina nākošajā rīta, iekāms vēl reģents nav redzējies ar jauno karali, lai tadā kārtā tas vairs vēlāk nevarētu tikt atsaukts.

Kamēr tika gatavota šī sazvērestība pret Orleānas hercogu, tas turpināja savu parasto dzīves veidu, kas sastāvēja no darba, studijām, izpriecām un dažādām mājas nesaskaņām. Viņa trīs meitas viņam tiešām sagādāja lielas rūpes. De Berri kundze, ko viņš mīlēja visvairāk, jo tā viņam reiz slimojot, kad ārsti jau bija atteikušies no viņa izārstēšanas, izglāba dzīvību, — atklāti dzīvoja ar Riomu, un pie katra pārmetuma draudēja apprecēties ar to. — De Sartrē jaunkundze vēl aizvien gribēja tērpties mūķenes plīvurā, pie kam nevarēja zināt, vai šī iedoma cēlās no mīlas sāpēm vai atbilda patiesai iekšējai vajadzībai. Trešā persona reģenta ģimenē, kas viņam tāpat darija daudz nepatikšanu, bija de Valuā jaunkundze, kuru viņš turēja aizdomās kā Rišeljē mīļāko. Kaut arī viņš, liekot abus mīlētājus novērot saviem slepenajiem aģentiem, nevarēja dabūt šajā lietā skaidrību, tad arī mainīt savas domas viņš nespēja, kad de Valuā jaunkundze atteicās sniegt savu roku Pjemontas princim. Bet šajā gadījumā reģents pastāvēja cieši pie sava un abi iemīlējušies vairs nezināja ko iesākt. Te, pilnīgi negaidīti, kāda nejaušība pēkšņi pārtrauca sarunas. Reģenta māte savā vācu vaļsirdībā bija rakstījusi Sicīlijas karalienei vēstuli, kurā tā zināja, ka jaunajai princesei, kas bija nolemta par laulāto draudzeni Pjemontas princim, jau esot savs mīļākais, un proti: hercogs de Rišeljē. Viegli saprotams, ka sariihas no otras puses tika tūlīt pārtrauktas. Drīz arī reģentam kļuva zināms sarunu pārtraukšanas iemesls. Viņš vairākas dienas dusmojās uz savu māti un vēlējās viņas rakstīšanas kāri raidīt pie visiem velniem, bet tā kā viņam bija ļoti izlīgstošs raksturs, tad viņš vēlāk pats smejas par šo gadījumu, no kura, starp citu, viņa uzmanību novērsa cita lieta, — Dibuā uzmācība, kurš par vareni gribēja tapt arhibīskaps.

Kambrē bīskapija, viena no bagātākām draudzēm, ar 50 000 livru gada ienākumiem, ar Romā mirušā kardināla de la Tremnilla nāvi bija palikusi bez gana. Tā kā Dibuā par visu vairāk mīlēja naudu un centās to visādā veidā sev sagādāt, tad nav skaidri zināms, vai viņš tīkoja pēc šī goda tādēļ, ka tas deva lielus ienākumus vai ar to bija saistīts gods būt Fenelona pēctecim.

Pie pirmās izdevības viņš arī lika priekšā šo lietu. Hercogs arī tagad gribēja šo lietu pārvērst jokā, bet Dibuā ņēma to nopietni un kļuva arvien uzstājīgāks. Reģents nevarēja panest garlaicību, bet Dibuā ar savu uz-hāzību sāka viņu apgrūtināt tādā mērā, ka reģents viņam beidzot lika apskatīties pēc kāda prelāta, kas to iesvētītu.

—: Vairāk nekā? — iesaucās Dibuā, — tāds ir viegli atrodams, godātais kungs!

— Neiespējami, pilnīgi neiespējami, — domaja hercogs. ——

— Jūsu augstība varēs tūlīt pārliecināties, — atbildēja Dibuā, ātri atstādams istabu.

Pēc piecām minūtēm viņš ienāca atpakaļ.

— Nu? — jautāja reģents.

— Man ir mūsu vīrs, — atteica Dibuā.

— Kas tad ir šis garīdznieks, kas gribēs iesvētīt kādu blēdi, kā tu?

— Jūsu augstības pirmais garīdznieks, augstais kungs.

— Nantes bīskaps Tressans?

— Tas pats.

— Neiespējami! — iesaucās reģents.

— Paraugieties pats, jūsu augstība. Tur jau viņš ir.

Sajā mirklī atvērās durvis un sulainis pieteica Nantes

bīskapu.

— Nāciet, nāciet, — sauca viņam pretī Dibuā, — viņa karaliskā augstība pagodina mūs abus, iecelāams mani par Kambrē arhibīskapu un liek jums mani iesvētīt.

— Nantes bīskapa kungs, — ierunājās reģents, — vai jūs tiešām esat gatavs pataisīt abatu par arhibīskapu?

— Jūsu augstības vēlēšanās man vienmēr ir pavēle,— skanēja atbilde.

— Bet jūs taču zināt, ka viņam ir tikai tonzūra un nekāda cita augstāka iesvētīšana? ...

— Ko tas kaitē lietai, žēlīgais kungs? — iekrita valodā Dibuā. — Nantes bīskapa kungs pateiks jums, ka viss trūkstošais var man tikt sniegts vienā dienā.

— Bet mums taču nav neviena tādas straujas ieštur-mēšanas piemēra.

— Tomēr, žēlīgais kungs, tāds gadījums bija ar svēto Ambroziju.

— Nu, kad baznīcas tēvi ir tavā pusē, tad arī man nav ko iebilst, — smaidīja reģents, — es atstāju tevi Tres-sana kungam.

— F.s jums atkal atsūtīšu abata kungu ar līko spieķi un mitru, žēlīgais kungs!

— Bet vēl taču trūkst licences grāda, — atbildēja reģents, kuru šī lieta sāka uzjautrināt.

— To man apsolīja Orleānas universitāte....

— Bet tev vēl vajadzīgas apliecības.

— Vai tad priekš tā mums nav Besons?

— Godīgas dzīves apliecību, — smējās Orleānas hercogs.

— Noaills, bez šaubām, man tādu izdos!

To es tomēr stipri apšaubu, abat,

— Nu, tad man to izdos jūsu augstība pats. Francijas reģenta paraksts būs taču Romā tādā pašā svarā, kā kāda nožēlojama kardināla paraksts.

— Dibuā, lūdzu drusku vairāk respekta pret baznīcas firstiem, — teica reģents.

— Jūsu augstībai taisnība, jo nevar zināt, kas no kāda vēl var iznākt!

— Tu kardināls, — tas tik būtu jauki! — iesaucās hercogs, sakdams skaļi smiet.

— Nekas nav neiespējams, žēlīgais kungs, — iebilda Dibuā.

— Kāpēc gan, lai es reiz nevarētu kļūt pāvests? Lai Dievs dod mums abiem ilgu mūžu un jūs redzēsiet brīnumus.

— Ak ko, es nāves nebaidos, — piemetināja hercogs.

— Par nožēlošanu tas ir par daudz patiesi, — domāja abats; — jūsu augstība tomēr darītu labi, pārtraucot sa vus pārgājienus naktīs.

— Un kāpēc?

— Jūsu dārgajai dzīvībai var draudēt briesmas, žēlīgais kupgs.

— Kas man par daļu?

—  cita iemesla dēļ.

— Un tas būtu?

— Jo šie pārgājieni ir piedauzības akmens svētai baznīcai, — atbildēja Dibuā ar liekulīgi svētu seju.

— Ej pie velna! — smējās reģents.

— Jūs redzat, augsti cienītais kunes. — griezās Dibuā pie bīskapa, — starp kādiem mežoņiem un rūdītiem grēciniekiem man jādzīvo; ceru, ka jūsu eminence to ievēros un nebūs pret mani pārāk stingrs.

— Mēs darīsim visu labāko, — atbildēja Tressans.

— Un kad notiks svētā iesvaidīšana? — jautāja Dibuā, kas negribēja zaudēt ne mirkli.

— Tiklīdz jūs būsiet visu nokārtojis.

— Tam man vajadzīgas tikai trīs dienas.

— Labi, ceturtā dienā esmu jūsu rīcībā.

— Šodien mums ir sestdiena, — tātad nākošo trešdien. fļ

— Trešdien, — labi! — atbildēja Tressans.

— Man tevi vispirms jādara uzmanīgu uz to, ka pie tavas iesvētīšanas nebūs kāda svarīga persona, — ieminējās atkal reģents.

— Un kas iedrošinātos man darīt šo apvainojumu?

— Es!

— Jus, žēlīgais kungs, būsiet klāt!

— Es tev saku: nē!

— Deru uz tūkstoš luidoriem!

— Bet es dodu tev savu goda vārdu!

— Deru uz divreiz tik!

— Nekauņa!

— Tatad nākošo trešdien, de Tressana kungs; uz redzēšanos pie manas iesvētīšanas, žēlīgais kungs!

Dibuā priecīgs aizsteidzās, lai visur izstāstītu par savu jauno iecelšanu.

Vienā punktā tomēr Dibuā bija vīlies — apliecības saņemšanā no Noailles kardināla. Visas lūgšanas, apsolījumi un draudi nelīdzēja. Tas stūrgalvīgi liedzās izdot apliecību par Dibuā tikumīgi tīro dzīvi. Viņš tātad bija pirmais un vienīgais, kas pretojās baznīcas draudošajam skandālam. Orleānas universitāte izsniedza licenci, Be-sons, Rouenas arhibīskaps deva ordinācijas piekrišanu, un, tā kā viss bija noteiktā dienā gatavs, Dibuā devās pulksten piecos no rīta, tērpies medību uzvalkā uz Pon-tuazu, kur viņu gaidīja de Tressana kungs, kas iesvētīja viņu zemākās garīdzniecības pakāpēs. Ap pusdienu viss bija gala un ap četriem pēcpusdienā Dibuā atgriezās no vecās Luvras. kur Tiljerijas pilī plosošos masalu dēļ toreiz tika noturēta valsts padome, tērpies arhibīskapa or-natā uz savu dzīvokli.

Pirmais cilvēks, ko viņš tur sastapa savā istabā, bija Filona. Kā slepenpolicijas aģentei, viņai brīv jebkura laika ieiet pie ministra, un tā, neraugoties uz dienas svinīgumu, vēl apgalvoja, ka viņai esot kas svarīgs ziņojams, to nedrīkstēja noraidīt.

— Tu šodien te, — iesaucās Dibuā, redzēdams savu veco draudzeni. — Tiešām, savāda sastapšanās šajā dienā!

— Ak, ko, kūm! — smējās Filona, — ja tu esi pietiekami nepateicīgs un vairs neatceries savus vecos draugus, tad es neesmu tāda muļķe, lai aizmirstu savus draugus, sevišķi vēl, ja tic kāpj augstāk.

— Ko tas lai nozīmē? — jautāja Dibuā, sākdams novilkt savas garīdznieka rotas, — vai tu domā mani vēl saukt par kūmu, kur es esmu kļuvis arhibīskaps?

— Kā tad, protams! — smējās Filona. — Tiklīdz es atkal redzēšu reģentu, es lūgšu viņu iecelt mani par atbatisi, lai mēs būtu vienlīdzīgi.

— Tātad viņš vēl aizvien nāk pie tevis, šis palaidnis brālis?

— Ak kūtn, par nožēlošanu vairs ne manis dē|! Tās jaukās dienas ir pagājušas, bet es ceru, ka tevis dēļ viņš atgriezīsies pie manis un tā ar tavu iecelšanu atnesīs laimi manam namam.

— Laiki, mana mīļā kūma, ir ļoti pārmainījušies, — atteica Dibuā. — Tu taču redzi, ka tagad vairs nevaru nākt pie tevis kā agrāk.

— Ak, tu esi tapis ļoti lepns. Pat pats Fīlips vēl atnāk šad un tad.

— Fīlips ir tikai Francijas reģents, bet es esmu arhibīskaps. Bet runāsim par citām lietām. Vai tu ari zini, ka tu savu uzdevumu kā slepenpolicijas aģente kopš kāda laika izpildi ļoti nolaidīgi? Ja tu nelabosies, tu pazaudēsi savu nodarbošanos.

— Tad tā tu apejies ar veciem paziņām? — iesaucās Filona. — Es atnācu šurp, lai tev paziņotu kādu atklājumu, bet tagad neviens vārds vairs nenāks pār manām lūpām un tu nedabūsi zināt neko!

— Runā, runā! Vai varbūt Spānija ir spēlē? Runā taču! — dzīvi iesaucās jaunais arhibīskaps, jo viņa instinkts teica viņam, ka briesmas draud no šīs puses.

— Man nav nekas tev sakāms, itin nekas; tātad ar labu nakti! — iesaucās Filona, iedama dažus soļus uz durvju pusi.

— Paliec taču, kūmiņ! — Dibuā piegāja pie sava rakstāmgalda. Un abi vecie paziņas, kas tik labi sapratās, lūkojās kādu brīdi viens otrā un tad pēkšņi sāka smieties.

— Nu, es redzu, kūtn, tu vēl nesi galīgi pazudis! — domāja Filona, — atver savu dārgumu kastīti un ļauj man redzēt, kas viņā ir, es par to atkal atvēršu savu muti un izkratīšu tev savu sirdi.

Dibuā izvilka rulli ar simts luidoricm un rādīja to Fi-lonai.

— Cik tā desa satur? Bet saki taisnību, kūm, un nemelo. Jeb vai man pārskaitīt?

— Tur ir 2400 livru. Vai tā nav smuka summiņa?

— Abatam gan, bet ne arhibīskapam!

— Bet vai tu, nelaimes bērns, nezini, cik slikti ir ar finansēm?

— Kas tev tur ko uztraukties, joku putns! Lavs jums pagādās jaunus miljonus!

— Varbūt tu gribi šī naudas ruļļa vietā 10 000 livrus Missisipi akcijās?

— Lielu paldies, mīļais draugs, tad man simts luidori mīļāki. Es esmu godīga, kā tu zini, un citreiz tu arī busi devīgāks!

— Labi, bet tagad stāsti! Kas tev bija man sakāms?

— Vispirms, kūm, tev man kas jāapsola.

— Kas tad?

— Ka vecajam draugam, par kuru būs runa, nenotiks nekas ļauns.

— Bet, ja nu tavs vecais draugs pelnījis karātavas? Ej pie velna, to es nevaru apsolīt!

— Tad ar labu nakti, kūm. Tur guļ tie simts luidori.

— Ak, ko, Filona, man šķiet, tu paliec godīga!

— Tas nē, bet man ir pienākumi pret veco draugu; viņš mani izveda pasaulē!

— Nu, tad viņš var lielīties, ka izdarījis cilvēku sabiedrībai skaistu pakalpojumu!

— Viņam, mazākais, tas nebūs jānožēlo, neatklājot tev šodien nekā, es viņam izglābšu dzīvību.

— Nu tad, kūmiņ, lai viņa dzīvība paliek saudzēta, to es tev apsolu. Vai tagad tu esi mierā?

— Un ar ko tu man to apgalvo?

— Ar savu godu!

— Kūm, kūm, tu gribi manī piekrāpt!

— Bet, vai tu zini, tu sāc mani garlaikot!

— Es tevi garlaikoju? Labi, ardievu!

— Vai zini, kūm, es likšu tevi apcietināt!

— Kas man par to! Uz to es smejos!

— Nu tad runā nopietni, ko tu prasi?

— Mana kapteiņa dzīvību!

— Piekrītu!

— Kas galvo man par tavu solījumu?

— Mans arhibīskapa vārds!

— Ar to man nepietiek!

— Mans abata vārds!

— Nepietiek vel ne tik!

— Mans Dibuā vārds!

— Pieņemts. Labi, tad klausies. Mans kapteinis ir slīpētākais kapteinis visā Francijā. Kopš kāda laika viņš ir bagāts kā Krezs. Vai tu pazīsti šo naudu? Vai tu zini, no kurienes tā nāk?

— Spāņu dubloni. Ha, es saprotu! — iesaucās Dibuā.

— Pilnīgi pareizi, spāņu dubloni, kas ir katrs 48 livrus vērts, un kuri līst kā ūdens no viņa kabatām ... šis nabaga velns!

— No kura laika kapteinis sācis svīst zeltu?

— Kopš tās dienas, kad Labo Bērnu ielā reģents tikko netika nolaupīts. Vai tu tagad od degli, mans mīļais kūm?

— Domāju gan! Bet kādēļ tu to ziņo tikai šodien?

— Jo viņa kabatas pamazām top tukšas un šajā brīdi vislabāk var uzzināt, kur viņš tās liek atkal piepildīt.

— Labi, — iesaucās Dibuā, — tava kapteiņa dzīvība ir aizsargāta, kā es tev jau apsolīju, bet man sīki jāzin viss, ko viņš dara.

— Dienu no dienas! — apgalvoja Filona. — Protams.

— Un kurā no tavām meitenēm viņš ir iemīlējies?

— Visās, kad viņam ir nauda!

— Un, ja viņam tās nav?

— Normandietē. Tā ir viņa īstā mīļākā.

— Fs viņu pazīstu. Tā ir viltīgs krupis.

— Jā, bet uz viņu mēs nevaram paļauties.

— Un kāpēc ne?

— Viņa to tiešām mīl, šī muļķe. Un viņš to pelna. Viņam ir jauks raksturs, kas neka nevar paturēt sev, nevis tā kā tu, vecais skopuli!

— Labi jau, labi, kūmiņ! — Tu zini, ka ir gadījumi, kur ari es kļūstu izšķērdīgs, vajag tikai tādus sagādāt.

— Fs darīšu visu iespējamo.

— Tātad, es dabūšu dienu no dienas zināt, ko dara tavs kapteinis?

— Dienu no dienas, — uz to paļaujies!

— Kas man par to galvo?

— Godīgas sievietes vārds!

— Man nepietiek.

— Mans Filonas vārds!

— Pieņemts!

— Tad ardievu, arhibīskapa kungs!

— Ardievu, kūmiņ!

Filona tuvojās durvīm. Kad viņa gribēja iziet, ienāca sulainis un pieteka:

— Žēlīgais kungs, ārā ir vīrs, kas vēlas runāt ar jūsu eminenci.

— Un kas tas ir par viru, muļķi?

— Kāds karaliskās bibliotēkas ierēdnis, kas savas vaļas brīžos nodarbojas ar pārrakstīšanu.

— Un ko viņš grib?

— Viņš saka, ka viņam jāpastāsta jūsu eminencei, augstākā mērā svarīgs atklājums.

— Bez šaubām, kāds nabaga velns, kas lūdz pabalstu.

— Nē, cienīgais kungs, viņš saka, lieta grozoties ap politisku darīšanu, runa esot par Spāniju.

— Par Spāniju, — iesaucās dzīvi Dibuā, — tad laid viņu tūlīt iekšā. Tu, Filona, tikmēr pagaidi blakus istabā.

— Un kādēļ tad?

— Jo mans pārrakstītājs un tavs kapteinis var būt nejauši paziņas.

Filona iegāja blakus istabā. AAirkli vēlāk sulainis atvēra durvis un pieteica Zanu Bivā kungu.

10. Prinča Listneja palīgs

Mēs pametām Bivā mājup atgriežamies ar papīru vīstokli rokās, princim Listncjam dotā solījuma izpildīšanai. Sis solījums tika izpildīts un, neraugoties uz visām grūtībām, ar kurām cīnījās Bivā, kad tam vajadzēja kaut ko pārrakstīt svešvalodā, gaidītā kopija tomēr tika jau nākošajā dienā pulksten septiņos vakarā aiznesta Strauta ielā nr. 10. No tām pašām rokām Bivā saņēma jaunu pasūtījumu, ko tas izpildīja ar tādu pašu noteiktību; princis Listnejs, pārliecinājies par šī cilvēka akurātību darba izpildīšanā, paņēma no sava rakstāmgalda daudz lielāku vīstokli papīru nekā abās iepriekšējās reizēs, un lai Bivā neatrautu darbam un, protams, lai neuztrauktu ari sevi, pavēlēja tos atnest visus reizē pēc trim vai četrām dienām.

Bivā pārnāca mājās, lepodamies ar šo uzticību vairāk kā jebkuru citu reizi. Viņš atrada Batildi tik līksmu un laimīgu, ka, iegājis savā istabā, tas bija pilns iekšējas apmierinātības, kas līdzinājās svētlaimei. Tūlīt viņš ķērās pie darba, kas šādā garastāvokli sekmējās ļoti teicami. Kaut gan Bivā, neraugoties uz cerību, kas uz mirkli tam pazibēja, nekā nesaprata no spāņu valodas, tomēr beidzot panāca to, ka varēja diezgan viegli lasīt šajā valoda, fā kā šiš pilnīgi mehāniskais darbs, atļaudams tam nodoties sapņiem, atļāva tam padziedāt arī lā iemīļoto dziesmiņu tai pašā laikā, kamēr tas rūpīgi veica savu rokrakstu pārrakstīšanas darbu.

Un viņam tas šķita gandrīz nepiedodama atkāpšanās no viņa mierīgā darba, kad pēc pirmā papīra pārrakstīšanas tam nok|uva rokās nākošais papīrs ar tekstu franču valodā. Bivā piecas dienas bija paradis lasīt un pārrakstīt kastīliešu valodā, un ik katra pārmaiņa viņa paradumos tam kļuva jau smags slogs; bet, kā sava pienākuma vergs, viņš nolēma arī šo lapu pārrakstīt ar iespējamo rūpību, un lai gan šī lapa nebija numurēta un tā likās, bija nokļuvusi viņa rokās aiz pārskatīšanās, viņš tomēr nekavējās ķerties pie darba, domājams, paturēdams prātā sakāmvārdu: quod abundat non vitiat^13, noasināja apdilušo spalvu, iemērca to tintē un sāka pārrakstīt:

«Viņa gaišībai, Alberoni, personīgi.»

«Galvenais, nodrošināt sevi no Pireneju puses un pret tiem īpašniekiem, kas apdzīvo šos kantonus.»

— Sos kantonus, — atkārtoja Bivā, uzrakstījis pēdējo vārdu, pēc tam, noņēmis matiņu, kas bija pieķēries spalvas galiņam, viņš turpināja:

«Iegūt savā pusē Baijonas garnizonu un ieņemt cietoksni.»

— Ko tas nozīmē, — Bivā norūca: — Iegūt savā pusē Baijonas garnizonu! Vai Baijona nav Francijas pilsēta? Redzēsim, kas būs tālāk. — Un viņš turpināja:

«D .. . pilsētas priekšnieks ir marķīzs de P... Viņa plāni zināmi: kad tas tiks apstiprināts, tam būs nepieciešami izdevumi muižniecības pievilkšanai.»

«Normandijā galvenais punkts ir Karantana. Ar šīs pilsētas priekšnieku jārīkojas tāpat kā ar marķīzu de P ... virsniekiem jāapsola krietns atalgojums.»

«Gluži tāpat jārīkojas visās provincēs.»

— Ko tas nozīmē? — sacīja Bivā, pārlasīdams papīru. — Liekas, būs prātīgāk izlasīt to visu pirms pārrakstīšanas.

Un viņš izlasīja:

«šiem izdevumiem pirmā laikā vajadzēs vismaz trīssimt tukstošus livru, bet vēlāk vajadzēs kārtīgi maksāt mēnesī apmēram simts tūkstošus.»

— Droši vien Francija tos nemaksās, — Bivā piebilda,

— jo tā atrodas tik spaidīgos apstākļos, ka pieci gadi jau nespēj man izmaksāt manu algu, deviņsimt livru gadā. Redzēsim, kas būs tālāk! — Viņš turpināja:

«Šos izdevumus, kas beigsies pēc miera iestāšanās, segs viņa katoliskā majestāte pat kara gadījumā, jo tā ir pārliecināta par uzvaru.»

«Spānija tikai piepalīdzēs. Fīlipa V armija Francijā.»

— Kā! — Bivā iesaucās. — Bet es pat nezināju, ka tā jau pārnākusi robežai.

«Filipa V armija Francijā; apmēram desmit tūkstoši spāņu karaļa tuvumā — pilnīgi pieliek šai gadījumā.»

«Bet japarūpējas atņemt, vismaz, puse no Orlcānas hercoga armijas (Bivā nodrebēja), kas bez naudas nebūs iespējams. Būs vajadzīgs pa simts tūkstošiem livru priekš katra bataljona un eskadrona.»

«Var gandrīz pilnīgi droši teikt, ka ļaudis, kas labvēlīgi noskaņoti Spānijas karalim, neatradīsies armijā, kas darbosies pret viņu; tie var izklīst provincē, kur tie var atnest savu labumu; tiem varēs nozīmēt savu virsvado-nību, ja tādas tiem vēl nav. Sai gadījumā nepieciešams viņa majestātei pašrocīgi parakstītas papīra blankas, kuras aizsūtīt ministram Parīzē, lai tas uz tām varētu uzrakstīt pavēles, kādas būtu nepieciešamas pašreizējā situācijā.»

«Nepieciešams, lai Spānijas vēstnieks baudītu tiesības parakstīt pavēles Spānijas karaļa vietā.»

«Jāsavervē 30 000 vīru liela rezerves armija, kas būtu uzticīga viņa majestātei un sagatavota karam.»

«So rezerves armiju, kas ieradīsies Francijā maija beigās vai jūnija sākumā, vajadzēs novietot provinces galvenajās pilsētās: — Nantē, Baijonā un citur.»

«Neizlaist no Spānijas Francijas vēstnieku; viņa klātbūtne nodrošinās to cilvēku drošību, kuri neveiksmes gadījumā tiktu sagūstīti.»

— O, velns parauj! — Bivā iesaucās. — Bet, tā taču ir šausmīga sazvērestība! Sazvērestība pret reģentu un karaļvalsti! Oho!

Un Bivā iegrima dziļās pārdomās.

Viņa stāvoklis, patiešām, nebija apskaužams: Bivā iejaukts sazvērestībā! Bivā valsts noslēpumu līdzzinātājs! Bivā savās rokās varbūt turēja karaļvalstu un tautu likteņus! Jā, tas varēja padarīt negudru.

Pagāja sekundes, minūtes, veselas stundas, bet Bivā atgāzis galvu krēsla atzveltnē un lielām acīm griestos raudzīdamies, neizdarīja ne mazāko kustību. Tikai brīžiem no viņa krūtīm izlauzās nemierīga nopūta, kas izteica nenoteiktu izbrīnu.

Desmit, vienpadsmit... beidzot, pulkstenis nosita divpadsmit nakti. Biva domāja, ka miegs izgaisinās viņa dvēseles mokas, un nolēma doties pie miera, bet viņš nevarēja aizmigt, grozījās gultā no vieniem sāniem uz otriem. Tikko tas aizvēra acis, kad atkal sazvērestības plāns tam rēgojās acu priekšā. Divas reizes miesas nogurums cīnījās ar dvēseles nemieru, un tikai pēc tam Bivā aizmiga, bet arī miegs pilnīgi nenomierināja nelaimīgo; šausmīgi rēgi plosīja viņa iztēli: te tas bija arestēts kā sazvērnieks, te sajuta, kā sazvērnieku duncis izbeidza tā dzīvību. Pirmajā reizē tas pamodās kā drudzī, bet otrajā — viņa miesu pārklāja auksti sviedri. Sie divi pieredzējumi bija tik šausmīgi, ka Bivā izlēca no gultas, aizdedzināja sveci un, neuzdrošinādamies vairs iemigt, nolēma sagaidīt rītu nomodā.

Pienāca diena, bet tā neizgaisināja naktsrēgus, tā pārvērta tos briesmīgā īstenībā. Mazākais troksnītis ielā piespieda Bivā nodrebēt kā noziedzniekam. Kāds piedauzīja pie durvīm un Bivā nobālēja. Nanete atvēra durvis, — viņš iekliedzās. Tā pieskrēja viņam un pavaicāja, kas no-tics? Bet Bivā, galvu noliecis, atbildēja:

— Ak, Nanete, mēs dzīvojam bēdīgos laikos!

Viņš tūdaļ apklusa, nobijies, vai nav izteicis ko nevajadzīgu.

Bivā bija pārāk aizņemts ar savu stāvokli, lai spētu doties brokastīs, kur to jau gaidīja Batilde; viņš baidījās, ka meitene varētu pamanīt tā uztraukumu un sāktu to izvaicāt. Bet tā kā viņš nespēja tai nekā slēpt, viņa uzzinātu tā dvēseles nemiera cēloni un tādā kārtā arī pati kļūtu sazvērestības līdzzinātāja. Tāpēc Bivā lika ienest kafiju viņa istabā, aizbildinādamies ar steidzamu darbu, viņš iebaudīšot brokastis, darbu turpinādams.

Ap pulksten desmitiem, Bivā devās uz savu darbu. Ja māja viņa bailes bija lielas, tad uz ielas tās pārvērtās šausmās: katrā ielas stūrī, pie katras pārejas, aiz katra stūra viņš redzēja pārģērbušos policistu, kas to gaidīja. Viktuara ielas stūrī tas ieraudzīja piedzērušos musketieri; Bivā, to sastapis, taisīja tādu lēcienu, ka tikko nepakļuva zem karietes riteņiem. Iegriežoties mazajā Jauno Lauku ielā, viņš aiz sevis dzirdēja kādus steidzīgus soļus un sāka skriet, atpakaļ neatskatīdamies līdz pašai Rišeljē ielai, kur tomēr bija spiests apstāties, jo viņa kājas atteicās tam klausīt; beidzot viņš kaut kā tomēr aizkļuva līdz bibliotēkai, gandrīz līdz zemei palocījās durvju sargiem, un ieskrējis galerijā pa eju tās labajā pusē, sāka kāpt pa trepēm, kas veda manuskriptu nodaļā; aizsniedza savu galdu un, nomocījies, atkrita savā krēsla. Viņš ieslēdza sava galda atvilktnē visus prinča Listneja papīrus, kurus bija paņēmis līdzi, baidīdamies, ka policija varētu ierasties mājā viņa prombūtnes laikā, un, pārliecinājies, ka atrodas beidzot drošībā, Bivā tik dziļi nopūtās, ka viņa lielo uztraukumu skaidri noprastu viņa darba biedri, ja viņš, kā parasti, neļjūtu ieradies darbā agrāk par viņiem.

Bivā uzskatīja par likumu, nedarīt nekā tāda, kas to varētu aizkavēt kārtīgi pildīt sava dienesta pienākumus. Tāpēc viņš uzsāka savu dienas darbu tā, it kā nekas nebūtu noticis, kaut gan iekšēji jutās ļoti samulsis un satraukts.

Viņa darbs bija grāmatu kārtošana un attiecīgu zīmju pielīmēšana tām; pirms dažām dienām bibliotēkā bija izcēlies ugunsgrēks, četri tūkstoši grāmatu bija izrautas no plauktiem un, segās sasietas, iznestas no degošās telpas; tagad tās no jauna vajadzēja novietot savās vietās. Sis darbs prasīja ilgāku laiku un bija visai garlaicīgs; šo darbu uzticēja Bivā, un viņš šai darbā apliecināja tik lielu lietpratību un, galvenais, tādu centību, ka izpelnījās priekšnieku atzinību un darba biedru skaudību. Atlika novietot vairs tikai dažus simtus eksemplāru un ievietot tos sev radniecīgu grāmatu nodalījumos: valodniecības, filozofijas un ētikas nodalījumos. Bija tur arī kāda nodaļa, ko varētu saukt par netikumīgu grāmatu nodaļu, kas aizņēma veselu istabu, un tur varēja atrast ne visai šķīstas grāmatas, kas ar saviem uzrakstiem un zīmējumiem ne vienu reizi vien jau bija piespiedušas nosarkt kaunīgo ka-ligrāfu, kas starp šiem riebīgajiem romāniem un nekaunīgajiem stāstiem, starp kuriem pagadījās arī daža laba vēsturiska grāmata, uzskatīja sevi kā otro Latu grēcīgās Sodomas drupās.

Neraugoties uz steidzamo darbu, Bivā palika brīdi domās iegrimis, bet tiklīdz pamanīja atveramies durvis un viens no viņa darba biedriem ieņēma savu vietu, Bivā mehāniski piecēlās no krēsla, paņēma spalvu, iemērca to tintē un, paķēris kreisajā rokā dažas mazas pergamenta četrstūrainas strēmelītes, piesteidzās uz parketa nekārtībā izmētātajām grāmatām, un paķēra pirmo, kas pagadījās pie rokas, kaut ko murminādams pie sevis, kā to viņš vienmēr darīja tamlīdzīgos gadījumos.

— «Mīlētāju lūgšanu grāmata,» rakstos iespiegta Ljcžā, 1712. gadā pie... bez spiestuves zīmes. Ak, mans Dievs, kādu prieku gan kristīgie cilvēki varēja atrast šādu grāmatu lasīšanā, kuras vajadzētu nodot bendēm sadedzināšanai Grēva laukumā! Bendēm! Ts..., ts ... tas paspruka manai mēlei!... Bet, ko gan tas nozīmē, ka princis Listncjs dod man pārrakstīt tādas lietas! Un kas īsti ir šis jaunais cilvēks, kas sauc par pakalpojumu to, ka mani iepazīstinājis ar šo nelieti! Blēd ... ! Bet šī vieta nav piemērota tādai pļāpāšanai. Palūkosimies, kas šī par grāmatu: «Angelika vai Slepenie prieki», ar gravīrām, un vēl kādām! «Londonā». Vajadzētu aizliegt šādu grāmatu iespiešanu no ārzemēm. Jā, pēc dažām dienām mēs pie robežas ieraudzīsim jaukas lietiņas! «Nodrošināt sevi no Pireneju puses un pret tiem īpašniekiem, kas apdzīvo šos kantonus.» Jādomā, tik viegli vis nepadosies šīs vietas — velns parauj! Ir vēl arī uzticami pavalstnieki Francijai. Bet es te Londonas vietā uzliku Baijonu un Francijas vietā Angliju. Ak, nolādētais princi, vajadzētu tevi saķert, pakārt un saplosīt gabalos, bet ja viņu saķers, un tas, Dievs sargi, nodos mani! Arī es tad esmu pazudis.

— Nu, Bivā kungs, — sacīja uzrauga palīgs, — ko jūs tur darāt, rokas sakrustojis un baiļu pilnām acīm lūkodamies?

— Nekas, Dikudrē kungs, nekas. Es pārdomāju, kā te ievest jaunu kārtību ...

— Jaunu kārtību! Tātad, jūs esat nemiernieks? Jūs vēlaties taisīt revolūciju, Bivā kungs?

— Es, revolūciju? — Bivā šausmās iekliedzās. — Revolūciju! Nekad, ticiet man, nekad, pateicos Dievam, šī doma man nav ienākusi prātā. Visi pazīst manu padevību reģentam, pilnīgi nesavtīgu padevību. Jo, lūk, jau piecus gadus, kā jūs ziniet, mēs nesaņemam neviena livra algas; un ja ari kādreiz mani kāds apvainotu tamlīdzīgā noziegumā, es ceru, atradīšu lieciniekus un draugus, kas varēs par mani liecināt tikai visu labu.

— Diezgan šīs runas! Turpiniet savu darbu, Bivā kungs. Jūs ziniet, ka jāpasteidzas; visas šīs grāmatas mūs pārāk apgrūtina, visādā ziņā jāparupējas, lai rit ap četriem tās visas jau atrastos plauktos.

— Tas būs izdarīts, kaut man vajadzētu te strādāt cauru nakti.

— Vai nav tiesa, mūsu ;ā taču ir lāga vīrs, — sacīja ierēdnis, kas nupat tikai bija ieradies un, likās, nekad nevarēja noasināt savu spalvu; — viņš ar mieru strādāt arī naktī kopš tā laika, kad izdeva aizliegumu iedegt naktī gaismu, lai novērstu ugunsgrēka izcelšanos. Bet tas nekavē apliecināt savu čaklumu, kas tik ļoti patīk priekšniekiem. Ak, kāds glaimotājs jūs esat, Bivā!

Bivā jau bija pieradis pie šādām piezīmēm un nepiegrieza tām vērību; novietojis atbilstošā vietā abas pirmās grāmatas pēc tam, kad bija uzlīmējis tām zīmītes un ierakstījis tās katalogā, viņš paņēma nākošo un turpināja: — «Bibi vai Sampmeles kundzes spāniešu sunīša neiespiestās piezīmes». Lūk, tai vajadzētu būt interesantai grāmatai!... Sampmeles kundze ir gudra iapsa... «Ar autora portretu» ... Jauka sieviete, kas par matiem; šis sunītis, domājams, pazina Rasinu un citus lielus vīrus; un ja tā stāsta patiesību, tad arī es atkārtoju, ka šai grāmatai vajag būt ļoti interesantai: — «Parīzē izdevis Barbens 1634...» Ak!... «Sen-Marsa sazvērestība»... Mans Dievs! Esmu kaut ko par to dzirdējis: tas bija jauns cilvēks, kam bija kādi sakari ar Spāniju . .'. Ak, šī nolādētā Spānija, mūžīgi tā iejaucas citu lietās... Taisnība, tur teikts, ka Spānija tikai piepalīdzēs, bet lielvalsts, kas ieņem mūsu pilsētas, uzpērk mūsu karavīrus, liekas, at-gadina ... «Sen-Marsa sazvērestība, viņa un līdzzinātāja de Tu nāves aculiecinieka apraksts.» Līdzzinātāja . .. Lūk, tas! Likums ir taisnīgs ... tas nenodod sazvērniekus, tas pats piedalās sazvērestībā. Es, piemēram, esmu prinča Listneja noziedzīgo nodomu līdzzinātājs; un ja tam nocirtīs galvu, — nu, arī man tad jāatvadās no galvas . .. Nē. mani pakārs, es taču neesmu muižnieks... kļūt pakārtam... tas ir šausmīgi... esmu izšķīries... es visu atklāšu... Bet tad es būšu nodevējs... Nodevējs, tas ir zemiski, bet kļūt pakārtam ...

— Kas jums noticis, mans godājamais Bivā? — jautāja ierēdnis, turpinādams asināt savu spalvu, — paraugieties, jūs esat atraisījis savu kaklautu. Vai tas jūs žņaudz? Bet varbūt jums te ir karsti, novelkiet svārkus.

— Atvainojiet, kungi, — Bivā atbildēja. — Bet es to tāpat. .. neievēroju ... ne prātā man nav ienācis jūs apvainot.

Un Bivā, sakārtojis savu kaklautu, novietoja atbilstošā vietā «Sen-Marsa sazvērestību» un ar drebošu roku paņēma nākošo grāmatu.

— «Māksla noplūkt vistai spalvas tā, lai tā neķērktu». Tai jābūt ļoti noderīgai grāmatai virtuvē. Ja man atliktu laika nodarboties ar saimniecību, es izrakstītu no šīs grāmatas dažas pamācības un nodotu tās Nanetei, lai rastos iespeja kaut kā kuplināt mūsu parasto svētdienas pusdienu mielastu, jo vairāk tapec, ka nauda tagad pagadās ... Jā, par nelaimi, pagadās, es to saņemu, bet no kurienes? Par ko? Ak, Dievs! ... Bet es atdošu viņam viņa naudu un papīrus līdz pēdējai rindiņai. Bet ko es panākšu ar to? Viņš neatdos man tās četrdesmit lappuses, kuras es tam jau nodevu pārrakstītas... Bet kardinālam Rišeljē pietiek piecu rindiņu, lai to rakstītāju pakārtu! Tātad, mani vajadzētu simts reižu pakārt. . . Un bez tam — nevarēs taču noliegt šo rokrakstu, šo skaisto rokrakstu, jo visi pārak labi zina, ka tas ir mans rokraksts... Ak, es nelaimīgais! . . . Kad tikai es padomāju, ka kāds, lasot šīs grāmatu zīmes, jautās: — «Bet kas sakārtoja šīs grāmatas?» un tam atbildēs: — «Vai tad jūs neesat nekā dzirdējis par šo nelieti Bivā, kas piedalījās prinča Listneja sazvērestībā?...» Lasīsim tālāk... «Māksla noplūkt vistai spalvas tā, lai tā neķērktu». Parīzē, 1709, izdevis Ko-mons, Strauta ielā nr. 10... Ak Dievs, tagad es izpaudu prinča adresi. Man patiešām reibst galva, un nekā vairs nesajēdzu! Bet, ja es atklāšu visu, neminēdams tā cilvēka vārdu, kas man devis pārrakstīt šos papīrus? Bet , viņi pratīs mani piespiest pateikt visu ... O, viņiem ir labi līdzek|i panākt atzīšanos. Bet es taču jau murgoju. Nu, mans draugs Bivā, turpini darbu! . . . «Ludviķa Rogāna sazvērestības». Bet kas gan šodien ar mani noticis — es visu laiku nokļūstu sazvērestībās! Ko šis izdarījis? Paraudzīsimies. Viņš gribēja sacelt nemierus Normandijā. Ahā! Liekas, es atceros, šo nelaimīgo tiesāja 1674. gadā, četri gadi pirms manas piedzimšanas. Mana māte redzējusi tā tiesāšanu. Nabadzīte!... Viņa man bieži par to stāstīja. Ak Dievs! Ja nu kāds to pateiktu viņai, manai nabaga mātei! ... Reizē ar to pakāra vēl kādu vāju cilvēku, melnā terpā. Kā to sauca? . . . Kāds gan es muļķis! Man taču rokās grāmata. Jā, pareizi; Fan-den-Endens. Lūk, tas: «Kopija no plāna, kas atrasts Rogāna papīros un ko pārrakstījis ar savu roku Fan-den-Endens.» Ak, mans Dievs! Gluži kā mana lieta: viņu pakāra par to, ka pārrakstījis plānu... O, kā sirds sāk asiņot. «Franciska Affiniusa Fan-den-Endena spīdzināšanas protokols.» Kas notiks, ja kādreiz Listneja sazvērestības apraksta beigās pievienos: «Zana Bivā spīdzināšanas protokols»? Uf! «Tūkstoš seši simti septiņdesmit ceturtā gada un tā tālāk, mēs, Klaudijs Basēns, kavalieris de Besons un Ogists Roberts Pomero, ieradāmies Bastīlijas pilī ar priekšsēdētāju Indriķi Mazjē, padomnieku un karaļa sekretāru un tā tālāk, nonākuši vienā no torņiem, mēs likām atvest uz nāvi notiesāto Francisku Affiniusu Fan-den-Endenu, kas pie vienkāršas un ārkārtējās nopratināšanas apzvērējis, ka vairāk nekā nezina par sazvērestību. Mēs tomēr atradām par ticamu, ka viņš nav vēl visu pateicis ko zina, par sazvērestību un par Rogana un Latromēna plāniem.»

«Viņš atbildēja, ka atklājis visu, ko zina un kā cilvēks, kas nav piedalījies šajā lietā, nekā vairāk nevar pateikt, jo tas pārrakstījis tikai papīrus.

«Tad mēs pavēlējām to spīdzināt dēju spailēs.»

— Jūs esat izglītots cilvēks, — Bivā sacīja uzrauga palīgam, — vai man būtu atlants jums jautāt, kas tā ir par spīdzināšanas ierīci, šīs dēļu spailes?

— Mans mīļais Bivā, — atbildēja ierēdnis, apmierināts, ka Bivā tik augstās domās par viņa izglītību, — es varu pilnīgi apmierināt jūsu ziņkārību, jo pagājušajā gadā es redzēju, kā spīdzina Dišofuru.

— Būšu ļoti priecīgs to uzzināt ...

— Dēļu spailes, mans dārgais Bivā, — tas svinīgi sacīja, — ir vienkārši četri dēļi, kas ļoti līdzinās tiem dēļiem, no kuriem taisa mucas. Sapratāt?...

— Saprotu.

— Jūsu, — ja es saku j ū s u, tad ar to es nedomāju kāju vispār, bet tieši jūsu kāju, — jūsu kāju ieliek starp diviem dēļiem, kurus pēc tam galos sasien ar auklu, to pašu izdara arī ar otru kāju, pēc tam saliek kopā abas kājas un starp vidus dēļiem ar āmuru iedzen dažus ķīļus: piecus pie parastās un desmit pie ārkārtējas nopratināšanas.

— Bet, — Bivā sacīja pārvērstā balsī, — tādā gadījumā, kājas taču atrodas visai nožēlojamā stāvoklī.

— Tas ir, jūs gribat teikt, ka tām draud sašķaidīšana. Tā, piemēram, pie sestā ķīļa Dišofura kājas bija galīgi saspiestas, bet pie astotā ķīļa iedzīšanas no brūcēm kopā ar asinīm parādījās arī kaulu drumslas.

Bivā nobālēja kā līķis, un atbalstījās pie skapja, lai nepakristu.

— Ak Dievs! Kādas šausmīgas lietas jūs man stāstiet, Dikudrē kungs.

— Tikai patiesību, mīļais Bivā. Izlasiet Urbana Lielā sodīšanas aktu. Tur jūs atradīsiet viņa spīdzināšanas protokolu un pārliecināsieties, ka es nekā pats neizdomāju.

— Man pašreiz rokās ir Fan-den-Endena protokols.

— Nu, lasiet.

Bivā pievērsa acis grāmatai un sāka lasīt:

Pie pirmā ķ ī ļ a:

«Apgalvo, ka teicis visu patiesību, ka vairāk nekā ne-zina Jeikt, un ka tas cieš nevainīgs.»

Pie otrā:

«Saka, ka viņš pateicis visu, ko zinājis.»

Pie trešā:

«Kliedza: — ak, mans Dievs! Es pateicu visu, ko zināju.»

Pie ceturtā:

«Sacīja, ka viņš vairāk nekā nevar pateikt, kā tikai to, ko viņi jau zina; tas ir, ka viņš tikai pārrakstījis papīrus, ko Rogāns tam devis.»

Bivā noslaucīja lakatiņā sviedrus no savas pieres...

Pie piektā:

«Sacīja: — ak. ak, mans Dievs! — Un vairāk neko nevēlējās teikt.»

Pie sestā:

«Kliedza: — ak, mans Dievs!»

Pie septītā:

«Kliedza: Dievs, es mirstu!»

Pie astotā:

«Kliedza: — ak, mans Dievs! Es nekā nevaru pateikt, jo nekā nezinu.»

Pie devītā, krietni resnāka ķī|a: «Sacīja: mans Dievs, mans Dievs! Kāpēc jūs mani tā mokāt! Jūs zināt, ka man vairāk nav ko teikt; man jau piespriests nāves sods; izpildiet to drīzāk, Dieva dēļ.»

Pie desmitā un pēdējā ķī|a:

«Sacīja: ak Dievs, ko jūs gribat no manis? Dievs, pateicos Tev, Tu esi uzklausījis manu lūgšanu; es beidzot mirstu.»

— Bet, kas ar jums notiek, Bivā kungs? — iesaucās Dikudrē, redzot, kā tas, bāls kā līķis, dreb ar visu ķermeni.

— Kas jums kaiš? Jūs nejūtaties vesels?

— Ak, Dikudrē kungs, — sacīja Bivā, izlaizdams no rokām grāmatu un tikko spēdams aizvilkties līdz krēslam, it kā viņa salauztās kājas nespētu to vairs noturēt, — ak, Dikudrē kungs, es jūtu, ka es mirstu.

— Lūk, ko nozīmē lasīt grāmatas darba laikā, — sacīja ierēdnis, — ja jūs apmierinātos ar grāmatu nosaukumu ierakstīšanu katalogā un zīmīšu pielipināšanu šīm grāmatām, tad tas ar jums nekad nebūtu noticis. Bet Bivā kungs mīl lasīt! Bivā kungs alkst izglītībasl

— Nu, Bivā kungs, kā jūs tagad jūtaties? — ieminējās Dikudrē.

— Jā, Dikudrē kungs, esmu izšķīries un katrā ziņā to izpildīšu; zvēru, tas ir netaisni apvainot sevi noziegumā, ko neesmu nekad izdarījis. Es piederu sabiedrībai, man jarupējas par savu bārenīti un par sevi pašu. Dikudrē kungs, ja priekšnieks vaicā pēc manis, sakiet, ka esmu izgājis svarīgās, sakiet, neatliekamās darīšanās.

Un Bivā, paņēmis no sava galda atvilktnes papīru vīstokli, uzlicis cepuri un paņēmis savu spieķi, izgāja no bibliotēkas galīgi izmisis, atpakaļ neatskatīdamies.

— Vai jūs ziniet, kurp tas devās? — jautāja ierēdnis, kad Biva bija aizgājis.

— Nē, — atbildēja Dikudrē.

— Tad ziniet! Viņš devās uz Elizejas laukiem vai uz Paršeronu kauliņus spēlēt.

Ierēdnis bija kļūdījies. Bivā negāja ne uz Elizejas laukumu, ne uz Paršeronu.

Viņš devās pie Dibuā.

11. Bertrans un Ratons

— Zans Bivā kungs! — sulainis pieteica.

Dibuā izstiepa savu čūskas galvu, ar savu caururbjošo skatu vēroja šauro spraugu starp .sulaini un atvērtajām durvīm, un ieraudzīja maza auguma, diezgan resnu vīru bālu kā līķis, tas drebēja un klepoja, lai apslēptu savu uztraukumu.

Dibuā no pirmā skata jau noprata, ar kādu cilvēku tam būs darīšana.

— Lai ienāk! — Dibuā sacija.

Sulainis izgāja un durvīs parādījās Zans Bivā.

— Panāciet tuvāk! — Dibuā sacīja.

— Par daudz liels gods, — čukstēja Bivā, palikdams savā vietā.

— Aizver durvis un atstāj mūs vienus, — Dibuā sacīja sulainim.

Sulainis izgāja un durvis, pēkšņi aizvērdamās, ar savu triecienu pa Bivā muguru, piespieda to palēkt pāris soļu uz priekšu. Bivā sagrīļojās, pēc tam, nostājies stingrāk uz kājām, acis iepletis uzlūkoja Dibuā, nepakustēdamies savā vietā.

Patiešām, bija ari ko nolūkoties Dibuā: tas pašreiz atradās tikai bīskapa apakštērpā, — kreklā, melnās biksēs un violetās zeķēs. Tas tad nu arī galīgi pārsteidza Bivā, jo savā priekšā tas neredzēja ne ministru, ne biskapu, bet kaut ko, kas drīzāk atgādināja orangutanu nekā cilvēku.

— Tātad jūs, — sacīja Dibuā, apsēzdamies krēslā, labo kāju uzlikdams kreisajai un pēdējo apkampdams rokām, — vēlaties ar mani runāt. Esmu ar mieru jūs uzklausīt.

— Tas ir, — Bivā sacīja, — es lūdzu atjauju runāt ar Kambrejas bīskapu.

— Es klausos.

— Kā, tas esat jūs! — Bivā izsaucās, cepuri turēdams rokās un zemu palocīdamies. — Piedodiet man, bet es patiešām nepazinu jūsu gaišību. Tiesa, man tas gods pirmo reizi jūs redzēt. Tomēr... hm .. . ieraugot šo godību... hinl ... hm!... man vajadzēja saprast...

— Jūsu vārds? — Dibuā ieminējās, pārtraukdams šo stostīšanos.

— Zans Bivā, jūsu padevīgais kalps.

— Kas jūs esat?

— Ierēdnis bibliotēkā.

— Un jūs man vēlaties sniegt noteiktas ziņas par Spāniju?

— Tas ir, žēlīgs kungs, lūk, kāda lieta. Tā kā man ārpus dienesta laika vēl atliek sešas stundas rītos un četras vakaros, un tā kā Dievs man dāvājis glītu rokrakstu, tad es nodarbojos ar papīru pārrakstīšanu.

— Ahā, jauki, es saprotu, — Dibuā sacīja. — Jums deva pārrakstīt kaut ko aizdomīgu, un jūs nolēmāt nodot man tos papīrus, vai nav tiesa?

— Sai vīstoklī, šai vīstoklī, žēligs kungs, — Bivā sacīja, stiepdams roku ar papīriem.

Dibuā uzlēca no krēsla, gandrīz rautiri izrāva vīstokli no Bivā rokas, apsēdās pie sava rakstāmgalda, ar vienu rāvienu pārrāva saiti, un, kā piekalts, sāka lasīt papīrus, kas tagad atradās viņa rokās. Pirmās lapas, pie kurām apstājās viņa acis, bija aprakstītas spāņu valodā. Bet Dibuā bija darīšanās divas reizes bijis Spānijā, kur kaut cik bija iepazinies ar Kalderona un Lope de-Vegas valodu, un no pirmā acu uzmetiena jau saprata šo dokumentu lielo nozīmi. Patiešām, tas nebija ne vairāk, ne mazāk, kā muižniecības protests, to virsnieku saraksts, kas labprāt vēlējās kalpot Spānijas karalim, un kardināla Polinjaka un marķīza Pompadūra sastādīts uzsau-kuins nemieru sacelšanai Francijā. Visi šie papīri bija adresēti tieši Fīlipam V, un mazā piezīme, kurā Dibuā tūlīt saskatīja Cellamares roku, lika noprast, ka sazvērestības uzliesmošana sagaidāma visdrīzākajā laikā, un ka tas katru dienu ziņos viņa katoliskai augstībai par visiem notikumiem, kas varētu aizkavēt vai pasteidzināt šīs lietas atrisināšanu. Pēc tam sekoja jau mūsu lasītājiem pazīstamais sazvērestības plāns, kas, aiz neuzmanības iekjavis starp spāņu valodā jau pārtulkotajiem rakstiem, tik briesmīgi pārbiedēja mūsu Bivā. Sim plānam sekoja kopija, kas bija pārrakstīta ar lielu rūpību un pārtraukta pie vārdiem:

«Tāpat jārīkojas arī provincē.»

Šausmīga nemiera sagrābts, Bivā vēroja Dibuā kustības; viņš redzeja, kā tā sejā izbrīnās izteiksme mainījās ar ļauna prieka izteiksmi, pēdējā — ar aukstu nežēlību. Savas lasīšanas laikā, Dibuā bez mitēšanās lika vienu kāju uz otras, košļāja lūpas un berzēja savu degungalu, bet viss tas bija pilnīgi nesaprotama lieta Bivā, un lasīšanas beigās viņš tikpat saprata no bīskapa sejas, cik no rokraksta spāņu valodā. Dibuā tūdaļ noprata, ka šis cilvēks tam atklājis tikai sākumu no šī ārkārtīgi svarīgā noslēpuma, un pārdomāja līdzekļus, kā izzināt to visos sīkumos.

Lūk, ko nozīmēja kāju sakrustošana, lupu košļāšana un degungala berzēšana. Beidzot, likās, viņš kaut ko nolēma darīt; viņa seja labvēlīgi noskaidrojās, un pagriezies pret mūsu lāga vīreli, kas stāvēja godbijīgā attālumā, viņš sacīja:

— Apsēdieties, mīļais Bivā, apsēdieties.

— Pazemīgi pateicos, — atbildēja Bivā, drebēdams,

— neesmu piekusis.

— Bet, — Dibuā sacīja, — jūsu ceļi dreb.

Patiešām, kopš tā laika, kad Bivā izlasīja Fan-den-

Endena spīdzināšanas skatu, viņa kājās bija iemetusies savāda drebēšana, kas ļoti līdzinājās tai drebēšanai, kas novērojama pie slimiem suņiem.

— Es pats nezinu, kas ar mani notiek, — Bivā atbildēja, — lūk, būs jau divas stundas, kamēr es tikko spēju noturēties kājās.

— Nu tad apsēdieties taču un parunāsimies draudzīgi.

Bivā uzlukoja Dibuā tik ļoti izbrīnījies, ka jebkurā

citā gadījumā Dibuā būtu sācis smieties. Bet Dibuā, it kā nemaz nebūtu pamanījis šo izbrīnu, pievilka sev krēslu un norādīja uz to Bivā. Nebija iespējams atteikties. Bivā drebēdams piegāja, apsēdās uz krēsla malas, nolika savu cepuri uz grīdas sev blakus, iežņaudza ceļos savu spieķi, abām rokām atbalstījās uz tā ziloņkaula roktura un gaidīja... Bet šo darbību pavadīja liels iekšējs uztraukums, ko apliecināja viņa seja, kas no lilijas pārvērtās pojenē.

— Tātad jūs, mīļais Bivā, — ministrs sacīja, — nodarbojaties ar papīru pārrakstīšanu.

— Tieši tā!

— Un cik tas jums ienes?

— Ļoti maz, žēlīgs kungs, ļoti maz.

— Bet jums taču ir brīnišķīgs rokraksts.

— Bet ne visi šo dāvanu prot tā novērtēt, kā jūs, jūsu gaišība.

— Tas tiesa, bet bez tam vēl jūs strādājat bibliotēkā?

— Man ir tas gods.

— Cik jūs tur nopelnāt?

— O, tā ir pavisam cita lieta, tur es nenopelnu nekā. Lūk, ir jau pagājuši pieci gadi, kopš kasieris katra mēneša beigās mums saka, ka karalim pašreiz tādi apstākļi, ka nevar mums izmaksāt algu.

— Un jūs tomēr kalpojat viņa majestātei? Tas ir ļoti cildinoši, Bivā kungs, ļoti cildinoši.

Bivā piecēlās no krēsla, palocījās Dibuā un no jauna apsēdās.

— Un pie visa tā jums ir, — Dibuā turpināja, — ģimene, sieva, bērni?

— Nē, līdz šim es vēl neesmu precējies.

— Bet, domājams, jums taču ir tuvinieki?

— Bārenīte, jūsu gaišība, brīnišķīga meitene ar talantu, var teikt — ģēnijs, kas dzied kā Burī, un zīmē kā Grezs.

— Ahā! Bet kā sauc jūsu bāreni, Bivā kungs?

— Batilde... Batilde de Rošē, žēlīgs kungs; šī jaunā meitene ir muižnieku kārtas, viņas tēvs kalpoja kā ieroču nesējs pie viņa augstības reģenta kunga, kad tas vēl bija Sartras hercogs, un šis Alberts de Rošē krita kaujā pie Almanzas.

— Tātad jūs esat apkrauts rūpēm, mīļais Bivā?

— To jūs par Batildi gribat teikt? O, nē, Batilde man nesagādā rūpes; gluži otrādi, šis jaukais bērns vēl atbalsta mani. Lai Batilde man sagādātu rūpes? Dievs sargi! Pie tam Papiljona kungs, ziniet, veikalnieks, kas tirgojas

Klēri ielas stūrī, ik katru mēnesi atpērk no viņas divus zīmējumus par 80 livriem; pēc tam .. .

— Es vēlos teikt, Bivā kungs, ka jūs neesat bagāts cilvēks.

— Kas tā nu par bagātību! Batildes dēļ es gan gribētu but bagāts cilvēks. Ja jūsu gaišība palūgtu reģenta kungu, lai no pirmās naudas, kas ienāks valsts kasē, man izmaksātu nopelnīto algu; vai vismaz kādu da|u,,.

— Bet cik liela ir jūsu nopelnītā alga?

— Četri tūkstoši septiņi simti livru, divpadsmit sū un astoņi denji.

— Ko jūs ar to darīsiet? — Dibuā ieminējās.

— Kā! Ko es darīšu?

— Tas taču ir tīrais nieks.

— O, nē, tas ir daudz, Joti daudz, un lūk, jums pierādījums: karalis nespēj to samaksāt.

— Bet ar to jūs nekļūsiet bagāts.

— Vismaz tad es vairs necietīšu trūkumu, un es jums neslēpšu, ka ja man izmaksās no pirmajām summām, kas ieplūdīs valsts kasē ...

— O, mans mīļais Bivā, es jums varu piedāvāt daudz izdevīgāku lietu.

— Esiet tik žēlīgs!

— Laime jūsu rokās.

— To man vienmēr teica māte.

— Tas, mīļais Bivā, pierāda, ka jūsu mate bijusi gudra sieviete.

— Tātad, jūsu gaišība, esmu ar mieru. Ko pavēlēsiet man darīt?

— Nieka lietu. Manā klātbūtnē jūs man norakstīsiet kopiju no visiem šiem papīriem!

— Bet...

— Tas vel nav viss, mīļais Bivā. Jūs aiznesīsiet un nodosiet šīs kopijas un oriģinālus tam, kas jums tos iedeva, un izturēsieties tā, it kā nekas nebūtu noticis, pēc tam paņemsiet no tā visu, ko tas jums dos, un tad to atnesīsiet man izlasīšanai, pēc tam jūs ar tiem izdarīsiet to pašu, ko ar šiem papīriem.

— Bet, žēlīgs kungs, — Bivā sacīja, — man liekas ka tā rīkodamies, es darīšu pāri princim, kas man uzticas.

— Ahā, tātad jums darīšanas ar princi, mīļais Bivā? Kā viņu sauc?

— Bet man liekas, ka izpauzdams tā vārdu, es kļūšu nodevējs!..,

— Kas par to... Kāpēc tad jūs ieradāties te?

— Es atnācu tikai brīdināt no briesmām, kas draud viņa augstībai, reģenta kungam.

— Patiešām, — Dibuā pasmējās, — jūs domājat ka ar to viss jau padarīts?

— Es vismaz to vēlētos.

— Par nelaimi, tas nav iespējams, mans mīļais Bivā.

— Kā — nav iespējams?

— Pilnīgi neiespējams.

— Jūsu gaišība, esmu godīgs cilvēks.

— Bivā kungs, jūs vienkārši esat vientiesis.

— Neraugoties uz to, es vēlētos klusēt.

— Nē, jūs izstāstīsiet visu.

— Bet ja es sākšu stāstīt, es k|ūšu prinča nodevējs.

— Bet, ja klusēsiet, kļūsiet viņa nozieguma līdzvainīgais?

— Līdzvainīgais? Bet, atļaujiet vaicāt, kādā lietā?

— Nodevībā! Bivā kungs, policija jau sen jūs novēro.

— Mani... novēro policija?

— Protams, jūs ... tā iemesla dēļ, ka jums neizmaksā algu, jūs gribat sacelt nemierus.

— Ak, vai jel maz iespējams tā runāt!

— Tāpēc, ka jums neizmaksā algu, jūs jau četras dienas pārrakstāt sazvērestības aktus.

— Es to tikai vakar uzzināju; es taču nesaprotu spāņu valodu.

— Nē, jūs saprotat.

— Zvēru ... nesaprotu ...

— Es jums saku, jūs saprotat, un lūk, te pierādījums: — jūs pārrakstat bez kļūdām. Bet tas vēl nav viss.

— Kā! Vēl nav viss!

— Nē, vēl nav viss. Bet vai tas rakstīts spāņu valodā? Paraugieties pats... «Galvenais, jānodrošina sevi no Pi-reneju puses» utt.

— Nu, tāpēc jau es arī ierados, to jums paziņot...

— Bivā kungs, arī par mazākiem noziegumiem nosūta uz galerām.

— Apžēlojieties!

— Bivā kungs, un daudz mazāk vainīgi nekā jūs, ir tikuši pakārti.

— Apžēlojieties! Apžēlojieties, Dieva dēļ!

— Bivā kungs, sakapāja ...

— O, piedodiet, piedodiet man!

— Piedoti Jums piedot! Es iemetīšu jūs Bastilijā, bet Batildi — sv. Lāeara cietoksni.

— Sv Lācara cietoksni! Batildi cietoksni! Bet kas to

uzdrošināsies darīt?

— Es, Bivā kungs.

— Nē, jums nav tiesību! — iesaucās Bivā, kas baidi--jās visa un bija spējīgs visu paciest pats, bet domājot par negodu, kas tiktu sagādāts viria bārenītei, viņš no tārpiņa pārvērtās čūskā. — Batilde. kungs, nav vienkārša meitene, Batilde ir muižnieka meita, tā cilvēka meita, kas reģenta kungam izglāba dzīvību, un kaut man vajadzētu doties pie viņa augstības...

— Jūs tūlīt dosieties uz Bastīliju, Bivā kungs, — sa-cīja Dibuā, un tik nikni pazvanīja, ka tikko nesalauza zvaniņu; — bet pēc tam mēs padomāsim, ko darīsim ar Batildi.

— Ko jūs vēlaties darīt?

— To jūs tūlīt redzēsiet. Sargus un karietil — viņš uzkliedza ienākušajam sulainim.

— Es izpildīšu visu, ko jūs pavēlēsiet, — nomurmināja Bivā.

— Dari, ko tev pavēl, — Dibuā sacīja sulainim.

Sulainis izgāja.

— Es padodos, — sacīja Bivā, rokas izstiepdams.

— Nē, Bivā kungs. Jūs vēlaties uzsākt procesu, lūdzu. Jūs vēlaties nokļūt pie karātavām! Nu, pamēģiniet, lūdzu.

— Ak, kungs, sakiet, kas man jādara? — iesaucās Bivā, ceļos nokrizdams.

— Jūs pakārs! — uzkliedza Dibuā.

— Kariete, — sacīja sulainis, apstādamies pie durvīm,

— gaida pie vārtiem, bet sardzes virsnieks — priekštelpā.

— Kungs, — Bivā sacīja, lauzīdams savas mazās rokas un plūkādams savu dzelteno matu paliekas, — kungs, vai jūsos nav ne mazumiņa žēlastības!

— Bet jūs taču nevēlaties man nosaukt šī prinča vārdu?

— Princis Listnejs.

— Jūs nevēlaties pateikt man viņa adresi?

— Viņš dzīvo Strauta ielā 10.

— Bet jūs taču nevēlaties pārrakstīt šos papīrus?

— Esmu ar mieru, tūlīt sākšu pārrakstīt, — sacīja Bivā, un tai pašā bridī atradās jau pie rakstāmgalda, paķēra spalvu, iemērca to tintē un, paņēmis balta papīra burtnīcu, uzrakstīja uz tās skaistu lielu burtu. — Esmu ar mieru, kungs, esmu ar mieru, tikai atļaujiet man aizrakstīt Batildei, ka es šodien pusdienas neēdīšu mājās... Ba-tildi sv. Lācara cietoksnī, — Bivā nočukstēja pie sevis.

— Bet ja nu viņš izpilda savu solījumu?

— Jā, es to izpildīšu valsts labā, un jūs ziniet, kas jūs sagaida, ja jūs neaiznesīsiet šos papīrus, nepaņemsiet citus un katru vakaru tos nepārrakstīsiet te, pie manis.

— Bet kungs, — Bivā izmisis sacīja, — es taču nevaru reizē būt te un savā darba vietā.

— Nu, nekas! Jūs neieradīsieties darbā! Tā nav liela nelaime.

— Kā! Es neieradīšos darbā! Bet, kungs, es jau divdesmit gadus tur kārtīgi eju katru dienu.

— Nu, nekas, es jums piešķiršu mēnesi atvaļinājuma.

— Bet es pazaudēšu vietu.

— Nav liels zaudējums, jums taču nekā nemaksā?

— Bet gods, kungs, gods, būt par valsts ierēdni! Esmu taču pieradis, es mīlu savas grāmatas, savu galdu, es mīlu savu krēslu! — Bivā iesaucās, gandrīz raudādams, atcerēdamies, ka visu to viņš var pazaudēt.

— Bet taisni tāpēc, ka jūs tā mīlat savas grāmatas, savu galdu un krēslu, jums vēlams paklausīt.

— Vai es jums neteicu, ka esmu ar mieru jums pakalpot?

— Tātad, jūs izpildīsiet visu, ko jums pavēlēšu?

— Visu, visu.

— Un nevienam nekā neteiksiet?

— Būšu mēms kā zivs.

— Pat ar Batildi?

— O, ar viņu vēl mēmāks, nekā ar citiem.

— Labi, ar šo noteikumu es jums piedodu.

— O, mans kungs! ,

— Es aizmirsīšu tavu noziegumu.

— O, jūs esat pārāk labsirdīgs pret mani!

— Un pat... kas zin ... varbūt ar laiku... es Dat neaizmirsīšu tevi.

— O, cik jūs augstsirdīgs!

— l abi, labi! Tagad pie lietas!

— Esmu sagatavojies.

Un Bivā sāka steidzīgi rakstīt, acis nenovērsis no oriģināla un apstādamies tikai uz acumirkli, lai noslaucītu lielās sviedru lāses no savas pieres.

Dibuā piegāja pie kabineta durvīm, tās atvēris, viņš ar zīmēm lika Filonei klusēt, piesauca to pie durvīm.

— Nu, draudziņ, — viņa klusi sacīja, nespēdama apslēpt savu ziņkāri, — kur ir tavs skrīveris?

— Lūk, viņš, — Dibuā sacīja, norādīdams uz Bivā, kas centīgi strādāja pār papī/iejji noliecies.

— Ko viņš dara?

— Ko viņš dara?

— Jā, es tev prasu.

— Ko viņš dara? Uzmini?

— Kā lai es to zinu!

— Tātad tu vēlies, lai es tev to pasaku? Nu, lai tad ari notiek. Viņš darina ...

— Ko?

— Jā.

— Viņš darina man kardināla cepuri. Nu, vai tagad esi apmierināta?

Filone nespēja savaldīties, lai neiekliegtos lielā izbrīnā.

Bivā nodrebēja un negribot atskatījās.

Bet Dibuā izveda Filoni no istabas un aizslēdza durvis, pavēlēdams ziņot, ikkatru dienu par visu, kas notiks pie kapteiņa.

Bet lasītāji, varbūt vēlas zināt, ko visu šo laiku darīja Batilde un d’Armantals?

Neko: viņi bija laimīgi.

12. Sen-Sirnons

Tā tas turpinājās četras dienas: Bivā neieradās darbā, aizbildinādamies ar slimību, tikko pagūdams pārrakstīt savas kopijas, vienu prinča Listneja uzdevumā, otru uz Dibuā pavēli. So četru dienu laikā, protams, vismokošāko visā nabaga daiļraksta meistara dzīvē, Bivā kļuva tik drūms, tik kluss, ka vairākas reizes viņu norūpējusies izvaicāja Batilde, neraugoties uz savu gluži citāda rakstura nodarbošanos. Bivā atbildēja tai, ka jūtas gluži vesels, pēc tam sāka dziedāt savu mīļo dziesmiņu, ar ko tad arī sasniedza savu mērķi: apmānīja meiteni, kura, beidzot arī apmierinājās, nepamanījusi nekādas sevišķas pārmaiņas viņa paradumos. D’Armantals katru dienu satikās ar abatu Brigo, kas tam apgalvoja, ka viņu lietas kārtojas teicami; no otras puses, arī mīlas lietās viņaru veicās brīnišķīgi, un d'Armantals sāka jau domāt, ka sazvērnieka stāvoklis ir tas laimīgākais uz visas zemeslodes.

Arī Orleānas hercogs neko aizdomīgu nenojauta, turpināja savu parasto dzīvi, svētdienas vakaros pie sevis vakariņās uzaicinādams savus draugus, uzdzīvotājus un savas mīlules. Bet tad — kādā dienā ap pulksten diviem viņa kabinetā ieradās Dibuā.

— Ak, tas esi tu, abat? Bet es nupat nosūtīju pie tevis cilvēku un liku pavaicāt, vai tu šovakar ieradīsies pie mums? — reģents jautāja.

— Tātad, jūsu augstība, šovakar rīko mazas viesības? — atjautāja Dibuā.

— Protams, bet saki man, Dieva dēļ, kāpēc tev šodien tik skāba seja? Šodien taču svētdiena?

— Tieši tā, jūsu augstība.

— Tad ierodies mūsu sabiedrībā. I Ik, te tev būs mūsu ciemiņu saraksts, iasi: Hosē, Lafars, Faržī, Ravans, Brolji; es neaicināju Branku, tas man kopš kāda laika sāk nepatikt. Vai tikai tas nerīko sazvērestību? Ak, aizmirsu tev pateikt, tu pazīsti Falarši un d’Avernu, viņas nevar ciest viena otru un liekas, ir spējīgas izplēst acis viena otrai; pasmiesimies atkal par viņām. Bez tam ieradīsies Lasura un varbūt arī de Sabrana kundze, ja tai nav nolikta satikšanās ar Rišeljē.

— Tas ir jūsu saraksts, jūsu augstība?

— Jā.

— Vai tagad jūsu augstībai nepatiktos ieskatīties manā sarakstā?

— Vai tu arī esi to sastādījis?

— Nē, man to pienesa.

— Bet kas tad tas? — reģents sacīja, ielūkodamies papīrā, ko tam pasniedza Dibuā.

— To virsnieku saraksts, kas vēlas pāriet Spānijas karaļa dienestā, — «Klods Fransuā de Ferrets, sv. Lud-viķa kavalieris, Francijas kavalērijas maršals un pulkvedis; Bošē, sv. Ludviķa kavalieris, infantērijas pulkvedis; de Sabrans, de Larofuško Gandrals, de Vilners, de Lakurs, de Lavals.»

— Kas vēl?

— Lūk, vēl kas, — Dibuā pasniedza hercogam otru papīru.

Muižniecības protests.

— Sastādiet vien jūsu sarakstus, jūsu augstība, sastādiet; jūs redziet, kā princis Cellarnare sastāda savus.

Parakstīts bez dienesta pakāpes un titula atzīmēšanas.

«De Vje-Pons, de la Palteri, de Bofremons, de Laturs, di Pens, de Montobons, Luis de Komons, Klods de Polin-jaks, Saris de Lavals, Antuans de Saftlī, Armans de Ri-šeljē!» Bet, kur tu visu to ķēri?

— Pagaidiet, jūsu augstība, mēs vēl neesam beiguši. Papūlieties ieskatīties arī šai papīrā:

Sazvērnieku plāns. «Galvenais, nodrošināt sevi no Pi-reneju puses, iegūt savā pusē Baijonas garnizonu.» Atdot mūsu pilsētas, atdot spāniešiem Francijas atslēgu! Kam tas ienācis prātā, Dibuā?

— Nomierinieties, jūsu augstība, es jums varu parādīt arī kaut ko nopietnāku. Vai jums nepatiktos ieskatīties viņa augstības Filipa V pašrocīgi rakstītās vēstulēs?

— «Francijas karalim.» Bet tās taču ir kopijasl

— Es tūlīt pateikšu, kur atrodas oriģināli.

— Paskatīsimies, mans mīļais abat, kas tur teikts:

«Kopš tā laika, kad man taisnība piešķīra Spānijas

valsti utt., kādām acīm gan lai jūsu pavalstnieki uzlūko to līgumu, kas vērsts pret mani utt. Es lūdzu Jūsu Majes-tati sasaukt jūsu karaļvalsts valstsvīru sanāksmi.»

— Valstsvīrus; bet kā vārdā?

— Protams, jūsu augstība, Filipa V vārdā.

— Fīlips V ir Spānijas, bet ne Francijas karalis. Iesakiet viņam nomierināties. Ja es reiz jau devos pāri Pire-nejiem, lai to celtu tronī, tad es pratīšu tos pāriet arī otrreiz, lai to nogāztu no troņa.

-- To mēs izdarīsim vēlāk, man nav nekas pret to; bet tagad, jūsu augstība, mums vajadzēs lasīt piekto papīru, kas, kā to redzēsiet, nemaz nav tik nenozīmīgs,

Un Dibuā pasniedza tam pēdējo papīru, kuru viņš atlocīja ar tik lielu nepacietību, ka pārplēsa to.

— Nu! — reģents čukstēja.

— Nekas, jūsu augstība, nekas; abas puses veselns. —• Dibuā sacīja, — salieciet un izlasiet.

Reģents salika kopā abas puses un izlasīja:

«Mani mīļie un uzticamie.»

— Jā, tā tas ir! Tās pašas nelietības turpinājums. Bet te tikai iet runa par manis gāšanu. Un šo vēstuli bija nolemts nodot karalim?

— Jau rīt, jūsu augstība.

— Kas to nodotu?

— Maršals.

— Kā! Vilijeruā?

— Tieši tā!

— Bet kā viņš uzdrošinās uzņemties to?

— Ne viņš, bet viņa sieva, jūsu augstība.

— Atkal Rišeljē viltībai

— Jūsu augstība rīkosies vēl viltīgāk.

— Bet kur tu dabūji šos papīrus?

— No savādnieka, skrīvera, kam doti tie pārrakstīt.

— Un šis skrīveris to saņēma tieši no Cellamares? Ārprātīgais!

— Nē, jūsu augstība. Viņi rīkojās apdomīgāk: viņam bija darīšana tikai ar princi Listneju.

— Ar princi Listneju? Kas tad tas tāds?

— Tas dzīvo Strauta ielā nr. 10.

— Es viņu nepazīstu.

— Maldāties, jūsu augstība, jūs viņu pazīstat.

— Kur esmu to redzējis?

— Jūsu priekšnamā.

— Kā, šis slavenais princis Listnejs?

— Nav neviens cits, kā nelietis d’Avranšs, Mēnas kundzes kambarsulainis.

— Ahā! Bet mani pārsteidz, ka te nefigurē šī noziedējusī skaistule?

— O, viņa arī. Un ja jums tikai patīk, jūsu augstība, tagad atbrīvoties no viņas un visas viņas bandas, tad tagad tie ir jūsu rokās.

— Bet tagad piegriezīsimies nopietnākām lietām.

— Jā, jā, nobeigsim ar Vilijeruā.

— Vai jūs būtu ar mieru dot tam krietnu triecienu,

hercog?

— Iznīcinošu; kamēr viņš vēl tikai lepojās savā zirgā teātra priekšā vai bruņinieku jāšanas sacīkstēs, — es klusēju; kamēr tas pat atļāvās melst pļāpas un rupjības par mani — es neteicu ne vārda; bet kad tas uzdrošinās laupīt man mieru un Francijai laimi, — nē, maršala kungs, man pārāk apnikuši jūsu karavīra stiķi, lai es jums atļautu izdarīt vēl jaunas muļķības.

— Tādā gadījumā, — sacīja Dibuā, — viņš atradīsies mūsu rokās! *

— Esmu ar mieru, tikai ar vienu uzmanību: viņš jānoķer tieši nozieguma vietā.

— Nav nekas vieglāk izdarāms. Ikkatru dienu pulksten astoņos no rīta viņš ir sastopams pie karaļa.

— Taisnība.

— Ierodieties rīt pusdeviņos Versaļā.

— Pēc tam?

— Jūs viņu brīdināsiet pie viņa majestātes...

— Tur es to izģērbšu karaļa klātbūtnē ...

— (_), nē, nē, jūsu augstība, viņu vajag ...

Sai brīdī sulainis atvēra durvis.

— Pagaidiet, — reģents sacīja; pēc tam pavaicāja sulainim: — Ko tu teiksi?

— Hercogs Sen-Simons.

— Pavaicā, kādā lielā tas ieradies?

Sulainis izgāja un, parunājis ar hercogu, atkal atgriezās pie reģenta.

— Viņam kaut kas ļoti svarīgs ziņojams jūsu augstībai.

— Labi, lai ienāk.

Sen-Simons ienāca.

— Atvaino mani, hercog, — reģents sacīja, — man nokārtojams šis tas ar Dibuā un pēc piecām minūtēm es uzklausīšu tevi.

Reģents un Dibuā, savrup nogājuši, vēl čukstošā balsī apspriedās piecas minūtes, pēc tam Dibuā atvadījās no reģenta.

— Šovakar nenotiks viesības, — Dibuā iziedams, sacīja kambarsulainim, — paziņo to ielūgtajiem viesiem. Reģents nejūtas gluži vesels.

Un viņš aizgāja.

— Vai tas tiesa, jūsu majestāte? — nemierīgi ieminējās Sen-Simons; viņš — skopulis, draudzībā aiz aprēķiniem vai mīlas — bija ļoti pieķēries reģentam.

— Nē, mans mīļais hercog, — Fīlips sacīja, — esmu pilnīgi vesels. Bet Siraks apgalvo, ja es neizbeigšot dzīrot — mani ķeršot trieka, un 111k, — es nolēmu pagavēt.

— Lai Dievs palīdz jums to izpildīt, jūsu augstība! — sacīja Sen-Simons. — Kaut gan, taisnību sakot, tas nāk mazliet par vēlu.

— Kā, par vēlu, mīļais hercog?

— Jā, jūsu augstības vājības devušas jau pārāk daudz vielas tenkām!

— Ja tikai tāda tā lieta, mans mīļais hercog, tad tās mani jau tik sen plosa, ka domāju, es drīz tām apnikšu.

— Gluži otrādi, jūsu augstība, — iebilda Sen-Simons,

— tenkas, acīmredzot, grib iesākt pret jums kaut ko g!u,ži jaunu, ar daudz lielāku žulti un niknumu.

— Kas tas būtu?

— Nupat, pēc vakara dievkalpojuma, uz Sen-Roša akmens kāpnēm stāvēja ubags, kas dziedāja un lūdza dāvanas, tanī pašā laikā garāmejošajiem piedāvāja kādas gaudu dziesmas. Bet vai jūsu augstiba zin, kādas gaudu dziesmas tas pārdeva?

— Nē! Domājams, kādas dzīru ziņģes, varbūt, satīru par I.o, vai nabaga Berrijas hercogieni, varbūt kaut ko pret mani. A, mīļais hercog, lai viņi dzied, ja tikai maksā!

— Vai nevēlaties palasīt? — sacīja Sen-Simons.

Un viņš pasniedza Orleānas hercogam biezu papīra loksni, uz kuras kaut kas bija iespiests ar tādu druku, kādā iespiež pūļa ziņģes. Reģents paņēma to un, plecus sacēlis un riebumā to uzlūkodams, sāka lasīt:

Ak, jiīs, stiprie, kuru daiļrunība kvēla,

Kādreiz dedza varonību, drosmi.

Romiešos un grieķos, ka tie cēla Ieročus pret diviem necilvēcīgiem tirāniem! Piepildiet ar žulti manas lūpas —

Nolādēt es gribu briesmoni visnikno,

Jūsu ceļus staigāt gribu es,

Jūsu varonības apburts vairāk,

Nekā jūsu nāves šausmināts!

— Jūsu augstība, ceru, pazīst šo stilu? — sacīja Sen-Simons.

— Pazīstu, — reģents atbildēja, — tas ir Lagranžš-Sansels.

Pēc tam reģents turpināja lasīt:

Un tikko acis atver tas,

Kad tas jau ienīst šķēršļus,

Kas viflu šķir no krona,

Pilns nejēdzīgu domu.

Medejas un Ķirķes mākslā Par savu vienīgo prieku Tas uzskata šo velnišķo līdzekli Derīgu savu nodomu piepildīšanai!

— Ņemiet, hercog, — teica reģents, papīru atdodams Scn-Simonam, — tas ir tik riebīgs darbs, ka es nespēju to izlasīt līdz galam.

— Gluži otrādi, izlasiet, izlasiet. Jums jāzina viss, ko uzdrošinās darīt jūsu ienaidnieki. Viņi izaicina jūs uz kauju, izmantojiet to un pierādiet, ka jūs uzvarējāt pie Nervindas, Steinkerkas un Leridas.

— Jūs to vēlaties, hercog?

— Tas nepieciešams, jūsu augstība.

Un reģents, gandrīz ar neatvairāma riebīguma jūtām, atkal ielūkojās papīra, un to izlasīja, daļu izlaizdams, lai drīzāk nokļūtu pie beigām:

Un lūk, bērni, kas apraud tēvu,

Krīt kā paša cirtiena ķerti,

Brālis vajā brāli,

Sieva pieviļ vīru;

Un pēdējā cirtienā

Paceļas Parces izkapts

Pār pēdējām atvasēm, diviem dēliem;

Senčiem jau pievienojies vecākais.

Otrs kūst kā svece,

Pēd’jam brīdim tuvodamies.

Reģents šo dziesmiņu, apstādamies pie ikkatras rindas, lasīja balsī, kas kļuva arvien svinīgāka ... Bet pie pēdējām rindām viņa dusmas kļuva tik lielas, ka tas sažņaudza rokās nelaimīgo papīru, vēlējās kaut ko teikt, bet nespēja izrunāt ne vārda, tikai divas lielas asaras noritēja pār viņa vaigiem.

— Jūsu augstība, — sacīja Sen-Simons, uzlūkodams reģentu ar līdzjūtīgu, dievinošu skalu, — jūsu augstība, es vēlētos, lai visa pasaule tagad atrastos te un redzētu jūsu svētās asaras. Tad vairs nebūtu vajadzīgs mans padoms atriebties jūsu ienaidniekiem, — visa pasaule tad būtu man līdzi pārliecināta, ka jūs esat nevainīgs.

— Jā, nevainīgs, — reģents klusu izdvesa, — jā, Lud-viķa XV dzīvība piespiedīs tam ticēt. Nelieši! Labāk par mani viņi pazīsi īstos noziedzniekus! Ak, de Mentenona kundze, ak, de Mēnas kundze, ak, de Villjeruā kungs! Jo šis nelietis, Lagranžs-Sansels, ir tikai viņu skorpions. Un pie tam, kad es atceros, Sen-Simon, ka šai brīdī viņi atrodas zem manas kājas! Man tikai atliek piespiest papēdi, un es tos sašķaidīšu kā tārpus!

— Sašķaidiet, jūsu augstība, sašķaidiet! Šāda izdevība uzsmaida reti, tā jāizmanto.

Reģents brīdi iegrima domās; šai laikā viņa nejēdzīgi saniknotā seja pamazām atmaiga lai labsirdībā, kas viņam bija tik raksturīga.

— Nu, — sacīja Sen-Simons, vērodams reģenta sejas izteiksmes pārvēršanos, — es redzu, to jūs kādreiz darīsiet, bet tikai ne tagad.

— Nē, hercog, — Fīlips sacīja, — man tagad jāveic labāks darbs, nekā atriebība Orleānas hercoga nelabvēļiem. Man jāglābj Francija!

Un pasniedzis roku Sen-Simonam, reģents iegaja savā istabā.

Vakarā, pulksten deviņos, reģents atstāja Palē-Rojalu un, pretēji paradumam, aizbrauca pārnakšņot uz Versaļu.

13. Slazdi

Otrā dienā, ap pulksten septiņiem rio rīta, tai pašā laikā, kad modināja karali, virskambarkungs iegāja pie majestātes un paziņoja, ka viņa karaliskā augstība, Or-leānas hercogs, vēlas būt klāt pie viņa apģērbšanās. Lud-viķis XV, nepieradis nekā vēl darīt ar savu brīvu gribu, pagriezās pret Frežisu, kas sēdēja istabas vismazāk ieraugāmā kaktā, it kā vaicādams tam, ko darīt? — Uz šo mēmo jautājumu Frežiss ne tikai piekrītoši pamāja ar galvu, kas nozīmēja, ka jāpieņem viņa karaliskā augstība, bet arī pats piecēlās un aizsteidzās atvērt hercogam durvis. Reģents mirkli apstājās durvīs, pateicās Frežisam, pēc tam pārlaida ātru skatu istabai un pārliecinājies, ka maršals Villjeruā vēl nav ieradies, piegāja karalim.

Ludviķis XV toreiz vēl bija jauks, gadus desmit vecs zēns, kastaņkrāsas matiem, skaistām melnām acīm, mazu, ķiršogu atgādinošu muti, maigu sejas krāsu, kas, līdzīgi viņa mātei, Savojas Marijai, Burgundijas hercogienei, dažreiz pēkšņi kļuva bāla. Kaut gan viņa raksturs vēl bija ļoti nenoteikts aiz tā iemesla, ka tas visu laiku atradās maršala de Villjeruā un de Frežisa kunga uzraudzībā, tomēr viņā jau varēja saskatīt kādu straujumu un noteiktību, kas tūdaļ lika viņā pazīt Ludviķi XIV, kas parasti cepuri nēsāja tāpat kā viņš. Audzināts aizspriedumos pret reģentu, kuru tam notēloja kā cilvēku, kas tam vēl ļaunu vairāk nekā citi, viņš tomēr sajuta, ka pamazām šis aizspriedums izgaist ik pie katras sastapšanās ar hercogu, kurā tas ar bērna instinktu, kas tik reti pieviļ bērnus, noskārta viņā savu draugu.

Jāatzīst, ka arī Orleānas hercogs, no savas puses, bez nepieciešamās cienības, izrādīja karalim visuzmanīgāko un maigāko labvēlību. Tās nedaudzās lietas, ar kurām varēja iepazīstināt viņa jauno prātu, vienmēr tika tam pasniegtas ar tādu apdomību un skaidrību, ka šo nodarbošanos ar politiku, kas cita vārdos katrā ziņā pārvērstos nogurdinošā garlaicībā, hercogs pārvērta patīkamā atpūtā, ko karalis-bērns gaidīja vienmēr ar vislielāko prieku. Jāpiebilst, ka šo nodarbošanos vienmēr noslēdza ar izmeklētām dāvanām — rotaļlietām, ko Dibuā arvien izrakstīja no Vācijas un Anglijas. Tāpēc viņa majestālc reģentu saņēma ar visjaukāko smaidu un labprāt atļāva tam noskūpstīt savu mazo rociņu; bet Frežiss, uzticīgs savai lēnprātības sistēmai, apsēdās tai pašā kaktā, kur mēs to atradām viņa augstībai ienākot.

— Ļoti priecājos jūs redzēt, — sacīja Ludviķis XV savā maigajā balsī un ar bērnišķīgo smaidu, kuram uzspiesta etiķete nespēja laupīt visu tā burvīgumu. — Un priecājos jo vairāk tāpēc, ka jūs esat ieradies jums tik neparastā laikā, un esmu pārliecināts, ka esat man atvedis kādu jaunu patīkamu pārsteigumu.

— Pat divus, majestāte, — reģents atbildēja. — Pirmkārt, es saņēmu lielu kasti no Nirnbergas, kurā atrodas ...

— O, rotaļlietas! Daudz rotaļlietu! Vai nav tiesa, re-ģerit? — iesaucās karalis, jautri lēkādams un rokām plaukšķinādams, nevērodams sulaini, kas stāvēja aiz viņa. rokās turēdams mazu zobenu ar tērauda rokturi, ko tas nupat gribēja majestātei apjozt. — 0, brīnišķīgas rotaļlietas! Brīnišķīgas rotaļlietas! Ak, cik jūs esat mīļš! Ak, kā es jūs mīlu, reģent!

— Majestāte, es izpildu tikai savu pienākumu, — atbildēja Orleānas hercogs, cienīgi pieliecis galvu, — un par to jums nav jāpateicas man.

— Bet kur ir, kur ir šī kaste, hercog?

— Pie manis, majestāte, un, ja tas tā patīk jūsu majestātei, es likšu to atnest šodien vai rīt no rīta.

— O, nē. tūlīt, hercog, tūlīt, lūdzu jūs.

— Bet, tā kā tā atrodas pie manis . ..

— Tad iesim pie jums! — iesaucās karalis, dodamies ife durvju pusi, nevērodams, ka viņam līdz pilnīgai tualetes vēl trūkst viņa zobens, mazie atlasa svā-rki un debeszilā lente.

— Majestāte, — sacīja Frežiss, tam pieiedams, — uzdrošinos jums aizrādīt, ka jūsu majestāte pārāk ātri atļaujas priekam iegūt to, ko vajadzētu jau uzskatīt tikai kā patīkamu laika kavēkli.

— Jā, jā, jums taisnība, — sacīja Ludviķis XV, pūlēdamies savaldīties: — jā, bet tas man piedodams: man vēl nav pilni desmit gadi un es vakar tik daudz strādāju.

— Tas taisnība, — piebilda Frežiss, smaidīdams.

— Bet jūsu majestātei vēl atliks laika diezgan nodarboties ar savām rotaļlietām, kad uzzināsiet no reģenta to otro jauno ziņu, par kuru tas minēja.

— Jā, patiešām, kas ir šī ziņa, hercog?

— Darbs, kas aplaimos Franciju, majestāte, un tas ir tik nopietns, ka es to esmu nolēmis nodot jūsu majestātei.

— Tas jums lidzi? — ieminējās jaunais karalis.

— Nē, majestāte, necerēdams jūs atrast darbam tik labvēlīgi noskaņotā garastāvoklī, es to atstāju savā kabinetā.

— Nu, tādā gadījumā, — sacīja Ludviķis XV, pievērsies tikpat de Frežisam, cik reģentam, lūdzoši uzlūkodams abus, — vai mēs neatradīsim kādu izeju? Manas rīta pastaigas vietā, es došos jums līdzi, apskatīt skaistās Nirn-bergas rotaļlietas, bet pēc tam pastrādāsim jūsu kabinetā.

— Tas nesaskan ar etiķeti, majestāte, —- reģents atbildēja, — bet, ja jūsu majestāte vēlas . . .

— O, es to vēlos, — sacija Ludviķis XV, — tas ir, — viņš piebilda, uzlūkodams de Frežisu tik maigi, ka nebija iespējams tam atlikt, — ja mans labais aizbildnis man atļauj.

— Vai de Frežisa kungs šai rīcībā nesaskatīs kādu nepieklājību? — jautāja reģents, pievērsies Frežisam un izrunādams šos vārdus tādā balsī, kas nozīmēja, ka aizbildnis stipri to apvainos, atteikdamies izpildīt audzēkņa-karaļa lūgumu.

— Gluži otrādi, — sacīja Frežiss, — esmu ļoti priecīgs, ka viņa majestāte pierod pie darba, un ja etiķetes likumus vispār var mazliet neievērot, tad, protams, to var droši darīt, kad no šīs etiķetes neievērošanas atkarīga tautas laime. Tikai es palūgšu jums, jūsu augstība, pavadīt viņa majestāti.

— Nu, protams, kungs, — sacīja reģents, — ar lielāko prieku.

— Ak, kāda laime, kāda laime! — iesaucās Ludviķis XV. — Drīzāk manu uzvalku, zobenu un debeszilo lenti! Esmu jau gatavs, reģent, esmu gatavs!

Un viņš piegāja, lai saņemtu reģenta roku; bet šādas dralrdzības vietā, reģents palocījās un, atvēris durvis karalim, norādīja tam iet pa priekšu, bet pats ar Frežisu sekoja tam četru soļu atstatumā.

Karaļa istabas atradās apakšstāvā, blakus Orleānas hercoga istabām un tās šķīra tikai eja, kas veda pie karaļa, un maza galerija, kas, cauri kādai istabai, veda pie reģenta. Tātad, gājiens nebija garš, un tā kā karali* steidzās, tad viņi drīz vien jau aizsniedza lielo kabinetu, kuru apgaismoja četri lieli logi, kas atvērās kā durvis, un caur kuriem pa pāris pakāpieniem, varēja nokļūt dārza. No šī lielā kabineta durvis veda mazajā kabinetā, kur reģents parasti strādāja un kur drīkstēja ieiet tikai viņu tuvinieki un mīluļi.

Te atradās visa hercoga svīta, jo viņš parasti cēlās ap šo laiku. Jaunais karalis nepamanīja ne d’Artagonu, musketieru priekšnieku, ne marķīzu de Lafaru, gvardes priekšnieku, ne arī tos sargus-jātniekus, kas stāvēja aiz loga. Uz galda, kabineta vidū, karalis ieraudzīja ilgoto kasti, kuras iespaidīgie apmēri, neraugoties uz de Frežisa biežajiem brīdinājumiem, piespieda viņu priecīgi iekliegties. .

Neraugoties uz to, vēl vajadzēja savaldīties un kā karalim pieņemt d’Artagona un de L.afara kungu iepazīstināšanu; bet pa to laiku reģents pavēlēja atsaukt pāris sulaiņus ar laužņiem un vienas minūtes laikā kastei jau bija noņemts vāks, un karalis-bērns ieraudzīja tik brīnišķīgu rotaļlietu kolekciju, kāda vēl nekad nebija apbūrusi viņa acis.

Sis kārdinošais skats piespieda aizmirst visus kavēkļus, aizbildni, etiķeti, gvardes kapteini un musketieru kapteini; karalis pieskrēja šai atvērtajai paradīzei, un kā no pārpilnības raga, kā no fejas burvīgā groza, kā no Tūkstoš un vienas nakts bagātību krātuves viņš izņēma: torņus, burukuģus, kavalērijas eskadronus, kājnieku bataljonus un daudz un dažādas citas lietas, kas Ziemsvētku priekšvakarā spiež straujāk pukstēt bērnu sirdis, un visu to pavadīja tāda sajūsma, tik tīrs prieks, ka pats Frežiss cienīja šīs laimes minūtes, kas pamirdzēja viņa audzēkņa dzīvē. Visi klātesošie to uzlūkoja svētā, klusā bijībā, kāda vienmēr apņem cilvēkus dziļu bēdu vai liela prieka brīžos. Bet šajā dziļajā klusuma brīdī no priekštelpas atskanēja stipra trokšņošana.

Durvis atvērās, sulainis paziņoja hercoga de Vilijeruā ierašanos, un durvīs parādījās maršals, spieķi rokās, ārkārtīgi noskaities, parūku kārtodams un skaļā balsī vaicādams pēc karaļa. Tā kā ar šādiem izlēcieniem visi galmā jau bija apraduši, tad reģents apmierinājās ar to, ka norādīja tam uz karali, kas turpināja iztukšot kasti, novietodams uz grīdas un visām mēbelēm savas spīdošās rotaļlietas. Maršals nevarēja neko teikt; viņš bija nokavējis veselu stundu; karalis atradās Frežisa uzraudzībā, bet neraugoties uz to, viņš kaut ko murminādams, piegāja karalim un visus uzlūkoja ar skatu, kas it kā teica, ka viņa majestātei nedraud nekādas briesmas viņa klātbūtnē; reģents nozīmīgi saskatījās ar Lafaru un pilnīgi nemanāmi ar d’Artagonu; viss kārtojās teicami.

Atļāvis karalim brīdi papriecāties ar savām rotaļlietām, reģents piegāja viņam ar cepuri rokās un atgādināja tam viņa solījumu mazliet pakavēties ari pie valsts lietām. Ludviķis XV uzmeta pēdējo skatu rotaļlietām, palūdza tās aiznest viņa istabā, kas tūlīt arī tika izpildīts, un ar tāda dotā vārda noteiktību, ko viņš vēlāk sauca par visu karaļu pirmo pienākumu, devās mazajā kabinetā, kura durvis atvēra reģents. Tad raksturu dažādības dēļ, vai pareizāk sakot, viens aiz politiskiem motīviem un otrs aiz rupjas nepieklājības, — de Frežiss, kas aizbildinādamies ar nepatiku pret politiku, nekad nepiedalījās karaļa valsts darīšanās, atkāpās dažus soļus un apsēdās kaktā, bet maršals, ieraudzījis karali ieejam kabinetā, gribēja tam sekot.

To tikai gaidīja reģents, dziļas nicināšanas pilns.

— Atvainojiet, maršala kungs, — tas sacīja, nostādamies durvīs un neļaudams tur ieiet hercogam Villjeruā,

— lieta, par kuru man jārunā ar viņa majestāti, nav citiem izpaužama, un es jūs lūdzu bridi atstāt mūs vienatnē ar karali.

— Vienatnē, — iesaucās Villjeruā, — vienatnē! Bet jūs taču labi ziniet, jūsu augstība, ka tas nav iespējams.

— Nav iespējams, maršala kungs? — aukstasinīgi atbildēja reģents. — Nav iespējams! Atļaujiet vaicāt, kāpēc?

— Tāpēc, ka man, kā viņa majestātes aizbildnim, pienākums viņu visur pavadīt.

— Bet, maršal, man liekas, šīm tiesībām nav nekāda iemesla, un ja līdz šim es cietu šo paražu, tad tikai pateicoties karaļa gadiem. Bet tagad, kad karalim jau desmit gadu, kas tam atļauj jau uzklausīt mani valsts lietās, kurās visa Francija mani atzinusi par viņa audzinātāju, tad es ceru, maršal, ka jūs atradīsiet par pilnīgi pamatotu manu prasību — atstāt mani brīdi vienatnē ar karali, tāpat kā jūs un Frežiss savukārt baudāt šīs tiesības. Un jo vieglāk jūs tam piekritīsiet, maršal, — piebilda reģents ar smaidu, kas visiem bija labi pazīstams, — tāpēc, ka tā jums pārāk labi pazīstama lieta, par kuru es gribu runāt ar karali, lai jūs no tās varētu ko mācīties.

— Bet, — iebilda maršals, kā parasti, kļūdams negants un nepieklājīgs, — es jums atgādinu, ka karalis ir mans audzēknis.

— Es to ļoti labi zinu, kungs, — sacīja reģents tai pašā nicinošajā balsī, — izaudzināt karali par slavenu karavadoni, — es jums to nemaz nekavēju. Jūsu karagājieni Itālijā un Flandrijā pierāda, ka šai ziņā labāku audzinātāju nevarēja izvēlēties; bet tagad, maršal, lieta negrozās ap kara mākslu, bet gan ap valsts noslēpumu, kuru var atklāt tikai viņa majestātei. Ceru, jūs tagad atzīsiet pamatotu manu prasību, parunāties ar karali vienatnē.

— Neiespējami, jūsu augstība, pilnīgi neiespējami! — iesaucās maršals, aizmirsdamies arvien vairāk.

— Neiespējami? — reģents jautāja. — Bet kāpēc gan?

— Kāpēc? — turpināja maršals. — Kāpēc? Tāpēc, ka mans pienākums neatļauj man ne mirkli pamest karali vienu, un tāpēc, ka es neatļauju .. .

— Piesargieties, maršal, — viņu pārtrauca Orleānas hercogs apbrīnojami augstprātīgi; — jūs, liekas, aizmirstat ar ko runājat?

— Jūsu augstība... — sacīja maršals, vēl vairāk aizmirsdamies, — es zinu, ar kādu cienību man jāizturas pret jūsu karalisko augstību, vismaz tikpat labi, kā savu pienākumu pret majestāti; lūk, tāpēc viņa majestāte nepaliks ne mirkli bez manis, lai... — Hercogs šaubījās.

— Lai? — reģents turpināja. — Lai?... Pabeidziet teikumu, hercog.

— Lai man nebūtu jāatbild par viņa svēto personību, — sacīja maršals, šī izaicinājuma galīgi satrakots un nevēlēdamies atkāpties.

Redzot pārkāpjam šo pēdējo pieklājības robežu, visi klātesošie apklusa, bija dzirdamas tikai de Frežisa apvaldītās nopūtas un maršala ņurdēšana. Orleānas hercogs nicinoši pacēla galvu un pamazām pārvērtās tai cienīgajā būtnē, kas, kad viņš to vēlējās, kļuva valdonīga un bijību modinoša:

— De Vilijeruā kungs, — viņš sacīja, — jūs, liekas, pret mani izturieties visai dīvaini un pat aizmirstiet, ar ko runājat. Marķīz de Lafar, — reģents turpināja, pagriezies pret savu miesassargu priekšnieku, — izpildiet savu pienākumu.

Tad maršals de Vili jeruā, kā pērkona ķerts, saprata, kādā bezdibenī tas iekritis, un nomurmināja dažus atvainošanās vārdus, bet reģents neatļāva tam pat izrunāt līdz galam un aizslēdza kabineta durvis viņa deguna priekšā.

Un pirms vēl maršals de Villjeruā paguva attapties, pie viņa piegāja marķīzs de Lafars un paprasīja tā zobenu.

Maršals apmulsa. Kopš tā laika, kad viņš atļāvās izturēties tik rupji un neviens neuzņēmās viņa savaldīšanu, maršals uzskatīja sevi gandrīz vai par pašu karali. Viņš gribēja ko teikt, bet nespēja izrunāt ne vārda, un kad de Lafars otrreiz un daudz stingrāk pieprasīja atdot zobenu, viņš to arī izdarīja.

Sajā brīdī atvērās durvis, tuvojās nesamā būda, kurā divi musketieri iesēdināja maršalu un aizvēra durtiņas. Artagons un Lafars tai sekoja; vienā mirklī arestantu pa sānu logiem iznesa dārzā, bet jau iepriekš norīkotā sardze tam sekoja. Steidzīgi tie devās lejā pa lielajām kāpnēm, pagriezās pa kreisi un iegāja oranžērijā; te, pirmajā istabā palika sargi un nesēji, bet otrajā istabā arestants iegāja tikai de Lafara un d’Artagona pavadībā.

Viss tas notika tik pēkšņi un ātri, ka maršals, kas ar aukstasinību nevarēja lepoties, nepaguva pat apjēgt, kas notiek. Viņš redzēja sevi atbruņotu, noskārta, ka viņu kaut kur nes, redzēja sevi to divu cilvēku sabiedrībā, kuri, kā viņš labi zināja, lāga vis to neieredzēja, un, savu rupjību iedomās pārspīlēdams, uzskatīja sevi jau par pazudušu.

— Kungi, — viņš iesaucās, nobālēdams; kas tomēr nekavēja sajaukties pūderim ar sviedriem uz viņa sejas,

— es ceru, jūs negribēsiet mani nogalināt?

— Nē, maršala kungs, nomierinieties, — atbildēja Lafars, bet Artagons, redzot maršala smieklīgo augumu sagumzītajā parūkā, nespēja savaldīt smieklus. — Nē, mar-šal, šī ir daudz vienkāršāka un daudz mazāk traģiska lieta.

— Bet, kas tad šī ir par lietu? — ieminējās maršals, mazliet nomierinājies no šiem vārdiem.

— Lieta grozās ap divām vēstulēm, kuras jūs šodien gribējāt nodot karalim un kuras pašreiz atrodas kādā no jūsu kabatām.

Maršals, līdz šim aizņemts ar savu personīgo stāvokli un galīgi aizmirsis de Mēnas kundzes lūgumu, sāka drebēt un ātri iebāza savu roku kabatā, kur atradās vēstules.

— Atvainojiet, liercog, — sacīja Artagons, atturēdams maršala roku, — mēs esam pilnvaroti jus brīdināt, ka

eso jūsu mēģinājums iznīcināt šīs vēstules būtu bijis veltīgs, — reģenta rokās atrodas šo vēstu|u kopijas.

— Pie tā es vēl piebilstu, — sacīja Lafars, — ka mums pavēlēts tās atņemt jums ar varu, un mēs ne par ko neatbildam jūsu pretošanās gadījumā, tomēr ceram, ka maršala kungs pats nepretosies mums.

— Un jūs apgalvojat man, kungi, — sacīja maršals,

— ka reģentam ir šo vēstuļu kopijas?

— Goda vārds! — sacīja Artagons,

— Kā godīgs cilvēks! — piebilda Lafars.

— Tādā gadījumā, — sacīja Villjeruā, — es neredzu vajadzības iznīcināt šīs vēstules, ar kurām, pie tam vēl, man nav nekā kopīga un kuras nodot es uzņemos tikai vēlēdamies pakalpot.

— Mēs to ļoti labi zinām, maršala kungs, — sacīja Lafars.

— Tikai, — piebilda maršals, — es ceru, kungi, ka jūs ziņosiet viņa karaliskajai augstībai par to padevību, ar kādu es izpildīju viņa pavēles, un visu manu dziļo nožēlošanu par apvainojošo izturēšanos pret viņu.

— Neuztraucieties, marša], viss tas tiks ziņots tā kā tas bija. Bet jūsu vēstules?

— Lūk, tās, — sacīja maršals, abas vēstules atdodams Lafaram.

Lafars salauza Spānijas valsts zīmogu un pārliecinājās, ka tie patiešām ir tie papīri, kurus tam bija pavēlēts atņemt; pēc tam, pārliecinājies, ka tie nav viltoti, viņš pagriezās pret savu biedru un sacīja:

— Mīļais Artagon, pavadiet maršala kungu uz viņa mitekli un, reģenta vārdā, lūdzu jūs paziņot visiem, kam būs tas gods pavadīt viņu jūsu sabiedrībā, lai tie viņam parādītu visu to godu, kas tam pienākas viņa stāvoklī.

Nesamais krēsls atkal aizvērās, nesēji devās ceļā; maršals, pazaudējis abas vēstules un sākdams noskārst, ka iekritis slazdā, pārvietojās uz otru istabu, kur to sagaidīja sardze. Tā tūlīt devās uz vārtiem, kur arī tas ieradās pēc dažām minūtēm: tur to sagaidīja kariete ar sešiem zirgiem, kur iesēdināja maršalu. Artagons apsēdās tam blakus, musketieru virsnieks un de Libuā, karaļa galma uzticības vīrs, apsēdās tiem iepretī; divdesmit musketieri nostājās pa četriem pie katrām durtiņām, bet divpadsmit — karietes aizmugurē; tad kučierim tika dots mājiens, un kariete devās ceļā.

Marķīzs de Lafars brīdi palika oranžērijas kāpņu augšā, lai nolūkotos šai aizbraukšanā. Redzēdams, ka viss noritējis labi, viņš aizgāja pa ceļu uz pili ar divām Fīlipa V vēstulēm rokā.

14. Beigu sākums

Pēcpusdienā, kad abi iemīlējušies domāja lāga Bivā esam bibliotēkā, d’Armantals jau tūkstošo reizi atkārtoja Batildei, ka mīl tikai to un nekad nemīlēs citu sievieti. Te ienāca Nanete un paziņoja kavalierim, ka kāds to gaidot viņa dzīvoklī, jo gribot ar to runāt svarīgā lietā. D’Armantals gribēdams zināt, kas ir šis uzbāzīgais, kas seko viņam pat viņa mīlas paradīzē, piesteidzās pie loga un ieraudzīja abatu Brigo, kas lieliem soļiem staigāja pa viņa istabiņu šurp un turp. Smaidīdams viņš nomierināja Batildi, uzspieda tās pierei dedzīgu skūpstu un devās uz savu dzīvokli.

— Te jus beidzot esat! — sacīja viņam pretim abats,

— kamēr jūs mīlināties ar savu daiļo kaimiņieni, notiek brīnišķas lietas!

— Un tās būtu? — jautāja d’Armantals.

— Kā, jūs vēl nekā nezināt? Mēs esam nodoti un pārdoti, debess to zina, no kā! — iesaucās abats.

— De Villjeruā kungs šorīt apcietināts Versaļā; abas vēstules, kas viņam bija jānodod karalim, ir reģenta rokās!

D’Armantals uzreiz aptvēra visu šīs ziņas svarīgumu; lai arī tās viņā sacēla drūmas domas, viņa sejā bija lasāma vienīgi tā mierīgā drosme, kas briesmu brīžos viņam bija tik raksturīga.

— Mans mīļais Brigo, — viņš teica vienaldzīgi, — kad mēs nolēmām piedalīties sazvērestībā, mēs zinājām, ka mums ir iespēja vinnēt vai zaudēt. Mūsu akcijas bija cēlušās, tagad tās krīt. Tas ir viss.

— Es ar prieku vēroju, ka jūs neļaujaties sevi tik viegli izcelt no segliem, — atbildēja Brigo.

— Vai zināt, abat, es tagad esmu laimīgs un redzu visu pasauli pilnu saulainas gaismas. Ja jūs šo vēsti būtu atnesis bēdīgā mirklī, tad es visu redzētu melnu un uz jūsu de profundis teiktu āmen.

— Tātad jūs domājat?

— Ka ar spēli patlaban ir slikti, bet tādēļ vēl tā nav

zaudēta. Maršals de Vilijeruā sazvērestībā nepiedalās, tātad arī nezina sazvērnieku vārdus; Fīlipa V vēstules, cik man zināms, nevienu nekompromitē un tādēļ nevienam, izņemot princi Cellamari, briesmas nedraud. Bet diplomātiskā rakstura neaizskaramība viņu sargā no katrām patiesām briesmām. Bez tam Sen-Enana kungs noder viņam kā ķīlnieks, ja mūsu plāns būtu nonācis līdz kardinālam Alberom.

— Visā, ko jūs sakāt, ir arī patiesība, — piezīmēja Brigo.

— No kā jūs dabūjāt visas šis ziņas?

— No Valē, kam tās bija sniegusi de Mēnas hercogiene, un kurš tūlīt bija devies pie prinča Cellamares. Es liku viņam atnākt šurp; tā kā es vēl biju ari pie marķīza de Pompadūra, tad brīnos, viņu te jau neatrazdams.

— Raul! Raul! — pēkšņi sauca arā uz kāpnēm, kāda balss.

— Tas ir viņš! — d’Armantals steidzās pie durvīm un atvēra tās.

— Pateicos, ļoti pateicos! — iesaucās barons Valē,

— jūs nākat ista laikā; es jau gribēju doties projām, jo domāju, ka Brigo maldījies uzdodams šo adresi un ka tādā baložu būdā nav iespējams dzīvot nevienam godīgam kristītam cilvēkam.

— Lai Dievs dod, — iekrita runā Brigo, — ka jūs, kavalieris un es pēc dažām dienām netiekam pārvietoti vēl sliktākā dzīvoklī!

— Ā, jūs domājat Bastīliju, abat! Jā, jā, tas ir iespējams! Bet Bastīlija tomēr vēl arvien ir karalisks dzīvoklis, un tas ceļ viņas vērtību: tur var dzīvot arī dižciltīgais, neko nezaudējot no sava goda. Bet šī nabadzīgā jumtistabiņa, ak, kavalier, te taču viss izskatās pēc advokāta rakstveža.

— Ja jūs, Valē, zinātu, ko šajā nabadzīgajā istabiņā atradu, — apvainots piezīmēja d’Armantals, — tad jūs, līdzīgi man, negribētu viņu atstāt.

— Varbūt kādu mazu grizcti vai Mišlena kundzi? Pie-sargieties, to var sev atļauties l.kai Rišeljē! Mēs, kaut arī esam svarīgāki, tomēr neesam tik stipri modē, tas varētu atnest tikai lielu ļaunumu.

— Cik kodīgi arī nebūtu jūsu izteicieni, baron, — i iekrita runā Brigo, — es tos uzklausos ar prieku, jo tie man pierāda, ka mūsu lietas vēl nav tik sliktas, kā mēs baidījāmies.

— Ak, — iemeta Valē, — nu visa sazvērestība ir uzlidojusi gaisāt

— Ko jūs sakāt, baron? — iesaucās Brigo.

— Saku jums, ka man jau likās, ka neatliks vairs laika jums šo vēsti atnest. Vēl mata platums, — un būtu par vēlu. Jūs, abat, zināt, ka es atstāju jūs, lai dotos pie prinča Cellamares. Es tieši biju tur, kad ieradās policija un apķīlāja viņa papīrus.

— Kā, prinča papīri apķīlāti?

— Visi, izņemot tos, kurus mēs sadedzinājām; par nožēlošanu, tikai mazāko daļu!

— Tad mēs visi esam pazuduši! — iesaucās abats.

— Cik ātri jūs zaudējat drosmi, abat! Vai mums vēl neatliek līdzeklis, nodibināt mazu frondu? Vai Mēnas hercogiene nenozīmē tikpat daudz kā Longvillas hercogiene?

— Bet Valē, kā tad tas notika? — jautāja d’Arman-tals.

— Iedomājieties, mīļo kavalier, visjocīgāko skatu pasaulē. Es atdotu visu, lai jūs tur būtu bijis klāt. Mēs nosmietos līdz nāvei, bet Dibuā paliktu traks!

— Kā? Dibuā? Dibuā bija pats pie sūtņa? — jautāja abats.

— Pats personīgi. Iedomājieties tikai, abat: mēs pie kaimiņa patlaban tērzējam par mūsu sīkajām darīšanām. Princis Cellamare un es rakņājamies pa kādu vēstulēm pildītu kasti un sadedzinām visu, kas mums likās sārta cienīgs, kad piepeši ienāk sulainis un ziņo, ka sūtniecības nams esot musketieru ielenkts, bet Dibuā un Leblanks pieprasot sarunu ar princi. Viņu apmeklējuma mērķis bija viegli uzminams. Princis bez kādas tālākas šķirošanas sasvieda visus kastē esošos papīrus ugunī, iestumj mani blakus kabinetā un pavēl ielaist pieteiktos kungus. Sī pavēle, starp citu, bija lieka, jo Dibuā un Leblanks jau stāvēja uz durvju sliekšņa. Par laimi neviens no viņiem nebija mani redzējis. Es no sava kabineta varēju visu redzēt un dzirdēt. Dibuā nāca pa priekšu, iebāza savu lapsas galvu istabā, raudzīdarr>: "■ pēc prinča Cellamares, kurš, tērpies savā rīta mēteli, stāvēja pie kamīna, Jaudams papīriem galīgi sadegt.

— Mani kungi, — iesāka princis ar savu parasto fleg-matismu, ko jūs pazīstat, — vai drīkstu jautāt, kas man sagādā jūsu apmeklējuma pagodinājumu?

— Iemesls ir Joti vienkāršs, cienītais kungs, — teica Dibuā, — Leblanka kungam un man ir vēlēšanās ieskatīties jūsu papīros, uz. ko mums ierosināja patiku — viņš parādīja Fīlipa V vēstules — šīs divas vēstules.

— Un kā izturējās princis? — jautāja d’Armantals.

— Princis gribēja protestēt un atsaukties uz savām sūtņa tiesībām, bet Dibuā pateica viņam gluži atklāti, ka viņš pats esot ļaunprātīgos nolūkos izmantojis šīs tiesības, aizsegdams ar savu sūtņa mēteli sazvērestību; īsi sakot, viņam bija jāpacieš tas, kas nebija aizkavējams. Starp citu, Leblanks, ncizprasīdams atļauju, jau bija atvēris sekreteru, un pārmeklējis tā saturu, kamēr Dibuā izvilka kāda galda atvilktnes un rakņājās pa tām. Pēkšņi princis atstāja savu vietu pie kamīna un satvēra Leblanka roku, kas patlaban bija izņēmis kādu ar sarkanu lentu pārsietu vēstuļu paciņu.

— Atvainojiet, mans kungs, tās ir vēstules no dāmām. Jūs taču nebūsiet tik indiskrēts....

— Jūs atļausiet, ekselence, — iekrita runā Dibuā paņemdams no Leblanka rokas paciņu, — es protu apieties ar tamlīdzīgiem noslēpumiem un jūsējais tiks labi uzglabāts.

Sajā mirklī Dibuā pavērsa skatienu uz kamīnu un ieraudzīja zem sadegušo vēstuļu pelniem kādu uguns neaiztiktu papīru; viņš metās turp un izķēra papīru, kad liesmas patlaban taisījās to aizķert. Tas viss norisinājās tik ātri, ka princis Cellamare to nespēja aizkavēt.

— Visi velni! — iesaucās princis, kamēr Dibuā slapināja ar mēli pirkstgalus, — es zināju gan, ka reģentam ir labi spiegi, bet es vēl nezināju, ka jūs pats esat gatavs skriet priekš viņa ugunī!

— Tiešām, sūtņa kungs, par to jūs esat bagātīgi atalgots, — piezīmēja Dibuā, kas jau bija atvēris papīru.

— Te, skatieties pats!

Princis uzmeta papīram skatienu.

Es nezinu, kāds bija papīra saturs, bet es redzēju, ka princis nobāl kā līķis, kamēr Dibuā skaļi iesmējās. Cellamare sasila aiz dusmām nelielu marmora krūšutēlu, uz kura patlaban bija gulējusi viņa roka.

Dibuā mierīgi iebāza papīru kabatā.

— Tā kā mēs esam atraduši to, ko meklējām, — viņš teica savā īpatnējā, nepatīkamajā tonī, — un mums šodien ir vēl arī citas darīšanas, mēs aizzīmogosim telpas.

— Aizzīmogosiet manas telpas? — iesaucās ārkārtīgā sašutumā sūtnis.

— Ar jūsu ekselences atļauju, jā. Leblanka kungs, sāciet, — atbildēja mierīgi Dibuā. Leblanks izvilka no kabatas papīra slejas, zīmogu un zīmoglaku, aizzīmogoja sekreteru un rakstāmgaldu, pēc tam nāca uz kabineta durvīm, kur atrados es.

— Mani kungi, — iesaucās princis, — es nekad nepieļaušu ...

— Mani kungi, — iejaucās runā Dibuā, atvērdams istabas durvis un iesaukdams iekšā divus musketieru virsniekus! Esiet tik labi, pavadiet viņu līdz ratiem un aizvediet zināmā vietā. Ja viņš pretojas, pasauciet astoņus vīrus un lieciet viņu ievietot ratos.

— Un ko darīja princis? — jautāja Brigo.

— Princis darīja to, ko būtu darījis jebkurš cits un tāpat arī jūs viņa vietā, — viņš sekoja abiem virsniekiem un dažas minūtes vēlāk jūsu padevīgais kalps jau atradās aiz karaliskā zīmoga.

— Nabaga draugs, — nožēloja d’Armantals. — Bet, kā tad jūs atkal izkļuvāt laukā?

— Tas ir tas jaukākais, — klausieties! Tiklīdz manas durvis bija aizzīmogotas, Dibuā pasauca prinča sulaini.

— Kā jūs sauc? — viņš jautāja.

— Lapiers, cienītais kungs, — tas atbildēja trīcēdams.

— Mīļais Leblanka kungs, — turpināja Dibuā, — paskaidrojiet Lapiera kungam, kāds sods draud tam, kas pieliktu pirkstu šiem zīmogiem.

— Tur ir galeras attēls, — piezīmēja aukstasinīgi Leblanks.

— Mīļais Lapiera kungs, — jūs dzirdējāt, — teica medus saldā balsī Dibuā. — Ja jums uznāktu prieks paairēt dažus gadus uz viņa majestātes kuģiem, tad pieskarieties šiem zīmogiem vai šīm papīra sloksnēm tikai ar mazo pirkstiņu ... un jūsu vēlēšanās var tūlīt piepildīties. Bet ja jums ir mīļāki simts luidori, tad ņemiet šos zīmogus savā sevišķā apsardzībā... un jau pēc trīs dienām jūs saņemsiet minēto summu.

— Simts luidori man ir mīļāki, — atbildēja blēdis Lapiers.

— Labi, tad parakstiet šo protokolu; mēs ieceļam jūs par sūtniecības sargu.

Lapiers parakstījās.

— Jūs tagad saprotat visu uz jums likto atbildību, — turpināja Dibuā.

— Jā, godātais kungs.

— Un jus to uzņematies?

— Es to uzņemos.

— Jauki, — teica Dibuā, — Leblanka kungs, lad

mums te vairs nav ko darīt.

Raudzīdamies papīrā, kas viņam bija rokā, tas vēl piemetināja:

— Es atradu, ko meklēju! . ļ

Pēc tam viņš ar Leblanku aizgāja. Kad Lapieis dzīr- '

dēja ratus aizbraucam, viņš pienāca mana kabineta durvīm un sacīja:

— Izmantojiet, barona kungs, mūsu vienatni, lai aizbēgtu. Tāpēc es pieņēmu viņu noteikumus!

— Bet kā man izkļūt laukā? — es jautāju.

— Caur logu, barona kungs, caur mazo logu, — atbildēja Lapiers, — kas atrodas sienā pa kreisi. Tas ved alkovā. Laidieties mierīgi lejā, jūs iekritīsiet gultā!

Sacīts, darīts! Es atdevu Lapierim, kas nonāca pie manis alkovā, dārgu gredzenu, kas man patlaban bija pirkstā. . ■ i \ , ■

Un kā lai es bēgu tālāk? — es jautāju. '

— Dodieties lejā pa šīm kāpnēm, barona kungs, — teica Lapiers, — no turienes caur virtuvi dārzā un tad caur aizmugures durvīm, jo galvenā eja droši vien tiek apsargāta.

Es sekoju viņa aizrādījumiem — un te nu es esmu!

— Un kur tagad ir princis Cellamare? — ievaicājās d’Armantals.

— Vai es zinu? — atbildēja Valē. — Droši vien cietumā!

— Visi velni! — iesaucās Brigo. — Kaut nebūtu šis sasodītais papīrs, ko atrada nolādētais Dibuā, kas tas gan varētu būt bijis?

— Man nav ne mazākās jausmas, bet apmierināties, abata kungs, gan jau agrāk vai vēlāk mēs dabūsim tā saturu zināt!

Sajā mirklī dzirdēja kādu nākam pa kāpnēm augšā; atvēras durvis un Bonifass iebāza savu resno galvu.

— Piedodiet, Raula kungs, — viņš teica, — es meklēju Brigo tētiņu; māte vēlas ar viņu runāt. Viņa labprāt gribētu no jums uzzināt, kāpēc rīt sanāk parlaments.

— Kā, rīt sanāk parlaments? — iesaucās reizē d’Armantals un Valē.

— Un kādēļ? — jautāja Brigo, — no kurienes tava m^te to zina?

— Ak, no manis! — atbildēja Bonifass, no manis! Es to dabūju zināt no sava advokāta. Viņš bijis tieši pie pirmā priekšsēdētāja, kad tur pienāca pavēle no Tiljerijas.

— Labi, labi, — domāja abats, — saki savai mātei, ka es pienākšu.

— Tā ir valsts apvērsuma priekšspēle, — ņurdēja d’Armantals, kad Bonilass jau bija projām.

— Es steigšos pie Mēnas hercogienes, lai viņai to paziņotu! — iesaucās Valē.

— Es iešu pie marķīza Pompadūra, lai uzzinātu ko no jauna, — teica Brigo.

— Un es palikšu tepat, — piemetināja d’Armantals.

— Ja es jums, abat, būtu vajadzīgs, tad jūs ziniet, kur mani atrast. Ja es nebūtu te satiekams, tad jums vajag tikai atvērt logu un trīsreiz sasist plaukstas, es būšu tūlīt klāt.

Brigo un Valē aizgāja. Piecas minūtes vēlāk arī d’Armantals atstāja-savu jumtistabiņu un devās pie Batildes, kuru viņš atrada lielā uztraukumā. — Pulkstenis bija nositis jau pieci, bet Bivā vēl nebija atgriezies mājās,

15. Lit de justice^14

Nākamās dienas rītā pulksten septiņos, Brigo ieradās pie d’Armantala un atrada to jau saģērbušos. Abi ietinās apmetņos, platmales uzvilka pār acīm un devās pa Klēri un Uzvaras ielām un cauri Palē-Rojala dārzam.

Sasnieguši Ešelas ielu, viņi pamanīja kādu sevišķu kustību; visi no Tiljerijas pils puses braucošie bija jātnieku un musketieru apsargāti, bet ziņkārīgie, kurus nepielaida Tiljerijas pils un dārza tuvumā, drūzmējās Karuseļa laukumā. D’Armantals un Brigo iejuka pūlī.

Nonākuši tai vietā, kur tagad atrodas Triumfa arka, viņi ieraudzīja sev blakus musketieru virsnieku, kas, tāpat kā viņi, bija ietinies lielā apmetnī. Tas bija Valē.

— Nu, baron, kas jauns? —jautāja Brigo.

— Ak, tas esat jūs, abat? — sacīja Valē. — Bet mēs jūs meklējām, Lavals, Malezjē un es. Es nupat vēl tos pametu; viņi, droši vien, atrodas kaut kur tepat tuvumā. Neaizejiet no šejienes, viņi drīz mums pievienosies. Bet vai jūs ko zināt?

— Nē, nekā; es biju pie Malezjē, bet viņa vairs nebija mājā.

— Sakiet labāk, ka viņš vēl nav pārnācis. Mēs visu nakti atradāmies arsenālā.

— Un neka aizdomīga, naidiga nemanījāt? — d'Ar-mantals ieminējās.

— Nekā. Mēnas hercogs un Tulūzas grāfs tika izsaukti pie reģenta uz padomes sēdi, kurai šorīt vajadzēja spriest taisnu tiesu. Pusseptiņos viņi abi jau bija Tilje-rijā, bet de Mēnas kundze devās uz galma virskambar-kunga māju, lai jau laikus uzzinātu, kas īsti tur notiks.

— Bet vai kāds nezina, kas noticis ar princi Cella-mari? — jautāja d’Armantals.

— Viņu aizveda pa Orleānas ce|u karietē, kara|a ierēdņa un divpadsmit kavarēlistu pavadībā.

— Bet par papīru, ko Dibuā izvilka no pelniem, neviens nekā nezina? — ieminējās Brigo.

— Nekā.

— Ko domā de Mēnas kundze?

— Ka, domājams, kaut kas tiek rīkots pret likumīgajiem prinčiem, un ka visu to grib izmantot, lai tiem atņemtu kādas privilēģijas. Šorīt viņa tā saņēma savu vīru, ka tas apsolījās izturēt līdz galam, bet viņa uz to daudz necer.

— Bet de Tulūzs?

— Mēs redzējām to vakar vakarā, bet jūs jau viņu pazīstat, abat. Ko lai dara ar šo pieticību vai, pareizāk sakot, pazemību? Viņam arvien vēl liekas, ka priekš viņiem tiek pārāk daudz darīts un viņš ar mieru labprāt atdot visu, ko reģents prasa.

— Bet karalis?

— Jā, patiešām, ko saka karalis?

— Kā viņš uzņēma sava audzinātāja arestēšanu?

— Ak, jūs zināt? Liekas, maršals bija vienojies ar Frežisu, ka, ja vienu no tiem padzīs no viņa majestātes, tad otrs aizies labprātīgi. Vakarrīt Frežiss pazudis.

— Kurp?

— Dievs to zinal Bet karalis, kas ļoti vienaldzīgi uzņēma maršala arestēšanu, par sava bīskapa pazušanu tomēr ļoti bēdājās.

— Bet no kā jūs to uzzinājāt?

— No hercoga Rišeljē, kas vakar pulksten divos ieradās Versaļā pie karaļa un atrada viņa majestāti izmisušu starp sadauzītu stiklu un ķiniešu porcelāna drumslām.

Bet jūs jau zināt, kāds ir Rišeljē; tai vietā, lai raudātu līdzi karalim, viņš to sāka uzjautrināt ar saviem jokiem un gandrīz to nomierināja, palīdzēdams tam sasist atlikušo porcelānu un trīsdesmit stiklus.

Sajā brīdī kāds cilvēks, garā advokāta tērpā, četrstūrainā cepurē, pagāja garām grupai, kurā ietilpa Brigo, d’Armantals un Valē, svilpodams dziesmiņu, kas tika dziedāta pēc maršala kaujas pie Ramuljas:

Villeroy, Villeroy A fort bien servi le roi.[15]

Brigo apgriezās, advokāts apstājās brīdi un tad pienāca grupai. Abats viņā pazina marķīzu Pompadūru.

— Nu, Klemaņa kungs, — viņš sacīja tam, — kas jauns pili?

— Ļoti svarīgas ziņas, — atbildēja Pompadūrs, — ja tikai tās piepildīsies: runā, ka parlaments nevēloties sanākt Titjerijā.

— Lai Dievs dod! — iesaucās Valē. — Tas mani samierinās ar sarkanajiem tērpiem, bet viņi neuzdrošināsies.

— Tālāk, jūs zināt, ka de Mema kungs ir mūsējais, viņš iecelts par prezidentu de Mēna kunga prasības lietā,

— Jā, tas taisnība; bet tas jau izdarīts agrāk, — sacīja Brigo, — un ja jums nav citu pamatojumu, tad es ieteiktu jums uz to daudz necerēt.

— Jo vairāk tāpēc, — piebilda Valē, — ka, jūs zināt, ka reģents apsolījies viņam samaksāt 500 000 livrus par savu vekseli.

— Oho, — sacīja d’Armantals, — paskatieties: man liekas, tur kaut kas notiek. Vai jau beigusies sēde pie reģenta?

Patiešām, Tiljerijas pils pagalmā bija liela kustība, un divas — de Mēnas hercoga un Tulūzas grāfa — karietes piebrauca pie pulksteņa lapenes. Tajā pašā brīdī parādījās divi brāļi. Viņi kaut ko pateica viens otram, iesēdās savās karietēs un izbrauca no Tiljerijas pils pagalma.

Sis notikums piespieda Brigo, Pompadūru, d’Arman-talu un Valē izteikt dažādus minējumus; beidzot, viņi ieraudzīja ari Malezjē, kas, likās, viņus meklēja. Viņi devās tam pretī un no tā satrauktās sejas noprata, ka tas uzzinājis ne visai iepriecinošas ziņas.

— Nu, — jautāja Pompadūrs, — vai jūs zināt kaut ko no visa tā, kas tur noticis?

— Baidos, — atbildēja Malezjē, — ka viss neizput.

— Vai jūs zināt, ka Mēnas hercogs un Tulūzas grāfs aizbrauca no parlamenta sēdes? — sacīja Valē.

— Es atrados Tiljerijas piekrastē, kad vigi brauca ka* rietē; hercogs mani pazina, pavēlēja apstāties kučierim un ar savu sulaini atsūtīja man ar zīmuli rakstītu zirnīti.

— Paskatīsimies, — sacīja Brigo un sāka lasīt:

«Nezinu, ko tur domā darīt pret mums, bet reģenta

lūdza mūs, Tulūzas grāfu un mani, atstāt parlamentu. Sis lūgums gan man likās līdzīgs pavēlei, bet tā kā pre* tošanās būtu bijusi veltīga, jo parlamentā mums ir tikai kādi četri vai pieci uzticami piekritēji, tad es biju spiests piekāpties. Papūlieties satikt hercogieni, kurai šajā bridi jāatrodas Tiljerijā, un pasakiet viņai, ka es dodos ua Rambuljē, kur nogaidīšu notikuma beigas.

Ludviķis Augusts »

— NelietisI — izsaucās Valē.

— Lūk, kura dēj mēs riskējām ar galvu! — piebilda Pompadūrs.

— Jūs maldāties, marķīz, — sacīja Brigo, — mēs riskējām paši par sevi, liekas, bet ne par citiem. Vai nav tiesa, kavalier? Bet kas tur! Ko jūs tur skatāties?

— Uzgaidiet, abat, — atbildēja d’Armantals. — Man liekas, es redzu... un tā tas arī ir, tas ir viņš. Jūs, kungi, taču neaiziesiet no šejienes?

— Kas attiecas uz mani, nē, — sacīja Pompadūrs.

— Es arf ne, — sacīja Valē.

— Un es arī, — sacīja Malezjē.

— Es arf, — sacīja abats.

— Tādā gadījumā, — es atgriezīšos pie jums pēc pie-« cām minūtēm.

— Bet kur jūs ejat? — jautāja Brigo.

— Es tur ieraudzīju kādu paziņu, — atbildēja d’Ar-mantals.

To pateicis un Valē roku palaidis, viņš sāka spraukties cauri pūlim, tuvāk tam cilvēkam, kuru sen jau bija uzmanīgi vērojis, un kurš, pateicoties savai atlētiskajai ķermeņa uzbūvei bija izspraucies līdz pašām pils dzelzs žoga margām, divu skaistuļu pavadībā.

— Redziet, — viņš sacīja, ar savu spieķi vilkdams smiltīs kādas ģeometriskas figūras, kamēr pie katras viņa kustības garais zobens lēkāja pa viga kaimiņu kājām, — ko nozīmē taisnas tiesas loža. Es to zinu. Es biju tur, kad Indriķa XIV nāves gadījumā atvēra viņa testamentu. Lūk, redziet, viss tas notiek lielajā zālē, garā vai četrstūrainā — tas vienalga. Lūk. te ir kara|a vieta, te sēž pēri; bet iepretī — parlaments.

— Saki, lūdzu, Honorina, — pārtrauca to viena no šīm meitenēm, — vai tevi iepriecina tas, ko viņš stāsta?

— Nemaz ne, nebija nemaz vajadzīgs mūs vest uz Sv. Pāvila piekrasti, lai mēs te noskatītos piecdesmit musketieros un ducī jātnieku, kas te bizo kā negudri.

— Vai nav tiesa, — sacīja pirmā, — daudz patīkamāk būtu bijis doties pie Rapē un pasūtīt matlotu; tas būtu daudz barojošāk nekā jūsu taisnās tiesas loža, manu večuk, ko?

— Honorina, — sacīja tas, kuram bija teikts šis uzaicinājums, — kaut gan es tevi pazīstu vēl tikai divpadsmit stundas, tomēr esmu jau vairākkārt tev teicis, ka tu esi |oti kāra uz ēdamvielām. Tas sievietei ārkārtīgi nepiestāv. Papūlies laboties, vismaz, kamēr atrodies manā sabiedrībā.

— Saki, lūdzu, Femi, vai tikai viņš nevēlas mūs tā noturēt līdz pulksten pieciem vakarā ar olu un šķiņķi un trim pudelēm baltvīna, šis vecais sakārnis? Es tevi brīdinu, mans skaistulīt, bez barības man kļūst nelaba dūša.

— Nekas, mans jaukumiņ, nekasi — sacīja cilvēks, kuram tika teikti šie gastronomiskie izaicinājumi, saspiezdams savās rokās kā dzelzs spīlēs šo skaistuļu rociņas.

— Nav vērts strīdēties par vienu ēdienu; jūs man piederat līdz četriem pēcpusdienā, tāda bija vienošanās ar jusu ... kā viņu sauc? Bet man tas vienalgal

— Jā. bet jūs taču mūs pabarosiet?

— Par pusdienām restorānā līgumā nebija minēts ne vārda, un ja kāds te ir piekrāpts, tad tas esmu es.

— Tu, nejaukais skopulil

— Jā, es. Es lūdzu divas sievietes ...

— Nu, un kas tev tās iedeva ...

Atvainojiet, atvainojiet; es atkārtoju: es lūdzu divas sievietes, tas ir, vienu gaišmati un otru tumšmati, bet, izmanojot tumsu, man iedeva divas gaišmates, tas ir tikpat daudz, kā man būtu iedota tikai viena. Tātad, man ir tiesības prasīt gandarījumu. Bet nerunāsim par to, manas skaistulītesl

— Bet tas taču ir netaisni! — iesaucās abas meitenes.

— Ko lai dara, pasaule ir pilna netaisnības. Lūk, nupat ši netaisnība uzbruka arī nabaga de Mēna kungam, un ja jūsos mājoja kaut mazdrusciņ žēlsirdības, tad jūs domātu vienīgi par šī nelaimīgā prinča bēdām, un ne par ko citu. Kas attiecas uz mani, tad mans vēders ir tik briesmīgi sarāvies, ka es tur nespēju nekā iesākt. Bet jus domājat tikai par ēšanu.

— Kapteini, — sacīja kavalieris d’Armantals, uzlikdams roku Rokfineta plecam, izmantodams izdevību šai^1 ļaužu drūzmā nepamanīti parunāt dažus vārdus ar mūsu veco paziņu, kas te nejauši atradās, — vai es varu jums pateikt pāris vārdus?

— Pat četrus, kavalier, četrus. Ar lielāko prieku. Pagaidiet te, mani kaķīši, — viņš piebilda, novietodams meitas pirmajā rindā, — un ja jūs kāds uzdrošinās apvainot, parādiet tikai man to pārdrošnieku, es tepat būšu, pāris soļu atstatumā. Esmu te, kavalier, esmu te, — viņš turpināja, spraukdamies cauri pūlim, kas drūzmējās pie parlamenta ēkas. — Es jūs jau sen pamanīju, bet nebija mans pienākums pirmām uzsākt ar jums sarunu.

— Es ar labpatiku vēroju, — sacīja d’Armantals, — ka kapteinis Rokfinets arvien vēl ir tikpat godprātīgs.

— Ja kavalieris vēlas man pateikt kādu jaunu ziņu, esmu ar mieru uzklausīt.

— Nē, kapteini, nē, nav nevienas ziņas, bez tam, te nav piemērota vieta tamlīdzīgām sarunām. Es tikai vēlējos uzzināt, vajadzības gadījumā, vai jūs vēl arvien dzīvojat turpat?

— Vēl turpat, kavalier. Es kā vīteņaugs: nomiršu tur, kur esmu pieķēries, pat stīgoju augšup, tāpat kā tas; tas ir, es vēlos teikt, ka pirmā vai otrā stāva vietā, kā pēdējo reizi, jums vajadzēs mani meklēt piektā vai sestā stāvā, jo es kustos kā akas vinda, ko jūs tūdaļ sapratīsiet, nebu-dams nekāds lielais ekonomists: jo zemāki mani līdzekļi, jo augstāk es ceļos. Un tā kā tagad mani līdzekļi atrodas viszemākajā stāvoklī, tad es pats atrodos gandrīz pie mākoņiem.

— Kā, kapteini, —- sacīja d’Armantals, iesmiedamies un roku kabatā bāzdams, — jums tik liela vajadzība, bet jūs nevēlaties griezties pie saviem draugiem?

— Kā, lai es aizņemtos naudu! — sacīja kapteinis, ar pēkšņu kustību apvaldījis kavaliera nolūkus. — Fu! Kad es izdaru kādu pakalpojumu, lai man piedāvā ko grib, būšu priecīgs. Kad es noslēdzu līgumu, es vēlos, lai visi noteikumi tiktu svēti izpildīti! Bet, lai es lūdzu bez jebkādām tiesībām? Lai to dara tintes žurkas, bet ne es ar savu zobenu. Kaut gan esmu tikai vienkāršs muižnieks, bet lepnuma ziņā nepiekāpjos ne hercogam, ne pērām. Bet atvainojiet, es redzu, ka manas blēdes grib aizmukt. Jā esmu jums vajadzīgs, jūs zināt kur mani var atrast. Tātad, uz redzēšanos, kavalier, uz redzēšanos.

Un, nenogaidījis, ko d’Armantals varētu vēl teikt, Rok-finets sāka dzīties pakaļ Honorinai un Femī, kas, domādamas, ka kapteinis tās vairs neredz, gribēja izmantot šo brīdi, lai sameklētu jaunu kavalieri.

Tā kā pulkstenis vēl bija tikai vienpadsmit, bet parlamenta sēde varēja beigties tikai ap četriem pēc pusdienas, tad d’Armantals nosprieda, ka tā vietā, lai stāvētu Karuseļa laukumā, daudz patīkamāk būtu šīs stundas ziedot mīlai. Jo spēcīgāk tas sajuta likteņa bargā trieciena tuvumu, jo neatvairāmāk tas sajuta vajadzību redzēt Ba-tildi. Viņa kļuva tam nepieciešama, kļuva viņa dzīves galvenais dzīvības avots, un tuvodamies, varbūt mūžīgai atšķirtībai, viņš nespēja bez viņas nodzīvot nevienu dienu. Un šī neatvairāmā vēlēšanās redzēt to, kuru viņš mīl, kavalieri piespieda neatgriezties pie biedriem, bet gan doties uz Tan-Perdī ielu.

D’Armantals atrada Batildi ļoti uztraukušos. Bivā nebija pārradies kopš vakarrīta. Nanete bija devusies uz bibliotēku, kur tā, par lielu izbrīnu sev, nu bija uzzinājusi, ka jau sešas dienas kopš Bivā tur nebija redzēts. Sāda Bivā izturēšanās liecināja, ka noticis kaut kas ārkārtīgs. No otras puses, meitenei nebija pagājis secen vakar d’Armantala uztraukums, noskatoties uz to, ka tas bija mēģinājis to slēpt. Beidzot, apvienojot visas agrākās un jaunās raizes, Batilde sajuta, ka tuvojas nenovēršama nelaime.

Bet, tiklīdz Batilde ieraudzīja Raulu, visas briesmas tūlīt izgaisa un, liekas, baidījās rādīties viņas laimes klātbūtnē. Rauls, no savas puses vai nu apvaldīdams sevi, vai arī savstarpējo jūtu iekvēlināts, aizmirsa visu pasauli un redzēja tur tikai Batildi. Tomēr šoreiz apstākļi bija tik nopietni, ka tos nevarēja ne mirkli aizmirst. Batilde nespēja neatklāt savas bažas d’Ai mantalam, kura aizdomas par Bivā nepārnākšanas iemesliem ar to apstiprinājās vēl vairāk, bet ar savu gribas spēku viņš tas pūlējās izmest no savām domām. Neraugoties uz visu to, mūsu mīlētājiem laiks aizskrēja tikpat ātri kā agrāk; pulkstenis nosita četri — šķiršanās stundu, bet viņiem likās, ka tie bijuši

kopā tikai piecas minūtes. Ja Bivā pārnāktu, tad viņš ierastos šajā laikā. Pēc tūkstoš zvērestiem, jaunie cilvēki šķīrās, apsolīdamies viens otram tūlīt ziņot, ja ar viņiem kaut kas notiktu.

Pie Denī kundzes mājas vārtiem d’Armantals sastapa abatu Brigo. Parlamenta sēde beigusies, vēl neviens nekā noteikta nezināja, bet klīda baumas, ka nolemts spert stingrus soļus. Ziņas gaidot, Brigo bija noteicis Pompadūram un Malezjē sastapšanos pie d’Armantala, kuru pagaidām, kā vismazāk pazīstamu, uzraudzīja vismazāk.

Stundu vēlāk ieradās marķīzs Pompadūrs. Parlaments gribējis nostāties opozīcijā, bet piekāpies reģenta gribai.

Spānijas karaļa nodomus atsedza vēstules, kuras nolasīja parlamentam. Nolēma, ka hercogiem un pēriein sasaucamas savas sanāksmes pēc asins prinčiem, kuriem atstāja godu, uz kādu tiesības visiem Francijas pēriem. Beidzot, Mēnas hercogs zaudēja savu uzraudzību par karaļu izglītību, bet šo pienākumu uzdeva hercogam Burbo-nam. Vienīgi Tulūzas grāfa tiesības un privilēģijas palika neaizskartas.

Pēc dažām minūtēm ieradās arī Malezjē; viņš bija nācis tieši no hercogienes. Parlamenta sēdes laikā tai pavēlēts atstāt savas Tiljerijas pils istabas, kuras no šī brīža jau piederēja hercogam. Varēja iedomāties, kā taš apvainoja lielā Kondē mazmeitu. Viņa bija tik briesmīgi saniknota, ka pati sadauzīja visus savus spoguļus un pavēlēja savas mēbeles izmest pa logu. Pēc šīs operācijas viņa iesēdās karietē, Lavalu aizsūtīja uz Rambuljē, lai tur Mēnas hercogam iedvestu kādu izšķirošu lēmumu, bet Malezjē uzdeva šonakt saaicināt visus savus draugus arsenālā.

Pompadūrs un Brigo bija pret šādu neprātīgu sanāksmi, jo, domājams, ari de Mēnas kundzi uzraudzīja. Doties uz arsenālu tādā dienā, kad viņa bija tik saniknota, nozīmēja, sevi atklāti nodot. Pompadūrs un Brigo nolēma lūgt hercogieni izraudzīties cilu dienu vai citu vietu sanāksmei; Malezjē un d’Armantals arī atzina, ka tā ir pārāk bīstama lieta, tomēr beidzot piekrita šai sanāksmei, pirmkārt — aiz padevības, otrkārt — aiz pienākuma apziņas, jo bīstamāks bija darbs, jo lielāks gods tiem šķita šī darba izpildīšana.

Drīz vien domstarpības, kā tas parasti notiek tamlīdzīgos gadījumos, pārvērtās diezgan asā strīdā, kad kāpnēs atskanēja soļu dipieni. No visām trim Darsonām, kas pašreiz atradās pie d’Armantala, Brigo dzirde vienmēr bija nomodā, pirmais sadzirdēja šo troksni un izteiksmīgi uzlika pirkstu lūpām, visi tūdaļ apklusa. Nu skaidri kļuva sadzirdami soļi, nācēji bija divi, un viņi klusu sarunājās. Beidzot, atvērās durvis un istabā ienāca Francijas gvardes karavīrs un maza, vienkārša dāma.

Gvards bija barons Valē.

Dāma norāva melno plīvuru un visi klātesošie viņā tūlīt pazina Mēnas hercogieni.

16. Cilvēks gan prāto, bet...

— Jūsu augstība te, pie manis! — iesaucās d’Arman-tals. — Ar ko esmu varējis izpelnīties tādu god«»?

— Pienācis' bridis, kavalier, pierādīt ļaudīm, ka mēs cienām mums izdarītos pakalpojumus, — hercogiene sacīja, — un lai nesaka neviens, ka Mēnas hercogienei tās draugi ziedo visu, bet viņa neupurē nekā. Paldies Dievam, esmu lielā Kondē mazmeita un jūtu, ka no savas lietas neatkāpšos ne soli.

— Jūsu augstība, — sacīja Pompadūrs, — ar savu ierašanos jūs paglābjat mūs no visai skumīga stāvokļa. Pilnīgi padevīgi esam jums ar mieru izpildīt katru jūsu vēlēšanos, mēs tomēr domājam, ka nebūtu vēlama sanāksme arsenālā tagad, kad policija jūs uzrauga.

— Es domāju tāpat kā jūs, marķīz. Tāpēc arī, lai jums nebūtu jāierodas pie manis, es ierados pie jums. Barons mani pavadīja. Vispirms es devos pie grāfienes Saviņjt, Delones draudzenes, kas dzīvo Mella ielā. Tur mēs pārģērbāmies, un tā kā tas ir tikai dažu soļu atstatumā no šejienes, tad atnācām kājām pie jums. D’Armantalam vajadzētu būt ļoti viltīgam, lai mūs pazītu šādos tērpos.

— Ar labpatiku noraugos, — sacīja Malezjē, — ka jūsu augstība nav nogurusi no šīsdienas šausmīgajiem notikumiem.

— Man nogurt, Malezjē, man? Ceru, jūs mani pietiekami labi pazīstat, lai baidītos par mani šajā ziņā. Gluži otrādi, nekad vēl neesmu sevī sajutusi tik nesalaužamu gribasspēku. Ak, kāpēc gan es neesmu vīrietis!

— Pavēliet, jūsu augstība, — sacīja d’Armantals, — un visu, ko jūs izdarītu, ja varētu pati rīkoties, mēs izdarīsim jūsu vietā.

— O, nē, nē, cits nespēj izdarīt to, ko es vēlētos.

— Pieciem, jums uzticīgiem cilvēkiem, kādi esam mēs, nav nekā neiespējama. Mūsu pašu intereses prasa, lai mēs rīkotos ātri un noteikti. Nav domājams, ka reģents ar to vien apmierināsies. Pēc pāris dienām, pēc dienas, varbūt jau pēc stundas, arestēs mūs visus. Liekas, nevar vairs šaubīties, ka Dibuā pie prinča Cellamares no uguns izrāvis sazvērnieku sarakstu. Tādā gadījumā viņš atradīs mūs visus. Kamēr mums vēl nav atņemti zobeni, kamēr esam vēl brīvībā un varam izlietot savus spēkus, apbruņosimies un dosim pēdējo triecienu.

— Bet kur un kā? — ieminējās Brigo. — Sis nolādētais parlaments izjauca visus mūsu nodomus. Vai esam ko nolēmuši? Viss mūsu plāns sagrautsl

— Mums bija vislieliskākais plāns, kāds vien jebkad bijis, — sacīja Pompadūrs, — un tas solīja mums tik lielus panākumus! Ja nebūtu uzbrukuši šie neparedzētie apstākļi, mūsu plāns katrā ziņā lieliski piepildītos.

— Bet ja šis plāns tik labs, tas nav zaudēts vēl tagad, — sacīja Valē. — Atgriezīsimies no jauna pie tā.

— Jā, bet tas neizdevās, — sacija Malezjē; — šis plāns piespieda reģentu rīkoties.

— Gluži otrādi, — sacīja Pompadūrs, — jo labāks viņš ir tāpēc, ka tā neveiksmes gadījumā to tagad uzskata par atmestu.

— Un, lūk, arī pierādījums, — sacīja Valē, — reģents kļuvis vēl neuzmanīgāks kā jebkad. Kopš tā laika, kad de Sartra kļuvusi par mūķeni Sellā, viņš to apciemo reizi nedēļā un brauc viens savā karietē, bez miesasargiem, tikai ar kučieri un diviem sulaiņiem, cauri Vensenas mežam. Un tas notiek pulksten astoņos vai devisos vakarā.

— Kādās dienās viņš turp brauc? — jautāja Brigo.

— Otrdienās, — sacīja Malezjē.

— Otrdienās? — Tātad rīt? — sacīja hercogiene.

— Brigo, — ieminējās Valē, — jums ir klāt ārzemju pase ceļojumam uz Spāniju?

— Vienmēr.

— Un tās pašas ceļojuma ērtības?

— Tās pašas. Pasta priekšnieks ir mūsu cilvēks, jāpasaka tam tikai viens vārds.

— Tādā gadījumā, — sacīja Valē, — jūsu karaliska! augstībai atliek tikai pavēlēt un es paņemšu rīt septiņus vai astoņus draugus, sagaidīšu reģentu Vensenas mežā, sagūstīšu to, un pēc trim dienām mēs ar viņu būsim jau Pampelunā.

— Vienu mirkli, baron, — sacija d’Armantals, — at< Jaujiet aizrādīt, ka jūs gribat atņemt man tiesības izpildīt šo uzdevumu.

— Jums, kavalier? Bet jūs taču jau izpildījāt savu uz* devumu. Atļaujiet arī citiem. Katram sava reize.

— Atvainojiet, Valē. Sī lieta saistās ar manu godu, jo es vēl palieku parādnieks. Un jūs mani stipri apvainosiet, atraidīdami no šī pienākuma.

— Visu, ko es varu darīt, mans mīļais d’Armantal, — sacīja Valē, — atļaut šo jautājumu izlemt viņas augstībai; viņa zina, ka mēs esam viņai vienlīdz uzticīgi; lai runā viņa.

— Vai jūs piekrītat tam, kavalier? — jautāja hercogiene.

— Pilnīgi, jo esmu pārliecināts ka jūs spriedīsiet taisnīgi, — atbildēja d'Armantals.

— Tas tiesa. Jā, šī darba veikšanas gods pieder Jums. Jums es tagad nododu Ludviķa XIV dēla un lielā Kondē mazmeitas likteni. Esmu pilnīgi pārliecināta par jūsu uz* ticību man un jūsu varonību, un ceru uz sekmēm, jo vairāk tāpēc, ka jūs atalgos faime. Tātad, mans mīļais d’Armantal, jums draud bojāeja, bet jums pieder ari viss gods.

— Es ar pateicību pieņemu kā vienu, tā otru, — sacīja d’Armantals, bijīgi noskūpstīdams grāfienes pacelto roku.

— Rīt, šai laikā vai nu nebūs vairs manis, vai reģenta atradīsies ceļā uz Spāniju.

— Ja jums vajadzīgs palīgs, mans mīļais d’Armantal, — sacīja Pompadūrs, — es esmu jūsu rīcībā.

— Ari es, -- sacīja Valē.

— Bet mēs, — iesaucās Malezjē, — vai patiešām mēs nekur nederam?

— Mans mīļais padomniek, — sacija hercogiene,

— katram sava vieta. Jūs palīdzat man ar padomiem, viņi tos izpilda. Bet, kavalier, vai jūs esat pārliecināts, ka atradīsiet tos cilvēkus, kas jums palīdzēja pēdējo reizi?

— Esmu pārliecināts, ka vismaz atradīšu viņu priekš* nieku.

— Kad jūs viņu redzēsiet?

— Šovakar.

— Kādā stundā?

— Kaut vai tūlīt, ja to vēlas jūsu augstība.

— Jo drīzāk, jo labāk.

— Pēc stundas ceturkšņa es jau būšu pie viņa

— Kur mēs uzzināsim par viņa piekrišanu,

— Es to ziņošu jūsu augstībai, kur jūs man pavēlēsiet.

— Tikai ne arsenālā, — sacīja Brigo, — tas pārāk bīstami.

— Vai mēs nevarētu tepat uzgaidīt? — hercogiene ieminējās.

— Atjausiet piebilst, jūsu gaišība, — Brigo sacīja,

— ka mans audzēknis ir kluss cilvēks, kas nepieņem pie sevis tik daudz apmeklētāju, un ka tik ilga vizīte var modināt aizdomas.

— Vai mēs nevarētu atrast kādu vietu, kur nedraudētu briesmas? — ieminējās Pompadūrs.

— Lieliski, — sacīja hercogiene, — piemēram, aiz Eli-zejas lauku baznīcas. Malezjē un es tur ieradīsimies karietē bez ģerboņiem, Pompadūrs, Valē un Brigo, no savas puses katrs, mums pievienosies; bet tur mēs sagaidīsim d’Armantalu un nospriedīsim, ko darīt.

— Jaukil — sacīja d’Armantals. — Mans paziņa dzīvo tur tuvumā, Sent-Onorē ielā.

— Jūs zināt, kavalier, — sacīja hercogiene, — jūs varat viņam solīt naudu, cik vajadzīgs, mēs visu samaksāsim.

— Es papūlēšos piepildīt kasi, — sacīja Brigo.

— Tas būs labi darīts, abat, — sacīja d’Armantals, pasmaidījis, — jo es zinu, kas papūlēsies to iztukšot.

— Tātad, nolemts, — sacīja hercogiene. — Pēc stundas aiz EHzejas lauku baznīcas.

— Pēc stundas, — noteica d’Armantals.

— Pēc stundas, — atkārtoja Pompadūrs, Brigo un Malezjē.

Pēc tam hercogiene, uzmetusi plecos mantiju tā, lai nebūtu saredzama viņas seja, saņēma Valē roku un izgāja pirmā; Malezjē sekoja viņai tādā attālumā, lai neizlaistu to no acīm; Brigo, Pompadūrs un d’Armantals visi reizē nogāja lejā. Sasnieguši Uzvaras laukumu, marķīzs un abats izšķīrās; abats devās tālāk pa Paževenas ielu, bet marķizs pa Briljera ielu. Kavalieris devās tālāk pa Labo Bērnu ielu, kas to noveda pa Sent-Onorē ielu līdz pat mājai, kur bija meklējams mūsu kapteinis.

Gadījuma — vai — Mēnas hercogienes smalkā aprēķina dēļ, kas bija novērtējusi d’Armantalu un saprat», ka viņš tai var būt noderīgs, kavalieris tagad redzēja sevi iepītu šai sazvērestībā vairāk, nekā agrāk, bet viņa gods bija likts uz spēles; viņš uzskatīja, ka viss, ko tas arī izdarītu, bija tagad viņa pienākums, un kaut gan redzēja visas šī pasākuma šausmīgās sekas, kurā visa atbildība nu gūlās uz viņu, viņš tomēr droši sagaidīja beigas, nolemdams upurēt visu, savu dzīvību, mīlu — sava dotā vārda izpildīšanai.

Un tā viņš ieradās pie Filoner» ar to pašu mieru un noteiktību, kā pirmajā reizē, kaut gan kopš tās dienas bija jau daudz kas mainījies viņa dzīvē, un, tāpat kā pirmo reizi, pašas saimnieces saņemts, viņš pavaicāja tai, vai var te sastapt kapteini Rokfinetu.

Bez šaubām, Filone gaidīja, bet ne šo jautājumu, jo. pazinusi d’Armantalu, viņa nespēja savaldīt iekšējā prieka gaviles. Viņa apvaicājās, vai viņš nav tas pats kungs, kas te jau pirms pāris mēnešiem meklējis kapteini? Redzēdams šajā jautājumā līdzekli visu šķēršļu pārvarēšanai, kavalieris atbildēja, ka tā jau esot.

D’Armantals nebija kļūdījies; tikko viņš to bija atbildējis, Filona pasauca kādu meiteni un lika tai aizvest kavalieri uz istabu nr. 72, piektajā stāvā. Meitene paklausīja, paņēma sveci un devās pa priekšu, koķeti kā subrete Marino. D’Armantals viņai sekoja.

Šoreiz mājā viss bija klusu. Sīs dienas lielie notikumi, acīmredzot, bija aizkavējuši ierasties parastos viesus cienījamās saimnieces mājā, kur mitinājās kapteinis, bet tā kā kavalieris bija iegrimis savās pārdomās, tad uzkāpa sestā stāvā, nemaz nepamanījis visas savas pavadones viltības, kura, piegājusi pie nr. 72, mīļi smaidīdama ieminējās viņam, vai viņš nav kļūdījies sacīdams, ka viņam nepieciešams redzēt kapteini.

Atbildes vietā kavalieris atbildēja ar klauvējienu pie durvīm.

— Ienāciet, — atsaucās Rokfinets lieliskā basā.

Kavalieris iespieda luidoru savas pavadones rokā, pateicās tai par pūlēm, atvēra durvis un ieraudzīja kapteini.

Iekšējā pārmaiņa pilnīgi atbilda ārējai: Rokfinets vairs nebija Bonnevala kunga sāncensis, nebija vairs savu odalisku ielenkts, savu garo pīpi zobos, kā pirmajā reizē, pie izšķērdīgo dzīru paliekām, — pasaulīgo jaukumu pārpilnība bija aizkūpējusi kā dūmi. Tagad viņš bija viens tumsā, mazā jumtistabā, kuru apgaismoja īss sveces gals, kas izplatīja vairāk dūmu nekā gaismas, un kas varonīgā kapteiņa zvēriskajai fizionomijai piešķīra šausmīgu fantastisku izteiksmi. Pats kapteinis stāvēja pie krāsns dūmvada piespiedies. Gultā, kas atradās pie izdauzītā, ar tūbu aizbāztā loga, bija redzams viņa zobens un slavenā trīs-stūrene — cepure.

— Ā, — sacīja kapteinis balsī, kurā izskanēja tikko jaušams izsmiekls, — tas esat jūs, kavalier? Es jūs gaidīju.

— Jūs mani gaidījāt, kaptein? Kas gan jūs būtu brīdinājis par manu ierašanos?

— Notikumi, kavalier, notikumi.

— Ko jūs gribat ar to teikt?

— Es gribu teikt, ka vēlējāties uzsākt atklātu cīņu un tāpēc nolikāt nelaimīgo kapteini Rokfinetu sardzē, kā kondotjeru, kas spējīgs izdarīt tikai nakts uzbrukumu ielas stūrī vai tumšā mežā, vēlējāties atjaunot mazu ligu, sapņojāt par veco frondu, bet draugs Dibuā visu uzzināja; pēri, uz kuriem paļāvāties, nē vietā sacīja jā. Tādā gadījumā, kur atlika griezties, — protams, pie kapteiņa. «Ak, mans mīļais kapteini, lūk te, lūk te!» Vai nav tiesa, kavalier? Nu, kapteinis atrodas jūsu priekšā, ko jūs vēl vēlaties no viņa? Runājiet!

— Pareizi, — sacīja d’Armantals, nezinādams, kā uzņemt Rokfineta vārdus, — jūsu nupat teiktajos vārdos ir daļa patiesības. Bet jūs maldāties domādams, ka biju jūs aizmirsis. Ja mūsu plāns būtu izdevies, jūs pārliecinātos, ka mana atmiņa nemaz nav tik īsa, — es būtu ieradies pie jums izpildīt savu solījumu, tāpat kā tagad esmu ieradies lūgt jūsu palīdzību.

— Hm, — sacīja kapteinis, galvu atliecis, — šo trīs dienu laikā, kamēr es mitinos šajā jaunajā dzīvoklī, es bez mitēšanās domāju par dzīves niecību, un man vairākas reizes ienāca prātā, pilnīgi atmest ar roku šai dzīvei vai arī izdarīt kādu spožu varoņdarbu, kas nodrošinātu manu nākotni.

— Tādā gadījumā, jums paveras šī iespēja, — sacīja d’Armantals. — Lieta ir sekojoša, — man liekas, pēc visa, kas starp mums jau bijis, mēs varam runāt atklāti.

— Bet kas tad īsti ir? — jautāja kapteinis, redzēdams, ka d’Armantals apraujas un nemierīgi lūkojas apkārt, kavēdamies pabeigt savu teikumu.

— Atvainojiet, kapteini, bet man likās ...

— Kas jums likās?

— Ka es dzirdēju soļus ... kādu čaukstēšanu zem jūsu gultas.

— Ahā, — sacīja kapteinis, — tās ir mājas žurkas. Pagājušo nakti šie nelietīgie kustoņi bija uzdrošinājušies apgrauzt manus svārkus, kā jūs to, droši vien, jau būsiet ievērojis.

Un kapteinis Rokfinets parādīja d’Armantalam savu svārku stūri, kas bija it kā vilka zobiem apgrauzts.

— Jā, patiešām, tās ir viņas. Esmu maldījies, — sacīja d’Armantals. — Un tad, lieta ir sekojoša, mans mīļais Rokfinet, ka jāizmanto reģenta atgriešanās no Sellas abatistes, kur viņa meita ir mūķene, kad tas cauri Vense-nas mežam brauks bez sardzes. Tur to vajadzēs sagūstīt un tūlīt nogādāt pāri robežai.

— Atvainojiet, kavalier, — sacīja kapteinis Rokfinets,

— bet pirms jūs turpināt, es jūs brīdinu, nepieciešams noslēgt jaunu līgumu, kas, protams, cels godā arī jaunus noteikumus.

— Sajā ziņā nebūs kavēkļu, kapteini. Noteikumus varat diktēt jūs pats. Galvenais ir, vai jūs varat savā rīcībā savervēt nepieciešamos ļaudis?

— Varu.

— Vai tie būs jau sagatavojušies rīt ap pulksten diviem?

— Būs.

— Vairāk nekas nav vajadzīgs.

— Atvainojiet, tomēr vēl šis tas ir vajadzīgs: nauda, zirga un ieroču iegādāšanai.

— Te ir simts luidori, ņemiet šo maku.

— Ļoti labi; es jums vēlāk izsniegšu rēķinu.

— Tātad, rīt pie manis pulksten trijos.

— Tas norunāts.

— Uz redzēšanos, kapteini.

— Uz redzēšanos, kavalier. Tātad, jūs nebrīnīsieties, ja es būšu mazliet dārgāks?

— Tā pilnīgi jūsu darīšana. Jūs zināt, pagājušo reizi es nebiju apmierināts tikai ar vienu lietu: — jūsu pieticību.

— Iesim, kavalier, es redzu, jūs esat lielisks, jauns cilvēks. Uzgaidiet, es parādīšu gaismu. Būtu visai muļķīgi, ja tik varonīgs cilvēks, kā jūs, nolauztu sev kaklu šajās riebīgajās kāpnēs.

Kapteinis Rokfinets paņēma sveci, kas jau bija izdegusi līdz papīram, un, pateicoties šim jaunajam degošajam materiālam, kas uzliesmoja spožā liesmā, d’Armantals aizsniedza kāpņu lejasgalu bez sevišķiem starpgadījumiem. Uz pēdējā pakāpiena viņš atkārtoja savu lū> gumu, nenokavēties, uz ko kapteinis atbildēja, ka viņš būs laikā.

D’Armantals atcerējās, ka Mēnas hercogiene nepacietīgi gaida šīs sastapšanās rezultātu; viņš neuztraucās par Filoni, kuru velti izmeklējās pie izejas, un, aizsniedzis Felljana ielu, nogriezās uz Elizejas lauku pusi, kur jau arvien retāk sastapa gājējus. Piegājis pie baznīcas pagalma, viņš alejā ieraudzīja karieti, kurai tūdaļ piegāja. Sieviete, viņu pamanījusi, izbāza galvu pa karietes lodziņu. Kavalieris tūlīt pazina Mēnas hercogieni; blakus hercogienei karietē vēl sēdēja Malezjē un Valē. Tie divi, kas pastaigājās mazliet attālāk, d’Arinantalu pamanījuši, ari piesteidzās karietei. Liekas, lieki būtu minēt, ka tie bija Pompadūrs un Brigo.

D’Armantals, nepieminēdams Rokfinetu un neaprakstīdams šī slavenā kapteiņa raksturu, īsumā atstāstīja viņiem savu sarunu ar viņu. Sis sarunas iznākumu visi uzņēma ar neslēptu prieku. Hercogiene pasniedza savu mazo rociņu d’Armantala skūpstam, citi pateicās tam ar rokas paspiešanu.

Nolēma, ka rit pulksten divos Mēnas hercogiene, Pompadūrs, Lavals, Valē, Malezjē un Brigo ieradīsies pie d’Avranša mātes, kas dzīvoja sv. Antonija ielā nr. 15, un tur sagaidīs šī pasākuma rezultātus. Ziņas par notikumu norisi piegādās d’Avranšs, kam bija pavēlēts jau no pulksten trijiem ārpilsētas ceļa vārtu tuvumā gaidīt ar diviem zirgiem, kavalierim un sev. Viņš iztālēm novēros d’Armantalu un ziņos, kas tur notiek. Pieci citi zirgi liks turēti gatavībā sv. Antonija priekšpilsētas tuvumā, lai sazvērnieki varētu aizbēgt, d’Armantala neveiksmes gadījumā.

Kad viss bija izlemts, Mēnas hercogiene uzaicināja d’Armantalu sēsties karietē. Viņa vēlējās to aizvest līdz mājai, bet d’Arrnantals iebilda, ka karietes ierašanās pie Denī kundzes mājas vārtiem sacels šai kvartālā lielu uztraukumu, un ka pašreizējos apstākļos tāds uztraukums būtu gan visai glaimojošs viņam, bet citiem tas būtu ļoti bīstams. Tāpēc hercogiene aizveda viņu tikai līdz Uzvaras laukumam, apliecinādama tam visu savu pateicību par viņa uzupurēšanos.

Pulkstenis tornī nosita desmit. Todien Batildi d’Ar-mantals bija redzējis tikai īsu mirkli, un viņā pamodās vēlēšanās atkal redzēt to. Tiesa, viņš bija pārliecināts, ka to redzēs pie loga, bet ar to vien nepietika. Tas, ko

Jaunais cilvēks gribēja pateikt, bija pārāk svarīgs, lai sasauktos pāri ielai. Viņš sāka pārdomāt iemeslus, kas tam atjautu tik vēlā stundā ierasties pie Batildes, bet, pārejot ielu iepretī koridoram, kas veda pie Batildes, viņš durvis ieraudzīja kādu sievieti. D’Armantals piegāja tai un pazina to. Tā bija Nanete.

Viņa te stāvēja, izpildīdama Batildes vēlēšanos. Nabaga meitene atradās nāves bailēs. Bivā arvien vēl nebija ieradies. Visu vakaru viņa stāvēja pie loga un gaidīja d'Armantalu, bet d’Armantals nepārnāca. Ļaujoties savām skumjajām pārdomām, kas viņas galvā dzima tai naktī, kad kavalieris pirmo reizi mēģināja sagūstīt reģentu, viņai nu likās, ka ir kaut kas kopējs Bivā savādajai nozušanai ar to drūmumu, ko viņa vakar redzēja d’Armantala sejā. Nanete pie durvīm gaidīja Bivā uti d’Armantalu. Kavalieris pārnāca, Nanete palika gaidot Bivā, bet d’Ar-mantals devās pie Batildes.

Batilde izdzirda un tūlīt pazina viņa sojus. Viņa stāvēja pie durvīm, kad ienāca jaunais cilvēks. Jau pie pirmā acu uzmetiena viņa redzeja tā sejā to' pašu domīgo izteiksmi ko vakar, un kas piespieda viņai gauži ciest visu nakti.

— Ak Dievs, ak Dievs! — viņa iekliedzās, aizraudama sev līdzi jauno cilvēku savā istabā un aizslēgdama durvis. — Ak, mans Dievs! Raul, ar tevi patiešām ir kaut kas noticis?

— Batilde, — sacīja d’Armantals, rūgti pasmaidīdams, bet uzticības pilnu skatu. — Batilde, tu vienmēr esi teikusi, ka manī ir kaut kas nesaprotams un noslēpumains, kas tevi baida.

— O, jā, jā, — iesaucās meitene, — un tas ir vienīgais, kas moka manu dzīvi, vienīgais, kas liek man baidīties par nākotni.

— Tev taisnība, jo pirms es iepazinu tevi, Batilde, pirms es ieraudzīju tevi, es jau biju atdevis daļu savas dzīves, daļu savas garīgās brīvības. Šī daja man pašam vairs nepieder. Tā klausa augstākam likumam, kas izrīko neparedzamos notikumus. Tas ir melns plankums pie skaidrām debesīm. Skatoties, no kuras puses pūš vējš, tas var izgaist, kā mākonītis, bet var arī izaugt negaisa mākonī. Roka, kas vada mani, var novest mani pie augsta mērķa, bet var arī iegrūst šausmīgā bezdibeni. Batilde, saki man, vai tu esi ar mieru dalīties manās bēdās un rna-nos priekos, vai tu pārcietīsi mierīgas dienas tāpat kā nebaltas dienas?

— Visu, visu ar tevi, mans Raul, visu!

— Apdomā, ko tu man apsoli, Batilde. Varbūt tev uzsmaidīs laimes pilna dzīve, varbūt... izsūtīšana... varbūt cietums visam mūžam... Varbūt... varbūt, tu k|ūsi atraitne, neizbaudījusi sievas laimi .. .

Batilde tik ļoti notrīcēja un nobālēja, ka Raulam likās, ka viņa tūlīt sabruks un satvēra viņu savās rokās, lai saturētu; bet Batilde pārvarēja savu vājumu un, pasniegusi roku Raulam, sacīja:

— Raul, vai neesmu tev teikusi, ka mīlu tevi, ka nekad vēl nevienu tā neesmu mīlējusi, un ka nemīlēšu nevienu citu, kā tikai tevi? Liekas, šie vārdi izteic visu. visu. Bet tu vēlies jaunus vārdus, — tie ir lieki. Tava dzīve, Raul, būs arī mana dzīve, tava nāve — mana nāve. Kā dzīve, tā nāve — atrodas Dieva ziņā. Lai notiek Viņa svētā griba.

— Un es, Batilde, — sacīja d’Armantals, pievezdama jauno meiteni pie krucifiksa, kas karājās pie viņas gultas, — es zvēru pie šī krustā sistā Pestītāja tēla, ka n > šī brīža tu esi mana sieva Dieva un cilvēku priekšā. Liktenis, kas vada manu dzīvi, varbūt, atļaus man piedāvāt tev manu mīlu; šī mīla pieder tev, tev, Batilde, mūžīgi un nemainīgi.

Jaunie cilvēki nometās ceļos krucifiksa priekšā, viens otra apkampienos, un zvērestu apliecināja ar pirmo» skupstu.

D’Annantals aizgāja no Batildes, bet Bivā vēl nebija pārnācis.

17. Dāvids un Goliāts

Ap pulksten astoņiem no rīta abats Brigo ieradās pie d’Armantala un atnesa apmēram divdesmit tūkstošus livru, daļu zeltā, daļu Spānijas valsts kases naudas /.i-mes. Hercogiene nakti pavadīja pie Saviņjī grāfienes Mallas ielā. Visas savas cerības viņa tagad lika uz d’Ar-mantalu, kurā redzēja savu vienīgo glābēju. Kas attiecas uz reģentu, tad visi bija pārliecināti, ka tas, kā parasti, dosies uz Sellu.

Pulksten desmitos Brigo un d’Armantals izgāja, pirmais, lai pievienotos Pompadūram un Valē, ar kuriem tam bija nolikta satikšanās Tempļa bulvārī, bet pēdējais, lai apciemotu Batildi.

Jau ieejot d’Armantals pamanīja nemieru; Bivā vēl arvien nebija pārnācis un Batildcs acis liecināja, ka viņa asarās pavadījusi bezmiega nakti. Meitene, savukārt, uzmetusi d’Armantalarn skatu, saprata, ka sagaidāms kaut kas nopietns. D’Armantals bija ģērbies tajas pašās drūmajās drēbēs, kurās viņa to bija redzējusi tikai vienu reizi, tai vakarā, kad tas, nometis apmetni, parādījās tai ar pistolēm pie jostas, garos zābakos ar piešiem, kas skaidri norādīja, ka tas nolēmis kaut kur doties jāšus. Viss tas nekas nebūtu bijis citā reizē, bet pēc vakarējās tikšanās, pēc noslēpumainās saderināšanās naktī, tas viss nu izskatījās tik briesmīgi, ka drūmas nojautas uzgulās nelaimīgās meitenes krūtīm.

Ba^lde mēģināja kaut ko uzzināt no d’Armantala, bet tas atbildēja viņai, ka šo noslēpumu tas nedrīkst izpaust nevienam, pat viņai ne, un lūdza runāt par citām lietām; nabaga meitene pēc tam vairs neuzdrošinājās neko vaicāt. Stundu pēc d’Armantala ierašanās, ienāca Nanete, visai norupējušos seju. Viņa bija bijusi bibliotēkā. Bivā tur neesot rādījies, un neviens nezinot par viņu neko pateikt. Batilde ilgāk vairs nespēja savaldīties, viņa apvija rokas Raula kaklam un sāka raudāt.

Rauls uzdrošinājās izteikt viņai savas bažas: papīros, kurus princis Listnejs deva Bivā pārrakstīt, bija runa par svarīgiem politiskiem noslēpumiem. Bivā varēja iekrist policijas rokās, to varēja arestēt. Bet viņu nevarēja apvainot: viņa darbarūķa loma šajā lietā pasargāja to no visām briesmām. Batilde savā neziņā pieķērās šai domai, kas viņas izmocītajā dvēselē iededza kaut mazu cerības liesmiņu. Nelaimīgais bērns baidījās sev atzīties, ka vislielākās rūpes tai nebija par Bivā, un ka tā neraud par nabaga skrīveri.

Kad d’Armantals bija pie Batildes, laiks tam nevilkās gausi, bet skrēja. Un tagad, kad pulkstenis nosita vienu, viņam likās, ka pavadījis pie tās tikai dažas minūtes. Rauls piecēlās, atcerējies, ka Rokfinets ieradīsies pie viņa ap pulksten diviem. Batilde nobālēja; d’Armantals saprata, kas norisinājās viņas dvēselē, un apsolījās atkal atnākt pie Viņas, kad aizies tas cilvēks, kuru viņš gaida, un kura dēļ pagaidām tam jāšķiras no viņas. Sis solījums mazliet nomierināja nelaimīgo, kas mēģināja pat pasmaidīt, redzot, kā Rauls cieta viņas bēdu dēļ.

Beidzot, vairākkārt bija atkārtoti vakarējie zvēresti un vairākkārt jaunie cilvēki apzvērēja savu piederēšanu viens otram. Viņi šķirās skumji, bet pārliecināti savā mīlestībā. Pie tam, viņi domāja, ka šķiras tikai uz īsu brīdi.

Tiklīdz kavalieris piegaja pie loga, viņš tūdaļ Mon-martra ielas stūrī ieraudzīja Rokfinctu. Tas sēdēja sirmā ābolainā zirgā, kas, kā redzams, bija pazinēja acs izvēlēts ātram skrējienam un ilgai izturībai. Viņš jāja zirgā, nelikdamies nemaz redzot, vai tam pievērš uzmanību vai nē. Viņa platmale, zirga kustēšanās gaitai atbilstošā stāvoklī galvā, iztaisīja gandrīz asu leņķi ar viņa degungalu un pārāk nodevīgi izpauda mūsu varonīgā kapteiņa naudas maka noslēpumu.

Piejājis vārtiem, viņš trīs paņēmienos nokāpa no sava bucefala, piesēja to pie riņķa, aptaustīja pistoles savos seglos un nozuda koridorā. Pēc minūtes d'Armantals jau sadzirdēja viņa soļus. Beidzot atvērās durvis un parādījās pats kapteinis visā savā spožumā. Viņa seja bija nopietna un domīga, kā vakar. Nekustīgais skats un sakniebtās lūpas liecinaja par stingru apņemšanos. D’Armantals saņēma to ar smaidu, kas tomēr nespēja pārmainīt nevienu vaibstu kapteiņa sejā, kas bija it kā no bronzas izlieta.

— Nu, kapteini, — sacīja d’Armantals, ar vienu skatu aptverdams visus nodomus, kas izpaudās kapteiņa sejā, un varēja otram iedvest tikai nemieru, — es redzu, jūs tomēr esat akurāts.

— Tas ir tikai karavīra paradums, kavalier, un vecā karavīrā to nav ko apbrīnot.

— Par to es nešaubos, bet jūs varējāt arī neatrast savus ļaudis.

— Es jums sacīju, ka zinu, kur meklēt šos cilvēkus.

— Un viņi jau atrodas nozīmētajā vietā?

— Viņi ir tur.

— Kur tur?

— Zirgu laukumā pie sv. Mārtiņa vārtiem.

— Un jūs nebaidāties, ka viņus var tur pamanīt?

— Kā, jūs vēlaties, lai trīssimt cilvēku lielā pūlī, kas pērk un pārdod, pazītu divpadsmit cilvēkus, kas tāpat ieģērbušies zemnieku drēbēs? Tas būtu tas pats, kas siena gubā atrast adatu. Vienīgi es tos mācēšu atrast.

— Bet, kā gan šie cilvēki, kapteini, zinās sekot jums?

— Ļoti vienkārši. Ikviens no tiem tagad tur meklē sev zirgu un kaulējas ar pārdevējiem. Es ieradīšos tur, iedošu katram pa 25 vai 30 luidoru; ikviens no tiem samaksās par savu zirgu, apseglos to, uzlēks seglos, kur paslēps ari pistoles, kas līdz šim tiem glabājas pie jostas, un tad pa dažādiem ceļiem ieradīsies āp pulksten pieciem Vensenas mežā norādītajā vietā. Tikai tur es viņiem pateikšu, kāpēc viņi sapulcināti, izdalīšu tiem jaunas naudas summas, uzņemšos tad šī sava eskadrona vadību, un mēs kopīgiem spēkiem uzbruksim, paļaudamies, protams, ka atalgojums biis pieņemams.

— Nu, kapteini, — sacīja d’Armantals, — man liekas, viss darīts, lai jus varētu but apmierināts ar to, ko es jums varētu piedāvāt.

— Redzēsim, — sacīja Rokfinets, atsēzdamies pie galda un uzlūkodams d’Armantalu, kas stāvēja viņa priekšā, ar muguru pret kamīnu.

— Es-dubultoju summu, kuru jūs saņēmāt pagājušā reizē, — sacīja kavalieris.

— O, — sacīja Rokfinets, — es nevēlos naudu.

— Kā, jūs nevēlaties naudu, kapteini?

— Ne par ko pasaulē.

— Bet ko tad jus vēlaties tādā gadījumā?

— Es vēlos dabūt vietu.

— Ko jus ar to gribat teikt?

— Es vēlos teikt, ka ar katru dienu kļūstu par divdesmit četrām stundām vecāks un ka ar katru gadu kļūstu lielāks filozofs.

— Redzēsim, kapteini, — sacīja d’Armantals, vairs neuzskatīdams par joku šo Rokfineta ievadu, — redzēsim, kādu godu kāro iegūt jūsu filozofija.

— Es vēlos, kavalier, cienījamu vietu, kas atbilstu maniem nopelniem; tikai ne Francijā, jūs saprotiet? Francijā man ir pārāk daudz ienaidnieku, sākot ar policiju. Bet lūk, piemēram, Spānijā. Jā, tieši Spānijā man klātos labi: skaista zeme, brīnišķīgas sievietes, daudz naudas! Jā, es vēlos vietu Spānijā.

— Tas iespējams, skatoties, kādu īsti vietu jūs vēlaties.

— Ja jau ko vēlos, kavalier, tad, protams, kaut ko krietnu.

— Jūs mani nostādāt mazliet neveiklā stāvoklī, — sacīja d’Armantals, — jo man nav karaļa Fīlipa V zīmoga, \ai viņa vārdā parakstītu diplomus. Bet tomēr, pasakiet.

— Es redzu tik daudz pienapuiku, kas komandē pulku, — sacija kapteinis Rokfinets, — ka arī mani sagūstījusi vēlēšanās kļut par pulkvedi.

— Pulkvedi? Nav iespējams! — iesaucās d’Arman-tals.

— Bet kāpēc gan ne? — ieminējās Rokfinets.

— Ja jūs, spēlēdams šai lietā otrās šķiras lomu, vēlaties kļūt par pulkvedi, ko gan tad lai prasu es, jūsu priekšnieks?

— Tā jau ir tā lieta, es lūk, prasu, lai šī kārtība tiktu mainīta. Vai jūs atceraties, ko es jums sacīju tovakar Valuā ielā?

— Papūlieties man to atgādināt, kapteini, — es, pnr nelaimi, nevaru lepoties ar visai labu atmiņu.

— Es jums sacīju, ja es būtu ķēries pie šīs lietas, tad tai būtu bijuši panākumi; es vēl piebildu toreiz, ka vel parunāšu ar jums par šo lietu, un lūk, to arī daru tagad.

— Bet, par ko tad īsti jūs runājat, kapteini?

— Par ļoti vienkāršu lietu, kavalier. Mēs kopā ar jums, tā sakot, uz pusēm, izdarījām pirmo mēģinājumu, kas neizdevās; tad jūs pārmainījāt ieročus, gribējāt iztikt bez manis, un no jauna cietāt neveiksmi. Pirmo reizi mūsu neveiksmīgais mēģinājums notika naktī un bez trokšņa, mēs izšķīrāmies, un viss apklusa; otrreiz mēģinājums notika dienā un visus jūs atklāja; Dibuā zina jūsu vārdus, un rīt, bet varbūt jau šovakar, baroni, hercogi Un prinči — visi atradīsies Bastīlijā . . Bet ir cilvēks, kas jūs vēl var paglabt no šī neapšaubāmā stāvokļa, — tas ir kapteinis Rokfinets. Un jiīs viņam par šo pakalpojumu piedāvāsiet to pašu vietu, ko tas ieņēma pirmā mēģinājumā! Vai nav grēks, tā kaulēties? Es domāju, kavalier, jus sapratīsiet, ka manas prasības drīkst palielināties, samērā ar pakalpojumu, ko es spēju izdarīt. Tātad, esat ar mieru, vai es nedarīšu neko, un lai tad Dibuā dara savu darbu.

D’Armanlals sakoda lūpas asiņainas, bet saprata, ka nokļuvis darīšanās ar vecu kondotjeru, kas savus pakalpojumus paradis pārdot par visdārgāko cenu, jo vairāk vēl tāpēc, ka ļoti labi apzinās savu nepieciešamību šajā lietā; kavalieris tomēr savaldīja savu nepacietību un apspieda savu lepnumu.

— Un tātad, — sacīja d’Armanlals, — jūs vēlaties kļūt par pulkvedi?

— Jā, tādas ir manas domas, — atbildēja Rokfinets.

— Labi, pieņemsim, ka es jums to apsolu, bet kas var atbildēt par to, ka man būs vajadzīgais iespaids, panākt jūsu iecelšanu pulkveža kārtā?

— To es pratīšu pats nokārtot, kavalier.

— Bet kur?

— Madridē.

— Bet, kas jums to teica, ka es vedīšu jūs turp?

— Nezinu, vai jūs vedīsiet mani tur, bet es zinu to, ka es turp došos?

— Jūs, uz Madridi? Bet kāpēc?

— Pavadīšu reģentu.

— Jūs esat negudrs!

— Lūdzu, kavalier, bez apvainojumiem! Jūs prasījāt, kādi ir mani noteikumi, es jums tos pateicu, jūs tiem nepiekritāt. Ardievu! Tāpēc vien jau mēs nesāksim ķildoties,

Rokfinets piecēlās, paņēma savu platmali, kas bija nomesta uz kumodes un paspēra soli uz durvju pusi.

— Kā! Jūs aizejat? — iesaucās d’Armantals.

— Protams, aizeju.

— Bet jūs aizmirsāt, kapteini...

— Ak, pareizi, — atbildēja Rokfinets, izlikdamies, ka nav sapratis d’Armantala nolūku, — jums taisnība: jūs iedevāt man simts luidoru, mans pienākums sniegt jums norēķinu. — Viņš izvilka no kabatas naudas maku.

— Ābolainais sirmis, četrus gadus vecs, maksā trīsdesmit luidoru, divas divstobru pistoles desmit, segli ar piederumiem divi luidori, kopā — četrdesmit divi luidori; šai makā — piecdesmit astoņi luidori; zirgs, pfstoles, segli ar piederumiem pieder jums. Saskaitiet naudu; tātad, mēs tagad esam kviti. — Un viņš naudas maku uzmeta uz galda.

— Bet es taču negribēju to teikt, kaplein.

— Ko tad?

— Es saku, jums nevar piešķirt tik svarīgu uzdevumu.

— Tomēr — tas būs tikai tā: vai rm es viens nogādāšu reģentu Madridē, vai arī reģents paliks Palē-Rojalā.

— Un jūs uzskatāt sevi par spējīgu, — sacīja d'Ar-mantals, — izraut no Orleānas Fīlipa rokām zobenu, kas sagrāva Leridas mūrus un kas glabājas uz samta spilvena blakus Ludviķa XIV scepterim?

— Es dzirdēju Spānijā, — Rokfinets atbildēja, — ka kaujas laikā pie Pavijas Francis I savu zobenu atdevis kādam miesniekam.

Un kapteinis, uzlicis galvā cepuri, paspēra otru soli u?-durvju pusi.

— Nu, kapteini, — sacīja d’Armanterls, gribēdams to nomierināt, — dalīsim uz pusēm darbu un algu: es pavadīšu reģentu līdz Spānijai, bet jūs pavadīsiet mani.

— Ko jūs? Lai es, nabaga kapteinis, pazustu putekļos, ko sace| skaists kavalieris? Lai spīdošs pulkvedis iemītu dubļos vecu kareivi? Tas nav iespējams, kavalier, nav iespējams! Vai nu es viens nokārtošu visu šo lietu, vai arī — es nemaz nepiedalīšos šai lietā.

— Bet no jūsu puses tā būs atkrišana, nodevība! — iesaucās d’Armantals.

— Nodevība, kavalier? Kas jums to saka, ka kapteinis Rokfinets ir nodevējs? Kur ir tāds līgums, ko es nebūtu izpildījis? Kur ir tie noslēpumi, kurus es būtu izpaudis? Lai es kļūstu par nodevēju, velns parauj, kavalier? Vēl nupat vakar man piedāvāja maisu zelta, lai es kļūstu par nodevēju, bet es to noraidīju. Jūs ieradāties vakar lūgt manu palīdzību. Es jums paziņoju manus noteikumus; ja vēlaties, varat to pieņemt, ja nevēlaties — varat tos noraidīt. Kur te nodevība? Sakiet, kur te nodevība?

— Un ja es arī būtu bijis tik nekrietns un pieņemtu jūsu noteikumus, kungs, vai patiešām jūs domājat, ka to uzticību, ko Mēnas hercogiene ziedo d’Armantalam, viņa tikpat viegli ziedos arī jums, kapteini Rokfinet?

— Kāda gan darīšana ar visu to ir Mēnas hercogienei? Jums uzdots izvest galā lietu, ko jūs pats nespējat, jūs to uzticat man, tas viss.

— Tas ir, vai nav tiesa, — sacīja d’Armantals, galvu pagrozīdams, — jūs vēlaties rīkoties ar reģenta likteni, ja viņš par savu nogādāšanu Francijā, maksās jums otrtik, nekā es solu par viņa nogādāšanu Spānijā?

— Varbūt, — Rokfinets ironiski atbildēja.

— Vai gribat, kapteini, — sacīja d’Armantals, ar visiem spēkiem pūlēdamies saglabāt savu aukstasinību,

— es dodu jums divdesmit tūkstošus livru?

— Veca dziesma! — atbildēja Rokfinets.

— Es braukšu jums līdzi uz Spāniju.

— Muļķības, — attrauca Rokfinets.

— Goda vārds, — es parūpēšos, lai jus icceļ par pulkvedi.

Rokfinets sāka kaut ko svilpot caur zobiem.

— Piesargieties, — sacīja d’Armantals, — šo noslēpumu zinot, jums ir bīstamāk atteikties, nekā pieņemt manu priekšlikumu.

— Kas gan man var notikt, ja es atsakos? — ieminējās Rokfinets.

— Kas notiks? Jūs neiziesiet no šis istabas.

— Kas būs tas, kas mani neizlaidīs? — sacīja Rokfinets.

— Esi — iesaucās d’Armanlals, pieskriedams durvīm, divām pistolēm rokās.

— Jūs? — sacīja Rokfinets, pieiedams durvīm, rokas uz krūtīm sakrustojis un cieši uzlūkodams kavalieri.

— Vēl soli, kaptein, — sacīja d’Arrnantals, — un lūk, jums mans goda vārds: es jums ietriekšu lodes galvā.

— Jūs man ietrieksiet lodes galvā?! liet tādēļ jau jums nevajag drebēt kā vecai sievai!... Un vai jūs zināt, ko jūs ar to panāksiet? Jūs nošausiet garām, šāviena troksnis sasauks te visus jūsu kaimiņus, tie atsauks policiju, izvaicās, kāpēc jūs gribējāt mani nogalināt, un jūs būsiet spiests atbildēt.

— Jurns taisnība, kaptein, — iesaucās d’Armantals, aizbāzdams pistoles aiz joslas, — es jūs nogalināšu daudz cienījamāk, nekā jūs lo csal pelnījis! Ņemiet savu zobenu!

Un d’Armantals, savu kreiso kāju atbalstījis pret durvīm, izrāva zobenu un nostājās pozīcijā.

Viņam bija galma virsnieka zobens, no smalkākā tērauda ar zelta rokturi.

Rokfinets sāka smieties.

— Bet ar ko jūs man pavēlēsiet aizsargāties? — sacīja kapteinis, apkārt lūkodamies. — Vai te, jūsu istabā, nav atrodama kāda jūsu mīļākās adata, kavalier?

— Aizsargājieties ar zobenu, kas karājas jums pie sāniem, — d’Armantals atbildēja. — Lai cik tas garš, ticiet man, es ne soli neatkāpšos no šejienes.

— Ko tu par šo lietu domā, mans vecais ieroci? — kapteinis ironiski pavaicāja savam zobenam.

— Tas domā, ka jūs esat zemisks cilvēks, kapteini, — sacīja d’Armantals, — kuram nepieciešams iesist sejā, lai to piespiestu kauties.

Un ar zibenīgi ātru kustību d’Armanlals ar sava šaurā zobena muguru iesita kapteinim pa seju, kur palika zila svītra, kā pēc p'ālagas cirtiena.

Rerkfinets ierēcās kā lauva, ātri atlēca soli atpakaļ, izrāva savu garo zobenu un tad uzbruka pretiniekam.

Sākās briesmīga divkauja, klusa, neprātīgā; abi uzskatīja sevi par apvainotu, un ikviens zināja, ar kādu pretinieku darišana. Aiz gluži saprotama iemesla, tagad Rok-fineta seja kļuva sarkana, bet d’Armantals saglabāja aukstasinību. Kapteiņa garais zobens ik brīdi draudēja nodurt d’Armanlalu, bet tievais, spīdošais kavaliera zobens sekoja pretinieka zobenam, kā dzelzs seko tēraudam, kā čūska locīdamies un švīkstēdams gaisā. Piecu minūšu laikā kavalieris vēl nebija paguvis dot nevienu triecienu, bet toties kapteinis kļuva arvien negantāks; beidzot, pēc strauja uzbrukuma, d’Armantals nepaguva atvairīt cirtienu un sajuta dzelzi pieskaramies savām krūtīm, no kurām plūstošās asinis tūlīt nokrāsoja viņa kreklu. D’Armantals piegāja vēl tuvāk kapteinim, tā kā viņu zobeni sakrustojās pie rokturiem. Rokfinets saprata savu neizdevīgo stāvokli, cīnīties ar savu garo zobenu tik lielā tuvumā, viens cirtiens pa ieroci uti viņš būtu pazudis. Viņš tūdaļ atlēca atpakaļ, bet viņa kreisās kājas papēdis paslīdēja uz ievaskotās grīdas un roka, kurā atradās zobens, negribot mazliet pacēlās uz augšu. Kavalieris izmantoja šo neuzmanību, un iegrūda zobenu kapteiņa krūtīs, gandrīz līdz pašam rokturim. Tagad d'Ar-mantals savukārt, atlēca soli atpakaļ, lai izvairītos trieciena, bet šī uzmanība vairs nebija vajadzīga; kapteinis mirkli palika stāvot, kā sastindzis, atplēta savas dūmainās acis, izlaida zobenu no rokām un, saķēris ar abām rokām rētu, kas tam dedzināja krūtis, nogāzās uz grīdas,

— Nolādētais zobens! — viņš nomurmināja, ieelpodams gaisu. Smailais tērauds bija caururbis viņa sirdi.

Bet d’Armantals vēl joprojām stāvēja savā pozīcijā, kapteinī lūkodamies un arvien zemāk nolaizdams savu zobenu — par tik, par cik dziļais nāves miegs apņēma viņa pretinieku. Beidzot viņš savā priekšā redzēja vairs tikai līķi ar vaļējām acīm, kas arī bez dzīvības vēl raudzījās d’Armantalā. Pie durvīm atbalstījies, d’Armantals pēkšņi sajuta bailes; viņa mati sacēlās, piere pārklājās sviedriem, viņš nevarēja pakustēties, nespēja pamest savu vietu, uzvara tam šķita kā mocošs sapnis. Tad pēkšņi, pēdējos nāves krampjos pavērās kapteiņa mute un sa^’inga nicinošā smīnā. Partizāns, mirstot, bija paņēmis līdzi savu noslēpumu.

Kā lai tagad starp trīssimts zemniekiem, kas tirgojas ar zirgiem, pazīst tos divpadsmit vai trīspadsmit kapteiņa biedrus, kam vajadzēja sagūstīt reģentu?

D’Armantals ievaidējās; par lielu cenu — de?mit gidiem no savas dzīves — viņš tagad būtu ar mieru pir a desmit minūtes kapteiņa dzīves. Viņš sagrāba līķi savās rokās, pacēla to, gribēja atsaukt to dzīvē, bet, ieraudzījis savas rokas asiņainas, nodrebēja. Līķis izslīdēja tam no rokām un, aptašķot d’Arinanlala seju ar asinīm, no jauna iekrita asins peļķē, kas jau sāka tecēt pāri viņa istabas slieksnim.

Sajā brīdī iezviedzās pagalmā piesietais zirgs.

D’Armantals paspēra jau soli uz durvju pusi, bet tad viņam pēkšņi ienāca prātā doma, ka, varbūt, kapteiņa Rokfineta kabatā atrodas to cilvēku saraksts un adreses, kas, kā Ariadnes diedziņš, to novestu pie mērķa. Neraugoties uz savu pretīgumu pret līķi, viņš tomēr piegāja tam un pārmeklēja kabatas, bet vienīgie papīri, ko viņš atrada, bija vecas restorānu kartiņas un Normandietes mīlas vēstulītes.

Tad, redzot, ka viņam te vairs nav nekas darāms, viņš piegāja pie rakstāmgalda, piebāza savas kabatas ar zeltu un lombarda biļetēm, izgāja no istabas, nosteidzās pa kāpnēm, uzlēca zirgā, aizauļoja pa Grošenas ielu un aiz pirmā stūra pazuda bulvārī.

18. Francijas glābējs

Kamēr šī drausmīgā drāma norisinājās Denī kundzes nama jumtistabiņā, Batilde, uztraukdamās, ka viņas kaimiņa logs paliek tik ilgi neatvērts, atvēra savu logu, un pirmais, ko ieraudzīja viņas acis, bija ābolainais sirmis, kas bija piesiets pie vārtiem. Tā kā viņa nebija redzējusi kapteiņa ierašanos pie d’Armaniala, tad nodomāja, ka šis zirgs sagatavots d’Armantalam, un tūdaļ viņas atmiņā uzausa visa bēdu pilnā pagātne un nākotne.

Batilde sēdēja pie loga, lūkodamās uz visām pusēm un pūlēdamās no ikkatra garāmgājēja sejas nojaust, vai tas arī piedalās šajā noslēpumainajā drāmā, kura tuvojās noslēgumam, un kurā viņa noskārta ari sava Raula lielo lomu. Viņas sirds dauzījās, visa viņa bija pārvērtusies dzirdē un redzē, kad pēkšņi viņas nemierīgais skats apstājās pie kāda stāva; un tai pašā brīdī jaunā meitene priecīgi iekliedzās. Monmartras ielas stūrī viņa ieraudzīja Bivā. Patiešām, tas bija mūsu cienījamais kaligrāfs; viņš brīžiem atskatījās, it kā baidīdamies vajātāju, un gāja, vai pareizāk sakot, skrēja, turēdams horizontāli savu spieķi, tik ātri, cik to viņam atļāva viņa īsās kājas.

Kamēr viņš nozuda koridorā un sāka kāpt pa tumšajām kāpnēm, kuru vidū viņu sagaidīja Batilde, palūkosimies mazliet atpaka| un izzināsim iemeslu, kas viņu tik ilgi aizturēja; esmu pārliecināts, ka lasītājs par to ir uztraucies nc mazāk par nelaimīgo Batildi un viņas labo Naneti.

Aiz bailēm no spīdzināšanas, pēc sazvērestības atklāšanas, Bivā ikkatru dienu pārrakstīja pie ministra Dibuā tos papīrus, kurus tam deva viltus princis Listnejs. Tādā kārtā reģenta ministrs uzzināja visus sazvērnieku plānus un izjauca tos ar maršala Villjeruā arestēšanu un parlamenta sasaukšanu.

Pirmdienas rītā Bivā, kā parasti, ieradās ar jaunu papīru vīstokli, ko tam iepriekšējās dienas vakarā iedeva d’Avranšs; tas bija Malezjē un Pompadūra sastādītais manifests, un galveno sazvērnieku vēstules.

Bivā, kā parasti, apsēdās pie sava darba, bet ap pulksten četriem, kad tas vienā rokā jau bija paņēmis platmali, bet otrā — spieķi, ieradās Dibuā, aizveda to mazā istabiņā, kura atrodas virs tās, kur tas strādāja un jautāja, kā tam šī istaba patīkot. Apburts no pirmā ministra cienības par viņa domām, Bivā pasteidzās atbildēt, ka tā esot brīnišķīga.

— Jo labāk, — sacīja Dibuā, — es ļoti priecājos, ka tā jums patīk, jo tā ir jūsu istaba.

— Mana? — Bivā brīnījās.

— Nu jā, jūsu. Kas tur ko brīnīties, ka es savā tuvumā vēlos redzēt man tik nepieciešamu cilvēku?

— Tātad, — Bivā jautāja, — man bus jādzīvo Palē-Rojalā?

— Vismaz dažas dienas.

— Jūsu augstība, atļaujiet man vismaz paziņot Ba-tildei.

— Tā jau ir tā lieta, ka viņa vismazāk drīkst to zināt.

— Bet jūs taču man atļausiet, vismaz, pie pirmās izdevības, kad es iziešu ...

— Visu laiku, kamēr jūs atradīsieties še, jūs no šejienes nekur neiziesiet.

— Bet, — Bivā izbailēs iesaucās, — bet... tātad, es būšu arestants?

— Jums taisnība ... jā, valsts arestants, bet nomierinieties, jūsu arests ncieilgs, un visu šo laiku jums izrādīs to cieņu, kādu pelnījis Francijas glābējs; jūs esat izglābis Franciju, to nevar jums noliegt.

— Es izglābis Franciju, — iesaucās Bivā, — un mani iemet cietumā un noslēdz durvis!

— Jūs redzat sapnī cietumu, mans mīļais Bivā! — sacīja Dibuā, nespēdams savaldīt smieklus. — Durvīm priekšā tikai mazs krampītis, tām pat nav atslēgas. Jūs varat lūkoties pa logu Palē-Rojala dārzā, un nevienas restes to jums netraucē darīt. Brīnišķīgs skats! O, jūs te jutīsieties kā pats reģents!

— Bet mana istaba! Mana terase! — čukstēja Bivā, krēslā atkrizdams.

Dibuā, kuram bez Bivā mierināšanas, bija vēl ari citas lielas kārtojamas, izgāja no istabas, atstādams pie durvīm sargu.

Sada uzmanība nebija grūti saprotama: Dibuā baidījās, ka baumas par maršala Villjeruā arestēšanu varētu pamodināt arī aizdomas pret mūsu vientiesi, un lai, izvaicāšanas gadījumā, Bivā nevarētu atklāt, ka viņš visu atklājis; protams, šāda viņa atzīšanās pārtrauktu sazvērnieku darbību. Dibuā, turpretī, uzzinājis par viņu nolūkiem, vēlējās, lai tie turpinātu savu lietu līdz galam, lai tad vienā reizē izrēķinātos ar visiem šiem sazvērniekiem.

Ap pulksten astoņiem vakarā, tiklīdz sāka mesties krēsla, Bivā izdzirda kādu metālisku troksni, kas to ārkārtīgi uztrauca; viņš bija dzirdējis ļoti daudz bēdīgu nostāstu par cietumos nomocītajiem valsts noziedzniekiem; viņš uzlēca kājās, viss drebēdams, un pieskrēja pie loga. Palē-Rojala pagalms un dārzs bija ļaužu pilni; galerijās sāka mirdzēt ugunis; Bivā acis redzēja kustīgu, līksmu, gaišu dzīves ainu. Bivā smagi nopūtās, domādams, ka varbūt nu viņš pēdējo reizi skata šo jauko dzīvības un prieka pasauli. Sai brīdī atvērās viņa istabas durvis, viņš apgriezās, drebēdams, un ieraudzīja divus, sarkanās livrejās tērpušos sulaiņus, kas ienesa vakariņām klātu galdu. Metāliskā skaņa, kas tik ļoti bija uztraukusi Bivā, nebija nekas cits, kā sudraba trauku šķindoņa uz galda paplātes.

Bivā pirmā kustība bija pateikties Radītājam par to, ka nenovēršamā bojāeja, par kuru tas nupat bija domājis, pārvērtās visai patīkamā stāvoklī; bet tūdaļ viņam prātā ienāca citas domas: liktenīgā bojāeja tomēr neies secen, tā tikai piepildīsies citādā veidā. Tā vietā, lai to nogalinātu kā Zan-San-Peru vai hercogu Hizo, viņu noindēs, kā lielo Dofinu vai Burgundijas hercogu. Viņš ātri palūkojās abos sulaiņos, un viņu sejās tas it kā saskatīja kaut ko drūmu, kas tik skaidri lika noprast slepenos no-lukus. Un Bivā nolēma: neraugoties uz ēdienu vilinošo smaržu, viņš atteicās no barības, ļoti nopietnā balsī paziņodams, ka nevēlas ne ēst, ne dzert.

Abi sulaiņi saskatījās: šie viltnieki bija sapratuši Bivā jau no pirmā acu uzmetiena, un, nesaprazdami, kā gan nevar rasties ēstgriba, redzot fazāna cepeti, un kā gan nevar neslāpt, redzot pudeli šambertēna, viņi tomēr nojauta ieslodzītā aizdomas. Brīdi apspriedušies savā starpā, viens no viņiem piegāja pie Bivā, kas arvien atkāpās no tā, kamēr krāsns piespieda to apstāties.

— Godāts kungs, — līdzjūtīgi sacīja sulainis, — mēs saprotam jūsu bailes, bet, kā godīgi cilvēki, mēs nolēmām jums pierādīt, ka neesam spējīgi izdarīt ko tādu, par ko jUs turat mūs aizdomās. Tāpēc visā šai laikā, kamēr jūs te būsiet, mans biedrs un es pēc kārtas nogaišosim visus tos ēdienus un dzērienus, kas jums tiks pasniegti. Un mēs jutīsimies laimīgi, ja ar šo uzupurēšanos varēsim jūs kaut cik nomierināt.

— Kungs, — atbildēja mūsu vientiesis, nosarkdams aiz kauna, ka viņa slepenās domas uzminētas. — Jūs esat godīgs cilvēks, bet ticiet man, es patiešām nejūtos ne izsalcis, ne izslāpis, ka to jau teicu jums.

— Kāpēc tiepties, kungs, — sacīja sulainis, — tā kā es un mans biedrs vēlamies, lai jūs ne par matiņu par mums nešaubītos, tad mēs pierādīsim to darbos. Mans draugs Kontuā, — sacīja sulainis, apsēzdamies pie galda Bivā vietā, — papūlies man pasniegt dažas karotes šis zupas. Ielej arī no šis pudeles. Pietiek. Uz jūsu veselību, kungs!

— Godāts kungs, — atbildēja Bivā, izbrīnā noraudzīdamies sulainī, kas tik nekaunīgi mielojās viņa vietā,

— Esmu jums ļoti pateicīgs un vēlētos zināt, kā jūs sauc, lai savā sirdi paglabātu jūsu vārdu.

— Kungs, — pazemīgi atbildēja sulainis, — mans vārds ir Burginjons, bet manu draugu sauc par Kontuā. Rit būs viņa kārta jums pakalpot un, varu droši apg.d-vot, viņš to izdarīs lieliski. Nu, mans draugs Kontuā, gabaliņu fazāna un glāzīti šampanieša. Vai tu neredzi: lai pilnīgi izgaisinātu kunga aizdomas, man jānogaršo visi ēdieni un dzērieni! Tas ir grūts uzdevums, es to ļoti labi saprotu, bet kā gan lai iemanto godīgā cilvēka vārdu, neuzņemoties dažreiz tamlīdzīgus pienākumus? Uz jūsu veselību, Bivā kungs!

— Lai Dievs jūs sargā, Burginjona kungs.

— Tagad, Kontuā, pasniedz man desertu, lai Bivā kungam nebūtu šaubu ne par vienu ēdienu.

— Burginjona kungs, ticiet man, ja ari man būtu bijušas kādas šaubas, tad tagad tas galīgi izgaisušas.

— Nē, kungs, jums vel var būt šaubas dažās lietās. Kontuā, pasniedz man kafiju, bet gluži karstu. Es vēlos baudīt to, tāpat kā to būtu baudījis Bivā kungs, un esmu pārliecināts, ka viņš mīl karstu kafiju.

— Jā, kungs, gandrīz varošu, — atbildēja Bivā, palocīdamies, — citādu es to nekad nedzeru, ticiet man.

— Ahā, — sacīja Burginjons, garšodams kafiju un lūkodamies griestos, — jums taisnība, Bivā kungs. Kafija garšīga ir tikai karsta; auksta tā pilnīgi zaudē savu īpatnējo aromātu. Sī ir lieliska kafija. Kontuā, jāatzīst, tu proti cienījami apkalpot. Tagad palīdzi man iznest galdu. Tu, ceru, jau zini, cik nepatīkama ir ēdiena un dzēriena smaka tam, kas nevēlas ne ēst, ne dzert. Kungs, — Burginjons turpināja, atkāpdamies uz durvju pusi, kas mielasta laikā bija cieši aizvērtas, un kuras nu tas atvēra; viņa biedrs izbīdīja galdu no istabas, — kungs, ja jums kā ievajagas, tad tam jums ir trīs zvaniņi, viens pie gultas un divi uz kamīna; pēdējos dzirdam mēs, bet pirmo — jūsu kambarsulainis.

— Loti pateicos jums, kungs, — Bivā sacīja, — es nedomāju nevienu apgrūtināt.

— Nekautrējieties, Bivā kungs. Viņa augstība vēlas, lai jūs te justos ka savās mājās.

— Viņa augstība ir pārāk žēlīgs.

— Varbūt jums vēl kas vajadzīgs?

— Nē, vairāk nekas, mans draugs, nekas, — sacīja Bivā, tādas uzmanības aizkustināts. — Ļoti pateicos jums par visu!

— Es tikai izpildu savu pienākumu, kungs, — pazemīgi sacīja Burginjons, palocīdamies pēdējo reizi un aizvērdams durvis.

— Jāatzīst, — sacīja Bivā, nolūkodamies Burginjona aiziešanā, — ka ir ļoti daudz nepareizu sakāmvārdu. Saka, rupjš kā kalps, bet lūk, cilvēks, kas nupat izpildīja savu dienestu, bija tik laipns, ka laipnāku nevar vairs vēlēties. Apsolos vairs neticēt sakāmvārdiem, vai, ja arī ticēšu, tad tikai ar lielu izvēli.

To apsolījies, Bivā palika viens.

Nekas tā nesatrauc apetīti, kā labas pusdienas, kuru patīkamā smarža kutina jusu ožu. Pusdienas, kas uz brīdi atradās Bivā acu priekšā, pārspēja katru pavāra mākslu, par kādu nekad pat varbūt nebija ne sapņojis lāga vīrelis, un, sava tukšā vēdera graižu izmocīts, tas tagad jau sāka nožēlot savu lielo neuzticēšanos saviem vajātājiem, bet nu bija par vēlu. Bivā, protams, varēja pazvanīt Bur-ginjonam vai Kontuā un pavēlēt tiem vēl kaut ko atnest, bet viņš bija pārāk bailīga rakstura cilvēks, lai to uzdrošinātos darīt; viņš beidza ar to, ka sāka atcerēties sakāmvārdus, starp kuriem viņš atcerējās, kā tas viņam pašam likās, vispiemērotāko viņa pašreizējai situācijai: Qui dort dine^16.

Pie tā apstājies, viņš nolēma, pusdienām iztrūkstot, apmierināties ar miegu.

Bet, to nolēmis, viņš atkal sajuta bailes: vai tikai viņi nav nolēmuši izmantot miegu, lai to nogalinātu? Nakts ir sodu izpildīšanas laiks; viņš bieži bija dzirdējis no savas mātes par baldahīniem, kas, nolaizdamies, nomocīja gulošo, par gultām, kas nemanot nolaižas pazemē tik klusu, ka gulošais pat nepamostas; bez tam — slepenas durvis sienās, vai pat mēbelēs, viegli varēja istabā ielaist bendi. Sīs lepnās pusdienas, šie dārgie vīni, varbūt viņam tika sniegti ar nolūku, lai tas nenojauzdams tuvojošos galu, ciešāk iemigtu. Tas viss bija ļoti viegli iespējams. Un tā kā Bivā bija apveltīts ar lielu pašaizsargāšanās instinktu, viņš tūlīt ar sveci rokās uzsāka pamatīgu istabas apskati.

Atvēris visu skapju durvis, atrāvās kumodes atvilktnes un pēc iespējas rūpīgāk apskatījis savu gultu un visas mēbeles līdz pat vienkāršākajam krēslam, Bivā saritinājās gultā, baidīdamies izstiepties, un pabāza galvu zem spilvena, kad pēkšņi izdzirda kādus so|us. Viņa stāvoklī nebija iespējams aizsargāties, viņš sastinga, viņa sirds sažņaudzās, pieri pārklājā sviedri.

— Atvainojiet, — pēc dziļa klusuma brīža atskanēja balss, kas Bivā piespieda nodrebēt, — kungs, jūs varbūt meklējat savu nakts mici?

Bivā bija pilnīgi nevarīgs. Nebija nekādas iespējas novērst briesmas, ja tās draudēja. Viņš izvilka galvu no spilvena apakšas, paņēma sveci rokās un, ceļos nometies, lūdzoši lūkojās būtnē, kas viņu uzrunāja. Viņa priekšā stāvēja cilvēks melnās drēbēs un tā rokās atradās dažas lietas, kurās Bivā pazina drēbes.

— Jā, kungs, — atbildēja Bivā, priecīgi saķerdams savu pliko galvas virsu, kas spīdēja kā ievaskota, — jā, es meklēju savu naktsmici. Varbūt tas ir aizliegts?

— Nē, kungs, bet veltīgas meklēšanas vietā, jums labāk vajadzēja pazvanīt. Man ir tas gods izpildīt jūsu kambarsulaiņa pienākumus, un ja jums tas vēlams, es atnesu naktsmici un halātu.

To teicis, sulainis nolika gultā platu halātu un smalku, pēc pēdējas modes darinātu naktsmici ar rožainu lentu. Bivā, arvien vēl ceļos nometies, visu to uzlūkoja lielā izbrīnā.

— Kungs, vai jūs tagad nepavēlēsiet sevi izģērbt?

— Nē, kungs, nē! — iesaucās Bivā, uztraucies, bet smaidīdams' to visjaukāko smaidu, kādu vien bija spējīgs izraisīt savā sejā. — Nē, esmu paradis pats noģērbties, ļoti pateicos jums.

Sulainis izgāja, Bivā palika viens.

Tā kā istabas apskate bija beigusies, bet izsalkums arvien vairāk viņu spieda ilgoties pēc gultas, Bivā nopūzdamies sāka darboties ap savu nakts tualeti, istabas kaklā nolika sveci, lai nepaliktu gluži tumsā, un ļoti neapmierināts atlaidās vispatīkamākajā un mīkstākajā gultā, par kādu viņš, varbūt, bija dzirdējis tikai no savas mātes.

Bet atrasties gultā vēl nenozīmē gulēt; šo patiesību Bivā no piedzīvojumiem varēja pievienot tiem sakāmvārdiem, kas tam šķita nemaldīgi. Vai nu aiz bailēm, vai izsalkuma, Bivā pavadīja visnemierīgāko nakti un tikai pret rītu sāka iemigt, bet viņa miegs bija šausmu pilns. Viņš sapnī redzēja sevi noindētu ar jēra cepeti. Tad ienāca apkalpotājs un apvaicājās, kurā stundā kungam pasniegt brokastis.

Sis jautājums bija tik ciešā sakarā ar Bivā sapni, ka nelaimīgais nodrebēja, jau iedomājoties vien par barības uzņemšanu; viņa atbilde bija tikai dobjš vaids, kas sulainim likās pietiekoši saprotams, jo viņš tūlīt izgāja, piebilzdams, ka brokastis tiks tūlīt pasniegtas.

Bivā nebija pieradis ēst gultā; viņš tūlīt piecēlās un apģērbās. Tikko viņš bija pabeidzis šo darbu, ienāca Bur-ginjons un Kontuā ar brokastīm, tāpat kā vakar ar ēdamgaldu. Iesākās vakarējā skata atkārtošana, kuru mēs jau aprakstījām, tikai ar to starpību, ka tagad mielojās Kon-tuā, bet Burginjons viņu apkalpoja. Kad liela nonāca līdz kafijai, Bivā, kas jau kopš vakardienas nebija nekā ēdis, redzot kā no zelta kannas viņa iemīļotais šķidrums ielīst porcelāna krūzītē, bet no krūzītes taisījās jau ieceļot Kon-tuā rīklē, jā, tad Bivā vairs neizturēja un paziņoja, ka viņa vēders prasa kādu nodarbošanos, un tāpēc viņš vēloties, lai tam atstātu kafiju un paris maizītes. Sis paziņojums, likās, ne visai saskanēja ar to pienākumu, kuru bija uzņēmies Kontuā kungs; viņš aprobežojās tikai ar pāris karotēm šī smaržīgā dzēriena, kas līdz ar maizītēm un cukurdozi bija uzlikta uz paplātes. Pēc tam viltīgie apkalpotāji, smaidīdami, iznesa brokasla atliekas, pametuši diezgan jūtamas savas nesātības pēdas bārdā un ūsās.

Patiešām, Bivā nemaz nebija tāds muļķis, un tā kā nupat pavadīto nakti viņu nebija piemeklējis neviens ļauns notikums un viņš bija sveiks un vesels sagaidījis šo rītu, ar visām dzīves ērtībām apgādāts, tad viņš sāka saprast, ka, ja viņam ari ir ierobežota brīvība, aiz kādiem politis kiem iemesliem, tad tomēr nav iemesla baidīties par savu dzīvību; gluži otrādi, viņi pūlējās padarīt viņa dzīvi pēc iespējas patīkamāku. Pēc tam Bivā sāka sajust greznības patīkamo iespaidu, kas sagūsta ikkatru būtni, paplašina sirdi, ļauj sajust ērtību atmosfēru. Pēc tam viņš arī atzina, ka vakardienas pusdienas nebija ikdienišķas, atzina, ka gulta bija neparasti mīksta; atzina, ka šorīt nogaršotajai kafijai bija kāds sevišķs aromāts, kura trūka viņa mājas kafijai, kurai bija piejaukti cigoriņi. īsi sakot, vi;š nevarēja neatzīt, ka elastīgie, mīkstie krēsli, uz kuriem viņš sēdēja jau divdesmit četras stundas, bija daudz līksmāki, nekā vienkāršie krēsli viņa dzīvoklī. Viņu mocīja tikai nemiers, kuru, domājams, izjuta Batilde, nevarēdama sagaidīt to pārnākam mājās. Un viņam uz mirkli, tikai uz mirkli, ienāca prātā doma, — viņš neuzdrošinājās vairs atgādināt lūgumu Dibuā, atļaut viņam paziņot Batildei savu nepārnākšanas iemeslu, ienāca prātā doma izmest pa logu Palē-Rojala pagalma vēstuli. Taču viņš nevēlējās pasliktināt savu gūstniecības stāvokli, kas vēl bija paciešams.

So pārdomu sekas bija tās, ka Bivā pavadīja daudz mierīgāku rītu, nekā iepriekšējās dienas vakaru un nupat parlaisto nakti. No otras puses — viņa vēders, kuram mazliet darba sagādāja iebaudītā kafija un maizīte, modināja viņā patīkamu apetīti, kas ar baudu lika domāt par labām pusdienām. Ja vēl pieliekam to jauko skatu, kuru apbrīnot varēja gūsteknis, tad varam saprast, ka tas bez sevišķām raizēm un garlaicības spēja sagaidīt pusdienu.

Tieši pulksten vienos atvērās durvis un divi sulaiņi, tāpat kā vakar, ienāca gardiem ēdieniem apkrautu galdu. Bet šoreiz pie galda apsēdās pats Bivā, paziņodams, ka viņš ir pilnīgi pārliecināts par sava cienījamā saimnieka labvēlību pret viņu, pateicās Kontuā un Burginjonam par viņu pakalpojumiem, ko tie tik nesavtīgi tam izdarījuši, un pafūdza tos tagad apkalpot viņu. Abi sulaiņi saviebās, bet tomēr paklausīja.

Protams, Bivā priecīgais garastāvoklis tagad sasniedza savu augstāko pakāpi pateicoties lieliskajām pusdienām; Bivā ēda visus ēdienus, dzēra dažādos vīnus. Beidzot, iebaudījis garšīgo kafiju, ko tas līdz šim bija sev atvēlējis tikai svētdienās, Bivā noskaloja šo arābu nektāru ar mazu glāzīti liķiera un bija tuvu ekstāzei.

Vakariņas atstāja tādu pašu iespaidu. Bet tā kā Bivā mazliet vairāk nekā pusdienā, bija iebaudījis Sambertenas un Silljeras vīnus, tad ap pulksten astoņiem vakarā viņš atradās tādā stāvokli, kuru vieglāk attēlot krāsās, nekā ar spalvu. Kad ieradās kambarsulainis, lai atklātu tam gultu, Bivā vairs nebāza savu galvu zem spilvena, kā tas notika vakar, bet sēdēja krēslā, kājas atbalstījis pie kamina un maigā balsī dziedāja savu iemīļoto dziesmiņu.

Salīdzinot ar iepriekšējo vakaru, tas jau apliecināja augstu gara lidojumu. Ar to vien vēl nebija beigas: kad sulainis, tāpat kā vakar, piedāvājās Bivā izģērbt, tas, nespēdams atrast piemērotus vārdus, labvēlīgi pasmaidīja, pēc tam izstiepa roku, atļaudams novilkt svārkus, pēc tam — kāju, lai to noautu, bet, neraugoties uz savu neparasto labvēlīgo noskaņojumu, tomēr jāpiebilst, ka viņa iedzimtā kautrība neatļāva tam izģērbties tālāk sveša cilvēka klātbūtnē. Palicis viens, viņš pats pabeidza izģērbšanos.

Šoreiz Bivā saldi izstiepās gultā, aizmiga jau pēc dažām minūtēm un sapnī redzēja, ka viņš ir turku sultāns un viņam ir trīssimt sievas un septiņi simti verdzenes.

Mūsu pienākums piebilst, ka šis bija pirmais sapnis, ko nevarēja saukt par nevainīgu visā viņa nevainīgajā dzīvē.

Bivā atmodās svaigs, kā naktī atplaucis rozes zieds. Viņu mocīja tikai viens: Batildes nemiers. Bet citādi viņš jutās laimīgs.

Brokastis, protams, neaizdzina viņa jautro garastāvokli, gluži otrādi, pavaicājis, vai viņš drīkst rakstīt lūgumu viņa eminencei, Kambrejas bīskapam, un saņēmis atbildi, ka nav aizliegts viņam to darīt, viņš lika atnest tinti un papīru, kas tūlīt arī tika izdarīts, pēc tam izņēma no kabatas spalvu asināmo nazīti, no kura tas nekad nešķīrās, rūpīgi noasināja spalvu un savā glītrakstā sāka rakstīt aizkustinošu lūgumu, kurā lūdza atjauju, gadījumā, ja viņa gūstniecība ieilgtu, satikties ar Batildi vai vismaz paziņot tai, ka viņš, atskaitot brīvību, necieš nekādas neērtības, pateicoties žēlastībai, ko tam parāda viņa eminence, pirmais ministrs.

Sis lūgumraksts, kurā Bivā savu kaligrāfa mākslu parādīja no vislabākās puses, un kurā lielie burti bija ietērpti dažādās augu, koku un dzīvnieku figūrās, nodarbināja mūsu skrīveri no brokastīm līdz pusdienai. Sēzdamies pie galda, viņš lūgumu nodeva Burginjonam, likdams tam nodot to personīgi pirmajam ministram, piebilzdams, ka viņu pie pusdienu galda spēs apkalpot Kon-tuā viens pats. Pēc stundas ceturkšņa atgriezās Burgin-jons un paziņoja Bivā kungam, ka bīskapa nav mājās, bet ka viņa lūgums nodots personai, kas ar viņu kopīgi rūpējas par valsts likteni, un ka šī persona pavēlējusi viņam novest Bivā kungu pie šis personas tūlīt pēc pusdienām, bet lai viņš nesteidzoties ar ēšanu, jo arī šī persona tagad sēdot pie mielasta galda. Izmantodams šo atļauju, Bivā nogaršoja labākos ēdienus, iebaudīja labākos vīnus, beidzot, iebaudīja ari kafiju un savu glāzīti liķiera, un visu to pabeidzis, noteikti paziņoja, ka viņš ir gatavs ierasties pie pirmā ministra palīga.

Sargam bija dota pavēle laist garām Bivā, kurš Bur-ginjona pavadits, arī nekavējās to izdarit. Brīdi viņi gāja pa koridoriem, pēc tam devās lejā pa garām kāpnēm, beidzot sulainis atvēra durvis un paziņoja par Bivā ierašanos.

Bivā atradās it kā kādā laboratorijā, kas bija ierīkota apakšējā stāvā, kādus četrdesmit gadus veca cilvēka priekšā, kuru viņš kādreiz bija kaut kur redzējis; šis cilvēks, diezgan vienkāršā apģērbā, sekoja kādai ķīmjskai reakcijai, kas notika karsta pavarda riekšā, un likās, bija ļoti aizņemts. Ieraudzījis Bivā, tas pacēla galvu un ziņkāri palūkojās viņā.

— Jūs esat Zans Bivā kungs? — tas jautāja.

— Jūsu padevīgs kalps, — Bivā atbildēja, palocīdamies.

— Bīskapam rakstītais lūgums ir jūsu roku darbs?

— Manas personīgās rokas rakstīts.

— Jums skaists rokraksts.

Bivā, palocījās lepnā pazemībā.

— Dibuā, — sacīja nepazīstamais, — man stāstīja par pakalpojumu, ko jūs mums esat sniedzis.

— Jūs esat pārāk laipns, godāts kungs, — Bivā nomurmināja, — tas ir nieks.

— Kā, nieks, — turpināja nepazīstamais, — gluži otrādi, Bivā kungs, tas ir liels pakalpojums! Un lūk, jums pierādījums: ja jūs kaut ko vēlaties no reģenta, es uzņemos viņam nodot jusu lūgumu.

— Žēlīgais kungs, — sacīja Bivā, — ja jau nu jūs vēlaties parūpēties par mani pie viņa karaliskās augstības, tad esiet tik laipns un sakiet viņam, ka tiklīdz viņa lietas būs uzlabojušās, es lūdzu to, ja tikai tas viņu pārāk neapgrūtina, lai tas pavēl man izmaksāt algas parādu.

— Algas parādu, Bivā kungs? Ko jus ar to vēlaties teikt?

— Es vēlos teikt, kungs, ka man ir tas gods kalpot karaliskajā bibliotēkā, luk, jau gandrīz sešus gadus un katra mēneša beigās mums atbild, ka kasē nav naudas.

— Cik liela ir šī summa?

— Ja te būtu papīrs un spalva, es jums tūlīt to aprēķinātu.

— Bet tā apmēram? Saskaitiet.

— Apmēram pieci tūkstoši trīssimt livru.

— Un jus vēlaties, lai to jums samaksā, Bivā kungs?

— Neslēpšu jums, tas man būtu ļoti patīkami.

— Tas viss jūsu lūgums?

— Pilnīgi viss.

— Bet vai jus neko neprasāt par jūsu pakalpojumu Francijai?

— Es lūdzu atļauju, paziņot manai audzēknei, kas droši vien dzīvo lielās raizēs par mani, nezinādama, kur esmu palicis, lai viņa neuztraucas, jo es atrodos Palē-Rojalā. Un, ja es pārāk neizmantoju jūsu laipnību, es pat palugtu atļaut viņai mani apciemot; bet ja otro lūgumu nebutu iespējams izpildīt, es būšu ļoti apmierināts, jo jūs izpildīsiet pirmo.

— Mēs izdarīsim labāk, Bivā kungs. Apstākļi, kuru dēļ mēs jūs aizturējām, ir novērsti, un mēs jūs atbrīvojam. Tātad, jūs pats varat iet un pateikt savai audzēknei visu, ko vēlaties.

— Kā! Vai patiešām es vairs nesēdēšu tai istabā, kungs? Vai patiešām es esmu brīvs?

— Jūs varat iet, kurp vēlaties.

— Bušu par to jums mūžīgu pateicību parādā un nekad nespēšu jums izteikt visu manu pateicību.

— Atļaujiet, Bivā kungs, vēl pāris vārdus.

— Ar lielāko prieku uzklausu jūs.

— Es jums atkārtoju, ka Francija jums ir pateicību parādā un viņas pienākums atalgot jums jūsu pūles. Tāpēc uzrakstiet ziņojumu reģentam, uzrakstiet, cik jums ir parādā, aprakstiet viņam savu stāvokli, un ja jūs kaut ko vēlaties, izsakiet skaidri savu vēlēšanos. Es jums galvoju, ka jūsu vēlēšanās tiks izpildīta.

— Jūs esat pārāk laipns pret mani, kungs, un es katrā ziņā to izmantošu. Tātad, es varu cerēt, ka no pirmajām valsts kasē ienākušajām summām? ...

— Jums samaksās visu jūsu algu, par to es galvoju.

— Kungs, jau šodien es varu nosūtīt lūgums reģentam?

— Un rit jūs saņemsiet naudu!

— Ak, kungs, cik daudz uzmanības!

— Ejiet, Bivā kungs, iepriecināt savu audzēkni, kura, domājams, jūs nepacietīgi gaida.

— Jums taisnība, kungs, bet lik priecīgas ziņas var vēl mirkli uzgaidīt. Uz redzēšanos, kungs, uz redzēšanos. Ak, atvainojiet, atvainojiet manu nepieklājību, kā jūs sauc?

— Fīlipa kungs.

— Uz redzēšanos, Fīlipa kungs.

— Ardievu, Bivā kungs, uzgaidiet vēl minūti, es tūlīt pavēlēšu jūs izlaist.

Viņš pazvanīja, ienāca sulainis

— Pasauc Ravanu.

Sulainis izgāja, pēc pāris minūtēm ienāca gvardes virsnieks.

— Ravan, — sacīja Fīlips, — pavadiet šo cienījamo cilvēku līdz Palē-Rojala vārtiem, viņš var iet, kur tam patīk.

— Tas tiks izpildīts, monsinjor, — atbildēja jaunais virsnieks.

Bivā acis mazliet apmiglojās, un viņš jau gribēja atvērt muti, lai pavaicātu, kas ir šis cilvēks, kuru sauc par monsinjoru, bet Ravans neļāva tam vairs ilgāk te uzkavēties.

— Iesim, kungs, — tas sacīja, — es jūs gaidu.

Bivā savādām acīm vēroja te Fīlipu, te virsnieku, bet tā kā pēdējais nesaprata viņa apmulsumu, tad otrreiz atkārtoja tam aicinājumu viņam sekot.

Bivā nu paklausīja, izņēmis kabatas lakatiņu un no noslaucīdams lielās sviedru lāses no savas pieres.

Pie durvīm sargs gribēja atturēt Bivā.

— Ar viņa karaliskās augstības reģenta kunga pavēli Bivā atbrīvots, — sacīja Ravans.

Sargs atdeva godu un izlaida Bivā.

Bivā domāja, ka viņu šai brīdī ķērusi trieka, viņa kājas sāka grī|oties, viņš piespiedās sienai.

— Kas jums noticis, kungs? — jautāja viņam viņa pavadonis.

— Atvainojiet, kungs, — čukstēja Bivā, — vai patiešām tā persona, ar kuru nupat man bija tas gods runāt...

— Ir pats reģents, — atbildēja Ravans.

— Nevar but! — iesaucās Bivā.

— Ļoti var būt, — atbildēja jaunais cilvēks, — un patiešām tā arī ir.

— Kā tad tā, pats reģents man apsolīja izmaksāt manu algu? — iesaucās Bivā.

— Nezinu, ko viņš jums apsolīja, bet to, ka monsin-jors man pavēlēja jūs pavadīt, to es ļoti labi zinu, — sacīja Ravans.

— Bet kāpēc viņš man teica, ka viņu sauc Fīlips?

— Protams, Orleānas Filips.

— Jā, jā, jā! Filips ir viņa vārds, to taču visi zina. Ak, mans Dievs, cik jauks cilvēks ir šis monsinjors reģents! Un, ja es padomāju, ka ir vēl tādi nelieši, kas kaļ jaunus plānus pret viņu, pret cilvēku, kas apsolīja izmaksāt man manu algu! Nepietiek pakārt vien šādus neliešus! Vai nav tiesa, kungs? Tiem dzīviem jānovelk āda, tie dzīvi jāsacērt gabalos! Nudien, pēc manām domām, tie dzīvi jāsadedzina sārtā! Vai nav liesa, jūs taču domājat tāpat?

— Es, kungs, — Ravans atbildēja iesmiedamies, —nenodarbojos ar tik nopietnām lietām. Mēs jau esam iznākuši uz ielas. Es ļoti labprāt pavadītu jūs tālāk, bet pēc pusstundas monsinjors brauc uz Sellu, un tā kā viņš pirms aizbraukšanas, domājams, dos man vēl dažas pavēles, tad man par lielu nožēlošanu, esmu spiests no jums atvadīties.

— Es vēl dziļāk to nožēloju, kungs, — ļoti laipni sacīja Bivā, uz jaunā cilvēka tikko manāmo palocīšanos atbildēdams ar tik zemu palocīšanos, ka tad, kad Bivā pacēla galvu, jaunais cilvēks jau bija pazudis.

Kad virsnieks bija pazudis, Bivā kļuva pilnīgi brīvs un šo brīvību izmantodams, sāka soļot pa Viktuara ielu līdz Tan-Perdī ielai, un tajā iegriezās tai brīdī, kad d’Ar-mantala zobens notrieca gar zemi kapteini Rokfinetu.

Sai brīdī nabaga Batilde nekā nenojauzdama, kas notiek kaimiņa istabā, ieraudzīja savu audžutēvu un izsteidzās to sagaidīt kāpnēs. Bivā un Batilde satikās kāpnēs starp otro un trešo stāvu.

— Ak, tētiņ, mīļais tētiņ! — sauca Batilde, kāpdama pa kāpnēm. Bivā apkampusi un skūpstīdama to ik pie katra soļa. — No kurienes jūs? Kas bija noticis ar jums? Kur jūs bijāt pazudis kopš pirmdienas? Cik mēs ļoti bijām uztraukušās — es un Nanete! Droši vien ar jums bija noticis kaut kas ārkārtīgs?

— O, pat ticēt grūti, kas ar mani notika, — sacīja Bivā.

— Dieva dēļ, pastāstiet man to, tētiņ. No kurienes jūs pašreiz nākat?

— No Palē-Rojala.

— Kā, no Palē-Rojala? Bet pie kā gan jūs bijāt Palē-Rojalā?

— Pie reģenta.

— Jūs pie reģenta! Bet ko jūs tur darījāt pie reģenta?

— Mani turēja cietumā.

— Cietumā! Jūs!

— Jā, valsts cietumā.

— Bet, kādēļ? Jūs, cietumā!

— Tāpēc, ka es izglābu Franciju.

— Ak, mans Dievs! Mans Dievs! Tētiņ, atmostieties, jūs, liekas, esat prātu zaudējis! — Batilde iesaucās.

— Nē, paldies Dievam, vēl ne; bet nevarētu jau arī gan brīnīties, ja no visa piedzīvotā, galva būtu kļuvusi mazliet vājāka.

— Bet pastāstiet taču, es jūs lūdzu.

— Iedomājies, tur bija kāda sazvērestība pret reģentu.

— Ak, mans Dievs! Ko jūs sakāt!

— Un arī es tur piedalījos.

— Jūs?

— Jā, es pats to nemaz nezinādams, protams. Tu pazīsti princi Listneju?'“

— Tālāk?

— Kāds gan tas princis, mans bērns! Viltus princis!

— Bet tās kopijas, kuras jus viņam pārrakstījāt?

— Manifesti, uztraucošas proklamācijas, slepeni ziņojumi. Un to visu, Batilde, atklaju es.

— Jūs! — Batilde izbailēs iesaucās.

— Jā, es. Es, kuru pats reģents nosauca par Francijas glābēju, es, kuram viņš apsolīja izmaksāt visu algu.

— Jūs pieminējāt sazvērniekus. Vai neziniet tos nosaukt vārdos?

— Lūk, viņi: de Mēna kungs, iedomājies, šis klibais vīrelis uzdrošinājies sacelties, un pret ko? Pret reģentu! Pēc tam kāds grafs Lavals, marķīzs de Pompadūrs, barons de Valē, princis Cellamare, abats Brigo. Un arī šis nabaga abats ar viņiem! Iedomājies, es taču pārrakstīju to personu sarakstu kopiju ...

— Pagaidiet, — Batilde ieminējās, bailēs trīcēdama,

— vai šai sarakstā jūs neredzējāt vardu... vārdu... kavaliera Raula d’Armantala vārdu?

— 0, protams! — iesaucās Bivā. — Kavalieris Rauls d’Armantals, kas ir sazvērnieku vadonis! Bet reģentam viņi visi jau ir zināmi. Šovakar viņus visus sagūstīs, bet rit jau tos pakārs vai nocirtīs tiem galvas.

— Ak, tētiņ, ko jūs esat izdarījis! — iekliedzās Batilde, rokas lauzīdama. — Jūs esat pazudinājis cilvēku, kuru es mīlu! Bet, zvēru pie savas mātes piemiņas, arī es miršu, ja viņš mirs!

Un, atcerējusies, ka viņa, varbūt, vēl pagūs brīdināt Raulu par draudošajam briesmām, Batilde pameta Bivā kā sastingušu, izskrēja no istabas, nosteidzās pa kāpnēm, pāris lēcienos pārlidoja šaurajai ieliņai, uzskrēja pa kaimiņmājas kāpnēm un visa drebēdama, gandrīz bez dzīvības, atvēra d’Armantala istabas durvis — un meitene ieraudzīja kapteiņa Rokfineta līķi, pamestu asinīs uz grīdas.

Batilde tik maz bija sagaidījusi ieraudzīt šādu skatu, ka nepārdomājusi, ka ar to varētu kaitēt savam mīļotajam, atkāpas uz durvju pusi un sāka saukt pēc palīdzības, bet aizsniegusi slieksni — vai nu spēkus zaudējusi, vai arī kājai paslīdot asinīs — pakrita uz grīdas, šausmīgi iekliegdamās.

Sis kliedziens lika saskriet kaimiņiem un tie atrada Batildi nesamaņas stāvoklī; viņa krītot bija stipri sasitusi galvu pie durvju stenderes.

Balildi nonesa pie Denī kundzes, kas parūpējās sniegt viņai visdažādāko palīdzību.

Kas attiecas uz kapteini Rokfinetu, tad neatrodot viņa kabatās neviena tāda papīra, kas noskaidrotu viņa personību, viņa līķi nogādāja morgā, kur to pēc trim dienām atrada Norrnandiete.

Dievs dara

Pa to laiku d’Armantals galopā devās projām, sajuzdams, ka nedrīkst kavēties ne minūti, lai novērstu tās sekas, kas Rokfineta nāves gadījumā varētu iznīcināt viņam uzticēto svarīgo uzdevumu, un tāpēc, cerēdams pēc kādām pazīmēm atrast tos, kam vajadzēja piedalīties šajā lielajā drāmā, viņš pa bulvāriem aizauļoja sv. Mārtiņa vārtu virzienā; tos sasniedzis un pagriezies pa kreisi, viņš nokļuva zirgu tirgu; te divpadsmit vai piecpadsmit kapteiņa Rokfineta savervētie cilvēki gaidīja sava priekšnieka pavēli.

Bet kā jau nelaiķis kapteinis bija teicis, neviens nespēja parādīt viņam šos cilvēkus, kas bija ģērbušies tādās pat drēbēs kā visi citi, un kas, varbūt, pat paši nepazina viens otru. Un tā d’Armantals izmeklējās veltīgi; visi šie cilvēki viņam bija sveši: pircēji un pārdevēij viņam likās tik maz nodarbināti ar citām lietām, kas nesaistījās ar tirgošanos, ka pēc pāris veltīgiem mēģinājumiem tuvoties personām, kurās viņš cerēja atrast pārģērbušos kapteiņa Rokfineta cilvēkus, viņš pārtrauca šo cilvēku meklēšanu, starp šiem seši simti tirdziniekiem. Izvaicāt tos bija pār?k bīstama lieta, — kļūdīšanās varētu sagādāt visai ļaunas sekas. Viņa stāvoklis bija ļoti grūts. Bez šaubām, d’Ar-mantalarn bija uzsmaidījusi laime novest pasākumu līdz galam, bet ar kapteiņa Rokfineta nāvi viņš pats bija iznicinājis šo iespēju. D’Armantals košļāja savas lūpas, plosīja savas krūtis, jādelēja uz priekšu un atpakaļ pa tirgus laukumu, arvien vēl cerēdams, ka kāds nejaušs gadījums viņu izraus no šīs grūtās situācijas. Bet laiks gaja, tirgū viss norisinājās savā parastajā gaitā, neviens viņu neuzrunāja un tie divi zemnieki, kuriem viņš bezcerīgi pateica pāris divdomīgus vārdus, izvalbīja acis un tik naivi iepleta mutes, ka d’Armantals tūlīt pārtrauca san;,;u, pārliecinājies par savu kļūdīšanos.

Pulkstenis nosita pieci.

No Scilas abatijas reģents atgriezīsies ap pulksten

astoņiem vai deviņiem vakarā. Nevarēja vairs kavēties, jo vairāk tāpēc, ka šī bija pēdējā izdevība mūsu sazvērniekiem, kuri gaidot ik brīdi paši savu arestu, bija spiesti likt uz spēles dzīvību. D’Arrnantals neslēpa savu grūto stāvokli: viņš pats bija tas, kas sev lūdza šo smago uzdevumu, tātad, viņš bija par visu atbildīgs; no otras puses, viņš atradās tādā stāvoklī, kad varonība kļūst nevarīga, kad cilvēka gribu ieslēdz neiespējamība, kad atliek vairs tikai viens līdzeklis: atzīt savu nespēku un lūgt palīdzību no tiem, kas šo palīdzību gaidīja no viņa.

D’Armantals bija noteikts cilvēks, kas ilgi nedomāja. Viņš pēdējo reizi izgāja cauri tirgum, bet viņš redzēja tās pašas vienaldzīgās sejas; tad viņš aizauļoja pa bulvāriem uz sv. Antonija priekšpilsētu, pie mājas nr. 15 viņš nolēca no zirga, devās namā un uzkāpa piektajā stāvā. Atvēris mazas istabas durvis, viņš savā priekšā ieraudzīja Mēnas hercogieni, grāfu de Lavalu, marķīzu de Pompadūru, baronu de Valē, Malezjē un abatu Brigo.

Viņu ieraugot, visi priecīgi iesaucās.

D’Armantals izstāstīja visu: Rokfineta prasības, tām sekojošo strīdu un, beidzot, divkauju, kas pārtrauca šo strīdēšanos; viņš pavēra savu apģērbu uz krūtīm un parādīja asiņaino kreklu, pēc tam pastāstīja par savu veltīgo cerību uzmeklēt kapteiņa Rokfineta ļaudis, lai viņa vielā uzņemtos to vadību; pastāstīja par savu veltīgo jā-delēšanu pa tirgus laukumu un beidza ar to, ka lūdza palīgos Lavalu, Pompadūru un Valē. Viņi tūlīt izteica savu gatavību sekot tam visur un izpildīt visas viņa pavēles.

Tātad, lieta vēl nebija galīgi zaudēta. Četri droši un varonīgi vīri, kas rīkojās savā labā, protams, varēja aizvietot los divpadsmit vai piecpadsmit klaidoņus, kas rīkojās tikai nelielas peļņas dēļ — par kādiem pārdesmit lui-doriem katrs. Zirgi bija apsegloti, paši viņi bija labi apbruņoti. D’Avranšs vēl nebija devies ceļā, tātad, viņu skaits vēl pavairojās par vienu uzticamu cilvēku; aizsūtīja pēc četrām samta maskām, lai pēc iespējas labāk apslēptu reģenta nolaupītāju sejas. Pie Mēnas hercogienes palika tikai Malezjē sava cienījamā vecuma dēļ un abats Brigo, kā garīdznieks, kam neklājas piedalīties tādā pasākumā. Kā satikšanās vietu izraudzījās Sen-Mandi, un tad tie aizgāja katrs pa savu ceļu, lai nevienā nemodinātu nekādas aizdomas. Pēc stundas visi pieci sazvērnieki atkal salikās un tad devās mežā pa Sellas ceļu, starp Vensenu un Nožani pie Marnas.

Pils tornī pulkstenis nosita seši.

D’Avranšs bija izzinājis, ka reģents devies ceļā uz Sellas abatisti pulksten trijos, bez svītas un miesassargiem. Tas izbraucis četrjūgu karietē, ko vadījuši divi žokeji. Karietei priekšā jājis tikai viens jātnieks. Tātad, nebija sagaidāma nekāda pretošanās. Nolaupīto reģentu nogādātu līdz Sarantonai, kur, kā jau mēs sacījām, pasta priekšnieks bija Mēnas hercogienes uzticības persona. Tur to ievedīs pagalmā un tūlīt aizvērs vārtus, pēc tam to iesēdinās jau iepriekš sagatavotā ceļojuma karietē ar kučieri. D’Armantals un Valē apsēdīsies tam blakus un tad steigšus turpinās ceļu pāri Marnai pie Altorfas, pāri Senai pie Velleneva-Sen-2orža, no turienes dosies uz Grand-Bo un Monterī, no kurienes vairs nav tālu Spānijas robeža. Ja kādā pasta stacijā reģents sāktu kliegt pēc palīdzības, d’Armantals un Valē tam piedraudēs; ja draudi nelīdzēs, viņiem līdzi būs slavenā ceļojuma apliecība, kurā teikts, ka palīdzību saucošais nav nekāds princis, bet vājprātīgais, kas uzdodas par reģentu, un kuru uzdots nogādāt Saragosā. Taisnība, tas skanēja mazliet pārdroši, bet tamlīdzīgas lietas jo labāk izdodas vēl arī tāpēc, ka tie, pret ko tās vērstas, nemaz to nenojauš.

Pulkstenis nosita septiņi, un, beidzot arī astoņi.

D’Armantals un viņa palīgi priecīgi noraudzījās, kā pienāk nakts, kas kļuva arvien tumšāka. Divas vai trīs pasta karietes veltīgi satrauca sazvērniekus, toties šis apstāklis sekmēja viņiem sagatavoties īstajam uzbrukumam. Ap pusdeviņiem palika tik tumšs, ka trīs soļu atstatumā vairs nevarēja saredzēt cilvēku; nenoteiktu bai|u sajuta sajaukusies ar gaidīšanu, kas sākumā gluži dabīgi uztrauca mūsu sazvērniekus, tagad pārvērtās satrauktā nepacietībā.

Pulksten deviņos kļuva sadzirdams kāds troksnis.

D’Avranšs pieplaka mei un diezgan skaidri varēja sadzirdēt tuvojošās karietes riteņu troksni. Pēc kāda brīža ceļa līkumā kļuva saredzams gaišs punktiņš. Sazvērnieki viegli nodrebēja. Jādomā, tā bija jātnieka lāpa. Drīz vien izgaisa visas šaubas: parādījās kariete ar divām laternām. D’Armantals, Pompadūrs, Valē un Lavals pēdējo reizi paspieda viens otram roku, uzlika sejām maskas un pasteidzās ieņemt katrs savu, jau iepriekš izraudzīto vietu.

Pa to laiku kariete ātri tuvojās; patiešām, viņā sēdēja Orleānas hercogs. Liesmojošās lāpas gaisma bija redzams tā jātnieka sarkanais tērps, kas jāja soļu divdesmit karietei pa priekšu. Ceļš bija kluss un tukšs; likās, visi apstākļi bija labvēlīgi mūsu sazvērniekiem. D’Armantals palūkojās savos palīgos: d’Avranšs ceļa vidū izlikās piedzēries, Lavals un Pompadūrs stāvēja ceļa malā, viņiem priekšā Valē aplūkoja savas pistoles; jātnieks, abi žokeji un pats reģents, likās, bija pilnīgi pārliecināti, ka tiem nedraud nekādās briesmas un pat paši it kā traucās izliktajos slazdos.

Kariete ripoja arvien tuvāk: jātnieks jau bija pajājis garām d’Armantalam un Valē un gribēja jau nogrūst no ceļa d’Avranšu, bet tas, paliecies, saķēra zirga pavadu, izrāva lāpu un tūlit to nodzēsa. To redzot, žokeji gribēja griezt karietes zirgus atpakaļ, bet bija jau par vēlu. Pompadūrs un Lavals, ar pistolēm rokās piespieda tos apstāties; tai pašā brīdī d’Armantals un Valē pieskrēja karietes durtiņām, izdzēsa laternas un paziņoja reģentam, ka viņi saudzēs tam dzīvību, ja viņš nepretosies. Bet, ja tas domā aizsargāties vai saukt pec palīdzības, viņi būšot spiesti pielietot spaidus.

D'Armantals un Valē ļoti labi zināja, cik liela bija reģenta drošsirdība, un tāpēc mazliet pabrīnījās, kad tas mierīgi atbildēja:

— Labi, kungi, esmu ar mieru braukt jums līdzi, kur vien jums patīk.

D’Armantals un Valē paskatījās uz lielceļa un ieraudzīja Lavalu, Pompadūru un d’Avranšu, kas pašreiz mežā ieveda jātnieku, abus žokejus, jātnieka zirgu un arī divus citus, no karietes izjūgtus zirgus. Kavalieris d’Armantals nolēca no sava zirga un uzlēca vienā karietē iejūgtā zirgā; Lavals un Valē savos zirgos nostājās blakus karietes durvīm. Nu kariete devās auļos ceļā, nogriezās uz pirmā ceļa pa kreisi, no turienes iegriezās blakus alejā un tad tumsā devās uz priekšu Sarantorias virzienā. Viss bija tik veikli izdarīts, ka nolaupīšana ilga varbūt tikai kādas piecas minūtes, bez kliedzieniem un bez mazākās pretošanās, šoreiz sazvērniekiem uzsmaidīja laime.

Bet aizsniedzis alejas galu, d’Armantals ieraudzīja pirmo kavēkli: nejauši vai ar nolūku — ceļa šķērslis bija nolaists. Vajadzēja nogriezties no šī ceļa un izraudzīties citu. Kavalieris pagrieza zirgus atpakaļ un izraudzījās citu virzienu. Uz brīdi palēninātais brauciens atkal devās tālāk iepriekšējā tempā.

Kavaliera izraudzītais jaunais ceļš veda uz krustcelēm; no turienes viens ceļš veda taisni uz Sarantonu; nevarēja vairs kavēties, katrā ziņā vajadzēja doties tālāk taisni pa šo ceļu. Uz mirkli d’Arinantalam likās, ka tas tumsā redzētu cilvēkus, bet šie tēli izgaisa tumsā, un kariete ripoja tālāk. Netālu no krustcelēm d’Armantalam likās, ka viņš dzird zirgu iezviedzamies, ieroču šķindoņu, kas līdzinājās zobenu izraušanai no makstīm, bet acīmredzot nodomādams, ka tā ir lapu šalkoņa vai kāds cits tamlīdzīgs troksnis, kam nav nozīmes piegriezt vērību un kuras dēļ nav vērts apstāties un kavēt laiku, viņš turpināja braukt tālāk nakts tumsā ar agrāko ātrumu.

Bet, piebraucis ceļu krustojumam, d’Armantals ieraudzīja savādu parādību: kaut kas, kā siena, noslēdza visus ceļus, kas no šejienes veda uz visām pusēm; acīmredzot, kaut ko gaidīja. D'Armantals tūdaļ apturēja karieti un gribēja griezties atpakaļ, bet tāda pati siena tagad atradās arī aizmugurē; tai pašā mirklī viņš dzirdēja Valē un Lavaiu iekliedzamies: «Mēs esam ielenkti, glābieties, kas var!» un tie abi, pametuši karieti, iecirta piešus savu zirgu sānos un pazuda mežā. Bet d’Armantalam nebija iespējams viņiem sekot, jo tas jāja karietē iejūgtā zirgā. Un tā kā vairs nebija iespējams izbēgt šai dzīvajai sienai, kas, kā viņš to vēlāk redzēja, nebija nekas cits, kā musketieru eskadrons, tad kavalieris nolēma to apgāzt, iespieda piešus sava zirga sānos un, galvu pieliecis, pistolēm rokās, mēģināja izlauzties uz tuvākā ceļa, nedomādams par to, kurp šis ceļš aizved. Bet viņš nebija vēl paguvis aizauļot ne desmit lēcienus, kad lode ķēra galvā viņa zirgu, kas tūlīt nogāzās, uzguldamies vienai jātnieka kājai.

Tai pašā brīdī desmit jātnieki nolēca no saviem zirgiem un metās virsū d’Armantalam, kas uz labu laimi izšāva no vienas pistoles, bet otru pielika savām krūtīm, lai nošautos, bet nepaguva to izdarīt; divi musketieri saķēra viņa rokas, bet četri citi to izvilka no zirga apakšas.

Tagad no karietes izsēdināja šķietamo reģentu, kas nebija nekas cits, kā pārģērbts sulainis, un viņa vietā karietē iesēdināja d’Armantalu. Viņam blakus apsēdās divi virsnieki.

Nošautā zirga vietā, karietē iejūdza citu, un tad kariete devās ceļā jaunā virzienā, musketieru eskadrona ielenkta.

Pēc stundas ceturkšņa kariete pārbrauca uzceļamo tiltu, atvērās smagas durvis, un d’Armantals tumšā velvē izgāja caur dzelzs vārtiem, aiz kuriem to sagaidīja kāds virsnieks pulkveža mundierī.

Tas bija Delone, 'Bastīlijas komandants.

Tagad, ja mūsu lasītāji vēlas zināt, kādā kārtā tika izjaukta šī sazvērestība, lai viņi atceras Dibuā un Filonas sarunu.

Pirmā ministra draudzene, kā to jūs atceraties, kapteini Rokfinetu turēja aizdomās kādā neatļautā lietā; viņa to paziņoja Dibuā ar noteikumu, ka kapteiņa dzīvība netiks apdraudēta.

Pēc dažām dienām Filona redzēja pie sevis d’Arman-talu, pazina viņā to kungu, kas jau reiz bija vaicājis pēc kapteiņa; viņa tam sekoja un blakus istabā noklausījās viņu sarunā pa sienā izurbtu caurumu.

Tā viņa uzzināja nodomu sagūstīt reģentu, kad tas atgriezīsies no Sellas abatijas. Tai pašā vakarā viņa visu to paziņoja Dibuā, kas, lai noķertu sazvērniekus nozieguma vietā, pavēlēja Burginjonam pārģērbties reģenta drēbēs, un ielenca Vensenas mežu ar musketieru, kavalēristu un dragūnu ķēdi.

Nupat mēs redzējām šīs viltības rezultātu. Sazvērnieku vadoni noķēra nozieguma vietā, bet tā kā ministrs zināja arī visu citu sazvērnieku vārdus, tad tiem vairs nebija iespējams izkļūt no tīkliem, kurus tik veikli bija izlicis Dibuā.

20. Pirmā ministra atmiņa

Kad Batilde atvēra acis, viņa gulēja gultā Emīlijas istabā; Mirza gulēja pie viņas kājām; abas māsas sēdēja pie gultas galvgaļa, bet bēdu salauztais Bivā sēdēja istabas kaktā, galvu par krūtīm noliecis un rokas uzlicis saviem ceļiem.

Sākumā viņas domas atradās miglainā stāvoklī; kad viņa atguva samaņu, tā sajuta nelielas sāpes galvā, kuru tūlīt saķēra rokām; rēta atradās tuvu deniņiem.

Atsauktais ārsts izdarīja pirmo pārsiešanu, piekodinādams, viņu atkal atsaukt, ja parādītos drudža pazīmes.

Atmodusies pēc smagā un mocošā miega, jaunā meitene pabrīnījās, redzot sevi gultā svešā mājā; viņa visus uzlūkoja ar jautājošu skatu, bet Atenaisa un Emīlija novērsa savas acis. Bivā dobji ievaidējās, vienīgi Mirza pastiepa savu mazo galviņu, lai pieglaustos Batildei. Par nelaimi nabaga sunim, Batilde sāka atgūt atmiņu, un migla, kas šausmīgo notikumu šķīra no viņas atmiņas, sāka izklīst.

Drīz viņa sasēja notikuma pārrautos atmiņu pavedienus un pamazām sāka atcerēties notikuma gaitu. Viņa atcerējās Bivā atgriešanos, kā tas viņai pastāstīja par sazvērestību, kas apdraudēja arī d’Armantalu, jo Bivā bija visu izstāstījis; pēc tam viņa atcerējās to. kā viņai pazibējusi doma, steigties un brīdināt Raulu, kā viņa pārskrēja ielu, uzsteidzās pa kaimiņmājas kāpnēm; beidzot, viņa atcerējās savu ieiešanu Raula istabā; un nelaimīgā tagad iekliedzās šausmās, it kā savā priekšā nu atkal viņa redzētu kapteiņa Rokfineta līķi.

— Bet, kas notika ar viņu, — viņa iekliedzās, — ar viņu, manu Raulu'1

Neviens nekā neatbildēja, jo no visiem trim cilvēkiem, kas te pašreiz atradās, neviens nekā nezināja teikt. Tikai Bivā, asarām acīs, piecēlās un gribēja doties uz durvju pusi. Batilde redzēja un saprata visas šī cilvēka bēdas un sirdsapziņas pārmetumus, kas izpaudās šajā mēmajā aiziešanā. Ar vienu savu skalu viņa piespieda Bivā apstāties, pēc tam izstiepa tam pretī savas rokas

— Tētiņ, — viņa sacīja, — vai jūs vairs nemīlat savu nabaga Batildi?

— Tevi nemīlēt, mans bērns! Vai tas iespējams? — iesaucās Bivā, ceļos nomezdamies un skūpstīdams caur segu Batildes kājas. — Lai es tevi vairs nemīlētu, ak Dievs! Tagad tu vairs nemīlēsi mani, un tas gluži pelnīti, jo es esmu tik nožēlojams! Man taču vajadzēja noprast, ka šis cilvēks tevi mīl, man vajadzēja upurēt visu, paciest vienam visu, bet ne nodo ... Bet kāp'oc tu man iepriekš nekā neteici? Tu man neuzticies, bērns, ko lai dara! Ar vislabākajiem nodomiem es daru tikai muļķības! Ak, es nelaimīgais! — brēca Bivā, raudādams. — Vai patiešām tu man nekad nepiedosi? Kā gan es spēšu dzīvot bez tavas piedošanas?

— Tētiņ, — iesaucās Batilde, — tētiņ, uzziniet tikai, kas ar viņu noticis, es jūs lūdzu!

— Tūlīt, mans bērns, tūlīt! Es skriešu un visu uzzināšu. Vai nav tiesa, tu taču man piedosi, ja es tevi iepriecināšu ar jaunām ziņām? Bet... ja ... nevarēšu ... tu mani vēl vairāk ienīdīsi, vai nav tiesa? Tu nenomirsi?

— Ejiet, ejiet, — sacīja Batilde, apkampdama viņa kaklu un skūpstīdama viņu. — Ejiet! Mana dzīvība atrodas Visuvarenf. rokās. Viņš izlems- dzīvošu es vai miršu!

Bivā sajuta tikai skūpstu; viņam likās, ja Batilde viņu nemīlētu, viņa nebūtu to noskūpstījusi. Mazliet nomierinā-

Jfes, viņš paņēma savu spieķi un cepuri, pie Denī kundzes uzzināja, kādās, drēbēs kavalieris bija tērpies, un tad devās tālāk — izzināt ceļu, pa kuru d’Armantals varētu būt aizgājis.

Raulu uzmeklēt nebija viegli tādam izlūkam, kāds bija mūsu Bivā; no kādas pazīstamas kaimiņienes viņš uzzināja, ka viņa redzējusi, kā tas uzlēcis sirmā ābolainā zirgā, kas kādu pusstundu stāvējis piesiets pie vārtiem, un tad aizauļojis pa Grošenas ielu; kāds pazīstams veikalnieks Senero ielas stūrī atcerējās, ka viņš redzējis tamlīdzīgu zirgu, kas auļos nesis kādu jātnieku kostīmā, kādu bija aprakstījis tam Bivā kungs; beidzot, augļu tirgotājs bulvāra galā apzvērēja pie visiem svētajiem, ka viņš redzējis tieši to cilvēku, kuru Bivā meklē, aizauļojam Sen-Denī vārtu virzienā; bet pēc šiem trim norādījumiem visas turpmākās ziņas bija tik nenoteiktas, ka pēc divu stundu ilgās meklēšanas Bivā atgriezās pie Dcnī kundzes bez jebkādām iepriecinošām ziņām Batildei, atskaitot to, ka kavalieris aizjājis nezin kurp, Bon-Nivela bulvāra virzienā.

Savu audžumeitu Bivā atrada vēl vairāk uztraukušos; viņa prombūtnes laikā slimība bija kļuvusi ļaunāka un tuvojās ārsta paredzētā krīze. Batildcs acis kvēloja, seja bija sārta un pietvīkusi, vārdi nesakarīgi. Denī kundze lika atsaukt ārstu.

Sī nabaga sieviete arī pati bija stipri uztraukusies; viņa jau sen nojauta, ka abats Brigo iejaukts tādā aizdomīgā lietā, un uzzinājusi, ka d’Armantals nav vienkāršs students, bet varonīgs pulkvedis, viņa galīgi pārliecinājās savās aizdomās, jo Brigo bija tas, kas kavalieri d’Armantalu atveda viņas namā.

Sis gandrīz vienādais stāvoklis diezgan lielā mērā palīdzēja atmaigt viņas sirdij pret Batildi, pret kuru, blakus minot, tā nekad nebija sevišķi vēsi noskaņota. Viņa de-dz^7gi noklausījās jaunajās ziņās, kuras labais Bivā atnesa Batildei, un tā kā tās nebija apmierinošas, tad Denī kundze pati apsolījās slimniecei ziņot visu tūlīt, tiklīdz viņa kaut ko uzzinās.

Sajā brīdī ieradās ārsts. Lai cik tas nepūlējās savaldīties, viņa seja tomēr liecināja, ka Batildes stāvoklis liekas viņam bīstams; viņš nolaida viņai asinis, parakstīja atvēsinošu dzērienu un palūdza, lai ik brīdi kāds atrastos pie slimnieces gultas. Emīlija un Atenaisa, kas noraugoties uz savām mazaiām dīvainībām bija ļoti labsirdīgas meitenes, paziņoja, ka šīs rūpes viņas uzņemas un ka viņas, katra savu stundu, sēdēs pie slimnieces gultas. Emīlija, kā vecākā, izteica vēlēšanos pirmā uzņemties šīs rūpes, kas viņai bez ierunām arī tika atļauts. Kas attiecas uz Bivā, tad viņš nevarēja palikt slimnieces istabā, gan tāpēc, ka vīrieša pakalpojumi ne vienmēr ir iespējami, gan ari tāpēc, ka viņa smagās nopūtas un skaļā vaidēšana tikai vēl vairak satrauca slimnieci; viņu palūdza doties mājās, ko tas ari darīja, kad šo lūgumu bija izteikusi arī Batilde.

Pēc asins nolaišanas, Batilde mazliet nomierinājās. Likās, viņai bija kļuvis vieglāk; Denī kundze izgāja no istabas. Ienāca Atenaisa, Bonifass, nodevis pēdējo godu kapteiņa Rokfineta līķim, kas atradās baznīciņā, uzkāpa savā piektajā stāvā.

Emīlija sēdēja kaktā un lasīja mazu grāmatiņu, kuru viņa izvilka no kabatas; pēc dažām minūtēm divi spēcīgi un skarbi sitieni apliecināja atnākušā nepacietību. Batilde nodrebēja, mazliet piecēlās sava gultā. Emīlija noslēpa grāmatu kabatā un, izdzirdusi slimnieces sakustēšanos, piegāja pie gultas; pēc tam brīdi valdīja dziļš klusums, kura laikā bija dzirdams kā atver un aizver divas vai trīs durvis, pēc tam kļuva dzirdama kāda balss, un pirms Emīlija paguva pateikt: — tā nav Raula balss, tas ir abats Brigo, — Batilde atkrita spilvenos.

Pēc minūtes ienāca Denī kundze un satrauktā balsī izsauca Emīliju. Emīlija izgāja, Batilde palika viena.

Pēkšņi Batilde nodrebēja. Abats Brigo atradās blakus istabā, un viņai likās, ka tas pāris reizes pieminēja Raula vārdu. Viņa atcerējās, ka tā vairākas reizes abatu redzējusi pie d'Armantala; viņa zināja, ka abats ir tuvās attiecībās ar Mēnas hercogieni, domāja, ka abats varētu viņai varbūt pastāstīt kaut ko. Viņas pirmā kustība bija, piecelties no gultas, apģērbties un doties blakus istabā, bet tad viņa pārdomāja: ja šīs ziņas nebūs iepriecinošas, viņai tās neizpaudīs; tāpēc viņa nolēma noklausīties sarunā, kas aiz sienas norisinājās diezgan skaļi. Un tātad, viņa piespieda ausi sienai un kāri uztvēra katru vārdu.

Abats Brigo atstāstīja Denī kundzei visu, kas bija noticis: kā Valē aizskrējis sv. Antonija priekšpilsētā nr. 15, lai ziņotu Mēnas hercogienei par neveiksmi; kā Mēnas hercogiene atbrīvojusi sazvērniekus no dotā solījuma, ieteikdama Malezjē un Brigo paglābties ar bēgšanu, bet pali tūlīt devās uz arsenālu. Brigo ieradies atvadīties no

Donī kundzes ģimenes; viņš pametot Parīzi un sīktirgotāja kostīmā vēloties aizkļūt līdz Spānijai.

Visā šī stāsta laikā, ko brīžiem pārtrauca tikai nabaga Denī kundzes, Emīlijas un Atenaisas izsaucieni, abatam Brigo, kad tas runāja par d’Armantala katastrofu, vienu mirkli likās, it kā viņš būtu sadzirdējis kliedzienu blakusistabā; bet tā kā neviens tam nepiegrieza ne mazākās vērības, un viņš nezināja, ka tur atrodas Batilde, tad viņš nodomāja, ka ir kļūdījies; bez tam, šai brīdī istabā ienāca Bonifass, bet abatam bija ļoti piedodama vājība pret Bo-nifasa kungu. Tāpēc arī visas viņa jūtas bija pievērstas paša personīgajam stāvoklim.

Šķiršanās nebija ilga. Brigo, vēlēdamies ar rīta gaismu būt jau tālu no Parīzes, atvadījās no visas Denī kundzes ģimenes un paņēma sev līdzi vienīgi Bonifasu, kas bija izteicis vēlēšanos visādā ziņā pavadīt savu draugu vismaz līdz pilsētas robežai.

Durvis atvēruši, viņi kāpnēs izdzirda ļaužu kliedzienus, kas nelaida kādam iziet uz ielas. Batilde, izspūrušiem matiem, kailām kājām, kādā baltā drēbē ietinusies, stāvēja kāpnēs, pūlēdamās pārvarēt ļaužu pretošanos. Nelaimīgais bērns bija visu dzirdējis; viss viņas karsonis bija pārvērties drudzī, viņa vēlējās doties pie Raula, vēlējās vēl to redzēt, vēlējās mirt ar viņu kopā. Trīs sievietes turēja viņu pie rokām. Brīdi viņa cīnījās, murminādama kaut ko nesakarīgu. Viņas vaigi kvēloja, kamēr zobi klabēja aiz aukstuma, un visa viņa bija it kā drudža murgu pārņemta. Bet drīz vien spēki viņu atkal pameta, tās galva noliecās uz priekšu, un, čukstot Raula vārdu, viņa atkal zaudēja samaņu.

Atkal lika atsaukt ārstu; bija noticis tas no kā viņš bfja baidījies: karsonim bija pievienojies smadzeņu iekaisums.

Sajā brīdī kāds pieklauvēja pie durvīm: tas bija Bivā, kuru Brigo un Bonifass bija atraduši klaiņojam ap māju, kā grēcinieka dvēseli Stiksas krastos; nespēdams paciest savu nemieru, viņš bija ieradies lūgt atļauju, palikt te kādā kaktiņā, lai vienu otru reizi varētu uzzināt par Ba-tildes slimības gaitu. Nelaimīgā ģimene bija pati pārāk uztraukusies, lai nejustu līdzi citu bēdām. Denī kundze parādīja viņam krēslu kaktā, kur lūdza to apsēsties, bet pati ar Atenaisu iegāja savā istabā, pametot no jauna Emīliju pie slimnieces.

Pret rita pusi atgriezās Bonifass; viņš pavadījis abatu

Brigo līdz Anferas vārtiem, kur abats šķīries no viņa, paļaudamies uz zirgu un sīkpreču tirgotāja kostīmu.

Batildes murgošana turpinājās; visu nakti viņa pieminēja Raulu; dažas reizes pieminēja arī Bivā, turpinādama apvainot to sava iemīļotā cilvēka nāvē; ikkatru reizi nabaga skrīveris, neuzdrošinādamies ne aizsargāties, ne atbildēt, ne sūdzēties, tikai klusi raudāja, meklēdams savā galvā kādu līdzekli, lai varētu griezt par labu to ļauno darbu, kurā viņu apvainoja.

Beidzot pienāca diena.

Bivā, likās, bija ko stingri nolēmis; viņš piegāja gultai, sirsnīgi noskūpstīja Batildei roku, bet meitene viņu nepazina un viņš aizgāja, ne vārda nepateicis.

Patiešām, Bivā bija ndēmis izmantot ārkārtīgu līdzekli: doties pie Dibuā, izstāstīt tam visu un 1 ugt tam visu citu atalgojumu vietā, ari neizmaksātās algas un bibliotekāra paaugstināšanas vietā, lūgt tikai vienu, žēlastību — d* Armantala apžēlošanu. Liekas, lādu pakalpojumu taču viegli varēja izdarīt cilvēkam, kuru pats reģents nosauca par Francijas glābēju. Bivā bija pārliecināts, ka viņš atgriezīsies ar šo priecīgo vēsti, kas Batildei glābs dzīvību.

Vispirms Bivā uzgāja savā dzīvoklī, lai daudzmaz sakārtotu savu tualeti, kas kopš vakardienas iespaidiem un uztraukuma bija stipri cietusi; bez tam, viņš taču nevarēja ierasties tur tik agri, lai netraucētu pirmo ministru. Viņš uz mirkli iegāja arī Batildes istabā; tā atradās tādā pašā stāvoklī kā vakardien. Bivā apsēdas krēslā, kurā viņa nu vairs nesēdēja, pieskārās tām lietiņām, kuras viņa tik bieži turēja savās rokās, noskūpstīja krucifisku, kuru viņa skūpstīja ik vakarus: jūs teiktu, ka tas ir mīļotais, kas no jauna redz tās vietas, ko pametusi viņa sirds draudzene.

Mazais sienas pulkstenis nosita desmit; jau vairākas dienas no vietas Bivā šai laikā bija devies uz Palē-Rojalu. Bailes nokavēties tagad atvietoja cerība tikt pieņemtam pie Dibuā, kā tas parasti viņu pieņēma.

Bivā paņēma savu spieķi un cepuri un apvaicājās Denī kundzei par Batildes veselības stāvokli, uzzināja, ka tā arvien vēl sauc Raula vārdu, un ka ārsts jau trešo reizi nolaidis tai asinis. Bivā dziļi nopūtās, pacēla pret debesīm savas lielās acis, it kā piesaucot Viņu par liecinieku, ka ir gatavs darīt visu iespējamo savas audzēknes ciešanu novēršanai, un tad devās uz Palē-Rojalu.

Sf nebija laimīga stunda. Dibuā, kas bez atpūtas bija atradies uz kājām piecas vai sešas dienas, briesmīgi cieta no tās kaites, no kuras tas pēc dažiem mēnešiem nomira; bez tam, viņš atradās |oti nelabā garastāvoklī, uzzinājis, ka d’Armantals noķerts viens, un viņš tikko bija devis rīkojumu Leblankam un d’Aržansonain uzsākt un risināt procesu pēc iespējas ātrāk un bargāk, kad viņa kambarsulainis, kas bija paradis katru dienu redzēt cienījamo skrīveri, pieteica viņam Bivā ierašanos.

— Kas ir šis Bivā kungs? — jautāja Dibuā.

— Tas esmu es, jūsu eminence, — atsaucās nelaimīgais skrīveris, pūlēdamies izspraukties cauri starp sulaini un durvīm, un zemu palocīdamies pirmā ministra priekšā.

— Kas jūs esat? — jautāja Dibuā, it kā pirmo reizi tagad redzētu šo lāga vīru.

— Kā, jūsu eminence, — Bivā izbrīnījies jautāja,

— jūs mani vairs nepazīstat? Man ir tas gods jūs apsveikt ar sazvērestības atklāšanu.

— Pateicos jums, Bivā kungs, — ministrs sausi atbildēja.

— Es ierados jums izlūgties žēlastību.

— Žēlastību! Bet par ko gan?

— Bet, — nomurmināja Bivā, atcerieties, jūs taču man apsolījāt atlīdzību.

— Atlīdzību? Tev, ārprātīgais!

— Kā, jūsu eminence, jūs vairs neatceraties? — sacīja Bivā, satrūcies. — šajā pašā kabinetā jūs man sacījāt, ka laime atrodas manās rokās.

— Bet tagad, — sacīja Dibuā, — dzīvība atrodas tavās kājās, un tāpēc, ja tu tūlīt neaizvāksies ...

— Bet...

— O, tu vel uzdrošinies prātot, nelieti! — iekliedzas Dibuā, ar vienu roku turēdamies pie krēsla atzveltnes,- bet ar otru sniegdamies pēc sava arhibīskapa zižļa. — Pagaidi, pagaidi, es tev parādīšu! . ..

Bivā bija diezgan redzējis; no pirmā ministra bargās kustības viņš noprata, kas tam draud, un pagrieza ilksis uz otru pusi. Bet cik ātri viņš arī neatkāpās, viņš tomēr dzirdēja, kā Dibuā, briesmīgi lādēdamies, savam sulainim pavēlēja piekaut viņu kā suni, ja tas vēl kādreiz uzdrošinātos bāzt savu degunu Palē-Rojalā.

Bivā nu saprata, ka no šīs puses tam viss pazaudēts, un ka viņam jāatsakās ne tikai no palīdzības d’Armanta-lam, bet arī no neizmaksātās algas, kura tam jau likās tikpat kā kabatā iekritusi; šis notikums viņu piespieda atcerēties, ka jau astoņas dienas tas nebija ieradies bibliotēkā. Un tā kā viņš pašreiz atradās bibliotēkas tuvumā, tad nolēma iegriezties savā darba vietā, lai vismaz atvainotos priekšniekam un paskaidrotu tam sava kavējuma iemeslus. Bet ari te Bivā sagaidīja jauna nelaime: atvēris durvis, viņš ieraudzīja savu krēslu jau aizņemtu; viņa vietā nu sēdēja svešs cilvēks.

Tā kā piecpadsmit gadu laikā Bivā nebija nevienu stundu nokavējis darbu, tad priekšnieks gluži pamatoti bija nolēmis, ka Bivā miris, un viņa vietā pieņēmis citu darbinieku.

Par Francijas glābšanu Bivā bija pazaudējis savu vietu bibliotēkā.

Tie bija pārāk nežēlīgi notikumi; Bivā tikko spēja aizvilkties līdz mājai un kļuva gandrīz tikpat slims kā Ba-tilde.

21. Bonifass

Bet pa to laiku Dibuā vadīja procesu d'Armantala lietā, cerēdams, ka kavaliera atzīšanās sniegs jaunus pierādījumus par galvenajiem sazvērniekiem, bet d’Annaii-tals kategoriski noliedza citu līdzdalību šajā sazvērestībā. Viņš pats atzinās visās lietās, apgalvodams, ka to viņam spiedusi darīt nodarītā netaisnība, proti: pulka atņemšana. Kas attiecoties uz cilvēkiem, kas bijuši kopā ar viņu un izrādījuši tik lielu piepalīdzību, bijuši tikai divi izmisuši nabagi, kas strādāja par viņa naudu un paši nezinājuši kam uzbrūk. Viss tas bija |oti ticami. Un protokolā tomēr nekā cita nevarēja ierakstīt, kā tikai apsūdzētā atbildes, par ko tik neganti dusmojās Dibuā. jo tādā veida īstie vainīgie izbēga viņa atriebībai, ka kavalieris neatzinās, jo tas bija teicis, ka tas tikai divas reizes redzējis Mēnas hercogu un hercogieni, un apgalvoja, ka tie ne viens, no otrs, nekad nav tam nekā runājuši par politiskām lietām.

Lavalu, Pompadūru un Valē arestēja un noveda Bas-tīlijā, bet viņi bija pārliecināti pār d’ArinantalH un, paredzēdami savu arestu, jau iepriekš bija pārdomājuši un vienojušies savās atbildēs. Visi stingri apgalvoja, ka, lai gan sagājušies ar Mēnas hercoga ģimeni, šī saiešanās bijusi tikai draudzības apliecinājums. Kas attiecoties uz d’Armantalu, tad viņi paziņoja, ka to pazīstot tikai kā cienījamu cilvēku, kas nav apmierināts ar valdības netaisno izturēšanos pret viņu, tas viss. Vienu pēc otra viņus ieveda pie kavaliera d’Armantala, bet visas šīs satikšanās aci pret aci deva tikai vienu rezultātu: katrs no viņiem sāka tikai neatlaidīgāk turēties pie savas aizstāvēšanās, jo pārliecinājās, ka d’Armantals tos nenodos.

Dibuā kļuva ārkārtīgi negants; viņš izlietoja visus līdzekļus, lai tikai varētu iepīt šajā lietā Mēnas hercogieni, galvenokārt, par tautas pārstāvju sasaukšanu, bet parlaments aprobežojās ar Fīlipa V apvainošanu nepiedienīgu vēstuļu rakstīšanā, un asins prinču privilēģiju atcelšanu. Ikviens uzskatīja tos ar to jau pietiekami sodītus, lai tai pašā lietā sodītu vēl otrreiz. Dibuā cerēja uz d’Armantala atzīšanos; tur viņš cerēja atrast iemeslu jauna procesā uzsākšanai pret Mēnas hercogu un hercogieni, apvainojot tos, ja ne reģenta dzīvības atņemšanas mēģinājumā, tad vismaz reģenta brīvības ierobežošanas mēģinājumā. Bet d’Armantala noteiktās, noliedzošās atbildes izjauca visus plānus, visas ministra cerības, visas viņa dusmas tagad vērsās tikai pret d’Armantalu, un Lc-blankam un d’Aržansonam viņš pavēlēja ar kavalieri rīkoties pēc iespējas bargāk, bet tie jau bija pieraduši pie tādām pavēlēm un arī tagad tās izpildīja priekšzīmīgi.

Bet Batildes slimība kļuva arvien ļaunāka; nelaimīgā vienu brīdi atradās tikai par mata tiesu no nāves; tomēr jaunība un dzīvības spēki beidzot uzvarēja. Pēc šausmīgajiem murgiem iestājās pilnīgs spēku izsīkums; likās, augstā temperatūra bija uzturējusi ari viņas dzīvību un ar tās krišanos, likās, sāka zust arī viņas dzīvības elpa.

Tomēr, ar katru dienu viņai kļuva arvien labāk un labāk. Taisnība, sākumā šī atveseļošanās vilkās ļoti lēni, tomēr to manīja tie labie cilvēki, kas par slimnieci rūpējās. Pēc dažām dienām viņa tos jau sāka pazīt, pēc tam sniedza viņiem savu roku, beidzot, pateica tiem dažus vārdus. Bet, par lielu izbrīnu viņiem, — neviena vārda par d’Armantalu: šī klusēšana ļoti apmierināja klāteso-sos, jo par kavalieri pienāca visbēdīgākās ziņas, tātad, šāda klusēšana bija vislabākais šajā brīdī slimniecei un visiem citiem. Visi domāja, arī ārsts, ka meitene aizmirsusi pagātni, vai, ja kaut ko atcerējās, tad patiesību sajauca ar tēliem, kas tai rādījās murgos.

Bet kļūdījušies bija visi, pat ārsts. Lūk, kas notika. Kādā rītā Denī kundzes meitas, domādamas, ka viņu slimniece aizmigusi, izgāja no istabas. Bonifass, neraugoties uz meitenes vēso izturēšanos pret viņu, sirdī tomēr glabāja maigumu pret to, pavēra durvis, kā parasti, lai uzzinātu kaut ko par slimnieces veselības stāvokli.

Mirza to pamanījis, sāka rūkt, Batilde pagriezās un, ieraudzījusi Bonifasu, tūlīt nodomāja, ka no viņa tā varēs uzzināt visu, ko no tās slēpa; tas ir, ziņas par d’Ar-mantalu. Tāpēc, suni apsaukusi, viņa sniedza Bonifasam savu bālo roku. Viņš satvēra to, drebēdams, savās lielajās, sarkanajās rokās, pēc tam, meiteni uzlūkodams un galvu palocīdams, sacīja:

— Ak, Batilde, jums taisnība. Jā, jā, jūs esat slavena meitene, bet es, es esmu vienkāršs lauku puisis. Jūs nevarat mani mīlēt.

— Vismaz ne tā, kā jūs vēlaties, Bonifas, — Batilde atbildēja. — Bet es jūs varu mīlēt citādi.

— Vai patiešām, Batilde? Patiešām? Nu tad mīliet, vienalga kā, tikai mīliet.

— Es jūs mīlēšu kā brāli.

— Kā brāli! Jūs mīlēsiet nabaga Bonifasu kā brālil Un viņš drīkstēs jūs mīlēt kā māsu; drīkstēs dažreiz paturēt jūsu roku, tā kā tagad, un pat noskūpstīt dažreiz kā Emīliju un Atenaisu. Ak, sakiet, Batilde, sakiet, ko lai es daru?

— Mans draugs ... — iesāka Batilde.

— O, viņa mani sauc par savu draugu, — sacīja Bonifass, — viņa sauc mani par savu draugu; mani, kas viņu aprunāja ... Bet, Batilde, nesauciet mani par jūsu draugu, es neesmu šī vārda cienīgs: es melsu, ka jūs dzīvojat ar veci. Es pats tam neticēju, Batilde, sauciet mani par nelieti, ļaundari. Man tas, vismaz, nesāpēs tik ļoti, nekā tas, ka jūs mani saucat par draugu. Ak! Kāds gan es esmu nelietis, kāds plencis!

— Mans draugs, — sacīja Baitlde, — ja jūs to esat teicis, es jums to piedodu, jo vairāk tāpēc, ka jūs tagad ne tikai varat izpirkt savu vainu, bet varat arī iemantot manu mūžīgu pateicību.

— Bet sakiet taču, kas man jādara? Runājiet! Mesties ugunī? Vai nolēkt no otrā stāva? Vai? ... Es nezinu, kas man jādara, bet es izdarīšu tos vienalga ko, tikai sakiet!

— Nē, mans draugs, sacīja Batilde, — tas, ko es gribu jums lūgt, ir izdarāms daudz vieglāk.

— Runājiet, runājiet, Batilde!

— Bet jums jāapsola, ka jūs to izpildīsiet.

— Zvēru pie Dieva, Batilde!

— Neraugoties ne uz ko, ne uz kādiem šķēršiiem?

— Šķēršļi, kad es vēlos jūsu labā kaut ko izdarīt? Nē, tādu šķēršļu nav!

— Neraugoties uz to, ka tas varbūt sagādās man ciešanas, tas, ko jūs manā labā darīsiet?

— Ah, tad ir cita lieta, Batilde. Ja tas sagādās jums ciešanas: nekad nē. Lai tad labāk mani soda!

— Bet, ja es jums to lūdzu, mans draugs, mans brāli! — Batilde sacīja lūdzošā balsī.

— Ak, ja jūs vēl tā runāsiet, es sākšu raudāt kā strūklaka. Lūk, jau sāku. — Un Bonifass patiešām sāka raudāt.

— Jūs man, tātad, pateiksiet visu, mans mīļais Bo-nifas?

— Ak Dievs! Visu, visu!

— Nu tad sakiet man tūlīt... — Batilde apklusa.

— Ko lai es stāstu?

— Jūs nenojaušat, Bonifas?

— Lai tad notiek. Jūs vēlaties zināt, kas nolicis ar Raula kungu? Vai nav tiesa?

— Jā, jā! — iesaucās Batilde. — Jā, Dieva dēļ, sakiet, kas ar viņu noticis?

— Nelaimīgais jaunais cilvēks, — Bonifass čukstēja.

— Ak Dievs! Viņš miris? — jautāja Batilde, paceldamās gultā.

— Nē, paldies Dievam, viņš cietumā.

— Kur?

— Bastīlijā ...

— Es vēl šaubījos! — Batilde sacīja, gultā atkrizdama. — Bastīlijā, mans Dievs, mans Dievs!

— Nu, redzat, jūs tagad raudat, Batilde, BatildeI

— Bet es atrodos te, — iesaucās Batilde, — te, gultā, nevarīga, gandrīz mirusi!

— Ak, neraudiet tā, Batilde; jūsu Bonifass tikai to vien jums lūdz.

— Es neraudāšu, es būšu stipra. Redzi, Bonifas, es taču vairs neraudu.

— Viņa saka man tu! — iesaucās Bonifass.

— Bet tu saproti, — svinīgi turpināja Batilde, jo viņu atkal sāka sagrābt drudža lēkme, — mans draugs, man jāzina viss, ik katra stunda, ko viņš tur pavada, lai tad es varētu nomirt tajā pašā dienā, kad mirs viņš.

— Jums nomirt, Batilde, jumsi Nē, nekad, nekad!

— Es viņam to apsolījos, es viņam to apzvērēju! — iesaucās Batilde. — Bonifas, tu man izstāstīsi visu? Vai nav tiesa?

— Ak, mans Dievs, mans Dievs! Kāpēc es apsolījos!

— Un tad, ja tas būs vajadzīgs, tai brīdī... briesmīgajā brīdī tu man palīdzēsi... tu mani pavadīsi, vai nav tiesa, Bonifas?... Man viņš jāredz... vēlreiz... reiz... kaut vai uz ešafota.

— Visu, ko vien jūs vēlaties, visu, visu! — iesaucās Bonifass, ceļos nokrizdams un raudādams.

— Tu man apsoli to?

— Zvēru!

— Tss... kāds nāk... ne vārda par to, lai tas paliek starp mums.

— Jā ... jā ... tikai starp mums.

— Beidz taču, mans draugs, piecelies, noslauki asaras, dari, kā es: pasmaidi.

Un Batilde sāka smieties briesmīgā drudža lēkmē. Par laimi, ienāca Bivā. Bonifass to izmantoja, lai aizietu.

— Nu, kā tu jūties? — jautāja vientiesītis.

— Mazi iet labāk, tētiņ... labāk, — atbildēja Batilde.

— Es jūtu, ka mani spēki atgriežas, un varbūt, pēc dažām dienām jau varēšu celties. Bet jūs audžutēv, kāpēc jūs neejat savā darbā? — Bivā nopūtās. — Kad es biju slima, tā cita lieta ... Bet tagad, kad jūtos labāk, jūs atkal varat darboties bibliotēkā. Vai jūs nedzirdat, tētiņ?

— Dzirdu, dzirdu, mans bērns... jā, varu, — Bivā sacīja, asaras apvaldīdams. — Es jau iešu ...

— Bet jūs nevēlaties mani noskūpstīt?

— 0! . . . o .. . gluži otrādi.

— Bet, kas jums ... jūs atkal raudat... Vai tad jūs neredzat, ka es jūtos labāk? Vai jūs vēlaties, lai es nomirtu bēdās?

— Kā! Es raudu? — sacīja Bivā, noslaucīdams asaras lakatiņā. — Es raudu? Tās ir prieka asaras. Jā, es iešu, mans bērns, iešu uz savu darba vietu.

Un Bivā, Batildi noskūpstījis, devās mājās; viņš nevēlējās teikt, ka ir pazaudējis darbu.

Meitene palika viena.

Viņa uzelpoja vieglāk, nomierinājās.

Bonifass, kā prokurora Satalē rakstvedis, varēja visu uzzināt, un Batilde bija pārliecināta, ka tas nekā neslēps.

Patiešām, jau otra dienā viņa uzzināja, ka Rauls nopratināts, un ka viņš visu vainu uzņēmies uz sevi.

Nākamajā dienā viņa uzzināja, ka Rauls nopratināts aci pret aci ar Vālē, Lavalu un Pompadūru, bet tas viss nedevis nekādu rezultātu.

Beidzot, būdams uzticīgs savam vārdam, Bonifass ziņoja viņai ikkatru dienu visu, kas attiecās uz Raulu, un ikkatru vakaru, klausoties ziņojumā, neraugoties, ka tas sagādāja ciešanas, Batilde jutās arvien labāk!

Tā pagāja piecpadsmit dienas. Beidzot viņa sāka jau atstāt gultu un pastaigāties istabā, par lielu prieku Bivā, Nanetci un visai Denī ģimenei.

Kādu dienu, preteji paradumam, Bonifass pārnāca mājās pulksten trijos un iegāja slimnieces istabā. Viņš bija tik bāls, tik uzbudināts, ka Batilde tūlīt noskārta, cik briesmīgu ziņu tas viņai atnesis. Iekliegdamās tā piecēlās no gultas un, cieši viņu uzlūkodama, jautāja:

— Visam beigas?

— Bet, — Bonifass atbildēja, — viņš pats vainīgs, tas ir neprāts. Viņam piedāvāja apžēlošanu, vai saprotiet, Batilde, apžēlošanu, ja tikai viņš to būtu vēlējies, bet viņš nevēlējās nekā teikt.

— Tātad, — iekliedzās Batilde, — nav nekādu cerību, un viņu notiesāja?

— Šorīt, Batilde, šorīt.

— Un piesprieda nāves sodu?

Bonifass apliecinoši pamāja galvu.

— Bet, kad izpildīs sodu?

— Citrīt, pulksten astoņos.

— Labi, — sacīja Batilde.

— Bet ir vēl viena cerība, — piebilda Bonifass.

— Kāda? — jautāja Batilde.

— Viņam tikai jāpasaka savu līdzdalībnieku vārdi.

Meitene iesmējās, bet tik šausmīgi, ka Bonifass nodrebēja.

— Beidzot, — Bonifass piebilda, — kas to var zināt! Viņa vietā būdams, es gan būtu pateicis: tas nebiju es, ticiet man, tas nebiju es, bet lūk, tas, lūk, tas un tas!

— Bonifas, — Batilde sacīja, — man jāiet.

— Jums, Batilde! — Bonifass jautāja. — Jums jāiet? Bet tas taču ir tas pats, kas jūs nobendēt!

— Man jāiet, es jums saku.

— Bet jūs taču nespējat vēl noturēties kājās.

— Jūs maldāties, Bonifas, esmu pietiekoši stipra, skatieties.

Un Batilde sāka staigāt pa istabu drošiem un noteiktiem soļiem.

— Jūs varat priekš manis pasaukt karieti, — viņa piebilda.

— Bet, Batilde ...

— Bonifas, jūs apsolījāties man paklausīt, — sacīja meitene. — Līdz šim jūs esat pildījis savu solījumu. Bet tagad jums laikam jau ir apnicis pienākums, kuru uzņēmāties?

— Man apnicis pildīt pienākumu jūsu labā? Lai Dievs soda mani, ja es no tā atsakos! Jūs vēlaties karieti? Es došos tūlīt to sameklēt!

— Ejiet, mans draugs, — sacīja meitene, — ejiet, mans brāli!

— Ak, tūlīt, Batilde. Tā runājot, jūs izdarīsiet ar mani visu, ko vēlaties. Jau pēc piecām minūtēm kariete būs pie durvīm!

Bonifass izgāja no istabas un aizskrēja meklēt karieti.

Batilde apģērbās baltajā tērpā, aplika jostu, uzmeta plecos manto un gribēja iziet, bet pagājusi līdz durvīm, sastapās ar ienākušo Denī kundzi.

— Ak, Dievs, mans bērns, — iesaucās nabaga sieviete,

— ko jūs vēlaties darīt?

— Man jāiet, — Batilde sacīja.

— Jāiet... jūs esat prātu zaudējusi!

— Jūs maldāties; esmu pie pilna saprāta. — Batilde sacīja, rūgti pasmaidīdama. — Bet, pūlēdamās mani atturēt, jūs gan mani varētu padarīt negudru.

— Bet sakiet, kurp jūs gribat iet?

— Vai jūs nezināt, ka viņam piespriests nāves sods?

— Ak, Dievs, kas jums to pateica? Es tik stingri visiem piekodināju to jums neteikt.

— Jā, bet rīt jūs man pateiktu, ka viņš jau miris? Un tad es jums teiktu, ka jūs esat viņu nobendējusi, jo es, varbūt, varu viņu vēl glābt.

— Jūs, mans bērns, jūs varat viņu glābt?

— Es sacīju, varbūt; atļaujiet taču man izmēģināt šo līdzekli. Tas man ir pēdējais.

— Ejiet, mans bērns, — sacīja Denī kundze, it kā Ba*. tildes pārliecināta, — ejiet, un lai Dievs jums palīdz!

Un Denī kundze pagaja sāņus, atjaudama Batildei iziet.

Batilde izgāja; lēniem, bet stingriem soļiem viņa devas lejā pa kāpnēm, pārgāja ielai, uzkāpa ceturtajā stāvā nekur neapstādamās, atvēra savas istabas durvis un iegāja istabā, kurā nebija bijusi kopš briesmīgā notikuma dienas.

Troksni izdzirdusi, Nanete iznāca no kabineta un iekliedzās: viņai likās, ka viņa redz savas kundzes ēnu.

— Kas tev noticis? — Batilde jautāja stingrā balsī.

— Kāpēc esi tik nobijusies, Nanete?

— Ak Dievs, — iesaucās nabaga sieviete, visa drebēdama, — vai tā esat jūs, mana jaunkundze, vai tikai jūsu ēna?

— Tā esmu es, Nanete, es pati, noskūpsti mani. Paldies Dievam, es vēl neesmu mirusi!

— Bet kāpēc tad jūs pametat Denī kundzes māju? Vai Denī kundze jums to atļāva?

— Nē, mana labā Nanete, nē, bet man jāaizbrauc līdz kādai vietai, neatliekami, visādā ziņā.

— Jums jābrauc šādā stāvoklī? Nekad! To jums atļaut, nozīmē jūs dzīvu aprakt kapā. Bivā kungs, Bivā kungs! Mūsu jaunkundze grib braukt, nāciet, sakiet, ka to nevar darīt!

Batilde pagriezās pret ienākušo Bivā, ar ciešu apņemšanos izmantot visu savu iespaidu uz viņu, ja viņš gribētu to aizkavēt. Bet ieraudzījusi viņa satraukto seju, viņa nešaubījās, ka liktenīgā ziņa jau aizsniegusi arī viņu.

Bivā, meiteni ieraudzījis, sāka raudāt.

— Tētiņ, — Batilde sacīja, — viss, kas noticis līdz šim, ir cilvēku darbs; viņu darbs beidzies. Nākotne atrodas Dieva ziņā. Viņš apžēlosies par mums.

— Ak, — Bivā iesaucās, krēslā atkrizdams, — es viņu pazudināju! Es viņu pazudināju!

Batilde piegāja un noskūpstīja Bivā pieri.

— Bet, ko tu vēlies darīt, mans bērns? — Bivā ieminējās.

— Vēlos izpildīt savu pienākumu, — Batilde atbildēja.

Viņa atvēra mazu kastīti, izņēma melnu portfeli, attaisīja to un izņēma vēstuli.

— O, tev taisnība, mans bērns! — iesaucās Bivā.

— Biju galīgi aizmirsis šo vēstuli.

— Es to atcerējos, — Batilde sacīja, vēstuli noskūpstījusi un piespiezdama to pie krūtīm. — Lūk, viss manas mātes mantojums.

Šajā brīdī pie vārtiem piebrauca kariete.

— Ardievu, tētiņ, ardievu. Nanete, lūdzieties abi, lai es sasniegtu savu mērķi.

Un Batildc izgāja tik svinīgi, ka tiem, kas viņu redzēja šajā bridi, likās, ka viņi redz svēto.

Pie durvīm viņu sagaidīja Bonifass ar karieti.

— F.s braukšu jums līdzi, Batilde? — Bonifass jautāja.

— Nē, mans draugs, — Batilde atbildēja, sniegdama viņam roku, — šoreiz ne; varbūt rit.

Viņa iekāpa karietē.

— Kurp pavēlat braukt? — kučieris jautāja.

— Uz arsenālu, — Batilde atbildēja.

22. Trīs apciemojumi

Ieradusies arsenālā, Batilde pavaicāja pēc Delones kundzes, kas, uz viņas lūgumu, to tūlīt ieveda pie Mēnas hercogienes.

— Ak, tā esat jūs, mans bērns, — hercogiene izklaidīgi sacīja. — Jūs labi darījāt, atcerēdamās savus draugus, kuriem tagad uzbrukusi nelaime.

— Ak. — Batilde atbildēja, — es ierados pie jūsu augstības atgādināt par cilvēku, kura posts pārspēj jūsu nelaimi. Protams, jūsu karaliskajai augstībai grūti atteikties no dažām privilēģijām, dažām ērtībām, bet atriebībai te arī ir beigas; tā neuzdrošinājās laupīt dzīvību, pat ne brīvību Ludviķa XIV dēlam un lielā Kondē mazmeitai.

— Dzīvības laupišanai, viņiem, protams, pietrūka spēka, — atbildēja Mēnas hercogiene, — bet par brīvību es vēl neatbildu. Iedomājieties tikai, šis neprātīgais abats Brigo, kas pirms trim dienām atļāvies sevi sagūstīt Or-leānā, atzīstas visās lietās un nodod mūs visus, ka pretinieki to labāk nemaz nevar vēlēties, un tāpēc es nemaz vairs nebrīnos, ka mani jau šonakt var arestēt.

— Tas, par kuru es vēlos lūgt, — Batilde sacīja,

— nav nevienu nodevis, gluži otrādi, viņam piespriesis nāves sods par viņā klusēšanu.

— Ak, mans bērns, — hercogiene iesaucās, — jūs domājat nelaimīgo d’Armantalu? O, es viņu pazīstu, tas ir krietns cilvēks. Bet, vai jūs viņu pazīstat?

— Ak, — piebilda Delone, — Batilde ne tikai pazīst viņu, viņa to mīl.

— Mans nabaga bērns! Mans Dievs! Bet, ko lai dara?

Jūs zināt, es nekā nevaru, man vairs nav nekāda iespaida, ja es ko lūgtu viņa labā, tas nozīmētu, laupīt viņam pēdējo cerību, ja tāda vēl ir.

— Es to |oti labi zinu, — Batilde sacīja, — es ierados, lai jūs lūgtu, jūsu augstība, ar jūsu draugu, ar jūsu agrāko sakaru palīdzību man izgādāt iespēju redzēt reģentu. Citu es neko nevēlos.

— Bet, mans bērns, vai jūs zināt, ko no manis lūdzat? — hercogiene sacīja. — Vai jums zināms, ka reģents neciena neko! Vai jūs zināt, ka esat skaista kā eņģelis, ka jūsu baltā seja ir apburoša! Vai jūs zināt!...

— Es zinu, — Batilde atbildēja apbrīnojami cienīgi, ka mans tēvs izglāba viņam dzīvību ar savu nāvi.

— A, tā ir cita lieta, — hercogiene sacīja. — Pagaidiet, kā to lai izdarām? Jā, tā! Delone, pasauc Malezjē.

Delone paklausīja, un pēc minūtes ienāca uzticamais padomnieks.

— Malezjē, — hercogiene sacīja, — lūk, meitene, kuru tūlīt aizvediet pie Berrijas hercogienes un iepazīstiniet to ar viņu manā vārdā. Viņai tūlīt jāredz reģents, vai dzirdējāt? Lieta grozās ap cilvēka dzīvību, tas ir d’Armarītais, kura glābšanai arī es būtu ar mieru daudz ko upurēt.

— Tūlīt, hercogiene, — Malezjē sacīja.

— Jūs redzat, mans bērns, — hercogiene sacīja, — es daru visu, ko varu. Ja es vēl varētu kaut kā līdzēt; uzpirkt cietumsargu, sarīkot bēgšanu? Ja jums vajadzīga nauda, man tās nav daudz vairs atlicis, bet man ir briljanti, kurus nevar svētīgāk izlietot, kā tikai varonīga cilvēka glābšanai. Bet nezaudējiet laiku, apkampiet mani un tad dodieties pie manas māsīcas. Viņa ir reģenta mīļākā meita.

— Ak, — Batilde sacīja, — es zinu, jūs esat pats labsirdības eņģelis, un ja tikai es pagūšu to izdarīt, es jums būšu vairāk parādā, nekā dzīvību vien.

— Nelaimīgais bērns! — noteica hercogiene, nolūkodamās Batildcs aiziešanā.

Pēc tam, kad Batilde jau bija aizbraukusi, Mēnas hercogiene, kas ik brīdi gaidīja arestu, sacīja:

— Nu, Delone, sameklēsim mūsu čemodānus.

šai brīdī Batilde un Malezjē iesēdās karietē un devās ceļā uz Luksemburgas pili, ko viņi sasniedza pēc stundas ceturkšņa.

Pateicoties Malezjē aizbildniecībai, Batilde viegli iekļuva pilī.

Viņu ieveda mazajā buduārā, kur lūdza mazliet uzgaidīt.

Pēc tam Malezjē, pieteikts viņas karaliskajai augstībai, hercogieni iepazīstināja ar meitenes lūgumu. Malezjē savu uzdevumu izpildīja tajā kvēlajā dedzībā, kādā tas parasti izpildīja visus Mēnas hercogienes uzdevumus. Nepagāja ne piecas minūtes, kad jau Berrijas hercogiene iznāca pie Batildes.

Hercogienei bija laba sirds, un kad viņa, Malezjē stāsta aizkustināta, iznāca, viņas sejā jau bija redzama līdzjūtība pret nabaga meiteni, kas lūdza viņas palīdzību.

Batilde pamanīja šo labvēlību un piegāja hercogienei, rokas uz krūtīm salikusi.

Hercogiene saņēma viņas roku Batilde gribēja krist ceļos pie viņas kājām, bet hercogiene to atturēja un, noskūpstījusi tai pieri, sacīja:

— Nabaga bērns, kāpēc jūs neatnācāt pirms astoņām dienām?

— Bet, kāpēc gan pirms astoņām dienām, un ne tagad! — Batilde rūgti iejautājās.

— Tad es ar lielāko prieku novestu jūs pie sava tēva, bet tagad tas nav iespējams.

— Nav iespējams! Ak, mans Dievs! Bet kāpēc gan? — Batilde iesaucās.

— Jūs, tātad, nezināt, ka esmu kritusi nežēlastībā, mans bērns? Kaut gan esmu princese, tomēr esmu arī sieviete, tāpat kā jūs; un mani piemeklēja nelaime — es iemīlējos. Asins princeses nevar brīvi rīkoties ar savu sirdi! Šī dārgā manta pieder karalim, un ir noziegums, rīkoties ar to pēc savas patikas, neprasot karaļa un viņa pirmā ministra atļauju. Es brīvi rīkojos ar savu sirdi un nevaru par to sūdzēties, man piedeva. Bet es uzdrošinājos rīkoties, ar manu roku, un es kritu nežēlastībā. Kopš trim dienām mans mīļotais kļuva mans vīrs, un lūk, to uzskata par noziegumu, kaut gan jebkurā citā gadījumā to man atļautu ... Pats tēvs uz mani ļoti noskaities, un jau trīs dienas, tas ir, kopš tā laika, kad es nenosarkdama drīkstēju ierasties pie viņa, man noliegts pie viņa ierasties. Vakar man atņēma pat goda sardzi, šorīt es aizbraucu uz Palē-Rojalu, bet mani nepieņēma.

— Ak, cik es nelaimīga! — Batilde sacīja. — Vienīgās cerības man bijāt jūs, jo es nezinu neviena cita, kas varētu mani aizvest pie reģenta! Un citrīt pulksten astoņos nobendēs to, kuru es mīlu, kā jūs mīlat savu Riomut Ak, mans Dievs! Mans Dievs! Apžēlojieties kaut jūs par mani, citādi esmu pazudusi, pazudusi!

— Mans Dievs! Riom, nāc, palīdzi mums, — sacīja hercogiene, pievērsusies savam vīram, kas šai brīdī ienāca istabā un norādīdama uz meiteni. — Lūk, nelaimīgā, kurai nepieciešams redzēt manu tēvu, tūlīt, bez mazākās kavēšanās. No šīs tikšanās atkarīga viņas dzīvība, vēl vairāk nekā viņas dzīvība vien! Tā cilvēka dzīvība, kuru viņa mīl! Kā tas izdarāms? Losēna brālēns, liekas, var to izdarīt. Riom, atrodi kādu līdzekli, ja vien tas iespējams! Ak, es tevi tad mīlēšu vel vairak!

— Es zinu tikai vienu līdzekli, — Rioms sacīja, smaidīdams.

— Ak, — Batilde iesaucās, — sakiet man to. sakiet, es jums būšu mūžīgi pateicīgai

— Saki, — piebilda hercogiene, gandrīz tikpat lūdzošā balsī kā Batilde.

— Bet, tas stipri sakompromitēs tavu māsu.

— Kuru?

— Hercogieni de Valuā.

— Aglaju? Bet kā gan?

— Vai tu nezini, ka pasaulē ir viens burvis, kas var ierasties pie viņas dienā vai naktī, un neviens nezina, kur un kā?

— Rišeljē? Tas taisnība! — iesaucās Berrijas hercogiene. — Rišeljē var jums palīdzēt šajā grūtajā brīdī. Bet...

— Bet... turpiniet, es lūdzu! Vai viņš, varbūt, negribēs to darīt?

— Es baidos to, — hercogiene sacīja.

— O, es viņu palūgšu! — Batilde iesaucās. — Bez tam, jūs taču, es ceru, iebildīsiet kaut vienu labu vārdu par mani, vai nav tiesa? Jūsu augstība izdarīs man šo pakalpojumu un viņš droši vien neatteiks jūsu augstībai.

— Mēs izdarīsim tā. Riom, pasauc Mušī kundzi, un mēs palūgsim viņu pavadīt jūs līdz hercogam. Mušī kundze ir mana galma pirmā dāma, mans bērns, — hercogiene turpināja, kamēr Rioms izgāja izpildīt pavēli, — un runā, ka Rišeljē ir pret to kāds pienākums. Jūs redzat, es nevaru jums sameklēt vēl labāku pavadoni.

— Ak, pateicos jums, pateicos, — Batilde iesaucās, skūpstot hercogienes roku, — pateicos! Jums taisnība, nnv vēl galīgi zudusi cerība. Un jūs sakat, ka hercogs Rišeljē var mani novest Palē-Rojalā?

— Ne es, bet visi to saka.

— Ak, mans Dievs, — Batilde sacīja, — kaut tikai viņu atrastu mājās.

— Nu, to cs nezinu teikt. Bet, pagaidiet, cik tagad pulkstenis? Vēl nav astoņi? Jādomā, viņš tagad ēd pusdienas kaut kur pilsētā, bet pēc tam mājās pārmainīs savu tualeti. Cs pateikšu Mušī kundzei, lai viņa lidz ar jums uzgaidītu viņu. Vai nav liesa, — hercogiene piebilda, ieraudzījusi savu galma pirmo dāmu, — vai nav tiesa, tu sagaidīsi hercogu pārnākam?

— Es izpildīšu visu, ko pavēlēsiet, jūsu augstība, — atbildēja Mušī kundze.

— Nu, tad es tev to pavēlu, vai dzirdi? Es tev pavēlu piespiest Rišeljē ievest šo meiteni pie hercoga; šī mērķa sasniegšanai izlieto visu savu iespaidu uz hercogu.

— Hercogiene, jūs prasāt diezgan daudz, — sacīja Mušī kundze, pasmaidīdama.

— Nu, dodies taču ceļā, — hercogiene sacīja. — izdari ko es tev lieku, tu man par to atbildēsi. Bet jus, mans bērns, nomierinieties. Sekojiet šai dāmai un atcerieties dažreiz arī nelaimīgo Berrijas hercogieni, par kuru klist visdažādākās baumas; es ceru, ka mani, vismaz, nenosodīs par manu lielo mīlu. Vai nav tiesa, Rioin?

— Ak, — Batilde iesaucās, — es nezinu, ko runā par jums, bet zinu tikai to, ka es vēlētos noskūpstīt jūsu kāju atstātās pēdas. Tik labsirdīga un augstsirdīga jus man liekaties!

— Ejiet, mans bērns, ejiet! Ja jūs nesatiksiet Rišeljē, jums būs grūti viņu sameklēt, un jūs veltīgi izgaidīsieties uz viņa atgriešanos.

— Tā kā viņa augstība atļauj, tad dosimies ālrāk ceļā. — Batilde sacīja Mušī kundzei, — jo tagad mums ir katra minūte dārga.

Stundas ceturksni vēlāk — Batilde un Mušī kundze jau iegāja Rišeljē namā. Par laimi, hercogs bija mājās. Mušī kundze lika sevi pieteikt, un viņu tūlīt pieņēma. Viņai tūlīt sekoja Batilde.

Abas sievietes atrada Rišeljē nodarbojamies ar savu sekretāru Raffē. Viņi dedzināja lielu kaudzi nevajadzīgu vēstuļu, bet cilas nolika savrup.

— Mans Dievs, — sacīja hercogs, ieraudzījis Mušī kundzi, — kāds vējš jūs te atnesis? Ar ko es varu pakalpot? Man uzsmaidījusi laime redzēt jūs pie sevis vakarā pusdeviņos.

— Lai šī jusu laime atļauj jums izdarīt kādu lahu darbu.

— Ā! Patiešām? Tādā gadījumā, pasteidzieties.

— Vai jūs šovakar aizbraucat no Parīzes?

— Nē, es rīt aizceļoju uz Bastīliju.

— Jūs jokojat?

— Ticiet man, es nekad nejokoju, kad man pienācis laiks šķirties no manas mājas, kur jutos tik labi, lai dotos uz karalisko mitekli, kur cilvēks nevar justies brīvs. Es to pazīstu, šī jau būs trešā reize, kad došos turp.

— Bet kas jums apgalvo, ka jūs rīt arestēs?

— Mani brīdināja.

— Vai var ticēt tam? Kas jums to teica?

— Spriediet pati.

Hercogs nodeva kādu vēstuli Mušī kundzei, kura to tūlīt izlasīja:

«Vai Jūs esat vainīgs vai ne, vienalga, jums atliek vairs laika tikai aizbēgšanai. Reģents nupat manā klātbūtnē sacīja, ka beidzot hercogs Rišeljē esot viņa rokās.»

— Bet vai šī persona var visu to zināt?

— Nešaubos, jo es pazīstu šo rokrakstu. Tātad, jūs redzat, man ir pamats jūs lūgt pasteigties. Tagad, ja es to varu izpildīt šis nakts laikā, esmu ar mieru jums pakalpot.

— Pietiks vienas stundas.

— Tad runājiet. Jūs zināt, es jums nekā neatteikšu.

— Tādā gadījumā, — Mušī kundze sacīja, — lieta pasakāma pāris vārdos. Vai jūs domājat šovakar doties pateikties tai personai, kas jums paziņoja šo vēsti?

— Varbūt, — hercogs atbildēja, pasmaidīams.

— Nepieciešams, lai jūs iepazīstinātu viņu ar šo meiteni.

— Meiteni? — hercogs izbrīnā jautāja, pievērsies Ba-tildei, kas bija stāvējusi mazliet nostāk, puskrēslā, — bet kas ir šī meitene?

— šī nelaimīgā meitene mīl kavalieri d’Armantalu, kuru rit sodīs, kā jūs to jau zināt, un par kuru viņa grib lūgt reģentu.

— Jūs mīlat kavalieri d’Armantalu? — Rišeljē jautāja, pievērsies Batildei.

— Ak, hercog ... — Batilde čukstēja, pietvīkdama.

— Neslēpiet, tas ir krietns, jauns cilvēks, par kura glābšanu es pats būtu ar mieru atdot desmit gadus no savas dzīves. Bet, vai jums ir kāds iemesls reģenta labvēlības iegūšanai?

— Jā, es ceru, princi.

— Ļoti priecājos. Es pats būšu laimīgs. Atgriezieties pie viņas karaliskās augstības, — turpināja hercogs, pievērsies Mušī kundzei, — sveiciniet viņu un sakiet tai, ka pēc stundas viņas vēlēšanās būs izpildīta.

— Ak, hercog! — iesaucās Batiide.

— Patiešām, Rišeljē, — sacīja Mušī kundze, — es sāku ticēt baumām, ka jūs esot stājies sakaros ar pašu nelabo, lai spētu izlīst pat caur atslēgas caurumu, un, ticiet man, es nu jau daudz mazāk uztraucos par jūsu ceļojumu uz Bastīliju.

— Katrā ziņā, — hercogs sacīja, — jūs zināt, ka žēlsirdība kavē apmeklēt ieslodzītos. Ja jūs kādreiz nejauši atcerētos Armandu . . .

— Esiet pieticīgs, hercog, gan mēs tad redzēsim, ko varēs izdarīt. To gaidot, jus man apsoliet, ka šī meiteni satiks reģentu?

— Tas nolemts.

— Tādā gadījumā, ardievu, hercog, vēlu jums drīzāk atgriezties no Bastīlijas.

— Jūs man sakiet ardievu?

— Uz redzēšanos!

Hercogs, noskūpstījis roku Mušī kundzei, pavadīja to līdz durvīm, pēc tam piegāja Batildei un sacīja:

— To, ko vēlos izdarīt jūsu labā, es nedarītu nevienam citam. Neviens nezina to noslēpumu, kuru es uzticēšu jums. Es jums uzticu princeses labo vārdu un godu. Bet te lieta grozās ap cilvēka dzīvību — viņa dēļ var upurēt pieklājību. Zvēriet man, ka jūs nevienam neatklāsiet šo noslēpumu, izņemot vienu cilvēku, tāpēc, ka ir cilvēki, pret kuriem mums nav nekādu noslēpumu. Zvēriet, ka jūs nevienam nestāstīsiet nekā par to, ko tūlīt redzēsiet, un ka neviens, izņemot viņu, neuzzinās kā jūs nokļuvāt pie reģenta.

— Ak, hercog, es zvēru pie vissvētākā, kas man ir šai pasaulē, — pie manas mātes piemiņas!

— Ar to pietiek, — hercogs sacīja, paraustījis zvana aukliņu.

Ienāca sulainis.

— Lafas, — hercogs sacīja, — liec tūlīt iejūgt bēros ārietē bez ģerboņiem.

— Hercog, — sacīja Batilde, — ja nevēlaties zaudēt laiku, mani pie durvīm gaida īrēta kariete.

— Tas vēl labāk. Es esmu jūsu rīcībā.

— Vai pavēlēsiet man braukt jums līdzi? — iejautājās sulainis.

— Nē, nav vajadzīgs, paliec, palīdzi Raffē sakārtot šos papīrus. Daudzi no tiem padarītu pārāk ziņkārīgu Dibuā, bet, pēc manām domām, tas nav vēlams.

To pateicis, hercogs sniedza roku Batildei, palīdzēja viņai nokāpt pa kāpnēm, iesēdināja viņu karietē un, pavēlējis kučierim pieturēt Scnt-Onorē un Rišeljē ielas stūri, pals iesēdās karietē tik bezrūpīgi, it kā nezinātu, ka kavaliera d’Armantala liktenis varētu uzbrukt arī viņam pašam.

23. Konfekšu skapis

Kariete apstājās noteiktajā vietā. Kučieris atvēra durtiņas, hercogs izkapa un palīdzēja izkāpt arī Batildei. Pēc tam, izņēmis no kabatas atslēgu, atslēdza vārtiņus, kas veda Sent-Onorē un Rišeljē ielu stūra mājas alejā; uz šiem vārtiem jūs tagad redzat nr. 218.

— Atvainojiet, — hercogs sacīja meitenei, — ka vedu jūs pa tik tumšām kāpnēm; toties neviens mūs te nepazīs, ja mēs kādu sastaptu šajā mājā. Bez tam, mums jāuzkāpj tikai pirmajā stāvā.

Patiešām, pēc kādiem divdesmit pakāpieniem, hercogs apstājās, no kabatas izņēma otru atslēgu, uzmanīgi atslēdza durvis un, iegājis priekštelpā, paņēma sveci un iededzināja to pie laternas, kas dega kāpņu telpā.

— Atvainojiet mani vēlreiz, — viņš sacīja, — bet, te es esmu paradis apkalpot pats sevi, un jūs tūlīt sapratīsiet, kāpēc te iztieku bez apkalpotājiem.

Nedomājot nemaz par to, vai šajā mājā Rišeljē ir savi sulaiņi vai nav, Batilde iegāja priekštelpā; hercogs aiz viņas aizslēdza durvis ar diviem atslēgas pagriezieniem.

— Tagad sekojiet man, — hercogs sacīja, un devās pa priekšu, apgaismodams telpas ar sveci, kuru nesa rokā.

Tādā veidā viņi izgāja cauri ēdamistabai, zālei, beidzot iegāja guļamistabā; hercogs apstājās.

— Jūs zvērējāt, — Rišeljē sacīja, uzlikdams sveci uz kamīna, — nekad neatcerēties to, ko tagad redzēsiet.

— Un zvēru vēlreiz. Ak, es būtu pārāk nepateicīga, ja lauztu savu zvērestu.

— Tātad, jums atklājas mūsu noslēpums — mīlas noslēpums. Lai to ari sargā mīla.

Rišeljē atbīdīja no sienas kādu mēbeli, atvēra slepenas durvis, kas nebija nekas cits, kā sienā iebūvēta skapja dibensiena, un trīs reizes klusi pieklauvēja sienai. Pēc dažām sekundēm kļuva dzirdams, ka atslēga pagriežas slēdzenē; pēc tam starp dēļiem pamirdzēja gaisma, tad jauka sievietes balss jautāja: — «Vai tas esi tu?» — Beidzot, pēc hercoga apmierinošās atbildes, klusi pašķīrās sienas un pavēra visai ērtu eju starp divām istabām. Hercogs Rišeljē un Batiide savā priekšā ieraudzīja hercogieni de Valuā, kas viegli iekliedzās, ieraudzījusi sievieti aiz sava mīļākā muguras.

— Nebaidies, mana Aglaja, — hercogs sacīja, parisdams no iepriekšējās istabas blakus istabā un saņemdams hercogienes roku, kamēr Batiide neuzdrošinājās pakustēties, pirms nebija paskaidrots viņas ierašanās iemesls.

— Tu pati pateiksies man par to, ka esmu atklājis mūsu laimes skapja noslēpumu.

— Bet, hercog, vai jūs man nepaskaidrotu? — jautāja hercogiene soli atkāpusies un nemierīgi uzlūkodama Ba-tildi.

— Tūlīt, mana daiļā princese. Jūs kādreiz būsiet dzir dējusi no manis kaut ko par kavalieri d Armantalu?

— Vēl aizvakar, hercog, jus man stāstījāt, ka viņam vajadzēt« pateikt tikai vienu vardu, lai izglābtu savu dzī vību, un ka viņš to neesot teicis, jo nevēlas nodot jūs visus.

— Nu, un viņš to ari nav pateicis, par to viņam piespriests nāves sods, un rit to sodīs. Šī jaunā meitene viņu mīl, bet nāvessodu var atcelt tikai reģents. Tagad jūs saprotat?

— O, jā, jā, — sacīja Orleānas Filipa meita.

— Ienāciet, — sacīja hercogs Rišeljē Batildei, saņemdams viņu pie rokas. Pēc tam, princesei pievērsies, piebilda: — viņa nezināja, kā nokļūt pie jūsu tēva, mana daiļā Aglaja un tāpēc griezās pie manis tai brīdī, kad es saņēmu jūsu vēstuli. Es gribēju pateikties jums par brīdinājumu un pazīstot jūsu labo sirdi domāju, ka vislabāk es jums pateikšos, sagādādams izdevību glābt tā cilvēka dzīvību, kura klusēšanai jums jāpateicas par manu dzīvību.

— Un jums taisnība, mīļais hercog. Ko jūs vēlaties?

Ko es varētu izdarīt jūsu labā? — princese jautāja Ba-tildei.

— Es vēlos redzēt hercogu reģentu, — Batilde sacīja,

— un tikai jūs, jūsu augstība, varat mani aizvest pie viņa.

— Jūs uzgaidīsiet mani, hercog? — de Valuā norūpējusies jautāja.

— Vai jūs varat šaubīties?

— Tādā gadījumā, ieejiet skapī. Es baidos, ka te kāds neienāk. Es pavadīšu šo personu pie mana tēva un tūlīt atgriezīšos.

— Es jūs gaidīšu, — sacīja hercogs un, princeses pavēli izpildīdams, iegāja skapī.

Hercogiene de Valuā kaut ko vēl pateica savam mīļotajam, tad aizslēdza skapi, atslēgu noslēpa kabatā un, pasniegusi Batildei roku, sacīja:

— Visas sievietes, kas mīl — ir māsas. Arman, jūs labi darījāt, uzticēdamies man. Ejam.

Batilde noskūpstīja roku, ko tai sniedza hercogiene de Valuā, un tad sekoja tai.

Viņas izgāja cauri visām istabām Palē-Rojala laukuma pusē, un, pagriezušās pa kreisi, izgāja cauri istabu rindai gar Valuā ielu. Tepat atradās arī reģenta guļamistaba.

— Mēs esam ceļa galā, — sacīja hercogiene, apstādamās pie durvīm un uzlūkodama Batildi, kas bija nobālusi un sagurusi. Visi viņas dvēseles spēki, kas to bija uzturējuši modru šīs trīs vai četras stundas, taisījās viņu atstāt tai brīdī, kad visvairāk viņa sajuta šo spēku nepieciešamību.

— Mans Dievs! Mans Dievs! Es nekad neuzdrošināšos! — iesaucās Batilde.

— Nomierinieties taču, mans tēvs ir labsirdīgs; ejiet, nometieties ceļos pie viņa kājām, Dievs un viņa sirds izdarīs pārējo.

Redzot, ka arī pēc šiem vārdiem, Batilde vēl šaubās, viņa atvēra durvis, iebīdīja meiteni istabā un aizvēra aiz viņas durvis. Batilde palika divatā ar reģentu.

Sī negaidītā pāreja piespieda Batildi iekliegties, un reģents, kas tobrīd pastaigājās pa istabu grīdā lūkodamies, pacēla galvu un apgriezās.

Batilde vairs neuzdrošinājās paspert nevienu soli; viņa nokrita ceļos, izņēma vēstuli, kas tai bija paslēpta pie krūtīm un pasniedza to reģentam.

Reģenta redze nebija visai teicama; sākumā viņš nesaprata, kas īsti notiek viņa priekšā, tad piegāja sievietei,

kas viņam krēslā atgādināja it kā kādu baltu, nenoteiktu parādību. Drīz vien šajā, sākumā neskaidrajā parādībā, viņš saskatīja sievieti, bet šai sievietē — jaunu, skaistu meiteni, kas viņam kaut ko lūdza.

Nelaimīgā gribēja ko teikt, bet tās balss bija pazudusi; reizē ar balsi sāka zust arī spēki. Viņa sagrīļojās un būtu pakritusi, ja reģents to nebūtu satvēris savās rokās.

— Mans Dievs, — izsaucās reģents, kuru parasti bēdas stipri iespaidoja, — mans Dievs, kas jums noticis, ar ko jums varu pakalpot? Sēdieties, lūdzu, šai krēslā!

— Nē, jūsu augstība, — Batilde čukstēja, — nē, mana vieta ir pie jūsu kājām; es atnācu lūgt apžēlošanu.

— Apžēlošanu? Kam?

— Uzziniet vispirms, jūsu augstība, — Batilde sacīja,

— kas es esmu, pēc tam, varbūt, es uzdrošināšos izteikt jums manu lūgumu. — Un viņa pasniedza vēstuli, kas glabāja viņas vienīgo cerību uz reģenta labvēlību.

Orleānas hercogs paņēma vēstuli, te lūkodamies meitenē, te papīrā un, piegājis pie sveces, kas dega uz kamīna, pazina savu rokrakstu. Viņš no jauna pavērās meitenē, un tad izlasīja sekojošo:

«Kundze, Jūsu vīrs mira par Franciju un par mani. Ne Francija, ne es nevaram Jums viņu atdot, bet neaizmirstiet, ja Jums uzbrūk kāda vajadzība, — mēs abi esam Jūsu parādnieki.

Jums uzticīgais Orleānas Fīlips.»

— Atzīstu, tas ir mans rokraksts, — reģents sacīja,

— bet, man par kaunu, nevaru atcerēties, kam es esmu rakstījis šo vēstuli.

— Paraugieties adresē, jūsu augstība, — sacīja Ba-lilde, mazliet jau nomierinājusies, redzot labsirdīgo izteiksmi reģenta sejā.

— Klarisai de Rošē! ... — iesaucās reģents. — Jā, es tagad sāku atcerēties: es to rakstīju no Spānijas, pēc tam, kad Alberts krita kaujā pie Almanzas; es šo vēstuli rakstīju viņa atraitnei. Kā šī vēstule varēja nokļūt jūsu rokās?

— Es esmu Alberta un Klarisas meita.

— Jūs? — iesaucās reģents. — Jūs! Bet kas notika ar jūsu māti?

— Viņa nomira.

— Sen jau?

— Pirms četrpadsmit gadiem.

— Bet, ceru, ar mierīgu sirdi? Viņai taču nekā netrūka?

Jūsu augstība, viņa mira izmisusi un lielā trūkumā.

— Bet kāpēc viņa negriezās pie manis?

— Jūsu augstība, jūs toreiz atradāties Spānijā.

— Ak, Dievs! Ko jūs man sakāt! Turpiniet, turpiniet, jo jūs nevarat nemaz iedomāties, cik ļoti viss mani interesē! Nelaimīgā Klarisa, nabaga Alberts! Cik ļoti viņi mīlēja viens otru! Viņa nespēja to pārdzīvot. Vai jūs zināt, ka jūsu tēvs izglāba man dzīvību pie Norvindas, vai jus to zināt?

— Jā, jūsu augstība, es to zināju, un tas deva spēkus griezties pie jums.

— Bet jūs, nabaga bērns, kas notika ar jums pēc tam?

— Mani pieņēma audzināšanā mūsu ģimenes draugs, nabaga skrīveris Zans Bivā.

— Zans Bivā! — iesaucās reģents. — Pagaidiet! Man šis vārds liekas pazīstams. Zans Bivā... Bet tas taču ir nabaga skrīveris, kas atklāja sazvērestību; viņš nesen lūdza personīgi mani, izmaksāt viņam algu par bibliotēkā nokalpotajiem gadiem!

— Tas pats, jūsu augstība.

— I.iekas, — sacīja reģents, — visi jūsu tuvinieki ra-diti manai glābšanai. Esmu jums divkārtīgi parādā. Jūs vēlaties man ko lugt, runājiet drošāk, es klausos.

— Dievs, — Batilde sacīja, — dod man spēkul

— Tātad, jūsu lūgums ir diezgan nopietns, un man būs grūti to izpildīt?

— Jūsu augstība, es lūdzu jūs apžēlot tā cilvēka dzīvību, kas pelnījis nāvi.

— Vai tas nav kavalieris d’Armantals? — reģents ieminējās.

— Jūs uzminējāt, jūsu augstība.

Reģents iegrima pārdomās; Batilde, pamanījusi, kādu iespaidu atstājis uz reģentu viņas lūgums, sajuta savu sirdi sažņaudzamies un ceļus drebam.

— Vai viņš ir jūsu radinieks? Draugs?

— Viņš ir mana laime, viņš ir man viss, jūsu augstība, es viņu mīlu.

— Bet vai jūs zināt, ka apžēlojot viņu, man būs jāapžēlo arī visi citi, bet starp tiem ir vēl lielāki noziedznieki, nekā viņš.

— Es lūdzu tikai viņa dzīvību, nelaupiet to viņam: lūk, viss mans lūgums,

— Bet ja es tam piespriedīšu mūža cietumu, jūs nekad viņu neredzēsiet.

Batilde bija spējīga vai nomirt šajā mirklī; rokas izstiepusi, viņa atspiedās uz krēsla atzveltnes.

— Kas notiks ar jums tad? — reģents turpināja.

Batilde atbildēja:

— Es iestāšos klosterī un visu mūžu aizlūgšu par jums un viņu.

— Tas nav iespējams, — reģents sacīja.

— Kāpēc gan, jūsu augstība?

— Šodien, pirms stundas, man lūdza jūsu roku, un es to apsolīju.

— Manu roku? Jūs apsolījāt manu roku? Bet kam tad, mans Dievs!

— Izlasiet, — sacīja reģents, paņemdams no galda vēstuli un pasniegdams to meitenei.

— Rauls! — iekliedzās Batilde, — Raula vēstulei Ak, mans Dievs! Ko tas nozīmē!

— Izlasiet, — reģents sacīja.

Un Batilde lielā uztraukumā izlasīja vēstuli:

«Jūsu augstība! Esmu pelnījis nāvi, es to zinu, un tagad nelūdzu par savu dzīvību. Esmu ar mieru mirt noteiktā dienā, noteiktā stundā. Bet jūsu augstība, Jūs varat saldināt manu nāvi, un es Jūs pazemīgi lūdzu parādīt man šo žēlastību.

Es mīlu kādu meiteni, un ja es dzīvotu, es viņu apprecētu. Atļaujiet viņai kļūt par manu sievu pirms manas nāves. Brīdī, kas mūs šķirs uz mūžu, kad es pametīšu viņu vienu, bāreni šajā pasaulē, — lai man tiek vismaz tas apmierinājums, ka mana bagātība, mans vārds būs tai atbalsts un sargs. No baznīcas es došos uz ešafotu.

Tā ir mana pēdējā griba, pēdējā vēlēšanās. Neatraidiet uz nāvi notiesātā lūgumu.

Rauls d’Armantals.»

— Ak, jūsu augstība, — Batilde sacīja, raudādama.

— jūs redzat, ka viņš mani atceras! Vai lai es viņu nemīlētu, kad viņš mani tā mīl?

— Jā, — reģents sacīja, — es izpildīšu viņa lūgumu, tas ir taisnīgs. Lai šī žēlastība, kā viņš pats saka, saldina viņa pēdējās minūtes.

— Jūsu augstība, jūsu augstība! — Batilde iekliedzās.

— Vai tā ir visa žēlastība, ko jūs viņam parādāt?

— Jūs redzat, — reģents sacīja, — viņš pats uzskata par nopelnītu to, kas viņu sagaida un neko vairāk nelūdz.

— Ak, cik tas ir nežēlīgi! Tas ir šausmīgi! Redzēt viņu atkal, lai pēc tam pazaudētu uz visiem laikiem! Jūsu augstība, dāvājiet viņam dzīvību! Viņa dzīvību! Es jūs lūdzu! Lai es tad labāk viņu nekad neredzu!

— Jaunkundze! — sacīja reģents tādā balsī, kas nepieļauj ierunas, un, uzrakstījis dažas rindiņas un aizzīmogojis vēstuli ar savu zīmogu, viņš turpināja:

— Lūk, vēstule Delones kungam, Bastīlijas komandantam; tas ir mans rīkojums notiesātā lietā. Manas gvardes kapteinis brauks jums līdzi un uzraudzīs manas pavēles kārtīgu izpildīšanu.

— Ak, dāvājiet viņam dzīvību, jūsu augstība, Dieva dēļ. Es lūdzu jus, ceļos nometusies.

Reģents pazvanīja.

Ienāca sulainis.

— Pasauc marķīzu de Lafaru! — reģents sacīja.

— Ak, cik jūs nepielūdzams! — iesaucās Batilde, pieceldamās. — Atļaujiet vismaz man nomirt kopā ar viņu, tad vismaz ešafots mūs vairs nespēs šķirt!

— Lafar, — reģents sacīja ienākušajam marķīzam,

— pavadiet šo personu līdz Bastilijai. Lūk, vēstule Delones kungam; no viņa jūs uzzināsiet manas pavēles saturu, un jūsu uzdevums ir raudzīties, lai pavēle tiktu kārtīgi izpildīta.

Pēc tam, nepievērsdams vairs nekādas vērības Batil-des vaimanām, Orlcānas hercogs atvēra kabineta durvis un izgāja.

24. Salaulāšana pirms nāves

Lafars izveda līdz nāvei satriekto meiteni un iesēdināja karietē, kas vienmēr bija atrodama Palē-Rojala pils pagalmā. Pēc tam kariete steidzīgi aizbrauca pa Klerī ielu Bastīlijas virzienā.

Visa šī ceļojuma laikā Batilde nepateica neviena vārda; viņa bija mēma, auksta un nejūtīga kā statuja, viņas nekustīgajās acīs nebija nevienas asaras. Tikai piebraucot cietoksnim, viņa sāka trīcēt. Viņai likās, ka ēnā, kavaliera Rogana soda vietā, pacēlās kaut kas līdzīgs ešafotam.

Pēc brīža sargi uzsauca: kas brauc? Pēc tam kariete pārbrauca paceļamo tiltu, pacēla margas, atvēra vārtus, un kariete apstājās pie durvīm, kas veda uz komandanta dzīvokli.

Sulainis bez livrejas atvēra karietes durtiņas; Lafars palīdzēja Batildci izkāpt.

Meitene tikko spēja noturēties kājās; cerībai izgaistot, sāka zust ari morālie spēki. Lafars un sulainis gandrīz nesus uznesa viņu pirmajā stāvā.

Delones kungs pašreiz iebaudīja vakariņas.

Datildi ieveda zālē, bet Lafars tūlīt devās pie paša komandanta.

Pagāja apmēram desmit minūtes, un visu šo laiku Ba-tilde nejutīgi sēdēja krēslā, kurā viņa bija atkritusi tūlīt pēc ienākšanas istabā. Nelaimīgajai bija tikai viena doma: par šķiršanos uz mūžu mūžiem; viņa redzēja tikai vienu: savu iemīļoto uz ešafota.

Pēc desmit minūtēm ienāca Lafars ar komandantu. Batilde mehāniski pacēla galvu un uzlūkoja tos nedzīvu skatu.

Tad Lafars piegāja pie viņas un piedāvāja roku:

— Baznīca iekārtotā, — viņš sacīja, — un mācītājs jūs gaida.

Neko neatbildējusi, Batilde piecēlās, bāla kā līķis, un sajuzdama, ka viņas kājas atsakās klausīt, atspiedās uz piedāvātās rokas. Priekšgalā gāja Delone, viņam celu apgaismoja divi cilvēki ar lāpām.

Tajā.pašā brīdī, kad Batildi ieveda pa vienām durvīm, pa otrām iegāja kavalieris d’Armantals Valē un Pompadūra pavadīts. Viņi bija liecinieki no līgavaiņa puses, Delone un Lafars — no līgavas puses. Visas durvis apsargāja ar šautenēm bruņojušies sargi, kas stāvēja kā no bronzas izlieti.

Iemīlējušies piegāja viens otram. Batilde bāla, gandrīz bez dzīvības; Rauls mierīgi smaidīdams.

Pie altāra pieejot, kavalieris saņēma jaunās meitenes roku, kad pieveda to pie diviem, jau iepriekš sagatavotiem soliem, un abi nometās ce|os, nepateikuši viens otram ne vārda.

Tikai četras sveces apgaismoja altāru un izplatīja vāju gaismu šajā drūmām atmiņām piesātinātajā cietuma baznīciņā, piešķirot visai šai ceremonijai savādu, apbedīšanai līdzīgu svinīgumu.

Mācītājs iesāka ceremoniju. Tas bija vecs vīrs, sirmiem matiem; vina skumjā seja liecināja, ka tā ikdienas pienākumi dziļi izvagojuši viņa dvēseli. Patiešām, jau divdesmit piecus gadus viņš izpildījis Bastīlijas kapelāna pienākumus un šajos gados bija uzklausījis visbēdīgākās grēksūdzes, bija redzējis visneiepriecinošākos skatus. Kad vajadzēja svētīt jaunlaulātos, viņa pienākums bija pateikt viņiem dažus vārdus, bet tā vietā, lai līgavainim atgādinātu vīra pienākumus, bet līgavai — mātes pienākumus, tā vietā, lai viņiem pavērtu jaunu, laimes pilnu dzīvi, — viņš runāja par samierināšanos ar debesīm, par Dieva žēlastību un nākošo augšāmcelšanos.

Batildei pietrūka elpas. Rauls, redzot ka tā tūlīt var sākt raudāt, saņēma viņas roku, pavērās tajā tik skumju, bezcerības pilnu skatu, ka nelaimīgā saņēma visus spēkus, lai apvaldītu asaras, kas krizdamas dedzināja viņas sirdi. Svētīšanas brīdī viņa nolieca savu galvu uz Raula pleca.

Mācītājs, domādams, ka viņa zaudē samaņu, apklusa.

— Turpiniet, turpiniet, svētais tēvs! — Balilde čukstēja.

Mācītājs izrunāja noslēpumainos vārdus; abi atbildēja vienā vārdā: jā, kurā likās, izskanēja viss viņu dvēseles spēks.

Pēc laulāšanas ceremonijas, d’Armantals pavaicāja cietokšņa komandantam, vai viņam atļaus šīs pēdējās stundas pavadīt kopā ar sievu. Delone atbildēja, ka šo Līgumu viņš neuzskata par nepieklājīgu, un, ka viņus aizvedīs uz nozīmēto istabu.

Tad Rauls apkampa Valē un Pompadūru, pateicās viņiem, ka tie atsaukušies būt par lieciniekiem viņa svinīgajā salaulāšanā, paspieda roku Lafaram, pateicās Delo-nem par iecietīgo izturēšanos pret viņu te, Bastīlijā, un pēc tam aplicis roku Batildei, kas kuru katru mirkli draudēja saļimt un izveda to pa durvīm, pie kurām viņus sagaidīja divi cilvēki ar degošām lāpām. Sie divi cilvēki viņus aizveda līdz d’Armantala istabas durvīm. Te tos sagaidīja cietuma uzraugs, kurš atvēra durvis, kuras tūdaļ atkal aizvēra, tiklīdz Balilde un Rauls bija iegājuši istabā.

Jaunlaulātie palika vieni.

Tagad Batilde, kas līdz šim bija apvaldījusi savas asaras, vairs ilgāk nespēja noslēpt savas ciešanas, un no nelaimīgās krūtīm izlauzās kliedziens, kas līdz šim bija plosījis viņas sirdi. Raudādama un rokas lauzīdama, viņa atkrita krēslā, kurā, domājams, šo trīs nedēļu laikā d’Ar-mantals bieži vien bija sēdējis un domājis par viņu. Rauls nometās pie viņas kājām, gribēdams nomierināt nelaimīgo, bet arī viņš šo dziļo bēdu satriekts, varēja tikai savas asaras sajaukt ar Batildes asarām. Un šī dzelzs sirds, beidzot izkusa. Batilde uz savām lūpām juta te sava vīra asaras, te skūpstus.

Viņi kopā tā bija pavadījuši tikai kādu pusstundu, kad izdzirdēja durvīm tuvojošos soļus, pēc tam — atslēgas pagriezienu durvīs.

Batilde nodrebēja un cieši piespiedās d’Armantala krū-tim. Rauls noprata, kādas bailes sagrābušas meiteni un pūlējās nomierināt viņu. Vēl nevarēja notikt tas, no kā viņa baidījās; soda izpildīšana bija nolikta pulksten astoņos no rīta, bet tagad pulkstenis tikko nosita vienpadsmit.

Durvis atvērās, un viņi ieraudzīja Deloni.

— Kavalier, — sacīja Bastilijas komandants, — papūlieties sekot man.

— Es viens? — d’Armantals jautāja, iekļaudams ciešāk savās rokās Batildi.

— Nē, — komandants sacīja, — kopā ar savu laulāto draudzeni.

— O, abi, abi! Vai dzirdi, Raul? — iesaucās Batilde.

— Lai ved mūs, kur vien viņi vēlas, ka tikai kopā! Mēs tūlīt iesim, komandanta kungs, tūlīt!

Rauls apkampa pēdējo reizi Batildi, noskūpstīja to pēdējo reizi un tad, sasaucis palīgā visu savu vīrišķību, sekoja Deloncm, mierīgu seju, bez mazākās baiļu pazīmes, kas nupat vēl bija viņu sagrābušas.

Visi trīs devās pa gariem, vietvietām vāji apgaismotiem koridoriem, pēc tam pa spirālkāpnēm nokāpa lejā līdz kādām torņa durvīm. Pa šīm durvīm viņi izgāja laukumā, kurā atļāva pastaigāties ieslodzītajiem, atskaitot noziedzniekus. Te stāvēja kariete ar diviem zirgiem priekšā; jātnieks-kučieris sēdēja vienā no šiem zirgiem. Tumsā spīdēja divpadsmit musketieru ķiveres.

Vājš cerības stariņš uz mirkli iestīgoja jauno laulāto draugu sirdīs. Batilde bija lūgusi reģentu Raula sodu pārvērst mūža cietumā. Varbūt reģents grib parādīt viņai šo žēlastību. Sī kariete, domājams, aizvedīs notiesāto uz kādu valsts cietumu; musketieru jātnieks, protams, viņu pavadīs, — viss tas likās ļoti ticami. Abi mirkli uzlūkoja viens otru un tad pacēla acis pret debesīm, lai pateiktos Radītājam par laimi, ko Viņš tik negaidot viņiem piešķīris.

šajā brīdī atskanēja pavēle. Kučieris atvēra karietes durtiņas, un komandants, cepuri noņēmis, sniedza roku Batildei, lai palīdzētu viņai iekāpt karietē. Batilde mirkli

šaubījās, nemierīgi atskatīdamās vai tikai viņu negrib šķirt no Raula, bet redzēdama, ka Rauls viņai seko, iekāpa karietē. Nākamajā mirklī Rauls jau atradās viņai blakus.

Tūda| tika aizvērtas karietes durtiņas; kariete sāka braukt, musketieri-jātnieki to ielenca no abām pusēm; izbrauca cauri velvei, pārbrauca paceļamo tiltu un, beidzot, \ izbrauca no Bastīlijas.

Laulātie draugi metās viens otra apkampienos; neva- ’ rēja vairs šaubīties: reģents apžēloja d’Arinantala dzīvību un, vēl vairāk, bija nolēmis nešķirt viņu no Batildes. Ba-tilde un d’Armantals nebija uzdrošinājušies ne sapņot par to.

Sī dzīve cietumā, kas būtu mokas citiem, nu viņiem likās kā laime, mīlas paradīze; viņi vienmēr redzēs viens otru un nešķirsies nekādi Vai viņi varēja sagaidīt ko vairāk, pat tad, ja būtu bijuši brīvi kā agrāk, kad viņi tikai sapņoja par savu nākotni! Tikai viena vienīga skumja doma satrauca viņu dvēseles, un abi, it kā vienojušies, pieminēja Bivā vārdu.

Sajā bridi kariete apstājās. Šādos apstākļos viss ļoti satrauca nabaga jauno pāri. Abi nodomāja, vai tikai viņi nav atļāvušies pārāk rožainām cerībām, un viņu sirdis šausmās nodrebēja. Tai pašā mirklī atvērās karietes durvis; viņu priekšā stāvēja kučieris.

— Ko tu vēlies? — d’Armantals jautāja.

; — Es vēlētos zināt, kungs, kurp pavēlēsiet jūs aizvest? ,

— Kā! Kurp mani aizvest? — iekliedzās d’Armantals.

— Vai tev nav nekādas pavēles?

— Man pavēlēja jūs aizvest Vensenas mežā starp pili un Nosanu pie Marnas, un lūk, esam jau te.

— Bet mūsu pavadoņī-musketieri? — jautāja kavalieris. — Kur tie palikuši?

— Jūsu musketieri? Tie pavadīja mūs tikai līdz pilsētas vārtiem.

— Ak, mans Dievs, mans Dievs! — iesaucās d’Armantals, kamēr Batilde, prieka pārsteigta, klusējot salika rokas. — Ak, Dievs, vai tas iespējams!

Kavalieris izlēca no karietes, kāri lūkojās Dieva pasaulē, kā no sprosta izlaists putns; izstiepa savas rokas, ( kurās tūdaļ metās Batilde un tad abi priecīgi iekliedzās.

Viņi bija brīvi kā gaiss, kuru elpoja!

Reģents bija pavēlējis tikai aizvest kavalieri līdz tai vietai, kur tas sagūstīja Burginjonu viņa vietā.

Tā bija visa Fīiipa Lēnprātīgā atriebība.

1

Skolotājs.

2

Monēta, ap 7 Ls.

3

Nemiera kustība Francijā 17. gs,

4

Lielais Sen-Roš, mūsu vienīgais prieks, uz.klausi kristīgo tautu, ko nospiež posts inēra draudiem. Mēs nebaidāmies nelaimes, nāc tikai palīgā mums, esi musu atbalsts. Novērs debesu dusmas. Bet neņem līdzi savu suni: mums nav maizes drusciņu.

5

Ret neņem līdzi savu suni, mums nav maizes drusciņu.

6

Lenvalš mīlēja Arsēnu... Viņš aizmirst nevareja to.

7

Notikuma patiesību apliecina sekojošais izraksts no dokumenta: «Sartras hercogs cīnījās kara|a karaspēka priekšgalā. Ar savu klātbūtni un piemēru viņš karavīros iedvesa varoņu garu un piecas reizes viens pats palika ienaidnieku vidū. Sirs de Rošē, viņa svītas loceklis, paglāba viņu no briesmām krist gūstā un padarīja nekaitīgus tos divus, kas bija šāvuši 117 princi. Marķīzs d’Arsī, apjukumā pazaudējis hercogu, tai brīdī piesteidzās viņiem palīgā. Princis pazaudēja zirgu, kurā tas jāja, un savā mundierī atrada četras lodes» No Deviza ziņojuma par kauju pie Nervindas. — Vatu: «Cellama-res sazvērestība».

8

Tiesa, esmu maza, bet varu cirst smagas rētas.

9

Mēs neuzskatām par vajadzīgu brīdināt lasītāju, ka šie sīkumi ir vēsturiska patiesība, un ka mēs tos neizdomājām un neatdarinā* jām, bet gluži vienkārši, vārdu pa vārdam izrakstījām tos nevis no «Viltus slimnieka» vai «Pilsoņa-muižnieka», bet gan no memuāriem par izpriecām So pilī.

10

Samarkandas princis, lielā hana cienīgs dēls ir zvērējis. La!

top tas uzņemts.

11

Mūsu pētījumi par šo slimību neatklāja mums ne tās cēloņus, ne pazīmes.

12

Lai dzīvo mūžīgi, lai dzīvo un iegūst lielu godu jaunais bites ordeņa kavalieris.

13

Lieks darbs nekait.

14

Lit de justice — ta tajos laikos sauca parlamentu sēdes, kurās piedalījās kaim.s, Kad tas vēlējās apstiprināt kādu %avu pavēli.

15

Villjeruā litliski pakalpoja kaiulim.

16

Kas guļ, tas ēd.

Content

Dimā Aleksandrs Dēku karalis

PIRMĀ DAĻA

1. Kapteinis Rokfinets

2. Divkauja

3. Kavalieris d’Armantals

4. Sikspārnis

5. Arsenāls

6. Princis Cellamare

7. Alberoni

8. Kapteinis pašā lomā

9. Jumtistaba

10. Tan-Perdī ielas apdzīvotaji

11. Vienošanās

12. Svari

13. Denī ģimene

14. Sarkanā lente

15. Labo Bērnu iela

16. Vientiesītis Biva

17. Vientiesītis Biva

18. Mantojums

19. Batilde

20. Precinieks

21. Jauna mīla

22. Konsuls Duilijs

23. Abats Dibuā

24. Sazverestiba atjaunojas

OTRA DAĻA

1. Bites ordenis

2. Reģenta laika dzejnieki

3. Bišu karaliene

4. Hercogs de Rišeljē

5. Greizsirdība

6. Mīlas sāpes

7. Pretspēle

8. Septītās debesīs

9. Fenelona pectecis

10. Prinča Listneja palīgs

11. Bertrans un Ratons

12. Sen-Sirnons

13. Slazdi

14. Beigu sākums

15. Lit de justice

16. Cilvēks gan prāto, bet...

17. Dāvids un Goliāts

18. Francijas glābējs

Dievs dara

20. Pirmā ministra atmiņa

21. Bonifass

22. Trīs apciemojumi

23. Konfekšu skapis

24. Salaulāšana pirms nāves

1