Dimā Aleksandrs

Divi brāļi

Aleksandrs Dimā Divi brāļi

Aleksandrs Dimā

Divi brāļi

.

.

….

ZELTA PUTNS

Reiz senos laikos dzīvoja divi brāļi — viens bagāts, otrs nabags.

Bagatais brālis bija zeltkalis. Viņam bija cieta sirds, tik cieta kā akmens.

Nabadzīgais brālis pelnīja iztiku, siedams un pārdodams slotas. Viņš bija labsirdīgs un godīgs. Viņam bija divi deli. Bagātajam brālim bērnu nebija.

Nabadzīgā brāļa dēli bija dvīņi, tik līdzīgi viens otram, ka pat vecāki ar grūtībām viņus atšķīra.

Dvīņubrāļi bieži iegriezās sava bagātā tēvoča mājās un reizem iebaudīja pa kumosam no viņa galda.

Kadu dienu nabadzīgais brālis devās uz mežu pēc viršiem. Iegājis mežā, viņš ieraudzīja kokā zelta putnu. Dvīņubrāļu tēvs paņēma akmeni un svieda ar to putnam. Akmens trāpīja putnam pa spārnu. Zemē nokrita viena vienīga spalva. Bet tā bija zelta spalva.

Nabadzīgais brālis pacēla zelta spalvu un aiznesa to savam bagātajam brālim — zeltkalim. Vērīgi aplūkojis spalvu, bagatais brālis sacīja:

—   Šī spalva ir no tīra zelta, bez jebkāda piejaukuma!

Par atnesto zelta spalvu zeltkalis iedeva savam brālim krietnu naudu.

Nākamajā dienā dvīņubrāļu tēvs atkal devās uz mežu pēc viršiem. Un atkal viņš ieraudzīja kokā zelta putnu. Nabadzīgais brālis sāka pārmeklēt koku un atrada lapotnē zelta putna ligzdu un tajā zelta olu. Paņēmis olu, viņš aiznesa to uz mājām un vēlāk parādīja savam brālim. Brālis viņam sacīja:

—   ŠI ola ir no tīra zelta, bez jebkādā piejaukuma!

Un, atkal iedevis nabadzīgajam brālim naudu, zeltkalis sacīja:

—   Es gribētu redzēt pašu zelta putnu. Par šo putnu es tev došu daudz naudas.

Nākamajā dienā nabadzīgais brālis atkal devās uz mežu. Tur kāda kokā viņš ieraudzīja zelta putnu. Viņš paņēma akmeni, rūpīgi notēmēja un meta ar to putnam. Šoreiz putns bija uz vietas beigts.

Pacēlis no zemes zelta putnu, dvīņubrāļu tevs aiznesa to savam brālim.

—   Te būs zelta putns, ko tu man lūdzi, — nabadzīgais brālis sacīja.

Zeltkalis par beigto putnu iedeva brālim divdesmit zelta dukātus.

Dvīņubrāļu tēvs priecīgu prātu atgriezās mājās. Viņš vairs neseja slotas. Par dabūto naudu viņš dzīvoja cepuri kuldams.

Bagātais brālis bija varen viltīgs. Viņš zināja nostāstu par zelta putnu. Tāpēc pasauca sievu un lika tai zelta putnu izcept. Un vel viņš sievai piekodināja:

—   Es gribu zelta putnu apēst visu — līdz pēdējai kripatiņai.

Bet šis putns, kā jūs, mī|ie bērni, jau būsiet atskārtuši, nebija nekāds parasts putns: tas, kurš apēdīs šā putna aknas un sirdi, katru rītu pamodies atradīs pagalvī divus zelta dukātus.

Bagātā brāļa sieva sagatavoja putnu, kā pienākas, un iešava to cepeškrāsnī. Pēc tam viņa izgāja no mājas.

Tikmēr abi dvīņubrāli atnāca pie sava tēvoča. Iegājuši virtuvē, viņi ieraudzīja cepeškrāsnī putnu. Braji apgrieza putnu uz otru pusi, lai tas labāk apceptos. Šai brīdī no putna izkrita divi gabaliņi. Viens no brāļiem sacīja:

—   Jauki! Kas zemē atrasts, nav zagts.

Paņēmuši katrs vienu gabaliņu, brāļi tos apēda. Šai brīdī virtuvē ienāca viņu krustmāte un ieraudzīja, ka zeni nupat beidz kaut ko ēst. Viņa pajautāja tiem:

—    Ko jus apedāt, mani mīļie?

—    Divus gajas gabaliņus, kas bija izkrituši no putna, — dvīņi atbildēja.

—   Tā bija putna sirds un aknas! Ko nu lai dara?

Pēc tam, lai virs neko nemanītu, viņa nokāva balodi un ielika ta sirdi un aknas zelta putnā.

Drīz vien zelta putns bija izcepies. Zeltkaļa sieva aiznesa to savam vīram. Zeltkalis apēda zelta putnu līdz pēdējai kripatiņai.

Nakamajā rītā bagātais brālis palūkojas zem spilvena, cerēdams atrast divus zelta dukātus, bet sev par lielu izbrīnu atklāja, ka pagalvi nekā nav.

Turpretī dvīņubrāļi nākamaja rītā zem saviem spilveniem atrada divus zelta dukātus. Paņēmuši naudu, viņi aiznesa to paradīt savam tēvam. Tēvs viņiem noprasīja:

—    Kur jūs ņēmāt šos zelta dukātus?

Arī nākamajā rītā dvīņi atrada divus zelta dukātus un aiznākamaja rīta un ari aizaiznākamajā — un ta katru rītu. Dvīņubrāļu tevs devās pie sava brāļa — zeltkaļa un izstāstīja viņam par neredzeto brīnumu.

Zeltkalis tūdaļ saprata, ka viņa brāļadēli apēduši zelta putna sirdi un aknas.

AUDŽUTĒVS

Zeltkalis bija ļauns cilvēks. Noklausījies sava brāļa stāstu, viņš tam sacīja:

—   Tavi deli stājušies sakaros ar nelabo. Šīs zelta monētas atnesis tev nelaimi. Tu nedrīksti paturēt dēlus savās mājās.

—   Bet ko lai es iesāku ar šiem nelaimīgajiem bērniem? — nabadzīgais brālis vaicāja.

—   Tev jāatstaj viņi mežā. Ja velns nav draugos ar taviem dēliem, dievs viņus sargās. Ja turpretī viņi stājušies sakaros ar nelabo, lai viņi kopā strādā savus melnos darbus.

Lai gan tevs bērnus ļoti mīlēja, viņš tomēr paklausīja sava bagātā un ļauna brāļa nelāgajam padomam.

Nākamajā rītā nabadzīgais brālis, itin kā iedams ar saviem dēliem pastaigāties, pameta viņus mežā.

Nabaga bērni cauru dienu meklēja un sauca tevu, līdz beidzot pievakarē aptvēra patiesību: viņiem vairs nekad neredzet tēvu, viņiem vairs nekad neizkļūt no meža. Jo tālāk viņi gāja, jo dziļāk iemaldījās mežā.

Dvīņi gāja visu nakti. Visu nakti viņi sauca pēc palīdzības, taču neviens viņiem neatsaucās. Viņi dzirdēja vienīgi vilkus gaudojam, lapsas rejam un pūces brēcam.

Beidzot nākamajā rīta viņi sastapa kādu mednieku. Mednieks viņiem vaicaja:

—   Kas jūs tādi esat, mīļie bērni?

—   Cienītais kungs, — dvīņubrāli atbildēja, — mēs esam nabadzīga vira bērni. Mūsu tēvs negribeja paturēt mūs savā mājā, jo katru rītu mēs abi, mans brālis un es, atradām pagalvī divus zelta dukātus.

—   Manuprāt, — mednieks sacīja, — tā nav liela nelaime. Par spīti šim zeltam, jūs varat izaugt par godīgiem un čakliem vīriem.

—   Cienītais kungs, — dvīņi atbildēja, — mes esam godīgi un gribam strādāt jebkuru darbu.

—   Tad nāciet man līdzi, — mednieks sacīja, — es būšu jusu tēvs, jo pašam man bērnu nav.

Vecais mednieks nerunāja tukšu. Viņš gribēja izmācīt abus brāļus par medniekiem un pasaulē labakajiem šāvejiem. Un, tā kā ikviens no brāļiem katru rītu atrada pagalvī zelta dukātu, mednieks savāca monētas, lai brāļiem iekrātos nauda priekšdienām.

Kādu dienu audžutēvs ar dvīņubrāļiem, kas jau bija izauguši lieli, aizgāja uz mežu.

&gt;

—   Šodien, — audžutēvs sacīja, — jums jāparāda sava šaušanas māka, lai jūs iegutu tiesības saukties par medniekiem.

Visi trīs paslēpās zaru budā. Slēpnī viņi sabija krietnu laiku, taču neviens no dvīņiem netika pie šaušanas, jo tuvumā nemanīja nekādu medījumu. Beidzot augstu pie debesīm audžutēvs ieraudzīja meža putnu kāsi.

—   Nošauj putnus, kas lido abos kāša galos! — vecais mednieks sacīja vecākajam brālim, kuru sauca par Žanu.

Žans notēmēja, izšāva no abiem stobriem, un zemē nokrita divi putni, kas bija lidojuši kāša galos. Žans ieguva tiesības saukties par mednieku.

Pec kāda laika pie debesīm atkal parādijas meža putni, kas lidoja viena rindā.

—   Tagad tava kārta, — audžutēvs sacīja jaunakajam brālim, kuru sauca par Zaķu, — nošauj pirmo un pēdējo putnu!

Žaks izšava no abiem stobriem, un zemē nokrita divi putni, kas bija lidojuši rindas sakumā un galā. Ari Žaks ieguva tiesības saukties par mednieku.

Tad audžutēvs sacīja abiem brā|iem:

—   Jūs esat godam nopelnījuši tiesības saukties par medniekiem. Tagad varat būt brīvi.

Pec tam viņi trijatā atgriežas mājās. Pie pusdienu galda Žans savā un sava brāļa vārdā uzrunāja veco mednieku:

—   Mes gribam tev ko lūgt.

—   Un kas tas būtu? — vecais mednieks vaicāja.

Žans atbildēja:

—   Tagad, kad tiesības saukties par medniekiem iegūtas, mēs gribam redzēt pasauli. Atļaujiet mums, manam brālim un man, doties ceļā.

Uzklausījis brāļu lugumu, vecais mednieks sacīja:

—   Jus runājat kā īsti mednieki, un jūsu vēlēšanās ir arī mana vēlēšanās. Dodieties pasaulē! Jus atradīsiet laimi.

Pusdienas pagāja priecīgā noskaņa. Pēc pusdienām dvīņubrāļi saka posties ceļam.

Drīz pienāca šķiršanās brīdis. Vecais mednieks iedeva katram audžudēlam divstobreni un daudz zelta dukātu. Pec tam viņš pavadīja savus audžudēlus līdz pat mežmalai. Pirms dvīņubrāļi bija atstājuši mežu un pateikuši audžutēvam ardievas, vecais mednieks viņiem iedeva dunci ar spožu asmeni un piekodinaja:

—   Kad jūsu ceļi kādu dienu šķirsies,'dārgie bērni, iecērtiet šo dunci koka stumbrā netālu no krustcelēm. Kad viens no jums atgriezīsies, viņš varēs uzzināt, kas noticis ar viņa brāli. Ja dunča asmens joprojām būs spožs, tad brālim klājas labi. Turpretī ja viens no jums būs miris, tad dunča asmens, no vienas puses viscaur pārklājies ar rūsu, būs pavērsts uz ta ceļa pusi, pa kuru jāiet, lai atrastu mirušo brāli.

Žans paņēma brīnumaino dunci. Pec tam abi brāļi, atvadījušies no audžutēva, devas tālāk.

,

BRĀĻI UN MEŽA ZVĒRI

Vakarā brāli nonāca ļoti biezā un ļoti lielā mežā. Izkļūt no meža pirms tumsas iestāšanās nebija nekādu cerību. Tadeļ brāļi nolēma apmesties zem kāda liela koka, lai iebaudītu vakariņas to, kas bija paņemts no mājām lidzi, un pārlaistu nakti zem klajas debess.

Nākamajā dienā viņi turpinaja ceļu. Brāļi soļoja augu dienu, ne brīdi neapstādamies, taču arī vakarā — ap pulksten pieciem — viņi vel nebija sasnieguši meža malu. Pa dienu brāļi bija apēduši visu, kas atradās viņu medību somās. Tad viens no brāļiem sacīja:

—   Derētu nomedīt vakariņām kādu meža zvēru, jo nakts, ka redzams, būs atkal jāpārlaiž mežā.

To pateicis, viņš paņēma bisi un aizgāja medības. Te pēkšņi, kur gadījies, kur ne, izlēca zaķis. Mednieks pacēla bisi, lai nošautu garausi, bet zaķis viņam sacīja:

—   Mīļais medniek, nešauj mani, iedošu tev par to divus zaķēnus.

Jauneklis pārsteigts nolaida bisi un nešāva uz dīvaino zaķi. Ieskrējis meža biezoknī, zaķis pēc brīža atgriezās, vezdams līdzi divus zaķēnus. Mazie zaķēni turpat blakus medniekiem saka jautri rotājāties. Medniekiem nebija dūšas tos nogalinat. Viņi paturēja abus zaķēnus, un tie teceja nopakaļ gluži ka sunīši.

Apmierinājuši ēstgribu ar dažām saldenām ozolzīlēm, brāli turpināja ceļu, ceredami nošaut vakariņām kādu citu meža zvēru. Viens no brāļiem ieraudzīja lapsu un dzīrās jau šaut, bet lapsa negaidīti sacīja: — Ak, mīļais medniek, nešauj mani, iedošu tev par to divus lapsēnus.

Mednieks nolaida bisi un nešāva uz dīvaino lapsu. Pēc kāda laiciņa lapsa atveda viņam divus lapsēnus.

Jaunajiem medniekiem nebija dūšas nonāvēt mazos lapsēnus, un tie piebiedrojas abiem zaķēniem. Brāļi remdēja izsalkumu, apēzdami dažus kastaņus. Pec šīm trūcīgajam vakariņām viņi nolēma nošaut pirmo meža zvēru, kas gadīsies ceļā.

Viņi ieraudzīja vilku. Brāļi jau pacēla bises, lai nošautu to, bet vilks viņiem sacīja:

— Ak, mīļie mednieki, nešaujiet mani, iedošu jums par to divus vilcēnus.

Mednieki atstāja savādo vilku dzīvu. Vilks atveda viņiem divus vilcēnus, kas piebiedrojās diviem zaķēniem un diviem lapseniem.

Vel pēc kāda laiciņa mednieki sastapa lāci. Tapat ka pārējie meža zvēri, lacis viņiem sacīja:

Ak, mīļie mednieki, nešaujiet mani, iedošu jums par to divus lācēnus.

Pec kada brīža lācis atveda divus lācēnus. Mednieki lika lācēniem uzmanīt pārējos zvērēnus.

Te pēkšņi no biezokņa iznāca milzīgs lauva un, draudīgi rūkdams, lēnām devas medniekiem virsū, grasīdamies tos saplosīt. Abi mednieki reizē pacēla bises, lai nonāvētu zvēru. Lauva, aiz bailēm ne dzīvs, ne miris, sacīja viņiem:

Mīļie mednieki, nenonāvējiet mani, iedošu jums par to divus lauvēnus.

Un lauva aizgaja pēc lauvēniem, lai atdotu tos medniekiem.

Brāļiem tagad bija divi lauveni, divi lāceni, divi vilcēni, divi lapsēni un divi zaķēni. Zvēri tecēja medniekiem nopakaļ gluži ka sunīši.

Tā kā mednieki neko ēdamu šai meža ta ari nebija dabujuši, viņi sacīja abiem lapsēniem:

Kā ļaudis runā, jūs esat viltīgi un attapīgi. Vai jus nevaretu sagadāt mums ko ēdamu?

Lapsēni viņiem atbildēja:

Tepat tuvuma atrodas kāds ciems, no kurienes musu vecāki reiz atnesa vistas. Mes paradīsim jums ceļu uz šo ciemu.

Un lapseni aizveda abus brāļus uz ciemu. Tur brāļi nopirka maizi, gaļu un vistas. Notiesājuši to visu kopā ar saviem zverēniem, vini devas tālāk.

Visā ceļā brāļiem vairs nebija jācieš izsalkums, jo lapsēni zināja, kur atrodas labakas vistu kūtis, un paradīja ceļu Uz tām.

Tā viņi ceļoja ilgu laiku. Brāļi piedavaja savus pakalpojumus augstmaņiem un bagātniekiem, taču it visur viņiem atbildēja vienu un to pašu:

— Mums vajadzīgs viens mednieks, nevis divi.

Brāļi nolēma .šķirties un iet katrs savu ceļu. Katrs brālis paņēma vienu lauvēnu, vienu lācēnu, vienu vilcēnu, vienu lapsēnu un vienu zaķeņu. Pirms šķiršanās vini iecirta koka stumbrā brīnumaino dunci, ko viņiem bija uzdāvinājis audžutēvs. Žans devās uz austrumiem, bet Žaks — uz rietumiem.

SĒRĀS TĒRPUSIES PILSĒTA

Drīz vien Žaks ar savu lauvu, savu lāci, savu vilku, savu lapsu un savu zaķi iegāja lielā pilsētā, kas bija tērpusies sērās.

Kādam pretimnācējam viņš lūdza parādīt kādu mājvietu, un pretimnācējs viņam norādīja uz viesnīcu «Pie staltradža brieža». Te man jāsaka, mīļie bērni, ka tas nebija nekāds veiksmīgais nosaukums, jo ļaudis šo briedi dēvēja nevis par staltradzi, bet gan par badmiru. .

Ieradies «Pie staltradža brieža», Žaks pasūtīja istabu sev un stalli saviem zvēriem. Un vēl rnan jāpiebilst, ka nu jau pieaugušie zvēri sadzīvoja cits ar citu saticīgi un parasti gulēja vienos salmos.

Viesnīcnieks ierādīja labu istabu Žakam un nejauku stalli viņa zvēriem.

Ieturējis pusdienas, Žaks jautāja viesnīcniekam: *— Kāpēc jūsu pilsēta ir tērpusies sērās?

Tāpēc, ka rīt, — viesnīcnieks atbildēja, — mirs mūsu karaļa

meita.

—   Vai viņa ir tik ļoti slima? — jauneklis vaicāja.

—   Nē, — viesnīcnieks atteica, — gluži otrādi, viņa ir jauna, skaista un vesela, turklāt viņai jāmirst briesmīga nāvē.

Un viesnīcnieks smagi nopūtās.

—   Kāpēc viņai jāmirst briesmīgā nāvē? — Žaks jautaja.

—   Augstu kalnos, — viesnīcnieks stāstīja, — dzīvo pūķis ar septiņām galvām. Katru gadu, lai paglābtu no izpostīšanas zemi, mums jādod pūķim jauna meitene. Pūķim garšo jaunas meitenes. Viņš jau apēdis visas mūsu zemes meitenes. Palikusi vienīgi karaļa meita. Tā kā uz pūķa žēlsirdību nav ko cerēt, rīt mums jādod tam karaļa meita. Parit pūķis viņu aprīs.

'— Bet kāpēc jus nenogalināt puķi? — jaunais mednieks vaicāja.

—   Ak vai, — viesnīcnieks atbildēja, — jau daudzi jaunekļi devušies viņu nonāvēt, bet pūķis nonāvējis viņus pašus.

—   Redz, kā, — Žaks noteica, — te ir ko padomāt!

Un, aizgajis uz stalli, viņš sasauca savu zvēru padomi.

Kad jaunais mednieks izstāstīja zvēriem, kas notiek pilsētā, lauva ierēcās, lācis sāka rūkt, vilks gaudot, bet lapsa apsvērt dzirdēto un zaķis drebet ka apšu lapa.

Lauva sacīja:

—   Jametas pūķim virsū un jāsaplosa gabalos.

Lācis sacīja:

—   Jāmetas virsū un jānožņaudz.

Vilks sacīja:

—   Es domāju tapat kā pārējie.

Lapsa sacīja:

—   Jāatrod veids, ka nonāvēt pūķi un pašiem tikt sveikā cauri.

Zaķis sacīja:

—   Vajag bēgt, lai glābtu savu ādu.

Jaunais mednieks uzrunāja lapsu:

—   Es domāju tāpat ka tu. Aizej paklaiņo un izdomā, kā rīkoties!

Lapsa aizgāja un atgriezās pēc divām stundām.

Klaiņodama lapsa bija sastapusi pasaulē vecāko lapsu. Veca lapsa bija teikusi Žaka lapsai:

—   Es nevaru dot tavam saimniekam padomu, ka nonāvēt pūķi. Taču netālu no šejienes — kalnos atrodas mednieku aizgādņa svētā Ibēra kapela. Tavam saimniekam jāaiziet uz turieni, jānoskaita vakara lūgšana un japaliek kapelā pa nakti. Gan jau svētais Ibērs neliegs viņam kādu labu padomu.

Pateicies lapsai, Žaks nolēma pavadīt nakti šai kapela.

Pievakarē jaunais mednieks ar saviem zveriem devās uz kapelu. Pirms gulētiešanas viņš noskaitīja lūgšanu svētajam Ibēram. Naktī mednieku aizgadnis ieradās kapelā un sacīja Žakam:

—   No rīta pamodies tu atradīsi šeit trīs kristāla kausus: pirmajā

būs rubīnsarkans vīns, otraja — topazdzeltens vīns, trešaja — dimantdzidrs baltvīns. Izdzēris šos vīna kausus, tu kļūsi par spēcīgāko vīru pasaulē. Pēc tam, pacēlis akmeni pie ieejas kapela, tu uziesi zem ta Goliāta zobenu. Vienīgi ar to var nocirst pūķim visas septiņas galvas.

Pamodies Žaks palūkojas apkārt un ieraudzīja trīs vīna kausus. Viņš izdzēra tos visus pēc kārtas.

Viņā ieplūda tūkstošvīru spēks. Viņš jutas pietiekami spēcīgs, lai cīnītos ar pūķi. Vēl tikai jāatrod Goliāta zobens.

Žaks tūdaļ devās meklēt akmeni, zem kura gulēja zobens.

Pasaucis lāci un lauvu, viņš sacīja tiem:

—   Paceliet šo akmeni.

Lācis un lauva saņēma visus speķus, taču nevareja akmeni pat lāgā pakustināt.

Tad Žaks sacīja:

—   Tagad mana karta.

Akmeni viņš pacēla gluži viegli. Zem akmens Žaks atrada ļoti garu un ļoti smagu zobenu. Satvēris zobenu, viņš savicināja to bez maŽakas piepūles. Tagad Žaks varēja doties cīņā ar puķi, jo viņam bija Goliāta zobens. Drošu prātu viņš kāpa kalna virsotne.

CĪŅA AR PŪĶI

Bija pienācis laiks atdot princesi pūķim. Karalis ar maršalu un galminiekiem pavadīja princesi līdz kalna pakajei.

Princese ar maršalu turpināja ceļu līdz kapelai: tur maršals bija nolēmis palikt, lai redzētu, kā pūķis pakampj princesi, un vēlāk izstāstītu visu karalim.

Pēc tam princese viena pati turpināja ceļu uz kalna virsotni. Kalna virsotnē viņa sastapa mednieku un piecus viņa zvērus.

Mednieks godbijīgi piegaja pie princeses kopa ar savu lauvu, savu lāci, savu vilku, savu lapsu un savu zaķi. Pasveicinājis princesi, viņš sacīja tai:

—   Daiļā princese, nebaidieties no manis un zvēriem, kas mani pavada. Mēs nedarīsim jums neka ļauna. Mēs esam ieradušies, lai nogalinātu pūķi un jūs atbrīvotu.

—   Labais medniek, — princese viņam sacīja, — mani aizkustina jūsu apņemšanās, taču es neloloju nekādas cerības. Jau daudzi jaunekļi mēģināja darīt to pašu, taču pūķis viņus visus saplosīja.

—   Vienalga, — jaunais mednieks atbildēja, — vai nu es jus atbrīvošu, vai ari iešu bojā tāpat kā viņi, taču es nevēlos redzēt, kā mirst pasaulē skaistāka princese.

Šai brīdī, šķiet, sacēlās vētra: tie bija pūķa spārnu vēzieni. Pēc tam debesis ietinas tumšā dūmu mākonī. Šis dūmu mākonis bija pūķa elpa.

Žaks sacīja princesei:

—   Paslēpieties zem ozola un aizlūdziet dievu par mani, jūsu glābēju!

Princese patvērās zem ozola un viņai līdzi ari zaķis. Četri pārejie zvēri,

tas ir, lauva, lācis, vilks un lapsa, palika līdzās savam saimniekam.

Tikmēr pūķis ar septiņām galvām jau bija nolaidies kalna virsotne. Ieraudzījis Zaķu ar Goliātā zobenu rokā, pūķis viņam noprasīja:

—   Ko tu meklē šai kalnā? Ej prom! Es negribu darīt tev ļaunu.

Bet Žaks viņam atbildēja:

—   Tu negribi darīt man ļaunu, bet es esmu nozvērējies tevi nogalinat, un es to izdarīšu. Aizstāvies, nelaimīgais!

Pūķis atbildēja:

—   Es nemēdzu aizstāvēties, es vienmēr uzbrūku pirmais.

To pateicis, viņš pacēlās līdz pat mākoņiem un šāvās zemē ka zibens, lai sakamptu mednieku savos nagos un paceltu gaisa.

Taču Žaks izvairijas no pūķa nagiem un nocirta ar savu zobenu nezveram vienu ķetnu.

Iekaucies aiz sāpēm, pūķis pacēlās gaisā un atkal metās uzbrukumā, taču veltīgi: ar otru zobena vēzienu Žaks nocirta viņam otru ķetnu.

Vēl trīs reizes pūķis atkārtoja uzbrukumu, un ikreiz Žaks nocirta tam divas galvas.

Beidzot, zaudējis spēkus, pūķis nokrita zeme. Viņš mēģināja uzbrukt velreiz, bet Žaks nocirta viņam asti un pēdējo galvu. Pec tam Žaks atdeva beigto pūķi saviem zveriem.

Zvēri saplosīja puķi gabalu gabalos. Malā palika vienīgi zaķis, kas neuzdrīkstējās tuvoties beigtajam briesmonim.

Pēc asiņainās cīņas mednieks devās pie daiļās princeses. Viņš atrada to zem ozola, taču aiz bailēm viņa bija zaudējusi samaņu. Žaks aizsteidzas uz strautu un, atnesis ūdensrozes lapā ūdeni, apslacīja ar to paģibušas princeses seju. Vēsais ūdens palīdzēja princesei atgūties. Paradījis viņai beigto pūķi, mednieks sacīja:

—   Jums, princese, vairs nav jābaidās, jūs esat brīva!

Daudzkart pateikusies savam glābējam, princese piemetināja:

—   Tagad, krietnais medniek, tu būsi mans mīļotais vīrs, jo mans tēvs apsolījis atdot mani par sievu tam, kas uzvarēs pūķi.

Pateikdamās zvēriem, princese iedeva savu smaragda kaklarotu lauvam, savus briljanta auskarus — lācim, savu pērļu aproci viņa aplika ap ķepu vilkam, savu safīra gredzenu viņa uzdavāja lapsai, bet rubina gredzenu — zaķim.

Princese, protams, neaizmirsa arī mednieku. Viņa iedeva tam savu mutautu, kurš vel bija slapjš no asarām un kuram katrā stūrī bija ar zeltu izšūti iniciāļi.

Jaunais mednieks nocirta pūķim septiņas mēles un ietina tās princeses dotaja mutautā.

To izdarījis, viņš sacīja:

Princese, mēs abi esam ļoti noguruši, un mums kādu bridi jānosnaužas, lai pietiktu speķa aiziet uz pilsētu. Princese atbildēja: — Ja, mans dārgais medniek.

DZIĻAIS MIEGS PĒC UZVARAS

Pirms laidās miegā, mednieks sacīja lauvam:

—         Lauva, tu būsi mušu sargs, kamēr mēs gulēsim. Saprati?

—         Labi, — lauva atbildēja.

Taču lauva, apgulies blakus medniekam un princesei, drīz vien sacīja lācim:

Lāci, esi tik mīļš un pasargā manā vietā. Es esmu ļoti noguris un gribu mazliet nosnausties. Tiklīdz manīsi kaut mazākas briesmas, tūlīt cel mani augšā!

Arī lācis pēc cīņas ar pūķi jutas noguris. Viņš apgulās blakus lauvam un, pirms laidas miega, pasauca vilku un sacīja tam:

—                        Vilk, tu redzi, ka man nav spēka sargāt. Tiklīdz manīsi briesmas, uzmodini mani!

Vilks nogūlās blakus lācim, taču acis viņam vērās ciet pret paša gribu. Viņš pasauca lapsu un sacīja tai:

—                        Lapsa, man nāk miegs. Lūdzu, pastāvi sardzē manā vietā un uzmodini mani, tiklīdz dzirdēsi kaut mazāko troksni!

Bet ari lapsai nebija speķa stāvēt sardzē, jo ari viņa jutās gaužām nogurusi. Pirms laidās miegā, lapsa pasauca zaķi un sacīja tam:

—                        Zaķi, pastāvi sardze manā vietā, es tevi lūdzu, un cel mani augšā, tiklīdz manīsi kaut mazākās briesmas!

Mednieks, karaļa meita, lauva, lācis, vilks, lapsa un zaķis aizvēra acis un iegrima dziļa miegā, kuru neviens neapsargāja.

Šai brīdī no kapelas iznāca maršals un devās uz kalna virsotni, lai uzzinātu jaunumus par pūķi un princesi. Uzkāpis virsotne, viņš ieraudzīja gabalu gabalos saplosīto pūķi un mazliet tālāk karaļa meitu, mednieku un zvērus — visus guļam dziļā miegā. Maršals nolēma uzdoties par pūķa uzvarētāju un apprecēt karaļa meitu.

Lai tiktu vaļā no īstā uzvarētāja, viņš izvilka zobenu un, zvērus neuzmodinājis, ar vienu cirtienu nocirta Žakam galvu.

Pēc tam viņš uzmodinaja princesi un sacīja tai:

—   Tagad tu esi manā varā, un tev jāsaka karalim, ka pūķi nogalināju es. Ja tu to nedarīsi, nocirtīšu tev galvu tāpat kā medniekam.

Princese atbildēja:

Es negribu melot un neteikšu karalim, savam tēvam, ka jūs nogalinājāt pūķi ar septiņām galvām, jo patiesībā briesmoni uzveica mednieks un šie zvēri to saplosīja.

Draudēdams princesei ar savu asiņaino zobenu, maršals sacīja:

—   Tev būs jādara tas, ko es likšu, vai arī es sacirtīšu tevi gabalos un sacīšu, ka tevi saplosījis pūķis.

Pārbiedēta princese zvērēja sacīt karalim šos briēsmīgos melus, ko bija sagudrojis maršals.

Saņēmis šādu zvērestu, maršals kopā ar princesi devās pie karaļa un sacīja tam:

—   Es nogalināju pūķi. Es atbrīvoju ne vien princesi, bet arī visu zemi. Tagad es gribu, lai jūs turētu doto vārdu un atdotu princesi man par sievu.

Palūkojies uz meitu, karalis vaicāja:

—   Vai tā ir taisnība, ko stāsta maršals? Smagi nopūtusies, princese atbildēja:

—   Ak vai, viņa vārdiem nevar neticēt. Es tikai lūdzu atlikt manas kāzas uz vienu gadu un vienu dienu.

Pret nolikto kazu laiku maršals neiebilda — viņš nolēma gaidīt vienu gadu un vienu dienu.

Princese to bija lugusi, cerēdama uz brīnumu.

ŽAKA ATDZĪVINĀŠANA

Tikmēr Pūķa kalnā zvēri gulēja dziļa miega blakus savam saimniekam, ko bija pārņēmis nāves miegs.

Apmēram stundu pec maršala pastrādātā nozieguma uz zaķa purniņa uzlaidās liela lapsene.

Pa miegam piegrūdis ķepu purnam, zaķis aizgaiņāja uzmācīgo lapseņi. Taču lapsene atgriezās un atkal nosēdas tai paša vieta.

Aizvien vēl aizmigušais zaķis aizgaiņāja ar ķepu lapseni otrreiz. Tomēr lapsene atgriezās trešo reizi un šoreiz iedzēla zaķim purnā.

—   Vai! — zaķis iekliedzās un pamodās.

Pamodies pats, zaķis uzmodināja lapsu, lapsa uzmodināja vilku, vilks uzmodināja lāci, un lacis uzmodināja lauvu.

Ieraudzījuši savu saimnieku ar nocirstu galvu, zvēri sāka kliegt cits pec cita.

Pirmais kliedza lauva:

—   Lāci, kas to izdarīja? Kāpēc nepamodināji mani?

—   Vilk, kas to izdarīja? Kāpēc nepamodināji mani? — jautaja lācis.

—   Lapsa, kas to izdarīja? Kāpēc nepamodināji mani? — jautaja vilks.

—   Zaķi, kas to izdarīja? Kāpēc nepamodināji mani? — jautāja lapsa. Katrs zvērs izgāza dusmas uz nākamo zvēru un beigās visi uz nabaga

zaķi.

Zvēri jau gribēja viņu saplosīt, taču zaķis saka raudāt un sacīja tiem:

—   Nenogaliniet mani! Es zinu kadu birztalu. Šai birztalā aug dzīvības sakne. Ja šo sakni ieliek mutē slimam, ievainotam vai gabalos sacirstam cilvēkam, tas izveseļojas vai atdzīvojas.

—   Kur atrodas šī birztala? — lauva vaicāja.

—   Simt jūdžu no šejienes, — zaķis atbildēja.

—   Es dodu tev divdesmit četras stundas laika, lai aizjoztu turp un atjoztu atpakaļ, — lauva sacīja. — Skrien un atnes jo lielu saknes gabalu!

Pēc divdesmit četrām stundām zaķis bija atpakaļ ar lielu dzīvības saknes gabalu.

Lauva sacīja lācim:

—   Tev kā veiklākām jānoliek mūsu saimnieka galva sava vietā, es uzcelšu viņu kājas un pieturēšu, bet zaķis iebāzīs viņam mutē dzīvības sakni.

Visi četri zvēri sparīgi ķērās pie darba, jo viņi ļoti mīlēja savu saimnieku. Viņu prieks bija vēl jo lielāks, ieraugot savā saimniekā atgriežamies dzīvību, kad Žakam mutē tika ielikta dzīvības sakne.

Tagad zvēriem rūpēja vienīgi tas, cik labi izdevusies viņu operācijā.

Lai pārbaudītu, vai galva kārtīgi turas pie rumpja, lapsa pakutinaja ar asti Žakam degunu. Žaks nošķaudījās: galva turējās sava vietā.

Un mednieks jautaja zvēriem:

—   Kas noticis? Kur princese?

Zvēri izstāstīja Žakam visu, kas bija atgadījies viņu vainas dēļ.

Te pēkšņi zaķis izbailēs iekliedzās.

—   Sasodīts! — viņš sacīja lācim. — Ko tu esi izdarījis?

Uzmetis skatienu Žakam, lācis nodrebēja aiz šausmām. Satraukumā viņš bija uzlicis savam saimniekam galvu otrādi. Nabaga medniekam mute tagad bija mugurpusē, bet pakausis priekšpusē.

Par laimi, zvēri vēl nebija izmantojuši visu dzīvības sakni — vel bija palicis krietns gabals.

Lācis nolika Goliāta zobenu ar asmeni uz augšu. Lapsa veikli novietoja saimnieka kaklu uz asmens tieši vecaja cirtuma vieta. Lauva uzspieda galvai ar ķepu un atdalīja to atkal no ķermeņa, taču šoreiz bez jebkādām sāpēm.

Pēc tam zvēri ar vislielāko piesardzību novietoja galvu īstaja vietā. Dzīvības sakne tūdaļ.atdzīvināja Žaku.

Pec otrreizējās atdzīvināšanas Žaks bija ļoti noskumis. Smagi nopūties, viņš sacīja lauvam:

—   Kāpēc jūs mani atdzīvinājāt?

Un patiesi — viņš nespēja aizmirst princesi. Žaks domāja, ka princese pati, kamēr viņš gulēja, nocirtuši viņam galvu, lai nebūtu ar viņu jāprecas.

Lai kliedētu skumjas, Žaks kopā ar saviem zvēriem devās plašajā pasaulē. Viņš apceļoja daudzas lielas un mazas pilsētas. Ļaudis nevarēja vien nobrīnīties par lauvu ar smaragda kaklarotu, laci ar briljanta auskariem, vilku ar pērļu aproci, lapsu ar safīra gredzenu un zaķi ar rubina gredzenu.

Kadu dienu mednieks un viņa draugi nonāca pilsētā, kurā dzīvoja princese.

Šoreiz pilsēta nebija tērpusies sēras, bet gan svētku rotā.

KĀZU DIENA

Mednieks vaicāja viesnīcniekam:

—   Ko tas nozīmē? Pirms gada jūsu pilsēta bija tērpusies sērās, bet šodien svētku rotā?

Viesnīcnieks paskaidroja:

—   Man jāsaka jums, ka pirms gada pūķis pieprasīja, lai karalis tam atdotu apēšanai savu meitu.

—   Es ļoti labi to zinu, — Žaks atteica.

Viesnīcnieks turpināja:

—   Tad nu maršals nonāvēja pūķi, un rītdien visa valsts svinēs viņa kāzas ar karaļa meitu. Tāpēc šodien mūsu pilsēta terpusies svētku rota.

Mednieks sacīja viesnīcniekam:

—   Ja rīt noliktas kāzas, viesnīcnieka kungs, tad šodien es ēdīšu maizi no karaļa galda. Ja neticat, varat saderēt ar mani.

—   Deru uz simt zelta dukātiem, ka jūs neēdīsiet maizi no karaļa galda, — viesnīcnieks atbildēja.

Mednieks noslēdza derības un salūkoja norunāto naudu. Tad, pasaucis zaķi, viņš sacīja tam:

—   Mīļo zaķīt, dodies labi ātri uz pili un atnes man maizi no karaļa galda!

«Tavu nedienu!» zaķis nodomāja. «Kad es skriešu pa ielām, visi pilsētas suņi dzīsies man pakaļ.»

Notikumi risinājās, kā zaķis bija paredzējis. Jau pēc piecām minūtēm viņš ieraudzīja sev aiz muguras veselu baru suņu, kas ta vien kāroja viņu saplosīt. Lai piemānītu suņus, zaķis zibenīgi iedrāzās pils sarga budā.

Arī suņi dzīrās iebrukt sarga būdā. Taču viņu vēlēšanās nesaskanēja ar sargkareivja vēlēšanos. Sargkareivis sāka dzīt suņus prom, uzdodams tiem ar šautenes laidi un durkli. Sitieni aizgaiņāja visus suņus un atbrīvoja ceļu nabaga zaķim. Vienā stiepienā zaķis iedrāzās karaļa pilī un paslēpās zem princeses krēsla. Pec tam viņš pakasīja ar ķepu princesei kaju.

Iegrimusi domās, princese sakumā nepievērsa uzmanību šiem vieglajiem pieskārieniem. Viņa nosprieda, ka tas ir viņas iemīļotais sunītis Fēnikss.

—   Ej prom, Fēniks! — princese sacīja. — Ej prom!

Taču zaķis atkal pakasīja princesei kāju, un viņa atkal sacīja:

—   Vai tu iesi prom, Fēniks!

Zaķis atkal pieskārās princeses kājai. Beidzot princese palūkojās zem krēsla. Zaķis parādīja viņai ķepu ar gredzenu.

Princese ieraudzīja rubinu, ko bija iedevusi zaķim ka balvu par atbrīvošanu no pūķa, — viņa paņēma zaķi klēpī un aiznesa uz savu istabu.

—   Mīļo zaķīt, — princese vaicāja, — ko tu vēlies?

Mans saimnieks, kas nogalināja puķi, ieradies pilsētā, — zaķis atbildēja. — Viņš atsūtīja mani pēc maizes no karaļa galda.

Princese pasauca maiznieku un lika viņam atnest maizi no karaļa galda.

—   Un vēl pasakiet, — zaķis piebilda, — lai maiznieks aiznes saimniekam, arī mani, jo pretējā gadījumā kopa ar maizi suņi apēdīs arī mani.

Ielicis zaķi un maizi no karaļa galda groza, maiznieks aiznesa to līdz pašai viesnīcai.

Pie viesnīcas durvīm zaķis paņēma majzi ķepās un ienesa to savam saimniekam.

Redzat, viesnīcnieka kungs, — mednieks sacīja, — simt zelta dukāti ir mani. Te būs maize no karaļa galda.

Viesnīcnieks nevarēja vien nobrīnīties, bet viņa izbrīns bija vēl lielāks, kad mednieks sacīja:

—   Maize no karaļa galda tā kā būtu. Bet tagad deretu arī cepetis no karaļa galda.

—   Kā man gribētos to redzēt! — viesnīcnieks sacīja. — Tikai šoreiz derības vairs neslēgšu.

Žaks pasauca lapsu un sacīja tai:

—   Mīļo lapsiņ, dodies labi ātri uz pili un atnes man cepeti no karaļa galda!

Lai piemānītu pilsētas suņus, lapsa devās uz pili pa apkārtceļu. Tāpat ka zaķis, lapsa ielavījas pilī. Tāpat kā zaķis, paslēpas zem princeses krēsla. Tāpat kā zaķis, viegli pakasīja princesei kāju.

Sajutusi pieskārienu, princese paskatījas zem krēsla. Lapsa paradīja ķepu ar princeses doto safīra gredzenu.

Princese tūdaļ aizveda lapsu uz savu istabu un jautāja tai:

—   Mīļo lapsiņ, ko tu velies?

—   Mans saimnieks, kas nonāvēja puķi, ieradies pilsētā, — lapsa sacīja. — Viņš atsūtīja mani pie jums pēc cepeša no karaļa galda.

Princese pasauca pavāru un vēlēja tam ielikt grozā lapsu un cepeša gabalu no karaļa galda. Pēc tam princese lika pavaram aiznest lapsu un cepeti līdz pašai viesnīcai.

Pavārs izdarīja visu, ka karaļa meita bija likusi.

Pie viesnīcas durvīm lapsa paņēma šķīvi ar cepeti ķepās un ienesa to Žakam.

—   Redzat, viesnīcnieka kungs, — mednieks sacīja, — maize un cepetis mums ir. Tagad es gribu aizsūtīt vilku pec augļiem no karaļa galda.

Mednieks pasauca vilku un sacīja tam:

—   Mīļo vilciņ, dodies labi atri uz pili un atnes man augļus no karaļa galda!

Nemaz nebaidīdamies no suņiem, vilks devas tiešā ceļā uz pili. Iegājis princeses istabā, viņš parāva princesi aiz kleitas. Princese paskatījās un ieraudzīja vilku ar viņas doto pērļu aproci ap ķepu. Princese pajautāja tam:

—   Mīļo vilciņ, ko tu vēlies?

—   Mans saimnieks, kas nonāvēja puķi, ieradies pilsētā, — vilks atbildēja.— Viņš atsūtīja mani pie jums pēc augļiem no karaļa galda.

Princese atkal pasauca pavaru un lika viņam aiznest augļus no karaļa galda līdz pašai viesnīcai.

Pavars izdarīja visu, ka princese bija vēlējusi. Pie viesnīcas durvīm viņš iedeva paplati ar augļiem vilkam, lai tas ienestu augļus savam saimniekam.

—   Redzat, viesnīcnieka kungs, — Žaks sacīja, — mums ir maize no karaļa galda, cepetis no karaļa galda un augļi no karaļa galda. Taču pusdienām derētu vēl saldumi no karaļa galda.

To pateicis, viņš pasauca lāci un sacīja tam:

—   Mīļo lācīt, tu zini medu un citas saldas mantas. Dodies labi ātri uz pili un atnes man saldumus no karaļa galda!

Lacis teciņus aizsteidzās uz pili, nelikdamies ne zinis par pilsētas suņiem. Kad lācis piegāja pie pils durvīm, sargkareivis pavērsa pret viņu durkli un nelaida nelūgto ciemiņu iekšā. Tā kā lācis uzstāja un saka draudīgi rūkt, sargkareivis pasauca apsardzi.

Bet lācis, izslējies uz pakaļkajām, zvēla ar ķepām pa labi un pa kreisi. Nabaga sardzesvīri nogāzās zemē. Pec tam lācis mierīgi iegāja pilī. Nostājies blakus princesei, viņš klusi ierūcas. Princese atskatījas un ieraudzīja lāci ar viņas dotajiem briljanta auskariem. Aizvedusi lāci uz savu istabu, princese vaicāja tam:

—   Mīļo lācīt, ko tu vēlies?

—   Mans saimnieks, kas'nogalināja pūķi, ieradies pilsētā, — lacis sacīja.— Viņš atsūtīja mani pie jums pēc saldumiem no karaļa galda.

Princese pasauca sulaini un lika tam aiznest līdz viesnīcai paplāti ar saldumiem no karaļa galda.

Pie viesnīcas durvīm lācis uzlasīja ar meli visus zemē nokritušos saldumus. Tad viņš paņēma paplāti un ienesa to savam saimniekam.

—   Redzat nu, viesnīcnieka kungs, — Žaks sacīja, — arī saldumi ir klāt. Tagad man ir maize, cepetis, augļi un saldumi no karaļa galda. Vel tikai jādabū vīns, jo visus šos gardumus es vēlos baudīt kopā ar dzērienu no karaļa galda.

Mednieks pasauca lauvu un sacīja tam:

— Mīļais lauva, dodies uz pili un atnes man vīnu. no karaļa galda!

Lauva tūdaļ devās uz karaļa pili. Ieraudzījuši lauvu, ļaudis glābās kur varēdami. Veikalnieki slēdza ciet savus veikalus. Gājēji iemuka māju vārtos. Kad lauva piegāja pie pils, sargkareivji pavērsa pret viņu ieročus, lai neļautu zvēram ieiet pilī. Taču lauvam pietika vienreiz norēkties, lai sargkareivji pajuktu kur kurais.

Iegājis pilī bez kādiem kavēkļiem, lauva devās pie karaļa meitas istabas durvīm un pieklauvēja ar asti. Atvērusi durvis un ieraudzījusi lauvu, princese pagalam pārbijās. Taču, pamanījusi lauvam ap kaklu pašas dāvāto smaragda kaklarotu, princese aicināja lauvu iekšā un jautāja tam:

—   Mīļais lauva, ko tu vēlies?

—   Mans saimnieks, kas nogalinaja puķi, ieradies pilsētā, — lauva atbildēja.— Viņš atsūtīja mani pie jums pēc vīna no karaļa galda.

Princese tūdaļ pasauca sulaini un lika tam nokāpt pagrabā, paņemt karaļa vīnu un aiznest to uz viesnīcu.

Kad sulainis dzīrās doties uz pagrabu, lauva sacīja tam:

—   Pagaidi, draudziņ, es iešu tev līdzi uz pagrabu, lai redzētu, kādu vīnu tu izraudzīsies.

Lauva nokāpa pagrabā kopā ar sulaini. Sulainis gribēja piekrāpt lauvu un iedot viņam kalpotāju vīnu. Taču lauva sacīja sulainim:

—   Pagaidi, draudziņ, šis vīns mums jānes manam saimniekam, bet pirms tam es gribu to nogaršot, vai tas ir diezgan labs.

To pateicis, lauva ielēja vīnu kausā un nodzēra krietnu malku. Pec tam, pašūpojis galvu, viņš sacīja sulainim:

Ak, nelaimīgais, tu gribēji mani piekrāpt? Dod labi ātri citu vīnu! Šis vīns der tikai kalpotājiem.

Sulainis greizi paskatījās uz lauvu, taču nebilda pretī ne vārda. Viņš aizveda lauvu pie otras mucas, kas bija domāta kara|a maršalam.

Taču lauva atkal sacīja sulainim:

—   Pagaidi! Man janogaršo arī šis vīns.

Lauva paņēma kausu un nogaršoja vīnu arī no otras mucas. Pēc tam viņš sacīja sulainim:

—   Vīns nav slikts, bet tas vēl nav īstais karaļa vīns.

Sulainis apskaities atcirta lauvam:

—   Tu esi stulbs zvērs. Ko tu sajēdz no vīniem?

Lauva neteica sulainim ne vārda, tikai vienreiz iesita tam ar asti. Nabaga sulainis nogāzās uz klona.

Pec šī briesmīgā cirtiena sulainis lēnām pieslejās kājās un aizveda lauvu uz pagrabiņu, kur glabājas karaļa vīns.

Nogaršojis šo vīnu, lauva apmierināts pašūpoja galvu un sacīja sulainim:

—   Šis vīns no tiesas ir loti labs.

Lauva lika paņemt sulainim sešas pudeles karaļa vīna. Pēc tam lauva un sulainis kāpa laukā no pagraba. Taču pagalmā no izdzerta vīna un svaigā gaisa lauvam sareiba galva — un viņš saka streipuļot. Lai paglabtu pudeles ar vīnu, sulainis pats aiznesa grozu līdz viesnīcai. Pie viesnīcas durvīm lauva paņēma grozu ar pudelēm mutē un ienesa to savam saimniekam.

Tad mednieks sacīja:

—   Redzat, viesnīcnieka kungs, tagad man ir maize, cepetis, augļi, saldumi un vīns no karaļa galda. Tūlīt es ēdīšu karaliskas pusdienas kopa ar saviem zvēriem.

To pateicis, Žaks iedeva savu daļu lauvam, lācim, vilkam, lapsai un zaķim, un viņi visi krietni ieturejas. Izpildot Zaķa vēlēšanās, princese bija apliecinājusi savu mīlestību pret mednieku. Tādēļ pēc pusdienām Žaks ielīksmots sacīja viesnīcniekam:

—   Viesnīcnieka kungs, es ēdu tādu pašu ēdienu, kādu ed karalis. Tagad es došos uz pili un apprecēšu karaļa meitu.

—   Kā tad tā? — viesnīcnieks brīnījās. — Princese jau ir saderināta, un šodien visa pilsēta svinēs viņas kāzas ar maršalu.

Tad mednieks izvilka no kabatas princeses mutautu ar septiņām pūķa mēlēm.

—   Šai mutautā atrodas pierādījums. Šis pierādījums man palīdzes izdarīt to, ko esmu nodomājis.

Viesnīcnieks aiz brīnumiem acis vien iepleta un sacīja:

—   Tagad es ticu visam, ko jus man stāstījāt. Bet tam, ka jūs apprecēsiet karaļa meitu, es neticu. Varu deret uz savu maju un savu dārzu, ka jusu nodoms nepiepildīsies.

Mednieks paņēma zuteni ar tūkstoš zelta dukātiem un sacīja viesnīcniekam:

—   Te būs nauda, ko es dodu pret jūsu māju ūn jūsu dārzu.

Tikmēr pilī karalis vaicāja savai meitai:

—   Ko gribēja visi šie zvēri, kas bija ieradušis pie tevis manā pilī?

—   Man nevajadzētu to sacīt, — princese atbildēja. — Bet jūs darītu labi, ja aizsūtītu kalpotāju pēc viņu saimnieka.

Karalis tūdaļ aizsūtīja kalpotāju, lai viņš ataicina mednieku uz pili. Kalpotājs ieradās viesnīca, kad mednieks jau bija noslēdzis derības ar viesnīcnieku.

Tad mednieks sacīja viesnīcniekam:

—   Redzat, viesnīcnieka kungs, karalis jau atsūtījis savu kalpotāju, lai ielūgtu mani uz pili. Taču es neiešu pēc pirmā aicinājuma.

Un mednieks sacīja karaļa kalpotājam:

—   Dodies atpakaļ un pasaki karalim, lai viņš atsūta man greznas drēbes, karieti ar sešiem zirgiem un svītu, kas mani pavadītu uz pili.

Kalpotājs aizsteidzās ar šo atbildi uz pili. Tad karalis jautāja savai meitai:

—   Ko lai tagad daru?

—   Dariet to, ko no jums prasa, — princese atbildēja. — Un tas būs labi darīts.

Un karalis aizsūtīja medniekam greznas drebes, karieti ar sešiem zirgiem un pavadoņu svītu.

Ieraudzījis karaļa karieti, Žaks sacīja viesnīcniekam:

Redzat, viesnīcnieka kungs, karalis atsūtījis man visu, ko es vēlejos.

Uzvilcis greznas drebes, Žaks iekapa kariete un brauca taisna ceļa uz pili.

Ieraudzījis jaunekli lepni piebraucam pie pils, karalis vaicāja savai meitai:

—   Ka lai es viņu sagaidu?

Izejiet viņam pretī, tētiņ, — princese sacīja. — Un tas būs labi darīts.

Karalis izgāja sagaidīt mednieku, lai ielugtu pili viņu un viņa zvērus. Karalis sacīja Žakam:

—   Sēdieties, lūdzu, blakus man un manai meitai, iepretim maršalam.

Pec tam kalpotājs klātesošajiem parādīja septiņas puķa galvas. Karalis sacīja:

—   Šīs septiņas galvas maršals nocirta pūķim. Tāpēc šodien es atdodu savu meitu maršalam par sievu.

To dzirdēdams, mednieks piecēlās, piegaja pie galvām, atvēra vaļa septiņas rīkles un sacīja:

—   Patiešām, tās ir septiņas pūķa galvas, bet kur ir septiņas mēles?

Maršals atbildēja:

—   Pūķiem nav mēļu.

Uzmetis maršalam nicīgu skatienu, mednieks sacīja:

—   Meļiem gan vajadzētu nogriezt mēles, bet pūķiem meles ir. Septiņas pūķa mēles apliecinās, kas uzvarējis pūķi,

Žaks attina princeses doto mutautu un paradīja septiņas pūķa meles. Un visas septiņas mēles viņš ielika katru savā rīklē. Pēc tam, izpurinājis mutautu, viņš jautāja princesei:

—   Sakiet, ludzu, — kam jūs iedevāt savu mutautu?

—   Es iedevu to jauneklim, kas nogalināja pūķi, — princese atbildēja.

Tad mednieks pasauca lauvu, un tas parādīja princesei savu smaragda

kaklarotu, lācis parādīja savus briljanta auskarus, vilks — savu pērļu aproci, lapsa un zaķis — savus gredzenus.

Pēc tam kad zvēri bija parādījuši princesei savas rotas, Žaks viņai vaicāja:

—   Vai jus pazīstat šīs rotaslietas?

—   Jā, — princese atbildēja. — Es iedevu tās puķa uzvarētāja zvēriem.

—   Un kas ir pūķa uzvārētājs? — Žaks beidzot jautaja.

—   Tas esat jūs, — princese atbildēja.

Tad karalis vaicāja medniekam:

—   Kāpēc jūs klusējāt par savu varoņdarbu un kāpēc nelūdzāt manas meitas roku?

Žaks atbildēja karalim:

—   Kad pēc cīņas ar puķi es nolikos atpūsties un aizmigu, ieradās maršals un nocirta man galvu. Pec tam viņš aizveda princesi un uzdevās par pūķa uzvarētāju. Taču īstais pūķa uzvarētājs esmu es, un pierādījums tam ir pūķa mēles, princeses mutauts un dārglietas.

Pēc tam Žaks izstastīja par savu atdzīvināšanu, ilgo ceļojumu kopā ar zvēriem un ierašanos karaļvalsts galvaspilsētā īsi pirms princeses kāzām ar maršalu.

Tad karalis jautāja savai meitai:

—   Vai šis jaunais cilvēks patiešām nogalināja puķi?

—   Jā, šis jauneklis patiešām nogalināja pūķi, — princese atbildēja.

Es zvērēju maršalam ciest klusu. Taču šodien, kad visi jau tāpat zina

par maršala neģēlību, es varu runāt.

To pateikusi, princese piegāja pie Zaķa un sacīja:

Jā, jā, tas ir puķa uzvarētājs, un tas ir mans mutauts, ko iedevu šim jauneklim, un tās ir manas dārglietas, ko iedevu šiem zvēriem. Es ludzu atlikt kazas ar maršalu uz vienu gadu un vienu dienu, lai sagaidītu īsto uzvarētāju.

Pēc tam karalis ataicināja divpadsmit padomniekus, lai spriestu tiesu maršalam. Padomnieki piesprieda maršalam nāvessodu.

Karalis atdeva savu meitu par sievu medniekam un iecela viņu par visas karaļvalsts vietvaldi.

Visā karaļvalstī tika nosvinētas lepnas kāzas, un jaunais vietvaldis nosūtīja vēstnešus pie sava brāļa un sava audžutēva.

Žaks neaizmirsa ari viesnīcnieku. Viņš ataicinaja viesnīcnieku uz galmu un sacīja tam:

—   Redzat nu, mīļais viesnīcniek, karaļa meitu esmu apprecejis. Kā bija derēts, jūsu maja un jūsu dārzs tagad pieder man.

—   Jā, — viesnīcnieks atbildēja, — tā tas varētu būt.

—   Nē, — vietvaldis atbildēja, — tas varētu būt arī labsirdīgs joks. Paturi savu māju un savu dārzu, un piedevām vēl tūkstoš zelta dukātu.

Droši vien jūs, mani mīļie bērni, domājat, ka stāsts par diviem brāļiem ar to ir galā? Kur nu! Drīz vien jūs uzzināsiet kaut ko gaužam bēdīgu.

BALTĀS STIRNAS MEDĪBAS

Jaunais princis un princese dzīvoja laimē un pārticībā.-Ža-ks neaizmirsa arī savu veco mednieka amatu. Bieži vien viņš devas medībās, kas sagādāja viņam lielu prieku. Un vienmēr medībās Zaķu pavadīja viņa zvēri.

Netālu no pilsētas atradās kāds medījumiem bagāts mežs. Taču šim mežam bija nelaga slava: daudzi mednieki bija iegājuši šai mežā, bet neviens nebija iznācis no tā lauka.

Un tomēr ikreiz, kad jaunais princis nonāca pie šī meža, viņš apturēja zirgu, nogrozīja galvu un sacīja:

— Man jātiek šai mežā un jaatklāj tā noslēpums. Kādu rītu viņš izjāja medības ar lielu pavadoņu svītu. Piejājis pie apburta meža, Žaks ieraudzīja stirnu, baltu ka sniegs.

Palieciet šeit, — viņš sacīja saviem pavadoņiem, — es gribu nomedīt šo skaisto dzīvnieku.

Un Žaks iejāja mežā kopā ar saviem uzticamajiem zveriem.

Pavadoņi palika gaidām mežmalā līdz pat vēlam vakaram. Taču, iestājoties tumsai, pavadoņu svīta atgriezās pilī un pastāstīja skumjo vesti jaunajai valdniecei.

Nabaga princesi pārņēma dziļas skumjas.

Tikmēr jaunais princis turpināja dzīt pēdas baltajai stirnai, taču bez kādiem panākumiem. Medības ilga jau piecas stundas. Pēkšņi mednieks pamanīja, ka viņš iemaldījies pašā meža biezoknī. Viņš paņēma medību tauri un saka pūst tajā, cik spēka. Taču pavadoņi neatsaucās. Tumsa nāca v-irsū, un jaunais princis nolēma pārnakšņot mežā. Nolēcis no zirga, viņš sakūra uguni zem kada koka.

Mednieks un viņa zvēri izvietojas apkārt ugunskuram. Te pēkšņi mednieks sadzirdēja cilvēka raudas. Viņš pavērās apkārt, taču nevienu neredzēja.

Pec brīža atkal atskanēja raudas. Šoreiz skaņas naca kaut kur no augšas.

Žaks pacēla galvu un ieraudzīja koka zaros kādu vecu sievu.

—   Ū-ū! O-u! 0-u! — vecene vaimanāja. — 0-ū! 0-ū! 0-ū! Man salst!

Jaunais princis izbrīnījies paskatījās uz veco sievu un sacīja tai:

—   Ja jums ir auksti, vecomāt, tad kāpiet zemē un nāciet pie ugunskura.

—   Nē, — vecene atbildēja, — man bail no jūsu zvēriem.

Pēc tam viņa atsāka:

—   0-ū! 0-ū! 0-ū! Man salst!

Žaks sacīja vecenei:

—   Mani zvēri nav nikni. Jums nav ko baidīties no viņiem. Nāciet, lūdzu, pie mūsu uguns.

Taču vecene, kas bija ragana, atbildēja:

—   Nē, man bail no jūsu zvēriem. Es nokāpšu zemē, ja izpildīsiet manu lūgumu. Pieskarieties dzīvnieku mugurām ar nūjiņu, kuru es jums iedošu.

Žaks smiedamies atteica:

—   Dodiet šurp savu nūjiņu, un es pieskaršos ar to savu zvēru mugurām.

Kad mednieks bija to pateicis, nūjiņa nokrita pie viņa kājām. Žaks paņēma nūjiņu un pieskārās ar to zvēru mugurām. Zvēri tūdaļ sastinga: nūjiņa bija pārvērtusi tos par akmeņiem. .

Notikušais brīnums mednieku pagalam pārsteidza. Domadams par akmenī pārvērstajiem zvēriem, viņš aizmirsa veceni. Bet vecene tikmēr nolēca no koka zeme, piezagās princim no mugurpuses un pieskārās viņam ar nūjiņu. Ari Žaks, tāpat kā viņa zvēri, pārvērtās par akmeni.

Pec tam jauno princi un visus piecus viņa zvērus ragana aizstiepa uz alu, kas jau bija pilna ar citiem akmenī pārvērstiem upuriem.

Nogaidījusi vairākas dienas, jaunā princese iegrima aizvien dziļākās skumjās.

Par laimi, prinča vecākais brālis tikmēr bija ienācis karaļvalsts robežās. Gribēdams kaut ko uzzināt par savu jaunāko brāli, viņš devās apskatīt kokā iecirsto dunci. Atradis meklēto koku, Žans ieraudzīja, ka dunča asmens no vienas puses ir spožs, bet no otras — līdz pusei aprūsējis.

Žans domāja:

«Manu brāli piemeklējusi kāda liela nelaime, bet man vēl ir laiks viņu glābt, jo dunča asmens aprūsējis tikai līdz pusei.»

Un Žans tūdaļ devās uz rietumiem. Drīz vien viņš sasniedza karaļvalsts galvaspilsētas vārtus. Noturējis Žanu par jauno princi, sardzes virsnieks jautāja:

— Vai varam paziņot jusu sievai, ka jūs esat atgriezies? Viņa jau daudzas dienas pavada dziļās skumjās. Viņa domā, ka apburtajā mežā jus esat gājis bojā.

Te vēl jāpiebilst, ka Žans bija ne vien ļoti līdzīgs savam dvīņubrālim, bet arī ienāca pilsēta kopā ar lauvu, lāci, vilku, lapsu un zaķi.

Žans saprata, ka viņu uzskata par viņa pazudušo brāli lielas līdzības un zvēru dēļ, taču negribēja teikt patiesību. Viņš domāja, ka tas palīdzēs izglābt Zaķu.

Sardzes virsnieks pavadīja viņu līdz pilij. Arī jaunā princese noturēja Žanu par savu vīru. Viņa jautāja tam:

—   Kāpēc tu biji tik ilgi prom?

—   Es visu laiku mekleju ceļu, lai izkļūtu laukā no meža, un atradu to tikai šodien, — Žans atbildēja princesei.

Vakarā kalpotājs ieveda Žanu brāļa guļamistabā, un viņam neatlika nekas cits kā gulties laulības gultā. Taču pirms tam Žans nolika starp sevi un jauno princesi asu zobenu. Princese par šo zobenu ļoti nobrīnījās, tomēr neprasīja nekādus paskaidrojumus.

Divās dienās Žans uzzināja visu, ko varēja uzzināt par apburto mežu. Trešajā diena viņš sacīja:

—   Es došos uz mežu medībās.

Vecais karalis un jaunā princese visādi centas aizkavēt Žanu, lai viņš nedotos uz apburto mežu. Taču nakamajā dienā viņš izjāja ar pavadoņu svītu uz to pašu mežu.

ŽAKA IZGLĀBŠANA

Pa ceļam uz mežu Žans sarunājas ar virsnieku no pavadoņu svītas. Virsnieks viņam izstastīja visu, ko zināja par iepriekšējām medībām.

Kad mednieki bija sasnieguši mežmalu, Žans ieraudzīja sniegbalto stirnu, kuru bija redzējis viņa brālis, un, tāpat kā brālis, Žans sacīja saviem pavadoņiem:

—   Palieciet šeit, es gribu nomedīt šo skaisto dzīvnieku.

Un Žans iejāja mežā kopa ar saviem uzticīgajiem zvēriem. Viņš sāka dzīt stirnai pēdas, taču bez panākumiem. Medības ieilga. Kad tuvojās nakts, Žans, tāpat kā viņa brālis, nolēma pārnakšņot mežā.

Tāpat kā brālis, Žans sakūra uguni un, tāpat kā brālis, izdzirda cilvēka raudas kaut kur virs galvas.

—   0-u! Ū-u! 0-ū! — kāda balss vaimanāja. — Man salst!

Žans pacēla galvu un ieraudzīja vecu raganu ar pūces acīm.

—   Ja tev salst, vecomāt, — mednieks viņai sacīja, — kāp zemē un nāc pie uguns.

—   Nē, — ragana atbildēja, — man bail no zvēriem. Viņi mani apēdīs.

—   Mani zvēri nav nikni, viņi tevi neapēdīs. Kāp zeme!

—   Es iedošu tev nūjiņu, — ragana sacīja. — Iesit ar to zvēriem pa muguru, tad viņi man neuzbruks.

Vecenes vārdi mednieku gaužām pārsteidza, un viņš atteica:

—   Manus zvērus liec mierā! Ko vēl negribēsi? Kāp zemē, vai arī es nocelšu tevi.

—   Ha! — vecene iesmējās. — Vari nepūlēties, nekas nesanāks.

—   Varu galvot, ka sanāks, — mednieks sacīja. — Vispirms es šaušu uz tevi!

—   Eš smejos par tavām lodēm, — ragana atbildēja. — Šauj, ja patīk!

Mednieks nomērķēja un izšāva uz raganu.

Taču vecenei, kā jau raganai, svina lodes neko nevarēja padarīt.

—   Tev greiza roka! — ragana smējās.

Un pasvieda medniekam atpakaļ svina lodi.

Tad Žans nolēma izmēģināt citu līdzekli. Viņš norāva svārkiem sudraba pogu un ielādēja to bises stobrā. Tā kā raganas pret sudraba lodēm nav pasargātas, mednieks trāpīja vecenei kājā. Ievainota ragana novēlās no koka.

Žans uzlika viņai kāju uz krūtīm un sacīja:

—   Ļaunā ragana, saki uz karstām pēdām, ko tu izdarīji ar manu brāli, vai arī es iemetīšu tevi ugunskurā!

Ragana sāka vaimanat un lūgties, lai mednieks nemetot viņu ugunī.

—   Kur ir mans brālis? — Žans vaicāja.

—   Tavs brālis atrodas ala, — ragana atbildēja. — Viņš ir pārvērsts par akmeni — viņš un viņa zvēri. Es paradīšu tev ceļu uz alu.

Mednieks un ragana devās uz alu. Tiklīdz viņi bija iegājuši alā, Žans sacīja:

—   Bet tagad, vecā ragana, atdzīvini manu brāli, viņa zvērus un pārējos, kas šeit atrodas!

Ragana paņēma nūjiņu un pieskārās ar to pēc kārtas visiem akmeņiem. Burvju nūjiņa atdzīvinaja jauno princi un viņa zvērus, tapat arī visus ceļiniekus, tirgoņus, aktierus, zaldatus. Visi atdzīvinātie pateicās savam glābējam.

Pēc tam, lai atbrīvotu karaļvalsti no raganas varas, abi brāļi satvēra raganu un iemeta to ugunī. Viņa sadega zilās liesmās. Apburtais mežs izgaisa kā tvaiki līdz ar raganas pēdejiem elpas vilcieniem.

Abi brāļi tūdaļ devās uz pili. Pa ceļam viņi izstāstīja viens otram, ko bija piedzīvojuši. Žaks pavēstīja brālim par precībām ar princesi. Pēc Zaķa savukārt stāstīja Žans:

—   Es drīz vien visu atskārtu: kad ienācu pilsētā, ļaudis mani noturēja par tevi un sarunājas ar mani kā ar karaļa znotu. Tālab ka esam ļoti līdzīgi. Lai izglābtu tevi, neteicu patiesību pat tavai sievai. Tāpēc man vajadzēja būt ar viņu kopā ne vien pie pusdienu galda, bet ari laulības gulta.

To izdzirdis, jaunais princis vairs nevaldīja par sevi. Greizsirdība ir akla. Viņš pakampa zobenu un nocirta brālim galvu.

Taču jau nākamajā mirklī Žaks noslīga ceļos pie nogalētā brāļa, plēsa sev matus un lēja gaužas asaras.

Vienīgi lacis, nezaudējis dušu, piegāja pie Zaķa un sacīja tam:

—    Nevajag raudāt, saimniek, kļūdu mēs izlabosim. Zaķis zina, kur aug dzīvības sakne. Šī sakne mums jau palīdzēja pieaudzēt tev galvu. Es domāju, ka zaķis atnesīs šo sakni.

—   O! Mīļais zaķīt! — Žaks sacīja lūdzošā balsī.

Bet zaķis jau bija prom.. Pec divdesmit četrām stundām viņš atkal bija atpakaļ ar dzīvības sakni.

Zvēri uzlika galvu Žanam uz pleciem un iebāza viņam mute dzīvības sakni. Sakne tūdaļ pieaudzēja galvu pie ķermeņa.

Vecākais brālis pat neapjauda notikušo slepkavību. Viņš domāja, ka aiz pārguruma iemidzis un nupat pamodies.

Pēc tam abi brāļi turpinaja ceļu. Ap pulksten diviem viņi jau tuvojās pilsētai. Tad Žaks sacīja vecākajam brālim:

—    Tu esi man ļoti līdzīgs. Tāpat kā man, tev mugura karaļa drebes, tāpat kā mani, tevi pavada zvēri. Iejāsim pilsētā pa dažadiem vārtiem, bet karaļa pilī ieradīsimies reize.

Žans bija ar mieru. Viens brālis piejāja pie ziemeļu vārtiem, bet otrs pie dienvidu vārtiem. Un tūdaļ sardzes virsnieki no abiem vārtiem ieradas pilī un ziņoja, ka ieradies jaunais princis ar saviem zvēriem.

—    O! Tas nav iespejams, — vecais karalis sacīja. — Kā tad tā? Mans znots vienā laikā atrodas pie ziemeļu un dienvidu vārtiem? Abi vārti taču vairāk nekā kilometru viens no otra.

Tikmēr abi brāļi jau bija pils pagalmā. Viņi nolēca no zirgiem un abi blakus devās pa kāpnēm uz troņa zaļi.

Karalis pasauca savu meitu un sacīja tai:

—      Mana meita, paskaties uz šiem prinčiem un pasaki — kurš no abiem ir tavs vīrs?

Princese ilgi lūkojās uz dvīņubrāļiem. Te pēkšņi viņa atcerējas rotaslietas, ko bija dāvinājusi zvēriem. Blakus Žakam viņa redzēja lauvu ar smaragda kaklarotu, lāci ar briljanta auskariem, vilku ar pērļu aproci, lapsu un zaķi ar gredzeniem. Noradījusi uz Zaķu, viņa sacīja:

—   Tas ir mans vīrs!

—   Pareizi, — jaunais princis atsaucās.

Kad vakara Žaks pavadīja sievu uz guļamistabu, princese vaicāja:

— Kāpēc tu naktī noliki starp mums asu zobenu? Es domāju, vai tik tu netaisies mani nodurt.

Tad jaunais princis visu saprata un novērtēja brāļa uzticību.

...

Content

Dimā Aleksandrs Divi brāļi

Aleksandrs Dimā Divi brāļi

ZELTA PUTNS

AUDŽUTĒVS

BRĀĻI UN MEŽA ZVĒRI

SĒRĀS TĒRPUSIES PILSĒTA

CĪŅA AR PŪĶI

DZIĻAIS MIEGS PĒC UZVARAS

ŽAKA ATDZĪVINĀŠANA

KĀZU DIENA

BALTĀS STIRNAS MEDĪBAS

ŽAKA IZGLĀBŠANA