E. O’Faolain

Īru sāgas un pasakas

E. O’Faolain

Īru sāgas un pasakas

No vissenākajiem laikiem

Trīs bēdu vēstījumi mani līdzjūtīgu dara, šie drūmie stāsti manu sirdi spiež.

Turena dēlu liktenis

*— kas viņiem bij jāizcieš.

Un Līra bērni, ko putnos vērta, lai nolādēta tā mute, kas darījusi to:

Kons, Fiakra, Finola, Aeds — otrs stāsts par likteni briesmīgo.

Un Usnaha dēli, cildenais vairogs, ko nogalēja ar viltu, ak jūs —

Nasijs un Anle, un Ardans.,»

Te mana sirds lūst.

.

TURENA DĒLU KLEJOJUMI

(Pirmais bēdu vēstījums)

Pirms vairākiem gadu tūkstošiem Īrijā dzīvoja tauta,1 kurā visi bija dievi un dievu pēcteči. Viņiem piemita starojošs skaistums un dieviem raksturīga iznesība, un vairāk par visu viņi mīlēja dzeju un mūziku, un vīrieša un sievietes daiļumu. Šie skaistie cilvēki bija dievietes Danas pēcnieki un tika dēvēti par daniešiem jeb danas tautu.

Un, raugi,, tieši tolaik Īrijā bieži iebruka neganti jūras laupītāji, tā sauktie fomoriāņi, kas nāca no miglainajiem ziemeļiem un aizdzina daniešu lopus un izlaupīja zemi. Viņi arī uzlika lielas nodevas. Ik gadus daniešiem bija jāmaksā viņiem mesli par katru dzirnakmeni, katru abru un katru akmens krāsni, kur cepa maizi. Un turklāt vēl galvasnauda — viena unce zelta no katra pavalstnieka, un ikvienam, kas liedzās šo nodevu maksāt, bez kādas žēlastības nogrieza degunu.

Fomoriāņu ķēniņš bija Ļaunacis Balors, no kura bijās visi īru zemes ļaudis. Viņam tik vien vajadzēja kā ar. savu vienīgo aci uzmest skatienu ienaidniekam, lai tas būtu uz vietas pagalam. Bet vecuma galā Balora lielais, ļenganais plakstiņš nošļuka pār nāvējošo aci, tā ka viņa vīriem ar virvēm un vinčām tas bija jāvelk uz augšu un šī acs jāpievērš tam, kuru viņš gribēja iznīcināt. Taču pasaulē nebija ieroča, ar ko varētu Baloru nogalināt, tādēļ danieši, paklausīdami savam dižķēniņam^2 Nuadam Sudrabrokai, nolēma labāk maksāt meslus un pildīt uzliktās nodevas,

nekā pretoties tik varenam ienaidniekam. Bet aizvien smagāks kļuva fomoriāņu jūgs un aizvien, stiprāka daniešu ilgošanās pēc drosmīga vadoņa, kas celtu viņus cīņai un padzītu ienaidnieku.

Tieši tolaik Īrijā ieradās kāds jauns karavīrs, vārdā Lū Garāroka^3. Viņš bija danietis, taču uzaudzis Dūkņu zemē^4 un, pēc vīra gadu sasniegšanas atstādams to, atvedis sev līdzi dažādas burvju veltes. Viņam piederēja «Viļņu šķē-lējs» — Mananana Maklīra, jūras dieva, laiva. Tā gāja, kur vien tās īpašnieks vēlēja, vienlīdz viegli traucot pa zemi un pa jūru, un bija tik aša kā spējais marta vējš. Vēl viņam piederēja varens zobens, tā dēvētais Atriebējs, ar ko varēja pāršķelt pat tēraudu. Un, kad, šķita, nebija vairs ne mazāko cerību padzīt nežēlīgos fomoriāņus, paklīda valodas, ka īru zemē pēkšņi uzradies skaists jauneklis, kura vaigs esot rietošas saules spožumā un kurš staigājot pa zemes virsu kā dievs. Lū slava aplidoja visu zemi; un viņa varonība un skaistums tika tuvu un tālu daudzināts, līdz viņš iemantoja tik lielu cieņu, ka dardedze tika dēvēta par Lū jostu un Piena ceļš — mirdzošā zvaigžņu taka ziemas naktīs pie debesīm — tika iesaukts par Lū važiņu.

Un, lūk, tieši tai laikā, kad Lū vārds bija visiem uz mēles, iekrita nodevu nomaksas diena. Ķēniņš Nuada ar saviem augstmaņiem dižpilī Usnaha kalnā pie Taras^5 kā allaž gaidīja Balora nodevu ievācējus, kam bija jāierodas pēc naudas. Un, tā sēdēdami, viņi ieraudzīja pāri līdzenumam tuvojamies nepazīstamu jātnieku pulku, kuru vadīja jauns karavīrs baltā zirgā. Viņam piejājot tuvāk, visi redzēja, ka saules spožums staro no viņa vaiga un neskaitāmajiem dārgakmeņiem, ar kuriem bija rotāta bruņu cepure. Kad jātnieki apturēja zirgus, ķēniņš Nuada ar augstmaņiem sveica viņus un aicināja sēsties sev līdzās.

Viņu tērzēšanu drīz vien pārtrauca melnīgsnēji, naidīga izskata vīri, kas ieradās no kalna otras puses un nicīgi uzrunāja ķēniņu. Tie bija fomoriāņu nodokļu ievācēji, skaitā deviņas reizes pa deviņi. Ķēniņš Nuada ar augstmaņiem piecēlās, lai parādītu fomoriāņiem pienācīgo godu, bet karavīrs ar saulaino vaigu, tas, kurš bija atjājis baltajā zirgā, redzēdams viņus stāvam nīgro vīru pulka priekšā, vaicāja ķēniņam:

— Kādēļ jūs ceļaties kājās šo ļauno, rupjo vīru priekšā, ja to netikāt darījuši, saņemot mani, Lū Garoroku?

Kad Lū uzzināja, ka šie nekrietnie vīri ir Balora nodokļu ievācēji, viņš nokaunināja ķēniņu un tūdaļ pat uzbruka un apkāva svešiniekus, bet dažus dzīvajos palikušos ar izsmieklu aizraidīja tukšām rokām pie Balora atpakaļ.

Tad Balors sapulcināja savu karadraudzi, lika savest kārtībā kuģus, lai sāktu nesaudzīgu karu pret daniešiem, un, sasaucis savus kapteiņus, pavēlēja:

— Sakaujiet Lū Garoroku un nocērtiet viņam galvu, tad piesieniet salu, tā dēvēto Erinu,6 pie saviem kuģiem un, ļaujot, lai ūdens mutuļiem gāžas tai pāri, aizvelciet to uz saltajiem, tumšajiem ziemeļiem, kur neviens danietis nekad nespēs to atrast.

Ķēniņš Nuada tostarp saņēma ziņu, ka fomoriāņi rietumos izcēlušies malā. Lū mudināja ķēniņu stāties pretim un uz visiem laikiem padzīt tos no īru zemes. Pats viņš jāja uz rietumiem pie Dūkņu zemes ļaudīm, kas mita zem kalniem un pauguriem, lai sauktu viņus ārā no pazemes cietokšņiem un pulcinātu gaidāmajam karagājienam.

Pa ceļam viņš sastapa savu tēvu Kianu un abus brāļus, Kū un Kezinu. Tie piedāvājās cīņai sapulcēt Dūkņu zemes vīrus, un Kū ar Kezinu tālab devās uz dienvidiem, bet Lū tēvs Kians — uz ziemeļiem.

Jādams pāri Muirtevnes līdzenumam, Kians ieraudzīja nākam trīs karavīrus pilnā apbruņojumā. Nācējiem tuvojoties, viņš redzēja, ka tie ir trīs Turena dēli, bet ar šo dzimtu viņa dzimtai bija sens naids. Kians saprata, ka Turena dēli viņu pazīs un uzbruks, un, tā kā bija viens pats pret trim, nolēma izvairīties no cīņas.

Pametis skatienu apkārt, viņš ieraudzīja cūku baru, uzsita sev ar burvju nūjiņu, pārvērtās par cūku un sāka urkņāt zemi kopā ar pārējām.

Brians, Turena vecākais dēls, vaicāja brāļiem, vai viņi varot pateikt, kur palicis karavīrs, kas vēl nupat jājis viņiem pretim.

— Kas to lai zina, — brāļi atmeta.

— Kauns un negods, ka jūs šādos laikos neturat acis vaļā, kā nākas, — Brians noteica un paskaidroja, ka šis karavīrs esot pārvērties par cūku un paslēpies cūku barā.

— Tad mums ir ko palauzīt galvu, — brāļi sacīja, — jo ftav zināms, kura ir apburtā cūka, un, pat ja mēs visas tās nogalētu, īstā beigu beigās var arī izbēgt.

— Slikti jūs esat ielāgojuši Gudrības pilsētā apgūtās zinības, ja neprotat atšķirt apburto cūku no īstajām, — Brians teica, un, uzsitis brāļiem ar burvju nūjiņu, pārvērta

vimr. par diviem ašiem medību suņiem, kuri tūdaļ pat, nr.pelni riedami, metās virsū apburtajai cūkai.

Cuka drāza uz krūmāju pudura pusi, bet, kolīdz bija to •mT miegusi, viņu trāpīja Briana mestais šķēps.

Ievainotā cūka ierunājās cilvēka balsī un lūdza, lai apžēlojoties par viņu, taču Brians atteicās šo lūgumu izpildīt.

Tad cūka lūdza, lai pirms nogalināšanas tai atvēlot atgul cilvēka izskatu, un šoreiz Brians neatsacīja.

Un, pārvērties atkal par cilvēku, Kians teica:

— Nu es lūdzu žēlastību, būdams cilvēka izskatā, un, ja tu mani neapžēlosi, jums nāksies atbildēt nevis par cūkas, bet par cilvēka nogalēšanu. Un jau priekšlaikus gribu jūs brīdināt, ka par šo asinsdarbu jūs gaida vissmagākais sods, kāds vien cilvēkiem jebkad ticis uzlikts. Un, viss viens, ar ko jūs mani nogalētu, šis ierocis neklusēs, bet darīs zināmu šo ļaundarību manam dēlam Lū Garajai-rokai.

— Tu tiksi nogalēts nevis ar ieročiem, bet ar ceļmalas akmeņiem, — Brians teica.

Un Turena dēli sāka apmētāt Kianu ar akmeņiem un tikām nerimās, kamēr viņš sabruka un izlaida garu viss vienās vātīs un ievainojumos. Tad tie ieraka viņu dziļi zemē un steidza prom, lai kopā ar citiem dotos karā pret fomoriāņiem.

Kaujā Lū ar saviem tautiešiem, Dūkņu zemes karavīru atbalstīts, sakāva iebrucējus un piespieda viņus atgriezties ziemeļu miglājos. Tad Lū sasauca ciltsbrāļus un vaicāja pēc sava tēva Kiana. Tie teicās neesam viņu redzējuši kopš tās dienas pirms kaujas, kad viņš devies uz ziemeļiem pulcināt Dūkņu zemes karavīrus.

— Es zinu, ka tēva vairs nav starp dzīvajiem, — Lū sacīja, — un zvēru neņemt mutē ne ēdienu, ne dzērienu, pirms nebūšu izdibinājis viņa nāves cēloni.

To teicis, viņš uzņēma ceļu uz to vietu, kur pēdējo reizi bija redzējis tēvu, un tad devās uz Muirtevnes līdzenumu, kur Kians bija sastapis Turena dēlus. Tur akmeņi skaļi pavēstīja Lū Garajairokai, kā Turena dēli nogalējuši viņa tēvu.

Lū apstājās un lika saviem vīriem atrakt kapa vietu, lai uzzinātu, kādā veidā tēvs tapis nogalināts.

Nelaiķa ķermenis tika izcelts no zemes, un, to aplūkodami, viņi redzēja, ka tas ir vienās vātīs un ievainojumos.

Lū noliecās, trīsreiz noskūpstīja tēvu un tad, pietrūcies kājās, bilda saviem vīriem:

— Esmu tā sagrauzts aiz žēluma pēc tēva, ka manas 1 acis kļuvušas neredzīgas un manas ausis nedzirdīgas, un mana sirds bezmaz grasās vai stāties. Tas ir Turena dēlu roku darbs, tādēļ bēdas un ciešanas piemeklēs viņus un viņu pēcnācējus.

Tad viņš lika guldīt mirušā pīšļus atpakaļ zemē un ar pavadoņiem devās uz Taru, kur par godu eriniešu uzvarai dižķēniņš Nu ada rīkoja dzīres.

Kad Lū sasniedza pili, viņš tika sēdināts goda vietā pie ķēniņa labās rokas. Pie dzīru galda viņš pārlaida -acis visiem klātesošajiem, un viņa skatiens apstājās pie trim Turena dēliem. Tai pašā mirklī Lū cēlās kājās un lūdza vārdu, vērsdamies pie visiem klātesošajiem, un, lūk, ko viņš teica:

— Ak, Īrijas ķēniņ un karavīri, sakiet, kādu sodu jūs uzliktu tam, kuršānitu nogalējis jūsu tēvu?

Visi izbrīnīti vērās cits citā. Tad runāja ķēniņš un vaicāja, vai tas esot Lū paša tēvs, kurš ticis noslepkavots.

— Tik tiešām, tas ir mans tēvs, — Lū teica, — un šajā namā es redzu vīrus, kas viņu noslepkavojuši, bet, kādā veidā šis asinsdarbs izdarīts, tas viņiem pašiem it labi zināms un man tuvāk nav jāpaskaidro.

Ķēniņš Nuada pirmais izteica savu spriedumu, un tas bija šāds:

— To, kurš būtu noslepkavojis manu tēvu, es nenoga-lētu vis tūdaļ uz vietas, bet katru dienu nocirstu tam kādu locekli, līdz viņš pamazām izlaistu garu.

Visi bija vienisprātis ar ķēniņu, un Turena dēli dedzīgi piebalsoja pārējiem.

Tad Lū teica, ka negribot atņemt dzīvību tiem, kuri nogalējuši Klanu, jo tie esot danieši, viņa paša tautieši, bet viņš tiem uzlikšot sodu, un tie nedrīkstot atstāt ķēniņa pili, iekams nebūšot devuši vārdu izpirkt savu ļaundarību.

Turena dēliem nu bija skaidrs, ka Lū Garajairokai viss zināms, un viņi cēlās kājās un vaicāja, kādu sodu tas viņiem uzlikšot.

Un Lū uz to atbildēja:

— Kā soda maksu es prasu trīs ābolus, cūkādu, šķēpu, divus zirgus ar kaujas ratiem, septiņas cūkas, vienu kucēnu, cepamo iesmu un trīs saucienu atbalsis kalnā. Ja jums tas liekas pārlieku daudz, kāda daļa var tikt arī atlaista, bet ja ne, tad jāmaksā pilnā mērā.

• Mums tas neliekas pārlieku daudz, un sods varēja lini simtkārt lielāks, taču pieticīgā prasība vedina domāt,

I i k*v prātā ir kāda viltība, — Brians atbildēja.

Tad es jums sacīšu, ko tas viss nozīmē, — Lū teica nii paskaidroja, ka tie trīs āboli neesot vis parastie, bet no licsperīdu-7 dārza Austrumu pasaulē^8.

— Sie āboli ir mirdzoši zeltaini ar medus garšu un spēj dziedēt visus ievainojumus un slimības, turklāt katrs no liein ir bērna galvas lielumā, — viņš teica.

— Un cūkāda, ko es jums prasu,, pieder Grieķijas ķēniņam un arī dziedē vātis, un ievainojumus, un slimības.

Un ierocis, kas jums man jāpagādā, ir Persijas ķēniņa Pisara saindētais šķēps.. Šis šķēps tik pārvarigi; raujas uz cīņu, ka tā asmens mūždien jātur kallā, ar ledainu ūdeni, lai versmainajā karstumā, kas strāvo^ no šī ieroča, pilsēta apkārt tam nenosviltu.

Un vai zināt, kas tie par zirgiem un kaujas ratiem, ko es vēlos dabūt no jums? — viņš. jautāja.

— Nē, nezinām, — Turena dēli atbildēja.

— Tie ir Dobāra, Sicīlijas ķēniņa, zirgi, un ar tiem var jāt pa jūru tāpat kā pa sauszemi, un, šiem kaujas ratiem otru līdzīgu nav nedz izturībā, nedz arī skaistumā.

Un septiņas cūkas pieder Asalam, Zelta pīlāru zemes ķēniņam, — Lū teica, — un, vakarā nokautas, otrā rītā tās atkal ir dzīvas, un to gaļa spēcina sirdzējus un vājiniekus un līdz ar ēšanu nekad neiet mazumā.

Un kucēns, ko es no jums prasu, pieder Iruadas ķēniņam, un visi zvēri bailēs no tā pieplok pie zemes, jo kucēna spalvai ir vēl spožāks mirdzums nekā saulei tās zelt-staru vainagā.

Un iesms, ko es vēlos, ir no Dūkņu zemes virtuves Fin-horijas salā, un šo salu uziet nav nieka lieta, jo tā neatrodas nedz jūrā, nedz arī uz sauszemes.

Un trīs saucienu atbalsis jums ir jāiegūst Midkina kalnā ziemeļu miglājos. Midkins ar saviem trim dēliem cieši raugās uz to, lai neviens šajā kalnā neiekliegtos, un, tā kā tieši Midkins ir tas, kurš izskoloja manu tēvu Klanu kara-mākslā, tad vairāk nekā skaidrs, ka tēva nāvi viņš nemūžam jums nepiedos.

Tāds nu, Turena dēli, ir jums uzliktais sods par Kiana, mana tēva, nogalēšanu.

Izdzirduši, kāds ir Lū uzliktais sods, trīs brāļi aiz izmisuma palika bez valodas un taisnā ceļā devās pie tēva pavēstīt, kāda bēda tos piemeklējusi, un vaicāt pēc padoma.

— Tas ir smags sods, — Turens sacīja, — taču būs vien jāizpērk, kaut ari jūs paši tālab aizietu bojā.

Tad viņš ieteica dēliem doties pie Lū un lūgt, lai tas patapina «Viļņu šķēlēju», kas aizvestu viņus pāri jūrām tālajā ceļā.

Turena dēli devās pie Lū, un tas aizdeva viņiem laivu, un viņi teica ardievas tēvam un māsai Esnei, kura gauži noskuma par šo šķiršanos. Tad viņi atstāja Erinas krastus un uzsāka savu ceļojumu.

— Visupirms mums derētu doties pēc āboliem uz hespe-rīdu dārzu Austrumu pasaulē, — Brians teica un tūdaļ pagrieza laivu uz austrumiem, un pāri viļņiem traucās uz priekšu un tikām neapstājās, kamēr nebija sasniedzis nelielu līci zem hesperīdu dārza ar zelta āboliem.

— Bet kā mēs raudzīsim tikt pie šiem āboliem? — Brians vaicāja.

— Kāpsim augšā un ņemsim ar varu, —« abi jaunākie brāļi ieteicās, — un, ja paveiksies, tad mēs tos iegūsim, bet ja ne, tad kritīsim cīniņā, izpērkot savu asinsdarbu.

— Nē, — Brians iebilda, — labāk liksim lietā prātu un izdomu, lai pat tad, ja mēs mirtu, stāsti par mūsu varonību un izveicību dzīvotu vēl ilgi pēc mums. Šķiet, vislabākais, ko varam darīt, ir ielidot dārzā triju ašu vanagu izskatā un riņķot ap ābeli, līdz karavīri, kuri to apsargā, būs uz mums izmetuši visus savus šķēpus un pīķus. Tad šausimies lejā un paķersim katrs pa ābolam.

To sacījis, Brians uzsita brāļiem ar burvju nūjiņu, un viņi pārvērtās trijos skaistos asredzīgos vanagos. Lidinādamies ap ābeli, viņi izvairījās no sargu raidītajiem šķēpiem un pīķiem, kas zibēja visapkārt, un, nogaidījuši, kad tie visi bija izmesti, šāvās lejup un pakampa katrs pa ābolam, tā ka pašiem ne spalviņa netika skarta.

Vēsts par šo iebrukumu aši aplidoja pilsētu, un trīs viedās ķēniņmeitas acumirklī pārtapa par trijiem asnagai-niem zivjērgļiem un pāri jūrai dzinās brāļiem pakaļ. Viņu raidītās zibens šautras apsvilināja vanagiem spalvas un novirzīja viņus no pareizā ceļa. Taču Brians pārvērta sevi un brāļus par gulbjiem un, panirdami zem ūdens, viņi paglābās no zivjērgļiem.

Tad Turena dēli steidza atpakaļ uz laivu, kur cik necik atvilka elpu, līksmodami, ka pirmais uzdevums veiksmīgi izpildīts.

Pēc tam viņi nolēma doties uz Grieķiju pēc cūkādas.

Kādā ģērbā mēs dosimies turpu? — brāļi vaicāja lli ianam.

Brauksim turpu kā Erinas dziesminieki, —« Brians ii ira, — lai grieķi mūs saņem ar cieņu un godu.

Viņi apsēja ap matiem dziesminieku lentes, un, sasnie-"ii i Grieķiju, pieklaudzināja pie ķēniņa Tuisa pils vārtiem. Kad vārtsargs vaicāja, kas šie tādi esot, brāļi atbildēja, l .i Iru zemes dziesminieki, kuri viņu ķēniņam par godu acerējuši poēmu.

Pēc Tuisa pavēles viņi tika aicināti iekšā un ar godu uz-ņemti un krietni pamieloti. Ķēniņa dziesminieks skandēja viņiem Grieķijas dziesmas un dzejas, un Brians norunāja ivu valdniekam veltīto poēmu. Viņš dēvēja Tuisu par «ozolu visu valdnieku vidū», cildināja viņa viesmīlību un lad kā atlīdzību par šo poēmu pieprasīja cūkādu, kas dziedējot visas brūces.

Poēma ķēniņam tik tiešām patika, bet viņā viesa bažas dziesminieka lūgums, kā arī doma, ka nāksies tam atsacīt.

So ādu es neatdošu pat ne visas pasaules dziesminiekiem vai zinību vīriem kopā, — viņš paziņoja, — bet kā atlīdzību par šo poēmu došu jums trīs reizes tik daudz zelta, cik šajā ādā var ietilpināt.

Brians bija apmierināts, vienīgi lūdza, lai atļaujot viņam paskatīties, kā šis zelts tikšot iemērīts.

Valdnieks bija ar mieru, un Brians ar abiem brāļiem un ķēniņa kalpiem devās uz mantnīcu.

— Visupirms iemēriet manu brāļu tiesu un tad prāvu ādas pilnumu man, jo es biju tas, kurš sacerēja poēmu, —• Brians teica.

Kad kalpi bija stājušies pie mērīšanas, Brians pēkšņi pakampa ādu un, izrāvis zobenu, cirtās cauri sardzei. Abi brāļi sekoja viņam pa pēdām, un viņi drāzās cauri pilij, nodurot katru, kas vien trāpījās ceļā. Kad viņi bija tikuši līdz durvīm, pats Tuiss uzbruka Brianam un izaicināja mēroties spēkiem. Cīnījās viņi ilgi un sīvi, līdz Brians deva nāvējošu cirtienu, un tā Grieķijas ķēniņš Tuiss krita no Briana, Turena dēla, rokas.

Sasnieguši jūru, brāļi ielēca laivā, atstāja krastu, atlaidās guļus un dziedēja brūces, plādami pāri tām burvju ādu.

Kad zilo ūdeņu apņemtā Grieķija pagaisa skatienam, viņi norunāja doties uz Persiju pēc ķēniņa Pisara šķēpa.

Tika nolemts, ka arī ķēniņa Pisara galmā viņi ieradīsies dziesminieku ģērbā. Apsējuši ap matiem lentes, viņi

pieklaudzināja pie Pisara pils vārtiem. Tāpat kā Grieķijā, viņi tika aicināti iekšā un uzņemti ar tālīnās Erinas dziesminiekiem pienācīgo cieņu un godu. Tad Brians skandēja poēmu, kurā tika cildināts ķēniņš Pisars un viņa burvju šķēps.

— Poēma ir tiešām laba, — ķēniņš sacīja, — taču es netieku gudrs, kālab jūs, Erinas dziesminieki, tajā apdziedat manu šķēpu.

Brians atbildēja, ka vēlētos iegūt šo šķēpu kā atlīdzību par savu poēmu.

Ķēniņš, to dzirdēdams, pārskaitās un sacīja:

— Visaugstākā atlīdzība ir tā, ka par šādu prasību es nelieku uz vietas nocirst tev galvu.

Bet, nebija ķēniņš to vēl lāgā izteicis, kad Brians viņam meta ar vienu no hesperīdu dārza zelta āboliem un sašķaidīja galvu. Pirms ķēniņa sargi paguva attapties, Brians ar brāļiem ieskrēja pils pagalmā, kur bija redzējis šķēpu, kas tika turēts katlā ar ledainu ūdeni, lai neapsvilinātu cilvēkus un nenodedzinātu pilsētu. Viņi paķēra šķēpu un lauzās uz laivu, un nebija skaita tām dziļajām brūcēm, ko

nl.'i un saņēma, iekams sasniedza «Viļņu šķēlēju» un no jauna izbrauca jūrā.

Tagad dosimies uz Sicīliju un lūgsim ķēniņam Do-i i .nu abus zirgus un kaujas ratus, ko Lū Garāroka lika iiiniii". sadabūt, — Brians sacīja. — Dobāram teiksim, ka ai iru karavīri, kas grib stāties kalpībā pie svešzemju l. iliniem. Un, kad Dobārs būs pieņēmis mūs, tad redzē*»

un, kur viņš slēpj abus burvju zirgus un kaujas ratus, iiii raudzīsim piekļūt tiem klāt.

Kā jau Turena dēli bija cerējuši, ķēniņš Dobārs rnīlu-ļtiāt pieņēma viņus kalpībā. Bet pagāja mēnesis un divas ikmIi ļas, taču viņi ne reizes nebija manījuši ne zirgus, ne Kaujas- ratus. Pēdīgi Brians zaudēja pacietību- un teica brāļiem:

Mums nav jēgas te ilgāk vairs nīkt, jo pa visu šo laiku mēš tikpat neesam uzzinājuši neko tuvāk ne par abiem zirgiem, ne kaujas ratiem.

- Bet ko lai mēs darām? — brāļi vaicāja.

- Savāksim savu mantību, paņemsim ieročus un apvilksim savas ceļa drēbes. Tad iesim un sacīsim ķēniņam, ka ilgāk viņam vairs nekalposim, ja viņš neparādīs mums zirgus un kaujas ratus, kas tiek daudzināti visā Rietumu pasaulē^9.

Un viņi darīja, kā Brians bija teicis, un devās pie ķēniņa, saģērbušies it kā uz promiešanu, bet Dobārs, gribēdams paturēt viņus savā kalpībā, tūdaļ pat sūtīja pēc zirgiem un pavēlēja iejūgt tos kaujas ratos. Tad lika izlaist ar tiem slaidu loku pa pils priekšu, lai Brians ar brāļiem, tos dabūtu aplūkot, un viņi redzēja, ka zirgi iet pa ūdeni tāpat kā pa sauszemi un ir tik aši kā straujais marta vējš.

Brians vērīgi nopētīja zirgus un, kad tie pa otram lāgam devās viņam garām, spēji cirtās uz priekšu, ielēca kaujas ratos, satvēra grožus un pagrūda braucēju sāņus. Abi brāļi tūdaļ pat iemetās viņam līdzās, un, iekams ķēniņš ar augstmaņiem atjēdzās, Turena dēli ar visu guvumu jau bija gabalā, un viņu ceturtais uzdevums paveikts.

Ap to laiku, laimīgi izturējuši tik daudzus sūrus pārbaudījumus, brāļi sāka ticēt, ka varbūt izdosies nokārtot Lū uzlikto soda maksu, Viņu prāts kļuva možāks, un pacilātā noskaņā viņi kuģoja uz Zelta pīlāru zemi, lai no ķēniņa Asala dabūtu septiņas burvju cūkas.

Līdzko laiva piestāja krastā, pats Asais kā par brīnumu iznāca viņiem pretim. Viņš teica, ka slava par viņu diža-

jiem darbiem aplidojusi visu zemi, un jautāja, vai tas esot tiesa, ka viņi salaupījuši vai visas pasaules ķēniņu lielākos dārgumus, lai nokārtotu milzīgo soda maksu par kādu asinsdarbu.

Brians ķēniņam darīja zināmu, kādu soda mēru Lū viņiem uzlicis, un pastāstīja par visām mokām un pārbaudījumiem, ko viņiem tādēļ ir bijis jāpārcieš.

— Bet sakiet, kālab jūs esat atbraukuši uz manu zemi? — ķēniņš vaicāja.

— Mēs esam atbraukuši pēc tavām septiņām burvju cūkām, jo arī tās pieder pie soda maksas, — Brians teica.

Kad ķēniņš to izdzirda, viņš apspriedās ar saviem padomniekiem, un visi nolēma labprātīgi atdot cūkas Turena dēliem — gan aiz apbrīna par viņu varoņdarbiem, gan zinādami, ka viņi tās tikpat iegūs, kā bija ieguvuši visus pārējos dārgumus tais zemēs, ko jau apmeklējuši.

Brians ar brāļiem zvērēja uzticību ķēniņam Asalam. cieši nosolīdamies visās likstās un nedienās cīnīties viņa dēļ kaut vai līdz nāvei. Tad ķēniņš Asais aicināja brāļus pārlaist pilī nakti un pamieloja viņus ar visgardākajiem ēdieniem un dzērieniem un izguldināja vismīkstākajās gultās.

No rīta, kad Turena dēli atkal bija kājās, Asais apvaicājās, uz kādu zemi tagad viņi domājot doties.

— Mēs dosimies uz Iruadu pēc kucēna, kas pieder šīs zemes ķēniņam, — viņi atbildēja.

— Izpildiet manu vēlēšanos un atļaujiet doties jums līdzi, — Asais teica, — jo mana meita ir izprecēta Iruadas ķēniņam, un es gribētu pierunāt viņu, lai atdod jums kucēnu bez viena paša zobena cirtiena.

Tūdaļ tika sagatavota ķēniņa laiva, un Turena dēli sakrāva savus dārgumus «Viļņu šķēlējā» un viņi visi kopā devās uz Iruadas zemi.

Kad viņi sasniedza Iruadas krastus, visi līči un ostas tur tika apsargātas, un viņiem neatļāva izcelties malā. Taču Asais devās pie sava znota, pastāstīja viņam par Turena dēlu likteni un par to, kā tie cīnījušies ar visas pasaules ķēniņiem un izcilākajiem spēkavīriem, lai nolīdzinātu Lū Garāsrokas uzlikto soda maksu par viņa tēva nogalēšanu. Asais ieteica Iruadas ķēniņam atdot kucēnu no brīva prāta un piemetināja, ka daudzi pasaules ķēniņi jau esot krituši no Turena dēlu rokas.

Bet Iruadas ķēniņam šāds padoms nebija pieņemams.

Nav vēl dzimuši tādi spēkavīri, kuriem dievi būtu im\ Mi jusi dabūt manu kucēnu, — viņš teica,

lo izdzirduši, Turena dēli naski tvēra pēc ieročiem un n lauka ķēniņam un viņa sargiem. Sīva un asiņaina bija i ciņa, un brāļi tajā tika vairākkārt izšķirti. Visbeidzot hiiaus piekļuva ķēniņam pašā cīņas ņudzekļa vidū, izaici-naja uz divcīņu un pārspēja viņu. Tad, izspraucies cauri ļaužu gūzmai, iznesa viņu malā, kur stāvēja Asais.

Saņem savu znotu, — Brians teica viņam, — un /Vitu pie sava zobena, ka daudz vieglāk man būtu bijis viņu trīskārt nogalēt, nekā iznest šeit ārā pie tevis.

Tā nu viņu starpā tika noslēgts miers, un Iruadas ķēniņš labprāt atdeva kucēnu Turena dēliem aiz apbrīna par viņu drosmi un varonību. Un draudzīgā noskaņā viņi teica ardievas abiem ķēniņiem un atkal devās jūrā.

Tostarp Erinā Lū Garāroka ar burvju mākslas palīdzību atklāja, ka Turena dēli ieguvuši visus brīnumainos dārgumus, kas viņam bija vajadzīgi turpmākajā cīņā, jo karš ar lomoriāņiem vēl nebija galā. Viņš zināja, ka Turena dēliem uzliktā soda maksa ar šīm mantām vēl nav pilnībā nolīdzināta, jo viņi nebija vēl dabūjuši nedz cepamo iesmu, nedz trīs saucienu atbalsis Midkina kalnā. Bet viņam bija vajadzīgs vērtīgais saindētais zobens, burvju cūkāda, zirgi uti vi'.s pārējais. Tālab viņš, ņemdams talkā burvju varu, lika Turena dēliem aizmirst cepamo iesmu un trīs saucienu atbalsis, ar ko soda maksa būtu tikusi nolīdzināta. Un bez tam viņš ielēja Turena dēlu sirdīs kvēlas ilgas pēc dzimtās zemes, tā ka viņi spēja prieka uzplūdā pavēlēja «Viļņu šķēlējam» nest sevi atpakaļ uz Erinu pie tēva Turena un saviem ciltsbrāļiem, zinādami, ka tie nekad nerimsies skandēt slavas dziesmas par viņu varoņdarbiem.

Un patiesi liels bija viņu prieks, rietumu pamalē ieraugot pelēko Benīdera^10 muguru, un vēl jo lielāks tas kļuva tai brīdī, kad «Viļņu šķēlēja» priekšgals nošņirkstēja pret akmeņaino Boines^11 krastu un zem kājām atkal bija Eri-nas zeme. Kādu mirkli viņi palika stāvot, vilkdami krūtīs tīkamo Īrijas gaisu un mielodami acis pie dzidrajiem strautiem un viršainajām Mīta kalna nogāzēm. Tad, savākuši visus savus dārgumus, viņi devās taisnā ceļā uz Taru, kur pie dižķēniņa tobrīd tika noturēta sapulce.

Tarā dižķēniņš ar galminiekiem sarīkoja viņiem greznu uzņemšanu, cildināja par veiktajiem varoņdarbiem un līksmoja viņiem līdzi par to, ka naidam starp Turena un Lū dzimtām no šīs dienas nu pienācis gals.

Tikām Lū, izdzirdis par viņu atgriešanos, bija slepus atstājis Taru un, apbruņojies ar visiem saviem slavenajiem ieročiem, turpat netālu gaidīja. Viņam tika aizlaista ziņa, ka Turena dēli pārradušies un atveduši līdzi prasīto samaksu par savu asinsdarbu.

— Lai viņi nodod to dižķēniņam, — Lū teica.

Kad tas bija izdarīts, Lū atgriezās Tarā. Tad Brians uzrunāja viņu, sacīdams:

— Mēs esam izpirkuši, ak Lū, savu asinsdarbu par Kiana nogalināšanu.

Taču Lū uz to atbildēja:

— Jūsu vedums nudien nav peļams, tomēr manis uzliktā soda maksa vēl nav pilnībā nolīdzināta, lai gan jūs tikāt solījušies nokārtot visu līdz pēdējam sīkumam. Kur cepamais iesms no Finhorijas? Un tad jūs vēl neesat likuši savu saucienu atbalsīm trīs reizes noskanēt pāri Midkina kalnam.

Turena dēli, to dzirdēdami, bez atmaņas nokrita zemē kā nopļauti, bet vēlāk, cik necik atguvušies, nomākti un satriekti, nokārtām galvām atgriezās mājās pie tēva. Viņi tam skumīgi pastāstīja par visu, kas viņiem ir bijis jāizcieš, lai dabūtu Lū pieprasītās mantas, un par to, kā beigu beigās tikuši pievilti. Nakti viņi pārlaida Turena mājā. bet mazā gaismiņā steidza atkal uz laivu. Esne ar tēvu devās brāļiem līdzi un skumju sirdi izvadīja viņus ceļā.

Kad laiva bija izgājusi labu gabalu jūrā, trīs brāļi pameta skatienu atpakaļ uz tālumā izzūdošajiem Īrijas krastiem, necerēdami tos vēl kādreiz ieraudzīt, jo viņiem bija kļuvis pilnīgi skaidrs, ka Lū vēlas nevis saņemt atlīdzību par viņa tēva nogalēšanu, bet tikai un vienīgi panākt viņu bojāeju.

Trīs mēnešus viņi braukāja šurpu turpu pa zaļo, vētras plosīto jūru, bet tur nebija ne miņas no Finhorijas salas ar Dūkņu zemes jaunavām, kurām, piederēja cepamais iesms. Tad Brians nolēma apvilkt ūdensdrānas un meklēt šo salu jūras dzelmājā. Atstājis brāļus «Viļņu šķēlējā», viņš ielēca jūrā, pārmeklēja visu zaļo dzīli un pēc divu nedēļu pūliņiem beidzot uzgāja salu: tā atradās gandrīz pašā okeāna dibenā, un no visām pusēm to apskaloja ūdens.

Tur starp jūras puķēm, kas skanēja kā zvani, viņš ieraudzīja sarkanmatainas jaunavas, kuras darināja zelta izšuvumus ap dārgakmeņiem, kas vizēja un mirgoja zemūdens

i’ ii•.111a. Jaunavas, skaitā trīs reizes pa piecdesmit, darbodamās ar savām adatām, dziedāja liegas melodijas. Kad Brians devās uz pavarda pusi pēc iesma, viņas pacēla acis, Ih I neteica ne vārda. Bet, līdzko viņš bija satvēris iesmu, viņas nošķin dināja smieklu zvārgulīšus, un viena no jaunavām sacīja:

— Vari ņemt, Brian, šo iesmu kā balvu par tavu uzdrīkstēšanos. Tava drosme patiešām ir slavējama, jo pat tad, ja abi brāļi būtu nākuši tev palīgos, kura katra no mums pārspētu jūs visus trīs.

Patencinājis par iesmu, Brians atgriezās laivā pie brāļiem, un, ne mirkli nevilcinādamies, viņi devās tālāk uz Midkina kalnu pēc trīs saucienu atbalsīm.

Kad viņi bija to sasnieguši, pats Midkins, kalna sargs, iznāca viņiem pretim, cieti noprasīdams, kādā nolūkā viņi ieradušies.

— Sai kalnā mums jāiegūst trīs saucienu atbalsis, lai izpirktu savu nodarījumu par kāda cilvēka nogulēšanu, — Brians teica.

— Mans pienākums ir raudzīties uz to, Tai šajā kalnā nekad neviens nepaceltu balsi, — Midkins sacīja.

— Tad lai runā zobeni, —- Brians uz to atbildēja, un viņi abi izrāva zobenus un kā divi nikni lauvas uzbruka viens otram, un spīva un neganta bija šī cīņa, līdz Brians ietrieca asmeni Midkinam sirdī un viņš bez dzīvības saļima uz nogāzes.

Tad trijiem Turena dēliem stājās pretim trīs Midkina dēli, un sākās baismīgs, vel neredzēts cīniņš starp divām naidnieku grupām. Viņi cīnījās ar izbadējušos lauvu ne-saudzību, ar satracinātu meža cūku sirdīgumu, saniknotu lāču spēku un neatlaidību, līdz zāle zem viņu kājām pārvērtās sarkanā asiņu paltī un viņu brūces bija tik dziļas, ka tajās varēja ielidot balodis. Beigu beigās visi trīs Midkina dēli cits pēc cita cīniņā krita, un tad arī Turena dēli, tik tikko vairs vilkdami dvašu, saļima no briesmīgajiem ievainojumiem.

Pēc kāda laika Brians atģidās, ka viņi nav izpildījuši uzdevumu, kura dēļ šeit ieradušies, — nav ieguvuši trīs saucienu atbalsis. Viņš atspiedās uz elkoņa un vaicāja brāļiem:

— Kā ir ar jums, mani mīļie brāļi?

— Mēs esam tuvu nāvei, — tie atbildēja.

— Tad ceļamies un raidām trīs saucienus kalnā, lai iegūtu Lū prasītās atbalsis, jo, kā redzams, mums ilgi vairs nav atlicis dzīvot.

Brians uzrausās kājās un aplika rokas brāļiem ap vidu, un, asinīm bez mitas plūstot no brūcēm, viņi saņēma pē-: dējos spēkus un raidīja trīs saucienus Midkina kalnā, izpildīdami Lū noteikumu. Soda maksa nu beidzot bija nolīdzināta, un Turena dēli bezspēkā atkrita atpakaļ.

Kad Brians bija mazliet atguvis elpu, viņš aizvilka brāļus līdz laivai un tur saudzīgi noguldīja, un trīs Turena dēli, būdami tuvu nāvei, ļāva laivai nest sevi pāri viļņiem atpakaļ uz Erinu. Braucis ilgu, ne īsu laiku, Brians pacēla galvu un paraudzījās uz rietumiem.

— Brāļi, es redzu Benīdera kalnu, Turena cietoksni un Taru, — viņš klusi sacīja.

Mirstošie brāļi, to dzirdēdami, atvēra acis un lūdza Brianu pacelt viņu galvas, lai varētu uzmest pēdējo skatienu Erinas zemei. — Un pēc tam, kad būsim to redzējuši, mēs esam gatavi šķirties no dzīves, — viņi teica.

Brians izpildīja brāļu vēlēšanos, un viņi ieraudzīja brūnās, irbulenēm klātās Benīdera nogāzes, Boines rāmo ūdeņu klaidu un tēva namu netālu no Taras. «Viļņu šķē-lējs» Boines grīvā vis neapstājās, bet, viegli un naigi slīdēdams arī pa zemi, aizveda viņus līdz pašām Turena namdurvīm. Tēvs izsteidzās viņiem pretim un, uzmetis acis, tūdaļ pat saprata, ka dēli vairs nebūs dzīvotāji. Tad Brians ierunājās un teica:

— Mīļo tēv, aiznes iesmu Lū Garajairokai uz Taru un teic, ka esam likuši atbalsoties arī trīs saucieniem Midkina kalnā, tā ka soda maksa par Kianu nu ir pilnībā nolīdzināta, un lūdz viņu patapināt mums burvju cūkādu, lai varam sadziedēt savas brūces, jo viņam tagad vairs tiešām nav iegansta turēt ļaunu prātu uz mums. Un lūko pasteigties, ak mīļo tēv, *— viņš ar dziestošu dvašu vēl piemetināja,— jo dzīvība mūsos tik tikko vairs plaiksnās, citādi pārnākdams neatradīsi mūs starp dzīvajiem.

Cik ātri vien iespējams, Turens steidza pie Lū un lūdza tam cūkādu, kas paglābtu viņa dēlus no nāves. Kamēr Turens izteica savu vajadzību, Lū klusēdams raudzījās tālumā pāri Muirtevnes līdzenumam. Tad beidzot viņš teica:

— Tavi dēli nu ir nolīdzinājuši soda maksu par Kiana nogalēšanu, veikdami tādus varoņdarbus, ko bardi^12 un dziesminieki nekad nebeigs slavināt, bet tagad, kad viņi uz nāves sliekšņa ieguvuši diženu drosminieku slavu, ilgāk I. dzīvot viņiem vairs nebūtu nozīmes.

i i.l Brians no tēva uzzināja, ka Lū atteicies aizdot viņi, iii .Liedējošo cūkādu, viņš gāja un nogūlās starp abiem i.i iļlem, un, aplikuši rokas cits citam ap pleciem, viņi i, ii i un tai pašā brīdī izdzisa. Tad Turens, nometies  uz ceļiem, dēlus pēc kārtas noskūpstīja un arī slāti/,n acis uz mūžiem, jo viņa sirds aiz bēdām bija salūzusi. \ in;i meita Esne apbedīja viņus visus vienā kapā un sa-. ecēja bēdu dziesmu.

un tā beidzas teiksma «Turena dēlu klejojumi», ko bardi 111* alikuši par «Pirmo bēdu vēstījumu».

MIDIRS UN ETINE

Sensenos laikos Erinas zemē, pēc tam kad mileziāņi bija uzveikuši daniešus, tie bija spiesti ierakties kalnos un pakalnos, zem kuriem uzcēla sev plašas pilis. Sai apakšzemes valstī jeb Dūkņu zemē valdīja mūžīgā jaunība un skaistums, un danieši nepazina ne nāves, ne skumju. Reizēm viņi iznāca virszemē un iemīlēja kādu mirstīgo, un viņiem piedzima brīnišķīgi bērni, bet viņi paši aizvien atgriezās atpakaļ pie savējiem.

Un, lūk, zem Kalarija kalna netālu no Dublinas reiz dzīvoja Dūkņu zemes valdnieks, saukts par Midīru Lepno. Viņam bija sieva Fuamnaha, bet kādudien viņš ieskatījās daiļajā jaunavā Etinē, un tā kļuva par viņa sievu.

Drīz vien Fuamnaha kļuva greizsirdīga uz Etini, kuras daiļums tika tik ļoti cildināts, ka teiciens «tik daiļa kā Etine» sievietei bija pati augstākā uzslava. Fuamnaha nu gāja pie druīda^1 un lūdza, lai tas viņai palīdzot atbrīvoties no sāncenses. Ar burvju varu abi pārvērta Etini par tauriņu un sacēla vētru, kas izpūta viņu ārā no Midīra pils un septiņus garus gadus dzenāja pa visu Īriju.

Bet, raugi, pie Boines upes uz ziemeļiem no Dublinas atradās Putnu Angusa, īru mīlestības dieva, pazemes pils. Četri koši putni, tā dēvētie Angusa skūpsti, allaž riņķoja ap viņa galvu, un tiem, kuri dzirdēja putnu dziesmu, sirdīs tūdaļ iedegās mīlestība.

Gadījās tā, ka nejauša vēja brāzma ienesa Etini pa logu

\nt'iisa pilī un, tā kā Dūkņu zemes iemītnieki nekad nepa-lil i apslēpti cits cita acīm, Anguss tauriņā pazina Etini. v ims gan nespēja pilnībā atbrīvot Etini no Fuamnahas burvestības, taču atdeva viņai agrāko izskatu ik dienas no Krēslas, stundas līdz rītausmai, tā ka šai laikā viņa atkal bija daiļā jaunava, un Anguss paturēja viņu pilī un dāvāja viņai savu mīlestību. Viņš uzcēla Etinei skaistu sau-i linu, ziedu un medus pilnu namu, kur vadīt dienas, kad viņa bija tauriņa izskatā, un tam apkārt izveidoja neredzamas sienas, lai neviens nespētu Etini ieraudzīt.

Pēc vairākiem laimīgiem pie Angusa pavadītiem gadiem Etinei atkal uzbruka nelaime, jo Fuamnaha bija uzgājusi viņas atrašanās vietu un atkal uzsūtīja vētru, kas dzenāja nabaga Etini pa Īriju tāpat kā senāk.

Tikmēr Midīrs meklēja Etini pa visām malām un nostūriem, bet nekur nespēja atrast savu daiļo līgavu.

Beigti beigās gadījās tā, ka Etine tika iepūsta pa logu Lensteras ķēniņa pilī, kur tobrīd notika dzīres. Viņa nolaidās uz griestu sijas virs ķēniņa troņa, lai mazliet atpūstos, bet tūdaļ pat iekrita vīna traukā, ko ķēniņiene tobrīd cēla pie lūpām. Ķēniņiene norija tauriņu kopā ar vīnu, un pēc deviņiem mēnešiem Etine piedzima par jaunu kā ķēniņienes meita un kā mirstīgo cilvēku bērns. Viņa tika nosaukta par Etini un ar gadiem pieauga un bija tikpat daiļa kā agrāk.

Īrijas dižķēniņam tolaik nebija sievas, un augstmaņi skubināja viņu apprecēties, teikdami: — Ja tu to neizdarīsi, tad mēs turpmāk vairs nevedīsim savas sievas uz Lielo tautas sanākšanu^2 Tarā,

Kādu dienu dižķēniņš, dodamies medībās, sastapa Etini ar pavadonēm pļavā sauļojamies. Viņš bildināja viņu un apņēma par sievu, un abi dzīvoja patiesi laimīgi līdz Lielajai tautas sanākšanai.

Pirmajā sanākšanas dienā, kad Etine zālienā vēroja spēles un zirgu skriešanās sacīkstes, viņa ieraudzīja jātnieku baltā rumakā. Kad tas bija piejājis tuvāk, viņa redzēja, ka tam ap pleciem ir krāšņa vējā plandoša purpura mantija un mati zeltaini kā maija strautmalās ziedošie īrisi. Neviena viņas pavadone nespēja saredzēt jātnieku un nedzirdēja, ka viņš aicina Etini doties viņam līdzi atpakaļ uz Dūkņu zemi jeb Mūžīgās jaunības valsti.

Jātnieks ar zeltainajiem matiem un plīvojošo purpura mantiju bija Midīrs Lepnais, kas pēc nemitīgas gadu gadiem ilgas meklēšanas beidzot bija atradis Etini, savu jauno, daiļo, ilgi atvilto līgavu. Bet — tavu bēdul — Etine vairs nepazina Midīru, neatcerējās viņu abu mīlestību un atteicās doties viņam līdzi atpakaļ uz Dūkņu zemi bez sava vīra, dižķēniņa, piekrišanas. Midīrs saprata, ka tā viņai tiks liegta, un tādēļ skumīgi atvadījās.

Drīz pēc tam dižķēniņš, stāvēdams pie loga, ieraudzīja jātnieku ar purpura mantiju baltā rumakā auļojam pāri līdzenumam. Piejājis klāt, svešinieks lūdza ķēniņu izspēlēt ar viņu vienu partiju šaha. Ķēniņš bija ar mieru, un jātnieks — tas bija Midīrs Lepnais — izvilka zeltā kaltu šaha galdiņu ar dārgakmeņu figūrām, un viņi uzsāka spēli. Pirmajā un otrajā partijā uzvarēja dižķēniņš, un Midīrs samaksāja viņa prasīto likmi un aicināja spēlēt vēl trešo reizi.

Viņi spēlēja vēl trešo partiju, un šoreiz uzvaru guva Midīrs Lepnais.

— Ko tu par to prasi no manis? — dižķēniņš vaicāja.

— Es prasu vienu Etines skūpstu, — Midīrs atbildēja.

Ķēniņš, to izdzirdis, labu brīdi klusēja, bet pēc tam

teica:

— Atnāc pēc mēneša, tad saņemsi prasīto.

Un, lūk, pēc tikšanās ar Midīru Tautas sanākšanas

līdzenumā Etine sāka sapņot par savu agrāko, Dūkņu zemē pavadīto dzīvi. Pamazām viss viņai atausa atmiņā, sirdī atgriezās mīlestība pret Midīru, un ik dienas viņa tvīka un kaisa ilgās pēc Dūkņu zemes un sava bijušā mīļotā. Arī Midīrs tvīka ilgās pēc Etines un neredzams lidinājās ap dižķēniņa pili, līdz mēnesis bija apritējis un viņš varēja pieprasīt solīto samaksu.

Kad nozīmētā diena beidzot bija klāt, dižķēniņš sapulcināja savu karadraudzi un nostādīja visapkārt pilij, tā ka Taras pilsēta ar zilajām šķēpu smailēm atgādināja tērauda mežu.

Dižķēniņš ar saviem augstmaņiem un izcilākajiem karavīriem sēdēja pilī pie dzīru galda, un Etine iznēsāja visiem vīnu, kad piepeši zāles vidū parādījās Midīrs, cēlāks un skaistāks nekā jebkad.

Turēdams kreisajā rokā šķēpu, labo viņš aplika Etinei ap vidu, un tad viegli un klusi viņi pacēlās gaisā un pa augšējo logu izlidoja ārā.

Tika sacelta trauksme, un visi vīri tvēra pēc ieročiem, bet, kad ķēniņš ar augstmaņiem izsteidzās ārā, viņi redzēja vienīgi divus baltus gulbjus aizlidojam pāri pilij zvaigžņotajās debesīs.

LIRA BĒRNI(Otrais bēdu vēstījums)

Un, raugi, tais laikos kāda cilvēku cilts, tā dēvētie mile-ziāņi, iebruka Īrijā, gribēdami pakļaut to sev. Viņi uzsāka karu ar daniešiem un divās asiņainās kaujās Moituras līdzenumā pārspēja tos, uz laiku laikiem darot galu dievu valdīšanai Īrijā.

Mileziāņi sadalīja zemi divās līdzīgās daļās — augšdaļā jeb virszemē un lejasdaļā jeb apakšzemē. Paši sev viņi paņēma virszemi, bet apakšzemi atstāja daniešiem. Tā nu uzvarētie dievi nogāja pazemē zem kalniem un pauguriem, kur uzcēla sev plašas pilis, kas laistījās vienā zeltā un dārgakmeņos, un tur dzīvoja savu brīnišķo, dailes pārpilno dzīvi. Viņu zemē laiks bija apstājies, tur valdīja mūžīga vasara, neviens nekad nenovecoja un vīrieši un sievietes bija dievišķīgi skaisti:

Tik brīnišķa ir zeme sapņotā!

It viss tik skaists tur šķiet —

Tur augļi, cik vien kāro, briest augu gadu zaros,

Un puķu kausi vārie tur mūžam nenozied.

Līdzko danieši bija apmetušies jaunajās mājvietās, viņi sanāca kopā, lai izraudzītu ķēniņu, un viņu izvēle krita uz Rudo Bovu. Un visi viņu mīlēja un labprāt viņam pakļāvās, vienīgi Līrs, Mananana Maklīra, jūras dieva, tēvs liedzās to darīt. Aizskarts, ka izvēle nav kritusi uz viņu, Līrs ieslēdzās savā Sīfinejas pilī zem liela kalna tagadējā Armahas novadā un kopš tās dienas ne reizes netika ieradies galmā, ne arī apliecinājis savu cieņu jaunajam ķēniņam.

Pēc kāda laika Rudais Bovs, kurš bija gaužām gudrs cēlais dabas ķēniņš, lika aicināt Līru pie sevis, lai piedāvātu viņam vienu no savām trijām audžumeitām par sievu un atgrieztu viņu atkal draugu pulkā. Ķēniņa augstsirdība Līru tā aizkustināja, ka, saņēmis Rudā Bova sūtīto vēsti, viņš otrā dienā tūdaļ devās uz ķēniņa pili pie Sanonas, Derga ezera krastā, lai beidzot zvērētu Bovam uzticību.

Kad Līrs ar piecdesmit pavadoņiem ieradās pilī, viņš tika sirsnīgi sagaidīts un viņam par godu tika rīkotas dzīres. Mielasta laikā visas trīs Bova audžumeitas — īve, Eva un Alva — sēdēja līdzās savai audžumātei, un ķēniņš vedināja Līru izraudzīties līgavu.

— Visas trīs ir vienlīdz skaistas, — Līrs teica, — bet es ņemšu vecāko tālab, ka tai vajag būt arī visgudrākajai.

Tai pašā dienā tika svinētas kāzas, un pēc divu nedēļu ilgas dzīrošanas Līrs veda jauno sievu uz Sīfineju. Pēc kāda laika īvei piedzima dvīņi — meita un dēls —, kuriem tika doti vārdi Finola un Aeds. Līrs mīlēja savu sievu un skaistos bērnus, un viņa laimei, šķiet, nebija gala. Kad gads vai divi bija apritējuši, īve atkal dzemdēja viņam dvīņus, šoreiz divus dēlus, un tiem tika doti vārdi Fiakra un Kons, bet — tavu bēdu! — drīz pēc dzemdībām viņa nomira. Līrs gauži sēroja pēc savas sievas un aiz bēdām būtu bezmaz vai nomiris, ja mīlestība uz bērniem nenovērstu viņu no domām par sievas zaudējumu.

Saņēmis vēsti par īves nāvi, Rudais Bovs ar galma ļaudīm ļoti skuma par audžumeitas zaudējumu un no sirds juta Līram līdzi. Kolīdz sēru laiks bija pāri, ķēniņš sūtīja vēstnešus pie Līra, piedāvādams viņam par sievu savu otro meitu Evu.

Kad pienācīgais laiks bija apritējis, Līrs atkal devās uz Bova pili un apprecēja Evu, ķēniņa otro meitu, un atveda sev līdzi uz Sīfineju, kur tā aprūpēja viņa māju un četrus bērnus. Pret Līra bērniem Eva bija ļoti mīļa un gādīga, un arī tie viņai no visas sirds pieķērās, un Līrs atkal bija patiesi laimīgs. Viņa mīlestība uz četriem skaistajiem bērniem un prieks, ko tie viņam sagādāja, kļuva jo dienas, jo lielāks. Bērni Līram bija tik mīļi, ka viņš lika tiem nakšņot blakus kambarī, un ik rītu, līdzko tie pamodās, arī viņš bija kājās, lai stāstītu tiem pasakas un patērzētu, lai lolotu un apmīļotu visus. Bieži vien Līrs veda bērnus pie 1>miņa, viņu vectēva Rudā Bova, kurš mīlēja viņus gandrīz tikpat stipri kā tēvs. Un tāpat bija arī ar daniešu «•lugstmaņiem, kuri veltīja viņiem savu mīlestību, jo visā zemē nebija tik glītu un jauku bērnu kā Fīnola, Aeds, biakra un Kons.

Un, lūk, kad visi šķita tik laimīgi un Līra namā valdīja prieks un saderība, Evas sirdī pēkšņi pamodās greizsirdība. Viņai šķita, ka uzmanība un mīlestība, ko Līrs ar augstmaņiem veltīja bērniem, pēc tiesas un taisnības pienāktos viņai, un pat viņas audžutēvs Bovs šķita mazbērnus ceļam vai debesīs un par viņu vairs pat neiedomājam. Evas sirdī sāka augt naids pret bērniem, un, izlikdamās, ka sasirgusi, viņa uz gadu iegūla slimības gultā, iztēlodamās, ka ir visu aizmirsta, un viņas naids pret bērniem aizvien pieņēmās spēkā, līdz viņa tos nevarēja ne acu galā ieredzēt un sāka kalt plānus, kā tikt no tiem vaļā.

Un kādu dienu, nespēdama Līra bērnus vairs paciest savā tuvumā, Eva piecēlās no gultas un lika iejūgt zirgus kaujas ratos. Tad viņa pasauca bērnus un teica, ka gribot tos aizvest uz Derga ezeru pasērst pie sava tēva Rudā Bova.

Finola, vai nu pamanījusi Evā kādu dīvainu pārvērtību, vai arī nosapņojusi par pamātes sirdī izaugušo ļaunumu, nojauta, ka Eva grib viņiem ko nodarīt, un noraidīja šo piedāvājumu. Bet tik cieši viņa bija saistīta pie sev nolemtā likteņa, ka beidzot ļāvās pierunāties, un trīs brāļi Aeds, Ftiakra un Kons līdz ar Finolu sēdās Evas kaujas ratos, un devās ceļā uz dienvidiem, uz Derga ezeru.

Kad Līra pils jau bija krietni tālu aiz muguras, Eva apturēja zirgus un centās pierunāt kalpus, lai nogalina bērnus, sacīdama:

— Viņi atņēmuši man Līra mīlestību un mana tēva vēlību un uzmanību. Nogaliniet viņus, un es došu jums visu, ko vēlaties.

Bet kalpi šausmās atrāvās atpakaļ, šī baismīgā nodoma iztrūcināti, aprāja viņu un brīdinoši sacīja:

— Ak Eva, tava prasība ir pārlieku briesmīga, un tādēļ, ka esi spējusi kaut ko tādu uzdomāt, tevi noteikti piemeklēs nelaime.

Tad viņi devās tālāk, līdz nonāca pie Deravaraha ezera Īrijas vidienē. Te Eva pavēlēja saviem pavadoņiem izkāpt un izjūgt un atpūtināt zirgus. Un, aizvedusi bērnus līdz ezermalai, viņa mudināja tos izpeldēties. Bērni bikli novilka drānas un pāri krastmalas akmeņiem iebrida ezerā, bet, līdzko viņi atradās ūdeni, Eva uzsita ar burvju nūjiņu un pārvērta viņus par četriem skaistiem sniegbaltiem gulbjiem. Tad, kalpiem dzirdot, viņa izteica liktenīgo spriedumu:

Šais Deravaraha vientu]os klajumos Daudz gadu jums viļņu miteklis būs,

Nedz Lirām, nedz druīdam spēks tāds nav dots,

Lai glābtu no mūžīgas klīšanas jūs.

Klausīdamies, kāds liktenis viņus gaida, četri gulbji iztrūcināti skumīgi raudzījās pamātē, un tad Finola ierunājās:

— Ak Eva, kālab tu, kuru mēs mīlējām, esi pastrādājusi pret mums tādu ļaundarību? Mēs neesam tam devuši nekādu ieganstu, un tavas nekrietnās rīcības dēļ tevi piemeklēs vēl ļaunāks liktenis par mūsējo.

Kad Eva izdzirda Finolas apsūdzību, dzeļošā greizsirdība viņas sirdī pierima, un tikai tad viņa pilnībā aptvēra, kādu šausmu darbu pastrādājusi. Bet savu lāstu viņa vairs nespēja atsaukt. Un tad viņa pateica visu līdz galam.

— Trīssimt gadu jums vajadzēs pavadīt Deravaraha ezerā, trīssimt — Moilas jūrā starp Erinu un Albu,1 un trīssimt — Gloras salā Rietumu jūrā. Un tik ilgi jums būs jāpaliek gulbju izskatā, kamēr princis no ziemeļiem apprecēs princesi no dienvidiem, un jūs dzirdēsiet kristiešu zvana skaņas nesam jaunas ticības gaismu šai zemei. — Un, cenzdamās cik necik mīkstināt Līra bērniem vēlētā likteņa smagumu, viņa vēl piebilda:

— Es atstāšu jums spēju runāt cilvēku valodā un dziedāt liegas, sērīgas melodijas, kas sniegs mierinājumu visu to sirdīm un prātiem, kuri tās dzirdēs, un jūs paliksiet tādi paši kā bijuši, vienīgi izskats jums tagad būs cits.

Tad, pavēlējusi atkal jūgt zirgus, Eva devās uz dienvidiem, uz ķēniņa pili, pamezdama četrus baltos gulbjus vientulīgajā tīreļa ezerā.

Liela bija ķēniņa vilšanās, kad Eva ieradās pilī viena pati, bez viņa mīļotajiem mazbērniem. Un vēl vairāk viņu izbrīnīja Evas nestā ziņa, ka Līrs neesot bērniem atvēlējis braukt viņai līdzi.

— Līra sirdī nav vairs draudzības jūtu pret tevi, un l.'idēļ viņš negrib tev uzticēties un ļaut bērniem pasērst pie tevis, — viņa paskaidroja.

— Tas nevar būt tiesa, jo viņš zina, ka es mīlu viņa bērnus tikpat kā savējos, — vecais ķēniņš sacīja.

Būdams ļoti pārsteigts un izbrīnīts, viņš steigšus raidīja slepenus vēstnešus uz Šīfineju, lai apjautātos Līram par bērniem un lūgtu jo ātrāk tos sūtīt pie viņa.

Kad Līrs saņēma ziņu, ka viņa bērni kopā ar Evu Bova pilī nav ieradušies, viņš ļoti satraucās un, steigšus licis iejūgt zirgus, devās ceļā uz ķēniņa pili, lai tiktu skaidrībā, kas ar tiem noticis. Pēc strauja vairāku stundu ilga brauciena viņš nonāca pie Deravaraha ezera un ieraudzīja četrus baltus gulbjus cēli peldam pretim un dziedam liegu, skumju melodiju. Ezera krastā Līrs lika apturēt zirgus un klusā izbrīnā vēroja dīvainos gulbjus, kas dziedāja un sarunājās cilvēka balsī. Pēc brītiņa Finola piepeldēja viņam cieši klāt un tik maigi, tik klusi uzbilda viņu, ka Līram bija jāpieliecas, lai sadzirdētu šādus vārdus:

— Ak Līr, mēs esam tavi četri mīļotie bērni, kuriem pamāte Eva aiz greizsirdības, ka tu mums dāvā savu mīlestību, uz visiem laikiem atņēmusi cilvēka izskatu, pārvērzdama mūs par četriem gulbjiem.

To dzirdēdams, Līrs un viņa padomnieki aiz bēdām un sirdēstiem gauži ievaimanājās, bet Finola lika viņiem apklust, teikdama, ka žēlabas nelīdzēšot, un par mierinājumu piemetināja, ka Eva viņiem atstājusi cilvēka prātu:

— Mums paliek mūsu valoda un mūsu prāts, un spēja dziedāt tik brīnišķas melodijas, ka visi tie, kuri tās dzird, jūtas laimīgi un apmierināti.

Tad Līrs lūdza gulbjus atgriezties Šīfinejā, kur tie varētu dzīvot draugu vidū un baudīt viņu mīlestību un uzticību.

— Ak vai, tas nav iespējams, — Finola atbildēja, — jo trīssimt gadus mums ir lemts dzīvot šai ezerā, trīssimt — vētrainajā Moilas jūrā un trīssimt — Gloras salā Rietumu jūrā.

Līrs ar pavadoņiem bija gauži apbēdināts, bet Finola un viņas brāļi dziedāja viņiem savas glāsmainās melodijas, un rimts miers ielija viņu sirdīs, un viņi iegrima saldā miegā.

Otrā rītā mazā gaismiņā Līrs bija kājās un trauca uz Bova pili pēc Evas. Bovs Līru tūdaļ pat aprāja par to, ka tas neesot atvēlējis Evai atvest bērnus pie viņa. Līrs izbrī|B nīts raudzījās Bovā un teica:

— Ne jau es esmu tas, kurš liedzis tev viņus sagaidīt;! bet tava paša audžumeita Eva, viņu mātes miesīgā māsa,! kas pārvērtusi viņus par četriem gulbjiem, kuri tagad peld Deravarai!a ezerā. -

Ķēniņš paraudzījās meitā un redzēja ļaunu spīdumu vi-| ņas acīs. Skumjā balsī viņš aprāja Evu un teica, ka viņai \ nu mūždien būšot jācieš par savu ļaundarību. Tad viņš j paņēma burvju zizli, pacēla to Evai virs galvas un pār-ļ vērta viņu par ļauno garu.

Viņa sasita spārnus, griezīgi iekliedzās, uzlidoja debejl sīs un pazuda tumšajos mākoņos,' un, kā stāsta, ļaunā j gara izskatā lidinoties tur vēl šobaltdien.

Tad Līrs un Rudais Bovs ar daniešu augstmaņiem kau-1 jas ratos devās uz Deravaraha ezeru, kura krastā ierīkoja sev apmetni, lai vienmēr atrastos gulbju tuvumā un cik ļ necik atvieglinātu viņu dzīvi. Un tā, draugu mierināti un I atbalstīti, gulbji nodzīvoja Deravaraha ezerā trīssimt ga- ļ dus. Dienas viņi vadīja, tērzēdami un klausīdamies senus ] nostāstus, naktīs dziedāja liegas melodijas, kas veldzēja ! katru nomāktu sirdi un visiem deva mieru un rimtu miegu, j Laiks ritēja jauki un patīkami, līdz trīssimt gadi bija pa- \ gājuši un gulbjiem vajadzēja pārcelties uz Moilas jūru. Kad noliktā diena bija pienākusi,'FinoLa pasauca trīs brā- ļ Jus pie sevis un sacīja:

— Mīļie brāļi, liela mūsu bēda. Šai ezerā mēs ilgāk ļ vairs nevaram palikt, jo noliktais laiks ir iztecējis, un rīt mazā gaismiņā mums jādodas uz ziemeļiem, uz vētraino ļ Moilas jūru.

Kad Aeds, Fiakra un Kons to izdzirda, patiesi skumjš j kļuva viņu vaigs, jo klusajā, rāmajā Deravaraha ezerā ! kopā ar tēvu un dārgajiem draugiem viņi bija jutušies ļ gandrīz tikpat laimīgi kā savā mājā Šīfinejā. Bet nu, bū- ļ dami spiesti to atstāt, lai dotos uz salto, vētraino Moilas J jūru, kur viņu vienīgie biedri būs spalgi ķērcošās kaijas ļ un vienaldzīgie roņi, viņi bija pagalam nomākti. Un, kad ezers sāka balgot palsajā rītausmā, četri gulbji iznāca ļ Lira apmetnes priekšā vēl pēdējo reizi parunāties, un Fi-nola sāka dziedāt skumju, glāsmainu melodiju, un brāli viņai piebiedrojās. Tad visi četri izpleta spārnus un, vēl aizvien dziedādami, pacēlās gaisā, pārlidoja pāri rāmajam | ezera dzelmenim un pagriezās uz ziemeļaustrumiem, uz i Moilas jūras pusi,

M Milija un nožēlojama bija viņu pirmā Moilas jūrā pa-■ iii.i nakts. Kacl viņi nolaidās vētras plosītajos ūdeņos, lni nebija nevienas dzīvas, draudzīgas būtnes, tikai pe-b I. viļņojošs ūdens klaids, kas stiepās tālē līdz pat mel-ii.nn, draudīgām klintīm.

.'eskaitāmas dienas un naktis viņiem bija lemts pavadīt

m ntulībā šai visu pamestajā pasaules nostūrī, taču vis-b.iisinīgākā nakts bija tā, ko viņiem nācās, pārlaist pirmējā ziemā. Kādu vakaru necik ilgi pēc atlidošanas pār viņu galvām sabiezēja melni mākoņu vāli, melni viļņi • nākdami mutuļoja apkārt un veseliem blāķiem sāka gāz-Iies sniegs. Redzēdama, ka tuvojas vētra, Finola sacīja:

— Mīļie brāļi, naktī gaidāma vētra, kādu mēs savu mūžu neesam pieredzējuši, un spīvie. vēji un viļņi mūs dzenās un trenkās, un aizraus katru uz savu pusi, tādēļ norunāsim, kur tikties, kad negaiss būs pāri.

Viņa ar brāļiem nolēma pēc vētras doties uz Kariknaro-nas klinti, kuru viņi visi zināja atrast un kur bieži bija uzturējušies. Un, raugi, tumsai uznākot, nošķīda zibens un sāka grandēt pērkons, un, vētrai pieaugot, spēkā un niknumā, viļņi slējās gaisā kā klinšu siena. Drīz viņi pazuda cits cita skatienam un tika aiztriekti katrs uz savu pusi jūdzēm tālu. Pret rītu, kad jūra bija aprimusi, Finola steidza uz Kariknaronas klinti, lai pēc visa šai naktī pārciestā sniegtu brāļiem atbalstu un mierinājumu.

Bet — tavu postu! — kad Finola sasniedza klinti, nevienu no brāļiem tur neredzēja un, kad viņa uzkāpa augšā un aplaida acis visam plašajam jūras klaidienam, arī tur no viņiem nebija ne miņas. Skumju mākta,.viņa uzņēma sēru dziesmu par brāļiem un savu bargo likteni šajā visu pamestajā pasaules nostūrī. Bet, līdzko viņa beidza, piepeldēja Kons. Spalva viņam bija notraipīta, galva bezspēcīgi nokārusies un viens spārns lauzts, taču Finola, priecīgi sveikdama viņu, juta sevī jaunus spēkus. Drīz vien parādījās Fiakra, pārsalis un pārguris, un tūdaļ pēc tam arī Aeds. Zem viena spārna Finola paņēma Fiakru, zem otra — Aedu, bet Konu sasildīja zem savām krūšu spalvām.

Beidzot pēc daudzām ciešanām un pārdzīvojumiem trīssimt gadi Moilas jūrā bija apritējuši, un kādudien Finola aicināja brāļus pie sevis un sacīja:

— Mums jādodas prom no šīs vietas, mīļie brāļi, jo šeit noliktajam laikam nu pienācis gals. Tagad mums jālido uz Gloras salu Rietumu jūrā, un pa ceļam mēs varam iegriezties Šīfinejā un apciemot mīļo tēvu un dārgos draugus.

Brāļi, to dzirdēdami, gauži nopriecājās, un četri gulbji līksmu prātu pacēlās gaisā un lidoja uz dienvidiem, uz Līra pili Šīfinejā. Bet, kad viņi nonāca virs auglīgā Ar-mahas līdzenuma un alkaini raudzījās lejup, no Līra pils tur nebija ne miņas. Viņi aplieca plašu loku, cerēdami uziet kādas pēdas no tēva nama, taču veltīgi. Tad viņi nolaidās uz pakalna, zem kura bija atradies Līra mājoklis, un pārlūkoja zālainās nogāzes, taču atrada tikai dažas pussagruvušas, nātrēm un skābenēm apaugušas sienas un sadzirdēja tikai vēja svelpu nātrēs un pliederos — tur, kur bija atradušās lielās dzīru zāles durvis. Stāvēdami pie savas mīļotās mājvietas drupām, četri gulbji uzņēma sēru dziesmu:

Ko nozīmē baismīgā pārmaiņa šī,

Kas sirdij liek žēlabās vīst?

Ak, tēva nams kļuvis tik drūmīgs un bārs,

Ar nezālēm pārmāktas sienas un dārzs,

Te gruvās ir pārvērties viss!

Kur varoņi drosmie, kur medību prieks,

Uz mūriem kur vairogi vairs,

Kur izjādes lepnās, kur vīnkausu spulgs,

Kur jaunavas cēlās, kur jaunekļu pulks?

Viss senim šeit pamests un dairs!

Vien skumībiļ dveš mūsu jaunības nams,

Tas izpostīts, svešs tagad mums.

Ak, vadoņi cildie un drosmīgie, jūs —

Gan slāvs, gan sēras sen kapā jau dus,

Un dzīve mums izmisums!

Mums mūžam pa jūrām caur gadsimtiem klīst;

Ļauns nobūrums klaidot mums liek.

Mēs izcietām to, kas nevienam nav dots,

Mums jānes bij likteņa netaisnīgs sods,

Tas — pamātes baismīgais ziegs!

Nakti gulbji pavadīja savas senās mītnes drupās, skumji dziedot liegās melodijas, bet mazā gaismiņā atstāja Sīfi-neju un devās uz rietumiem, uz Gloras salu, kur apmetās neliela ezera krastā. Arī tur skanēja viņu dziedāšana, un iekšzemes putni bariem salaidās apkārt, jo tik daiļskanīgu mūziku dzirdēja pirmo reizi. Un tie lidoja turpu tik milzīgā skaitā, ka ezers tika iesaukts par Putnu ezeru un vēl šobaltdien tiek dēvēts šai vārdā.

i ii laikā Svētais Patriks^2 bija ieradies Īrijā, lai vēstītu | iiHInu par Dievu to Kungu un viņa dēlu Jēzu Kristu. Un \ ii.i . apstaigāja visu zemi, sludinādams Dieva vārdu un . i U mis baznīcas un klosterus. Viens no viņa mācekļiem, v ml;! Kemoks, ieradās Gloras salā un arī tur uzcēla baz-iii' ii. Otrā rītā pēc viņa ierašanās Līra bērnus pamodināja

;itia skaņas, kas aicināja uz rīta dievkalpojumu. Četri i iilbji pārbijās no dīvainās zvana balss, kas plūda pāri ■ . ra ūdeņiem, jo tā nepavisam nebija līdzīga liras, arfas v.ii kāda cita viņiem pazīstama mūzikas instrumenta skali.un. Tad Finola brāļiem paskaidroja, ko tas viss nozīmē:

- Šīs skaņas, kas jūs tā iztrūcinājušas, mani brāļi, ir 11 istiešu zvana balss, un tā vēsta, ka mūsu ciešanas drīz luis galā un Evas burvju vara izbeigsies.

Tad četri gulbji sāka skandēt priecas dziesmu. Maigā Hksmainā melodija plūda pāri rāmajam ezeram un cauri Kcmoka celles niedru pinuma sienām, aiz kurām viņš, ceļos nometies, skaitīja rīta lūgsnu. Svētais Kemoks nu devās uz ezermalu, uzrunāja gulbjus un vaicāja, vai viņi < sot Līra bērni, kas savas skaistās dziedāšanas dēļ tiekot daudzināti pa visu zemi. Gulbji teicās tiešām esam Līra bērni un pastāstīja svētajam par pamātes ļauno burves-lību, kuras varā viņi atrodoties bezmaz tūkstoš gadu. Tad Kemoks lūdza gulbjus uzticēties viņa gādībai, jo «tā tas ir nolikts, ka šai vietā jūs tiksiet atpestīti no ļaunās burvju varas».

Gulbji iznāca krastā un labprāt devās svētajam līdzi. Viņš tos aizveda uz savu mājokli, kur tie turpmāk mitinājās, un viņš tiem stāstīja par Dievu to Kungu un tā dēlu Jēzu Kristu, un viņi kopīgi gremdējās lūgšanās. Un beidzot pār Līra bērniem nāca dieva miers, un liela bija laime, ko viņi guva, vadīdami savas dienas pie Svētā Ke-moka uz mazās Putnu ezera saliņas.

Bet viņiem uzliktie pārbaudījumi ar to vēl nebeidzās, jo Eva bija iepriekš noteikusi, ka burvju vara tiks lauzta tikai tad, kad princese no dienvidiem apprecēs princi no ziemeļiem. Un, lūk, gadījās tā, ka Mansteras ķēniņa Finina meita Dēka bija tikko izgājusi par sievu pie Konahtas ķēniņa Largnena. Kad Dēkas ausīs nonāca vēsts par skaistajiem dziedošajiem gulbjiem, kas dzīvojot Putnu ezerā viņas vīra karaļvalstī, viņa uztīkoja dabūt tos sev. Viņa uzstāja, lai Largnens atņem gulbjus Kemokam, taču viņš nevēlējās to darīt, līdz Dēka vispēdīgi piedraudēja doties atpakaļ pie tēva uz Mansteru, ja viņas vēlme netikšot iz-

pildīta. Tad Largnens sūtīja vēstnesi pie Svētā Kemoka un lika viņam atdot gulbjus ķēniņienei, bet Kemoks atteicās šķirties no tiem.

Largnens pārskaitās par šo atteikumu un pats steidza pie Svētā Kemoka un pieprasīja viņam gulbjus. Arī šoreiz svētais atteicās tos atdot, un tad ķēniņš, pārmēru sadusmots, iedrāzās mazajā baznīciņā, kur Kemoks aiz piesardzības gulbjus bija paslēpis, un izvilka tos no altāra telpas, lai tūdaļ vestu prom ķēniņienei. Bet, tiklīdz viņš bija pārkāpis baznīcas slieksni, gulbju apspalvojums nokrita, un viņi atguva cilvēka izskatu. Finola pārvērtās par vāru večiņu ar bālu seju, un viņas brāļi — par nevarīgiem, iz-i ģindušiem, krunkainiem sirmgalvjiem.

Viņus uzskatot, ķēniņš šausmās metās bēgt, bet Kemoka lāsti skanēja viņam nopakaļ. Tad Līra bērni sauca svēto, lai tas viņus nokristītu, jo juta, ka pēdējā stundiņa ir klāt, un Finola lūdza apbedīt viņus visus vienā kapā:

— Tā kā tolaik, kad bijām gulbji, es bieži sildīju brāļus zem saviem spārniem, arī kapā guldiet mūs līdzās — Konu man vienā pusē, Fiakru otrā un Aedu priekšā.

Tad viņi klusi izdzisa, un Svētais Kemoks guldīja viņus līdzās vienā kapā, un virs tā uzmeta zemes kopiņu un uzlika kapakmeni, kur senā īru rakstā bija iekalti viņu vārdi.

laikiem

KĀ KONORS MAKNESA KĻUVA PAR OLSTERAS ĶĒNIŅU

(Ievads teiksmai par karu, kas izcēlās vērsa dēļ)

Konors Maknesa bija Olsteras ķēniņš tās ziedu laikos, kad dzīvoja dižais spēkavīrs Kuhulins un Sarkanā zara^1 bruņinieki, kuru varoņdarbi darīja stipru Olsteras zemi un iedvesa bailes visiem eriniešiem.

Konors Maknesa, kā šis vārds rāda, bija Nesas dēls,2 un viņa māte bija milža Fahtnas, Olsteras ķēniņa, sieva. Pēc Fahtnas nāves par ķēniņu kļuva Konora pusbrālis Ferguss, jo Konors tad bija tikai pusaugu zēns. Tolaik Nesa vēl bija daiļa no vaiga, un Ferguss Makrojs^3 viņu iemīlēja un gribēja apņemt par sievu. Bet Nesa bija ar mieru tikai ar tādu noteikumu, ka Fergusam jāatļauj viņas dēlam Konoram vienu gadu būt Olsteras ķēniņam, lai Konora dēli un mazdēli varētu saukties par ķēniņa pēctečiem.

Ferguss pēc dabas bija mīkstsirdīgs un bezrūpīgs un, pārlieku gribēdams Nesai izpatikt, izpildīja viņas vēlēšanos, un uz vienu gadu atdeva valdnieka troni Konoram. Tad nu Nesa tā vadīja un virzīja savu dēlu, ka viss, ko viņš darīja, bija pa prātam Olsteras augstmaņiem. Viņa deva Konoram zeltu, par ko rīkot galma ļaudīm un augstmaņiem dzīres un ko izdāļāt pavalstniekiem, lai visi viņu teiktu un daudzinātu par vislabāko ķēniņu, kāds vien 01-lirā bijis. Nesa palīdzēja Konoram arī valsts pārvaldī-.;111 ā, lai viņa lēmumi allaž būtu gudri un taisnīgi, un panāca, ka šis gads bija tik veiksmīgs un laimīgs, kādu IIt; vēl nekad nebija pieredzējuši. Visi vienā mutē apgalvoja, ka šo laimi un labklājību viņiem devusi jaunā Konora viedā valdīšana, un, kad Fergusam atkal bija jāpār-ņcm valsts, augstmaņi līdz ar vienkāršo tautu pieprasīja, Iai Konors arī turpmāk paliktu ķēniņš. Fergusam, kā viņi apgalvoja, pārāk maz rūpot ķēniņvalsts liktenis, ja jau viņš tādēļ, lai iegūtu sievu, bijis ar mieru no tās atsacīties. Tā nu Ferguss, jautrais karavīrs, dziesminieks un izpriecu mīļotājs, kuram medības un dzīrošana tiešām bija tuvāka nekā grūtais, raižpilnais valdnieka amats, labprāt deva savu piekrišanu, un Konors palika Olsteras ķēniņš, bet Ferguss ilgāku laiku bija viņam uzticīgs un padevīgs pavalstnieks. Taču Konors pēc dabas bija viltīgs un nežēlīgs, un pēc vairākiem gadiem Ferguss ar viņu briesmīgi sanīdās par trīs Usnaha dēlu nogalēšanu. Ferguss vadīja dumpi pret Konoru, bet tika sakauts un patvērās Konahtā līdz ar daudziem izcilākajiem Sarkanā zara bruņiniekiem, un kopā ar viņiem piedāvāja savu zobenu ķēniņienei Mē-vei, Konora galvenajai ienaidniecei.

Kad Ferguss pameta Olsteru, Konors zaudēja vienu no saviem dižākajiem spēkavīriem, kuram līdzās stāties spēja vienīgi Kuhulins. Ferguss bija milža augumā un, kā runāja, viens pats varēja pieveikt septiņsimt vīrus un vienā ņēmienā apēst septiņas cūkas, septiņus briežus un septiņas govis un izdzert septiņas mucas alus. Viņam bija varens no Dūkņu zemes atvests zobens riestavas garumā un, kad viņš to pacēla cirtienam, tas izstiepās slaiks kā varavīksne. Tālab bija gluži saprotami, ka Konoru māca bailes par savas zemes drošību, kad tāds karavīrs kā Ferguss pārgāja pretinieka pusē.

Konors sāka ar to, ka divtik palielināja Sarkanā zara bruņinieku skaitu, lai viņa karadraudze pieņemtos spēkā un Olstera kļūtu tik stipra, ka nedz Mēve, nedz arī kāds cits neuzdrīkstētos tai nemaz tuvoties. Sarkanā zara bruņinieki bija karamākslā īpaši apmācīti un izcēlās ar spēku un drošsirdību. Viņi bija arī Olsteras ķēniņa pilssargi, un Konors bija licis viņiem uzcelt īpašu namu turpat pils tuvumā Evinmahā^4. Turklāt viņš ik vasaru saaicināja no visas zemes veselu pulku jaunekļu, lai turpat viņa acu priekšā tie tiktu apmācīti rīkoties ar ieročiem, un to vadoņus aicināja pilī uz dzīrēm.

Tad Konors pievērsās Olsteras jaunajai paaudzei un nodibināja karamākslas skolu zēniem, augstmaņu un izci-j lāko olsteriešu dēliem, — skolu, kur tika mācītas sporta spēles un veiklības un spēka paņēmieni, lai viņi izaugtu tikpat spēcīgi un drosmīgi kā viņu tēvi un dienās varētu ! tikt uzņemti Sarkanā zara bruņinieku pulkā. Zēniem Ko-i nors veltīja lielu uzmanību un, kā stāsta, nodeva viņu rī-ļ čībā pilij tuvīnos zemes gabalus sporta spēlēm un nodar-B bībām, un katru dienu pats vēroja viņu apmācību. Kad • zēni bija karamākslā iepratušies, ķēniņš piešķīra katram 1 no viņiem tādus pašus, tikai mazākus, ieročus, kādi bija ! viņa karavīriem: nelielu šķēpu, īsu zobenu un vieglu vai-rogu, atbilstošu katra spēkam un vecumam.

Tā nu Konors centās padarīt Olsteru pārāku par visām \ citām Erinas zemēm, un tas viņam arī visnotaļ izdevās, j tālab neviens neuzdrīkstējās viņam uzbrukt, un naidnieki ; pacēla galvu vienīgi tad, kad ķēniņu, viņa karavīrus un j Sarkanā zara bruņiniekus pārveica kāda dīvaina slimība. I To viņiem bija piebūrusi niknā dieviete Maha aiz atriebī- ļ bas par to, ka Konors reiz tika izsmējis viņu. Tas bija tolaik, kad Maha no Dūkņu zemes ieradās Olsterā un iemī- J lējās kādā Olsteras zemniekā. Viņa palika dzīvot šī vīra 3 mājā, palīdzēja apstrādāt zemi un, kaut arī dieviete, bija j gaužām laba, gādīga sieva, turklāt pārspēja skaistumā, spēkā un žiglumā it visas olsterietes. Dzirdēdams viņai j veltītos cildinājumus, Konors kļuva skaudīgs un greizsir- ļ dīgs un visu priekšā izsmēja viņu, bet Maha tik ļoti ap- ļ skaitās, ka nolādēja visus Olsteras vīrus, pavēstīdama, ka ļ ik gadus, ziemai iestājoties, viņus pārņemšot slimība ar i briesmīgām sāpēm, nevarību un dziļu miegu. Turklāt viņa j vēl piemetināja, ka sāpes viņus sagrābšot visos spiedīgos ļ brīžos, kad ienaidnieks pārkāpšot Olsteras robežas, un ka tais reizēs jebkurš karavīrs būšot kusls un nevarīgs kā jaunpiedzimis bērns.

Vakara stāsts

.

KARŠ VĒRSU DĒĻ

Skaistā un lepnā Konahtas ķēniņiene Mēve sēdēja līdzās savam vīram Alilam, un abi dižojās, teikdamies viens otru pārspējam ar savu mantu un bagātību. Viņi uzskaitīja savus ganāmpulkus, algotņus un kalpones, kā arī zelta rotas un biķerus, un sudraba un baltās bronzas^1 traukus. Viņi bija tos nolikuši sev priekšā un salīdzināja un izvērtēja visu līdz pēdējam sīkumam — kausus, mucas un kannas, alus tručus un abras, un it visā abi bija līdzīgi. Starp Mē-ves aitām bija varens auns, bet Alils varēja uzrādīt citu, kas pilnā mērā spēja stāties tam līdzās. Mēvei piederēja izcils vepris, bet tāds pats bija arī Alilam. Mēvei bija kāds tālu izdaudzināts šķirnes zirgs, bet Alils arī šai ziņā neatpalika. Pēc mantas uzskaitīšanas un salīdzināšanas kļuva skaidrs, ka viņi abi ir visnotaļ līdzīgi, ar vienu vienīgu izņēmumu: Alilam piederēja varens vērsis baltiem ragiem, bet Mēvei nebija ko likt tam pretim. Tā nu ķēniņiene nāca pie ieskata, ka viņas bagātība nav ne plika graša vērta, ja reiz viņai trūkst tāda vērša kā viņas vīram. Uz karstām pēdām viņa pasauca vēstnesi Makrotu un lika tam meklēt pa visu Erinas zemi un atrast viņai vērsi, kas būtu tikpat izcils kā Alila vērsis. Makrots viņai darīja zināmu, ka šāds vērsis esot atrodams Olsteras novadā Da-res Makfiahnu laidarā un tiekot dēvēts par Kūlijas Brūno

vērsi. Mēve, to dzirdēdama, lika Makrotam tūdaļ posties ceļā, aizvest Darēm veltes un lūgt uz vienu gadu aizdot viņai Brūno vērsi.

Makrots ar deviņiem kalpiem steigšus devās uz Dares ; namu. Nonācis galā, viņš pasniedza atvestās veltes un tapa laipni uzņemts: viņam un viņa pavadoņiem par godu grīdas tika izklātas ar niedru un nule grieztu grīšļu paklā- 1 jiem un galdā celti visgardākie ēdieni un reibinoši vīni. 1 Kad bija gana ēsts un dzerts, Makrots lūdza, lai Dare aiz- 1 dod Brūno vērsi Mēvei, viņa pavēlniecei, par atlīdzību piesolīdams prāvu gabalu Konahtas zemes — tikpat lielu kā I to, kāds Darem jau Olsterā piederēja, un kaujas ratus un trīsreiz pa septiņām kalponēm, piecdesmit teles un Mēves | cieņu un pateicību līdz viņa pēdējai stundiņai. Kad Dare | izdzirdis šo piedāvājumu, tas viņam bijis tik ļoti pa prātam, ka viņš savās cisās aiz prieka palēcies tā, ka pēļu pārvalka šuves izšķīdušas uz visām pusēm. Viņš tūdaļ devis savu piekrišanu un pats gājis pārraudzīt, kā Brūnais vērsis tiek sagatavots ceļam uz Konahtu.

Lai apslacītu šo darījumu, Makrotam ar pavadoņiem tika celti priekšā aizvien jauni, stiprāki vīni, un, tos baudot, viņu mēles atraisījās, balsis pieņēmās spēkā, un, aizmirsuši Makrota brīdinājumu, viņi sāka dižoties olsteriešu priekšā. Viņi kļuva aizvien skaļāki un bramanīgāki, līdz pāri visam pārskanēja kāda konahtieša balss:

— Dares laime, ka viņš no brīva prāta atdod mums Kū-lijas Brūno vērsi. Būtu viņš liedzies, Mēve paņemtu vērsi ar varu.

Kad šie vārdi nāca Darem ausīs, viņš apskaitās un, nostājies konahtiešu priekšā, teica:

— Zvēru pie dieviem, kuri man svēti, ka miera ceļā vērsis vairs nenonāks Konahtā. Lai Mēve un Alils nāk un ņem to, ja var, bet ar labu viņi to nekad vairs nedabūs.

Makrots ar saviem deviņiem pavadoņiem atgriezās pie Mēves un pavēstīja, ka Dare atteicies dot viņai vērsi, jo viens apdzēries vēstnesis esot kļuvis pārlieku dižmanīgs. Bet lepnā ķēniņiene, neko nevēlēdamās pat dzirdēt par atteikuma ieganstiem, sacīja:

— Goda vārds, Makrot, man gluži vienalga, kālab viņš atteicies manu lūgumu izpildīt, bet, ja viņš nedod Brūno vērsi ar labu, tad skaidrs, ka tas tiks paņemts ar varu.

Tad Ferguss Makrojs, kurš sēdēja Mēvei līdzās, teicās redzējis dažādas zīmes, kas vēstot, ka vēršu dēļ drīzumā gaidāms briesmīgs karš.

— Sos vēršus uz Erinu atsūtījuši nenovīdīgie dievi, — viņš teica, — lai sētu postu un iznīcību cilvēku vidū. Tie ieradušies no Dūkņu zemes — Baltradzis Konahtā, bet Brūnais vērsis Kūlijā, Olsteras novadā un nu atrodas Daros ganāmpulkā. Abi vērši ir milzīgi lieli, un katram no liem ir tikdaudz spēka, cik piecdesmit parastiem vēršiem kopā. Brūnā vērša mugura esot tik plata, ka pievakarēs, kad viņš mierīgi atgūlies, uz tās varot rotaļāties piecdesmit puišeļi. Un, ja vērsis tiekot saniknots, tad tā šņākšana un baurošana dunot pār Erinu kā pērkona grandi, un, ja šādā reizē kāds uzdrīkstoties rādīties tuvumā, vērsis to ieminot vismaz trīsdesmit pēdu dziļi zemē. Lepns un dižens kā ķēniņš tas soļojot govju bara priekšgalā, augstu izriezis vareno krūti un ragus, kam gali esot apzeltīti.

— Visā Erinas zemē ir tikai viens vērsis, kas lepnumā, spēkā un diženumā varētu stāties tam līdzās, un tas ir Konahtas Baltradzis, — Alils sacīja.

— Par šiem dievu sūtņiem es vēlētos dzirdēt ko tuvāk, — Mēve teica, pagriezdamās pret Fergusu.

— Iekams tie kļuva par vēršiem, — Ferguss stāstīja, — abi ieradās mūsu zemē citādā izskatā, bet, vienalga, kādu izskatu pieņēmuši, allaž nesa līdzi karus un iznīcību. Reiz tie ieradās kā divi cūkgani, kuru pārziņā tika nodoti Mānsteras un Konahtas dievu ganāmpulki, un arī tolaik izraisīja asiņainu karu, kas visai zemei atnesa postu un bēdas un paņēma tik daudzu cilvēku dzīvības. Divsimt gadus tie pavadīja kā divi kraukļi cilvēku vidū, līdz beigu beigās aizgāja bojā, saplosīdami viens otru gabalos. Un tagad, par jaunu ieradušies, tie neapšaubāmi nesīs sev līdzi postu un iznīcību cilvēku ciltij.

— Šis nu būtu īstais brīdis kara uzsākšanai, — Mēve teica, — jo mēs esam tam sagatavojušies, Olsteras drosmīgākie vīri ir mūsu pusē, mūsu sabiedrotie un algotņi ir kaujas gatavībā, bet Konoru ar Sarkanā zara bruņiniekiem tieši tagad pieveikusi pieburtā slimība.

Tā nu lielmanīgā ķēniņiene nolēma iebrukt Olsterā un, sasaukusi karavadoņus, izsūtīja vēstnešus pa visu zemi, dodama ziņu saviem sabiedrotajiem, lai tie pievienojas viņas karapulkam. Un tie sāka plūst šurpu un trāčiem vien stājās ap viņas pili Kruahanā^2 — milzīga auguma vīri garām bārdām un plīvojošiem kiltiem^3 no tālajiem dienvidu un rietumu novadiem, no austrumiem, no leknajām Leri-steras zemēm un pat vesels pulks olsteriešu Fergusa Mak-roja vadībā, kuri, gan negribēdami pacelt zobenu pret sa-

vieni ciltsbrāļiem, tomēr bija apņēmušies atmaksāt Kono ram par tā nodevīgo izrīcību — viņu drosmīgo karabiedru, trīs Usnaha dēlu, nogalēšanu. Arī Alils sapulcināja savu karadraudzi un aicināja talkā sabiedrotos, un drīzā laikā viss klājiens ap Mēves pili pārtapa vienā lielā apmetnē, kur karavīri to vien tik gaidīja, lai pēc ķēniņienes pavēles ķertos pie ieročiem.

Kad Mēve no savas kalnā uzceltās pils naktī pārlaida skatienu apmetnei, tur vīdēja neskaitāmas eriniešu teltis! Tas bija pamatīgs karapulks, kas gulēja visaplīk viņas cietokšņa akmens vaļņiem, apmetnes sārtu spožumam pār| mācot zvaigznes un liekot šķēpiem spīguļot tumsā. Viņas izlūki, kas pārradās no Olsteras, vēstīja, ka neviena roka visā šai novadā neesot spējīga celt pretim ieroci, jo visus Olsteras vīrus vēl joprojām mācot Mahas pieburtā slimība, ko niknā dieve reizi gadā tiem uzsūtot, atriebdamās par Konora nodarījumu.

Šis nu patiešām šķita īstais brīdis eriniešiem ķerties pie ieročiem un ieņemt Olsteru nesagatavotu, tālab ka tur nebija neviena paša, kas spētu izrādīt pretestību. Taču druīdi un zinību vīri centās Mēvi atturēt, gaidīdami kādu labu zīmi. Pareģojumi nebija iepriecinoši, un arī Mēvi māca bažas, jo gaišreģe Fedelma bija vēstījusi par kādu jaunu olsterieti, kurš apkaušot lielu skaitu eriniešu un nogalēšot Mēves drosmīgākos vīrus. Divdesmit dienas tika aizlaistas nīkā, vērojot dažādas zīmes un pazīmes un apspriežoties ar druīdiem un zinību vīriem, līdz pēdīgi Mēves viedākie zintnieki teica esam pienākušu īsto brīdi karagājiena uzsākšanai.

Tad Mēve iecēla Fergusu Makroju par eriniešu karapulku galveno izlūku, tālab ka viņš, būdams olsterietis, zināja visus braslus un takas gar robežu. Karapulka vadību viņa uzņēmās pati, un, pavēlējusi iejūgt zirgus, izvilka zobenu un iekāpa savos kaujas ratos. Tad viņa parādījās karavīru priekšā, «īsta daiļava ar baltu ādu, šauru smalku seju un dzelteniem, pār pleciem klaidā izlaistiem matiem», un, vicinādama pār galvu paceltu zobenu, kā pati karadieve apbraukāja pulkus, lai redzētu, kāds ir vīru noskaņojums un kādā secībā viņi dosies ceļā. Tad pēc viņas pavēles erinieši pacēla savus šķēpus, kas izslējās gaisā kā tērauda mežs, un uzsāka karagājienu uz Olsteru.

Kubuliņš nosargā Ziemeļu aizu

Kad Mēves karapulks uzņēma ceļu uz Olsteru, to vadīja Ferguss, kuru ķēniņiene bija iecēlusi par galveno izlūku un karavadoni. Bet, nākdams tuvāk robežai un ieraudzīdams savu dzimto zemi, viņš juta, ka Mēves dotais uzdevums — ievest eriniešus Olsterā — rada viņā aizvien lielāku pretīgumu. Viņš sāka vadāt Mēves karapulku riņķī un apkārt pa neizbrienamām dūksnainām takām, un tā pirmās dienas vakarā viņi patiesībā nebija tālu no tās vietas, kur no rīta tika devušies ceļā. Turklāt Ferguss slepus palaida ziņu Olsteras izcilākajiem vīriem, tai skaitā arī Ku-hulinam,4 kuru mīlēja kā paša dēlu, vēstīdams par Mēves tuvošanos un mudinādams viņus pulcēties un gatavoties savas zemes aizsardzībai.

Mēve drīz vien atskārta, ka Ferguss neved viņas karapulku pa taisnāko ceļu un norāja viņu par tādu rīcību. Bet Ferguss viņai lepni atbildēja:

— Es nevadīšu eriniešus cīņā pret savu zemi. Tev vajag izraudzīt citu karavadoni.

Kuhulins saņēma Fergusa slepeno ziņojumu naktī sava tēva namā Muirtevnē. Viņš pavēlēja, lai viņa kaujas ratu braucējs Loigs iejūdz zirgus, un, licis tēvam steigties uz Evinmahu celt kājās ķēniņu un Sarkanā zara bruņiniekus, devās ceļā, uz atvadām sacīdams:

— Es stāšos viņiem pretim uz Olsteras robežas un noturēšu Ziemeļu aizu, līdz ķēniņš ar Sarkanā zara bruņi-

niekiem būs pārvarējis savu slimību. No šīs dienas es vairs ļļ nedošu Mēves vīriem miera, tā ka tie vispār nezinās atel-JJ pas un beigu beigās būs spiesti nožēlot, ka uzsākuši šo»; karagājienu. I

Nākamajā dienā Kuhulins apbraukāja robežu, līdz at-1 rada eriniešu izlūku pēdas. Viņš iegāja mežā un nocirta ļļ zaļoksnu ozolu. Tad izvilka to caur kāju pirkstu starpu, lai noplēstu zarus, un koks kļuva tik lodens un gluds, ka ļ pat odam būtu grūti pa to uzrāpties. Kuhulins satvēra ļ ozolu pirkstu galos un meta pāri braslam, tā ka koks pa- ļ lika upes vidū kā iemiets. Pēc tam, paņēmis bērza tāss 1 sloksni, viņš slepenā rakstā uzrakstīja uz tās savu vārdu līdz ar brīdinājumu, lai erinieši nespertu tālāk ne soli, un piesēja tāsi pie ozola stubura. To darīdams, viņš pama- | nīja divus Mēves izlūkus, kas, slepus pielavījušies, no 1 koku aizsega vēroja viņu. Vienā lēcienā Kuhulins bija klāt un nocirta viņiem galvas. To pašu izdarījis arī ar abu naidnieku kaujas ratu braucējiem, viņš uzdūra visas \ četras galvas uz četriem brasla vidū ietriektā ozola zaru stumbeņiem. Pēc tam uzgāja abus kaujas ratus un, ielicis j tajos asiņainos, bezgalvainos ķermeņus, pagrieza zirgus, un aulekšiem palaida atpakaļ uz eriniešu apmetni.

Mēve redzēja pati savām acīm kaujas ratu atgriešanos un vēlāk arī visas četras uz zarainā koka uzdurtās galvas, no kurām pilēja asinis. Viņa bija pārliecināta, ka tas ir vesela karapulka darbs, un aiz bailēm no olsteriešu uzbrukuma sūtīja pēc Fergusa, lai izdibinātu kaut ko sīkāk.

Ferguss aplūkoja koku un nolasīja Kuhulina vēstījumu Mēvei. Bet augstprātīgā ķēniņiene nespēja ticēt, ka olsteriešu vidū būtu tāds stiprinieks, kurš viens pats spētu pieveikt četrus viņas vīrus. Tad Ferguss pastāstīja Mēvei, ka Kuhulins neesot parasts karavīrs, un brīdināja, ka drīz vien viņai atkal nākšoties pārliecināties par viņa spēku un karamākslu.

Kamēr Ferguss runāja, Mēvei atausa atmiņā Fedelmas, Dūkņu zemes zintnieces, pareģojums par jaunekli Kuhu-linu, kas apkaušot lielu skaitu eriniešu, un augstprātīgo ķēniņieni pārņēma bailes. Bet viņa negribēja Fergusam ierādīt, ka bīstas no Kuhulina, tālab sasauca savus karavadoņus un lika viņiem steigšus doties uz Olsteru. Tā viņa cerēja Kuhulinu apsteigt un iekarot Olsteru, kamēr tās ķēniņš un bruņinieki vēl nav atlabuši no slimības.

l .i nu lielais eriniešu karapulks pa kalnaino apvidu de-

. uz priekšu, un sniegs reižu reizēm bija tik dziļš, ka mjas rati tajā iegrima bezmaz līdz rumbām. Bet, lai uti ietu, cik ātri iedami, lai soļotu, cik ilgi soļodami, Kubuliņš uzbruka no visām pusēm — gan no priekšas, gan n» labās, gan no kreisās puses, ar katru cirtienu nopļau-I.tins divus trīs vīrus, apkaudams izlūkus un apdraudē-1 irns aizmuguri. Neviens viņu nekad neredzēja, tikai dzirdēja, kā nošvīkst viņa linga un pāri apmetnei aizsvelpj viņa raidītie akmeņi, kas cauru nakti lidoja pāri eriniešu .Uvām, nedodami mieru un neļaudami aizmigt.

Pēdīgi Kuhulins bija visus tā iebaidījis, ka izlūki atteikts iziet ārpus apmetnes citādi, kā vien lielākā pulkā, un pati Mēve kļuva pārmēru satraukta. Viņa vēlreiz sūtīja pēc Fergusa un lika, lai tas pastāstot Alilam un viņas ka-Kivadoņiem, kuri bija sanākuši apspriesties, visu, ko zinot par šo spēkavīru un viņa karamākslu.

Tumšajā ziemas naktī, kad Ferguss devās uz ķēniņienes mītni, eriniešu apmetni neapgaismoja neviena lāpa, ne ugunskurs. Nebija dzirdamas nedz dziesmas, nedz lautas skaņas, kas norādītu, ka apmetnē mīt karavīri. Visas teltis bija aizdarītas un balsis skanēja klusināti, jo visi bija pārliecināti, ka turpat netālu slēpjas bīstams ienaidnieks. Kas bija šis ienaidnieks un cik lielā skaitā — to neviens skaidri nezināja, bet klīda valodas par milzīgu olsteriešu karapulku, kas esot aplencis eriniešus un visā drīzumā grasoties uzbrukt. Satrauktā ķēniņiene kopā ar saviem karavīriem gaidīja Fergusa ierašanos, lai dzirdētu, ko viņš pastāstīs.

— Mūsu ausīs nākušas dīvainas vēstis par kādu jaunu olsteriešu spēkavīru, kas kļuvis slavens ar saviem varoņdarbiem. Vai tiesa, ka viņš ar veselu karapulku esot apņēmies stāties mums pretim? — Alils vaicāja Fergusam, nosēdinājis viņu pie savas labās rokas.

— Nav viņam nekāda karapulka, un viņš stājies mums pretim gluži viens pats, nodarot lielos zaudējumus, jo spēkā, karamākslā un bezbailībā viņš atsver veselu pulku. Kad Šedanda bija piecus gadus vecs, Konora zēnu pulkā nebija neviena, kurš sporta spēlēs, kas tur tika piekoptas, būtu spējis viņam līdzināties. Septiņu gadu vecumā viņš ķērās pie ieročiem un jau pirmajā dienā nogalināja trīs vīrus. Pēc tam viņš devās pāri jūrai uz Albu skoloties karamākslā pie karasievas Sgatas, Tagad viņam ir septiņ-

padsmit gadu un tik daudz spēka un izmanības, cik desmit vīriem kopā.

— Ja reiz viņa vārds ir Sedanda, kālab viņš tiek dēvēts par Kuhulinu jeb Kulana suni? — Mēve vaicāja.

— Sedanda bija viņa vārds līdz septiņu gadu vecumam. Bet tad par varonību un drošsirdību, ko viņš parādīja, uz- ' veicot Kulana, ķēniņa Konora kalēja, suni, viņš tika iesaukts par Kuhulinu.

Kādudien ķēniņš Konors, dodamies pie kalēja Kulana, kurš rīkoja mielastu viņam par godu, pa ceļam apstājās pavērot, kā zēnu pulka dalībnieki vingrinās spēlē ar burnļj biņu^5. Un tieši tobrīd gadījās tā, ka mazais Sedanda spēlēja viens pats pret divpadsmit zēniem. Viņa pretinieki neguva nevienus vārtus, taču nebija skaita tām reizēm, kad viņš pārspēja pretinieku vārtsargu. Vērodams spēli, ķēniņš bija sajūsmā par Sedandas izveicību un lika pasaukt mazo zēnu pie sevis, lai viņu uzteiktu un pagodinātu ar uzaicinājumu uz Kulana rīkoto svētku mielastu. Sedanda pateicās ķēniņam un apsolīja doties tam nopakaļ, līdzko spēle būs galā.

Pēc tam Ferguss pastāstīja, ka Konors ieradies kalēja Kulana namā un ticis nosēdināts goda vietā pie galda, un viņam līdzās visi Sarkanā zara bruņinieki atbilstoši katra kārtai un vecumam. Tad kalējs vaicājis ķēniņam, vai visi bruņinieki esot sanākuši jeb vai kādi vēl gaidāmi ierodamies. Ķēniņš teicis visus esam sanākušus, pilnīgi piemirsdams to, ka uzaicinājis uz mielastu mazo zēnu, kura izveicība bija viņu tik ļoti iepriecējusi.

— Tad varu atlaist no ķēdes savu vareno suni, lai tas sargā manas robežas, — kalējs teica. — Spēkā un niknumā tas pārspēj simt parastus suņus, un pat desmit vīri to nespētu savaldīt un tiktu saplosīti gabalu gabalos.

— Laid tikai vaļā, — Konors sacīja.

Kulans palaida suni no ķēdes un tad lika celt viesiem priekšā ēdienus un dzērienus, un aicināja bardus un dziesminiekus skandēt savas vārsmas un melodijas.

Tieši tad mazais Sedanda, spēlē pieveicis pretinieka komandu, dzenādams bumbiņu, devās pāri laukiem uz Kulana māju. Kad zēns tuvojās Kulana cietokšņa vaļņiem, niknais suns, uzdzirdis nūjas klikšķēšanu, pērkonskaņi ierējās un atplestiem žokļiem rūkdams klupa viņam virsū, lai saplosītu gabalos.

Dzīru namā ķēniņš ar Kulana viesiem, izdzirdis suņa baismīgo riešanu, aprāva valodas un nolaida vīna kausus,

lai ieklausītos. Un tad ķēniņu sagrāba šausmas, jo viņš un saprata, ka tam vajag būt mazajam Šedandam, ko īsinskārais suns saplosa gabalos. Neteicis ne vārda, viņš '/metās arā un steidzās uz Kulana cietokšņa vārtiem, un iri, izvilktiem zobeniem, visi kā viens devās viņam līdzi, l itru katru brīdi gatavi aizsargāt ķēniņu. Ārā, lāpas gaismas apspīdēts, stavēja zēns ar nūju rokās, un lielais suns noasiņoja viņam pie kājām. Kad tas bija klupis viņam virsū, Sedanda bija satvēris to aiz rīkles un satriecis tā galvu pret vārtu stabu.

Konors ar saviem karavīriem apstāja zēnu un, uzteikdami par lielo drosmi, pacēla uz rokām un ienesa dzīru namā. Bet_ Sedanda, pavēries atpakaļ, ieraudzīja kalēju skumīgi stāvam un noraugāmies uz savu uzticīgo, nogalēto suni un sacīja:

— Es meklēšu pa visu zemi, līdz atradīšu tev citu suni, ne sliktāku par nule zaudēto. Bet līdz tam laikam es pats būšu tavs suns un apsargāšu tavu māju un zemi.

Un tad Konors iedēvēja viņu par Kuhulinu jeb Kulana suni, un šajā vārdā viņš tiek saukts vēl šobaltdien.

Un, ja reiz septiņu gadu vecumā viņš spēja nogalēt suni, kura savaldīšanai bija vajadzīgi vismaz desmit vīri, — Ferguss piebilda, — tad nav nekāds brīnums, ka septiņpadsmit gadu vecumā viņš spēj atsvērt veselu karapulku.

Tad Kormaks, Olsteras ķēniņa Konora dēls, kurš līdz ar Fergusu bija stājies Mēves kalpībā, pastāstīja viņai un Alilam arī par citiem Kuhulina bērnības gadu varoņdarbiem.

— Visbrīnumainākais ir stāsts par to, kā Kuhulins pirmo reizi ķēries pie ieročiem, — Kormaks sacīja. — Kādudien, apmēram gadu pēc tam, kad Kuhulins bija ieguvis savu iesauku, viņš sēdēja un klausījās skolotājā druīdā Kafā, kurš audzēkņiem stāstīja par labām un sliktām zīmēm un pazīmēm, īpaši uzsvērdams to, ka zināmas dienas esot veiksmīgas zināmiem darbiem.

— Sī diena, par piemēru, būtu laimīga jauneklim, kurš pirmo reizi ķertos pie ieročiem, — Kafa teica. — Katrs, kurš šodien to darītu, kļūtu par tik izcilu spēkavīru, kāds nekad vēl nav Erinā redzēts. Viņa dzīve nebūtu gara, bet viņa slavenie varoņdarbi uz laiku laikiem paliktu tautas atmiņā.

Pēc tam Kormaks pastāstīja, kā Kuhulins, dzirdēdams šo pravietojumu, nolicis nūju un bumbiņu sānis un lūdzis

ķēniņu, lai dodot viņam ieročus. Ķēniņš, neliegdams zēnam to prieku, iedevis viņam divus šķēpus, vairogu un zo-,; benu no zēnu pulkam domātajiem ieročiem.

Kuhulins paņēmis ieročus un sācis tos vicināt un pār-* baudīt stiprību, bet tie visi viņa rokās esot salūzuši. Tad ķēniņš iedevis viņam citus, daudz izturīgākus ieročus, bet arī tos viņš salauzis kā satrunējušus skaliņus..

— Ak ķēniņ, šie ir parastu karavīru ieroči un man nevar būt noderīgi, — Kuhulins sacījis.

Tad ķēniņš iedevis Kuhulinam sava paša vajadzībām kaldinātus ieročus, un tos nu Kuhulins neesot spējis sa-ļ lauzt.

— Ņem šos ieročus, — ķēniņš teicis, — un lai tie nes tev slavu un atzinību.

Tad Kuhulins iekāpis Konora kaujas ratos un devis rīkojumu aizvest sevi līdz zemes robežām, cerēdams atrast kādu darbu, kur likt lietā savu spēku un karamākslu. Pie robežas Kuhulins pavēlējis uzvest sevi paša augstākā kalna galā, no kura bijusi pārskatāma visa zeme. No turienes kaujas ratu braucējs norādījis viņam uz ievērojamāko Erinas vīru cietokšņiem un mājokļiem, it īpaši uz trīs cietsirdīgo Nehtana Varenā dēlu cietoksni.

— Par Nehtana dēliem mēdz teikt, — braucējs paskaidrojis, — ka to olsteriešu, kas krituši no Nehtana dēlu rokas, esot vairāk nekā dzīvajos palikušo.

— Es šodien pat izaicināšu Nehtana dēlus, — Kuhulins sacījis un, ielēkdams kaujas ratos, licis vest sevi uz Nehtana dēlu cietoksni.

— Tas nav prāta darbs —- doties uz Nehtana cietok sni, — braucējs iebildis.

— Nav tāda spēka, kas varētu mani atturēt, — Kuhulins teicis un licis braucējam pasteigties.

Sasniedzis trīs cietsirdīgo brāļu cietoksni, Kuhulins izlēcis no kaujas ratiem un ieskandinājis kaujas gongu, kas skaļi atbalsojies pa visu apkārtni. No cietokšņa izsteidzies Foils, Nehtana vecākais dēls. Ieraudzīdams priekšā tādu zēnu kā Kuhulins, viņš teju pat pagriezies atpakaļ, bet Kuhulins licis viņam doties pēc ieročiem un izaicinājis viņu uz cīņu.

Kad Foils ar ieročiem iznācis pretim, Kuhulins paņēmis tērauda lodi un ar lingu raidījis to tieši viņam virsū. Iekams Foils paguvis cirst pretī, lode trāpījusi viņam pa pieri, un Nehtana vecākais dēls bijis pagalam. Kuhulins paņēmis viņa galvu un piesējis pie saviem kaujas ratiem.

I ;k1 ārā iznākuši abi pārējie brāļi un uzsākuši cīņu ar Kuhulinu, un arī tos viņš nogalinājis un to galvas piesējis pie kaujas ratiem.

Pēc tam Kuhulins iekāpis kaujas ratos un kā uzvarētājs atgriezies Evinmahā, lai noliktu ķēniņam Konoram pie kājām trīs viņa niknāko ienaidnieku galvas.

— Un tagad, ak ķēniņien, apdomā labi, — Kormaks sacīja Mēvei. — Ja šādus dižus darbus tika paveicis zēns, kam vēl nebija pilni septiņi gadi, tad nav brīnums, ka tagad, būdams pieaudzis, viņš spēj apdraudēt visu tavu karapulku.

— Kas tiesa, tas tiesa, — Mēve teica un, pasaukusi pie sevis Fergusu, lika viņam doties pie Kuhulina un aicinat to rītdien uz pārrunām.

lina tikšanās ar Mēvi

Kad Ferguss bija pastāstījis Mēvei par Kuhulina jaunības gadu varoņdarbiem, ar kuriem viņš iemantojis spēkavīra slavu, viņa cauru nakti savā teltī pavadīja nomodā, pārlikdama dzirdēto un prātodama, ko iesākt ar pretinieku, kas aizcirtis viņai ceļu uz Olsteru un apkāvis tik daudz karavīru. Turklāt viņu urdīja ziņkāre redzēt vaigā šo jaunekli. Tālab viņa nolēma doties uz sarunām pati, nevis sūtīt Fergusu, kurš pārlieku cildināja Kuhulinu, pārlieku jūsmīgi runāja par viņu un lepojās ar viņa karamākslu.

Mēve steigšus sasauca vēstnešus un lika tiem tumšajā ziemas naktī slepus izlavīties no apmetnes un uzmeklēt Kuhulinu viņa kalnu būdiņā.

Kuhulins uzklausīja vēstnešus un laida Mēvei atpakaļ ziņu, teikdamies gaidīt viņu uz sarunām saullēkta stundā tuvīnajā gravā.

Stundu pēc saullēkta Mēve ar Alilu devās uz gravu un, ieraudzījusi Kuhulinu tur priekšā, pārgāja uz pretējo nogāzi, lai sarunu laikā grava atrastos starp viņiem. Sarunas sākās, un vēstneši traucās turpu un atpakaļ ar Mēves priekšlikumiem un Kuhulina atbildēm. Mēve vispirms veltīja viņam daudz glaimojošu vārdu un uzslavu, bet pēc tam piesolīja lielus zemes gabalus Konahtā un savu draudzību uz mūžīgiem laikiem, ja viņš vērstos pret Olsteru un tās ķēniņu Konoru un pārnāktu eriniešu pusē.

Kuhulins noraidīja šādu piedāvājumu, aizsūtīja vēstnesi atpakaļ un atstāja gravu. Un tūdaļ sāka vajāt viņas karapulkus tik nesaudzīgi kā vēl nekad.

Cauru nakti viņš klīda gar Mēves apmetni, apkaudams viņas vīrus pa vienam vai pa vairākiem reizē, un pār eri-niešu galvām nemitīgi svilpa viņa lingas raidītie akmeņi, tā ka visa apmetne bija apdraudēta un neviens nespēja ne acu aizdarīt. Un dienā, kad Mēves karavīri iesoļoja 01-sterā, Kuhulins atkal bija tiem priekšā un, jebšu neviens viņu nemanīja, vēl arvien uzbruka eriniešiem, apkaudams tos reizē pa divi vai trīs, līdz beigu beigās izrādījās, ka ik dienas no Kuhulina rokas krīt ap simt eriniešu.

Kādu vakaru, kamēr vīri iekārtoja apmetni, ķēniņiene ar pavadonēm bija iznākusi telšu priekšā pastaigāties. Uz viena pleca viņai sēdēja mīļputniņš, uz otra — pieradinātā vāvere. Sievietes čukstus pārsprieda Kuhulina pēdējos, pret eriniešu karapulku vērstos varoņdarbus, un Mēve pastāstīja, ka dienā viņš uzbrucis viņas karavīru pulkam, kas lūkojis izcirst taku cauri mežam, un apkāvis visus, izņemot vienu, kurš atgriezies un viņai to pavēstījis. Kamēr ķēniņiene runāja, kaut kas spīvi nosvilpa viņai pār galvu, un, kad viņa pavērās apkārt, lai redzētu, no kurienes šī skaņa nākusi, mīļputniņš nedzīvs nokrita viņai pie kājām. Pa galvu, pa kaklu viņa šausmās metās uz telti, bet nebija to vēl sasniegusi, kad otrs Kuhulina lingas raidīts akmens trāpīja vāverei viņai uz pleca, un arī tā bez dzīvības nokrita zemē.

Mēve tūdaļ pat sūtīja pēc Fergusa un lika tam doties pie Kuhulina un jautāt, uz kādiem noteikumiem viņš būtu ar mieru piekāpties.

Redzēdams Fergusu tuvojamies, Kuhulins izgāja viņam pretim. Abi draugi sirsnīgi apkampās, un Kuhulins priecīgi sacīja:

— Esi sveicināts, Fergus, mans bērnības draugs, mans audžutēv un aizgādni! — un ieveda Fergusu savā būdiņā un lika Loigam, kaujas ratu braucējam, pasniegt viesim cienastu un alu.

Tad Ferguss pastāstīja, kādā nolūkā ieradies, un lūdza Kuhulinu neņemt par ļaunu, ja šis apciemojums šķitīšot pārāk īslaicīgs.

— Šobrīd, ak mīļo audžudēl, es neuzdrīkstos kavēties,— Ferguss bilda, — jo erinieši man neuzticas un, ja palikšu ilgāk par nolikto laiku, var nākt pie ieskata, ka esmu no-

devējs un kopā ar tevi gribu vērsties pret viņiem. Bet vienu gan gribu no sirds tev lūgt: ja kādreiz pienāk tāds brīdis, ka mums jātiekas cīņā aci pret aci un tu pagadies mana zobena priekšā, tad mūsu draudzības vārdā griezies apkārt un bēdz, lai es nebūtu spiests tā asmeni notraipīt ar sava audžudēla un skolnieka asinīm. Ak Kuhulin, lūdzams, apsoli to!

— Tik tiešām, es esmu tavs audžudēls un draugs un jūtu pret tevi dziļu mīlestību, — Kuhulins teica, — bet nekad neesmu bēdzis no pretinieka, tādēļ man grūti dot solījumu, kādu tu vēlētos dzirdēt no manis. Prasi ko citu, tikai ne to!

— Dari, kā es lūdzu, *— Ferguss sacīja, — un pēdējā, izšķirošajā cīņā, kad Konora karavīri būs pārvarējuši savu slimību, es savukārt bēgšu no tevis, un tā beigu beigās tavs gods būs glābts.

— Un Olstera tai reizē būs guvusi pārsvaru, — Kuhulins teica. — Tad es dodu tev vārdu un esmu ar mieru.

Nu Ferguss nodeva Kuhulinam Mēves sūtīto ziņu un vaicāja, uz kādiem noteikumiem viņš būtu ar mieru izbeigt Mēves karapulka vajāšanu un ļaut tam mierīgi pārlaist naktis. Kuhulins pieprasīja, lai Mēve tālāk vairs nevirzoties, bet ik dienas sūtot viņam pretim vienu spēkavīru, un tikām, kamēr viņi cīnīšoties, viņa varēšot doties uz priekšu, bet, kolīdz viņas spēkavīrs tikšot nogalināts, eriniešiem būšot jāapstājas un jānogaida līdz nākamajai dienai.

Tad Ferguss devās atpakaļ un pavēstīja Kuhulina noteikumus Mēvei, un tā, uzklausījusi viņu, sacīja:

— Labāk lai katru dienu tiek nogalēts viens, nekā katru nakti vesels simts vīru, jebšu šis viens būtu izcils drosminieks.

Sākumā Mēve izpildīja Kubuliņa noteikumus un katru dienu sūtīja uz braslu cīņā pret viņu vienu spēkavīru, un, kamēr tas spēja turēties viņam pretim, ar savu karapulku devās uz priekšu. Bet pat vislielākie drosminieki drīz vien krita no Kuhulina rokas, tā ka Erinas vīri necik tālu nevarēja tikt. Lai nebūtu tik drīz jāapstājas, Mēve sāka raidīt pret Kuhulinu savus varoņus citu pēc cita, un viņš nu cīnījās neatņemdamies no saules lēkta līdz rietam. Tad, redzēdama, cik milzum daudz eriniešu nogalināts, Mēve, pretēji noteikumiem, sūtīja pret Kuhulinu reizē simt vīru.

Izmisīgā cīņā pret visu šo pulku Kuhulins braslu tomēr noturēja. Viņš nonāvēja Mēves vīrus pa divi vai pa trīs,

n I stādams līķus kaudzēm visriņķī, tā ka šī vieta pēc tam lika saukta par «Ath Cro» jeb Slaktiņa braslu.

Pārguris un smagi ievainots, nakti Kuhulins pavadīja, slavēdams atspiedies pret savu šķēpu pakalnā, no kura bija pārredzama eriniešu apmetne. Viņa kaujas ratu braucējs Loigs aizkūra ugunskuru un lika viņam cik necik atpūsties, jo jau trīs mēnešus, kopš eriniešu iebrukuma, Kubuliņš ne dienu, ne nakti nezināja atelpas, tikai pa brīsniņam nosnauzdamies, atbalstījies pret savu šķēpu un atspiedis galvu pret dūrē savilktu roku, kas žņaudzīja pret ce|galu atslieto šķēpu.

Kad Kuhulins stāvēja pie Loiga aizkurtā ugunskura un raudzījās lejā uz eriniešu pulkiem, viņš redzēja neskaitāmu ieroču spīdumu un mirguļošanu ugunskuru gaismā lielajā apmetnē, kas aizstiepās bezmaz pāri visam plašajam Olsteras līdzenumam. Šis skats iesvēla viņā spējas dusmas un, satvēris abus šķēpus, vairogu un zobenu, viņš savicināja ieročus un sāka sist pa vairogu, līdz tas šķindēja ar apdullinošu troksni. Tad, dziļi ievilcis elpu, viņš pacēla balsi kaujas saucienam. Tas bija asinis stindzinošs sauciens, kam pievienojās gaisa gari, rūķi, laumas un citi gravas iemītnieki, likdami gaisam šerminoši notrīsēt. Eri-nieši pārbīlī pietrūkās kājās un, Šausmu pārņemtķ aklā tumsā tvēra pēc ieročiem, uzdurdamies cits cita šķēpiem, tā ka panikas pārņemtajā nometnē aizgāja bojā simt karavīru. Šī nakts vēlāk tika nosaukta par Lielo asinspirti.

Tad Mēve ar trešo daļu karapulka slepus devās uz ziemeļiem meklēt vērsi. Kuhulins viņu vajāja no aizmugures, taču drīz vien bija spiests griezties atpakaļ, lai aizstāvētu savu dzimto novadu Muirtevni no eriniešu galveno spēku uzbrukuma. Mēve uzgāja vērsi ielejā pie Galiona kalna un kopā ar piecpadsmit telēm dzina to uz dienvidiem, lai paslēptu aiz eriniešu apmetnes. Gribēdams atgūt vērsi, Kuhulins stājās viņai ceļā un izaicināja uz cīņu galveno ganu. Bet, kamēr viņi cīnījās, pārējie gani aizdzina vērsi uz eriniešu apmetni.’ Tas, ka gani izkrāpa viņam Brūno vērsi, bija lielākais apvainojums un nodevība, kādu vien Kuhulinam nācies pieredzēt. Tonakt viņš atgriežas sava būdiņā uz pakalna, no kura bija pārredzama eriniešu apmetne, pārguris, smagi ievainots un dziļi noskumis, ka Brūnais vērsis ar viltu ticis viņam atņemts un nonācis ienaidnieka rokās.

Kamēr Kuhulins atvilka elpu, Loigs raudzījās lejā uz eriniešu apmetni un pamanīja kādu vientuļu vīru, kurš

tuvojās viņiem no ziemeļaustrumiem, vienā mierā nākdams cauri ienaidnieka rindām tieši uz turieni, kur viņi stāvēja.

— Kuhuk^6, uz mūsu pusi nāk kāds svešs vīrs, stalts un iznesīgs, — Loigs teica.

— Kāds viņš izskatās? — Kuhulins vaicāja.

_ — Slaida auguma, glīts no vaiga un tik cēlu gaitu kā dievam, — Loigs atbildēja. — Ap pleciem viņam apmesta zaļa mantija, sasprausta ar sudraba saktu, un zem mantijas — krāšņa zeltā izšūta zīda tunika. Vienā rokā viņam ir melns vairogs ar baltās bronzas apmali, otrā — atkarpains pīķis un garš šķēps. Viņš dodas cauri visai plašajai apmetnei ta, it kā būtu neredzams, jo neviens viņu neievēro un viņš pats izliekas nevienu neredzam.

— Tas acīmredzot ir kāds no maniem Dūkņu zemes radiniekiem, kas nāk šurpu, lai sniegtu man mierinājumu.

Tas tiešām bija Lū Garāroka, Saules dievs un Kuhulina teiksmainais tēvs, kurš bija nācis, lai dziedētu varoņa brūces un liktu viņam atpūsties. Pienācis klāt, viņš Kuhu-linam teica:

— Ej, Kuhulim kādu laiciņu atdusēties, un tikmēr es dziedēšu tavas brūces.

Tad viņš nodungoja liegu, glāstošu melodiju, un Kuhulins iegrima dziļā miegā. Viņš nogulēja veselas trīs dienas no vietas, un teiksmainais viesis lika dziedinošas ziedes un zālītes uz viņa vātīm un ievainojumiem, līdz tie visi sadzija un viņš pilnībā atguva spēkus.

Trešajā dienā pret vakaru Kubuliņš atvēra acis, nokratīja miegu un, piecēlies sēdus, paskatījās uz Lū Garoroku, kurš visu laiku bija sargājis viņu, Kuhulins vaicāja, cik viņš esot gulējis un vai tikmēr kāds mēģinājis aizkavi l criniešu uzbrukumu.

Lū atbildēja, ka Kuhulins nogulējis veselas trīs dienas un ka pa šo laiku no ziemeļiem ieradies Olsteras zēnu pulks un trīs reizes uzbrucis Mēves karapulkam, nogalinot inskārt vairāk eriniešu nekā pašu pulkā cīnītāju.

Tad Kuhulins vaicāja, kādi esot zēnu pulka zaudējumi,

— Melna mūsu bēda, — Lū atbildēja. — Lai gan viņi nogalināja trīsreiz vairāk eriniešu nekā bija viņu pašu, /.unu pulka vispār vairs nav.

— Trīskārt melna mūsu bēda, ka spēki bija mani tobrīd atstājuši, — Kuhulins sacīja un, pasaucis Loigu, lika tam sagatavot kaujas ratus, jo bija apņēmies atriebt zēnu pulka iznīcināšanu.

Loigs iejūdza zirgus un pārsedza tiem zeltā izšūtas bru-ņusegas, kas tos klāja no pieres līdz krūtīm. Tad viņš iekāpa kaujas ratos, kas bija tik pilni šķēpiem, pīķiem un bultām, ka atgādināja milzīgu adatainu ezi, un ar burvju varu padarīja sevi un zirgus neredzamus.

Nu Kuhulins cēlās kājās un uzģērba īpašu kaujas tērpu, satvēra ieročus un kopā ar Loigu steidza uz ienaidnieka apmetni.

Visupirms viņš lika braukt plašā lokā tai apkārt un tad ar kaujas ratiem cirtās iekšā eriniešu rindās, pļaudams vīrus kā labības stiebrus un atstādams garus kritušo vālus abpus kaujas ratu ceļam. Trīs reizes viņš riņķoja vis-aplīk nometnei un trīs reizes iebruka naidnieku pulkā, nogalēdams suņus, zirgus un vīrus un blāķiem tos atstādams guļam aiz sevis. Šai naktī Muirtevnes līdzenumā Kuhulins pļāva visus pēc kārtas, atriebdamies Erinas vīriem par Olsteras zēnu nogalēšanu.

Cīņa ar Ferdiju

Mēves armijā tolaik bija kāds vīrs, kurš drošsirdībā un karamākslā spēja stāties līdzās Kuhulinam. Tas bija Fer-dija, Damona dēls. Abi varoņi bija seni draugi un biedri, vienlaikus apguvuši karamākslu Skaijas salā pie karasie-vas Sgatas. Tur viņi kļuva par vīriem, no turienes abi kopā devās pasaulē un dēkās un bīstamos cīniņos ar asinīm viens otram apliecināja savu draudzību un uzticību.

Vēlāk Ferdija kļuva par konahtieti, un, kad Mēve sauca vīrus pie ieročiem, lai dotos karā pret Olsteru, arī viņš ieradās ar savu karadraudzi un piebiedrojās viņas karapulkam. Bet, kad viņš nonāca pie Ziemeļu aizas un redzēja, ka viņa bērnības draugs Kuhulins, aizstāvēdams savu zemi, viens pats atvaira Mēves karapulku, Ferdija nolēma, ka tik netaisnā cīņā viņam neklājas piedalīties. Tālab viņš turējās notuļis savā teltī,, kuru allaž lika uzcelt pašā apmetnes malā pēc iespējas tālāk no ķēniņienes Mēves un ķēniņa Alila mītnes. Ferdija cerēja, ka tādā kārtā, cenzdamies nepatrāpīties Mēvei acīs, viņš nekad neiekļūs to vīru skaitā, kurus raida divcīņā pret Kuhulinu. Ik dienas viņš turklāt sūtīja slepenus vēstnešus vērot Ku-hulina cīņu ar Mēves izvēlētajiem spēkavīriem, cerēdams, ka draugam nekas ļauns nenotiks un ka spiedīgā brīdī viņš varbūt iespēs tam palīdzēt. Ik vakaru, kad vēstneši atgriezās ar ziņām par Kuhulina drosmi un uzvarām, Ferdija bija patiesi iepriecināts,

Bet, cīņai turpinoties, kad cits pēc cita no Kuhulina ro-I :is krita paši dižākie karotāji, Mēvei sāka aptrūkt vīru, as būtu ar mieru krustot šķēpus ar Kuhulinu, un pēdīgi iņa bija spiesta sasaukt padomnieku un karavadoņu ap-priedi, lai jautātu, vai viņas pulkos tiešām nav itin neviena, kura spēkos būtu uzveikt Kuhulinu.

— Kālab tu nesūti pret viņu Ferdiju, Damona dēlu? — tie vienā balsī atvaicāja.

Un visi vienā mutē apgalvoja, ka drošsirdībā un varonībā Ferdija visnotaļ esot Kuhulina līdzinieks.

— Viņi abi mācījušies vienā un tai pašā skolā, un kara-mākslā un gudrībā ir viens otra cienīgi.

— Padoms nav peļams, — Mēve sacīja. — Pret Kuhulinu ir jāsūta Ferdija.

Viņa steigšus pasauca ziņnesi un lika tam doties uz Ferdijas telti ar vēsti, ka viņi abi ar Alilu gaidot Ferdiju savā mītnē.

Ieraudzīdams Mēves ziņnesi, Ferdija saprata, ka noticis tas, no kā viņš visvairāk baidījies, un raidīja ziņnesi atpakaļ. Tad Mēve lika druīdiem un dziesminiekiem sacerēt un dziedāt nievājošas vārsmas par Ferdiju, lai viņu nozākātu un apkaunotu karabiedru un visu eriniešu acīs, uz mūžu padarot par izsmiekla objektu. Kad Ferdija dzirdēja šīs nievu dziesmas, viņu pārņēma briesmīgs kauns, un viņš nolēma doties uz Alila un Mēves mītni.

Ieraudzījusi Ferdiju, Mēve pati izgāja pretim un saņēma viņu ar varonim pienācīgu cieņu. Viņa sasauca visus karavadoņus un dižākos vīrus un par godu Ferdijam lika sarīkot dzīres, un, kad visi bija ieņēmuši vietas pie galda, apsēdināja viņu pie savas labās rokas. Otrā pusē Ferdijam Mēve nosēdināja savu meitu Finevaru, cieši piekodinādama viņai gādāt par to, lai varoņa vīna kauss aizvien būtu pilns un vienīgi viņas pašas roku piepildīts ar vislabākajiem vīniem. Kad kausi bija vairākkārt iztukšoti, Mēve sāka Ferdijam glaimot, runādama par viņa drosmīgajiem varoņdarbiem, kas tiekot slavināti gan Austrumu, gan Rietumu pasaulē. Viņa piesolīja bagātīgu atalgojumu — zemes gabalus, savu draudzību uz mūžīgiem laikiem un savu meitu Finevaru par sievu, ja vien viņš stātos pretī Kuhulinam, kas apkāvis tik daudz viņas karavīru.

Kad klātesošie izdzirda par Mēves atlīdzību, tie skaļi apjūsmoja viņas devību, bet Ferdija klusēja. Visi pagriezās pret viņu, lai dzirdētu atbildi uz ķēniņienes piedāvājumu, un, kad viņš piecēlās kājās, Finevara vēlreiz piepildīja viņa kausu un, noskūpstījusi to, smaidīdama pasniedza viņam. Ferdija stāvēja, apjucis no šiem cildinājumiem un devības, un viņam par godu sarīkotās dzīrošanas un tai pašā laikā nobažījies, jo labi atcerējās savu un Kuhu-lina draudzību un Sgatas zemē kopīgi pavadīto jaunību. Un tādēļ, raudzīdamies uz Mēvi, kura ar saviem dižvīriem nepacietīgi gaidīja atbildi, viņš sacīja:

— Tava devība ir patiesi liela un augstsirdīga, ak Mēve, taču es to nekādi nevaru pieņemt, ja tās dēļ man tiek uzlikts par pienākumu iet cīņā pret savu audžubrāli Kuhu-3inu, kuram esmu no visas sirds pieķēries. — Un tad Ferdija pastāstīja par ciešajām saitēm, kas viņus saista.

Nu Mēvei kļuva pilnīgi skaidrs, ka mīlestību un cieņu, kas pastāv starp Ferdiju un Kuhulinu, ne ar glaimiem, ne uzpirkšanu nebūs iespējams sagraut. Tādēļ viņa ņēmās kalt citu plānu, un, kad Ferdija bija beidzis savu vēstījumu par visiem bīstamajiem piedzīvojumiem, kas viņus ar Kuhulinu asinssaitēm saista vienu pie otra, viņa to izlikās nedzirdējusi. Pagriezusies pret saviem dižvīriem, viņa ļoti mierīgi sacīja:

— Tagad es redzu, ka tā ir patiesība, ko Kuhulins teicis par Ferdiju.

— Ko tad Kuhulins par mani sacījis? — Ferdija vaicāja.

— Viņš teicis, ka tu esot prātīgi darījis, atsacīdamies iet cīņā pret viņu, — Mēve atbildēja.

Ferdija, to dzirdēdams, spējās dusmās izsaucās:

— Tas nav taisnīgi, ka viņš tā varējis sacīt! Tai laikā, ko mums nācās pavadīt kopā, viņš ne reizes netika redzējis, ka es būtu bijis gļēvulīgs vai mazdūšīgs. Zvēru pie sava zobena, ka rīt, gaismai austot, izaicināšu viņu uz divcīņu, lai gan nepavisam nevēlos pacelt ieroci pret savu draugu.

Tad, drūma klusuma apņemts, Ferdija devās uz savu mītni. Tonakt tur nebija dzirdama neviena mūzikas skaņa, ne dziesma, un viņa ļaudis sarunājās vienīgi čukstus, raiž-pilniem skatieniem vērodami savu vadoni atgriežamies no Mēves rīkotajām dzīrēm. Ferdija bija neparasti varonīgs un izveicīgs, bet viņi zināja, ka varonībā un izveicībā Kuhulins droši var stāties viņam līdzās. Un viņi zināja arī to, ka, šādiem varoņiem tiekoties cīņā, viens no viņiem tiek nogalināts.

Ferdija līdz rītausmai atpūtās un tad lika iejūgt zirgus I aujas ratos, lai rīta agrumā dotos uz braslu un ierastos tur pirms Kuhulina. Kaujas ratu braucējs iejūdza zirgus mi tad piegāja pie Ferdijas un centās viņu atrunāt, lai neiet cīņā pret Kuhulinu. Uz to Ferdija atbildēja, ka viņam gan neesot nekādas vēlēšanās cīnīties ar savu audžu-brāli, bet, reiz devis vārdu Alilam un Mēvei, viņš esot apņēmies to arī turēt. Tad, bēdu sagrauzts un nikns par uzspiesto divcīņu, viņš pagriezās pret eriniešu apmetni un, paceldams balsi, skaļi sauca:

— Tik tiešām, kad es jums saku, man būtu prāts drīzāk krist no Kuhulina rokas, nekā pieļaut, ka viņš krīt no manējās! Un, ja Kuhulins šodien kritīs no manas rokas, tad būs jākrīt arī Mēvei un daudziem eriniešiem tā solījuma labad, ko tie spieda mani dot, kad biju apreibis no vīna un nodevies jautrībai.

Tad Ferdija iekāpa kaujas ratos un devās uz braslu, kur notika cīņas. Nonācis galā, viņš pavēlēja braucējam no ilksīm un ādām izveidot pārjumu. Tad nolika zem tā segas un spilvenus, lai nosnaustos, līdz ierodas Kuhulins.

Kamēr Ferdija pie brasla gulēja, Ferguss atstāja eriniešu apmetni un devās pie Kuhulina brīdināt viņu, ka tas ir Ferdija, viņa draugs un karamākslas līdzinieks, kam otrā dienā uzdots stāties viņam pretim.

— Tik tiešām, vari man ticēt, ka šādu tikšanos ar savu draugu es nudien neesmu vēlējies pieredzēt — ne aiz bailēm, bet aiz mīlestības un draudzības pret viņu, — Kuhulins, to dzirdēdams, sacīja. — Man būtu prāts drīzāk krist no šī varoņa rokas, nekā pieļaut, ka viņš krīt no manējās.

Tad Kuhulins devās pie miera un otrā rītā ilgāk palika guļam, lai nedotu ieganstu eriniešu valodām, ka agri bijis kājās aiz bailēm no Ferdijas. Saule jau bija augstu pie debesīm, kad viņš iekāpa kaujas ratos, lai dotos uz braslu. Ferdija gaidīja upes dienvidu krastā. Kad Kuhulins izkāpa no kaujas ratiem, Ferdija viņu sirsnīgi sveicināja.

— Ak Ferdij, agrāk tavi apsveikuma vārdi vienmēr nāca no skaidras sirds, — Kuhulins skumīgi sacīja. — Bet šodien man tie vairs neliekas ticami, jo tu esi pievīlis mūsu draudzību, dodams nodevīgu solījumu viltīgai sievietei.

Dzirdēdams Kuhulina nosodījumu, Ferdija, sāpīgi aizskarts, izsaucās:

— Pārāk ilgi mēs šeit deldējam vārdus, labāk ļausim, lai runā ieroči!

Un tā nu, iedami viens otram pretim, viņi sāka mest mazos šķēpus, un tie lidoja šurpu turpu kā saules apmirdzētas bites jaukā vasaras dienā. Tā viņi cīnījās līdz pašam vakaram, laiku pa laikam apmainot ieročus, un tik līdzīga bija viņu karamāksla kā uzbrukumā, tā aizsardzībā, ka līdz pat tumsai, kad abi nolēma pārtraukt cīņu, neviens no viņu daudzajiem ieročiem nebija ticis apslacīts asinīm.

Tad, pametuši ieročus saviem kaujas ratu braucējiem, abi spēkavīri devās viens otram pretim un, brālīgi apkampušies, trīs reizes sirsnīgi saskūpstījās.

Kaujas ratu braucēji sagatavoja abiem svaigu niedru guļvietas ar spilveniem. No Dūkņu zemes ieradās vēstneši ar zālēm un dziedinošiem augiem, ko lika uz Kuhulina smeldzošajiem locekļiem. Un daļu no katra auga vai zālēm viņš pāri braslam sūtīja Ferdijam.

Un erinieši nesa Ferdijam ēdienus un dzērienus, un daļu no katra ēdiena un dzēriena Ferdija pāri braslam sūtīja Kuhu linam.

Viņu zirgi tonakt ganījās vienā aplokā un viņu kaujas ratu braucēji sēdēja pie viena ugunskura.

Otrā rītā, saulei lecot, viņi atsāka cīņu. Šoreiz viņi cīnījās ar platajiem šķēpiem, neizkāpdami no kaujas ratiem. Augu dienu viņi cirta un saņēma bezgaldaudz cirtienu un vakarā atkal pārtrauca cīņu. Abu brūces, kam šoreiz nebija skaita, izrādījās tik dziļas, ka tajās, kā stāsta, būtu varējuši ielaisties putni.

Pēc cīņas viņi, tāpat kā pirmajā vakarā, nometa ieročus un brasla vidū apskāvās. Arī tonakt viņi sūtīja viens otram ēdienus un dzērienus, zāles un dziedinošus augus, un viņu zirgi ganījās vienā aplokā un viņu braucēji sēdēja pie viena ugunskura.

Nākamajā rītā, kad viņi atkal tikās, lai atsāktu cīņu, no pirmā acu uzmetiena Kuhulins pamanīja, ka Ferdija ir stipri pārvērties. Vaigi viņam bija iekrituši, un viņš lāgā vairs nespēja turēties taisni un viņa gaitai trūka možuma un vingruma. To redzēdams, Kuhulins gaužām noskuma. Pēkšņā apņēmībā viņš devās pāri braslam pie Ferdijas un abu senās draudzības vārdā lūdza viņu atteikties no cīņas. Bet Ferdija nokāra galvu, lai nebūtu spiests skatīties Ku-hulinam acīs, un skumīgi atbildēja, ka tagad vairs nevarot lauzt Mēvei doto solījumu. Tad viņi izlēma, kādus ieročus todien liks lietā, un tūdaļ pat atsāka cīņu. Cauru .Urnu, nomākti un nerunīgi, viņi atkal cirta un kapāja, Nirza un atvairījās, līdz, tumsai uznākot, meta mieru.

Drūmi klusēdami, viņi nosvieda ieročus un devās katrs uz savu upes malu. Šoreiz šķiršanās bija tiešām nomā-i oša, bez viena atvadu vārda vai laba vēlējuma. Viņu zirgi tonakt ganījās katrs savā aplokā un viņu braucēji sēdēja katrs pie sava ugunskura. Pa visu garo nakti abi spēkavīri netika pārmijuši nevienu pašu vārdu.

Otrā rītā mazā gaismiņā Ferdija bija kājās un uzvilka savu kaujas tērpu, darinātu no daudzām biezām ādām, un dzelzs krūšu bruņas, kas aizsargātu ķermeni no Kuhulina visbriesmīgākā ieroča — atkarpainā šķēpa Gaebulgas. Tad ieradās Kuhulins, un viņi atsāka cīņu. Cauru dienu viņi kāvās ar negantu niknumu. Tik spēcīgi bija viņu zobenu cirtieni, ka abu vairogi tika visgarām saliekti. Tik liels bija kaujas troksnis, ka ļaunie gari šausmās kliedza un brēca viņiem virs galvas. Tik neganti sparīga bija viņu soļu dimdoņa, ka upe tika izspiesta no savas gultnes, un zem viņu kājām nepalika ne pilītes ūdens.

Pret vakaru, izmantodams mirkli, kad Kuhulina piesardzība bija atslābusi, Ferdija pamanījās ietriekt zobenu līdz pašam spalam varoņa ķermenī, tā ka asinis straumēm plūda pāri braslam. Iekams Kuhulins paguva attapties, Ferdija vēl divas reizes aši iedūra viņam krūtīs.

Un tad Kuhulins uzsauca Loigam, lai atnes atkarpaino Gaebulgu. Viņš rūpīgi notēmēja un meta, triekdams to cauri Ferdijas dzelzs bruņām un visām biezajām ādām, līdz nāvējošās atkarpes ieurbās dziļi miesā.

— Ak Kuhulin, mana pēdējā stunda ir klāt, — Ferdija teica un saļima.

Redzēdams Ferdiju pakrītam, Kuhulins nometa ieročus un pieskrēja tam klāt. Viņš noliecās pār Ferdiju un, pacēlis uz rokām, lēnā gaitā saudzīgi pārnesa pāri braslam, lai Ferdija gulētu viņējā, ziemeļu krastā, nevis dienvidu krastā pie eriniešiem. Tad Kuhulins noslīga draugam līdzās un sāka gauži apraudāt viņu. Bēdu pārmākts, aizmirsis draudošās briesmas, Kuhulins lēja asaras par savu draugu tik ilgi, līdz kaujas ratu braucējs Loigs mudināja Viņu doties projām no brasla, iekams eriniešu pulki vel nav nākuši pret viņu uzbrukumā. Tad Kuhulins lēni pacēla acis uz Loigu un sērīgā, klusā balsī sacīja:

— Loig, mans draugs, es gribu tev teikt, ka visas agrākās cīņas, kādas man jelkad nācies izcīnīt, ir bijušas tīrā bērnu spēle, ja salīdzina ar šo cīņu pret Ferdiju.

Un tad Kubuliņš noskandēja vārsmu par savu mirušo draugu:

Viss bij līksme, viss bij prieks,

Pirms draugs tapa pretinieks;

Kopā skolojāmies mcs,

Labi karamākas prata

Mācīt karasieva Sgata.

Lai tai pateicība tiek!

Viss bij līksme, viss bij prieks,

Pirms draugs tapa pretinieks;

Vienu ceļu gajam mēs,

Kaujās slavu guvām droši,

Vairogus, kas uzvaroši,

Abiem steidza Sgata sniegt.

Viss bij līksme, viss bij prieks,

Pirms draugs tapa pretinieks;

Ferdija, mans drošais balsts,

Nu pie brasla tev ir gals.

Naidniekus kas cīņās mals *—

Kad tavs zobens kļuvis lieks?

Ferdija, draugs dārgākais,

Miņā būsi dzīvs ikdien,

Vakar — kalns vēl dižs un skaists,

Šodien — ēna vien.

Olsteriešu atmošanās

Pēc cīņas ar Ferdiju Kuhulins gulēja savā būdiņā smagi ievainots, paguris miesā un garā. Spēki bija viņu atstājuši, un viņš saprata, ka ilgāk vairs nespēs atturēt eriniešu uzbrukumu. Kuhulina tēvs Sualtahs, uzdzirdis par notikušo, steidza uz dienvidiem sniegt dēlam palīdzīgu roku. Ieraudzījis Kuhulinu vienās brūcēs un ievainojumos, Sualtahs sāka raudāt un vaimanāt, bet Kuhulins lika viņam apklust un tūdaļ doties pie ķēniņa Konora un aicināt, lai tas ar saviem karavīriem nāk un padzen eriniešus no Olsteras zemes, jo ilgāk vairs neesot Kuhulina spēkos vienam pašam atvairīt ienaidnieku.

— Es cīnos viens pats pret četriem Erinas novadiem, — viņš teica, — un ik dienas pie brasla pieveicu vienu vīru un ik nakti nometnē — veselu simtu. Tā ir netaisnīga, nevienlīdzīga cīņa, un man nav neviena palīga, ne atbalstītāja. Apmetni pār manu galvu tur koka zari, un manas brūces ir aizbāztas ar siena vīkšķiem.

Tad Sualtahs, paklausot dēla lūgumam, paņēma vienu viņa kaujas ratu zirgu, Dižo Sirmi, un devās uz ķēniņa Konora pili, lai celtu olsteriešus cīņai.

Sasniedzis Evinmahu, Sualtahs jāja visriņķī pils cietokšņa valnim, aicinādams visus pie ieročiem:

— Mūsu zemē vīri tiek nogalēti, sievas aizvestas un lopi aizdzīti prom. Celieties kājās, jūs, Olsteras vīri, un steidzieties glābt savu zemi!

Trīs reizes viņš jāja apkārt cietokšņa valnim, skaļi saukdams un brīdinādams, taču pilī nebija dzirdama ne skaņa

un Sarkanā zara bruņinieku zālē valdīja tāds klusums kā kapā. Nedz uz cietokšņa vaļņa, nedz pie pils vārtiem nemanīja neviena sarga. Pilī viņš ieraudzīja cieša miega pārmāktus karavīrus, kas tā arī bija palikuši — cits uz grīdas, cits sakņupis pie dzīru galda, un ieroči mētājās turpat viņiem līdzās — ilgi nelietoti, truli un sarūsējuši. Sualtahs izjāja cauri zālēm un gaiteņiem, vēl aizvien skaļi saukdams un brīdinādams, bet neviens karavīrs nekustējās, tikai nopūtās it kā aiz sāpēm. Vienīgā atbilde, kādu viņš saņēma, bija dobja atbalss no jumta sijām.

Aiz dusmām, ka neviens viņu neliekas dzirdam, Sualtahs steigšus grieza apkārt zirgu, lai dotos atpakaļ pie Kuhulina. Bet aiz nepacietības viņš tik stipri parāva pavadu, ka Dižais Sirmis, satracināts kāpdamies atpakaļ, paklupa pār kādu gulošu karavīru, un Sualtahs saguma zirgam uz kakla. Sualtaha galva smagi atsitās pret vairoga apmali un tika pilnīgi nogriezta no ķermeņa. Viņš bez dzīvības palika pārlicis zirgam pār muguru, bet galva novēlās zemē putekļos un no turienes, vēl aizvien nerimdamās, sauca cīņā ķēniņu un olsteriešus.

— Erinieši nomaitā jūsu sievas, dzen projām jūsu lopus un dedzina mājas. Celieties kājās jūs, Olsteras vīri, un izraidiet viņus no savas zemes!

Pēc vairākām stundām šie nemitīgie saucieni beidzot pamodināja ķēniņu no murgainā miega, un viņš atdarīja acis un paskatījās uz Sualtaha galvu.

— Sī galva ceļ pārāk lielu troksni, tādēļ uzlieciet to uz akmens staba, lai atpūšas, — viņš nomurmināja un ieslīga atpakaļ dziļajā miegā.

Karavīrs, kurš gulēja ķēniņam līdzās, dzirdot šo pavēli, uzrausās kājās, uzcēla galvu telpas vidū uz akmens staba un no jauna ieslīga snaudā.

Bet no staba gala saucieni kļuva ar katru brīdi skaļāki, līdz beidzot viens karavīrs atspiedās uz elkoņa un sāka klausīties šajos izmisīgajos kliedzienos. Ieraudzījis Sualtaha nedzīvo ķermeni zirgā, kurš aiz bailēm bija pilnīgi sastindzis, viņš sāka pilnā kaklā smieties. Viņam smejoties, galva kliedza vēl skaļāk, līdz visu pili pārņēma mežonīgs troksnis.

Nu modās ķēniņš augšā no miega un, izdzirdis galvas aicinājumu, pietrūkās kājās un svinīgi solījās:

— Ja vien debess ar zvaigžņu pulkiem neiegrims zemē un zilais okeāns nepārplūdinās zemes klinšaino vaigu, es

i' idašu, lai visas govis atgriežas atpakaļ kūtīs un visas ievas pie saviem pavardiem.

Tad, uzmodinājis apkārt gulošos karavīrus, viņš pavēlēja sasaukt karavadoņus un sūtīt vēstnešus uz visām ma-l.iin, lai pulcinātu olsteriešus un liktu tiem posties uz dienvidiem karagājienā pret eriniešiem.

Kad izlūki Mēvei pavēstīja, ka olsterieši grasās staties viņai pretim, viņa sūtīja vēstnesi Makrotu uz lielo Mīta līdzenumu vērot, vai nav samanāma olsteriešu karapulku tuvošanās, un izdibināt, cik lieli ir viņu spēki.

Makrots, vērodams Mīta līdzenumu, redzēja biezu, pelēku miglu pielejam gravas un ieplakas un kā plīvuru ceļamies augšup, un aizpildām plašumu starp zemi un debesīm. Kalnu gali, kas slējās pāri miglas ielejai, atgādināja salas ezerā. Tad viņš redzēja miglas klājienā atveramies platas, rēgainas alas un baltu sniegpārslu virmu to priekšā. Viņš redzēja tādus kā melnbaltus putnus šaudāmies ap miglā tītajām alām un zvaigznes, kas spīgoja un zvidzēja kā saltās ziemas naktīs pie debesīm. Tad viņš izdzirda dārdošu troksni, kurā varēja saklausīt it kā neskaitāmu kalnu strautu burzguļošanu, grandošus pērkona grāvienus, jūras bangu dobjo dunu pret piekrastes akmeņiem un vētras brāzmaino aurēšanu.

Ar šīm vēstīm Makrots atgriezās pie Mēves, un viņa, nezinādama, kā visu to iztulkot, sūtīja pēc Fergusa

JVlakroja.

— Biezā, pelēkā migla, kas pielēja gravas un ieplakas, — Ferguss paskaidroja, — bija Konora zirgu un karavīru alpainā dvaša, tiem steidzot uz dienvidiem pret eriniešiem, lai padzītu tos no Olsteras zemes.

Salas bija varoņu galvas virs zirgu dvašas mākuļiem.

Un platās, rēgainās alas miglas klājienā bija zirgu mutes un nāsis, kas kampj gaisu, tiem lēkšojot šurpu.

Un neskaitāmie putni, kurus Makrots tur redzeja, bija zemes un velēnu pikas, kas lido gaisā no auļotāju pakaviem, jātniekiem steidzot iznīcināt eriniešus.

— Bet sniegpārslas, par kurām viņš stāsta? — Alils vaicāja.

— Tās bija putas un burzgas, kas šķīst uz visām pusēm no spēcīgo rumaku iemauktu laužņiem.

Un zvaigznes, kas spīgoja un zvidzēja cauri miglai kā saltās ziemas naktīs pie debesīm, bija Olsteras karavīru acis, kuras kvēlo negantās dusmās un niknumā, viņiem, steidzoties slacīt zobenus ar ienaidnieka asinīm.

Un dārdošais troksnis bija vairogu šķinda, šķēpu zva-1 dzēšana, bruņu cepuru zvanoņa un krūšu bruņu’ žvarksti, virvju čīkstoņa, riteņu darkšķēšana, pakavu dima un kau-1 jas ratu riba, kas mijas ar griezīgiem kaujas saucieniem no asinskārīgo Sarkanā zara bruņinieku mutēm, viņiem steidzot pretim eriniešiem,lai tos cirstu un kapātu gabalos.!

— Mūs tas nepavisam neuztrauc, — Mēve vienā mierā atbildēja. — Gan mūsu vīri pratīs viņus sagaidīt.

— Tad tu lem tos drošai nāvei, — Ferguss sacīja, — jo ne Erinā, ne Albā nav tāda spēka, kas varētu atturēt olsteS riešus, ja reiz tie iedegušies atriebes alkās.

Mēve, uzdzirdusi, ka olsterieši pulcējas Sleina kalnā, vēlreiz sūtīja Makrotu vērot, cik lielā skaitā tie ieradušies. !

Drīz vien vēstnesis bija atpakaļ ar ziņu par milzīgiem ļ ienaidnieka pulkiem, kas virzoties uz Sleina kalnu un ga« ■ tavojoties uzbrukumam.

— No gaismas svīdas līdz vakara tumsai tie plūst šurpu ļ vienlaidu straumē, kurai ne tuvu nav paredzams gals.

Viņš stāstīja par neskaitāmiem karapulkiem, kuriem esot j katram savs vadonis un īpašas krāsas kaujas tērps. Viņš i stāstīja par druīdu vienībām, par to, ka tie soļodami pace- ļ ļot acis pret debesīm, vērojot mākoņus un izkliedzot bur- ļ vju vārdus, kas sūta kara pērkonu pār ienaidnieka galvu.

Viņš stāstīja par dziednieka Fingina pulkiem, kur kat- ļ ram vīram esot savs īpašs ģērbs un pie jostas kulīte ar j zālēm un dziedniecības rīkiem. Mēve bija dzirdējusi, ka J Fingins esot gudrs un mācīts dziednieks, kuram tik vien , vajadzīgs, kā saredzēt dūmus no sirdzēja skursteņa, lai j pateiktu, kāda kaite to piemeklējusi.

Makrots pastāstīja arī par pulku, kas esot bruņots ar smagajiem ieročiem, tādiem kā ripojošiem cietokšņiem, un tā dēvētajiem kaujas riteņiem. Šos riteņus, viņš teica, ieve- ļ ļot ienaidnieka rindās, tā ka viņi izšķīstot uz visām pusēm . un esot spiesti panikā atkāpties.

Kamēr vēstnesis stāstīja Mēvei un Alilam par olsteriešu karavīru pulcēšanos Sleina kalnā, Kuhulins gulēja savā gultā, pie kuras olsterieši bija piesējuši viņu ar virvēm, lai atturētu no cīņas, kamēr viņš sadziedē ievainojumus. Uzzinājis, ka viņa ciltsbrāļi cēlušies cīņai, Kuhulins lika Loigam doties viņiem pretim un iesvelt viņds niknumu pret eriniešiem. Loigs tā arī izdarīja un, pastāstīdams par Kuhulina nevienlīdzīgo cīņu un Mēves nodevīgo rīcību, iedvesa olsteriešiem tādu cīņas sparu, ka daudzi jau pat nakts vidū tvēra pēc ieročiem, lai tūdaļ dotos pret Mēves

karapulkiem. Un tie, kuru telts ieeja bija vērsta pret aus-Iniiniem, kā stāsta, lauzušies ārā tieši uz rietumiem, lai nebūtu veltīgi jāzaudē laiks. Tieši tad Konora druldi un zintnieki teicās pienākušu olsteriešu laimīgo stundu, kad ,.iule ir visaugstāk pie debesīm un visas gravas un ielejas pielietas spilgti dzeltenas gaismas. Tad nu, sparīgi vicinot zobenus, ar kaujas saucieniem, kas stindzināja asinis, ol-sterieši devās cīņā pret eriniešiem.

Mēve lika iejūgt zirgus savos kaujas ratos, un ar ieročiem rokās, zelta diadēmu galvā, pār pleciem klaidā izlaistiem zeltainiem matiem dižā ķēniņiene savu karapulku priekšgalā lepni brauca pretim olsteriešiem.

Ferguss, Alils un Mēve ienira pašā cīņas burzmas vidū, lai uzmundrinātu Erinas vīrus un vadītu kauju. Trīs reizes viņi atspieda olsteriešus atpakaļ, taču ik reizi tie atguvušies no jauna uzbruka Mēvei un Alilam, kuru karapulki cīnījās ar negantu niknumu.

Tad Konors devās uz kaujas lauku, lai redzētu pats savām acīm, kādēļ viņa vīri tiek atspiesti atpakaļ, un sastapās vaigu vaigā ar Fergusu, savu niknāko ienaidnieku, kuram bija atņēmis ķēniņvalsti un, pazudinādams Usnaha dēlus, padarījis viņu par trimdinieku. Ferguss, nostājies sava vecā ienaidnieka priekšā, ar trim zobena cirtieniem ieskandināja Konora vairogu. Konora vairogs, kā allaž briesmu brīdī, sāka skaļi vaimanāt, un vīri no visām pusēm steidza aizsargāt ķēniņu. Taču Ferguss no jauna pacēla zobenu un abām rokām dzīrās dot pamatīgu cirtienu. Un cirtiens tik tiešām būtu bijis pamatīgs, jo Fergusa zobens bija nācis no Dūkņu zemes un vienmēr, kad tika pacelts pret ienaidnieku, izstiepās slaids kā varavīksne, un, kur vienu reizi tas bija cirtis, otru lāgu to darīt vairs nenācās. Bet tad Konora dēls Kormaks, kurš bija devies Fer-gusam līdzi trimdā un cīnījās kopā ar eriniešiem, redzēdams pret tēvu pacelto zobenu, no mugurpuses satvēra Fergusa rokas un lūdza raidīt šo cirtienu nevis pret Ko-noru, bet pret trim Mīta pakalniem, kas atradās turpat pa kreisi. Ferguss tā arī izdarīja un ar vienu ašu zobena cirtienu nošķēla tiem visiem trim virsotnes, un kopš tā laika tos dēvē par Trim Mīta nošķeltņiem.

Tikām Kuhulins, izdzirdis Konora vairoga saucienu, kā neprātīgs locījās un svaidījās savā gultā, cenzdamies atbrīvoties no valgiem, ar kuriem vīri bija viņu sasaistījuši. Viņš spēji palēcās un pārrāva visus valgus, aizsviezdams tos septiņdesmit jūdžu tālu no Konahtas, Viņa apsēji aiz-

lidoja līdz Klēras novadam un lubas līdz Olsterai. Brūces atvērās un sāka atkal asiņot.

Piecēlies no gultas, Kuhulins lūkojās pēc saviem ieročiem, lai dotos Konoram palīgā, taču nevienu no tiem nespēja atrast. Tad viņš satvēra savus cīņā sadragātos kaujas ratus un, pārmetis pār plecu, devās pretī eriniešiem,

Viņš tiecās iekļūt pašā cīņas mutuļa vidū un nokāva katru, kurš trāpījās ceļā, skaļā balsī saukdams Fergusu Makroju, lai tas nāktu un stātos viņam pretim.

— Fergus, nāc un stājies man pretim! — viņš saucaj — Ja nenāksi, zvēru, ka samalšu tevi miltos kā dzirnas nule novāktus graudus, es vazāšu tevi pa zemi kā lupatu, es žņaugšu tevi kā vīteņaugs koku, es metīšos tev virsū kā vanags putnēnam, es kulšu tevi kā pelavu maisu, es šaustīšu tevi kā viļņi krastā izmestu zivi.

Ferguss pagriezās un vaicāja, kurš gan tas esot, kas uzdrīkstoties viņam tā draudēt.

Tas esmu es, Fergus, — Kuhulins sacīja un atgādināja viņam abu norunu nekad neiet cīņā vienam pret otru.

— Tu esi solījies atstāt kaujas lauku, ja es būšu vienās brūcēs un asinīs. Kad tev nebija zobena, to darīju es.

Ferguss turēja savu solījumu un izlikās bēgam no Kubuliņa, un līdz ar viņu atkāpās viss viņa pulks — trīs tūkstoši lensteriešu. To redzēdami, arī mansterieši atvilka savus spēkus, un tad jau visi Erinas vīri pameta kaujas lauku un pāri kalnam bēga uz rietumiem. Uz vietas palika tikai Alila un Mēves pulks. Kuhulins bija devies cīņā ap dienas vidu, un, kad blāvā ziemas saule sliecās uz rietu, pēdējie eriniešu karapulki bija panikā atkāpušies.

Tad Mēve ar visvaronīgākajiem drosminiekiem nostiprinājās aizmugurē un vairākkārt atsita ienaidnieku, līdz pienāca ziņa, ka Kūlijas Brūnais vērsis, ko tā bija atņēmusi olsteriešiem, nogādāts pāri Sanonai un atrodas Konahtā.

Kuhulins stāvēja varenās Šanonas krastā Lensteras pusē, vērodams Mēves pēdējo pulku atkāpšanos, un viņa skatiens apstājās pie trim kalniem Konahtas pusē. Pasaucis Loigu, lai tas pasniedz viņa izdaudzināto zobenu Cirtēju cietspali, viņš tik plaši to atvēza, ka asmens skāra zemi aizmugurē, un, cirzdams no visa spēka, ar reizi nošķēla trīs kalnu galotnes, un vēl šobaltdien šie kalni tiek dēvēti par Atlonas Maoliniem jeb Atlonas strupeņiem. Un kopš tā laika ik reizi, ja kāds no rietumu krasta nosodoši saka: «Trīs Mīta nošķeltņi», Olsteras vīri var likt tam pretim: «Trīs Atlonas strupeņi».

Vēršu ciņa

Tonakt pirms Konora vadīto brukuma Mēve nolēma drošības labad aizsūtīt Brūno vērsi uz Konahtu. Uzticami dzinēji līdz ar grupiņu karavīru pašā nakts melnumā slepus devās ceļā un pa nomalām takām un stigām dzina vērsi līdz ar piecpadsmit telēm uz rietumiem. Ar gaismas svīdu viņi šķērsoja Sanonu un, saulei lecot, Kūlijas Brūnais vērsis, ieraudzījis pirmatnējo, mežaino apvidu, atmeta galvu un, vai nu aiz prieka par tā skaistumu vai sajūsmas par tā neparastumu, laida vaļā tik skaļu māvienu, ka tas kā pērkona dārdi nodunēja pāri visai Konahtai.

To izdzirdis, Alila Baltradzis pārstāja plūkt zāli un pacēla galvu, lai ieklausītos, jo vēl nekad neviens cits vērsis visā Konahtā nebija uzdrīkstējies iemauroties skaļāk par klusu, iemidzinošu «mū-ū-ū», ar kādu govs apošņā telēnu. Brūnais vērsis iebaurojās vēlreiz. Baltradzis uzspēra zemes gaisā, nikni atmeta galvu un kā plēsts metās uz Kru-ahanu, lai izdibinātu, kas tas par vērsi vai govi, kas tādā skaļumā uzdrīkstas baurot.

Mēves pils sargi, redzēdami uz cietokšņa vaļņa parādāmies vērsi, kurš šņāca un kārpīja zemi, saprata, ka tas nācis cīnīties ar Brūno vērsi, un tādēļ iecēla Briku par šķīrējtiesnesi. Briku bija plaši pazīstams ķildnieks, kas vienmēr mēdza salaist citus ragos, vadīdamies no ieskata, ka ķilda esot labāka par vientulību. Par viņu klīda arī tādas

runas, ka viņš esot nelietīgs blēdis, kas mēdzot apkrāpt gan draugus, gan ienaidniekus.

Tai rītā, kad bija nolikta cīņa, Brūnais vērsis tika iz* ļ dzīts Ai līdzenumā, un erinieši ieņēma vietas uz kalniem un pakalniem, lai noskatītos vēršu cīņā. Kad vērši ierau*® dzīja viens otru, tie palika stāvam un, ar milzīgajiem na-j giem kārpīdami zemi, spēra gaisā milzīgus velēnu ldun-j čus, kuri šņākdami griezās visapkārt, tā ka kļuva.tumšs kā negaisa laikā. Vēršu acis, tiem blenžot vienam uz otrujfl zvēroja kā ugunīgas lodes, vaigi un nāsis piepūzdamās šņāca kā plēšas. Tad tie drāzās viens otram virsū un lika galvas pretim, un sāka badīties. Pieres, sizdamās viena ; pret otru, klaukšķēja un dārdēja kā pērkona grandiem augstu kalnos. Tad Baltradzis iegrūda ragus Brūnā vērša ļ sānos, taču tas izrāvās un sāka vajāt Baltradzi, un Briku, * kurš metās starpā, tika notriekts no kājām un iemīts trīs-1 desmit pēdu dziļi zemē.

Tā augu dienu līdz pašam vakaram vērši badīja un va-1 jāja viens otru. Kad tumsā vairs it nekas nebija sare-ļ dzams, erinieši dzirdēja satracināto vēršu elšanu un šņā- ļ kuļošanu, soļu dimu un baurošanu. Cauru nakti tie cīnī-J jās pa visu Erinu — gan ziemeļos, gan dienvidos, gan austrumos, gan rietumos —, un zeme drebēja no vēršu auriem. Un visas tā dēvētās Vēršu ielejas, Vēršu aizas, 1 Vēršu kalni un Vēršu dambji savu nosaukumu ieguvušas , tieši tajā naktī, kad pa visu Īriju Kūlijas Brūnais vērsis 1 mērojās spēkiem ar Konahtas Baltradzi. Otrā rītā līdz ar gaismiņu erinieši, kas kopā ar Mēvi un Alilu bija pār- ļ laiduši nakti Kruahanas pilī, pamanīja vienu vērsi uz- J kāpjam uz cietokšņa vaļņa ar otru nodurto vērsi uz ra- ļ giem. Viņi metās ārā, lai redzētu, kurš kuru uzveicis. Un ; tad Ferguss skaļā balsī iesaucās:

— Viss viens, kurš vērsis kuru būtu uzveicis, mēs ne- : drīkstam liegt tam izbaudīt uzvaru, ne arī atņemt guvumu.

Bet, kad atklājās, ka tas ir Brūnais vērsis, kurš uzdūris uz ragiem Baltradzi, erinieši dzīrās tūdaļ nomaitāt to, lai atriebtos par Baltradža nogalēšanu.

Un tad Ferguss pa otram lāgam pacēla balsi:

— Tik tiešām, kad es jums saku, — ja cīņas guvums netiks atstāts Brūnajam vērsim un ja tam netiks atvēlēts mierīgi atgriezties savā zemē, tas, ko Brūnais nodarījis Baltradzim, būs tīrais nieks pret to asinspirti, ko es tūdaļ pat sarīkošu.

Tad Brūnais vērsis no visa spēka trīs reizes skaļi iebau-mjas, un erinieši pieklusa, baidīdamies, ka Ferguss var izpildīt šos draudus.

Pēc tam Brūnais vērsis pagriezās uz austrumiem, lai uzņemtu garo atceļu mājup. Bet, pamezdams Mēves ķēniņ-\ alsti, viņš nosvieda no ragiem Baltradža aknas un atstāja kaudzē pils priekšā guļam, un tā Kruahana dabūja savu nosaukumu «Cruac Aei», kas nozīmē «Aknu kaudze».

Nonācis līdz Sanonai, Brūnais vērsis apstājās pie brasla padzerties un izdzēra upi bezmaz līdz dibenam. Tad tas atkal sapurināja ragus, un zemē nokrita abi Baltradža gurni, uz laiku laikiem dodot šai vietai nosaukumu «Athlone» jeb Gurnu brasls.

Drīz pēc tam vērsis jau stāvēja kāda gaina galā Īrijas vidienē un nokratīja no ragiem pēdējās Baltradža atliekas, izkliezdams tās pa visu zemi, tā ka pakaļkāja nokrita Voterfordā, kas tika iesaukta par Pakaļkājas braslu, un ribas aizlidoja līdz pašai Dublinai, kuru nu dēvēja par Ribu braslu.

Pēc tam, uzņēmis ceļu uz ziemeļiem, Brūnais vērsis beidzot nonāca savā zemē, un, no jauna ieraugot dzimtos Kūlijas kalnus, spēja prieka un sajūsmas uzplūdā iedrāzās ļaužu pūlī, kas trāpījās ceļā, visus līdz pēdējam nogalinādams. Tad pagriezās vēl tālāk uz ziemeļiem un, sparīgi lēkšodams, iecirtās kāda varena kalna klinšainajā sānā, un tam no mutes izšļācās sarkani melnas asinis, un sirds pārplīsa, un Kūlijas Brūnais vērsis bija uz vietas pagalam.

USNAHA DĒLU LIKTENIS^1

(Trešais bēda vēstījums)

Tolaik, kad Kuhulina vārds bija visiem uz mēles un viņš tika dēvēts par visdižāko varoni no visiem Sarkanā zara bruņiniekiem, kādudien ķēniņš Konors Maknesa sēdēja Fedlimida, sava galvenā pasaku teicēja, namā pie dzīru galda. Un, kamēr galdam apkārt tika laisti dzērienu ragi un dziesminieki skandēja viesiem savas dziesmas, Fedli-mida sievai piedzima meita. Kad šī ziņa nonāca līdz dzīru zālei, druīds Katvads^2 cēlās kājās un pavēstīja, ka jaun-piedzimusī tapšot nosaukta par Derdri un būšot apveltīta ar neparastu skaistumu, un, cenzdamies pēc viņas labvēlības, ķēniņi un varoņi krustošot šķēpus un nogalināšot cits citu, un viņas dēļ Olsteru piemeklēšot nebaltas dienas, kas nesīšot postu un iznīcību.

— Šo meiteni vajag tūdaļ pat nomaitāt, — kāds jauns olsterietis ieteicās, dzirdēdams drūmo pareģojumu.

Bet Konors uz to atbildēja: — To darīt nav nekādas vajadzības, jo es nodošu viņu audzināt nomaļos kalnos, kur bez manis neviena sveša acs nekad neredzēs viņas skaistumu, un dienās viņa kļūs mana sieva.

Un tā nu Derdre tika noslēpta tālīnā kalnu mājoklī un nodota triju cilvēku — aukles, skolotāja un dziesminieces Lavarhamas gādībā* un nevienam nebija atļauts tuvoties

viņas mītnei, kuru reizumis apmeklēja vienīgi Konors. Tur I.iluos pilnīgā vientulībā viņa auga un pieņēmās skaistumā, līdz nāca jau līgavas gados.

Kādudien, skatīdamās ārā pa logu, Derdre redzēja savu iiidžutēvu sniegā dīrājam stirnu, no kā pagatavot viņai pusdienu cepeti. Kad stirnas asinis izplūda sniegā, kāds krauklis nolaidās zemē tās dzert.

— Lavarham, — Derdre uzbilda līdzās stāvošo dziesminieci, — es mīlēšu tikai tādu jaunekli, kam mati būs krauk|a spārna melnumā, vaigi asins sārtumā un āda sniega baltumā.

— Taisnību sakot, viens tāds karavīrs pašlaik ir Ko-nora pilssardzes pulkā, un tas ir Nasijs, Usnaha dēls, — Lavarhama teica.

— Ja tas ir tiesa, ak Lavarham, lūdzama atved viņu slepus pie manis, citādi es nonīkšu, viņu neredzējusi.

Un Lavarhama pačukstēja Nasijam par šo Derdres vēlēšanos, un viņš kādudien slepus devās uz viņas mājokli. Kad viņš tā tuvumā palika stāvam, meitene viegli aizslīdēja viņam garām, un, redzēdams viņas neparasto skaistumu, Nasijs noprata, ka tā nav neviena cita kā Derdre, kuru Konors noslēpis visu vīru acīm, baidīdamies no naida un sadursmēm, ko viņas daiļums varētu izraisīt.

Kamēr Nasijs raudzījās Derdrē, viņa sirds iedegās mīlestībā. Un Derdre noprata, ka karavīrs, kura mati bija kraukļa spārna melnumā un vaigi asins sārtumā, ir Nasijs, par ko Lavarhama bija stāstījusi un kam viņa jau bija atdevusi savu sirdi.

Nasijam Derdres skaistums bija laupījis valodu, un turklāt bailes no Konora dusmām liedza viņam atzīties mīlestībā. Bet Derdre šādu baiļu neizjuta, jo nekad nebija redzējusi tik daiļu jaunekli, un viņas sirds bija pilna mīlestības. Otru reizi pacēlis acis uz meiteni, Nasijs pārvarēja bailes no Konora un, piegājis viņai klāt, aicināja Der-dri bēgt kopā ar viņu, lai izvairītos no Konora dusmām. Viņi nolēma tūdaļ pat doties prom kopā ar Nasija brāļiem un pavadoņiem un meklēt patvērumu aiz Olsteras robežām tālu no ķēniņa Konora acīm.

Tad Nasijs ar skanīgu kaujas saucienu aicināja brāļus pie sevis. Kad brāļi izdzirda par abu jauniešu nodomu, viņi brīdināja Nasiju no Konora dusmām:

— Šādas rīcības dēļ tev uzbruks nelaime līdz ar ļaužu nosodījumu, kas tevi pavadīs visu mūžu.

Taču Nasija mīlestība bija stiprāka par brāļu bailēm, un, to redzēdami, tie vairs necentās viņu atrunāt, un tad visi trīs apspriedās un nolēma, ka kopā ar Derdri pametis Olsteru un stāsies kalpībā pie citiem Erinas ķēniņiem. To pašu nakti, sapulcinājuši ap sevi trīs reizes pa piecdesmit karavīru un tikpat lielu skaitu jaunavu un sievu, Usnaha dēli uzņēma ceļu uz dienvidiem, un Derdre, pateikusi ardievas Lavarhamai, devās viņiem līdzi. Ilgu laiku viņi klīda pa visu zemi bez savas pajumtes kā putni gaisā, lāgu lāgiem kalpodami dažādiem ķēniņiem, bet Ko-nora dusmas allaž sekoja viņiem pa pēdām, un pēdīgi neviens ķēniņš, ne augstmanis neuzdrīkstējās dot viņiem patvērumu aiz bailēm no dižķēniņa atriebības.

Beigu beigās pienāca diena, kad viņi bija spiesti atstāt Erinu un doties uz Skotiju, kur atrada mājvietu mežonīgās gravās, pārtikdami no tā, ko izdevās nomedīt. Pēc kāda laika trīs brāļi piedāvāja savus zobenus Skotijas ķēniņam, un tas labprāt pieņēma viņus kalpībā, jo bija dzirdējis daudz cildinošu vārdu par triju Usnaha dēlu — Nāsij a, Anles un Ardana — varoņdarbiem. Vairākus gadus viņi kalpoja Skotijas ķēniņam, gūdami ne mazums uzvaru cīņā pret viņa ienaidniekiem, bet kādudien ķēniņš ieraudzīja Derdri un sadomāja apņemt viņu par sievu. Nasijs, to dzirdēdams, iedegās dusmās, un jau kuro reizi visi četri atkal bija spiesti bēgt. Šoreiz viņi patvērās kādā vientuļā salā Rietumu jūrā.

Ķēniņš Ķonors kādudien sēdēja pie dzīru galda savā pilī Evinmahā. Vērodams dzīrotāju apkārt laisto vīna kausu un klausīdamies dziesminieku skandētās vārsmās, ķēniņš, kuram jau tuvojas vecums, domās atgriezās pagātnē, sava pasaku teicēja Fedlimida namā, kad šāda paša dzīru mielasta laikā tur tika saņemta ziņa, ka piedzimis bērns, ar dievišķīgu skaistumu apveltītā Derdre, kuras zaudējums vēlāk pārvērta viņa sirdi akmenī un laupīja viņam tik diženus vīrus ka Nasijs, Anle un Ardans, Domādams par viņiem, ķēniņš atcerējās dīvainās, nule saņemtās vēstis no Skotijas, — vēstis par vēl kādu ķēniņu, kurš uztīkojis apņem Derdri par sievu, kā arī ziņas par to, ka Usnaha dēli devušies jaunā trimdā uz kādu pamestu Rietumu jūras salu. Konorā uzbangoja senā greizsirdība, un viņš sāka kalt jaunus atriebības plānus. Un, paceldams savu valdnieka balsi pāri arfu un bungu skaņām, viņš pavēstīja visiem augstmaņiem un Sarkanā zara bruņiniekiem, ka esot piedevis Usnaha dēliem un gribot darīt viņiem to zināmu un atļaut atgriezties Olsterā,

- Lai sūtņi un ziņneši dodas pēc viņiem uz Albu, — Konors teica, — un viens no viņu vistuvākajiem draudiem — Kuhulins, Konals Kīrnahs vai Ferguss Makrojs — !,ii dodas ziņnešiem līdzi un svinīgi apsola Usnaha dēliem, Ka viņi bez bēdu var droši atgriezties dzimtenē.

Liels bija olsteriešu prieks par šiem vārdiem, un viņi jūsmīgi uzteica ķēniņu par tik augstsirdīgu piedošanu un Usnaha dēliem doto atļauju atgriezties Olsterā.

Konors, klausīdamies šajos vārdos, pārlaida ciešu, vērīgu skatienu visiem Sarkanā zara bruņiniekiem, kuri baudīja vīnu un medaļu, kausam ceļojot no rokas rokā. Viņa vanaga acs izvēlējās Fergusu Makroju, kurš bija tikpat augstsirdīgs, cik sirsnīgs un uzticīgs. Konors paklusām paaicināja Makroju sāņus un pavēlēja viņam steigšus doties uz Etines ezeru, kur Derdre ar Nasiju bija apmetušies, un pavēstīt Usnaha dēliem, ka ķēniņš tiem piedevis, un likt ar visiem pavadoņiem tūdaļ atgriezties Olsterā.

— Rīt pat dodies uz Etini un vispapriekš ved viņus uz Boraha cietoksni pie Ziemeļu jūras, un dod man savu goda vārdu, ka, alga viena, vai tā būtu diena vai nakts, kad Usnaha dēli atgriezīsies Erinā, viņi nedrīkst nedz apstāties, nedz arī kur apmesties, pirms nav stājušies manā priekšā Evinmahā.

Ferguss deva vārdu, ka darīs, kā vēlēts, un pameta dzīru namu, lai postos ceļam un mazā tumsiņā atstātu Olsteru. Tad Konors pasauca Borahu, Antes dēlu, un, paaicinājis sāņus no dzīru galda, lika viņam tūdaļ atgriezties savā ziemeļu cietoksnī un savīkšt dzīres par godu Fergusam, kad tas ar Usnaha dēliem atkal spers kāju uz Erinas zemes.

— Rīko šīs dzīres it kā par godu man, — Konors teica, — bet beigu beigās veltī tās Fergusam, un viņš neliegsies palikt uz tām, jo stingri turas pie ieskata, ka šādās reizēs neklājas atteikties.

Nu Konors, būdams pilnīgi drošs, ka Usnaha dēli atgriezīsies Evinmahā bez sava sarga un aizstāvja Fer-gusa, par jaunu sēdās pie dzīru galda, un neviens vairs nespēja turēt viņam līdzi līksmē un medalus kausa tukšošanā.

Kad Ferguss ieradās Rietumu salā, kur zināja mītam Usnaha dēlus, viņš raidīja tai pāri varenu saucienu, un to dzirdēja Nasijs ar Derdri, kuri medību būdā tobrīd spēlēja šahu.

— Tas ir Erinas vīra sauciens, — Nasijs bilda,

Derdre gan pazina Fergusa balsi, taču sacīja:

— Tas ir Albas vīra sauciens, — jo baidījās no Konora atriebības un negribēja, ka Nasijs ar brāļiem jebkad vispār atgrieztos Erinā.

Ferguss otrreiz pacēla balsi, un Nasijs atkal ierunājās:

— Tas ir Erinas vīra sauciens.

— Nē, nepavisam, — Derdre atbildēja. — Spēlēsim vien tālāk, jo vari man ticēt, ka tas nav vis Erinas, bet Albas vīra sauciens.

Tad Ferguss pacēla balsi trešo reizi, un Nasijs ar brāļiem vairs nešaubījās, ka tas patiešām ir Fergusa sauciens. Nasijs sūtīja Ardanu Fergusam pretim un lika atvest viņu šurp. Ardans atveda Fergusu pie Derdres un Nāsij a, un tie viņu sirsnīgi sagaidīja un vaicāja pēc vēstīm no Erinas.

— Es nesu ziņu, ka Konors jums ir pilnībā piedevis un aicina jūs atgriezties Olsterā, — Ferguss teica. — Esmu devis Konoram goda vārdu, ka ņemšu jūs savā apsardzībā, un, tā kā allaž esmu bijis jums uzticīgs draugs, jūs varat būt pilnīgi droši, ka tikmēr, kamēr būšu jums sargos, jums netiks nodarīts nekāds ļaunums.

— Paliksim vien tepat Albā, kur esam, — Derdre sacīja un minēja visus iespējamos ieganstus, lai atturētu Us-naha dēlus no ceļa. Kad Nasijs ar brāļiem tomēr dzīrās paklausīt Fergusam, viņa izstāstīja tiem savu sapni:

— Pagājušo nakti sapnī es redzēju trīs putnus. Tie bija atlidojuši no Evinmahas un knābjos tiem bija trīs medus lāses. Šīs medus lāses tie atstāja mums, bet paņēma līdzi trīs lāses mūsu asiņu.

Brāļi lūdza, lai Derdre šo sapni iztulko, un tad viņa tiem paskaidroja, ka trīs medus lāses esot Fergusa atnestās viltus vēstis par Konora labvēlību un piedošanu. Un trīs asins lāses esot trīs Usnaha dēli, kurus Konors gribot pievilt un apmānīt.

Ferguss, to dzirdēdams, teica, ka devis vārdu apsargāt Usnaha dēlus un esot gatavs aizstāvēt viņus kaut vai pret visiem eriniešiem.

— Mēs to zinām un tālab dosimies tev līdzi, — Nasijs teica. Un es apsargāšu katru jūsu soli līdz pat Konora pils vārtiem, — Ferguss sacīja.

Usnaha dēli tūdaļ saposās ceļam un, nodevuši sevi Fergusa apsardzībā, līdz ar Derdri devās uz rietumiem pāri jūrai uz Erinu.

Kad Usnaha dēli sasniedza Erinas krastus, Borahs iz-n.ira pretim apsveikt un sagaidīt viņus, un, izpildot Ko-nora slepeno pavēli, ielūgt Fergusu uz dzīrēm, ko teicās 11kojām viņam par godu.

— Un tu nedrīksti atteikt, — Borahs piemetināja, — jo esi allaž stingri turējies pie ieskata, ka šādu ielūgumu neklājas noraidīt, un tas nekad nav bijis uz labu, ja karavīrs rīkojas pret saviem ieskatiem.

Ferguss, to dzirdēdams, pārlieku saskuma. Viņš zināja, ka, pieņemdams uzaicinājumu, būs spiests laist Usnaha dēlus tālākā ceļā bez savas solītās aizsardzības. Bet tie nevarēja arī gaidīt, līdz dzīres būs galā, jo viņš bija devis ķēniņam vārdu, ka tie ceļā nedz apstāsies, nedz arī ko iebaudīs, iekams nebūs sasnieguši Evinmahu.

Netikdams gudrs, ko īsti darīt, Ferguss vaicāja pēc padoma Nāsij am.

Un tad ierunājās Derdre:

— Ja tu dzīru dēļ pametīsi Usnaha dēlus, tev par to nāksies dārgi samaksāt.

— Es viņus nepavisam netaisos pamest, — Ferguss atbildēja, — jo sūtīšu viņiem līdzi sargos savus dēlus Ilanu Krietno un Bini Nežēlīgo.

To dzirdēdami, Usnaha dēli apskaitās un teica, ka turpmāk paši būšot sev sargi un paļaušoties uz saviem ieročiem, un tūdaļ uzņēma ceļu uz Evinmahu. Hans Krietnais un Bine Nežēlīgais gāja viņiem līdzi. Derdrei vairs nebija ne mazāko šaubu, ka Usnaha dēli atvilināti uz Īriju, lai tiktu nogalināti, un viņa lūgšus lūdzās un centās viņus pierunāt, lai dodas nevis uz Evinmahu, bet pāri jūrai uz kādu salu un paliek tur līdz tam laikam, kamēr Ferguss būs izdzīrojies un pats varēs aizvest viņus pie Konora. Fergusa dēli atbildēja, ka būšot tikpat krietni sargi kā viņu tēvs un ka viņu apsardzībā Usnaha dēli varot būt droši. Taču Derdre visu ceļu nerimās žēloties, atkal un atkal brīdinot Nasiju:

Sai naktī ar skumjām man pārpilna sirds,

Bažas un sirdēsti mani grauž,

Jo Usnaha dēli treji

Tic visam, ko naidnieks tiem pauž.

Bet Nasijs teica, ka neesot iegansta baidīties, jo. viņš paļaujoties uz savu uzticamo draugu Fergusu un labi zinot, ka Ferguss nebūtu devies uz Skotiju, lai viņu ar brāļiem vestu pretī nāvei.

Kad viņi tuvojās Evinmahai, Derdre redzēja asiņainu mākoni savelkamies pār Nāsija galvu un vēlreiz lūdza viņu neiet uz Konora pili:

— Tad labāk dosimies uz Dīlgana cietoksni, uz Kuhu-lina mājvietu, un paliksim tur, kamēr Ferguss vēl dzīro. Vai arī lūgsim Kuhulinu ceļā par sargu.

Taču Nasijs par jaunu mierināja Derdri un teica, ka neesot iemesla bažīties, jo kopā ar viņu esot paši drosmīgākie karavīri.

Kad viņi tuvojās Evinmahai, Derdre sacīja Nasijam:

— Ja Konors aicina tevi namā, kur mīt viņš pats līdz ar galma ļaudīm un augstmaņiem, tad viņam padomā nav nekas ļauns, bet ja sūta tevi uz Sarkanā zara bruņinieku namu, tad zini, ka viņš grasās tev atriebties.

Bet neviens nelikās dzirdam Derdres brīdinājumu, un trīs Usnaha dēli drošiem soļiem piegāja un skaļi pieklaudzināja pie ķēniņa pils vārtiem. Vārtsargs padeva Kono-ram ziņu, ka Usnaha dēli esot ieradušies un ārpusē gaidot. Konors apvaicājās kalpotājiem, vai Sarkanā zara bruņinieku namā ēdienu un dzērienu esot papilnam. Kalpotāji atbildēja, ka ar ēdieniem un dzērieniem, kas pagatavoti, varētu pamielot piecus Olsteras karapulkus.

— Tad vediet Usnaha dēlus uz turieni, — Konors teica.

*— Ak Nāsij, bēgsim, kamēr vēl laiks, pirms Konora atriebība nāk pār mums, — Derdre, to dzirdēdama, sacīja.

Bet tad atkal ierunājās Ilans Krietnais, Fergusa dēls:

— Pārlieku daudz tu prasi no mums, jau priekšlaikus mudinādama gļēvulīgi bēgt, kad neviens i nedomā pacelt roku pret mums. Paklausīsim Konora aicinājumam un iesim uz Sarkanā zara bruņinieku namu!

— Tik tiešām, iesim uz bruņinieku namu, — Nasijs piebalsoja un pats pirmais devās uz priekšu.

Kad Usnaha dēli nu atradās Konora paspārnē, viņus aprūpēja neskaitāmi kalpotāji un viņiem priekšā tika celti vissaldākie vīni un visgardākie cepeši. Bet Derdre ar Usnaha dēliem neņēma mutē ne miltumiņa, jo bija bezgala noguruši no garā ceļa pāri Ziemeļu jūrai. Tad Nasijs teica, ka gribētu spēlēt šahu, un lika atnest šaha galdiņu.

Pēc kāda laika Konors pasauca Derdres veco aukli La-varhamu un sūtīja viņu paraudzīties, vai Derdre vēl aizvien ir tikpat daiļa, vai arī laiks un bēguļotāju dzīve svešatnē izdeldējusi viņas skaistumu, kāds kopš pasaules radīšanas nebija piemitis nevienai citai sievietei.

I .ivarhama darīja, kā vēlēts un devās uz Sarkanā zara l»i tini nieku namu, kur Derdre ar Nasiju tobrīd spēlēja

111n. Ieraudzījusi tos abus līdz ar Ardanu un Anli, viņa l/1>Iūda asarās, jo Nasijs ar Derdri un abi Nasija brāļi viņai bija tuvi kā pašas bērni, un viņa zināja, ka Konors ■ avā sirdī perina neģēlīgu atriebību.

Silti un sirsnīgi noskūpstījusi visus, Lavarhama sacīja Usnaha dēliem:

— Tas, mani mīļie, nav prāta darbs, ka, atrazdamies Konora varā, jūs turat pie sevis dārgakmeni, kuru uztī-kojis pats ķēniņš.

Tad viņa ieteica Fergusa dēliem noslēgt un aizbultēt visas durvis un logus, un gatavoties cīņai, lai aizstāvētos. Pēc tam Lavarhama skumīgi atvadījās un devās atpakaļ pie Konora.

— Es nesu tev sliktas vēstis, ak ķēniņ, — viņa bilda, atgriezusies Konora namā. — Raugi, Derdres augums un vaibsti, kas darīja viņu par visdaiļāko sievieti zemes virsū, ir visnotaļ pārvērtušies, un viņa zaudējusi savu skaistumu.

Kad Konors to izdzirda, viņa nīgrums un dusmas pagaisa un viņš lika piepildīt savu vīna kausu un tukšoja to kopā ar augstmaņiem. Bet tad viņa galdam gāja garām kāds vīrs, kura tēvam Nasijs bija atņēmis dzīvību, un Konors atkal iedegas atriebībā. Zinādams, ka šis vīrs, vārdā Trendhorns, ir zvērināts Nasija ienaidnieks, viņš paaicināja to pie sevis un lūdza doties uz Sarkanā zara bruņinieku namu un atnest viņam sīkākas ziņas par Derdri. Kad Trendhorns aizgāja, viesi apklusa, jo nu viņiem bija pilnīgi skaidrs, ka Konoram ir padomā atriebība. Atradis durvis aizbultētas, Trendhorns šaudījās no viena loga pie otra, bet tie bija tik cieši aizdarīti, ka viņš nespēja it neko saredzēt. Tad viņš pavērās augšup un pamanīja mazu lodziņu zem jumta dzegas, un, uzrāpies augšā, ieraudzīja Derdri un Nasiju spēlējam šahu. Neviļus pametusi skatienu uz šo lodziņu, Derdre redzēja Trendhorna melno, glūnīgo aci. Viņa novērsās, izlikdamās, ka nav neko manījusi, taču paguva pieskarties Nasija rokai, kad tas pārbīdīja savu šaha figūru. Arī Nasijs pavērās augšup un, saskatījis Trendhornu, pakampa šaha figūru, un ar tādu spēku trieca pret lodziņu, ka izsita savam naidniekam aci.

Trakās dusmās un niknumā Trendhorns skrēja atpakaļ pie Konora un pavēstīja, ka Derdres daiļums vēl aizvien esot nepārspēts, beigās vēl piemetinādams: — Un, kad viņa tur sēž starp trirn Usnaha dēliem, tie izturas tik lepni kā ķēniņi, un Nasijs ar Derdri pie sāniem šķietas esam pats pasaules valdnieks.

Briesmīgā neapvaldāmā greizsirdībā Konors nu savāca pulciņu algotņu, jo viņa dēļ neviens olsterietis nebija ar mieru pacelt roku pret Usnaha dēliem, un pavēlēja uzbrukt bruņinieku namam un saņemt ciet Nasiju un viņa brāļus. Algotņi darīja, kā vēlēts, un no visām pusēm uzbruka bruņinieku namam, taču, būdami vairāk nekā piecdesmit vīri pret Nasiju ar abiem brāļiem un diviem Fergusa dēliem, tomēr netika šī nama sienām tuvāk par bultas šāviena attālumu. Tad viņi meta mieru, bet tumsas aizsegā atlavījās atpakaļ un, sastiepuši visriņķī namam iekuru un sausu žagaru saišķus, mēģināja to aizdedzināt.

Tad Bine ar pavadoņiem izmetās ārā un, noslāpējuši liesmas, lielu skaitu uzbrucēju apkāva, bet pārējos padzina. Konors, redzēdams, ka uzbrukums nav izdevies, uzaicināja Bini uz sarunām un, lai viņu piekukuļotu, piesolīja brangu zemes gabalu, ja viņš būtu ar mieru pamest Usnaha dēlus. Bine pieņēma šo piedāvājumu un nekrietnā kārtā lauza Usnaha dēliem doto vārdu.

Tad Konors savāca vēl vienu algotņu pulku un lika par jaunu uzbrukt bruņinieku namam. Bet Fergusa otrs dēls Hans, gaužām apkaunots par brāļa nodevību, stājās algotņiem pretim un, vairumu apkāvis, pārējos ar kaunu piespieda bēgt.

Nu Konors apbruņoja savu dēlu Fiahu ar paša izvēlētiem ieročiem un raidīja cīņā pret Ilanu. Neganti sīva bija šī cīņa, taču Hans pēdīgi pārspēja Fiahu, kurš bija spiests patverties zem tēva vairoga, kas vaidēja, ja tā īpašniekam draudēja briesmas. Vairoga vaidus izdzirda spēkavīrs Ko-nals Kīrnahs, kurš mita Olsteras dienvidos, un, domādams, ka ķēniņš briesmās, ar ieročiem rokās steidza tam palīgā. Pat nepaskatījies, kas īsti ir pretinieks, Konals deva Hanam nāvējošu cirtienu.

— Tu esi gaužām alojies, Konal, nokaudams Hanu, savu draugu, kurš cīnījās, lai aizsargātu Usnaha dēlus no Ko-nora neģēlīgās atriebības, — Hans, zaudēdams spēkus, izdvesa.

Konals, pārlieku sagrauzts un nikns tālab, ka pacēlis roku pret Ilanu, nocirta Fiaham galvu un atstāja cīņas lauku. Juzdams, ka pēdējais brīdis ir klāt, Hans iemeta savus ieročus bruņinieku namā un uzsauca Nāsijam, lai turas kā vīrs.

I ris Usnaha dēli nu nolēma stāvēt sardzē katrs trešo •I i|n nakts. Kad Konora algotņi tumsā atsāka uzbrukumu, nl.'ins iznāca no bruņinieku nama un, varonīgu vīru atļūk,tīts, padzina viņus. Pēc tam brāļi ar atlikušajiem vī-i i'»in nolēma atstāt bruņinieku namu un doties uz kādu ilmšāku vietu. Un, sastiprinājuši vairogus kopā, Usnaha • li’li paslēpa Derdri starp tiem un pāri nocietinājumiem i lauzās brīvībā, nogalēdami trīssimt uzbrucēju.

Konors, redzēdams, ka viņa algotņi sakauti, aizsūtīja vēstnešus pie Usnaha dēliem un lika priekšā saderēt mieru, un piesolīja uzņemt viņus Sarkanā zara bruņinieku pulkā, |a viņi nolikšot ieročus un padošoties.

Usnaha dēli, tam noticēdami, nolika ieročus un devās pie ķēniņa, lai apliecinātu savu padevību. Bet, kolīdz Ko-uors ieraudzīja brāļus bez ieročiem, tas pavēlēja viņus satvert un sasaistīt un skatījās pēc kāda olsterieša, kas no brīvas gribas apņemtos nomaitāt viņus. Bet neviens pats nebija ar mieru īstenot šo ķēniņa atriebības darbu. Taču starp algotņiem bija kāds vīrs, Norvēģijas ķēniņa dēls Mane Sarkanāroka, kura tēvs un divi brāļi bija krituši no Nasija zobena, un viņš pieteicās nomaitāt Usnaha dēlus.

— Es stāšos pirmais zem zobena asmens, — Ardans bilda, negribēdams redzēt savus brāļus mirstam.

— Nē, labāk es, — Anle sacīja.

— Mirsim visi reizē no viena cirtiena, — Nasijs ieteica, — lai nevienam no mums nebūtu jāredz savu brāļu no-galēšana.

Tad Nasijs paņēma savu jūras dieva Mananana Maklīra doto zobenu, kas art vienu cirtienu padarīja darāmo, un pasniedza to Manem Sarkanajairokai. Pēc tam Nasijs, Anle un Ardans nolaida galvas uz bluķa.

Un Mane pacēla zobenu un vienā vēzienā nocirta tās.

Derdre, to redzēdama, nometās uz ceļiem viņiem līdzās un sāka gauži vaimanāt. Tad noslīga blakus Nasijam un slēdza acis uz mūžu.

KUBULIŅA NĀVE

Veselus septiņus gadus pēc kara, kurš bija izcēlies Kū-lijas vēršu dēļ un kurā Kuhulins ar olsteriešiem sakāva Mēves karapulkus, viņa ne reizes vairs nepacēla roku pret Olsteru. Bet lielmanīgā ķēniņiene nespēja aizmirst to kaunu, ko Kuhulins bija licis viņai piedzīvot, viens pats visu garo ziemu aizturēdams viņas karapulkus un aizcirzdams tiem ceļu uz Olsteru, kad neviens olsteriešu karavīrs nebija spējīgs pacelt šķēpu pret viņu. Mēve zināja arī to, ka tikām, kamēr Kuhulins ir dzīvs, viņa nemūžam neiespēs uzveikt savus senos ziemeļu ienaidniekus. Tālab viņa sāka prātot, kā Kuhulinu nomaitāt.

Vispirms viņa sapulcināja visus Kuhulina ienaidniekus, tiklab tos, kuru tēvi vai brāļi bija krituši no Kuhulina rokas, kā arī tos, ko māca skaudība un nenovīdība par viņa vai Olsteras panākumiem. Viņa slepus izsūtīja vēstnešus pa visu zemi, lai tie uzmeklētu Kuhulina nedraugus un sājķtu gumdīt uz atriebību, piesolot jo bagātīgu atalgojumu katram, kurš palīdzētu dabūt viņu pie malas.

Bez šiem mirstīgajiem, kas gatavojās piedalīties Mēves iecerētajā atriebības darbā, pieteicās arī seši zintnieka Ke-latina bērni, kuru tēvu līdz ar divdesmit septiņiem dēliem Kuhulins tika nogalējis, cīnīdamies pret Mēves karapulkiem. Tie bija seši pretīgi knirpji — trīs dēli un trīs meitas, ko Kelatina sieva ar reizi bija laidusi pasaulē, līdzko uzzinājusi, ka Kuhulins nonāvējis viņas vīru, Sos kroplī-i " , derdzīgos radījumus Mēve pieņēma audzināšanā savu im i ķu īstenošanai un paturēja pie sevis, kamēr tie paminās un varēja doties pasaulē. Tad ķēniņiene sūtīja viņus 11/ austrumiem, uz Babiloniju, uz Albu un daudzām citām

•Miiēm apgūt burvju mākslu un zintes, kas līdzētu nomai-i d Kuhulinu. Skolojās viņi no gaismas līdz tumsai pie \ i slavenākajiem austrumu zintniekiem un pat devās uz kaismīgo zemzemes valstību pie Vulkāna. Vulkāns izkaldināja viņiem trīs šķēpus, trīs zobenus un trīs dūčus. Ta-|os viņš iekala visu ļaunumu, nežēlību un indi, kādu zināja, un šie ieroči bija tik nāvējoši, ka spēja uz vietas no-r.alināt, ja tikvien kā pieskārās pretiniekam un laupīja tam vienu lāsīti asiņu.

— Ņemiet šos ieročus un glabājiet labi, — Vulkāns sarija Kelatina bērniem, — jo trim ķēniņiem lemts no tiem krist, un viens no viņiem būs spēkavīru ķēniņš, visdižākais no visiem varoņiem, visdrosmīgākais no visiem ķēniņiem, kurš vēl savu mūžu nav ticis uzvarēts, tas, kura roka cērt stingri un droši, cildenais jauneklis, tā dēvētais Olsteras Suns.

Ar griezīgi ņerkstošiem sajūsmas kliedzieniem kroplīgie radījumi sēdās austrumvēja klēpī un devās garajā ceļā uz Erinu, līdz Sameina svētku laikā^1 nolaidās Kruahanā uz Mēves pils platajiem vaļņiem.

Mēve, ieraudzījusi savus sešus pretīgā izskata pakalpiņus, atdarīja logus un aicināja viņus iekšā. Ar lielu patiku ķēniņiene klausījās viņu stāstījumā par septiņiem mācību gadiem pie austrumu zintniekiem. Viņi pavēstīja Mēvei, ka protot pārvērst rudens vēja pūstas lapas un sauju siena smelknes par uzbrūkošiem karapulkiem, radīt šķietamus dūmus un ugunsgrēkus, kuriem cauri skan kaujas troksnis un kņada, un rēnā vasaras dienā uz sausās zemes uzburt milzīgu vētras plosītu jūru, kas draud aprīt it visu savā priekšā. Tad viņi izvilka no apmetņu apakšas nāvējošos dūčus, šķēpus un zobenus, ko Vulkāns bija izkalis, parādīja tos Mēvei un pastāstīja, ka pēc pazemes kalēja vēlējuma ar katru no tiem esot lemts nogalēt ķēniņu, tai skaitā arī nelietīgo slepkavnieku, konahtiešu cirtēju un kāvēju Olsteras Suni.

— Tās ir tiešām labas vēstis, — Mēve teica. *— Tad tikai ejiet un nogaliniet viņu.

Seši kverpļi atkal sēdās vēja klēpī un, nonākuši Olsterā, izokšķerēja katru pili un cietoksni, līdz atrada Kuhulinu,

kurš tobrīd bija apmeties savā mājoklī Dīlgana cietoksni kopā ar Eviru, savu sievu. Ieraudzījuši viņu, šie neradi-jumi tūdaļ pat piebūra visu Kuhulinam piederošo Muirtev-nes zemi ar dūmiem, cīņu un kara trokšņiem, ieroču šķindu, zirgu zviedzieniem un sievu kliedzieniem un vaimanām, lai izaicinātu Olsteras spēkavīru uz cīņu par sava novadu aizsargāšanu.

_ Bet, redzot Kelatina pēcnieku pestelības, Kuhulina sieva Evira, druīds Katvads, Kuhulina tuvākā karabiedra Ko-nala Uzvarētāja sieva Niāve un visi pārējie draugi sanāca kopā un lūdza, lai viņš neejot tīšuprāt nāvē un nepadodoties kaujas skatu un trokšņu aicinājumam, jo tas viss esot vieni vienīgi māņi un ienaidnieka burvestības. Draugi pierunāja Kuhulinu doties viņiem līdzi uz Defa ieleju Done-galā, kur šīs skaņas un vilinājumi nespēšot viņu aizsniegt. Šaja klusajā vientuļajā ielejā tie vadīja dienas kopā ar viņu, un Ķuhulins Niāvei svēti nosolījās bez viņas atļaujas neatstāt šo vietu. Draugi dziedāja dziesmas un spēlēja liegas melodijas, kas sniegtu viņam mierinājumu un līdzētu rast aizmiršanos, spēlēja šahu un stāstīja senas teiksmas, tādā kārtā patīkami pavadot laiku un gaidot, kad Kelatina bērnu burvju vara izbeigsies. Jo, raugi, Kuhulina draugiem it labi bija zināms, ka šīm burvju ainām un parādībām pēc trim dienām ir jāpagaist.

Tostarp seši ļaunie gari, saprazdami, ka noliktās trīs dienas drīz iztecēs, vēja nesti traucās pāri visai Olsterai, lai sadzītu rokā Kuhulinu. Tie ielūkojās katrā ielejā un meža skupsnā, kur domāja viņu esam paslēpušos, taču no Kuhulina nebija ne miņas, līdz trešajā dienā viena no Kelatina meitām uzlaidās uz paša augstākā mākoņa, no kura bija pārredzama visa Olsteras zeme. Šaudīdama acis riņķī un apkārt, viņa izdzirda tādas kā lautas skaņas un skanīgus meiteņu smieklus vistālākajā miglas aizvilktajā nostūrī. Tūdaļ pārvērtusies par kraukli, viņa šāvās taisnā ceļā uz vientuļo ieleju. Kalnu ieplakā viņa ieraudzīja skaistu vasaras pili un saules pielietajā pils dārzā Kuhulinu sēžam starp muzikantiem, dejotājiem un dziesminiekiem.

Tad viņa vēlreiz mainīja savu izskatu, pārtapdama par Niaves kalponi. Šādā izskatā viņa iejuka to cilvēku pulkā, kas bija sanākuši ap Kuhulinu, pasauca savu pavēlnieci sāņus un it kā aiz kāda svarīga iegansta aizsūtīja uz tuvīno mežu, un ar gudru ziņu lika tur apmaldīties. Pēc tam, pati pieņēmusi Niāves izskatu, viņa devās pie Kuhu-

Him ar vēsti, ka viņa zemē iebrukuši erinieši, kas tobrīd ilnl/.Inot Dīlgana cietoksni un dzenot prom viņa lopus un i uiampulkus, un lūdza Kuhulinu steigties, kamēr vēl i nl s, un patriekt ienaidniekus no Olsteras.

Ķuhulins ar rāvienu pielēca kājās un, tverdams pēc iero-. lem, pavēlēja Loigam, savam kaujas ratu braucējam, jūgt Irgus kaujas ratos. Draugi apstāja Kuhulinu un lūdzās, i ii viņš paliek uz vietas un neļaujas apmānīties, turklāt .liuīds Katvads droši zināja teikt, ka Ķuhulins uz visiem l likiem atbrīvotos no Kelatina bērnu pestelībām, ja nogaistu vēl tikai vienu dienu un nepadotos burvju ainu vilinājumam. Bet Ķuhulins kā apmāts rāvās uz cīņu, jo bija visnotaļ pārliecināts, ka ienaidnieks tiešām posta viņa zemi un ka viņam jāsteidz to aizsargāt. Un viņš izrāvās no draugu pulka.

Tad Ēvira piesteidzās viņam klāt un lūdza, lai viņš neļaujoties maldināties.

— Šie rēgainie karapulki, ko tu redzi visapkārt pils vaļņiem, nav nekas cits kā sausas, vēja dzītas rudens lapas.

Bet Ķuhulins lūdza Ēviru nestāties ceļā viņam lemtā likteņa gribai.

— Slava dzīvo arī pēc nāves, — viņš sacīja, — un mana dzīve nebūtu it nekā vērta, ja tiktu pirkta par mana negoda cenu. Jo, raugi, mans gods būtu visnotaļ aptraipīts, ja es šobrīd neietu cīņā par Olsteras aizstāvēšanu.

Tad Loigs gāja iejūgt Kuhulina zirgu, Dižo Sirmi, taču tas neparko nedevās rokās nedz viņam, nedz arī Kuhulinam, un pēdīgi, kad viņi to notvēra, tam nobira lielas, asiņainas asaras. Un vēl viena likteņa zīme bija tā, ka, Kuhulinam ielecot kaujas ratos, visi ieroči izsprāga no savam vietām un žvārkstēdami nokrita viņam pie kājām. Loigs, to redzēdams, nobālēja.

Ķuhulins traucās uz dienvidiem, un viņam šķita, ka redz neskaitāmus ienaidnieka pulkus verdžu verdzēm stājamies kaujas ierindā, un ieroču šķinda un žvadzoņa, kas skanēja visapkārt, darīja kurlas viņa ausis un apmigloja prātu. Viņam šķita, ka saskata Evinmahas pili milzīgu liesmu mēļu un dūmu mākoņu aizsegā, kā arī degošo Ēviras līķi, kas bez galvas tiek nomests viņam pie kājām. Citubrīd viņš viedēja savu Dīlgana cietoksni ar uguns apņemtiem torņiem, no kuriem kliegdamas un vaimanādamas metas ārā izmisušas sievietes. Un it visur viņš redzēja Erinas

vīrus dedzinām, postām un slepkavojam, un neviena rok.i necēlās viņus aizkavēt.

Tā viņi nonāca pie nelielas upes. Kāda jaunava, nonu*' tusies uz ceļiem, pie brasla mazgāja karavīra drānas, un upes ūdens bija sarkans no asinīm. Ieraudzījusi Kuhulinn, jaunava izvilka no ūdens un pacēla uz augšu asinīm ap traipītas krūšu bruņas. Uzmetis skatienu, Kuhulins saprata, ka tās ir viņējās.

— Kas ir šī jaunava? — viņš vaicāja savam kaujas ratu braucējam.

— Ak Kuhulin, tā ir likteņsūtne, — Loigs atbildēja. — Viņa ir karadieves meita un mazgā to karavīru veļu un bruņas, kuriem lemts visā drīzumā mirt. Griezīsimies apkārt, ak Kuhulin, kamēr vēl laiks, jo tas šķietas esam tavs zobens un tavas bruņas, no kā ūdens sārtojas asinīm.

Bet Kuhulins uz to atbildēja:

— Esmu gatavs nolikt galvu uz karadieves altāra, ja tikai varētu atsākt eriniešu vajāšanu un izdzīt viņus no Olsteras zemes.

Kuhulins lika braukt tikai uz priekšu, līdz uzdūrās ienaidnieka karadraudzei, ko Mēve bija sapulcinājusi netālu no robežas, lai vestu uzbrukumā uz ziemeļiem. Trīs reizes viņš cirtās cauri eriniešu rindām, apkaudams tos pa labi un pa kreisi un atstādams līķus veselām kaudzēm abpus kaujas ratu ceļam. Tad viņš ķērās pie sava dižgā-jiena un, kaujas ratiem dārdot un šķēpu asmeņiem zibot, triecās iekšā ienaidnieka pulkos un tik ilgi dragāja viņu kaulus, ka tie palika izkliesti pa visu plašo Muirtevnes līdzenumu kā smiltis jūrā vai zvaigznes ziemas naktī pie debesīm. Un kaujas ratu riteņi un zirgu pakavi mala viņus kā dzirnakmens krusas graudus.

Divas reizes Kuhulina negantais uzbrukums atspieda eriniešus atpakaļ. Divas reizes Erks, Karpres dēls, par jaunu saliedēja viņu rindas. Tad Kuhulins kā pats dievs ar balti nokaitētu zobenu rokās, zirgiem dvešot uguns liesmas, pa trešam lāgam uzbruka eriniešiem, un šoreiz viņi ņēma kājas pār pleciem, un nedz Erks, nedz Luga, nedz Kūrojs — Kuhulina vissīvākie pretinieki — nespēja viņus atturēt. Bet, kad Kuhulinam uzvara jau bija bezmaz rokā, no padebešiem pēkšņi atskanēja šerminošs troksnis, un, baismīgi spiegdami, kaujā iesaistījās seši Kelatina bērni. Tie iegrūda Erkam, Lugām un Kūrojam rokās Vulkāna nāvējošos ieročus un lika viņiem nogalēt pretinieku.

Erks pakampa nāves ieročus un apcirtās ar seju pret Ivuliulinu. Tad rūpīgi nomērķēja un svieda saindēto šķēpu.

I ri aizslīdēja Kuhulinam garam un ieurbās dziļi krūtis viņa uzticamajam kaujas ratu braucējam. Kuhulins rava, iik spēka, lūkodams izvilkt šķēpu no drauga miesām, bet ne par mata tiesu nespēja atbrīvot viņu no šķēpa atkarpes dzelžainā tvēriena. Tad, nelikdamies ne zinis par ienaidniekiem, kas paceltiem šķēpiem grasījās viņam uzbrukt, k uhulins noliecās pār mirstošo Loigu un, maigi atvadījies, saudzīgi noguldīja viņu zemē.

Pēc tam viņš atkal pagriezās pret ienaidniekiem, un, neprātīga niknuma pārņemts, cirta un kapāja pa labi un pa kreisi, trakās dusmās atriebdams Loiga nāvi. Bet tad Luga meta viņam ar otru nāvējošo ieroci, un šoreiz šķēps trāpīja Dižajam Sirmim, kurš paklupa un nogāzās zemē. Ku-hulins to izjūdza un aizraidīja prom, un zirgs viena stie-pienā aizaulekšoja ar visu sānos iedūrušos Vulkāna šķēpu.

Un tad Kuhulins trešo reizi grieza krūti pretim ienaidniekiem lielajā Muirtevnes līdzenumā. Viņš vēlreiz uzbruka un pļāva vīrus veseliem vāliem, un erinieši vēlreiz bija spiesti bēgt. Un tad Kelatina knirpji uzbrēca Kūrojam, lai tas liek lietā trešo Vulkāna šķēpu, kamēr vēl nav par vēlu.

— No šī šķēpa ir jākrīt ķēniņam! — tie spiedza.

— Es tiku jūs dzirdējis sakām, ka ķēniņš kritīs jau šodien no rīta, — Kūrojs sacīja.

— Tiesa kas tiesa, — tie novilka. — Divi ķēniņi jau ir krituši no Vulkāna šķēpiem — kaujas ratu braucēju ķēniņš Loigs un kaujas zirgu ķēniņš Dižais Sirmis. Bet no šī šķēpa kritīs spēkavīru ķēniņš, slavenais Olsteras Suns.

Kūrojs pacēla šķēpu pret Kuhulinu, rūpīgi notēmēja un svieda. Spožais tērauds uzlidoja gaisā. Saulē pazibēja zilganais asmens. Šķēps trāpīja Kuhulinam un ieurbās dziļi miesā, un uz kaujas ratiem izšļācās asinis. Kad Kuhulins saļima, viņa otrs zirgs, Melnais Sanglends, salēcās un aizaulekšoja, aizraudams līdzi arī sadragātos kaujas ratus, pret kuriem viņš bija atspiedis asiņaino muguru.

Kuhulins lēni noslīga zemē. Redzēdami, ka viņš noasiņo, ienaidnieka karavīri zagšus lavījās atpakaļ. Plašā lokā tie sastāja Kuhulinam apkārt un, nolikuši ieročus, klusēdami vēroja viņu izdziestam.

Tad Kuhulins pacēla balsi, sacīdams:

— Es gribētu dzesēt slāpes pie ezera.

Erinieši atbildēja, ka neliedzot viņam to darīt. Kuhulinn uzrausās kājās un, abām rokām aizspiedis brūci, lai apturētu asinis, nogāja līdz ezermalai, padzērās un nomazgājās, un gatavojās šķirties no dzīves. Turpat netālu viņ$ ieraudzīja akmens stabu, piegāja klāt, atspieda muguru pret to un pagriezās ar seju pret ienaidniekiem, tad apmeta stabam apkārt jostu un apsaitēja sev ap krūtīm, lai varētu nomirt stāvus.

Ienaidnieki visu šo laiku stāvēja plašā lokā ap Kuhulinu, vēl aizvien baidīdamies pienākt par tuvu, kamēr dzīvība nebija viņu atstājusi.

Varoņa asinis sīkā urdziņā ieplūda ezerā. Vērodams tās tecējumu, Kuhulins pamanīja ūdru, kas izlīda no tuvīnā krūmāja un zagšus sāka lakt viņa asinis. Viņš izrāva brūcē iedurtā šķēpa kātu un meta, aiztriekdams zvēru prom. Tad nez no kurienes uzradās krauklis, kurš, slepus pielavījies, iemērca knābi viņa asiņu tērcē un dzēra ar tādu negausību, ka putna nagi iepinās zālē, un tas uz galvas iekrita sarkanajā paltī. Kuhulins iesmējās skāņi un dikti, jo zināja, ka smejas pēdējo reizi.

Tad viņa galva lēni noslīga uz krūtīm. Un, kad viņš tā stāvēja ar seju pret ienaidniekiem Lielajā Muirtevnes līdzenumā zem plašajām Īrijas debesīm un pamazām noasiņoja, varoņgaisma ap viņa galvu kļuva nespodra un izbālēja. Pēdējā dzīvības liesmiņa Kubuliņā izdzisa, un viņam izlauzās tik dziļa un smaga nopūta, ka akmens stabs no tās sašķēlās gabalos.

Tad Luga, redzēdams varoņgaismu izbālējam un apslāpstam, pienāca Kuhulinam tuvāk un dzīrās nocirst varonim galvu. Bet, raugi, tiklīdz viņš atvēzējās cirtienam, zobens izkrita no Kuhulina paceltās rokas un pienagloja Lugas plaukstu pie zemes.

ĶĒNIŅŠ FERGUSS MAKLEIDS UN PUNDURI

Kuhulina laikos Olsterā reiz valdīja ķēniņš Ferguss Makleids, dēvēts par Fergusu Greizkakli, tālab ka cīņā ar nezvēru, kas mita pilij tuvīnajā ezerā, viņš bija dabūjis šķību kaklu. Un, lūk, vairākus gadus pēc tam, kad Ferguss bija tapis sakropļots, Ubadāns, tālās Pundurzemes ķēniņš, savā pilī rīkoja dzīres. Uz tām tika lūgti visizcilākie Pundurzemes karavīri, no kuriem augumā pats dižākais, vārdā Glovers, ar vienu zobena vēzienu spēja nocirst dzelksni, un, lai cīkstiņā nogāztu viņu gar zemi, bija vajadzīgi vismaz divpadsmit pretinieki. Uz dzīrēm ieradās arī ķēniņa galvenais bards Esirts, ķēniņa dēls un troņmantinieks Bēgs un ķēniņiene Bevo ar visām galma dāmām un augstmaņiem.

Ubadāns īpaši raudzījās uz to, lai visi tiktu nosēdināti atbilstoši savam stāvoklim — Bevo pie viņa labās rokas, Esirts — pie kreisās. Galda otrā galā iepretī ķēniņam sēdēja viņa dēls Bēgs ar augstmaņiem un cienījamākajiem viesiem. Spēkavīrs Glovers stāvēja goda vietā pie durvīm, lai apsargātu ieeju un visus klātesošos.

Un, lūk, kad visi bija sasēdušies, sākās dzīres. Vīna iznēsātāji rāva vaļā no īveskoka darināto vīna mucu spundes. Pavāri grieza šķēlēs milzīgus, čurkstošus trušu un zaķu gurnu gabalus. No iesmiem tika noņemtas lauku peles un sarkankrūtīši, un virtuves zēni ar alus un medalus krūkām vienā laidā šaudījās šurpu un turpu. No smiekliem un jautrām sarunām dzīru zāle drīz vien dūca kā bišu spiets, un cits pēc cita tika tukšoti biķeri un laisti apkārt

vīna kausi. Kad līksmie dzīrotāji bija parādījuši pienācīgo godu milzenīgajiem cepto trušu un zaķu gurnu gabaliem un kad no lauku pelēm un sarkankrūtīšiem, kas kustin kusa uz mēles, bija atlikuši tikai balti apskrubināti kauliņi, kurus zem galda skaļi krimta ķēdes suņi, ķēniņš Uba-dāns pieslējās kājās un, augstu pacēlis savu diženo, dārgakmeņiem rotāto kausu, kas nebija lielāks par ozolzīli Erinas mežos, uzsauca tostu par godu visiem klātesošajiem. Un, pārlaizdams acis savu drosmīgo karavīru un augstmaņu pulkam, viņš juta sirdī uzvilnījām lepnumu un teica:

— Sakiet, vai kāds no jums redzējis ķēniņu, kurš varenībā spētu stāties man līdzās?

Un dižo viesu pulks vienā mutē atbildēja:

— Tik tiešām, ak ķēniņ, neesam redzējuši.

— Un sakiet man, — skaļā balsī viņš noprasīja, — vai zemes virsū ir vēl kāds vīrs, kurš spēka ziņā varētu līdzināties Gloveram?

— Tik tiešām, ak ķēniņ, tāda gan nav, — visi atbildēja.

— Un vai nav tiesa, — viņa balss vēl aizvien pieauga spēkā, — ka neviens pats neuzdrīkstas mums uzbrukt, lai ņemtu gūstekņus vai ķīlniekus, jo nedz Austrumu, nedz Rietumu pasaulē nav tādu varoņu vai stiprinieku, kas spētu stāties pretim maniem karavīriem.

To pateicis, ķēniņš apklusa, lai vēlreiz dzirdētu viesu piekrišanas saucienus, bet tai brīdī kāds laida vaļā skaļu smējienu, kas uzvirmoja līdz pat jumta sijām un iesvēla šausmas visos klātesošajos.

Dusmās un izbrīnā ķēniņš pavērās apkārt un ieraudzīja Esirtu, savu galveno dziesminieku, kurš neatņemdamies locījās smieklos.

Ķēniņam aiz dusmām aizcirtās elpa, un dimdošā balsī, kas atbalsojās kā pērkona grandieni gliemežnīcā, viņš tam noprasīja:

— Saki, lūdzams, Esirt, kālab tu smejies?

— Es smejos par to, ka tu tā dižojies ar savu karavīru spēku un varenību, — Esirts atbildēja. — Bet Erinā ir kāda zeme, tā dēvētā 01 stera, un jebkurš no šīs zemes karavīriem viens pats spētu pieveikt tavus karapulkus un izkliedēt tos kā vanags strazdu baru.

— Ņemiet viņu ciet! — ķēniņš uzsauca. — Ņemiet ciet šo nekrietno vārsmotāju un iemetiet visdziļākajā apakšzemes cietumā. Par tik aplamu runāšanu viņam nāksies jo dārgi samaksāt.

1 Ibadāna karavīri sagrāba Esirtu, ieslēdza važās un ■ Icigšus vilka uz durvīm. Taču pie sliekšņa viņš pagriezās /i! pakaļ un lūdza, lai ķēniņš viņam atļaujot pierādīt savu vardu patiesīgumu.

— Dod man tikai dažas dienas laika, ak ķēniņ, un es Icigšu uz Olsteru, uz ķēniņa Fergusa Makleida pili un

atgriezīšos ar pierādījumu par manis teikto vārdu patiesīgumu.

— Lai notiek, bet pielūko, ja tu nepildīsi solījumu, tev visu mužu līdz pat nāves stundai vajadzēs pavadīt apakšzemes cietumā! — ķēniņš cieti noteica.

Sargi atlaida Esirtu brīvībā, un viņš tūdaļ steidza uz savu kambari un sāka posties ceļam, uzvilkdams baltu, zelta diegiem rotātu vissmalkākā zīda kreklu, zeltā izšūtu tuniku, sarkanu apmetni un baltās bronzas kurpes. Tad devās taisnā ceļā uz Emaniju, uz Olsteras ķēniņa Fergusa Makleida pili.

Nonācis pie Emanijas pils vārtiem, viņš pavicināja savu dziesminieka vēzdiņu, tā ka dzidri ieskanējās visi zelta un sudraba zvārgulīši. Sargs, atdarījis pils vārtus, ieraudzīja vīriņu — tik mazu no auguma, ka nule nopļautais mauriņš sniedzās viņam līdz viduklim. Labi ieskatījies, vārtsargs redzēja, ka ukrītim ir cildena stāja un krāšņs tērps un ap matiem dziesminieka lente. Pārsteigts par tik neparastu viesi, viņš drāza pie ķēniņa Fergusa, lai pavēstītu par mazo cilvēciņu, kurš vēloties runāt ar viņu.

— Vai viņš ir tik mazs kā mans punduris Hūgs? — ķēniņš Ferguss vaicāja, norādīdams uz savu galveno dziesminieku sev līdzās, kurš bija tik neliela auguma, ka ērti varēja novietoties uz izplestas pieauguša cilvēka plaukstas.

— Viņš ir tik mazs, ka varētu nostāties pat uz Hūga plaukstas un ir tad tur vēl atliktu vietas pārpārēm.

To_ dzirdēdami, visi klātesošie sāka skaļi smieties un uzstāja, ka uz līdzenas vietas gribot redzēt šo knisli. Un tik liela bija viņu ziņkāre, ka visi pameta dzīru galdu, ap kuru bija sēdējuši kopā ar ķēniņu, un skrēja uz pils vārtiem, lai paši savām acīm redzētu Esirtu. Ieraudzījis šo milžu baru drāžam šurpu un apstājam viņu, Esirts sauca, lai šie turoties nostāk:

— Lūdzami, nenāciet man par tuvu, jo baidos, ka jūsu elpa kā aukaina vēja brāzma varētu notriekt mani no kājām. Lai mazais cilvēciņš no jūsu pulka nogādā mani drošībā, un tad es gribu runāt ar jūsu ķēniņu un pavēstīt viņam, kas es tāds esmu un no kurienes ieradies.

Punduris Hūgs pacēla Esirtu un, saudzīgi novietojis uz savas plaukstas, aiznesa viņu uz dzīru zāli, un viesi par jaunu ieņēma savas vietas un dzīres turpinājās.

Esirts, kurš bija uzlikts uz galda, pastāstīja ķēniņam, ka esot Pundurzemes galvenais dziesminieks un nesot sveicienus Olsteras ķēniņam Fergusam Makleidam no sava ķēniņa — Pundurzemes valdnieka Ubadāna. To dzirdēdams, Ferguss pavēlēja, lai ukrītim tūdaļ pasniedz ēdienus un dzērienus, bet, iekams sulainis paguva šo pavēli izpildīt, Esirts izsaucās:

— Nav vērts pūlēties, jo jūsu vīnu es nedzeršu un ēdienu neņemšu mutē.

Ķēniņš Ferguss uz to atbildēja:

— Tā nu ir tīrā nekaunība. Un, lai iemācītu šim knislim pieklājību, iemetīsim viņu vīna kausā, tā ka — vai nu viņš to grib vai ne — dažs labs klunciens mūsu gardā vīna viņam tomēr būs jāiebauda.

Vīna iznēsātājs nogrāba Esirtu un iemeta vīna kausā, kur viņš bija spiests peldēt riņķī vien, kamēr viesi smējās, vēderus turēdami.

— Olsterieši, velciet mani ārā no šejienes, — Esirts aurēja, sprauslādams un rīstīdamies vīna kausā. — Es varu jums daudz ko derīgu pastāstīt, ja paglābsiet mani no noslīkšanas.

— Lai viņš nāk klajā ar savām gudrībām, — visi vienā mutē sauca.

Tad Esirts atklāja dažādus noslēpumus par klātesošajiem, sākot ar ķēniņu. Bet nebija viņš vēl necik tālu ticis, kad visi dzīru viesi aiz bailēm, ka ukrītis neizceļ gaismā kādu viņu grēkadarbu, skaļi iesaucās: — Pietiek, nu gana, velciet viņu ārā! — Viņš tika izcelts no vīna kausa un nosusināts ar zīda salvetēm.

— Paklau, Esirt, ja tu esi dziesminieks, tad cel priekšā kādu no savām poēmām, — ķēniņš ierosināja.

Esirts noskandēja poēmu par ķēniņu Fergusu, un visi to gaužām cildināja un nosauca Esirtu par īstu dziesminieku, un apveltīja ar zeltu, sudrabu un dārgakmeņiem. Tas viss, sabērts uz galda, slējās pār viņu gluži kā cietuma sienas, un viņš sauca, lai olsterieši ņemot šīs balvas atpakaļ.

— Labie ļaudis, tencinu par jūsu devību, taču, lūdzami, ņemiet visu to atpakaļ,’jo Pundurzemē, no kuras es nāku, šādas mantas ir visiem papilnam.

Taču galma ļaudis liedzās to darīt, teikdamies savu Hiti/li neņemam atpakaļ kādam reiz piešķirtas balvas. Tad l .irts lūdza visu šo bagātību izdāļāt Olsteras bardiem un luibu vīriem, turklāt vēl piekodinādams: — Un neaizmir-.1 iet zirgu puišus un ākstus. Man būtu tāda vēlēšanās, l.il viena trešā daļa šo dārgumu tiktu izdāļāta tieši āk-llem un zirgu puišiem.

Trešajā dienā pret vakaru viņš sāka posties atpakaļ uz ,ivu zemi. Bards Hūgs, to redzēdams, ieminējās, ka labprāt būtu devies Esirtam līdzi apciemot viņa ķēniņu un t iltsbrāļus. Esirts, ielīksmots, ka Hūgs nāks viņam bied-ios, teica:

— Man prieks, ka tu pats gribi doties man līdzi, jo, būtu es tevi uzaicinājis, tu savā prātā varētu iedomāt, ka laipna uzņemšana tev tiek sniegta tikai aiz pienākuma, turpretī, nākdams no brīvas gribas, tu droši vien būsi apmierināts.

Tad viņš kopā ar Hūgu uzņēma ceļu uz Pundurzemi. Un līdzās Esirtam punduris Hūgs, kurš Olsterā it ērti varēja novietoties uz cilvēka plaukstas, tagad šķita bezmaz vai milzis un spēra desmitkārt garākus soļus nekā ' viņa sīciņais ceļabiedrs. Redzēdams, ka Esirts lāgā netiek līdzi, viņš aizrādīja Pundurzemes dziesminiekam: — Esirt, tu esi gaužām vājš gājējs. — Tad nu Esirts reizumis sasparojās un metās skriet, līdz izrāvās bultas šāviena attālumā, un tā nu viņi kātoja tikai uz priekšu, līdz sasniedza jūru un Spēkavīru liedagu.

— Kā mēs tiksim jūrai pāri? — Hūgs vaicāja.

— Ubadāna kumeļš it viegli mūs pārnesīs viņā krastā, — Esirts sacīja. Un, necik ilgi, viņi ieraudzīja lēkšojam šUrpu nelielu dzīvnieciņu.

— Re, kur šurpu cilpo zaķis, — Hūgs iebildās.

— Tas ir nevis zaķis, bet Ubadāna kumeļš, — Esirts ' paskaidroja.

Un, kad lēkšotājs bija teju teju klāt, Hūgs redzēja, ka tam ir liesmojošas acis, garas sarkanas krēpes un zeltcir-taina aste. Esirts uzrausās zirgā un vedināja Hūgu sēsties viņam aizmugurē. Bet Hūgs neticīgi norūca, ka zirgs labi ja spēšot panest Esirtu vienu pašu.

— Beidz nu gausties, — Esirts atmeta, — un tu redzēsi, ka nedz tava auguma, nedz gudrības svars mūsu kumeļam nebūs par smagu.

Hūgs uzkāpa viņam aizmugurē un abi, viegli laizdami pa viļņu korēm, vienā stiepienā bija jūrai pāri, un burvju

kumeļš, nopurinājis ūdens šļakatas no pakaviem, izlēca Pundurzemes krastā, kur bija sapulcējies vesels bars Pun-durzemes pavalstnieku.

— Re, kur jāj Esirts ar kādu milzeni, — tie sauca, redzēdami viņus tuvojamies.

Ubadāns izgāja priekšā, lai apsveiktu savu dziesminieku un uzklausītu, ar kādām vēstīm tas pārradies.

— Bet kālab tu atvedi līdzi šo milzeni, kurš var mūs iznīcināt? — ķēniņš, noskūpstījis viņu, vaicāja.

— Tas ir nevis milzis, bet Olsteras galvenais dziesminieks un ķēniņa Fergusa Makleida punduris. Savā zemē viņš tiešām ir augumā vismazākais un var nostāties uz pieauguša cilvēka plaukstas.

Kamēr galminieki brīnījās par Hūga milzīgajiem apmēriem, Esirts sacīja Ubadānam:

— Un tagad, ak ķēniņ, kad es esmu atgriezies un atvedis nelielu pierādījumu par Olsteras karavīru milzīgo augumu, es pieprasu, lai tu pats dotos uz Olsteru un nobaudītu putru, kas ik nakti tiek vārīta viņzemes ķēniņam Fergusam Makleidam.

Pundurzemes ķēniņš, to dzirdēdams, aplam izbijās, steidza pie ķēniņienes Bevo un pastāstīja, ka Esirts pieprasījis, lai viņš dotos uz Milžu zemi, un pavēlēja ķēniņienei posties viņam līdzi.

— Es darīšu, kā tu vēlies, mans kungs, bet tā nebija nedz gudra, nedz taisnīga rīcība, ka tu liki Esirtu iespundēt cietumā.

Un, raugi, Ubadāns ar ķēniņieni uzkāpa zeltainajā burvju kumeļā un devās pāri jūrām uz Olsteru un naktī, kad visi bija cieši aizmiguši, slepus iekļuva Fergusa pilī.

— Lūko labi aši uziet to putru, kuru Esirts lika tev nobaudīt, lai varam doties no šejienes prom, iekams vēl milži nav pamodušies, — Bevo sacīja Ubadānam.

Pils virtuvē viņi uzgāja putras katlu, kas abiem šķita pārdabiski liels, un, lai kā Ubadāns centās un pūlējās, viņš pat nespēja aizsniegt tā augšmalu, tā ka par nobau-dīšanu nebija ko domāt.

— Uzkāp uz zirga un tad raugi tikt klāt, *— Bevo ieminējās.

Ubadāns tā arī izdarīja un ieraudzīja katlu līdz pusei pilnu ar putru, kurā bija iesprausta sudraba karote. Bet — tavu postu! — viņam neizdevās to aizsniegt. Elsdams pūzdams viņš staipījās, locījās un snaikstījās, un, kad šķita — karote nupat būs rokā, iekrita katlā līdz viduklim.

Bevo, to redzēdama, izmisumā iekliedzās un aprāja viņu ļ>nr iekulšanos nelaimē. Bet Ubadāns, mierinādams ķēniņieni, sacīja:

— Jānudien, esmu bijis pārsteidzīgs, bet, tā kā tu šobrīd nespēj man palīdzēt, tad kāp zirgā un steidzies prom, iekams vēl gaisma nav uzaususi.

Taču Bevo liedzās klausīt šim padomam: — Tikām es neiešu no šejienes prom, iekams neredzēšu, kas notiks ar tevi.

Mazā gaismiņā virtuves zēni putras katlā uzgāja Uba-dānu un, nespēdami vien nobrīnīties, smējās kā negudri. Tad, izvilkuši viņu ārā, aiznesa abus ar Bevo pie ķēniņa.

— Lai pērkons mani sasper, ja esmu alojies un manā priekšā nav vēl divi punduri, — ķēniņš Ferguss sacīja. — Teic, mazais vīriņ, kas tu tāds esi un kas šeit ieradies kopā ar tevi.

— Es esmu Pundurzemes ķēniņš un šī ir mana sieva Bevo, — Ubadāns pavēstīja.

— Vediet viņus prom un cieši uzraugiet, — Ferguss teica, — jo mani māc bažas, vai Pundurzemes ]audis nav kaut ko ļaunu uzdomājuši, ja atkal raida šurp savus sūtņus.

— Ak ķēniņ, lūdzams, esi tik vēlīgs un nesūti mūs pie saviem prastajiem ļaudīm, jo mums ir nācies pārāk daudz ciest no viņu rupjības un neaptēstības, un es dodu tev ķēniņa goda vārdu, ka bez tavas atvēlēs mēs nekur neiesim.

Tad Ferguss piešķīra viņiem vienu no savām istabām, dodams līdzi sulaini, kas aprūpētu viņus.

Un tā Ubadāns ar ķēniņieni Bevo turpmāk dzīvoja Erinā, un Ferguss ar saviem galminiekiem nevarēja vien nopriecāties par abu Pundurzemes valdnieku dziesmām un dzeju, un arī viņi šķita esam laimīgi. Bet kādudien Fergusa pils pagalmā ieradās septiņi Pundurzemes karapulki, cieši apņēmušies atgūt savu ķēniņu un ķēniņieni. Ferguss ar augstmaņiem izgāja tiem pretim.

— Atlaid mūsu ķēniņu, — punduri pieprasīja, — un mēs tev dosim krietnu izpirkšanas maksu.

— Kāda būs šī izpirkšanas maksa? — Ferguss taujāja.

— Mēs liksim šai plašajā līdzenumā ik gadus viļņoties labības druvai, kura tev nebūs ne jāar, ne jāsēj.

— Par tādu maksu es nedošu Ubadānu atpakaļ. — Ferguss sacīja.

— Tad šo pašu nakti mēs uzsūtīsim tev briesmīgu nelaimi.

— Kādu nelaimi?

— Mēs palaidīsim vaļā visus Olsteras teļus un tie izzīdīs tavām govīm visu pienu, tā ka visā novadā nepaliks pāri ne tik, cik viena zīdaiņa pabarošanai.

— Ubadānu es tomēr neatlaidīšu, — ķēniņš cieti sacīja.

Tad punduri piedraudēja piemēslot visas Olsteras- akas un ezerus.

— Ubadānu es tikpat neatdošu, — ķēniņš palika pie sava.

Punduri piemēsloja visas akas, upes un ezerus un, atgriezušies atpakaļ, atkal stāja virsū, lai viņiem atdodot Ubadānu.

— Ja nedosi, tad šo pašu nakti mēs nodedzināsim visas dzirnavas tavā zemē.

— Sī sīkā ļaundarība nav tā vērta, lai es šķirtos no Ubadāna.

— Mēs strādāsim atriebības darbus tik ilgi, kamēr tu atdosi mums viņu atpakaļ.

— Kādi tad būs šie atriebības darbi?

— Mēs nogriezīsim visas labības vārpas tavā zemē.

— Ubadānu es tikpat neatdošu!

Tad punduri pārstaigāja visu Fergusa zemi un nošņāpa vispēdīgo labības vārpu, un, atgriezušies Emanijā, atkal par jaunu piedraudēja:

— Mēs nošķērēsim matus visiem taviem pavalstniekiem, tiklab vīriešiem, kā"sievietēm, tā ka viņi uz laiku laikiem paliks par plikpauriem un kritīs mūžīgā kaunā un negodā.

— Ja jūs savus draudus izpildīsiet, tad, zvēru pie sava goda, es nogalēšu Ubadānu.

Ubadāns, to dzirdēdams, lūdza, lai viņam atvēlot runāt ar saviem ciltsbrāļiem, un Ferguss viņam to arī neliedza. Redzēdami savu ķēniņu tuvojamies un domādami, ka viņš ticis atlaists brīvē, punduri sagaidīja viņu jūsmīgiem uzvaras saucieniem. Bet Ubadāns lika viņiem mierīgi doties uz mājām, teikdams, ka Ferguss vēl nedomājot laist viņu atpakaļ, un jo cieši piekodināja pirms tam vērst par labu visas ļaundarības.

Kad punduri bija atstājuši Fergusa ķēniņvalsti, Ubadāns, kam sirds vai lūza aiz ilgām pēc dzimtenes un tautiešiem, devās pie Fergusa un sacīja: — Es atdotu tev jeb-

i nni savu dārgumu, ja tu būtu ar mieru atlaist mani

mājās.

— Teic, kādi ir tavi dārgumi? — Ferguss vaicāja.

Tad Ubadāns Fergusam pastāstīja par šķēpu, kas cīniņā

i!sverot simtiem citu, par jostu, kas pasargājot valkātāju ik) visām slimībām, par katlu, kurš tajā ieliktus akmeņus l'.irvēršot par visgardāko gaļu, par cūku, kas, jebšu viendien nokauta un notiesāta, otrā rītā esot atkal dzīva, par baltās bronzas kurpēm, ar kurām varot staigāt kā pa jūru, la pa sauszemi, un vēl daudziem citiem apbrīnojamiem dārgumiem.

Ferguss nolēma, ka vairāk par visu vēlētos burvju kurpes, ar kurām var staigāt kā pa ūdeni, tā pa sauszemi. Šīs kurpes viņš pieņēma par izpirkšanas maksu un atļāva Pundurzemes ķēniņam ar ķēniņieni atgriezties mājās.

Burvju kurpes Ferguss bija uztīkojis tādēļ, ka gribēja atriebties upes nezvēram par miesas vainu, ko tas pirms gadiem tika viņam nodarījis, kad viņš kopā ar kādu jaunu galminieku peldējās tuvīnajā Rūrija ezerā. Kad upes nezvērs, kurš mita ezera dibenā, pamanīja peldētājus, tas atspiedās uz savas milzīgās astes, izgrūda savu čūskas galvu no ūdens un atvēra platos žokļus, lai vienā ņēmienā aprītu viņus. Ferguss ar joni apsviedās riņķī un sparīgiem vēzieniem, cik aši vien spēdams, peldēja uz tuvīno krastu, palaizdams savu pavadoni pa priekšu, lai pasargātu viņu no briesmām. Šausmonis nāca virsū kā plēsts, ar vareno asti sakuldams ezeru baltu un no mutes kā no cepļa kurtuves izpūzdams versmainus, smirdošus elpas mutuļus, un raidīdams sev pa priekšu milzīgu vilni, lai tas plīstu viņiem virs galvas. Peldētāji gan paguva nokļūt līdz krastam, taču briesmoņa brāzmainā elpa bija skārusi vienu ķēniņa vaigu, tā ka tas izkalta, mute savilkās greiza un acs sāka šķielēt, un kopš tā laika viņš tika iesaukts par Fergusu Greizkakli. Taču Ferguss neko nezināja par šo vainu, jo ķēniņiene, viņu ieraudzījusi, pavēlēja, lai visi spoguļi tiktu noņemti un aizvākti tiklab no pils, kā arī no namiem, kuros ķēniņš mēdza iegriezties. Tā nu vairākus gadus no vietas Ferguss neko nenojauta par savu kroplību, līdz kāda kalpone aiz nevīžības reiz kublā salēja viņam pārāk aukstu ūdeni, un, kad Ferguss par sodu uzšāva viņai ar rīksti, kas tobrīd patrāpījās pa rokai, viņa apskaitās un dusmās izsaucās:

— Labāk būtu atriebies upes briesmonim, kurš ir savilcis tev greizu muti, nevis sitis bezpalīdzīgai sievietei.

Ferguss steigšus lika atnest spoguli un, paraudzījies tajā, iesaucās:

— Kalponei_ taisnība! Man tik tiešām ir greiza mute.

Un, raugi, tālab no visiem Ubadāna dārgumiem Ferguss

izvēlējās tieši ūdenskurpes, kārodams atriebties upes nezvēram. Otrā rītā mazā gaismiņā viņš bija kājās un devās uz Rūrija ezeru. Tur bija sapulcējušies visi Olsteras augstmaņi un dižākie vīri, lai no krasta vai laivām vērotu ķēniņa Fergusa cīņu ar upes briesmoni. Apāvies ūdenškur-pes, Ferguss izvilka zobenu un iebrida ezerā. Nezvērs iztrūkās un ar asti sakūla ezeru baltu, tā ka tas atgādināja verdošu ūdenskatlu, un visas laivas tika sasistas lupatu lēveros vai piešļāktas ar ūdeni un nogremdētas.

Ar paceltu galvu un augsti izslietu zobenu Ferguss drosmīgi devās briesmonim klāt. Redzēdams ķēniņa tuvošanos, nezvērs atvāza alai līdzīgu rīkli, atņirdza zobus un viņa acis liesmoja kā divas lāpas. Tad, pieglaudis ausis, viņš pielieca savu čūskas galvu un klupa Fergusam virsū. Viņi cīnījās pa diviem lāgiem riņķī apkārt ezeram, un briesmonis kūla ūdeni ar savu vareno asti un simt piecdesmit spurām, kam bija atkarpes prāvu mežakaķa nagu lielumā, un putas un burzgas triecās augšup līdz kalnu galotnēm, atgādinot sniega vētru janvārī. Tad viņi cīnījās ezera dziļumā, un krastā stāvošo vērotāju acu priekšā cēlās milzīgi gāzmaini viļņi, un putas, kas tika atsviestas viņiem pie kājām, bija sarkanas un asiņainas.

Visbeidzot no kūsājošo ūdeņu mutuļiem iznira Fergusa galva un pleci. Lepni izslējies, viņš labajā rokā vicināja zobenu, kreisajā turēdams baismīgo, asiņaino briesmoņa galvu tā, lai visi to varētu aplūkot. Un, viņam tā stāvot, ezers kļuva rāms kā vasaras dienā. Ļaudis ar lepnumu un mīlestību klusēdami cieši raudzījās ķēniņa bālajā, asinīm notrieptajā sejā, kas atkal bija tikpat skaista un gaiša kā senāk. Un, kamēr mīlestības jūtu pārņemtie cilvēki kā valodu zaudējuši skatījās viņā, Ferguss pacēla nezvēra galvu un izsaucās:

— Olsterieši, es esmu uzvarējis!

Un zobens lēni izšļuka Fergusam no rokām, un mirdams viņš iegrima ezera dzelmē.

NO FINA UN FIANIEŠU LAIKIEM

/

JAUNAIS FINS

Daudzus gadu simtus pēc tam, kad Olsterā bija mājojuši izdaudzinātie Sarkanā zara bruņinieki, Īrijas dienvidos dzīvoja vīri, kas laika gaitā kļuva ne mazāk slaveni kā Olsteras varoņi. Tie bija tā dēvētie Erinas fianieši. Tāpat kā Sarkanā zara bruņinieki, arī viņi bija īpaši izraudzīti, neparasti spēcīgi un drošsirdīgi, un, izgājuši sūru karamākslas skolu, cīņās bezmaz nepārspējami. So varonīgo drosminieku pulku ar viņu vadoni jeb virsaiti priekšgalā saistīja visciešākās draudzības saites, un viņi bija zvērējuši aizsargāt Erinas dižķēniņu no visiem svešzemju iebrucējiem un gādāt par mieru un saderību viņam pakļauto ķēniņu un cilšu vadoņu starpā.

Miera laikā fianieši dzīvoja brīvē un vaļā, nododamies medībām, jo bija ne vien karotāji, bet arī aizrautīgi mednieki. Vasaras viņi pavadīja visi vienā pulkā zem klajas debess, gulēja niedru un zaru būdās un pārtika no tā, ko izdevās nomedīt. Par pārtikas trūkumu viņiem nenācās žēloties, jo tolaik Īriju klāja biezi meži, kur meža cūku, briežu un vilku bija papilnam, un fianieši tos medīja ar saviem izslavētajiem īru vilku suņiem, kas ir gandrīz ponija lielumā, bet diemžēl jau tikpat kā iznīkuši. Kā stāsta, dodamies medībās, vienas dienas laikā tie spējuši noiet no Kilarnijas līdz pat Benīderam austrumu piekrastē, netālu no tās vietas, kur tagad atrodas Dublina, turklāt pāri slideniem kalniem, cauri staigniem purviem un neskartiem

m)\r\u — tiklab ziemu, kā vasaru, gan lietū, gan saulē, jo n<* no lietus, ne sala nav baidījušies.

Es mēdzu gulēt uz kalnu nogāzes pelēkā rasas klāji* n.'i, — Oisins, fianiešu kara dziesminieks, teica.

< >isina tēvs Fins Makkūls bija fianiešu visdižākais vājinās, ne tikvien drosmīgs, bet arī gudrs un taisnīgs, un vīna vadībā fianieši cēlās godā un slavā, piedzīvodami nnvus ziedu laikus. Fianiešu vadonis bija bijis arī Fina Icvs Kuls, bet viņa laikos Kūlām naidīgā Mornas cilts, i:i ibēdama par vadoni kādu no savējiem, sacēla dumpi pret I nlu un asiņainā kaujā pie Knuhas, netālu no tās vietas,

I ur tagad atrodas Dublina, nokāva viņu un aizdzina visus viņējos — Basknes cilts ļaudis — trimdā uz Konahtu, un

II ir tie, slēpdamies vientuļās ielejās, cerēja izbēgt no rrior-niešu atriebības. Par fianiešu vadoni kļuva Gols Mak-niorna, kurš iecēla jaunus karavadoņus no savas cilts. No kritušā Kūla rokām viņš izņēma fianiešu dārglietu šķirstiņu un nodeva to Luahiras Liam, konahtiešu virsaitim, jo tieši šis vīrs kaujā pie Knuhas tika devis Kūlām pirmo cirtienu. Tādā kārtā Luahiras Lia kļuva par fianiešu mantzini, kura glabāšanā tika nodoti dievu dāvātie burvju ieroči un brīnumainās, no Austrumu pasaules atvestās mantas, kas spēja dziedēt brūces un kaites, tāpat arī no Dūkņu zemes nākušās dārglietas un citas dievišķās veltes.

Pēc Kūla pulka sakāves arī viņa sieva Mirna Baltkakle sāka bēguļot un kopā ar kalponēm devās uz dienvidiem, uz Keriju. Nonākusi lielajā Alena purvā, Mirna dzemdēja dēlu, kuru nosauca par Demnu. Raudzīdamās jaunpiedzi-mušajā, viņa šķita atkal redzam savu vīru Kūlu, kura asinis vēl aizvien sārtoja zāli pamestajā Lifija līdzenumā. Bet, kad Gola Makmornas kaujas ratu rība nāca arvien tuvāk, Mirna steigšus ielika dēliņu divu savu kalpoņu rokās un uzdeva tām nogādāt viņu kaut kur tālu kalnos un slepus izaudzināt lielu, lai viņš pēc vīra gadu sasniegšanas varētu izaicināt Golu Makmornu uz cīņu un kļūt par fianiešu vadoni. Tad, pateikusi dēliņam ardievas, viņa aši devās tālāk.

Abas viedās sievietes, no kurām viena bija druīde, pa slepenām takām aizveda Demnu uz Blūma kalniem Tipera-rijā un tur kādā vientuļā kalnu ierozā nodevās viņa audzināšanai. Kad puisēns paaugās, tās iemācīja viņam medīt, zvejot un rīkoties ar šķēpu, un viņš tā iepratās visās šais mākslās, ka ar vienu lingas metienu spēja notriekt lidojošu putnu, un skriešanā bija tik nasks, ka spēja panākt

briedi un nogalēt to bez citu piepalīdzības. Demna mēdza klaiņot pa kalniem un purviem, kur viņam biedros bija tikai zaķi, truši, seski un brieži, un no mazām dienām viņš iemīlēja dabu un mežonīgo kalnu un purvu, upju un mežu skaņas, krāsas un ainas, un šī mīlestība palika viņā līdz mūža galam. Pēc Demnas nāves viņa dēls Oisins vārsmās izteica to, kas viņa tēvam bijis mīļāks par visu: iļļ

Medinieku klaigas apkārt kalna kraujai,

Brieža skaļie auri klinšainajā gravā,

Kaiju brēcieni pār satrakotu jūru,

Un, raugi, nākdams lielāks un spēcīgāks, Demna kļuva n pārdrošs un reizēm aizklīda tālu no mājām. Viendien viņš

' sasniedza Lifijas līdzenumu un nonāca pie kāda diža vir- ,

saiša nama. Turpat netālu no cietokšņa viņa vienaudži spēlēja spēli ar bumbiņu. Tie iedeva Demnam nūju un uz-i aicināja viņu nākt pulkā. Drīz vien kļuva pilnīgi skaidrs,! ka skriešanā Demnam nav līdzinieka, un jau pēc laiciņa, jļ apguvis noteikumus, viņš spēlēja tikpat labi kā pārējie un iemanījās atņemt bumbiņu pat visveiklākajam pretinie-1 kam. Otrā dienā Demna atkal uzvarēja, jebšu cīnījās viens ļ pret trim. Trešajā dienā viņš spēlēja viens pret sešiem un J atkal palika nepārspēts. Ceturtajā dienā viņam pretim stā- 1 jās visi divpadsmit zēni, un Demna arī šoreiz uzvarēja. 1 Dižais virsaitis, izdzirdis par Demnas izveicību, vakarā 1 iztaujāja zēnus par viņa izskatu, un tie pastāstīja, ka viņš® esot gara, slaida auguma un ļoti gaišiem matiem. 1

— Ja viņam ir tik zeltaini mati, tad sauksim viņu par | Finu, — virsaitis sacīja, un kopš tās dienas Demna tika 1 dēvēts par Finu. I

Vēsts par Fina drosmi un izveicību drīz vien aplidoja ļ visu zemi un pēdīgi nāca ausīs arī Golam Makmornam. Ar bažām viņš klausījās stāstus par ,svešo jaunekli, kas ar ! vienu šķēpa metienu spējot nogalināt lidojošu putnu, mežā 1 noskriet visašāko briedi un spēlē ar bumbiņu pieveikt div- 1 padsmit pretiniekus. Un klausoties viņš iedomāja to dienu, 1 kad tika nogalējis savu ienaidnieku Kūlu zaļajā Lifijas |1 līdzenumā. Viņš atcerējās Kūla sievu Mirnu Baltkakli un | ļaužu runas par to, ka, bēgdama no vajātājiem, viņa mežā 1

<1. ('indējusi dēlu. Viņš paskaitīja aizritējušos gadus. Šis /< ns tagad varētu būt četrpadsmitgadīgs pusaudzis, bīs-I/nns vilcēns, kas mācās likt lietā šķēpu un zobenu, lai vē-l.ik izaicinātu tēva slepkavu. Gols saprata, ka Mornas ciltij draud briesmas. Viņš steigšus sasauca kopā fianiešus un pastāstīja tiem par Finu un viņa dižajiem darbiem, un piekodināja būt piesardzīgiem. Tad izsūtīja savus izlūkus uz visām debess pusēm, lai pārmeklē kalnus un mežus, līdz atrod šo gaišmataino jaunekli un atgādā pie viņa — dzīvu vai mirušu.

Tālajā kalnu mājoklī kādā aizkalnes ierozā abas Fina audžumātes, padzirdējušas par Makmornas izlūkiem, pasauca Finu pie sevis un sacīja:

— Tev tūdaļ jādodas prom no šīs vietas, jo Mornas dēli grib tevi atrast un nomaitāt, kā tika nomaitājuši tavu tēvu, tādēļ ka nevis Golam, bet tev pēc taisnības būtu jābūt fianiešu vadonim.

Fins savāca savus medību piederumus, apjozās ieročus, atvadījās no abām audžumātēm un, pasaku teicēju vārdiem runājot, «devās pasaulē, kur acis rāda».

Viņš klīda apkārt pa visu Erinas zemi, stādamies kalpībā pie ķēniņiem un virsaišiem, un, pieņemdamies spēkā un karamākslā, gatavojās izaicināt Golu Makmornu, lai dienās kļūtu par fianiešu vadoni. Bet reiz, kalpodams Ke-rijas ķēniņam, Fins spēlēja ar viņu šahu un uzvarēja septiņas reizes pēc kārtas. Ķēniņš, pārlieku pārsteigts par Fina māku, cieši paraudzījās viņā un sacīja:

— Teic, kas tu esi un kādu ļaužu?

— Es esmu Taras zemnieka Lignes dēls, — Fins atbildēja.

— Nē, tu neesi vis zemnieka dēls, — ķēniņš sacīja. — Tu esi Kūla un viņa sievas Mirnas dēls. Un tev nevajag šeit ilgāk vairs kavēties, jo tie, kas tevi meklē, lai nogalinātu, ir tik stipri, ka es nespēšu tevi aizsargāt.

Un, lai kur Fins gāja, vai nu pēc viņa skaistuma un iznesības, medību mākas vai cīņas prasmes, visi nojauta, ka viņš nav parasts jauneklis, kas klejo apkārt, meklēdams darbu. Tad Finam šķita pienācis laiks spert nākamo soli pretim savam mērķim, lai dienās kļūtu par fianiešu vadoni un atkal celtu godā savu Basknes cilti. Viņš sapulcināja jauniešus, kas apbrīnoja viņa spēku un bezbailību, un devās uz Konahtu, lai uzmeklētu Krimnalu un pārējos atlikušos Kūla cīņu biedrus, kuri tur slēpās pēc viņa sakāves,

Reiz Fins ar pavadoņiem ceļā sastapa cildena izskata sievieti, kas gauži raudāja un vaimanāja, nometušie* līdzās kāda jaunekļa līķim. Kad Fins vaicāja pēc viņas bēdu cēloņa, sieviete pacēla acis uz viņu un, asiņainām asarām ritot, žēlojās:

— Sis ir mans vienīgais dēls Glonda, ko Luahiras Lia ir nogalinājis. Tā kā tu esi karavīrs, es uzlieku tev par pienākumu atriebt viņa nāvi, jo nav neviena cita, kurš spētu to izdarīt.

Fins svinīgi apsolīja izpildīt viņas vēlēšanos, uzmeklēja Luahiras Liu un pats ar savu roLu nogalēja. Un, raugi, Luahiras Liam bija klāt neparasts dzērvesādas šķirstiņš ar sarkaniem un ziliem rotājumiem. Fins atvēra šķirstiņu un atrada tajā skaisti darinātu šķēpa uzgali no zila, labi norūdīta tērauda, bruņu cepuri, vairogu, cūkādas jostu un daudz citu svešādu, neredzētu mantu.

Fins paņēma šķirstiņu un ar saviem pavadoņiem devās tālāk uz rietumiem pāri Sanonas upei. Necik ilgi gājuši, viņi nonāca pie kādas vienkāršas, no zariem pītas meža būdas, pārjumtas ar vītolu klūgām un meldriem. Kad Fins ar pavadoņiem apstājās to aplūkot, no slēptuves iznāca izģinduši, bārdaini, apskrandušās ādās ģērbti sirmgalvji ar rūsas saēstiem ieročiem izdēdējušajās rokās. Viņi teicās domājuši, ka Mornas cilts beidzot uzgājusi viņu patveršanās vietu, un nolēmuši stāties tai pretim un labāk cīnīties, un krist, nekā padoties bez cīņas. Cildenums un iznesība, kas jaudās cauri šo vīru kankariem, vedināja Finu, viņus ieraugot, izsaukties:

— Jūs tak esat Basknes cilts ļaudis, ko esmu meklējis līdz pat šai dienai! Kurš no jums ir Krimnals, Kūla brālis?

Pēc šiem vārdiem viens no skrandaiņu pulka iznāca priekšā un, drosmīgi paraudzījies Finā un viņa pavadoņos, skaļi sacīja:

— Es esmu Krimnals, Kūla brālis.

Viņi abi ar Finu ilgi un cieši skatījās viens otram acīs un saprata, ka ir asinsradinieki un pieder pie vienas un tās pašas cilts. Fins klusēdams noslīga Krimnala priekšā uz ceļiem un nolika viņam pie kājām neparasto, no Luahiras Lias paņemto šķirstiņu.

— Tas ir fianiešu dārgumu šķirstiņš, — Krimnals sacīja. — Tik tiešām, ir pienākusi mūsu atpestīšana!

Lēni viņš atvēra šķirstiņu un citu pēc cita izcēla nenovērtējamos dārgumus, kurus redzot, viņa vecajiem cīņu

biedriem iedegās acis, rokas ciešāk satvēra šķēpus un zobenus un gadu nasta it kā nokrita no pleciem.

— šis ir fianiešu dārgumu šķirstiņš, ko Gols Makmorna atņēma Kūlām, kad tas pie Knuhas tika nogalināts, — Krimnals sacīja, pagriezdamies pret Finu. — Senos rakstos ir teikts, ka līdz ar tā atgūšanu Basknes cilts atkal stāšoties fianiešu priekšgalā. Gatavojies nu ieņemt to vietu, kas tev, Fin, Kūla dēls, pēc taisnības pienākas.

Fins, to dzirdēdams, teica ardievas Krimnalam un viņa ciltsbrāļiem un devās uz austrumiem, uz Boines krastiem pie kāda gudrā, vārdā Finegass, lai mācītos dzejas likumības un pasaku teikšanu, jo zināja, ka tikai tad var tikt uzņemts fianiešu pulkā, ja iepratīsies dzejas mākslā un zinās no galvas daudz teiku un pasaku.

Bards Finegass jau septiņus gadus dzīvoja Boines krastā, cenzdamies noķert burvju lasi, kurš mita tumšā, rāmā atvarā nokarenu ozolu paēnā. Tas bija tā dēvētais

Gudrības lasis, un pēc sena pareģojuma cilvēkam, kas to nobaudīšot, atklāšoties visas pasaules gudrības.

Drīz pēc tam, kad Fins ieradās pie viņa mācībā, Fine-gass beidzot noķēra lasi. Viņš to iedeva Finam, lai izcep, piekodinādams neēst no tā ne kriksīša. Fins uzdūra lasi uz iesma un, kad bija to izcepis, cēla savam skolotājam priekšā. Finegass vēroja, kā Fins pasniedz lasi, un šķitās redzam gudrības gaismu un dzejas uguns spīdumu mācekļa acis.

— Vai tu esi ēdis no Gudrības laša? — Finegass vaicāja.

— Nē, — Fins atbildēja, — bet, kad cepdams griezu to apkārt, iesms apdedzināja man pirkstus un es iebāzu īkšķi mutē, lai remdētu sāpes.

— Tas ir pilnīgi pietiekami, — Finegass sacīja. — Tu esi ēdis no Gudrības laša un pareģojums ir piepildījies.

Un viņš deva Finam apēst visu lasi, un Fins iemantoja mūžīgo gudrību, ko lasis bija ieguvis, ēzdams riekstus no deviņām lazdām, kas auga līdzās avotam jūras dibenā. Tad Fins sacerēja vārsmas par vasaru, lai parādītu savu dziesminieka māku.

MAIJA DIENA

Maija diena skaistākā!

Ieleju tērpj krāsu zaigs.

Rīta saule starot sāk,

Nu ir strazdam dziedāt laiks.

Au|o strauju zirgu bars Nožuvušos plašumos;

Kalnus ietērpj ziedoņgars; Puķu klaji rotā tos.

Sūri darbodamās, bites Lielu ražu ziedos gūst; Līksmi ganās govju bari; Skudras naigi tek un kust.

Meža arfu mežonīgo Skandināja vētras spars •— Tagad tā ir norimusi,

Jūrā iemieg buru bars.

Maijā vīri stipri aug,

Maijā meičas košas kaist;

Skaists ir mežots pakalns, raug; Arī līdzenums ir skaists!

Krāšņa bulta upē šauta •— īriss zelta lāsumiem;

Upēs zivis lēkā; kaisli #

Briedis brāž pa pakalniem.

Augstē cīrulis trillerus ber,

Mūžam nepagurs dziesmiņa ta,

Līksmi pasauli pieskandot Maijā maigā un brīnišķa,

Pēc tam klejojumos.

iņ| atstāja Finegasu un devās tālāk savos

KĀ FINS KĻUVA PAR FIANIEŠU VADONI

Kad Fins bija atstājis Boines krastus, viņš atkal klejoja pa visu zemi, brīvs kā putns gaisā vai zivs bezgalīgajā okeānā un, neko īpaši nedomādams, gaidīja jaunus piedzīvojumus. Pagriezies uz rietumiem, viņš devās pāri zālainajam, paugurainajam Mīta līdzenumam, līdz sasniedza ceļu, kas veda uz Taru, uz ziemeļiem. Ceļš bija pilns jātnieku un kaujas ratu, kuros Mansteras un Lensteras ķēniņi ar ķēniņienēm, un Korkas un Kerijas cilšu virsaiši ar saviem karapulkiem un pavadoņiem vienlaidu straumē plūda uz Taru, uz Lielo tautas sanākšanu, ko dižķēniņš ik gadus rīkoja Sameina laikā.

Tarā dižķēniņš Kons Simtcīņnieks savā pilī saņēma viesus, katram ierādot vietu atbilstoši viņa kārtai un stāvoklim. Ļaudis bija saradušies no visājn Īrijas malām — gan ķēniņi, gan virsaiši, gan karavīri —, un, ieročus nolikuši, līdzās sēdēja visniknākie ienaidnieki, dzēra medaļu un nodevās līksmībai, piemirsuši visas bailes un raizes, jo tāds bija ķēniņa izdotais likums, ka šo sešu nedēļu laikā, kamēr notiek Tautas sanākšana, neviens strīds nedrīkst tikt pieminēts un neviens ierocis pacelts.

Pie augstā galda sēdēja dižķēniņš, ķēniņi un ievērojamākie virsaiši, bet zemāk, zāles vidū — dižķēniņa karavadoņi un fianiešu karavīri ar savu vadoni Golu Mak-mornu. Līdz ar tumsu zāle bija stāvgrūdām pilna, turekļos dega lāpas un galdiem apkārt tika laists vīna kauss

ar medalus krūku, un, kad bija krietni vien iebaudīts, zāle ienāca slaids jauneklis ar medusdzelteniem matiem un cildenu stāju. Viņš piegāja pie galda, kur sēdēja fianiešu karavadoņi, un, nolicis ieročus, ieņēma vietu tiem līdzās. Visu acis pievērsās šim jauneklim, kuru neviens nepazina. Arī dižķēniņš raudzījās viņā ne mazāk izbrīnīts kā visi pārējie, tad pasauca vīna iznēsātāju un lika pasniegt svešiniekam vīna kausu no augstā galda un jautāt pēc viņa vārda. Fins, saņemdams vīna kausu, piecēlās kājās un skaļā, skaidrā balsī, kas noskanēja pāri visai zālei, sacīja:

— Es esmu Fins, un mans tēvs Kuls, Trenora dēls, līdz savai nāves stundai bija fianiešu vadonis. Un es esmu ieradies šeit, lai tev, dižķēniņ, piedāvātu savu zobenu un stātos tavā kalpībā.

— Jaunekli, ja tu esi Kūla dēls, tad mēs tevi saņemam kā sava drauga un visu godāta varoņa pēcnieku, — dižķēniņš teica.

Un, pasaucis Finu pie sevis, dižķēniņš lika viņam nodot uzticības zvērestu un tad sēdināja viņu pie sava galda līdzās paša dēlam. Tad dzīres un līksmošana sākās no jauna.

Tolaik jau divdesmit gadus pēc kārtas kāds punduris, saukts par Alenu Ugunsspļāvēju, Sameina laikā, kad notika Tautas sanākšana, iznāca no sava pazemes cietokšņa un nodedzināja Taru līdz pamatiem. Viņš mēdza ierasties naktī, uz sudraba arfas spēlēdams liegas melodijas, kuras dzirdot ļaudis ieslīga dziļā miegā. Un, kad visi bija iemiguši, pundurim no mutes izšāvās versmainas liesmas, kas nodedzināja Taru līdz ar zemi, tā ka pāri palika tikai melnu pelnu kaudze. Un, raugi, kad tuvojās pusnakts un lāpas turekļos grasījās izdzist, zāli pāršalca satraukta murdoņa. Fianiešu karavīri dīvainā kārtā pieklusa un bažīgiem skatieniem vērās cits citā. Tad dižķēniņš cēlās kājās un pavēstīja, ka došot bagātīgu atalgojumu tam, kurš līdz rīta gaismai spēšot nosargāt Taru no pundura liesmainās dvašas.

Dižķēniņš gaidīja atbildi, taču Erinas karavīri klusēja, jo visi zināja, ka līdz ar pirmajām liegajām burvju mūzikas skaņām miegā ieslīgs pat ievainotie, kuri mocās neizturamās sāpēs.

Fins, izdzirdīs šos ķēniņa vārdus, domāja esam pienākušu īsto reizi pierādīt savu varonību un to, ka ir cienīgs

saukties par fianieti. Viņš piecēlās, pagriezās pret dižķē-niņu un skani un apņēmīgi sacīja:

— Ja es, Fins Makkūls, nogalēšu punduri un uz laiku laikiem izglābšu Taru, vai tu, dižķēniņ, vari man apsolīt, visiem šiem Erinas ķēniņiem dzirdot, ka iecelsi mani par fianiešu vadoni, kam man pēc taisnības pienāktos būt?

Un Kons uz to atbildēja:

— Es apsolu izpildīt tavu vēlēšanos, un Erinas dižākie vīri līdz ar burvi Kitro būs mana zvēresta liecinieki.

Tad Fins piecēlās, paņēma savus ieročus un, atstājis dzīru zāli, devās ārā uz cietokšņa vaļņiem, lai aizsargātu Taru no pundura Ugunsspļāvēja.

Starp dižķēniņa karakalpiem tolaik bija kāds vīrs, vārdā Fiaha, Fina tēva jaunības dienu draugs. Kad Fiaha redzēja jauno Finu vienu pašu atstājam zāli, lai ietu cīņā ar punduri, viņš devās nopakaļ un, līdzko Fins stājās sardzē uz cietokšņa vaļņa, piegāja viņam klāt, pasniedza šķēpu un iečukstēja ausī:

— Šis ir burvju šķēps, kas tev palīdzēs veikt bīstamo uzdevumu.

Fins paņēma šķēpu un, attaisījis ādas ietvaru, ieraudzīja zilo tērauda asmeni ar trīsdesmit Arābijas zelta kniedēm, kas mirdzēja un laistījās mēness gaismā kā zvaigznes pie saltajām novembra debesīm.

— Ņem šo šķēpu, — Fiaha mudināja. — To darinājis Lēns, dievu zobenkalis, Lēna ezera dzelmē. Viņš iekalis tajā saules svēli un mēness un zvaigžņu zvīļumu. Kolīdz tu dzirdēsi brīnumjauko sudraba arfas melodiju, piespied zilo, salto asmeni sev pie pieres, un miegs nespēs tevi pārvarēt.

Fins paņēma šķēpu un soļoja tālāk pa cietokšņa valni, vērodams plašo, zālaino Mīta līdzenumu, kas, mēness apspīdēts, balgoja novembra salā. Un necik ilgi vairs nenācās gaidīt, jo, kolīdz Fins bija nogājis vēl vienu pusapli, viņš saklausīja pirmās sudraba stīgu skaņas, kas liegas un maigas vilnīja kā rīta vēsma, kā jūras šalka vasaras dienā. Šīs skaņas nāca aizvien tuvāk un tuvāk, un, to apburts, viņš apstājās un aizmirsies klausījās un dzirdēja vienīgi mūziku, kas glāsmaini apņēma viņu kā vīraks. Tad viņa acu priekšā parādījās Alens, kas, mēness gaismā spēlēdams arfu, kā rēgs slīdēja pāri palsajam līdzenumam. Ieraudzījis punduri, Fins saņēma visus spēkus, nokratīja mūzikas burvju varas radīto stingumu un cieši piespieda šķēpa salto, zilo asmeni pie pieres.

Alens, izšāvis garu liesmu mēli, nāca Finam tieši virsū, bet, kad viņš bija bezmaz jau klāt, Fins norāva savu dzelteno, bārkstaino apmetni un, uzsviedis virsū liesmām, apslāpēja tās. Punduris, to redzēdams, uz vietas apcirtās un šāvās atpakaļ uz savu cietoksni, bet Fins, pilnā sparā dzīdamies pakaļ, trāpīja viņam ar Fiaha burvju šķēpu tai brīdī, kad viņš jau dzīrās pazust aiz cietokšņa vārtiem. Šķēps ieurbās pundurim krūtīs, uz vietas notriekdams viņu gar zemi, un Fins izrāva zobenu, nocirta viņam galvu un, uzdūris to uz Fiaha šķēpa smailes, uzlika to uz cietokšņa vaļņa, lai visi redzētu.

Kad, gaismai austot, Alena liesmainā dvaša Taru vēl aizvien nebija skārusi, dižķēniņš ar Īrijas karavīriem saprata, ka Fins uzveicis punduri, un visi iznāca ārā uz vaļņa, lai par to pārliecinātos paši savām acīm. Ķēniņš paaicināja Finu pie savas labās rokas un sacīja visiem fianiešiem:

— Erinas karavīri, jūs dzirdējāt manu solījumu iecelt Finu par fianiešu vadoni, ja viņš atpestīs Taru no Alena nestās ugunsnelaimes. Alentt viņš ir nogalinājis un tagad ir jūsu pilntiesīgs vadonis, un jums kā goda vīriem to pienākas atzīt. Kas nevēlas viņam pakļauties, lai atstaj šo zemi.

Un, pagriezies pret Golu Makmornu, dižķēniņš vaicāja:

— Kāds ir tavs lēmums, Gol Mornas dēls? Vai tu atstāsi Erinu vai sniegsi Finam roku?

Un Gols Makmorna uz to atbildēja:

— Es dodu vārdu, ka sniegšu Finam roku.

Un dižķēniņa un visu fianiešu priekšā Gols zvērēja uzticību Finam Makkūlam, un pēc tam to darīja visi fianieši, apliecinādami padevību jaunajam vadonim, un tādā kārtā Fins Makkūls kļuva par fianiešu valdnieku.

FINS UN FIANIESI

Tieši Fina valdīšanas laikā fianieši nāca vislielākā cieņā un godā, ar savu varonību un drošsirdību kļūdami slaveni visā zemē, jo Fins bija ne vien izcils karavīrs, bet arī dzimis vadonis. Viņu mīlēja visi fianieši un pat agrākie ienaidnieki, Mornas cilts ļaudis, tālab ka viņš bija taisnīgs un cēlsirdīgs. Par viņa godprātību mēdza teikt: «Ja Finam būtu jāizšķir strīds starp savu naidnieku un paša dēlu, viņa spriedums būtu vienlīdz taisnīgs pret abiem.» Un par viņa cēlsirdību veci teicēji stāstīja tā: «Ja kritušās rudens lapas būtu no zelta vai baltās jūras putas no sudraba, viņš no tā neņemtu sevim nenieka.» Viņa drošsirdību nekad nenācās apšaubīt, jo viņš bija sava laika

dižākais karavīrs, kam drosmes ziņā bija tikai viens līdzinieks — viņa mazdēls Oskars, kurš, pēc veco teicēju no

stāstiem, dienās kļuva par visdrosmāko fianieti. Katrs fia-nietis centās sekot sava vadoņa paraugam, tiklab savu, kā visu fianiešu godu vērtēdams augstāk par dzīvību, un Gols Makmorna, viens no viņu dižākajiem vīriem, turējās pie ieskata, ka cilvēks dzīvo vēl pēc tam, kad zaudējis dzīvību, bet ne tad, ja zaudējis godu.

Fianieši bija īpaša kaluma ļaudis, un Fina laikos kļūt par fianieti bija liels gods, jo šo vīru pulkā uzņēma vienīgi tos, kuri spēja izturēt daudz sūru pārbaudījumu. Pirmām kārtām katram bija jāpierāda, ka ir rie vien drosmīgs, bet arī prasmīgs un izveicīgs. Lai to izdarītu, bija

ļnIekāpj dziļā bedrē un ar vairogu un lazdas rīksti jāat-vnirās no deviņu vīru raidītiem šķēpiem. Tas, kurš dabūja l.iut vienu skrambu, fianiešu vidū netika uzņemts. Pēc 1,1111 ar bizēs sapītiem matiem pa mežu bija jāizbēg no valgajiem. Ja bēdzējs tika notverts vai ievainots, ja šķēps viņa rokā iedrebējās vai, viņam skrienot, atrisa matu šķipsna, vai zem kājām nokrakšķēja sauss zars, par fianieti viņš netika izvēlēts. Pēc tam katram bija jāpārlec pāri ava auguma augstumā noliektai maikstei un jāizskrien pa apakšu zemu noliektam zaram, un turklāt, skrienot vislielākajā ātrumā un ne drusku nepalēninot gaitu, jaizveliv no pēdas apakšas ērkšķis.

Bez tam vēl, lai kļūtu par fianieti, bija jāzina no galvas divpadsmit dzejas grāmatas un jāmāk stāstīt daudz jo daudz teiku. Kad visi šie pārbaudījumi bija izturēti, vēl vajadzēja dot Finam četrus solījumus: vedot mājās sievu, neņemt līdzi pūru, neatņemt lopus ar ieroču spēku, lūdzējiem labprāt izpalīdzēt ar lopiem vai kādu citu mantu un cīņā atkāpties vienīgi tad, ja uzbrūk vismaz deviņi pretinieki.

Vislabākais cīnītājs starp Fina vīriem bija viņa dzimtas agrākais ienaidnieks Gols Makmorna. Kādā dzejā Fins, viņu cildinot, izteicās, ka cīņā Gols baiļu nepazīstot, bet, «jebšu spēcīgs kā vilnis, kas triecas pret krastu, un nežēlīgs kā saniknots suns, viņš allaž ir sirsnīgs un laipns pret draugiem».

Kāds cits fianietis, Kīlta Makronans, bija tālu izslavēts nepārspējams skrējējs. Tas bija viņš, kurš viens pats reiz panāca un nodūra noburtu meža cūku, kam fianieši gadu gadiem bija dzinušies pakal, i ne spalviņas nedabūdami. Kīlta panāca un nogalēja arī piecgalvainu milzi, kurš Eri-nas zemniekiem atņēma vēršus un aitas. Kīlta, kā stāsta, tika nodzīvojis ilgāk par citiem fianiešiem, un šai ziņā viņu pārspējis vienīgi Oisins, kurš trīssimt gadu mitis Dūkņu zemē un pieredzējis tos laikus, kad Svētais Patriks ieradies Īrijā sludināt Dieva vārdu.

Ne mazāk slavens bija Dermots Neatvairāmais. Viņš bija slaida auguma un glīts no vaiga, un, kā stāsta, ikviena sieviete, kas viņu uzlūkojusi, tūdaļ viņā iemīlējusies.

Drosmīgākais no visiem bija Fina mazdēls Oskars, un, kā seni nostāsti vēstī, Fins visā savā garajā mūžā esot raudājis tikai divas reizes, un viena no tām bijusi tad, kad Oskars kritis kaujā pie Govras.

Fins ar fianiešu vadoņiem dzīvoja savā nocietinātajā pilī Alena pakalnā, tagadējā Kildaras novadā. Un, jebšu šodien uz viršainā pakalna no tās nav palicis pāri ne akmens, tur vēl aizvien saglabājušies vairāki apļveidīgi nocietinājumu vaļņi, un to tuvumā dzīvojošie teicas redzējuši abus Fina iemīļotos suņus Branu un Sgeolaunu mēness naktīs skraidām pa virsāju un žēli gaudojam, it kā tie rautin rautos uz medībām.

OISINA MĀTE

Kādu vakaru, kad Fins ar pavadoņiem atgriezās mājās no medībām, viņš Alena nogāzē ieraudzīja skaistu stirniņu izlecam no virsāja. Mednieki sāka dzīties tai pakaļ, bet, tā kā diena jau sliecās pret rietu un gan vīri, gan suņi bija apkusuši, drīz vien atpalika, taču Fins ar saviem suņiem Branu un Sgeolaunu negribēja atstāties. Viņš nāca stirniņai tuvāk un tuvāk un bezmaz jau bija to notvēris, kad gaužām izbrīnīts pēkšņi ieraudzīja to noguļamies vir-sājā turpat acu priekšā. Brans ar Sgeolaunu sāka līksmi lakstīt stirniņai apkārt, mīlīgi un draudzīgi ķaukstēdami un laizīdami tās galvu un ķermeni. Tad stirniņa pielēca kājās un cirtās uz Fina cietoksni, bet abi suņi, kā aizsargādami, katrs savā pusē skrēja viņai līdzi. Nonākusi pilī, stirniņa metās uz lielo zāli un, kad Fins ar Golu Mak-mornu, Kīltu un Dermotu apsēdās pie lielā galda ieturēt vakariņas, līdz ar suņiem nogūlās Finam pie kājām.

Kad Fins tonakt jau grasījās aizmigt, pie gultas viņš pēkšņi ieraudzīja brīnum daiļu jaunavu. Viņa uzrunāja Finu un pastāstīja, kas tāda esot, un viņas balss atgādināja strautiņa urdzēšanu vai liegas maija vēsmiņas šalku ataugas lapotnē.

— Es esmu stirniņa, kam tu dzinies paka], ak Fin, — viņa sacīja. — Mans vārds ir Seva, un es nāku no Dūkņu zemes, bet Melnais burvis ir pārvērtis mani par stirnu tālab, ka es liedzos kļūt viņa sieva. Trīs gadus es esmu

pavadījusi stirnas izskatā Erinas mežos un purvājos, un nikni suņi mani vajājuši, trenkādami pa visu zemi. Bet Melnā burvja kalps man pavēstīja, ka tai dienā, kad es nok|ūšot Fina pilī Alena kalnā, burvim pār mani vairs nebūšot varas. Visu dienu es skrēju uz tavu pili, ak Fin, un ne reizītes neapstājos, līdz sasniedzu viršainās Alena nogāzes un sastapu Branu ar Sgeolaunu. Es sapratu, ka ar taviem suņiem esmu drošībā, jo tiem ir ticis dots cilvēka prāts, un tie zina, ka esmu noburta tāpat kā viņi abi.

Tad Fins laipni uzrunāja jaunavu un drošināja viņu, lai nebaidoties:

— Paliec Alena kalnā, cik ilgi vien vēlies, un mēs ņemsim tevi savā aizsardzībā, un Melnais burvis nespēs tev neko nodarīt.

Un Seva palika Alena kalna cietoksnī, un Fins viņu iemīlēja un apņēma par sievu. Tik liela bija Fina mīlestība pret Sevu, ka viņš atmeta medīšanu un citas izpriecas, kuru dēj būtu jāatstāj Alena kalns, un viņi dzīvoja laimē un saderībā.

Bet kādudien Fins saņēma vēsti, ka līcī, kur tagad atrodas Dublina, iebraukuši jūras laupītāji, kuri postot un laupot, ko vien sastopot ceļā. Fins sasauca visus septiņus fianiešu pulkus, lai grieztu krūti pretim iebrucējiem un padzītu viņus no Erinas zemes.

Kad Fins ar saviem vīriem atstāja pili, viņš maigi atvadījās no Sevas un cieti piekodināja viņa prombūtnes laikā neiziet ārpus cietokšņa vaļņiem:

— Es atstāju tevi, Seva, nevis tālab, lai dotos uz medībām vai sacensībām, bet lai cīnītos pret ienaidniekiem un padzītu viņus no Erinas zemes. Esi piesardzīga, kamēr manis šeit nav, un drīz vien es atkal būšu pie tevis. Un tev jo cieši jānosolās, ka nespersi kāju ārpus cietokšņa vaļņiem un nerunāsi ne ar vienu svešinieku.

Septiņas dienas fianieši cīnījās ar ziemeļniekiem, no kuriem daudzi tika nogalēti, bet pārējie atspiesti atpakaļ, un tad atkal uzņēma ceļu mājup, uz dienvidiem. Dodamies pāri Lifijas līdzenumam un Kildaras purviem, Fins domāja tikai par Sevu, par viņu abu tikšanās prieku un to, cik sirsnīgi Seva sagaidīs viņu. Kad fianieši tuvojās viršaina-jām Alena nogāzēm un viņu skatienam pavērās lielais, mirdzoši baltais cietoksnis kalna galā, Fins vai acis izskatīja, lūkodams ieraudzīt savu mīļoto sievu, kuru domājās gaidām kādā tornī vai pie viena no augstajiem pils logiem. Bet Sevas nebija nedz uz cietokšņa vaļņa, nedz

pie logiem, nedz novērošanas torņos. Un, kad Fins atgriezās mājās, pils ļaudis dīvaini raudzījās viņā un visu acis šķita pavīdam bažas un satraukums.

— Kur ir Alena daiļā pilskundze un kālab viņa nenāk sagaidīt mani? — Fins jautāja.

— Liela mūsu bēda, ak Fin, — pils ļaudis atbildēja. — Kamēr tu cīnījies ar ienaidniekiem, viendien pilij tuvojās kāds vīrs, no vaiga un skata visnotaļ pēc tevis, un viņam līdzi bija arī divi suņi, tieši tādi paši kā Brans un Sgeolauns. Un Seva, kas allaž vēroja līdzenumu, lai redzētu tevi atgriežamies, ieraudzījusi svešo, metās uz vārtiem un, neklausīdamās mūsu brīdinājumos, skrēja lejup pa nogāzi pretim šim rēgam. Pieskrējusi tam klāt, viņa palika kā zemē iemieta un trīs reizes žēlabaini iekliedzās. Tad dzīrās griezties atpakaļ, bet rēgs pacēla burvju zizli viņai virs galvas, un Seva pārvērtās par stirniņu un bēga pa virsāju prom. Viņa cirtās uz cietokšņa vārtiem, kas nu bija vaļā līdz kājai, taču suņi kā plēsti lika viņai pakal, un, iekams viņa sasniedza vārtus, viens krita pie kakla un notrieca viņu gar zemi. Tad gaisu pāršķēla skaļas suņu rejas, ašu soļu un zirgu pakavu dipoņa, un mēs, paķēruši ieročus, drāzām stirniņai pakaļ pa nogāzi un tālāk pa līdzenumu. Taču saredzams nebija itin nekas, drīz vien noklusa arī visi trokšņi, un Seva līdz ar suņiem un burvi bija kā ūdenī iekrituši.

Fins klusēdams noklausījās šai stāstā un tad domīgs devās uz savu kambari. Tur pilnīgā vientulībā viņš trīs dienas sēroja pēc savas sievas, neņemdams mutē ne kumosa un ne ar vienu nerunādams. Trešajā dienā viņš iznāca no kambara, lai atkal ņemtu savā pārziņā pili un stātos fia-niešu priekšgalā.

Pēc tam viņš devās pārmeklēt visu zemi un septiņos gados krustu šķērsu izstaigāja visus mežus un kalnus, gravas un ieplakas, lūkodams uziet kādas pēdas no stijniņas, par ko Seva bija tikusi pārvērsta. No suņiem viņš ņēma līdzi tikai Branu un Sgeolaunu, jo zināja, ka ar tiem maigā stirniņa allaž būs drošībā.

Kad septītais gads jau nāca uz beigām un Fins bija zaudējis jebkuru cerību atrast Sevu, viņš atkal nodevās medībām. Kādudien, kad viņš ar fianiešiem medīja Gul-bana kalnā, suņi pēkšņi sāka dīvaini, neparasti kaukt, un Fins ar saviem vīriem, mezdamies tiem pakaļ, kada klinšu spraugā ieraudzīja tos apstājušus skaistu zēnu gariem zeltainiem matiem. Zēns, ne drusciņas nebīdamies, stāvēja

pie alas ieejas un raudzījās suņos. Brans ar Sgeolaunu laizīja viņu un priecīgi lakstīja 'apkārt, nelaizdami pārējos suņus ne tuvuma. Kad Fins ar saviem vīriem uzbilda zēnu, tas cieši un bezbailīgi paraudzījās viņos, taču nespēja atbildēt ne uz vienu pašu jautājumu. Fianieši aizveda zēnu uz savu medību būdu, kur pamieloja ar vakariņam, un tad paņēma _sev_līdzi uz Alena cietoksni.

Ar laiku zēns iemācījās runāt, maz pamazām pierada arī pie cilvēkiem un drīz vien jau varēja pastāstīt Finam par savu māti un par to, kā ieradies pasaulē, un Fins viņā klausījās neatņemdamies, jo zēna spožajās, mirdzošajās acīs un sejas vaibstos šķita sazīmējam Sevu, sen zudušo Alena kalna ziedu. Un, raugi, zēns pastāstīja, ka viņam neesot bijis ne tēva, ne mātes, tikai stirniņa allaž dzīvojusi kopa ar viņu vientuļajā, klinšainajā ielejā, kur Fins ar saviem vīriem bija zēnu atradis. Naktīs viņš esot gulējis alā, bet siltā laikā virsājā vai uz saulē sasilušām klintīm. Vasarās viņš pārticis no saknēm un augļiem, bet ziemās pie viņa guļvietas alā aizvien bijis atstāts silts ēdiens. Vienīgais vīrietis, ko viņš jebkad redzējis, bijis melniem matiem un grīnu skatienu un lāgu lāgiem ieradies ielejā un sarunājies ar stirniņu. Reizēm viņš runājis skaļi un dusmīgi, reizēm maigi un pieglaimīgi, taču stirniņa, bailēs trīsēdama, aizvien vairījusies no viņa. Pēdīgo reizi, ieradies ielejā, melnais vīrs vai pusi dienas centies stirniņu apvārdot, sākumā gaužām laipni un mīlīgi, bet, kad tā novērsusies un liegusies klausīties, uzšāvis tai ar lazdas rīksti. Tad stirniņa lēnītēm pagriezusies un skumīgi devusies viņam līdzi, žēlām, asaru pilnām acīm nemitīgi raudzīdamās atpakaļ uz zēnu, līdz pēdīgi, rūgti raudādama, nozudusi aiz klints. Kad zēns lūkojis piecelties un traukties viņai pakaļ, viņa locekļi bijuši kā sasaistīti. Tiklīdz stirniņa izgaisusi skatienam, viņš knūpus nokritis zālē un aiz sirdēstiem zaudējis atmanu. Atģidies viņš esot cita kalna nogāzē, tai vietā, kur suņi viņu uzgājuši, un pēc tam ik dienas meklējis vientuļo ieleju, kur bija dzīvojis kopā ar stirniņu, taču neesot spējis to atrast.

Fins cieši raudzījās zēna sejā un, kad tas bija beidzis savu stāstu, sacīja:

— Tu būsi mans dēls un paliksi dzīvot pie manis, un mēs sauksim tevi par Oisinu.

Un kopš tā laika Oisins dzīvoja sava tēva Fina pilī Alena kalnā un dienās kļuva par izcilu karavīru un fia-niešu dziesminieku, un pasaku teicēju.

DERMOTA UN GRANIJAS VAJĀŠANA

Granija bija Īrijas dižķēniņa Kormaka, Arta dēla, meita, un visā zemē nebija atrodama jaunava, kas skaistumā un iznesībā spētu stāties viņai līdzās. Neskaitāmi ķēniņi un virsaiši lūdza viņas roku, bet Granija bija augstprātīga un visus atraidīja.

Tieši tolaik nomira Manisa, Fina Makkūla sieva, un Fi-nam, kurš žēlojās par savu vientuļo dzīvi «bez sievas, kas ielīksmotu sirdi un sniegtu mierinājumu», fianieši ieteica lūgt Granijas, Kormaka meitas, roku. Fins bija ar mieru un tūdaļ sūtīja savu dēlu Oisinu un fianieti Deringu uz Taru, lai tie viņa vēlēšanos darītu zināmu dižķēniņam.

Tobrīd, kad Fina sūtņi ieradās Tarā, dižķēniņš noturēja virsaišu un augstmaņu sapulci, bet, uzdzirdis par fianiešu ierašanos, atlika to uz nākamo dienu, lai varētu pienācīgi saņemt un uzklausīt viesus. Bet, kad Oisins Kormakam pavēstīja, ka esot atnācis Fina uzdevumā lūgt viņa meitas Granijas roku, ķēniņš sūtīja viņus pašus pie Granijas izteikt šo Fina vēlēšanos un arī saņemt atbildi.

— Diez vai Īrijā ir kāds ķēniņš vai ķēniņa dēls, kas nebūtu.Graniju bildinājis, — viņš piemetināja, — bet viņa visus tos atraidījusi, sagādādama man ienaidniekus visos zemes nostūros.

Oisins ar Deringu devās uz sieviešu galu, kas atradās pils dienvidu pusē, un Kormaks, kurš viņus pavadīja, sacīja meitai:

— Granij, šeit ieradušies divi fianieši Fina Makkūla uzdevumā lūgt tavu roku.

Un Granija, it kā viņai būtu ticis piedāvāts nieka putniņš vai klēpja sunītis, bez apdomāšanās atbildēja:

— Ja Fins tev šķiet pieņemams znots, kālab lai viņš nebūtu man piemērots vīrs?

Visnotaļ apmierināti ar šādu Granijas atbildi, Oisins un Derings steidza atpakaļ uz Alena kalnu, nesdami ķēniņam Finam ziņu, ka pēc divām nedēļām viņam jābrauc bildināt līgavu. Viņi pastāstīja Finam par savu ceļojumu un nodeva dižķēniņa sūtīto vēsti. Fins uzaicināja visu septiņu fianiešu pulku vadoņus par saviem miesassargiem, un, kad noliktās divas nedēļas bija aptecējušas, uzņēma ceļu uz Taru. Dižķēniņš viņus sagaidīja ar cieņu un godu un pils lielajā zālē sarīkoja dzīres, kurās lika ierasties visiem augstmaņiem un virsaišiem, lai tie līksmotu kopā ar viesiem. Fins tika sēdināts pie augstā galda līdzās ķēniņam, Granij ai un citiem augstmaņiem, bet Oisins ar Fina miesassargiem ieņēma vietas pie savrup klāta galda fianiešiem.

Dzīru laikā Granija vaicāja blakus sēdošajam dziesminiekam Daram:

_— Teic, Dara, ko šīs dzīres un līksmošana nozīmē? Un kālab Fins ieradies Tarā ar visiem saviem karavadoņiem?

Un Dara, netikdams gudrs, ko atbildēt, sacīja:

— Ja jau tev tas nav zināms, tad man patiešām ir grūti teikt, kāda vajadzība atvedusi viņus šurp.

Granija atkārtoja savu jautājumu, un, tā kā viņa bija untumaina un ātri aizsvilās dusmās, Dara turēja par pareizāku dot šādu atbildi:

— Tu taču zini, ka viņš ieradies bildināt tevi.

Granija, to dzirdēdama, brīdi padomāja un tad sacīja:

— To nu tik tiešām varētu saprast, ka Fins būtu uzdomājis mani par sievu savam dēlam Oisinam vai pat mazdēlam Oskaram, bet kā viņš varējis pats mani uztīkot, ja ir tikpat vecs kā mans tēvs!

Tad viņa pārlaida acis fianiešu dižākajiem vīriem, Fina miesassargiem, kas sēdēja pie otra galda, un atkal vaicāja dziesminiekam Daram:

— Teic, Dara, kas ir šie cildenie vīri, no kuriem es pazīstu vienīgi Oisinu un viņa dēlu Oskaru? Kas ir tas karavīrs pa labi no Oisina?

— Sis cildenais karavīrs ir Gols Makmorna, Cīņā Nesaudzīgais,

— Un pievilcīgais, slaidais karavīrs viņam līdzās? — viņa taujāja.

— Tas ir visžiglākais fianiešu skrējējs, Kīlta Makro-nans. Un viņam blakus, tas ar glīto vaigu, pelēkajām, mirdzošajām acīm un matiem kraukļa melnumā, ir Dermots Daiļais, visu sieviešu iemīļotais, visgodprātīgākais un augstsirdīgākais starp fianiešiem.

Granija neko vairs nejautāja, tikai dzēra vīnu no sava kausa, bet viņas skatiens nemitīgi klīda no Fina uz viņa karavīriem un atkal atpakaļ. Kad valodas pieņēmās skaļumā un līksmība sita visaugstāko vilni, viņa pamāja savai kalponei un iečukstēja tai ausī:

— Atnes lielo, dārgakmeņiem rotāto kausu, no kura deviņi vīri var deviņreiz padzerties.

Kalpone tā arī izdarīja, un Granija ielēja kausā burvju dziru un lika aiznest to Finam.

— Teic, ka Granija sūta viņam šo kausu, un pielūko, lai viņš no tā nobaudītu.

Fins ieņēma krietnu malku un tad pasniedza kausu ķēniņam, tas savukārt tālāk ķēniņienei un pārējiem pie augstā galda sēdošajiem viesiem. Drīz vien visi, kas bija baudījuši burvju dziru, iekrita dziļā miegā.

Tad Granija cēlās no galda, piegāja pie Dermota un vaicāja:

— Vai tu, Dermot, pieņemsi manu mīlestību un šonakt aizvedīsi mani no šī nama?

— Nekur es tevi nevedīšu, jo tu esi apsolīta Finam, un man nevar būt nekas kopīgs ar jaunavu, kas ir Fina saderētā.

Bet Granija uz to atbildēja:

— Es prasu no tevis solījumu, ko neviens īsts varonis neliegtos dot. Apsoli šonakt aizvest mani no Taras un paglābt no precībām ar vecu vīru.

— Ak Granij, tā ir neizpildāma prasība, kas var nest tikai postu un ļaunumu.

Dermots lūdza viņu atsaukt šo vēlēšanos un dāvāt Finam savu mīlestību, kā esot solījusies, «jo Fins ir visdižākais no fianiešiem un tālab vairāk nekā jebkurš cits cienīgs iegūt jaunas meitenes mīlestību».

Bet Granija viņā nemaz neklausījās, un tad Dermots vēl piemetināja:

— Vai tu nezini, ka arī tad, kad Fins ir devies pie miera, Taras lielo vārtu atslēgas atrodas pie viņa, kā tam

pēc tiesas un taisnības jābūt, tā ka mēs netiekam ārā no šejienes.

-— Manā lapenē ir slepeni vārtiņi, — Granija neatlaidās.

•— Karavīram, kas augstu tur savu godu, neklājas aiziet pa slepeniem vārtiņiem, — Dermots iebilda, vēl aizvien lūkodams Graniju atrunāt.

Bet Granija neparko nepiekāpās un atgādināja, ka jebkurš fianietis viegli pārlēktu pāri žogiem, atbalstījies uz sava šķēpa.

Nespēdams izšķirties, kas turams augstāk — karavīra pienākums palīdzēt sievietei nelaimē vai uzticība draugam un vadonim Pinam —, Dermots vaicāja padomu Oisinam, Oskaram un Kīltam. Un tie visi vienā mutē vedināja viņu izpildīt Granijas vēlēšanos.

Tad Dermots cēlās kājās un, sniegdamies pēc saviem ieročiem, teica skumīgas ardievas fianiešiem. Un, spiezdams visiem rokas, viņš raudāja, jo saprata, ka nekad vairs nebūs kopā ar viņiem ne kara, ne miera laikā, ne dzīrēs, ne medībās. Viņš zināja, ka, aiziedams kopā ar Graniju, uz visiem laikiem šķiras no biedriem un ka Fina atriebība vajās viņu līdz kapa malai.

Tad viņš pagriezās pret Graniju un teica:

— Ak_ Granij, tas ir grūts ceļš, ko tu esi uzņēmusies, jo visā Īrijā nav tāda novada, kur Fins mūs abus necenstos atrast. Tomēr es esmu gatavs doties tev līdzi, jebšu mana sieva tu nekad nebūsi, jo es negribu lauzt Finam doto uzticības zvērestu.

— Atpakaļceļa man, Dermot, vairs nav, un es mūžam palikšu kopā ar tevi, līdz pati nāve atnāks mūs šķirt, — Granija atbildēja.

Un viņi klīda apkārt pa visu Īriju, bēgdami no Fina atriebības, un gadu gadiem viņu māja bija ieleja vai vientulīgs mežs, un viņu vienīgais jumts — debess virs galvas, bet spilvens — velēnu skumšķis zem kājām. Un visur, tiklab ziemu, kā vasaru, Fins vajāja viņus ar saviem algotņiem, jo fianieši atteicās piedalīties viņa ķildā ar Dermotu. Un tik cieši Fins sekoja bēgļiem pa pēdām, ka, alga viena, kur abi bija gatavojuši maltīti, tai vietā viņi nepalika to iebaudīt, un tur, kur bija to iebaudījuši, nekad nepalika uz naktsguļu, un tur, kur, tumsai uznākot, atkrita atpūsties, nekad nesagaidīja rītausmu.

Kādudien, paguruši no klejošanas, viņi nonāca biezā mežā, tā dēvētajā Divu namiņu dziļoksnī. No zariem un kārklu klūgām Dermots uzcēla būtu un tai apkārt pama-līgu lapegļu mietu žogu, ko neviens nespēja izpostīt, un ierīkoja tajā septiņas šauras durvis, vērstas uz septiņām dažādām pusēm. Taču Nevina cilts vīri, ko Fins raidīja bēgļiem pa pēdām, nonāca līdz šai vietai, uzkāpa kokā un aiz augstā žogs ieraudzīja Graniju. So jaunumu viņi darīja zināmu Finam, kurš tūdaļ pat devās turpu līdz ar pulku algotņu un fianiešu.

Pie visām septiņām durvīm Fins nostādīja savus vīrus un tad uzsauca Dermotam, lai nākot ārā. Granija, ieraudzījusi Fina vīrus aplencam būdu, pārmēru izbijās un sāka raudāt. Bet Dermota audžutēvs Putnu Anguss, Mīlestības un skaistuma dievs, redzēdams, kāda nediena viņu piemeklējusi, nāca talkā un neredzams pārkļuva pāri žogam.

— Paslēpieties abi zem mana apmetņa un mēs, kļuvuši neredzami, tiksim ārā no šejienes, — viņš Dermotam sacīja.

Bet Dermots lūdza viņu nogādāt Graniju drošībā un pats teicās izlauzties saviem spēkiem, kā jau tas karavīriem piedienas. Un Granija darīja, kā Dermots vēlēja, un kopā ar Angusu devās uz Divu bezdelīgu zemesragu, lai tur viņu gaidītu.

Tad Dermots izslējās visā savā staltumā un, satvēris ieročus, piegāja pie vienām durvīm un vaicāja, kas aiz tām stāvot, un saņēma šādu atbildi:

— Šeit stāv nevis naidnieks, bet Oisins un Oskars. Nāc ārā, un tev netiks piedurts ne pirksts.

Bet Dermots uz to atbildēja:

— Pa šīm durvīm es negribu iet, jo nevēlos, ka Fina dusmas nāktu pār jums tālab, ka esat mani izlaiduši brīvībā.

Tad viņš devās pie otrām durvīm un vaicāja, kas nolikti sardzē pie tām.

— Kilta Makronans ar saviem ciltsbrāļiem. Nāc ārā, un mēs stāvēsim un kritīsim par tevi, — skanēja atbilde.

— Pa šīm durvīm es negribu iet, jo Fins labāk redzētu jūs visus mirušus, nekā ļautu man izbēgt.

Un tā tas bija līdz pat pēdējām durvīm, pie kurām stāvēja sardzē pats Fins un pa kurām Dermots bija domājis izlauzties, jo negribēja, ka Fina dusmas vērstos pret tiem, kas bija gatavi izlaist viņu brīvībā. Un, nostājies pie šīm durvīm, Dermots sauca:

— Es došos ārā pa šīm durvīm, Fin, kuras tu pats esi apņēmies apsargāt.

Un tad, atbalstīdamies uz šķēpu kātiem, Dermots ar vienu lēcienu pārvarēja žogu un pārlidoja augstu pār Fina un viņa algotņu galvām. Iekams tie atskārta, kur viņš nonāk zemē, Dermots jau bija gabalā un steidza uz dienvidiem, uz Divu bezdelīgu zemesragu. Tur meža būdā An-guss ar Graniju gaidīja viņu, uz lazdas iesma cepdami meža cūku. Ieraudzījusi Dermotu, Granija juta, ka sirds priekā salecas. Dermots pastāstīja par visu notikušo, un viņi ieturēja brangu maltīti un tonakt gulēja ciešā miegā, atmozdamies tikai tad, kad pamalē iedegās saullēkta blāzma.

Tad Putnu Anguss atvadījās no audžudēla, sacīdams:

— Es atstāju tevi, Dermot, mans dēls, un aiziedams gribu dot šādu padomu. Kamēr Fins tev dzenas pa pēdām, nekad nekāp kokā, kam ir tikai viens stumbrs, nekad neglābies alā, kam ir tikai viena izeja, un nekad nepiestāj salā, kam ir tikai viena osta. Un, lai kur tu gatavo maltīti, tai pašā vietā to nekad neēd, un, kur ēd, tur nekad nepārlaid nakti, un, kur pārlaid nakti, tur otrreiz vairs neguli.

Tad Anguss atvadījās, un Dermots ar Graniju devās tālāk. Labu laiku abi klausīja Angusa padomam un nekad nepārlaida nakti divreiz vienā vietā, un klīda apkārt pa visu zemi, nakšņodami dolmeņu^1 paēnā vai virsājos zem klajas debess. Bet tad viņi atkal pagura no klejošanas un ilgojās vismaz uz laiku apmesties tādā vietā, kur varētu justies droši no vajātājiem.

Pēc vairākiem mēnešiem viņi nonāca dziļā biezoknī — Duvrosas mežā Erinas rietumos. Sājā mežā auga kāds brīnumkoks, kas spēja atdot cilvēkam dzīvību, un šo koku apsargāja briesmīgs, nežēlīgs milzis, saukts par Sarvanu Sirdīgo.

— Paliksim dzīvot šai mežā, — Dermots sacīja, — jo šī ir vienīgā vieta visā Īrijā, kur Fins mums neuzdrīkstēsies sekot. Fianieši šeit nekad nemedī, un Fina algotņi te nespers kāju aiz bailēm no briesmīgā Sarvana.

Dermots atstāja Graniju mežmalā atpūsties un devās pie Sarvana Sirdīgā izprasīt atļauju palikt mežā uz dzīvi. Milzis atvēlēja viņam tur apmesties un pārtikt no medījumiem, taču lika zvērēt pie zobena, ka burvju kokam viņš neies ne tuvumā un neaizskars nevienu pašu ogu. Tad Dermots atgriezās pie Granijas un no ozola zariem uzslēja viņai jauku būdiņu, un Granija jutās laimīga, jo klejotāju dzīve vismaz uz laiku bija beigusies.

Bet, raugi, necik ilgi pēc tam, kādu .dienu, kad Fins ar fianiešiem medīja nepilnas dienas gājiena attālumā no šīs vietas, pēddziņi viņam pavēstīja, ka Dermots ar Graniju mītot Duvrosas mežā. Fins zināja, ka šo mežu apsargā Sarvans Sirdīgais un ka ne viņš pats, ne viņa pēddziņi abiem bēgļiem sekot tur nevarēs, tālab viņš sūtīja pēc diviem Mornas dēliem, ar kuriem bija sanaidojies un kuri, kā viņš zināja, bija gatavi uz visu, lai izpelnītos viņa labvēlību un tiktu uzņemti fianiešu pulkā.

Mornas dēli uz vietas bija klāt, un Fins teicās saderēt ar viņiem mieru un uzņemt viņus fianiešu vidū, ja viņi tam izdarīšot kādu pakalpojumu.

Un Mornas dēli, iepriecināti, ka senajam cilšu naidam beidzot būs gals, atbildēja:

— Teic, ko tu no mums prasi, ak Fin, un mēs visu to izpildīsim.

— Par savu draudzību es prasu kāda varoņa galvu vai sauju ogu, — Fins atbildēja.

— Fins prasa no jums Dermota, Divnes mazdēla, galvu, — Oisins, kurš klausījās šai sarunā, teica, — bet, jebšu jums būtu simt vīru spēks, Dermotu jūs tikpat ne-pieveiksiet.

— Un kas tās par ogām, kuras viņš vēlas? — Mornas dēli vaicāja.

— Nekas nav tik grūti, kā dabūt šīs ogas, — Oisins paskaidroja, — jo tās ir no burvju koka Duvrosas mežā un ar tām var atdzīvināt cilvēku. Es jums pastāstīšu, kā šis koks radies.

Reiz divas Dūkņu zemes sievietes — Oife un Ane — sākušas strīdu par to, kuras vīrs esot pārāks spēlē ar bumbiņu. Oifes vīrs bijis fianiešu karavadonis, bet Anes — tepat no Dūkņu zemes ļaudīm. Pēdīgi abas nolēmušas, ka Dūkņu zemes vīriem jāuzaicina uz spēli fianieši, un, lai skaidri redzētu, kurš kuru pieveic, tai jānotiekot pie Lēna ezera.

Tika nolikta sacīkšu diena, un Dūkņu zemes ļaudis devās uz minēto vietu, nesdami saviešiem dažādu ēdmaņu — riekstus, ābolus un smaržīgas, sulotas sērmūkšļu ogas. Kad viņi gāja caur Duvrosas mežu, viena sērmūkšļa oga nokrita zemē un no tās izauga koks. Un šī koka ogas bija tik prāvas un sulotas, kādas neviens nekad nebija redzējis, un katram, kurš tās nobaudīja, šķita sātīgas kā med-alus un dzīvinošas kā labi norūdzis vīns. Un tas, kurš tika baudījis kaut vienu ogu, spēja uzveikt jebkuru slimību, un sirmgalvis atguva jaunību, un jauna meitene kļuva daiļa kā puķe.

Kad Dūkņu zemes ļaudis bija atklājuši, ka Duvrosas mežā izaudzis burvju koks, viņi tam pielika sargu, jo negribēja, ka mirstīgie ēstu tā ogas un kļūtu nemirstīgi. Un šis sargs ir baismīgs milzis ar gariem, līkiem ilkņiem un vienu vienīgu aci pieres vidū, un viņu nogalēt var tikai ar trim viņa paša dzelzs milnas sitieniem, bet milzis to nekad neizlaiž no rokām, nedz būdams aizmidzis, nedz arī nomodā.

Un tālab nav nekāds brīnums, ka šajā mežā fianieši nemedī, — Oisins sacīja Mornas dēliem. — Ja gribat dabūt Fina prasītās burvju koka ogas, tad jums jāiet cīņā ar Sarvanu Sirdīgo. Bet es jūs brīdinu, ka tie būtu veltīgi pūliņi, jo neviens mirstīgais nespēj viņu uzveikt.

Kad Mornas dēli bija to dzirdējuši, viņi brītiņu apspriedās un tad sacīja Finam:

— Mēs darīsim tā, kā tu vēlies, jo atpakaļceļa mums vairs nav, un mēs labāk liekam uz spēles savas dzīvības, lai dabūtu tevis prasītās burvju koka ogas, nekā dzirdam cilvēkus runājam, ka esam izbijušies no Sarvana Sirdīgā.

Un viņi atstāja Finu un devās uz Duvrosas mežu.

Otrā rītā Mornas dēli nonāca mežmalā un atrada taku uz Dermota būdu. Izdzirdīs viņu soļus, Dermots pietrūkās kājās, satvēra ieročus un izgāja pretim. Viņš vaicāja, kas viņi esot un kālab ieradušies Duvrosas mežā.

Nācēji teicās esam Mornas dēli, kuri kopš Knuhas kaujas sagājuši naidā ar Finu, un pastāstīja, ka Fins solījies saderēt mieru, ja viņi tam izdarīšot pakalpojumu — atnesīšot vai nu Dermota galvu, vai sauju burvju koka ogu.

— Nedz viens, nedz otrs nav viegls uzdevums, — Der-mots teica, — bet tagad jums, Mornas dēli, jāizvēlas, vai stāsiet man pretim, lai cīnītos par manu galvu, vai, spītējot briesmām, lūkosiet sadabūt burvju koka ogas.

— Zvēru pie savu ciltsbrāļu asinīm, — Mornas dēli cits pēc cita sacīja, — ka labāk iešu cīnīties par tavu galvu.

Viņi sāka mēroties spēkiem ar Dermotu, un drīz vien viņš pieveica visus kā vienu un sasēja viņiem rokas un kājas.

— Saki man, lūdzams, kas tās par ogām, kuras Fins tik ļoti uztīkojis un kuras tik grūti iegūstamas? Granija, slepus noklausījusies viņu sarunu, vaicāja.

Derrnots viņai pastāstīja par burvju koka ogām, kas vecu padarot jaunu un jaunu padarot skaistu, un esot tik .iitīgas kā medalus un dzīvinošas kā labi norūdzis vīns.

— Es tev saku, ka neņemšu mutē ne kumosa, pirms nebūšu nobaudījusi šīs ogas! — Granija, to dzirdēdama, izsaucās.

— Neliec man lauzt milzim doto vārdu, — Derrnots sacīja, — jo bez cīņas viņš šīs ogas neatdos.

Bet Granija par visu vari pieprasīja ogas un, kamēr tās nebūšot dabūjusi, teicās neņemt mutē ne miltumiņa.

Dermotam cits nekas neatlika, kā savākt ieročus un posties cīņai ar milzi. To viņš darīja visai negribīgi, jo zinaja, ka kopš tās dienas viņiem atkal vairs nebūs jumta virs galvas, tālab ka vienīgi bailes no Sarvana Sirdīgā atturēja Finu no Duvrosas meža.

Mornas dēli, dzirdēdami šos Granijas vārdus, lūdza Derrnotu atbrīvot viņus no valgiem, teikdamies iet un dabūt viņai šīs ogas. Bet Derrnots liedzās to darīt, sacīdams:

— Es pats iešu cīņā ar Sarvanu Sirdīgo, jo jūs, ieraudzījuši šo briesmoni, aiz šausmām būsiet uz vietas pagalam.

Tad Mornas dēli lūdza Derrnotu atraisīt valgus un atļaut viņiem noskatīties šai cīņā, un to Derrnots viņiem neatteica.

Nonākuši pie burvju koka, viņi atrada milzi guļam ciešā miegā, un Derrnots ņēmās purināt viņu aiz pleca, lai drīzāk atmodinātu, un teica:

— Šarvan, es esmu ieradies šeit, lai dabūtu sauju tava burvju koka ogu, jo Granija, Īrijas dižķēniņa meita, vēlas tās nobaudīt. Lūdzams, atļauj man viņai tās aiznest!

To uzdzirdis, Sarvans Sirdīgais pietrūkās kājās, pakampa milnu un savicināja, nešpetnās dusmās un niknumā aurodams:

— Pie trejdeviņiem velniem! Pat ja Granija un pats Erinas dižķēniņš šo ogu dēļ izlaistu garu, tik un tā viņi tās nedabūs nobaudīt!

To teikdams, viņš klupa Dermotam virsū un no visa spēka zvēla ar dzelkšņaino milnu, bet Derrnots atsprāga sāņus un milna ietriecās zemē, nenodarījusi nekāda ļaunuma. Tad, izmantodams izdevīgu brīdi, Derrnots ar vienu lēcienu bija viņam klāt, izrāva prāvo milnu no rokām, sparīgi atvēzējās un, trīs reizes iebliezis milzim pa galvu, nognieza viņu gar zemi. Mornas dēli apbedīja nogalēto,

tā ka Granijai nebija jāredz šis briesmonis. Tad viņi steidza tai pakaļ, lai atvestu nobaudīt burvju koka ogas.

Kad Mornas dēli atgriezās kopā ar Graniju, Dermots uzkāpa kokā, saplūca sauju ogu, un viņi visi pieēdās līdz ūkai. Dermota pagurums drīz vien izzuda, un viņš pilnība atguva cīņā zaudētos spēkus. Tad arī Mornas dēli noplūca sauju ogu, ko aiznest Finam, un Dermots ar Graniju uzkāpa kokā, kur agrāk gulēja Sarvanš Sirdīgais, un paslēpās biezajā lapotnē, jo zināja, ka tagad, kad milzis ir piebeigts, Fins tūdaļ atsāks viņu vajāšanu.

Kad Mornas dēli pasniedza Finam ogas, viņš tās visupirms pacēla pie deguna un, pasmaržojis, izsaucās:

— Varu saderēt, ka Dermots, Divnes dēls, plūcis šīs ogas, jo uz tām jūtama viņa ādas smarža, un skaidrs, ka tas ir viņš, kas nogalējis milzi. Es došos turpu, lai redzētu, vai viņš vēl ir dzīvs.

Un, sapulcinājis savus algotņus un fianiešus, Fins devās uz Duvrosas mežu un tālāk pa taku uz burvju koku. Dienas svelme uzdzina viņam miegu, un tālab, nonācis galā, viņš apsēdās lielā, kuplā koka paēnā un teicās līdz vakara dzestrumam nosnausties.

— Es tik un tā zinu, ka Dermots uzkāpis šai kokā, — viņš sacīja saviem vīriem.

Oisins, to dzirdēdams, iebildās:

— Greizsirdība nudien aptumšojusi tev prātu, ja tu uzskati, ka Dermots slēpjas tai vietā, kur tu viņu, domājams, meklēsi.

Bet Fins uz to neatbildēja, tikai palūdza šaha dēlīti, lai būtu ar ko īsināt laiku. Viņš uzaicināja uz spēli Oisinu, bet Oskars un Derings, sēdēdami blakus, palīdzēja Oisi-nam ar saviem padomiem. Fins spēlēja visai gudri un lietpratīgi, līdz Oisinam bija atlicis tikai viens pareizs gājiens, un tad F'ins sacīja:

— Ir tikai viens gājiens, kas var glābt tevi, Oisin, tad nu pa visiem raugiet to atrast.

Un Dermots, kurš cauri koka zariem noskatījās spēlē, uzmeta ogu uz šaha figūras, kuru vajadzēja pabīdīt. Oisins to pabīdīja un uzvarēja Finu.

Tad Fins spēlēja ar Oisinu otru partiju un atkal iedzina viņu tādā pašā strupceļā, kad bija jāatrod vienīgais pareizais gājiens. Dermots vēlreiz nometa ogu, un Oisins vēlreiz uzvarēja Finu.

Tad viņi spēlēja trešo reizi, un viss notika tieši tāpat.

Nu Fins sacīja Oisinam:

— Nav brīnums, ka tu trīs reizes uzvarēji, jo tev nāca talkā Oskara prasme, Deringa vērīgums un Dermota, Div-nes dēla, padoms.

— Vai tā, Fin, nav briesmīga alošanās, domāt, ka Dermots vēl atrodas kokā, lai gan skaidri zina, ka tu gribi viņu nogalēt, — Oisins iebildās.

— Kuram no mums ir taisnība, Dermot? — Fins, pavēries augšup, uzsauca.

— Tavs spriedums, kā allaž, ir pareizs, ak Fin, jo mēs ar Graniju tiešām esam šeit augšā milža guļvietā tev virs galvas, — Dermots atbildēja un, Finam redzot, trīs reizes noskūpstīja Graniju.

— Par šiem skūpstiem tev nāksies samaksāt ar savu galvu, — Fins novilka, pasauca algotņus un lika viņiem aplenkt koku, par atalgojumu tam, kurš sagūstīs Dermotu, apsolīdams savus ieročus un bruņas, un uzņemšanu fia-niešu pulkā.

Tad priekšā iznāca Kuas kalna Garva, teikdams, ka Dermots nogalējis viņa tēvu un ka viņš vēloties Dermotam atdarīt, un sāka rāpties kokā,

Putnu Angusam tostarp bija palaista ziņa, ka Dermoti ar Graniju atkal ir briesmās, un viņš vēlreiz nāca viņiem palīgos. Šis Garva vēl nebija ticis necik tālu, kad Dermots deva viņam tik pamatīgu spērienu, ka viņš tenteriski nonāca zemē, un tad Anguss pārvērtās par Dermotu, un Fina vīri nocirta viņam galvu, taču mirdams viņš atguva pats savu izskatu, un tad Fins atskārta, ka Dermots vēl ir dzīvs.

Tad priekšā iznāca Krotas kalna Garva un sacīja:

— Dermota tēvs Dons nogalēja manu tēvu, tālab es tagad gribu atriebties Dermotam. — Un, to pateicis, viņš sāka rāpties kokā. Dermots atgrūda atpakaļ arī ’šo vīru, un, kad tas novēlās zemē, Anguss atkal pieņēma Dermota izskatu un Fina vīri atkal nocirta viņam galvu.

Un tā tas vilkās tik ilgi, līdz visi deviņi Garvas bija pagalam, un Fins, nespēdams ticēt savām acīm, dusmās spēra vai zemes gaisā.

Tad Putnu Anguss teicās nogādāt Graniju drošībā. Un Dermots sacīja viņam:

— Glabā viņu kā savu acuraugu. Ja palikšu dzīvs, tad došos, jums nopakaļ, bet, ja liktenis būs lēmis man krist, tad aizved Graniju uz Taru pie viņas tēva un teic, lai ir laipns un vēlīgs pret meitu.

Putnu Anguss paslēpa Graniju zem sava apmetņa un pāri vajātāju galvām neredzams izkļuva brīvībā, un devās uz savu mājokli Boines krastā.

Tad Dermots uzrunāja Finu, sacīdams:

— Tagad es kāpšu lejā, ak Fin, un bez žēlastības cirtīšu pa labi un pa kreisi, un nesaudzēšu nevienu no jums. Nu ir skaidrs, ka tu gribi tikai nogalēt mani, nedodot vairs ne mirklīti miera. Un man nav, kur tverties no tava naida, tālab ka, uzticīgi kalpodams tev un piedalīdamies visos karos un cīniņos, esmu ieguvis ienaidniekus ne tikvien Erinā, bet visā pasaulē.

— Dermots runā patiesību, ak Fin, — Fina mazdēls Oskars iekrita starpā. — Piedod viņam, un saderiet mieru!

— To es nemūžam nedarīšu!

Tad Oskars cirta viņam pretim:

— Zvēru pie sava goda, ak Fin, ja vien debess nesabruks pār manu galvu vai zeme neiegrūs un neaprīs mani, es neļaušu Dermotam piedurt ne pirksta. Un es ņemu viņu savā apsardzībā, stādamies pretim visiem Īrijas vīriem.

Dermots pakāpās uz kāda augsta zara un, atsperdamies uz šķēpa kāta, vienā lēcienā aizlidoja tālu pāri visu apakšā stāvošo galvām. Un Oskars tūdaļ pat atradās viņam

līdzās, un kopīgiem spēkiem abi izlauzās cauri Fina algotņu pulkam, kas lūkoja aizkavēt viņus. Tad viņi uzņēma ceļu uz Boines krastiem, kur atrada Graniju sveiku un veselu Putnu Angusa apsardzībā.

Kādu laiku Dermots ar Graniju dzīvoja Boines krastā Angusa pilī, līdz pēdīgi Anguss devās pie Fina un lūdza viņu salabt ar Dermotu. Un Fins bija ar mieru, un arī Īrijas dižķēniņš piedeva Dermotam un piešķīra Granijai pūrā zemi. Un Dermots atguva savas zemes, no kurām viņam turpmāk vairs nebija jādod nedz mesli, nedz nomas maksa dižķēniņam, un Fins viņam cieši apsolīja, ka fianieši nekad nespers tur kāju un nemedīs bez Dermota atļaujas. Dermots ar Graniju apmetās uz dzīvi Kerijas novadā, tālāk no Fina un Kormaka, un uzcēla tā dēvēto Granijas pili, kur daudzus gadus dzīvoja mierā un laimē. Granija dāvāja Dermotam četrus dēlus un meitu, un, kā stāsta, tolaik Īrijā neesot bijis tāda vīra, kam būtu tik daudz zelta, sudraba, vēršu un aitu kā Dermotam.

OISINS MŪŽĪGĀS JAUNĪBAS ZEME

Kādurīt pašā vasaras sākumā Fins ar fianiešiem bija izgājis medībās Lēna ezera apkaimes mežos netālu no Ki-larnijas. Gan kalni, gan ielejas bija tinušās miglā, taču drīz vien uzlecošā saule izšāva caur mākoņiem dimanta šķēpus un pārvērta tumšās ielejas ezerus dzirkstošos dārgakmeņos. Gaidīdams miglas izklīšanu, Fins ar saviem vīriem sēdēja uz kalna nogāzes, bet Oisins, viņa dēls, palicis stāvam, vēroja sidrabainos ezerus un strautiņus, jo viņš bija fianiešu dziesminieks un mīlēja ezeru, purvu un kalnu skaistumu un visu dzīvo radību. Un, lūk, viņš aicināja biedrus paraudzīties, kā saules gaismā iezaigojas aizvien jauni ezeri, urgas un ieplakas, un atgādināja, ka tieši šeit, šajās lāsmojošiem dārgakmeņiem rotātajās aizās sirmse-nos laikos atradusies Lēna, varenā Erinas dievu kalēja un ieroču meistara lakta. Un tieši šeit viņš esot izkalis burvju šķēpus, pīķus un zobenus Lū Garajairokai, Nuadam Sud-rabrokai, Manananam Maklīram, jūras dievam, un visiem daniešu karavīriem. Un tik liela bijusi šais ieročos iekaltā burvju vara un slāpes pēc asinīm, ka tie visi — ari izdaudzinātais Lū šķēps — bijuši jāglabā katlā ar magoņu sēklām, lai. tos atturētu no cīņas. Kad Lēns cilājis veseri, viņam visriņķī izplaukušas mirdzošas dardedzes un šķīdušas ugunīgas rasas lāses, kas, krizdamas zemē, pārvērtušās ezeros un sidrabainos strautos, un kopš tā laika ap Lēna ezeru aizvien rotājoties saules caurausta migla.

Kamēr Oisins stāstīja par Lēnu, fianieši raudzījās lejup uz ielejas ezeriem un pamanīja mazu miglas mākonīti, kas pacēlās gaisā un slīdēja augšup tieši uz viņu pusi. Peldēdams tuvāk, mākonītis pāršķēlās pušu un no tā izlēca kumeļš piena baltumā un jātnieks, tērpies zeltā un purpurā.

— Tas ir pats Lēns, kas jāj šurpu pie mums, — Fins teica.

Kad kumeļš nāca tuvāk, fianieši redzēja, ka jātnieks ir nevis Lēns, bet gan brīnumdaiļa jaunava ķēniņienes tērpā. Galvā viņai bija zelta kronis, un iemaukti, ko viņa turēja rokā, nosēti vizošiem dārgakmeņiem. Kumeļš bija apkalts ar zelta pakaviem un sarkanās ādas zirglietas izrotātas sidraba zvaniņiem. Apturējusi kumeļu, jaunava sacīja Pinam:

— Fin, Kūla dēls, es esmu Niāve Zeltmate, Mūžīgās jaunības zemes ķēniņa meita, kas pāri jūrām jājusi šurpu aiz mīlestības uz tavu dēlu Oisinu, fianiešu dziesminieku.

Tad viņa paraudzījās uz Oisinu un vaicāja, vai viņš būšot ar mieru doties viņai līdzi uz Mūžīgās jaunības zemi. Un glāsmainā balsī, kas atgādināja liegas vēsmiņas rotaļu sidraba zvaniņos, Niāve dziedāja viņam par sava tēva ķēniņvalsts skaistumu:

Tik brīnišķa ir zeme sapņotā!

It viss tik skaists tur šķiet *—

Tur augji, cik vien kāro, briest augu gadiK'zaros,

Un puķu kausi vārie tur mūžam nenozied.

Tur saldākais medus, tur vīns straumēm plūst,

Tur dievišķā medalus malki tev tiks,

Un bēdu tur nav, un sirdēstu nav,

Nedz nāvi, nedz sērgas tev nesatikt!

Tur mielastu līksme un rotāju prieks,

Un mūzikai gala tur nav,

Sudrabgabali daudzi un zelts ar kaudzi •«*

Nedz sapņots, nedz dzirdēts — viss tavs!

Simt smalkākā tērauda zobenu,

Simt apmetņu krāšņāko,

Simt kurnēju dārgu, ne lētu un vārgu,

Simt suņu, «— to visu tev dos!

Simt meitenes skaistas un jaunas,

Visjautrākās tevi tur sveiks.

Daijas no sejas, žiglas kā fejas,

Un dziesmas tām lejas — ik putnu tās veiks!

Fianieši, elpu aizturējuši, kā apburti klausījās jaunavas dziedāšanā, tik ļoti visus bija savaldzinājis viņas daiļums un glāsainā balss. Un, kamēr viņa dziedāja, bija aprimušas putnu dziesmas, bišu zumēšana un strautiņu burbuļošana, un pasaulē, kas šķita kā pamirusi, iestājies pilnīgs klusums un miers. Beigusi dziedāšanu, jaunava pacēla roku, baltu kā lilija, un pamāja Oisinam, lai sēžas baltajā kumeļā viņai līdzās.

Lēni kā sapnī Oisins tuvojās Niāvei Zeltmatei un, uzlēcis burvju kumeļā, apsēdās viņai līdzās. Kad kumeļš cirtās apkārt, lai auļotu atpakaļ, Oisina sapņainais skatiens uz mirkli apstājās pie Fina, kuram tobrīd izlauzās sāpju vaids. Aizaulekšodams lejup pa nogāzi,* Oisins vēlreiz atskatījās un atvadām lēni pamāja ar roku.

Vēja ātrumā viņi traucās pāri purvam un kalnam, un drīz vien Oisins Vairs nespēja sadzirdēt savu biedru žēlabas un vaimanāšanu. Kad jātnieki bija sasnieguši klinšaino Kerijas piekrasti, burvju kumeļš auļoja tālāk pa jūru slaikiem stiepieniem pāri viļņu galotnēm. Viņi pārjāja pāri saulē žilbošam okeānam un nonāca zelta gaismas un pērļainas rasas zemē, dardedzes un saules valstī, kur pret debesīm slija pilis un torņi, zaigodami un margodami pāri zaļiem mauriņiem un krāsu kvēlē kaistošām puķu dobēm. Virs viņiem, mākoņu ieskautas, vīdēja marmora un zelta pilsētas, kas, ilgāk uzskatot, it kā izzuda. Viņiem garām paslīdēja dzeltena stirniņa, kam dzinās pakaļ balts suns ar vienu sarkanu ausi, un pēc tam daiļa jātniece ar zelta ābolu rokā. Viņi redzēja arī jaunu bruņinieku baltā rumakā ar plīvojošu purpura apmetni un zelta zobenu.

Visas šīs neparastās, burvīgās ainas Oisinu stipri izbrīnīja, bet Niāve viņam neļāva piegriezt tām vērību, sacīdama, ka patieso skaistumu viņš ieraudzīšot tikai Mūžīgās jaunības zemē.

Tad viņi pameta saules un gaismas zemi, un viņus apņēma tumši negaisa mākoņi un šaustīja lietus sīpas, un visapkārt zvidzēja zibens šautras. Bet viņi auļoja cauri vētrai tikai uz priekšu tik aši kā vēja pūstas lapas, līdz pēdīgi negaiss palika aiz muguras. Viņu priekšā atklājās brīnumaina zeme, kas iznira no saules skūpstītā okeāna.

Viņu kumeļš trauca uz šo saulaino zemi, un drīz vien viņi gāja pa sidrabainu pludmali un saldi smaržīgiem, milzu dižskābaržu apēnotiem āboliņa mauriņiem, kur putnu balsis jaucās ar bišu zumēšanu. Ļaudis steidza ārā

no saviem mājokļiem, lai sveiktu viņus abus ar Niāvi, — citi kājām, citi jāšus tikpat krāšņi izgreznotos zirgos kā viņējais, un visi bija jauni, skaisti un līksmi.

— Kas ir šī jaukā .zeme? — Oisins jautāja Niāvei.

Atbildes vietā Niāve pasmaidīja un pa dižiem vārtiem

ieveda Oisinu pils dārzā, kur viņus sagaidīja goda ierinda — simts jātnieku melnos un simts — baltos ruma-kos. No ierindas izjāja Mūžīgās jaunības zemes ķēniņš un skaņā balsī, lai visi varētu sadzirdēt, apsveica viņus ar ierašanos.

— Esi sveicināts, Oisin, Fina dēls! Esi sveicināts šai zemē, kur dziesminieki tiek turēti godā un kur nepazīst nedz vecumu, nedz skumjas, nedz nāvi! Esi sveicināts zemē, kur laika ritums ir apstājies un katra diena nes vienīgi prieku! Ņem Niāvi par sievu un paliec uz mūžu pie mums, un skandē vārsmas par mīlestību, par dzīvi un skaistumu, prieku un mūžīgo jaunību!

Tad ķēniņš ieveda Oisinu pilī un stādīja priekšā ķēniņienei. Un tai pašā dienā tika svinētas Oisina un Niāves kāzas, un viņš sēdēja viņai līdzās j>ie bagātīgā dzīru galda, klāta par godu viņu precībām. Ēdieni tika pasniegti tīra zelta šķīvjos, bardi uz sidraba arfām spēlēja dīvaini glāstošas melodijas, dziesminieki dziedāja līksmas gaviļu dziesmas, un pa plašajiem logiem plūda iekšā ziedu smaržu viļņi, nesdami līdzi putnu dziesmas no vēsajiem mežu biezokņiem.

Un tā ritēja dienas priekā un laimē, un Oisins dzīvoja it kā svētlaimīgā sapnī, kam nebija paredzams gals. Katra viņa vēlēšanās piepildījās, un viņš atkal varēja izbaudīt visus vecās, fianiešu vidū pavadītās dzīves jaukumus — medības, dzīru mielastus, zirgu skriešanās sacīkstes un sporta spēles, tikai tagad tas viss sagādāja vēl vairāk prieka, vēl vairāk pacilāja un ielīksmoja nekā tolaik, kad viņš bija mirstīgais.

Taču naktīs Oisins sapņos atkal atgriezās Erinā un dzīvoja veco dzīvi kopā ar fianiešiem — medīja briežus vai meža cūkas dziļajos dienvidu mežos, makšķerēja lielajos Šanonas ezeros un ūdenskritumos vai piedalījās zirgu skriešanās sacīkstēs plašajā Kildaraa līdzenumā. Aiz ilgām pēc vecās dzīves viņš trūkās augšā no miega un, savāda nemiera pārņemts, pussnaudā staigāja šurpu turpu pa savu kambari. Bet, iekams viņš paguva pilnībā atmosties, Niāve, allaž modrā viņa laimes sargātāja, jau atradās

līdzās, lai no acīm nolasītu katru viņa vēlēšanos un remdētu viņa alkas un satraukumu.

— Sapnī es auļoju pa Benīdera viršainajām nogāzēm, dzīdamies pakaļ visašākajam briedim, un man līdzās bija Fins un Kīlta Makronans, uh Dermots Neatvairāmais, un Fina suņi — Brans, Sgeolauns un Lovirs... — viņš stāstīja Niāvei.

Un Niāve, -redzēdama skumjas un ilgošanos viņa sapņainajās acīs, uz karstām pēdām lika seglot zirgus un sapulcināt suņus, un, iekams vēl kāda drūma doma spēja aptumšot Oisina prātu, viņš jau jāja pa meža stigu savā melnajā kumeļā uz medībām kopā ar Niāvi un citiem līksmes pārņemtiem jaunekļiem un jaunavām. Un, kad mežos skanēja medību rags, neskaitāmu zirgu pakavu dim-doņa, briežu auri un medību suņu skaļās rejas, Oisina sapnis izbālēja un ilgošanās izgaisa.

Bet kādudien, dzīdamies pakaļ medījumam, Oisins nošķīrās no Niāves un biedriem un, izjājis no meža, nonāca drūmā, vientulīgā klajumā. Un, kamēr viņš stāvēja un raudzījās apkārt, lūkodams atrast ceļu atpakaļ, viņa auss it kā saklausīja Fina medību raga skaņu, kas tik tikko dzirdami atbalsojās tālīnajos kalnos debesu pamalē. Viņš vēlreiz ieklausījās un, no jauna izdzirdis šo maigo skaņu, atcerējās naktīs redzētos sapņus par medībām kopā ar Finu. Aizvēris acis, viņš skatīja saulē sasilušo, medaini smaržīgo virsāju, kur bija atlaidies līdz ar Finu, Dermotu, Kīltu, Konanu Plikgalvi un Mornas dēlu Golu, un Finam pie kājām gulēja abi viņa iemīļotie suņi — Brans un Sgeolauns izkārtām mēlēm un padevībā kūstošām acīm. Mežs Oisinam visapkārt bija apklusis, un koku galotnēs dūca vienīgi bites. Lēnītēm viņš pagrieza zirgu uz miglas apņemto kalnu pusi un tad, nepacietīgi skubinādams, auļoja aizvien ātrāk un ātrāk turpu, kur vēl arvien šķita dzirdam neskaidru fianiešu medību raga atbalsi.

Drīz vien viņš sasniedza klinšainu apvidu, kur bija kāds kalns cilvēka kāju neskarta purva vidū, un viņa kumeļš, bailēs trīcēdams, negribīgi trausās šai kalnā. No šejienes vairs nebija saredzami nedz vasarīgi zaļie lapu meži, nedz smaržīgā āboliņa mauriņi. Zirgs ar jātnieku steidza aizvien augstāk, līdz_ visapkārt bija tikai melnas kailas klintis, pie kurām karājās tēraudainas lāstekas, bet zem sniega kupenām slēpās draudīgas aizas un staignāji. Visapkārt biezeja melni negarsa mākoņi, un šerminoši kauca un auroja vējš. Oisins jāja augšup pa stāvu ledus gāli, zir-

i-.im ar pakaviem cenšoties iecirsties bīstami apledojušo klinšu sienā, līdz pēdīgi virs mākoņiem viņa skatienam pavērās drūms, pelēks miglas klāts līdzenums. Un tur, sastindzis vēju ledainajās alpās, rēgojās draudīgi melns, kaujās cietis, laika zoba sagrauzts cietoksnis.

Oisins nokāpa no zirga un, izvilcis zobenu, devās uz lielo, dzelzī kaldināto vārtu pusi. Tiem līdzās viņš ieraudzīja bezdibenīgu alu un tās tumšajā dziļumā — neredzēti daiļu jaunavu, kas bija pieķēdēta pie diviem veciem ērgļiem. Jaunava uzsauca Oisinarn, lai viņš piesargotiesL un, vilkdama savas sarūsējušās važas, iznāca alas priekšā un uzsāka sarunu.

Viņa pastāstīja, ka pils piederot briesmīgam milzim Fo-moram, ko neviens spēkavīrs nevarot uzveikt, jo viņš esot «tik stiprs kā kalns, tik neaprēķināms kā allaž mainīgais vējš un mūžīgs kā sāļais okeāns, kas grauž pasaules krastus». Viņa smokot šai alā tik ilgi, ka viņai jau sajucis gadsimtu skaits, un daudzi drosminieki gan no Austrumu, gan Rietumu pasaules esot nākuši, lai viņu izglābtu, bet visi krituši no Fomora rokas. Viņš esot tik briesmīgs un atbaidošs, ka ļaunie gari, kurus viņš iespundējis pazemes cietumā tālab, ka tie kļuvuši pārāk laiski savās ļaundarībās, aiz bailēm no viņa caurām naktīm spiedzot un aurojot.

— Dodies prom no šīs posta vietas, kamēr vēl laiks, — jaunava lūdzās, — jo nav ne mazāko cerību, ka Fomors varētu atstāt tevi dzīvu. — Un, jaunavai tā runājot, rūsas saēstās važas žvadzēja viņai apkārt un vecie ērgļi mirkšķināja savas dzeļošās acis.

Bet Oisins, neklausīdamies šais vārdos, piegāja pie milzīgajiem pils vārtiem un, atvēzējis zobenu, deva pa tiem trīs varenus cirtienus, kas atbalsojās tumšajos, plašajos gaiteņos, tā ka ļaunie gari dziļajos apakšzemes cietumos vienā mutē sāka šerminoši gaudot un kliegt.

Sarūsējušie vārti ar smagu vaidienu lēni atvērās un tajos parādījās šaušalīgs briesmonis pilnā kaujas ģērbā ar šķēpu, zobenu un milzīgu atkarpainu dzelzs milnu rokā. Ar pērkona grāvienam līdzīgu rēcienu viņš metās Oisinarn virsū un, milzīgo milnu vicinādams, dzīrās sašķaidīt viņu gabalos. Bet Oisins veikli atsprāga atpakaļ un, iekams lempīgais, tuimais Fomors paguva atjēgties, ar vienu lēcienu bija viņam klāt un iegrūda zobenu dziļi krūtīs. No tām izšļācās melni brūnas asinis, un no šī brīža cīņa kļuva spīva un nežēlīga. Fomors bruka Oisinarn virsū, un dzelzs milna sāka zibenīgi diet viņam apkārt, tā ka nebija iespējams pateikt, kur īsti tā kritīs. Pēc tam abi pretinieki velēja viens otru, neskatīdamies, vai acs, vai galva. Tad Fo mors atvēzējās un zvēla cik spēka, bet milna paslīdēja garām Oisina galvai un ar apdullinošu troksni atsitās pret viņa vairogu. Oisins sagrīļojās, bet ātri vien atguvās un, pagriezies pret milzi, kurš domājās esam nogāzis viņu no kājām, iztrieca zobenu cauri tā plecam, un milzis streipuļodams nostiepās zemē.

No ēnas izlēca Fomora pakalpiņi, lai nogādātu savu pavēlnieku drošībā un liktu uz viņa daudzajām brūcēm dziedinošas eļļas un ziedes. No ēnas izslīdēja arī Niāve un kopā ar Oisinu pazuda alā, kur atradās pie ērgļiem pieķēdētā jaunava. Kamēr Oisins gulēja ūdrādas cisās, Niāve ar dziedinošām ziedēm un smaržīgām rožu lapām, un ūdensliliju eļļām remdēja, viņa sāpes un dziedēja neskaitāmās brūces un ievainojumus, un, maigi norājusi par to, ka viņš atstājis Mūžīgās jaunības zemi, uzsūtīja viņam ilgstošu spirdzinošu miegu. Bet, kad alā iespraucās pirmie rīta saules stari, Oisins atkal pielēca kājās un dzīrās atsākt cīņu ar Fomoru. Arī Fomoram burvju eļļas un ziedes bija atdevušas zaudēto spēku, un viņš rāvās uz cīņu.

Un tā viņi cīnījās septiņas dienas no vietas, un vakaros, kad meta mieru, neviens nezināja pateikt, kurš kuru pārspējis. Bet ik reizi, kad Oisins atgriezās alā, lai dziedētu brūces un miegā atgūtu spēkus, viņš redzēja, ka garās važas, kas daiļo gūstekni saistīja pie abiem ērgļiem, bija mazliet sarukušas. Septītās dienas vakarā Oisins ar vēl neredzētu sparu uzbruka pretiniekam un ietrieca zobenu tam pašā sirdī. Milzis nozvēlās gar zemi un, kad viņa asinis tumšām strāvām aizplūda pāri pils pagalmam, sarūsējušās važas, ar ko daiļā jaunava bija pieķēdēta pie vecajiem ērgļiem, nokrita, un viņa brīva un līksma iznāca Oisi-nam pretī un aizveda viņu uz alu atpūsties, atgūt spēkus un dziedēt brūces. Tad apsegloja kumeļu no Fomora staļļiem un aizjāja uz dzimteni pie saviem tautiešiem, kurus nebija redzējusi daudzus gadu simtus.

Arī Niāve ar Oisinu kāpa zirgos un,, traukdamies ātrāk par vēju, uz visiem laikiem pameta drūmo Fomora valstību, lai dotos uz prieka un līksmes pilno Mūžīgās jaunības zemi. Atstājuši Fomora salto ēnuzemi, viņi nonāca pie liela miglaina ezera, kas, sūnaina meža klusuma apņemts, stiepās pretim tāliem, svešādiem krastiem. Kad viņi pa koku apakšu jāja tam garām, Niāve paskubināja zirgu, bet Oisina skatienu saistīja kāds priekšmets, kas šūpojās

lumšajos vilnīšos starp piekrastes akmeņiem, un viņš sali ūkās un apturēja zirgu. Aši nolēcis zemē, viņš piegāja pie ūdens un izvilka ārā starp lapām un stiebriem peldošu •.ķēpa kātu, darinātu no oša koka un atskalotu no mirstīgo Krastiem, — tieši tādu, kādus lietoja fianieši.

Ilgi Oisins stāvēja ezera krastā un skatījās uz salauzto šķēpa kātu, ne pušplēsta vārda nebilzdams Niāvei, kas bija pienākusi klāt un jautājoši raudzījās viņā. Oisins gara acīm skatīja roku, kas bija šo lietiņu darinājusi, un vir-šainās Alena piekalnes, kur šis osis bija audzis. Tad viņš pameta skatienu uz ezermalas mežiem, kur tobrīd, kā jau maija, smaržoja pulkstenītes un baltās vilkābeles. Un viņam ienāca prātā doma: «Fianieši Erinā pašlaik izvelk garas makšķerauklas, virs strautiem un upēm sīkdami sijājas mušu bari, gaisā met lokus mirdzošas foreles un no lašu izšķiestajām ūdens šļakatām sidrabaini ievizas tumšie mežu atvari.»

Tad viņš sacīja Niāvei, ka uz laiciņu gribot atgriezties Erinā, lai apciemotu Finu un fianiešus un pastāstītu viņiem par savu dzīvi Mūžīgās jaunības zemē. Bet Niāve noskuma, izdzirdusi, ka Oisins grib viņu atstāt, lai dotos uz mirstīgo cilvēku zemi, kur, viņas vārdiem runājot, lapa nomirst zarā un putnu dziesmas aizžņaudz saltie ziemas vēji, un jaunība un skaistums ir gaužām īslaicīgs.

Bet Oisins atbildēja:

— Jebšu lapa nomirst un putnus apklusina ziemas sals, pavasarī tas viss atgriežas atpakaļ un, viesdams sirdī jaunu cerību, šķietas vēl jaukāks, un, jebšu cilvēks zaudē jaunību un skaistumu, visa tā* vietā viņš iemanto gudrību. — Un Oisins lūdza, lai Niāve atļaujot viņam iet.

— Atlaid mani kaut uz vienu dienu, lai varu atkal spiest roku Finam, Dermotam un Oskaram un pastāstīt viņiem par savu dzīvi Mūžīgās jaunības zemē, un pēc tam es atgriezīšos pie tevis un uz laiku laikiem palikšu šeit.

Un Niāve uz to atbildēja:

— Ej, Oisin, ja jau tik ļoti gribi atkal redzēt savu zemi un ciltsbrāļus, taču es gribu tev piekodināt, ka tu nedrīksti nokāpt no zirga un pieskarties Erinas zemei, jo tad tavām acīm nemūžam vairs nebūs lemts skatīt šo svētlaimes valstību.

Oisins uzlēca zirgā un jāja uz Erinu. Viņš atgriezās dzimtenē tieši tādā pašā maija rītā, kādā bija to atstājis. Pirmie saules stari lauzās cauri vieglajiem pavasara mākoņiem, kad viņš sajuta zem zirga pakaviem Erinas zemi.

Jādams pāri kalniem un ielejām, viņš vai acis izskatīja, cenzdamies ieraudzīt fianiešus, un klausījās, vai nedzirdēs viņu medību raga skaņas. Bet no fianiešiem nebija ne ziņas, ne miņas, un visapkārt slējās dīvainas, augstas, nekad neredzētas akmens celtnes, no kuru torņiem pāri visai zemei plūda tādas kā milzīgu bungu skaņas. Viņš redzēja vairākus sīkus vīreļus ceļam vienu šādu torni un gaužām brīnījās par viņu mazajiem augumiem. Un šie knaušļi savukārt bija pārlieku pārsteigti par Oisina milzīgo stāvu un grezno ģērbu un, viņam jājot garām, nolika darbarīkus sāņus un, atspiedušies uz savām lāpstām, sauca pārējos, lai nākot paskatīties «uz vienu no senlaiku dieviem, kas atkal apmeklējis zemi».

Tad Oisins vaicāja, vai viņi varētu pateikt, kurā novadā Fins ar fianiešiem tobrīd medījot. Punduru vadonis — domājams, druīds, kā varēja spriest pēc drānām un noskūtās galvas, — teicās skaidri zinām, ka pirms trīssimt gadiem Fins ar fianiešiem izzuduši no zemes virsas. Bet Oisins noturēja viņu par nenovīdīgu varas kārotāju un, piecirtis piešus, steidza uz Alena kalnu, uz F'ina galveno cietoksni.

Viņš aulekšoja cauri plašajiem ozolu mežiem zemes vidienē un ne mirkli neapstājās, līdz sasniedza viršaino Alena kalnu liela purva vidū Kildaras apkaimē. Sī kalna galā bija atradusies Fina nocietinātā pils, kas balti mirdzēja saulē un bija skaidri redzama no liela attāluma. Bet tagad peldošie maija mākoņi to it kā aizsedza Oisina skatienam, līdz ozolājs beidzās, un viņš, uzjājis kalnā, ieraudzīja, ka no dižās celtnes palikušas vienīgi krāsmatas, uz kurām aug lekni sakuplojušu skābeņu, nātru un pliederu ceri.

Viņš apturēja kumeļu un neizpratnē raudzījās apkārt. Postažu apņēma bijīgs klusums, kuru nekas nespēja iztraucēt.

«Neviens ienaidnieks nekad nebūtu paguvis tik pamatīgi visu šeit nopostīt, jo to, kurš paceltu roku pret Finu, viņš būtu uz vietas nogalinājis,» Oisins nodomāja. Vai varbūt Fins pametis Alena kalnu un uzcēlis sev jaunu, lielāku cietoksni Taras tuvumā?

Jeb vai tiešām... un viņš atcerējās punduru druīda vārdus, ka fianieši izzuduši no zemes virsas.

No šīs domas Oisinu sagrāba šausmas un, aši pagriezis kumeļu, viņš jāja uz ziemeļiem, uz Taru, lai no paša dižķēniņa kaut ko izdibinātu par Finu un fianiešīi likteni.

Viņa ceļš veda pa Austrumu jūras piekrastes kalniem un, jādams cauri Strazdu ielejai, viņš atkal ieraudzīja veselu baru punduru, kas elsdami pūzdami lūkoja izcelt no akmeņlauztuvēm granīta plāksni. Visnotaļ izbrīnīts par skumīgo pārmaiņu, kas cilvēku cilti piemeklējusi kopš tā laika, kamēr viņš atstājis Erinu (vērodams pundurus, viņš nodomāja, ka agrāk pat vergi bija augumā divtik lieli lin četrtik stipri), Oisins pastiepa roku un, aiz žēluma pret šiem vārguļiem, pārliecās pāri viņu galvām un izcēla granīta plāksni no klints.

Punduri bijības pilnā apbrīnā raudzījās Oisina un, noturēdami viņu par skaistu, visuvarenu dievu, kas ieradies zemes virsū, apveltīja ar pateicības saucieniem. Taču šie saucieni tūdaļ izvērtās šausmu kliedzienos, un viņi bēga, ko kājas nes, bailēs no tā, ko bija ieraudzījuši. Liekdamies viņiem pāri, lai paceltu granīta plāksni, Oisins bija pārrāvis seglu jostu un nokritis zemē. Un, raugi, tai mirklī, kad viņš pieskārās zemei, šis cildenais, spēcīgais jauneklis pārvērtās nožēlojamā večukā ar sirmu, šķetru bārdu un kaulainām, izģindušām rokām, kas lūdzoši stiepās pēc palīdzības. Pazuda arī krāšņais purpura apmetnis un sarkanā, zeltā izšūtā zīda tunika, un viņa kumeļš ar zelta pakaviem un dārgakmeņiem rotātajām zirglietām pārvērtās baltā miglas mākulī, kas pāri kalnam aizpeldēja tālumā.

Oisins bija atkal kļuvis par parastu mirstīgo un vairs nespēja atgriezties Mūžīgās jaunības zemē. Pār viņu nogruva trīs gadsimtu smagums, un, domādams par savu brīnišķīgo dzīvi kopā ar Niāvi un par agrākajām, fianiešu pulkā pavadītajām dienām, viņš noslīga zemē un izdzisa.

^Pavarda gaismā

.

PIE PAVARDA

Deg kūdra īru pavardos,

Tur burvestība mīt —

Kūp zilgans dūms un svelme most, Sāk virsējs stāstus vīt

Par ceļiem baltajiem, kas ved Sai zemē nabagā,

Kur akmens sētas, dzīvžogs rets Jums reizēm pretim nāk,

Un māju gunis ciemos sauc No lietus tversmi rast.

Tur iekšā skanēs runu daudz, Tur draugu sirdis karst,

Par seniem laikiem stāstīs jums, Kad dzīvs bij varoņgars. Pilns burvību būs dziedājums, Kas ļaužu sirdis skars.

Tur gods pār tumšām dziņām spīd, Tur daile prieku vij,

Sirds ikdienību nokratīt Spēs līdzās ugunij,

Šie tūkstoš gadi salti mirdz,

Bet laika lapās vel Gan jūsu gods, gan skaidra sirds No audzes audzē kvēl.

Un sendienas šeit kopā nāk Ap gunīm vienuviet.

Un dzīvās balsis dzirdamak Vēl senās dziesmas dzied.

Un, kad kāpj dūmi debesīs, Ko vakars zilas bur, Šķiet, Īrija, tās (ļvēsle līkst Pār saviem berniem tur.

T. V. Rolstons

Ķēniņa Konala zirgi

.

MELNAIS ZAGLIS

Sensenos laikos Erinā valdīja ķēniņš, kuram bija gaužām daiļa un labsirdīga sieva. Labās sirds dēļ ķēniņieni visi ļoti mīlēja, it īpaši nabadzīgie, kuri ik dienas nāca uz pili ar kādu spiedīgu vajadzību. Ķēniņam bija arī trīs skaisti dēli, un viņi visi dzīvoja laimīgi līdz pat tai dienai, kad ķēniņiene sasirga ar kādu dīvainu kaiti. Zinādama,, ka drīz sitīs viņas pēdējā stundiņa, viņa ataicināja pie sevis ķēniņu un sacīja:

— Ja es nomiršu un tu apņemsi citu sievu, apsoli, ka aizsūtīsi manus trīs dēlus uz vistālāko ķēniņvalsts nostūri, lai līdz vīra gadu sasniegšanai viņi nenonāktu zem svešas sievietes varas.

Ķēniņš cieši apsolīja izpildīt ķēniņienes vēlēšanos, un viņa mierīgu sirdi nomira. Gadu vai divus ķēniņš gauži sēroja pēc ķēniņienes un pat nedomāja ņemt jaunu sievu, līdz viņa padomnieki uzstāja, ka ķēniņvalsts labad viņam jāprecoties otrreiz. Tad ķēniņš lika uzcelt pili pašā vistālākajā ķēniņvalsts nostūrī un aizsūtīja turp savus trīs dēlus līdz ar kalpiem un skolotājiem, kas viņus mācītu un aprūpētu. Pēc tam apņēma jaunu sievu un atkal dzīvoja laimīgi, līdz tam laikam, kad viņa sievai piedzima dēls.

Un, raugi, drīz pēc dēla nākšanas pasaulē kādudien ķēniņš aizjāja medībās, bet ķēniņiene atstāja pili un izgāja ārpus tās pastaigāties. Iedama garām vecas, pusdulnas putnusievas būdiņai, viņa izdzirda veceni žēlojamies, ka jaunajai ķēniņienei nemaz nerūpot nabago liktenis.

— Ne drusku tu nedomā par nabagiem un grūtdieņiem, kuri mīt tavas dižās pils pievārtē! — putnusieva sauca viņai pakaļ. — Agrākajai ķēniņienei tu netiec ne tuvumā. Viņa bija tik vēlīga un cēlsirdīga, ka būtu spējusi atdot pat savu apmetni tiem, kam pēc tā lielāka vajadzība.

Jaunā ķēniņiene, to dzirdēdama, apstājās, lai iztaujātu putnusievu par nelaiķi ķēniņieni. Viņa apsolīja vecenei simt raibu kazu, simt aitu un simt govju, ja tā visu izstāstīšot, un uzzināja par trim ķēniņdēliem, kas dzīvojot vientuļā pilī vistālākajā ķēniņvalsts nostūrī. — Un, kad viņi būs pieauguši, — vecā sieva sacīja,— tavas pašas dēls paliks kā putns gaisā, jo tam nebūs, kur nolikt savu galvu.

Klausīdamās putnusievas stāstā, jaunā ķēniņiene satraucās par sava dēla likteni, bet vecene viņu mierināja:

— Uzklausi mani, un es tev pateikšu, kā tikt vaļā no trim ķēniņdēliem. Pierunā ķēniņu, lai ataicina dēlus pasērst pie viņa, un, kad dēli būs ieradušies, uzaicini katru uz vienu šaha partiju. Es iedošu tev apburtu šaha galdiņu, uz kura spēlējot, tu vienmēr uzvarēsi. Kad visi trīs ķēniņdēli būs uzveikti, teic, ka par zaudējumu tu no viņiem prasi, lai atved tev trīs ķēniņa Konala zirgus, jo gribi ar tiem trīsreiz apjāt ķēniņvalsts robežas. Un viņi aizies, un tavas acis viņus vairs neredzēs, jo neviens pats no tiem daudzajiem varoņiem, kas devušies meklēt ķēniņa Konala zirgus, savu mūžu nav atgriezies atpakaļ. Un tādā kārtā tavas pašas dēls dienās kļūs par šīs zemes ķēniņu.

Ķēniņiene steidza uz mājām un to pašu vakaru, līdzko ķēniņš pārradās no medībām, izvaicāja viņu par dēliem un jautāja, kālab tie tiekot slēpti no viņas.

— Aicini savus dēlus atpakaļ uz pili, — viņa lūdzās, — un es mīlēšu viņus ne mazāk kā pašas dēlu.

Ķēniņš ataicināja savus trīs dēlus atpakaļ un par godu viņiem rīkoja lielas dzīres, un ļaudis līksmoja, redzēdami viņus atgriezušos.

Pēc dzīrēm ķēniņiene uzaicināja ķēniņdēlus saspēlēt ar viņu šahu. Ar katru viņa spēlēja trīs partijas, — divas uzvarēja, bet trešo tīšuprāt zaudēja.

Vakarā vecākais brālis aizgāja pie viņas un vaicāja:

— Ko tu prasi no manis un brāļiem par to, ka mēs tikām zaudējuši?

— Jūs nedrīkstat divas naktis pārlaist zem viena jumta un divreiz sēsties pie viena galda, iekams nebūsiet atvedusī man trīs ķēniņa Konala zirgus, jo es gribu ar tiem trīsreiz apjāt ķēniņvalsts robežas.

— Bet kur gan, ak ķēniņien, lai mēs meklējam ķēniņa Konala zirgus? — vecākais brālis jautāja.

— Meklējiet visās četrās pasaules daļās un vienā no tām jūs tos atradīsiet, — ķēniņiene atbildēja.

— Bet nu ir mana reize noteikt soda maksu par to partiju, ko tu zaudēji man, — vecākais brālis sacīja. — Tev būs jāstāv uz pils jumta, ne reizes nenokāpjot zemē, un jāgaida, kamēr mēs atvedam zirgus.

— Atsauc savu prasību un es atsaukšu savējo, — ķēniņiene teica.

— Jauneklim neklājas izvairīties no pirmā uzdevuma,, kas viņam uzlikts, jo tad neko lielu viņš dzīvē vairs nepaveiks, — ķēniņdēls teica. — Mēs dosimies meklēt šos zirgus.

Otrā dienā trīs brāļi teica ardievas tēvam un devās meklēt ķēniņa Konala pili. Viņi gāja un gāja dienu pēc dienas, bet no pils nebija ne vēsts. Un tad viņi sastapa klibu, vīru ar melnu cepuri galvā.

— Kas jūs tādi esat, kurp steidzat un ko meklējat? — šis vīrs, aizstājies viņiem ceļā, vaicāja.

— Mēs esam trīs Erinas ķēniņa dēli, — vecākais sacīja* — un meklējam trīs ķēniņa Konala zirgus, lai aizvestu tos mūsu pamātei.

— Nāciet un pārlaidiet nakti manā mājoklī, — klibais svešinieks vedināja, — un rīt es došos jums līdzi un parādīšu ceļu uz ķēniņa Konala pili.

Tā nu, vakaram tumstot, trīs brāli iegriezās svešinieka namā un pārlaida tur nakti. Otrā rītā mazā gaismiņā svešais viņus pamodināja un pavēstīja, ka, meklēdami ķēniņa Konala zirgus, daudzi drosminieki esot samaksājuši ar savu dzīvību.

— Bez manis jums nav ko domāt tos atrast, — viņš piemetināja, — bet es iešu jums talkā, un varbūt mums paveiksies.

Visi četri nu devās ceļā un vēl ar gaismu nokļuva ķēniņa Konala pilī. Nogaidījuši pusnakti, viņi steidza uz staļļiem pēc zirgiem un varen nopriecājās, redzēdami visus sargus cieši aizmigušus.

Trīs brāļi un vīrs ar melno cepuri uz karstām pēdām katrs izvēlējās sev zirgu, bet, līdzko viņi dzīrās lēkt tiem mugurā, zirgi satracināti slējās pakaļkājās un sāka tik skaļi zviegt, ka uzmodināja visus pils ļaudis. Sargi tūdaļ sagrāba brāļus un vīru melnajā cepurē un aizveda pie ķēniņa Konala.

Ķēniņš Konals sēdēja augstā zelta_ tronī pils lielaja zāle. Viņām abās pusēs un aizmugurē stāvēja sargi ar kailiem zobeniem rokās, bet priekšā uz uguns mutuļoja milzīgs katls ar verdošu eļļu.

— Debesu brīnumi! — ķēniņš Konals izsaucās, ieraudzījis vīru ar melno cepuri. — Ja Melnais zaglis nebūtu miris, es sacītu, ka tas ir viņš.

— Es esmu Melnais zaglis, — vīrs ar melno cepuri pavēstīja.

— Vai tiešām? — ķēniņš brīnījās. — To mēs drīz vien noskaidrosim. Un kas ir šie trīs jaunekļi?

— Mēs esam Erinas ķēniņa dēli, — brāļi atbildēja.

— Nu, tad sāksim ar jaunāko, — ķēniņš Konals sacīja. — Tikai vispirms vajag sabikstīt uguni, jo eļļa katlā vairs lāgā nevārās.

Tad viņš pagriezās pret Melno zagli un noprasīja:

— Teic, vai šis jauneklis šobrīd nav tuvu nāvei?

— Reiz es biju vēl tuvāk nāvei, taču man izdevās izglābties, — Melnais zaglis atbildēja.

— Pastāsti mums par šo gadījumu, — ķēniņš Konals teica, — un, ja tu no tiesas būsi bijis tuvāk nāvei nekā šobrīd šis jauneklis, es viņam dāvāšu dzīvību.

— Lai notiek, — Melnais zaglis sacīja un sāka savu stāstu.

Trīs apburtas jaunavas

Jaunībā man piederēja daudz zemes un lielas bagātības, un es dzīvoju cepuri kuldams, līdz uzradās trīs raganas, kas mani izputināja. Tad es kļuvu par lielceļa laupītāju, visslavenāko visā Erinas zemē, un mani iesauca par Melno zagli.

Sīs trīs raganas bija Erinas ķēniņa meitas, kas vadīja dienas visdaiļāko jaunavu izskatā, bet naktīs ļauns burvis ar savām pestelībām pārvērta viņas par trim pretīgām raganām.

Un, raugi, gadījās tā, ka, pirms vēl es pazaudēju savu mantību un kļuvu par lielceļa laupītāju, es biju licis saviem kalpiem savest mājās kūdras iegādu veseliem septiņiem gadiem. Manā pagalmā melnoja milzum liels kūdras kalns. Un, lūk, reiz pēc pusnakts, nākdams mājās no dzīrēm, es redzu trīs atbaidošas raganas grābjam manu kūdru, beram grozos un stiepjam pār muguru prom. Tā tas ilga visu cauru ziemu, līdz pēdējais kūdras kriksītis bija aiznests.

Nākamziem es atkal sarūpēju kūdras iegādu septiņiem gadiem, un raganas atkal bija klāt un ņēmās stiept to projām. Tad kādu nakti es slepus nogaidīju, kamēr viņas piepilda grozus, un tad sekoju viņām līdz pašiem kalniem, kur šīs pazuda kādā klinšu alā divdesmit asu dziļumā.

Pavēries lejup, es ieraudzīju ugunskuru un milzīgu katlu, kurā raganas vārīja veselu vērsi. Es aplaidu acis visapkārt, raudzīdamies pēc kāda metamā, un turpat līdzās pamanīju prāvu akmeni, pievēlu pie alas ieejas un nogrūdu lejā raganām tieši uz galvas. Katls sašķīda gabalu gabalos un viss virums izlija pelnos.

Tad es ņēmu kājas pār pleciem, bet raganas drīz vien man jau mina uz papēžiem. Lūkodams paglābties, es uzrāpos augstu kokā, taču viņas to pamanīja, palika apakšā stāvam un cauri zariem blenza uz mani. Tad vecākā māsa pārvērta vidējo par asu cirvi, bet jaunāko par niknu dzinējsuni, paķēra cirvi un sāka cirst koku, kurā es sēdēju.

Ar pirmo reizi viņa aizcirta vienu trešo daļu stumbra. Pēc tam zvēla otrreiz un aizcirta otru trešdaļu. Tad atvēzējās trešajam un pēdīgajam cirtienam, bet tieši tobrīd iedziedājās gailis, un manu acu priekšā cirvis pārvērtās par daiļu jaunavu, pati cirtēja — par otru daiļavu un niknais dzinējsuns — par trešo. Tad, sadevušās rokās, trīs māsas līksmi aizspurdza ar tik nevainīgu izskatu kā trīs parastas meitenes.

— Nu, vai es tobrīd nebiju tuvāk nāvei nekā patlaban šis jauneklis? — Melnais zaglis vaicāja ķēniņam Konalam.

— Jānudien, biji gan, — ķēniņš atbildēja, — bet viņa vietā mēs ņemsim brāli. Eļļa vārās, tālab nav ko vilkt garumā.

— Un tomēr reiz es biju vēl tuvāk nāvei nekā šobrīd viņš, — Melnais zaglis pavēstīja.

— Tad pastāsti, kā tas gadījās, — ķēniņš Konals teica, — un, ja tu būsi runājis patiesību, mēs dāvāsim dzīvību arī otrajam.

Un Melnais zaglis sāka savu otro stāstu.

Trīspadsmit apburtie runči

Pēc tam kad es sadauzīju katlu trim raganām, kas bija nozagušas man kūdru un lopus, viņas apkāva manas vistas, izmīdīja sējumus un padarīja mani pliku un nabagu, tālab man cits nekas neatlika, kā kļūt par lielceļa laupītāju, lai varētu uzturēt sievu un visu ģimeni.

Kādu nakti es dzinu uz mājām vecu kleperi un goteli, lai būtu ar ko pabarot bērnus, un, vairs nespēdams pavilkt kājas, meža vidū apsēdos zem koka atpūsties. Laiks bija auksts un, tā kā man kabatā glabājās krama gabals, es iekūru uguni, lai apsildītos. Necik ilgi nebiju paguvis pasēdēt, kad redzu — pa tumsu no visām pusēm man zogas klāt trīspadsmit briesmīgi runči, kādus neviens savu mūžu nav redzējis. Divpadsmit no tiem bija krietna vīra augumā, bet trīspadsmitais, barvedis, divtik liels. Tas bija milzīgs, varens runcis ugunīgi zaļām acīm, kas dzalkstīja vien, kad šis pie ugunskura notupās man pretim. Pārējie — pa seši katrā pusē — sasēda barvedim līdzās, un visi kopā sāka tik skaļi ņurrāt, ka šķita, nakts klusumā grandētu pērkons.

Pēc brīža milzīgais rudais runcis paceļ galvu un, cauri liesmām lūrēdams manī, saka:

— Es esmu briesmīgi izbadējies. Tūdaļ pagādā man kaut ko ēdamu!

— Nekā cita man nav, kā tas baltais kleperis, kas piesiets pie koka turpat tev aiz muguras.

Rudais runcis klupa zirgam virsū un, pārplēsis to vidū pušu, vienu pusi notiesāja pats, bet otru pameta saviem divpadsmit drauģeļiem. Viņi to aši vien nolocīja un pat visus kauliņus apskrubināja.

Tad visi trīspadsmit atkal satupa man apkārt, laizīdamies un tik skaļi ņurrādami, ka ausis plīsa pušu. Pēc brīža barvedis vēlreiz ierunājās:

— Man atkal gribas ēst. Dod vēl kaut ko!

— Nekā cita man nav, kā vien tā gotele, — es sacīju.

Rudais runcis klupa govij virsū un pārplēsa to vidu

pušu tāpat kā zirgu. Vienu pusi viņš nolocīja pats, bet otru pameta saviem divpadsmit drauģeļiem. Kamēr šie nezvēri tiesāja govi, es novilku mēteli, aptinu ap kādu nolūzušu koku un galā tam uztupināju savu cepuri, lai šis bubulis izskatītos pēc manis, jo labi zināju, kas šiem briesmoņiem padomā. Pēc tam pats žigli uzrāpos kokā.

Drīz vien runči bija pieveikuši goteli, pat ne skrimslīša neatstādami, un atkal satupa ap ugunskuru. Tad, pametis acis uz bubuli, ko biju atstājis savā vietā, rudais runcis atkal ierunājās:

— Gādā šurpu vēl kaut ko ēdamu, es aiz bada mirstu vai nost!

Koka stumbenis, protams, neatbildēja, un barvedis pārlēca pāri ugunskuram un ar nagiem sāka plosīt to gabalos. Taču drīz vien atskārta, ka ir alojies.

—h A-ā, tātad tu esi aizmucis! — viņš iesaucās. — Bet mēs tevi drīz vien sadzīsim rokā, vienalga, cik labi tu būtu nobēdzies.

Viņš pavēlēja saviem divpadsmit runčiem pārmeklēt visu ķēniņvalsti, sešiem pazemi, sešiem — virszemi, un dabūt mani ciet. Pats viņš palika tupam zem koka. Drīz vien runči bija atpakaļ, izlodājuši visus kaktus un nostūrus, bet pat manu pēdu neatraduši. Tad rudais runcis nejauši pameta skatienu augšup un ieraudzīja mani kokā.

— Ak redz, kur tu esi! — viņš iesaucās. — Nekas, tūdaļ tu man būsi zemē. Ei, grauziet pušu to koku! viņš pavēlēja saviem divpadsmit runčiem.

Divpadsmit runči apstāja koku un sāka grauzt, Un drīz vien tas bija pušu un nogāzās barvedim tieši pie kājām. Bet, kokam krītot, es paguvu pārlēkt uz otru. Tad runči ņēmās grauzt arī to, un tikai pēdējā brīdī es patapu paglābties trešajā kokā. Un tā cauru nakti viņi dzinās man pakaļ, nograuzdami visus kokus, kuros uzrāpos, līdz beidzot es biju patvēries pašā pēdīgajā kokā visā mežā.

Runči sāka grauzt ari to, un es vairs nudien nezināju, kur sprukt. Stumbrs jau līdz pusei pārgrauzts, kad pēkšņi — kur gadījušies, kur ne — atskrien trīspadsmit briesmīgi vilki ar milzīgi lielu, sirdīgu barvedi priekšgalā.

Vilki metās runčiem virsū, un sākās neganti asiņaina cīņa, līdz divpadsmit runči un divpadsmit vilki bez dzīvības gulēja zemē un cīnījās vēl tikai abi barveži. Tad vilku barvedis nikni uzklupa rudajam runcim, šis ar asti pārcirta vilkam galvu, abi sakrita čupā un bija pagalam. Es nu varēju droši rāpties zemē, bet, līdzko sāku šļūkt lejup pa stumbru, tas nokrakšķēja un sazvērojās, jo bija bezmaz pārgrauzts pušu.

— Nu, vai es toreiz nebiju tuvāk nāvei nekā patlaban šis jauneklis? — Melnais zaglis vaicāja.

— Tik tiešām biji, —« ķēniņš Konals atbildēja. — Un es dāvāju viņam dzīvību, jo negribu lauzt doto vārdu. Taču paliek vēl trešais brālis, tādēļ piemetiet vēl kādu pagali, lai eļļa būtu karsta, kā nākas. — Tad viņš sacīja Melnajam zaglim: — Nu, vai tu jelkad esi bijis tik tuvu nāvei kā šobrīd šis jauneklis?

— Esmu gan! — Melnais zaglis attrauca.

— Pastāsti, kā tas gadījās, un, ja tu būsi runājis patiesību, es atlaidīšu viņu brīvībā tāpat kā brāļus.

Un Melnais zaglis sāka savu trešo stāstu.

Nodevīgais māceklis

— Krietnu laiku nodevies laupīšanai, es biju šajā amatā tik labi iepraties, ka pat pieņēmu vairākus mācekļus, — Melnais zaglis stāstīja. — Starp tiem bija kāds sevišķi apķērīgs puisis, un visvairāk es noņēmos tieši ar viņu. Viņš bija centīgs, ar gaišu galvu, un drīz vien es viņam iemācīju visu, ko pratu, un viņš kļuva vēl veiklāks zaglis par mani.

Tolaik kādā tālīnā ķēniņzemes nostūrī dziļa klinšu alā dzīvoja milzis, kurš mēdza apzagt un aplaupīt visus tuvākās apkaimes dižvīrus, tālab nevienam nebija noslēpums, ka viņa ala ir pilna ar zeltu un dārgakmeņierm Un, raugi, kādu dienu mēs abi ar manu mācekli sadomājām doties turpu un sagrābties tik daudz dārgumu, cik vien jaudāsim nest. Mēs devāmies ceļā un pēc vairāku dienu gājiena nonācām kalnos pie milža mītnes. Tā bija klintīs izcirsta pazemes ala, kurā varēja iekļūt tikai pa tumšu, skurstenim līdzīgu eju, kas veda stāvus zemē.

Vairākas dienas mēs vērojām milzi, kurš ik rītus aizgāja un ik vakarus atgriezās ar maisu pār muguru, un mēs bijām gatavi apzvērēt, ka tas ir pilns ar zeltu un dārgakmeņiem.

Kādu rītu, kad milzis bija prom, es apsēju māceklim ap vidu virvi un laidu viņu pa klints spraugu lejup. Bet, ticis līdz pusceļam, puisis sāka kliegt, lai velkot šo atpakaļ. Es viņu izvilku, un tad šis teica, ka baidoties laisties tur lejā,

7*

Laidies tu pats, — viņš sacīja, — bet es turēšu virvi un uzvilkšu tevi augšā.

Es nolaidos lejā un nonācu milža alā, kur ieraudzīju milzīgas kaudzes ar zeltu un balti vizošu sudrabu un dārgakmeņiem. Atraisījis maisu, es sastūķēju tajā tik, cik vien jaudāju celt, piesēju virves galā un uzsūtīju virszemē. Tad uzsaucu māceklim, lai velk mani augšā. Šis brīdi klusēja, bet pēc tam atkliedza:

— Man vairs nav jāiet pie tevis mācībā, jo es protu zagt labāk nekā tu pats. Paliec sveiks, un novēlu tev jauku vakaru milža sabiedrībā!

Neko vairāk no viņa es nedzirdēju. Tad es aplaidu skatienu apkārt, prātodams, kā tikt ārā no alas, bet izkļūt no turienes šķita neiespējami, jo klints sienas bija tik stāvas un glumas, ka pat muša nevarētu uzrāpties pa tām. Tad milža virtuves kaktā es ieraudzīju veselu kaudzi miroņu.. Es palīdu tiem apakšā, jo man nebija, kur dēties, un, izstiepies visā garumā, izlikos par mirušu.

Vakarā milzis pārrodas mājās, stiepdams pār plecu vēl trīs miroņus. Viņš nosviež tos kaudzē tieši man līdzās, bet pats iekur pavardā uguni un uzceļ uz tā milzīgu melnu katlu ar ūdeni. Pēc tam paņem prāvu grozu un piesviež to pilnu ar miroņiem. Es biju pirmais, kas tajā nonāca, un man virsū viņš uzsvieda vēl sešus miroņus. Tad pacēla grozu virs katla un apgāza, un seši miroņi ievēlās verdošajā ūdenī, bet man izdevās pieķerties grozam pie dibena. Grozu viņš ielidināja virtuves kaktā, tā ka uz laiciņu es biju glābts.

Kad milzis bija ieturējis vakariņas, viņš atlaidās atzveltnī un sāka krākt. Es noskatīju izdevīgu brīdi un izlīdu no groza. Pieeju pie alas izejas un — tavu laimi! — redzu, ka milzis piemirsis pagriezt kāpnes pret sienu. Tās bija izcirstas koka stumbrā un, aiziedams no alas vai pārrazdamies, viņš allaž pagrieza kāpnes pret sienu, lai neviens tās nevarētu izmantot, ja nu vienīgi kāds viņam līdzīgs stiprinieks. Es rāpos augšā un drīz vien jau atrados virszemē.

— Nu, vai es toreiz nebiju tuvāk nāvei nekā patlaban šis jauneklis?

— Tik tiešām, biji gan, — ķēniņš sacīja. — Un es viņu apžēlošu tāpat kā abus brāļus. Bet nu — tava kārta! Tūdaļ pat katlā es metīšu tevi, un, man rādās, tu savu mūžu neesi bijis tik tuvu nāvei kā pašlaik!

— Var jau būt, ka tā tiešām ir, — bet reiz es tomēr biju tai vēl tuvāk, — Melnais zaglis teica.

— Kā tas gadījās? — ķēniņš vaicāja. —- Pastāsti mums par šo gadījumu, un es varbūt atlaižu brīvībā arī tevi.

Tad Melnais zaglis pastāstīja, kā viņš izglābies no trim cilvēkēdājiem.

Trīs cilvēkēdāji

_— Kādudien, būdams noguris un izsalcis, es iegāju kādās majas, lai palūgtu kaut ko ēdamu, — Melnais zaglis iesāka. — Tur es ieraudzīju jaunavu ar puisēnu klēpī. Jaunavai rokā bija nazis, ko viņa ik pa brītiņam pavērsa pret bērnu, kā grasīdamās to nogalināt. Bērns priecīgi smejas un lalināja, bet jaunavai lija gaužas asaras.

— Kālab tu vērs nazi pret bērnu? — es viņai jautāju. — Un par ko pati tik rūgti raudi?

Un tad viņa man uzticēja savu bēdu stāstu.

— Pērngad, kad mēs ar tēvu un māti bijām gadatirgū, ļaudīm pēkšņi uzbruka trīs milži. Tas notika tik negaidīti, ka tie, kam kliņģera gabals bija rokā, nepaguva iebāzt to mutē, bet, kam bija mutē, nepaguva norīt. Milži aplaupīja visus pa tīro, bet mani atrāva no tēva un mātes un atveda šurpu. Visi trīs teicās nolēmuši mani par sievu vecākajam milzim, bet es lūdzu viņu pagaidīt, līdz man būs pilni astoņpadsmit. Un nu šī diena tūdaļ būs klāt, un tad man nebūs vairs glābiņa, ja vien kāds šos briesmoņus nenogalēs.

— Bet kādēļ tu grasies nodurt šo bērnu? — es vaicāju.

— Vakar viņi to pārnesa mājās un teica, ka tas esot ķēniņa dēls. No šī bērna viņi lika man pagatavot gaļas pīrāgu, ko šo pašu vakaru celt viņiem galdā.

— Nenokauj bērnu! — es viņai teicu. — Man ir suķēns, no kā var pagatavot šādu pīrāgu, un cilvēkēdāji neko nenojautīs, jo suķēnam ir tikpat mīksta gaļa kā bērnam. Puisēnam mēs nogriezīsim mazā pirkstiņa galu, ko tu varēsi iecept šai pīrāgā, un, ja milžiem radīsies aizdomas, tad tu viņiem to parādīsi.

Jaunava darīja, kā biju teicis, un pīrāgā iecepa suķēna gaļu. Cilvēkēdāji vienā mutē slavēja maltīti, sacīdami to varen gardu, vienīgi sūkstījās, ka esot par maz. Tad vecākais, kuru vēl mocīja izsalkums, sūtīja jaunāko brāli uz pagrabu, lai atnesot šim gabalu no kāda miroņa. Jaunākais brālis nokāpa lejā un, sagrābis mani, nošņāpa prāvu šķēli no mana gurna. Vecākajam šim kumoss tā gāja pie sirds, ka viņš pats nokāpa pagrabā, lai stieptu mani augšā un izceptu uz uguns. Viņš nogrāba mani un pārmeta pār plecu, bet nepaguva paspert ne soli, kad es ietriecu savu dūci viņam sirdī un viņš bez dzīvības nostiepās zemē.

Tad nāca lejā vidējais brālis, kuram arī vēl nebija gana, un tāpat pārmeta mani pār plecu, un arī viņu es nodūru un nogāzu gar zemi.

Jaunākais augšā nevarēja vien sagaidīt, līdz brāļi atnesīs vēl kaut ko ēdamu, apskaitās un pats kāpa lejā, lai palūkotos, kas viņus tur aizkavējis. Atradis brāļus garšļaukus zemē, viņš tos sapurināja un redzēja, ka tie ir pagalam. Tad, netikdams gudrs, ko īsti tas nozīmē, pavērās apkārt un ieraudzīja mani. Milzīgo milnu vicinādams, cilvēkēdājs klupa man virsū. Viņš atvēzējās un blieza, cik spēka, un milna ietriecās trīs pēdas dziļi zemē. Taču es paguvu atlēkt sāņus, tā ka ne matiņš man netika skarts. Kamēr milzis centās izdabūt milnu no zemes, es pieskrēju viņam klāt un trīs reizes iegrūdu dūci ribās. Pacēlis milnu, viņš vēlreiz blieza man virsū, taču es atkal parāvos sāņus un, kamēr viņš vilka milnu ārā no zemes, trīs reizes iegrūdu dūci viņam vēderā. Tad viņš gāza vēl trešo reizi, un mani ķēra kāda neredzama atkarpe un izrāva prāvu caurumu sānos. Cilvēkēdājs novēlās zemē un izlaida garu. Arī es biju galīgi zaudējis spēkus un asinis straumēm plūda no mana sāna. Un, kad jau domāju pienākušu pēdējo stundiņu, pagrabā nokāpa jaunava. Viņu ieraudzījis, es atspiedos uz elkoņa un uzsaucu:

— Skrien labi žigli pēc milža zobena, kas karājas uz naglas pie viņa gultas, un nocērt viņam galvu!

Viņa aizskrēja un tūdaļ bija ar visu zobenu atpakaļ, sparīgi atvēzējās un nocirta milzim galvu, izdarīdama to ne sliktāk par jebkuru vīrieti.

— Nu es miršu ar vieglu sirdi, — es sacīju viņai.

Tu nemirsi vis, — viņa attrauca. — Es aiznesīšu tevi uz blakus pagrabu, kur atrodas katls ar dzīvības ūdeni, kas sadziedēs tavas brūces un atdos zaudētos spēkus.

To teikusi, viņa uzvēla mani sev mugurā un steigšus devās uz otru pagrabu, kur tika turēts katls ar dzīvības ūdeni. Kad viņa pacēla mani līdz katla malai, man acu priekšā viss satumsa un es zaudēju samaņu. Viņa saudzīgi iegremdēja mani dzīvības ūdenī, un, tiklīdz tas skāra manu ādu, es atkal biju vesels kā rutks.

—* Nu, vai tobrīd es nebiju tuvu nāvei? — Melnais zaglis jautāja ķēniņam Konalam.

— Tik tiešām biji, — ķēniņš sacīja, — bet, ja arī nebūtu bijis, es tomēr nemestu tevi katlā un dāvātu tev dzīvību, tālab ka tu reiz izglābi manējo, jo, raugi, es biju tas bērns, no kura vajadzēja pagatavot gaļas pīrāgu cilvēkēdājiem vakariņās.

Un ķēniņš pacēla kreiso roku, lai visi redzētu, ka mazajam pirkstam trūkst gala.

— Mans tēvs zināja, ka manu dzīvību izglābis Melnais zaglis, — ķēniņš turpināja, — un viņš meklēja pa visu pasauli, gribēdams tevi atrast un atalgot, bet tā arī neatrada, tāpēc tagad tu tiksi uzņemts kā visdārgākais viesis un tev par godu es likšu sarīkot lielas dzīres.

Kad visi bija gana dzēruši un līksmojuši, ķēniņš apdāvināja Melno zagli ar zeltu un sudrabu un citām balvām, bet ķēniņdēliem iedeva trīs zirgus, ko aizvest pamātei.

— Kad viņa būs apjājusi ķēniņvalsts robežas, — Konals sacīja, —■_ palaidiet zirgus vaļā, un tie atauļos atpakaļ.

Trīs brāļi aizveda ķēniņa Konala zirgus uz Erinu un devās pie pamātes, kura kopš tā laika, kad viņi aizgāja pasaulē, stāvēja uz pils jumta un gaidīja viņus atpakaļ.

— Vai atvedāt zirgus? — pamāte jautāja.

— Atvedām gan, — brāļi atbildēja, — bet i nedomājam atdot tos tev. Tu uzliki mums par pienākumu atvest šurp ķēniņa Konala zirgus, un tas nu ir izdarīts.

Un, to teikuši, brāļi palaida zirgus vaļā. Vēja ātrumā tie aizauļoja atpakaļ pie ķēniņa Konala.

— Vai nu es varu kāpt lejā? — pamāte vaicāja.

— Nē, es vēl neesmu tev neko prasījis par to šaha partiju, ko tu zaudēji man, — jaunākais teica.

— Un ko tu prasīsi? — ļaunā ķēniņiene jautāja.

— Tev jāpaliek stāvam šai vietā tik ilgi, līdz atradīsi trīs citus ķēniņdēlus, kas būs ar mieru doties pēc ķēniņa Konala zirgiem.

To izdzirdusi, ķēniņiene nokrita no pils jumta un bija uz vietas pagalam.

.

ANTUJAS ĶĒNIŅA TRĪS DELI

Antujas zemē reiz valdīja ķēniņš, kam bija trīs dēli — Kods, Kīds un Miheds. Kādudien Kods, klīzdams gar piekrasti, ieraudzīja kuģi, kas nāca aizvien tuvāk un viņam tieši līdzās piestāja krastā. No kuģa nokāpa daiļa jaunava, pienāca pie Koda un sacīja:

— Es uzlieku tev par pienākumu sameklēt mani un apņemt par sievu, pirms gads un viena diena būs apritējusi, citādi zaudēsi dzīvību un visu savu mantību.

— Kā un kur lai es meklēju tevi? — Kods vaicāja.

— Viengad es esmu kaķis, citugad suns un citugad balts gulbis. Reizi gadā es esmu savā īstajā izskatā un to dienu pavadu sieviešu pulkā. Meklē un atrodi mani, likdams lietā savu prātu un izveicību.

To teikdama, daiļā jaunava iekāpa kuģī un aizslīdēja tālumā. Kods devās atpakaļ uz tēva pili un, smagi atkrizdams krēslā, tik grūši nopūtās, ka krēsls zem viņa uz vietas sabruka,

— Tā var nopūsties vienīgi cilvēks, kurš bijis spiests dot kādu solījumu, ko skaidri apzinās nespējam izpildīt,— ķēniņš sacīja.

— Tu, tēvs, esi uzminējis, — Kods teica.

— Un kāds ir šis tevis dotais solījums? — tēvs vaicāja.

— Šodien ar kuģi krastā piestāja kāda jaunava un uzlika man par pienākumu sameklēt viņu un apņemt par sievu, pirms gads un viena diena būs apritējusi,

— Tālab nevajag zaudēt dūšu, — ķēniņš sacīja. — Es likšu sagatavot kuģi līdz ar pārtiku septiņiem gadiem. Ņem līdzi biedros abus savus brāļus un meklē pa visām pasaules malām, kamēr šo jaunavu atradīsi.

Un tā nu ķēniņš lika sagatavot kuģi, un viņa dēli atstāja Antujas krastus un devās meklēt šo jaunavu. Braukuši ilgu, ne īsu laiku, viņi sasniedza kādu salu. Brāļi pietauvoja kuģi un izkāpa krastā. Tad gāja aizvien dziļāk salas iekšienē un pirms tumsas nonāca pie kādas pils. Viņi pieklaudzināja. Neviens neatbildēja, un viņi iegāja iekšā. Tur nebija nevienas dzīvas dvēseles, tikai mazs, balts kaķītis tupēja uz grīdas. Istabas vidū bija galds, kas vai lūza no ēdieniem un dzērieniem. Brāļi apsēdās un ieturēja brangu maltīti.

Un, raugi, kad satumsa nakts, kaķītis aizveda viņus uz gultu. Trīs brāļi nu likās uz auss — Kods gultas ārmalā — un drīz vien aizmiga. Līdzko viņi bija aizmiguši, kaķītis uzlēca Kodam uz krūtīm un, saritinājies tur, klusi murrāja visu nakti. Otrā rītā, kad brāļi piecēlās, brokastis jau bija galdā. Ieturējuši maltīti, viņi dzīrās atstāt pili, bet kaķītis aizstāja durvīm priekšā un vedināja viņus atpakaļ.

— Kaķītis negrib, ka mēs dodamies prom, — Kods teica.

— Paliksim vēl vienu dienu, un tad jau redzēs, kas būs.

Brāļi palika pilī vēl vienu dienu, bet nākamajā rītā, kad

viņi dzīrās doties ceļā, kaķītis atkal aizstāja durvīm priekšā. Viņi nolēma palikt vēl trešo dienu. Bet ceturtajā rītā, kad kaķītis lūkoja viņus atturēt, Kods teica:

— Nav ko ņemt vērā kaķīša iegribas. Ilgāk mēs te vairs nevaram kavēties.

Trīs brāļi atgriezās uz kuģa un no jauna izbrauca jūrā. Drīz vien viņi ieraudzīja varena auguma jātnieku zirgā, kas tuvojās viņiem no ziemeļu puses. Brāļi no tiesas izbijās, vērodami jātnieka tuvošanos.

Milzenis piejāja viņiem cieši klāt, apvija zirga asti ap grotmastu un sāka valkāt kuģi šurpu turpu pa jūru.

— Šis vīrs valkās mūs apkārt tik ilgi, līdz kuģis izjuks gabalu gabalos, — Kods teica, un tad uzbilda Kīdu:

— Lūko ar savu zobenu nocirst zirgam asti. Ja nošņāpsi vienu saru, es pieveikšu pārējos.

Kīds piegāja pie masta un, izvilcis zobenu, zvēla, cik jaudas, pa zirga asti. Zobens nošļuka zemē, nenocirtis nevienu pašu saru,

— Raugi nu tu, — Kods teica jaunākajam brālim, — nošņāpt kaut vienu saru,

Miheds plaši atvēza zobenu, taču tas tāpat kā brālim noslīdēja gar zirga asti lejup, pat ne sariņa neaizskardams.

Tad nu Kods pats stājās pie darba un cirta tik sparīgi, kā vēl nekad, bet arī viņa zobens it neko neiespēja.

— Mums, kā liekas, vairs nebūs lemts redzēt ne savu māju, ne arī dzimteni, — viņš teica.

Un tā trīs dienas un trīs naktis zirgs valkāja kuģi pa jūru, līdz viņi ieraudzīja pa ūdens virsu lēkšojam šurp melnu suni.

Nu brāļiem draudēja vēl lielākas briesmas.

— Zirgu mēs, kazi, vēl spētu uzveikt, bet, ja tie abi klups viens otram virsū, tad mums nebūs glābiņa, — Kods sacīja.

Kad suns jau bija teju teju klāt, jātnieks atsēja zirga asti no masta un, cik žigli vien spēdams, aizaulekšoja, un suns, to redzēdams, cirtās apkārt un drāza viņam pakaļ. Kolīdz zirgs ar suni bija pazudis skatienam, trīs brāļi grieza kuģi uz otru pusi un steidza taisnā ceļā uz māju.

Kad viņi pārradās un izstāstīja visu tēvam, Antujas ķēniņam, viņš tūdaļ pavēlēja savest kārtībā varenu flotili, un, kolīdz tas bija izdarīts, dēli devās ceļā pa otram lāgam.

Labu laiku viņi kuģoja apkārt pa jūru, līdz kādudien sastapa flotili, kas bija divtik liela nekā viņējā.

— Pacelsim kaujas karogu, — Kods sacīja.

Viņi pacēla kaujas karogu, bet otra flotile — gluži otrādi — miera karogu. Abas flotiles piebrauca viena otrai līdzās, un trīs brāļi sastapa sešus jaunekļus, kuri vadīja lielāko flotili un no kuriem pirmie trīs teicās esam Balto virsotņu ķēniņa, bet otrie trīs — Raibo virsotņu ķēniņa dēli. Viņi visi ļoti sadraudzējās, un abas flotiles viena otrai līdzās kuģoja tālāk. Pēc kāda laika viņi piebrauca pie gara zemesraga, kas tik tālu iesniedzās jūrā, ka tam nebija saredzams gals.

■— Derētu apbraukt šim zemesragam apkārt, — Balto virsotņu ķēniņa dēli sacīja Kodam. — Sūti turp vienu savu kuģi, un mēs sūtīsim divus savējos.

Kods aizsūtīja vienu savu kuģi un Balto virsotņu ķēniņa dēli — divus. Atpakaļ neviens vairs neatgriezās, tālab svešzemju ķēniņdēli raidīja pakaļ tiem četrus savus kuģus, bet Kods — divus savējos. Tā nu ik dienu apkārt zemesragam tika sūtīti kuģi cits pakaļ citam, līdz beigu beigās atlika tikai divi kuģi — viens sešiem svešzemju ķēniņdēliem, otrs Kodam, Kīdam un Mihedam. Tad Kods, nakdams uz domām, ka ticis pievilts un ka otras flotiles kuģi iznicinājuši viņējos, apskaitās un ar abiem brāļiem uzbruka svešzemniekiem.

— Es jūs visus nogalēšu, ja maniem vīriem būs kaut kas nodarīts, — viņš teica.

Seši ķēniņdēli neatbildēja, un Kods ar brāļiem izrāva zobenus un uzbruka viņiem. Pēc sīvas cīņas viņi piespieda visus sešus padoties un jau dzīrās nogalināt, kad tie pēkšņi pārvērtās par sešām ugunslodēm, kas pacēlās augstu gaisa un pazuda mākoņos.

Tad Kods ar brāļiem brauca apkārt zemesragam, meklēdams savējos. No kuģiem tur nebija ne ziņas, ne miņas, un, izkāpuši krastā, viņi ieraudzīja savus vīrus bez dzīvības guļam zemē. Un aiz viņiem stāvēja vesels karapulks pilnā kaujas gatavībā.

Trīs brāļi uzbruka šim karapulkam un, cīnīdamies no gaismas līdz tumsai, apkāva visus līdz pat pēdējam vīram. Otrā rītā ieradās seši svešzemju ķēniņdēli, un cīņa atsākās ar jaunu sparu. Arī tos brāļi nogalināja, bet Kīds ar Mi-hedu cīniņā krita, un Kods nu palika gluži viens.

Viņš ieguldīja kritušo brāļu miesas šķirstā, ko bija izklājis ar smaržīgām zālēm, un nolēma doties pēc dzīvības ūdens, kas varētu uzcelt brāļus no miroņiem.

Klādams zāles pāri kritušo miesām, Kods ieraudzīja milzīgi lielu, baismīgu raganu. Garie mati viņai vilkās pa zemi nopakaļ, vienu zobu viņa izmantoja par spieķi, un viena acs viņai kalpoja saspraudes vietā. Ragana nāca klāt un vēlīgi uzrunāja Kodu:

— Kā dzirdēju, tevi piemeklējusi nelaime, tālab gribu tev piedāvāt naktsmājas.

Kods patencināja raganu, pārlaida nakti viņas-mājā un no rīta apvaicājās, vai šai, kazi, neesot dzīvības ūdens, ar ko uzcelt brāļus no miroņiem.

— Man bija gan reiz šis dzīvības ūdens, bet kalna Mazais milzis man to nozaga, — ragana atbildēja.

— Teic, kur es varētu atrast šo milzi? — Kods vaicāja.

— Taka, pa kuru viņš šo ūdeni aiznesa, ir tik stipri nomīdīta, ka gadu un vienu dienu tur neaugs ne stiebriņš, tālab uziet viņa pili tev nenāksies grūti, — ragana teica.

Kods tūdaļ devās uz Mazā milža pili. Kad viņš to sasniedza, pils vārti bija vaļā, bet iekšā neviena nemanīja, tikai pavardā uz iesma cepās forele. Kods to apēda un atkal izgāja ārā. Nu viņš ieraudzīja kalna Mazo milzi nākam mājās ar makšķeri pār plecu. Pamanījis Kodu, milzis sāka smieties.

— Ko tu smejies, pretīgais ķēms? — Kods vaicāja.

— Smejos aiz lielas labpatikas, ka varēšu apēst tevi vakariņās, — milzis atmeta.

— Tu vēl neesi mani dabūjis ciet, — Kods noteica, izrāva zobenu un metās milzim virsū.

Viņi cīnījās tik ilgi, līdz Kods beidzot nognieza milzi gar zemi un jau pacēla zobenu pār viņa galvu, bet tad milzis izsaucās:

— Saudzē mani, un es došu tev visu, ko vēlies!

— Dod man dzīvības ūdeni, ar ko uzcelt brāļus no miroņiem, — Kods teica.

— Man bija gan reiz šis dzīvības ūdens, bet kalna Lielais milzis man to nozaga.

— Teic, kur es varētu atrast šo milzi?

— Viņu atrast tev nenāksies grūti, jo uz takas, pa kuru viņš aiznesa nozagto ūdeni, septiņus gadus neaugs ne stiebriņš.

Tad Kods nocirta Mazajam milzim galvu un uzņēma ceļu uz Lielā milža pili. Kad Kods sasniedza pili, Lielā milža tobrīd tur nebija, taču viņš sastapa daiļu jaunavu, kas sēdēja pie uguns ar lielu dūci rokās. Laiku pa laikam viņa pavērsa dūci pret krūtīm, kā grasīdamās sevi nogalināt.

— Kālab tu vērs dūci pret savām krūtīm? — Kods vaicāja.

— Šodien aprit gads un viena diena, kopš Lielais milzis izzaga mani no tēva pils, — daiļava paskaidroja. — Es piespiedu viņu svēti nosolīties, ka viņš neapņems mani par sievu, pirms nebūs apritējis gads un viena diena, un šovakar beidzas šis noliktais laiks. Bet es drīzāk padarīšu sev galu, nekā kļūšu par viņa sievu.

— Kamēr es esmu dzīvs, nezaudē cerību, — Kods teica.

— Taisies jo ātrāk no šejienes prom, citādi viņš tevi no tiesas nomaitās, — jaunava brīdināja. — Viņam ir milna ar deviņiem izciļņiem un deviņām saindētām atkarpēm. Ja kaut viena no tām tikai skars tavu ādu, visi locekļi uztūks un tev būs jāmirst.

— Tas mani nebaida, — Kods sacīja. — Es iešu cīņā ar milzi, lai dabūtu dzīvības ūdeni, kas varētu uzcelt manus brāļus no miroņiem.

Tad jaunava lika galdā cienastu un, kamēr Kods ieturēja maltīti, stāvēja sardzē pie durvīm, jo baidījās, ka milzis pārrazdamies slepus varētu viņam uzbrukt. Kad Kods bija paēdis, viņš pats stājās sargos un drīz vien ieraudzīja nākam milzi ar makšķeri pār plecu. Pamanījis Kodu, milzis nolika makšķeri zemē un, atvēzējis milnu, blieza, cik speķa. Taču Kods paguva atlēkt sāņus, un milna ietriecās zemē. Kamēr milzis stīvēja to ārā no zemes, Kods trīs reizes iegrūda zobenu viņam vēderā. Tā viņi cīnījās ilgi un dikti, līdz milzis zaudēja spēkus no ievainojumiem. Tikai reizi kāda milnas atkarpe skāra Koda kājas stilbu, un tas acumirklī pietūka un sāka sāpēt. Bet pats milzis jau bija nogāzts gar zemi, un viņa asinis sīkām urdziņām izplūda zālē.

— Es saudzēšu tevi, ja tu dosi man dzīvības ūdeni, ko tiki izvīlis Mazajam milzim, — Kods teica.

_— Man bija gan reiz šis dzīvības ūdens, bet tad Meža ķēniņš man to nozaga, — Lielais milzis atbildēja.

To izdzirdis, Kods nocirta milzim galvu un atstiepās, lai atgūtos no sava ievainojuma.

— Pilī atrodas veselības katls, — iebildās jaunava, kura, redzēdama, ka milzis ir pagalam un Kods zaudējis spēkus, bija steigusies viņam palīgā. — Šis katls dziedē visas brūces, taču nespēj nevienu atdzīvināt.

Kods iegāja viņai līdzi pilī, iegremdēja kāju veselības katla un tā kļuva tikpat vesela un stipra kā senāk. Jaunava bija pārmēru laimīga, redzēdama milzi nogalinātu, un aiz pateicības uzdāvāja Kodam ūdensģērbu. Viņa pastāstīja, ka ar šo ģērbu viņš varēšot staigāt pa upju, ezeru vai pat jūras dziļumiem tieši tāpat kā pa zemes virsu. Kods pateicās jaunavai un devās meklēt Meža ķēniņu.

Pēc laba laika viņš nonāca pie kāda ezera un, iedams gar piekrasti, ieraudzīja baltu balodi no ezera vidus uz-spurdzam gaisā un pazūdam tālumā.

Pēc brīža Kods ieraudzīja vēl vienu balodi, kas uzlidoja gaisa un pazuda mākoņos, un tam sekoja neskaitāmi citi. Ik pēc brīža no ūdeņiem pacēlās balodis un aizlaidās, izgaisdams skatienam.

Kods brīnījās, jno kurienes šie baloži rodas, kālab paceļas gaisa un pazūd tālumā.

— Tūdaļ pat es to izdibināšu, — viņš teica un, uzvilcis savu udensģerbu, iebrida ezerā. Viņš gāja aizvien dziļāk un dziļāk, un ūdens sakļāvās viņam pār galvu, taču viņš devās tikai uz priekšu, līdz nonāca pašā ezera dzelmē un ieraudzīja tur krāšņu pili. Tā kā neviens viņam nestājās ceļā, Kods devās uz pils vārtiem un iegāja iekšā. Izstaigājis krustu šķērsu visas zāles un gaiteņus, viņš nemanīja nevienas dzīvas dvēseles un nedzirdēja ne mazākā troksnīša, līdz nonāca telpā, kur sēdēja daiļa jaunava. Vienā rokā viņai bija nūja, otrā — nazis, un ik pēc brīža viņa nodrāza no nūjas skaidiņu, un tā pārvērtās par balodi, kurš pa skursteni izlidoja ārā un kā burbulis pacēlās līdz ūdens virsmai. Pamanījusi Kodu, jaunava satrūkās.

— Nebaidies, — Kods uzbilda viņu. — Pastāsti man, kas tāda esi un ko tu šeit dari?

— Es esmu apburta un mītu šai pilī jau ilgu laiku, — jaunava sacīja. — Un šo nūju, ko vispār nav iespējams nodrāzt, tēvs deva ceļā man līdzi, lai man nebūtu laika nodoties skumjām un pārdomām.

— Un kā tevi var atbrīvot no šīs burvestības? — Kods vaicāja.

— Mani var atbrīvot vienīgi tad, kad trīs akmeņi no Austrumu pasaules slūžām tiks iemesti trīs Rietumu pasaules slūžās un kad Meža ķēniņš taps nogalināts.

Tad jaunava pastāstīja, kur Meža ķēniņš atrodams, un Kods pameta ezeru un devās to meklēt. Pamanījis Meža ķēniņu, viņš izvilka zobenu un tūdaļ uzbruka viņam. Ķēniņu bija apstājuši trīs tūkstoši meža punduru, un, līdzko Kods kādam nocirta galvu, tas sveiks un vesels palēcās gaisā, iebāza pirkstus mutē, nosvilpās un aizdieba. Augu dienu Kods kāva pundurus, taču, kolīdz vieni bija apkauti, citi stājās to vietā, bet nomiegtie pielēca kājās un svilpodami drāza prom. Pret vakaru Kodu apņēma tik tumša un bieza migla, ka ne paša roku vairs nevarēja sazīmēt, bet viņš trīs dienas vienā laidā vicināja zobenu, lai gan ienaidnieku nespēja saskatīt. Trešajā dienā Lielā milža pils jaunava pacēla miglas autu, un Kods redzēja, ka visu šo laiku cirtis pa pils stūri, domādams, ka cīnās ar Meža ķēniņu. Nu viņš no tiesas uzbruka Meža ķēniņam un drīz vien piespieda to padoties.

— Tu droši vien esi Kods, Antujas ķēniņa dēls, — Meža ķēniņš teica, kad Kods bija viņu ievainojis, — jo^ pirms daudziem gadiem ticis pareģots, ka dienās tu kļūšot par meža valdnieku.

— Es esmu Kods un gribu dabūt no tevis dzīvības ūdeni, ko tu izvīli Lielajam milzim, — Kods atbildēja.

— Dzīvības ūdens man bija tikai vienu dienu, jo kaķis Pasaku teicējs man to atņēma, — ķēniņš sacīja.

Kods nu gāja meklēt kaķi Pasaku teicēju, bet nebija vēl necik tālu ticis, kad ieraudzīja nākam pretim savus brāļus kopā ar daiļu jaunavu. Un tā bija tā pati daiļava, kas tika piestājusi Antujas krastā un likusi Kodam sameklēt sevi. Viņa bija kaķis Pasaku teicējs, un viņai bija arī dzīvības ūdens, un tādā kārtā abi Koda brāļi bija tikusi uzcelti no miroņiem.

Vidējo brāli Kods apprecināja ar Meža ķēniņa meitu. Jaunākais brālis apņēma par sievu apburto ezera pils jaunavu, un Kods atdāvināja viņiem visas Mazā milža un Lielā milža zemes.

Arī kaķis Pasaku teicējs nu bija atpestīts no burvestības, jo Meža ķēniņa vara bija beigusies, un Kods šo jaunavu apprecēja, iekams gads un viena diena bija apritējusi.

Tad viņi visi kuģoja tālāk un, ne reizes neapstādamies, sasniedza Antujas ķēniņa pili. Vārdos nav izteicams tēva un mātes prieks par visu trīs dēlu atgriešanos. Ķēniņš noņēma savu valdnieka kroni un uzlika galvā Kodam, un tai pašā dienā viņš kļuva par Antujas zemes ķēniņu.

IEDOMĪGĀ PRINCESE

Reiz dzīvoja visai cienījams ķēniņš un viņam bija meita — tālu izdaudzināta skaistule, bet lepna un iecirtīga kā pats nelabais. Princese atraidīja visus ķēniņus un prinčus, kas lūdza viņas roku, jo neviens nebija viņai pa prātam. Tēvs, to ilgāk vairs nespēdams izturēt, nolēma vēl pēdējo reizi saaicināt pilī ķēniņus, prinčus, grāfus un hercogus — pazīstamus un arī nepazīstamus —, lai princese beidzot izraudzītos sev vīru. Visi bija klāt kā likts un otrā rīta tūdaļ pēc brokastīm pils pagalmā nostājās rindā, lai princese, iedama viņiem garām, varētu izraudzīties sev īsto. Viens bija tukls, un tam viņa sacīja:

— Šādu Alus vāti man nevajag!

Otrs bija tievs un garš, un viņa novīpsnāja:

— Kur es likšu tādu Šķeistu!

Bālajam viņa teica:

Bālģīmji nav manā gaumē!

Bet sārtvaidzim paziņoja:

—* Šādu Gaiļaseksti es negribu!

Pie pēdējā precinieka princese saminstinājās, jo tas bija gaužām glīts, iznesīgs jauneklis. Viņa centās saskatīt viņā kādu trūkumu, bet nekā zīmīga nevarēja ieraudzīt, vienīgi rudu bārdu, kas puslokā ieskāva zodu.

šis jauneklis viņai gluži labi patika, bet viņa centās to neizrādīt un nicīgi novilka:

«— Šāds Rudbārdis man bijis nebijis,

Tā nu visi precinieki aizbrauca, bet ķēniņš, pārmēru apskaities, sacīja:

— Tev par sodu, tu gražuvācele, es atdošu tevi pirmajam ubagam vai klaiņojošam dziedonim, kas te iegriezīsies.

Un tā arī notika. Otrā rītā pils priekšā uzradās puisis — vienās skrandās, gariem, plušķainiem matiem un pinkainu, rudu bārdu pār visu seju — un sāka dziedāt zem viesistabas logiem.

Kad dziesma bija galā, dziedonis tika aicināts viesistabā un tūdaļ ieradās garīdznieks un princesi salaulāja ar Bārdaini. Princese kliedza un brēca kā negudra, taču tēvs nelikās ne zinis par to.

— Te būs piecas ginejas, — viņš teica jaunajam vīram. — Ņem savu sievu un taisieties, kā tiekat, lai manas acis jūs abus vairs neredzētu.

Un jaunais vīrs aizveda bēdu sagrauzto princesi. Viņas vienīgais mierinājums bija vīra laipnā balss un cildenā izturēšanās.

— Kam pieder šis mežs? — princese jautāja, kad viņu ceļš veda caur mežu.

— Ķēniņam, ko tu vakar nosauci par Rudbārdi.

Tieši tāda pati bija viņa atbilde par pļavām, par laukiem un par kādu skaistu pilsētu.

«Kāda es biju muļķe!» princese klusībā zūdījās. «Sis Rudbārdis taču bija tīri glīts, un es būtu varējusi iziet pie viņa par sievu.»

Pēdīgi viņi nonāca pie nabadzīgas būdiņas.

— Kālab tu atvedi mani uz šejieni? — nabaga princese vaicāja.

— Sī ir mana māja un turpmāk būs arī tavējā.

Princese sāka raudāt, tomēr gāja iekšā, jo bija ļoti nogurusi un izsalkusi.

Bet — tavu bēdu! — būdiņā nebija ne klāta galda, ne uguns pavardā, un viņai vajadzēja palīdzēt vīram iekurt uguni, izvārīt pusdienas un vēl noridāt galdu. Otrā dienā vīrs lika viņai apvilkties prastas drēbes un apsieties vienkāršu lakatu. Kad princese bija visu piekopusi un apdarījusi mājas soli, viņš pārnesa no meža vītolu klūdziņas, nomizoja tās un ierādīja viņai, kā pīt grozus. Bet cietās klūdziņas savainoja princeses smalkos pirkstus, un viņa sāka raudāt. Tad vīrs lūdza, lai viņa tam salāpot drēbes, bet adata sadūra princesei pirkstu, un viņa atkal raudāja. Vīrs nespēja noskatīties viņas asarās, tādēļ atnesa grozu ar māla trauķiem un sūtīja viņu uz tirgu tos pārdot. Tas princesei bija vissmagākais pārbaudījums, bet skumjas, kas jautās princeses vaigā, vērta viņu tik dai]u un piemīlīgu, ka diena vēl nebija pusē, kad visas bļodas, krūzes un šķīvji bija pārdoti, un vienīgais, kas norādīja uz viņas agrāko lepnumu, bija pļauka, kuru viņa iecirta kādam dižīgam puisietim par to, ka tas uzaicināja viņu kopīgi iedzert vienu mēriņu.

Vīrs bija ar princesi ļoti apmierināts un otrā dienā sūtīja viņu atkal uz tirgu, bet — ak vai! — viņai nepavisam vairs neveicās. Kāds iereibis jātnieks uzskrēja virsū princeses grozam un zirgs sabradāja viņas traukus, tā ka pāri palika vienīgi suķes. Mājās viņa pārnāca raudādama, un vīrs vairs ne tuvu nebija apmierināts.

— Kā redzams, šim darbam tu nederi, — viņš teica. — Iesim, es iekārtošu tevi pilī par trauku mazgātāju. Virēja man ir labi pazīstama.

Tā nu nabaga princese atkal bija spiesta pārvarēt savu lepnumu. Viņa strādāja, elpu neatņemdama, un sulainis nekaunīgi knakstījās ap viņu, reiz pat lūkodams noskūpstīt, bet tad viņa sāka pilnā balsī kliegt, un virēja sulainim tā sadeva ar slotu, ka šis otrreiz vairs nemēģināja. Katru vakaru princese atgriezās mājās, kabatās nesdama vīram nēzdogā ievīstītas ēdienu atliekas.

Kad viņa kādu nedēļu bija nostrādājusi virtuvē, pilī sākās milzīga rosība. Ķēniņš rīkojās uz kāzām, bet neviens nezināja, kas ir līgava. Un, lūk, kādu vakaru virēja atkal ņem un piebāž princesei kabatas ar aukstu gaļu un pudiņiem un saka:

— Pirms aizej, nāc iemetīsim acis pils zālē, kur notiek diža gatavošanās kāzām.

Līdzko viņas piezogas pie zāles durvīm, lai slepus palūkotos pa spraudziņu, tās atveras, un ārā iznāk pats ķēniņš — tik skaists, ka ne acu novērst, un tas nav neviens cits kā Rudbārdis.

— Tavai daiļajai palīdzei nāksies samaksāt par savu ziņkārību un nodejot ar mani džigu, — viņš saka virējai.

Un, nevaicādams, vai princese to vēlas vai ne, ķēniņš paņem viņu aiz rokas un ieved pils zālē. Ieskanas vijoles, un viņš sāk griezt princesi dejā. Bet abi vēl lāgā nav uzņēmuši dejas soli, kad viņai no kabatām sāk birt ārā gaļas gabali un pudiņa pikuči. Visi smejas kā kutināti, bet princese, gauži raudādama, metas uz durvīm. Taču ķēniņš viņu tūdaļ pat panāk un ieved nelielā viesistabā.

— Mīļā, vai tu mani nepazīsti? — viņš jautā. — Es esmu ķēniņš Rudbārdis, tavs vīrs un klaiņojošais dziedonis, un iedzērušais jātnieks. Tavs tēvs labi zināja, kam tevi atdod, un tikai gribēja salauzt tavu augstprātību.

Ak vai! princese vairs nezināja, kur dēties aiz bailēm, aiz kauna un arī aiz prieka. Taču virsroku guva mīlestība, un viņa piespieda galvu vīram pie krūtīm un raudāja kā bērns.

Galma dāmas aizveda princesi un ietērpa viskrāšņākajās goda drānās, kādas jelkad tikušas darinātas. Pilī ieradās arī viņas vecāki, un, kamēr visi dega ziņkārē uzzināt, kur palicis ķēniņš ar daiļo meiču, viņš ar grezni tērpto ķēniņieni, kurā neviens nepazina pirmītējo trauku mazgātāju, ienāca zālē, un tad sākās tāda dzīrošana un līksmošana, kādu nevienam no mums laikam gan nebūs lemts pieredzēt*

ZELTA ZEMES PUTNS

Sensenos laikos Erinā valdīja ķēniņš un šim ķēniņam bija trīs dēli. Viņam nepiederēja ne lielas zemes, ne bagātības un viņa vienīgais dārgums bija valdnieka kronis. Tieši tolaik ķēniņa pilī bieži vien ieradās kāds skaists putns, kas, pa pils logu ielaidies iekšā, dziedāja tik brīnumjaukas dziesmas, ka nevarēja vien atklausīties. Nekas nespēja ķēniņu tā ielīksmot un darīt tik laimīgu, kā šī putna dziedāšana, tālab viņš iesauca to par Zelta zemes putnu.

Kādudien pie ķēniņa atnāca visi trīs viņa dēli un katrs no viņiem sacīja:

— Tēvs, man būtu laiks precēties, vai tu varētu atrast man sievu?

Ķēniņš visus trīs uzklausīja, taču ar atbildi nesteidzās. Viņš sāka prātot, kā sadalīt dēliem savu mantību. Viņš zināja, ka kronim ir lielāka vērtība nekā visām viņa zemēm un ka dēls, kuram tas kritīs, būs ieguvis vairāk nekā abi pārējie kopā.

— Kroņa dēļ mani dēli sāks naidoties, — viņš skumīgi nodomāja.

Un, raugi, pēc garas bezmiega nakts, kad ķēniņš bija visādi izdomājies, viņam pēkšņi iekrita_prātā kāda doma. No rīta viņš lika ataicināt visus trīs dēlus un teica:

— Nekas nespēj mani tā ielīksmot kā Zelta zemes putna dziedāšana. Ja šis putns atrastos šeit, manā pilī, es vadītu savas dienas priekā un laimē, tālab mans kronis piekritīs tam, kurš man atnesīs Zelta zemes putnu.

— Es tūdaļ pat došos to meklēt, — vecākais dēls sacīja.

— Es izmeklēšu visu Austrumu un Rietumu pasauli, līdz šo putnu atradīšu, — vidējais bilda.

— Es dabūšu šo putnu un pārvedīšu mājās, — jaunākais teica.

Otrā rītā visi trīs brāļi devās ceļā. Gāja, gāja, līdz pienāca vakars. Būdami noguruši, viņi pieklaudzināja pie kāda nama durvīm, lai palūgtu naktsmājas. Durvis atvēra daiļa jaunava un vēlīgi aicināja viņus iekšā.

— Es zinu, ka jūs esat Erinas ķēniņa dēli un dodaties meklēt Zelta zemes putnu, — viņa teica.

Ķēniņa dēli aizmiga ciešā miegā, un otrā rītā, kad viņi bija ieturējuši brokastis, kāds vecs vīrs, kurš sēdēja turpat kaktā pie pavarda, piecēlās kājās un sacīja:

— Es uzvedīšu jūs uz īstena ceļa un, cik spēdams, lūkošu jums palīdzēt. Bet tagad lai vecākais un stiprākais brālis paņem lielo kalēja veseri, kas, šeku, ārpusē atsliets pret sienu, vidējais — tam līdzās nolikto šūpuli un jaunākais — virves rituli. Un tūdaļ pat nāciet man līdzi.

Brāļi paņēma veseri, šūpuli un virves rituli un kopā ar veco vīru devās ceļā. Viņi gāja visu cauru dienu, līdz nonāca pie lielas, plakanas klints.

Vecais vīrs apstājās un teica vecākajam brālim:

— Atvēzē veseri un gāz, cik spēka, pa šo klinti.

Vecākais brālis darīja, kā vēlēts, un, sparīgi cirzdams,

atšķēla milzīgu klintsbluķi, zem kura pavērās caurums.

Viņi paskatījās lejup un ieraudzīja tumšu alu, kurai, šķiet, nemaz nebija gala.

— Skatieties lejup, — vecais vīrs sacīja. — Sis ir tas ceļš, kurš jums jāuzņem, ja gribat doties uz Zelta zemi. Tam, kurš vēlas iet, šūpulī jānolaižas lejā. Ja laimēsies, viņš nonāks līdz alas dibenam, bet, ja uzgrūdīsies klinšu radzēm, tad zaudēs dzīvību. Ja viņš laimīgi nokļūs līdz Zelta zemei, tad iegūs putnu vai arī samaksās ar savu galvu.

— Es došos lejup, — vecākais brālis teica.

Viņš iekāpa šūpulī, kam pārējie piestiprināja virvi, un tika ielaists dziļajā, tumšajā caurumā. Bet nebija vēl necik tālu ticis, kad šūpulis tumsā atsitās pret kādu klinšu radzi, un viņš sauca, lai velkot šo augšā.

Tad šūpuli iekāpa vidējais brālis un tika ielaists tumšajā caurumā, bet arī viņš drīz vien sauca, lai velkot šo augšā.

Nu bija kārta jaunākajam.

— Vai virve ir pietiekami gara, lai es varētu nolaisties līdz dibenam? — viņš jautāja vecajam vīram.

— Laba tiesa paliks vēl pāri, — tas atbildēja.

Tad jaunākais dēls iekāpa šūpulī un laidās aizvien zemāk un zemāk, līdz pēdīgi sasniedza dibenu. Kad šūpulis apstājās, viņš ieraudzīja ceļu. Pa šo ceļu viņš devās uz priekšu un drīz vien nonāca brīnumskaistā zemē. Viņš gāja un gāja, līdz vakara pusē ieraudzīja dižu, staltu pili. Viņš pieklaudzināja un lūdza naktsmājas. Jaunava, kas atdarīja viņam durvis, sacīja:

— Esi tūkstoškārt sveicināts, Erinas ķēniņa dēls!

Jaunākais brālis nobrīnījās, ka jaunava viņu pazinusi,

bet vēl vairāk viņu pārsteidza viņas vārdi:

— Es pazīstu tevi un zinu, kādēļ esi šeit ieradies, un visiem speķiem lūkošu tev palīdzēt. Lai nokļūtu Zelta zemē, tev būtu jāiet septiņi gadi turpu un septiņi atpakaļ, bet, ja pratīsi manos staļļos izraudzīt īsto zirgu, tad šo ceļu veiksi vienā dienā. Un ielāgo, ka tev jānonāk pie izejas virszemē, pirms gads un viena diena būs apritējusi, jo vecais vīrs ar taviem brāļiem ilgāk vairs negaidīs, lai uzvilktu tevi atpakaļ Erinas zemē. Ej uz maniem staļļiem un izraugies zirgu!

Ķēniņdēls devās uz staļļiem un aplūkoja zirgus, bet tie viņam šķita pārāk lieli un spēcīgi.

«Ja kāds no šiem zirgiem mani nomestu zemē, tad ar to pašu man būtu gals klāt,» viņš nodomāja.

Un tālab viņš izraudzījās mazu, nātnu ķēvīti, ko pamanīja aiz staļļa durvīm. Viņš to notīrīja, izsukāja un apsegloja, un, uzlicis iemauktus, izveda no staļļa.

— Tu esi izraudzījies pašu labāko zirgu, kāds vien manos staļļos atrodams, — jaunava sacīja, redzēdama viņu izvedam ķēvīti.

Tad ķēniņdēls uzkāpa ķēvītei mugurā, novēlēja jaunavai labu veselību un devās ceļā uz Zelta zemi.

Kad viņi bija labu laiku auļojuši, ķēvīte ierunājās:

— Paraugies, ķēniņdēl, pa manu ausu starpu un pastāsti, ko tu tur redzi,

Es redzu lielu vētras sakultu jūru, — jauneklis sacīja,

— Ja tu esi īstenais ķēniņdēls, tad mēs šai jūrai pār-kļūsim pāri, it kā tā būtu cietzeme, — ķēvīte paskaidroja.

Pēc brīža viņi jau bija pie jūras, un mazā ķēvīte naigi nesās pāri bangām, it kā aulekšotu pa pļavu. Tad viņi atkal nokļuva uz cietzemes, un, kad bija kādu laiku jājuši, ķēvīte ierunājās:

— Paraugies pa manu ausu starpu un pastāsti, ko tu tur redzi.

— Es redzu vēl lielāku jūru nekā tā, kura palika aiz muguras.

— Ja tu esi īstenais ķēniņdēls, tad mēs tiksim tai pāri tikpat viegli kā pirmajai, — ķēvīte teica.

Viņi nonāca pie otras jūras, un ķēvīte atkal traucās pāri viļņiem tik viegli un līgani, it kā auļotu pa sauszemi. Kad viņi bija tikuši jūrai pāri, pēc kāda laika ķēvīte ierunājās:

— Paraugies, ķēniņdēl, pa manu ausu starpu un pastāsti, ko tu tur redzi.

— Mūsu priekšā ir liela, briesmīgi vētraina jūra, — ķēniņdēls teica.

— Šai nu ir bīstami doties pāri, un, ja tu neesi īstenais ķēniņdēls, tad mums nav glābiņa. Šinī jūrā ir trīs nelielas salas, un uz tām es atpūtīšos.

Ķēvīte metās vētras satrakotajā jūrā un aulekšoja pāri milzīgajiem, bangojošajiem viļņiem, līdz nonāca uz pirmās salas. Tur viņa brīsniņu atpūtās. Tad uzņēma naigu riksi, līdz sasniedza otru salu, kur atkal atpūtās. Pēc laiciņa vēlreiz šāvās uz priekšu, sasniedza trešo salu un tad arī krastu. Viņi jājā un jāja, līdz, krēslai metoties, ieraudzīja priekšā staltu, mirdzošu pili.

— Diez, kas dzīvo šai pilī? — ķēniņdēls vaicāja.

— Tā ir Zelta zemes ķēniņa pils, — ķēvīte atbildēja. — Kad mēs tur nonāksim, es apstāšos pie pils pagalma staļļiem. Tur pavisam ir trīspadsmit staļļu un no katra mums pretim izskries desmit zirgupuiši, lai mūs izšķirtu un ievestu mani stallī. Tu sūti viņus visus prom un saki, ka pats gribi aprūpēt savu zirgu. Pēc tam aizjāj līdz pēdīgajam stallim un tur kāp zemē, un ved mani iekšā.

Viņi jāja garām divpadsmit staļļiem, un, kā jau ķēvīte bija sacījusi, no katra izskrēja desmit zirgupuiši, lai ievestu ķēvīti stallī, bet ķēniņdēls visus tos atraidīja. Tad, nonācis pie trīspadsmitā staļļa durvīm, kāpa zemē un veda ķēvīti iekšā. Tai brīdī pats ķēniņš skriešus metās uz stalli, skaļi saukdams:

*— Kā tu drīksti vest savu zirgu šajā stallī? Vai mani zirgupuiši nav gana labi, lai tavu ķēvīti aprūpētu?

— Es pats gribu aprūpēt savu zirgu, — jauneklis sacīja. — Zelta zemes ķēniņš man taču neliegs to prieku pašam aprūpēt savu ķēvīti, kas tik tālu ceļu mani laimīgi atvedusi šurp.

— Zinu gan, kālab tu esi šeit ieradies, — ķēniņš bilda.

— Tu meklē Zelta zemes putnu.

— Tiesa, kas tiesa, — Erinas ķēniņa dēls teica.

— Ja meklē, tad droši vien atradīsi.

— Pacentīšos atrast, — jauneklis sacīja.

— Rīt, saulei lecot, es paslēpšos un tev vajadzēs sameklēt mani, — ķēniņš sacīja. — Ja līdz saulrietam tas nebūs izdarīts, es likšu nocirst tev galvu.

Jauneklis atgriezās pie ķēvītes un pastāstīja, ko ķēniņš teicis.

— Ko nu lai daru? — viņš ķēvītei vaicāja. — Ķēniņš paslēpsies, un, ja es nespēšu viņu atrast, tad mana galva pagalam.

— Nāc, liecies zem siles un guli nost, — ķēvīte sacīja.

Ķēniņdēls darīja, kā bija vēlēts, un, līdzko viņš atgūlās

sienā, ķēvīte viegli pieskārās viņam ar nagu, un viņš iegrima ciešā miegā. Otrā rītā tādā pašā veidā tā viņu atkal pamodināja.

— Teic, kur es varētu ķēniņu atrast? — jauneklis vaicāja.

— Ej uz pils dārzu, tikai nepiegriez vērību ne ķēniņmeitai, ne citām jaunavām, ko tur redzēsi pastaigājamies, — ķēvīte atbildēja. — Pat tad, ja tevi uzrunā, nesaki ne vārda. Ej cauri dārzam līdz pašam galam, un tur tu ieraudzīsi ābeli ar vienu sarkanu ābolu. Noplūc šo ābolu un pārgriez uz pusēm. Ābola vidū būs paslēpies ķēniņš.

Jauneklis iegāja pils dārzā un redzēja daiļās jaunavas. Viņš devās tām garām, ne skatiena neuzmezdams, līdz nonāca dārza pašā galā un ieraudzīja ābeli ar vienu sarkanu ābolu. Viņš steigšus to noplūca, sacīdams:

— Sis ir vissārtākais un visskaistākais ābols, kādu man gadījies redzēt. To es paņemšu līdzi uz Erinu.

— Par to nevar būt ne runas, — ķēniņmeita iebildās.

— Sis ābols pieder manam tēvam, un tev nav brīv to ņemt,

— Nu labi, tad es ņemšu vienīgi pusi, bet otru pusi atstāšu tev, **■ ķēniņdēls sacīja.

Un, izvilcis nazi, viņš pārgrieza ābolu uz pusēm, un no tā izlēca ķēniņš.

—‘ Ai, ai, ai, — ķēniņš sūkstījās, — tātad viens cirtiens pa manu galvu.

— Lūdzu atvainot, — jauneklis sacīja, — bet kā gan es varēju zināt, ka tik dižens ķēniņš būs paslēpies ābolā?

— Rītdien es atkal paslēpšos, un, ja līdz saulrietam tu mani nebūsi atradis, tad tev galva pagalam.

Vakarā jauneklis devās atpakaļ uz stalli pie ķēvītes un tai visu izstāstīja. Ķēvīte atkal lika viņam gulties zem siles un no rīta, viegli pieskardamās ar nagu, pamodināja.

— Tagad dodies uz pils virtuvi un pieej pie pavarda,— ķēvīte sacīja. — Tur būs daudz jaunavu, bet viņām tu nepiegriez vērību. Pavārs iedos tev viras bļodu bez karotes. Teic: «Man jāatrod karote» un pieej pie trauku skapja. Tur tu ieraudzīsi kniepadatu ar trim galviņām. Ņem un ar nazi to atdari vaļā. Tur iekšā būs paslēpies ķēniņš.

Jauneklis aizgāja uz pils virtuvi, un viss notika tieši tā, kā ķēvīte bija teikusi. Viņam pasniedza viras bļodu bez karotes. Viņš piegāja pie trauku skapja un ieraudzīja tur kniepadatu ar trim galviņām.

—< Sī ir visjaukākā kniepadata, kādu man gadījies redzēt, — jauneklis sacīja. — To es ņemšu sev līdzi uz Erinu.

— Par to nevar būt ne runas, jo tā pieder manam tēvam, — ķēniņmeita teica.

— Nu labi, tad es ņemšu vienīgi pusi, bet otru pusi atdošu tev.

Un viņš izvilka nazi un pārgrieza kniepadatu uz pusēm. No tās izlēca ķēniņš.

— Ai, ai, ai, — ķēniņš sūkstījās, — tātad divi cirtieni pa manu galvu.

— Lūdzu atvainot, — jauneklis sacīja, — bet kā gan es varēju zināt, ka tik dižens ķēniņš būs paslēpies kniepadatā?

Tad ķēniņš teica, ka rītdien atkal paslēpšoties, un, ja līdz saulrietam jauneklis viņu nebūšot atradis, tad tam nākšoties samaksāt ar savu galvu.

Jauneklis atgriezās pie ķēvītes un pastāstīja, ka rītdien atkal būšot jāmeklē ķēniņš.

— Šoreiz viņš nebūs tik viegli atrodams, — ķēvīte sacīja, — bet tu dari, kā es tev teikšu. Paņem līdzi dažus miežu graudus un aizej līdz dīķim, kas atrodas blakus dārzam. Tur tu redzēsi peldam pilīti. Birdini graudus dīķa malā tik ilgi, kamēr viņa piepeldēs tev klāt. Kad pilīte sāks knābāt graudus, notver viņu un saki, lai izdēj oliņu. Pīlīte liegsies to darīt. Teic, ka tu viņu nogalēsi, ja nepaklausīs. Tad viņa izdēs tev oliņu. Un šai oliņā iekšā būs ķēniņš.

Otrā rītā ķēniņdēls aizgāja pie dīķa, pabēra pīlītei priekšā graudus, notvēra viņu un lika izdēt oliņu.

— Šodien es oliņu izdēt tev nevaru, — pīlīte liedzās.

— Ja neizdēsi, es tevi nogalēšu, — jauneklis sacīja.

Pīlīte izdēja oliņu, un jauneklis paņēma to rokā un

teica:

— Šī ir visjaukākā oliņa, kādu man gadījies redzēt. Es to ņemšu un apēdīšu.

— Par to nevar būt ne runas, — ķēniņmeita iebilda. — Šī oliņa pieder manam tēvam.

— Es būšu tik vēlīgs un došu tev pusi, — jauneklis sacīja.

To teicis, viņš pāršķēla olu uz pusēm. No tās izlēca ķēniņš un iesaucās:

— Nu ir trīs cirtieni pa manu galvu!

— Lūdzu atvainot, bet kā gan es varēju zināt, ka tik dižens ķēniņš būs paslēpies pīlītes olā, — jauneklis sacīja.

— Esmu uzveikts, jo tu trīs reizes atradi mani. Nu ir tava kārta slēpties, un es meklēšu tevi no saules lēkta līdz rietam, un, ja atradīšu, tev nāksies samaksāt ar savu galvu.

Ķēniņdēls noskumis atgriezās pie ķēvītes un pastāstīja, ko ķēniņš teicis. Ķēvīte nebilda ne vārda, bet tāpat kā citkārt lika pjulēt zem siles. No rīta ar vieglu naga pieskārienu tā viņu pamodināja.

— Kur lai es paslēpjos no ķēniņa? — jauneklis jautāja.

Ķēvīte pārvērta viņu par blusu, kas stallī lēkāja apkārt pa siena kaudzi.

Pēc laiciņa stallī ieradās ķēniņš ar suku un zirgu skrāpi un sāka tīrīt ķēvīti un meklēt jaunekli. Izmeklējās pa visu stalli, bet no Erinas ķēniņa dēla nebija ne miņas. Tad ķēniņš gāja atpakaļ uz pili, bet ķēvīte atdeva jauneklim agrāko izskatu un sacīja:

— Ej uz pili un, kad ķēniņš jautās, kur tu biji paslēpies, neatklāj to. Teic, ka tu viņam to netiki jautājis tai dienā, kad viņš bija paslēpies ābolā.

Jauneklis aizgāja uz ķēniņa pili, un viss notika tieši tā, kā ķēvīte bija teikusi. Tad ķēniņš sacīja:

— Rit tev vēlreiz vajadzēs paslēpties, un es tevi meklēšu. Ja atradīšu, tad tev galva nost.

Otrā rītā ķēvīte pamodināja jaunekli un pārvērta viņu par biti. Atkal atnāca ķēniņš un pārmeklēja stalli un visas malu maliņas, bet no Erinas ķēniņa dēla nebija ne vēsts. Tad ķēniņš gāja atpakaļ uz pili. Ķēvīte atdeva jauneklim agrāko izskatu un sūtīja viņu pie ķēniņa.

— Kur tu biji paslēpies? — ķēniņš vaicāja.

— Es jums to netiku jautājis tai dienā, kad bijāt paslēpies kniepadatā, — jauneklis sacīja.

— Tad nu es raudzīšu rīt tevi atrast, un šoreiz, domājams, tava galva ripos.

Otrā rītā ķēvīte modināja jaunekli jau mazā tumsiņā, sacīdama:

— Šodien es pārvērtīšu tevi par vienu no manām skropstām.

Atkal atnāca ķēniņš un pārmeklēja staļļus un visus kaktus un pasekņus, bet no jaunekļa nebija ne miņas. Ap pusdienlaiku ķēniņš pārstāja meklēt un pārlieku sirdīgs atgriezās pilī/ Ķēvīte piešķīra Erinas ķēniņa dēlam agrāko izskatu un teica:

— Ej nu uz pili. Ķēniņš būs nikns kā pūķis. Nebilsti viņam ne pušplēsta vārda un, cik spēdams, raugi viņam izdabāt. Viņš guļ tikai reizi septiņos gados. Ja mācēsi viņam iztikt pa prātam, naktī viņš iemigs, un visi pils ļaudis iemigs reizē ar viņu. Tikām es gaidīšu tevi pie durvīm. Paķer putna būri, kurš turpat pakārts, lec man mugurā un auļosim prom.

Erinas ķēniņa dēls izdarīja tieši tā, kā ķēvīte bija sacījusi. Ķēniņš pēc visām likstām un neveiksmēm aizmiga. Jauneklis paķēra būri, bet putns tai brīdī spalgi iebrēcās un sacēla kājās visu pili. Ķēniņdēls ielēca seglos un auļoja prom.

— Paskaties atpakaļ un pastāsti, ko tu tur redzi, — ķēvīte teica, kad viņi tuvojas jūrai, kurā bija trīs salas.

— Mums dzenas pakaļ vislielākais karapulks, kādu man jebkad gadījies redzēt.

— Kādā krāsā ir šis karapulks?

— Baltā.

— Tad mums ir cerības paglābties, — ķēvīte sacīja.

Viņa pārjāja pāri jūrai ar trim salām.

— Paskaties vēlreiz, — ķēvīte teica, kad viņi tuvojās vidējai jūrai.

— Mums dzenas pakaļ briesmīgs karapulks.

— Kādā krāsā tas ir?

— Sarkanā.

— Tad mums ir cerības paglābties, — un ķēvīte pārjāja pāri vidējai jūrai.

— Paskaties atpakaļ, — ķēvīte trešoreiz teica, kad viņi tuvojās vismazākajai jūrai.

— Es redzu vēl lielāku karapulku nekā pirmīt.

— Kādā krāsā tas ir?

— Melnā.

— Tad mums ir cerības paglābties.

Viņi nonāca pie vismazākās jūras un bez bēdu tika tai pāri, atstādami karapulku tālīnajā krastā.

Pēdīgi viņi sasniedza pili, kur ķēniņdēls bija atradis ķēvīti. Pils priekšā viņus sagaidīja jaunava, starodama priekā par atvesto putnu.

— Vai tu zini, kas ir šis putns? — viņa vaicāja.

— Nē, — ķēniņdēls teica.

— Sis putns ir Trīskroņu ķēniņiene, šī ķēvīte, kas pārnesa tevi pāri jūrām, ir Divkroņu ķēniņiene un es esmu Vienkroņa ķēniņiene. Man ir burvju nūjiņa, ar kuru šīm abām ķēniņienēm var atdot viņu īsto izskatu. Un tad, kad Trīskroņu ķēniņiene atkal būs savā īstajā izskatā, tā kuru katru brīdi varēs pārvērsties par putnu. Divkroņu ķēniņienei nav šādas spējas, un arī es nevaru pārtapt citā būtnē, bet jebkurš cits ar šo nūjiņu var mūs pārvērst par putniem. Un vai zini, ko darīsim? Divkroņu ķēniņieni dosim par sievu tavam vecākajam brālim, es precēšu tavu otro brāli, bet tu — Trīskroņu ķēniņieni.

— Ar lielāko prieku, — ķēniņdēls teica, — ja vien manam tēvam tas būs pa prātam.

— Es zinu, ka būs, — jaunava sacīja un uzsita putnam ar nūjiņu.

Putns pārvērtās par visdaiļāko jaunavu, kāda vien bija redzēta zemes virsū. Tad Vienkroņa ķēniņiene uzsita ķēvītei, un tā pārvērtās par Divkroņu ķēniņieni.

— Nu mums laiks doties uz Erinas zemi. Vecais vīrs ar taviem brāļiem ilgāk vairs negaidīs, — Vienkroņa ķēniņiene teica.

Viņi nu devās uz alu, kas veda virszemē. Divkroņu ķēniņiene iekāpa šūpulī, un Erinas ķēniņdēls paraustīja virvi. Abi brāļi ar veco vīru vilka šūpuli augšā. Vecākais brālis nolēma apņemt Divkroņu ķēniņieni par sievu. Tad šūpulis atkal tika nolaists lejā, un augšā uzvilkta Vien-kroņa ķēniņiene. Otrs brālis to uzcerēja sev. Kad pienāca kārta Trīskroņu ķēniņienei, viņa teica ķēniņdēlam:

— Mazliet pagaidi. Manā vietā ieliec šai šūpulī akmeni.

Ķēniņdēls tā arī izdarīja, un, kad šūpulis jau bija uzvilkts gandrīz līdz augšai, brāļi pārcirta virvi, un tas atkrita atpakaļ.

Abi brāļi tūdaļ pat steidza uz mājām, katrs domādams tikai par ķēniņieni, kuru dzīrās apņemt par sievu, bet, iekams viņi sasniedza namiņu, kur bija dabūjuši šūpuli, veseri un virves rituli, abi sāka apsvērt savu rīcību, atcerējās tēva solīto valdnieka kroni un sacīja vecajam vīram:

— Pirms atstājām māju, mēs lūdzām tēvu, lai viņš mums atrastu sievas. Tēvs gan netika apsolījis izpildīt mūsu vēlēšanos, bet teicās atdot valdnieka kroni, kas ir vairāk vērts nekā visa ķēniņvalsts kopā, tam, kurš viņam atnesīs Zelta zemes putnu. Mēs tūdaļ devāmies meklēt šo putnu, bet nu pārnāksim tukšām rokām. Ko lai mēs tagad atbildam tēvam?

— Es pateikšu, kas jums darāms, — vecais vīrs teica. — Šai jaunavai rokās es redzēju burvju nūjiņu un tagad likšu to lietā. — To sacījis, viņš piegāja pie Vienkroņa ķēniņienes, izrāva nūjiņu viņai no rokām un uzsita ar to Divkroņu ķēniņienei, teikdams: — Pārtopi par Zelta zemes putnu. — Acumirklī viņu priekšā atradās putns ar visu būri. Tad vecais vīrs iedeva nūjiņu vidējam brālim un bilda:

— Turi šo nūjiņu tālāk no jaunavas, kuru tu grasies apņemt par sievu.

Tad viņi gāja, līdz nonāca vecā vīra namiņā un tur pārlaida nakti. Otrā rītā brāļi devās uz tēva pili. Ieraudzījis abus vecākos dēlus, vecais ķēniņš bija ļoti priecīgs, taču tūdaļ pat ievaicājās:

—* Kur ir jūsu brālis?

—* Viņu nosita klints bluķis, kas nogāzās uz ceļa, — abi vecākie dēli sacīja.

— Vai putnu atradāt?

— Re, kur tas ir, — vecākais teica un parādīja tēvam būri.

Ķēniņš lika būri pakārt pie loga. Bet, lai cik ilgi viņš gaidīja, putns nedziedāja.

— Tas nav Zelta zemes putnsl —- ķēniņš iesaucās»

— Man ir šis putns, — vidējais dēls sacīja.

Viņš piegāja pie Vienkroņa ķēniņienes un, uzsitis ar nūjiņu, pārvērta viņu par putnu. Tad aiznesa šo putnu tēvam, bet arī tas klusēja tāpat kā pirmais.

Kad brāļi ar abām ķēniņienēm un veco vīru bija pametuši trešo brāli alas dibenā, Trīskroņu ķēniņiene pati pārvērtās par Zelta putnu, uzlidoja augšā, pārtapa par spēcīgu sievieti, nolaida lejā virvi un izvilka ķēniņdēlu virszemē. Tad viņi gāja un gāja bez apstājas, līdz tālumā jau bija redzama pils. Tad Trīskroņu ķēniņiene atkal pārtapa par Zelta zemes putnu, pielidoja pie ķēniņa guļamistabas loga un sāka dziedāt. Iekšpusē pie loga bija pakārts būris ar pārvērsto Vienkroņa ķēniņieni, bet ķēniņš apraudāja savu jaunāko dēlu un skuma par to, ka putns nedzied.

— Ak tavu prieku! — ķēniņš izsaucās, pielēkdams kājās. — Tas ir Zelta zemes putns, un to droši vien atnesis mans jaunākais dēls.

Nebija viņš lāgā vēl paguvis to izteikt, kad ienāca jaunākais dēls ar Trīskroņu ķēniņieni, un tā ķēniņam visu izstāstīja. Ķēniņš, pārlieku saniknots, grasījās izraidīt ļaunos dēlus no ķēniņvalsts, taču beigu beigās tiem piedeva.

Vidējais brālis paņēma nūjiņu un atdeva abām ķēniņienēm viņu īsto izskatu.

Tad ķēniņš izdalīja savu mantību, kā bija iecerējis, un dzīvoja laimīgi, jo viņa jaunākais dēls nebija nogalēts un pilī nu mājoja Zelta zemes putns, pēc kura viņš tik ļoti bija ilgojies.

APBURTAIS HEROIDS JARLA

Sensenos laikos Īrijā dzīvoja kāds vīrs no slavenās Fic-džeraldu dzimtas. Viņa vārds bija Džeralds, bet aiz lielas cieņas pret šo dzimtu īri godāja viņu par Heroidu Jarlu, tas ir, par grāfu Džeraldu. Viņam piederēja liela pils jeb cietoksnis Mullimastā, un, kad Anglijas valdnieki uzbruka Īrijai, tieši viņš allaž cēlās to aizstāvēt. Heroids Jarla bija ne vien izcils karavīrs, kas teicami prata rīkoties ar ieročiem, bet bija apguvis arī melno maģiju un spēja pārvērsties, par ko vien gribēja.

Viņa sieva zināja par šo vīra burvju mākslu un daudzkārt tika lūgusi, lai viņai atklāj dažu labu melnās maģijas noslēpumu, taču viņš neparko nepielaidās. It īpaši viņa vēlējās ieraudzīt vīru kādā neparastā izskatā, bet viņš aiz šāda vai tāda iegansta vilcinājās izpildīt šo vēlēšanos. Taču viņa nebūtu sieviete, ja nepanāktu savu, un beigu beigās viņš bija ar mieru, tikai cieši piekodināja:

— Ja tu kaut drusku izbīsies, kamēr es nebūšu savā īstajā izskatā, tad es vairs nevarēšu to atdabūt, pirms nebūs aizritējuši daudzu paaudžu mūži.

Bet sieva atmeta:

— Es nebūtu cienīga saukties par Heroida Jarlas sievu, ja mani varētu tik viegli nobaidīt. Izpildi šo manu vēlēšanos, un tu redzēsi, ka drosmes man netrūkst.

Un tā kādā jaukā vasaras vakarā, kad viņi abi sēdēja lielajā viesistabā, viņš uz mirkli novērsās no sievas un kaut ko nomurmināja, un viņa nepaguva ne acu pamirkšķināt,kad viņš pēkšņi bija kā ūdeni iekritis, un pa istabu lidinājās skaists ciglītis.

Sieva, kurai tiešām netrūka drosmes, kā viņa bija apgalvojusi, gan mazliet satrūkās, taču savaldījās un neizrādīja bailes pat tad, kad ciglītis uzmetās viņai uz pleca, paplivināja spārniņus un, piespiedis knābīti viņai pie lūpām, sāka svilpot brīnišķīgu melodiju. Pēc tam viņš lidinājās pa viesistabu, kaitēdamies ik pa brītiņam paslēpās, izlaidās dārzā, atgriezās atpakaļ, nometās viņai klēpī un izlikās aizmidzis, un tad atkal uzspurdza gaisā.

Un, raugi, kad abiem šī rotaļa bija apnikusi, ciglītis vēl pēdējo reizi izlidoja ārā, bet tūdaļ pat iešāvās atpakaļ un metās sievai tieši pie krūtīm. Viņam uz pēdām sekoja nikns vanags. Heroida Jarlas sieva skaļi iekliedzās, bet tiklab būtu varējusi to arī nedarīt, jo plēsīgais putns, šaudamies iekšā kā bulta, ar tādu spēku atsitās pret galdu, ka bija uz vietas pagalam. Viņa novērsa acis no vēl trīsošā vanaga un paraudzījās turpu, kur nule bija atradies ciglītis, bet savu mūžu tā arī vairs neredzēja ne ciglīti, ne Heroidu Jarlu.

Vienu reizi ik pa septiņiem gadiem Heroids Jarla jāj apkārt pa Kildaras novadu savā kumeļā, kura sudraba pakavi viņa pazušanas dienā bija puscollas biezumā. Kad šie pakavi būs kļuvuši tik plāni kā kaķa auss, viņš atkal atgriezīsies cilvēku vidū, izcīnīs lielu kauju ar angļiem un būs Īrijas ķēniņš četrdesmit gadus no vietas.

Bet šobrīd viņš ar saviem karavīriem dus dziļā alā zem Mullimastas pils. Alas vidū atrodas garš galds. Galda galā sēž pats Heroids Jarla, bet viņam abās pusēs — karavīri pilnā apbruņojumā, galvas atbalstījuši pret galdu. Zirgi ar visiem segliem un iemauktiem stāv jātniekiem aiz muguras katrs savā steliņģī. Taču reiz pienāks diena, kad dzirnavnieka dēls, kas piedzims ar sešiem pirkstiem katrai rokai, pūtīs tauri un zirgi sāks dīžāties un skaļi zviegt, bruņinieki modīsies augšā no miega, lēks tiem mugurā un dosies cīņā.

Tais naktīs reizi septiņos gados, kad Heroids Jarla jāj apkārt pa Kildaru, katrs, kam trāpās iet garām, var skaidri saskatīt šīs alas ieeju. Pirms simt gadiem kāds iereibis zirgu mijējs vēlu naktī bija pamanījis alā uguni un iegāja iekšā. Gaisma, klusums un bruņās tērptie karavīri viņu tā pārbiedēja, ka reibums uz vietas izgaisa. Rokas viņam sāka trīcēt un pavada nokrita uz akmens klona, Sis troksnis skaļi atbalsojās pa visu garo alu, un karavīrs, kurš sēdēja viņam vistuvāk, mazliet pacēla galvu un dobjā, aizsmakušā balsī jautāja:

— Vai ir jau laiks?

Taču zirgu mijējs attapās atbildēt:

— Vel nav, bet drīz tas būs klāt.

Un smagā bruņu cepure atkal noklaudzēja uz galda. Zirgu mijējs jo ātrāk mudījās prom, un kopš tā laika nav gadījies dzirdēt, ka vēl kādam būtu izdevies iekļūt šai alā.

FINS MAKKŪLS, MILŽI UN PUNDURI

Tolaik, kad Erinā dzīvoja Fins Makkūls un fianieši, Fins, kādudien klīzdams gar Fintras piekrasti, ieraudzīja brienam ārā no jūras milzi. Pienācis klāt, milzis padeva labdienu. Fins to atņēma un apvaicājās, kas šis tāds esot un kas šo spiedis doties pāri jūrai uz Erinu.

— Es nāku no Milžu zemes nodot kādu vēsti jūsu valdniekam Finam Makkūlam.

— Patlaban viņš ir medībās, — Fins teica, — bet, ja vēlies, es nodošu viņam šo vēsti, līdzko viņš pārradīsies.

— Milžu zemes ķēniņš ir uzzinājis par Fina Makkūla varoņdarbiem un grib aicināt šo varoni uz savu pili, lai tas apsargātu viņa bērnu, kam drīzumā jānāk pasaulē. Mūsu ķēniņš baidās no zagļa, kurš nozadzis abus viņa pirmos dēlus. Kad viņi piedzima, gan pilī, gan tai visriņķī dienu un nakti stāvēja bruņota sardze, bet, par spīti visam, kāds viņus aizrāva prom, un vēl līdz šis neviens netiek gudrs, kas ir šis vaininieks un kur viņš atrodas.

— Es nodošu Finam Makkūlam šo vēsti, līdzko viņš būs pārradies mājās, — Fins teica.

Milzis, to dzirdēdams, sacīja Finam ardievas, pagriezās un brida jūrā aizvien dziļāk un dziļāk, un Fins nolūkojās tam pakaļ, līdz milža galva pazuda zem ūdens.

Otrā dienā Fins, klīzdams gar to pašu piekrasti, ieraudzīja veselu baru punduru smiltīs spēlējam bumbiņas spēli. Kad Fins gāja tiem garām, viņš padeva labdienu.

— Labu dienu ari tev, Fin Makkūl, Erinas fianiešu valdniek, — punduri atņēma.

— Kas jūs tādi esat un kādu amatu pieprotat? — Fins vaicāja.

— Mums ir katram savs atšķirīgs amats, — viens no vīriņiem atbildēja.

— Nu tad varbūt pasaki, kāds ir tavējais, — Fins teica.

— Mani dēvē par Slinkummaisu, jo, kad esmu apsēdies, nav tāda spēka, kas varētu mani pacelt, pabīdīt sāņus vai piespiest uzslieties kājās.

— Apsēdies, lai varu lūkot pacelt tevi, — Fins teica.

Slinkummaiss apsēdās zemē, un Fins, cieši apņēmis viņu

ap vidu, gan ar vienu, gan abām rokām vilka, cik jaudas, bet nespēja pakustināt ne par mata tiesu.

— Tu esi runājis patiesību, jo tevi nudien nav iespējams pacelt, — Fins sacīja.

Tad viņš pagriezās pret nākamo vīriņu un jautāja, kā šo saucot un ko šis pieprotot.

— Mani sauc par Modro Ausi, jo es, sēdēdams šeit, Fintras piekrastē, spēju sadzirdēt Austrumu pasaulē izdvestu čukstu.

Nākamais vīriņš pastāstīja Finam, ka tiekot dēvēts par Tāljutēju.

— Un ko tu spēj sajust? — Fins jautāja.

— Es, šeit sēdēdams, spēju sajust pat to, ka Austrumu pasaulē nokrīt efejas lapa.

Ceturtais pastāstīja, ka tiekot dēvēts par Viszini, jo varot jau aizlaikus pateikt, kas notiks jebkurā pasaules malā.

Nākamais teica, ka viņu saucot par Veiklroci, jo viņš esot gaužām izmanīgs zaglis.

— Ko tu spēj nozagt? — Fins vaicāja.

— Visu, ko vien uzdomāju, — Veiklrocis atbildēja. — Es spēju izzagt olas ligzdā sēdošai slokai, lai gan šis putns ir īpaši tramīgs.

Nākamais vīriņš teica, ka to saucot par Kāpelētāju, jo viņš spējot uzrāpties pa visaugstākās pils sienām pat tad, ja tās būtu no tīra stikla.

— Un kā sauc tevi? — Fins jautāja septītajam.

— Mani sauc par Acīgo Šāvēju.

— Kālab tā? — Fins vaicāja.

— Tālab, ka varu trāpīt ar savu bultu pat knišļu bara vidū dejošam odam.

— Un kāds ir tavs vārds un amats? — Fins jautāja pēdējam, astotajam.

— Mani sauc par Dižmeistaru, jo no kura katra koka gabala es varu uzmeistarot visu, ko vien gribu.

— Cik ilgā laikā tu spētu uzmeistarot man kuģi? — Fins jautāja.

— Kuģis būs gatavs, līdzko tu uz papēža apgriezīsies riņķī, — vīriņš atbildēja. Un, lai pierādītu savu vārdu patiesīgumu, viņš pacēla starp piekrastes akmeņiem gulošu skaidu un lika Finam apgriezties uz papēža riņķī.

Fins darīja, kā bija vēlēts, un vīriņš tikām iemeta skaidu jūrā, un Fins ieraudzīja savā priekšā skaistu kuģi.

— Ar to es kuģošu uz Milžu zemi, — viņš teica, — un, ja jūs būtu ar mieru man pakalpot un braukt līdzi, es jums bagātīgi atlīdzinātu.

— Mēs tev mīļuprāt pakalposim, — punduri teica, — un būsim lieti noderīgi, jo Austrumu pasauli pazīstam sīki un smalki.

Fins salīga visus astoņus vīriņus, un tūdaļ uz karstām pēdām viņi apgādāja pārtiku un visu pārējo un posās ceļā uz Milžu zemi. Tad viņi izbrauca jūrā un pēc dažām dienām nonāca galā. Viņi uzvilka kuģi krastā, un Fins ar saviem ceļabiedriem devās uz Milžu zemes ķēniņa pili.

Ķēniņš bija tik priecīgs, ieraugot dižo Finu Makkūlu, ka lika sarīkot dzīres viņam par godu. Kad visi bija gana dzēruši un līksmojuši, ķēniņš Finam pastāstīja, ka šodien viņam piedzimis dēls, ko nezināmais zaglis droši vien lūkošot nozagt.

— Mans pirmdzimtais tika nozagts jau pirmajā naktī, un tas pats notika ar manu otro dēlu, tālab pilnīgi droši var teikt, ka šonakt zaglis atkal būs klāt un raudzīs aiznest arī šodien dzimušo dēlu.

— Esi bez bēdu, — Fins sacīja. — Es ar saviem vīriņiem apsargāšu bērnu, bet, ja tas tomēr tiks nozagts, tad par to atbildēšu ar savu galvu.

Fins lika sagatavot visciešāk noslēdzamo pils kambari un novietot tur bērnu līdz ar divām auklēm. Tad viņš ar saviem astoņiem vīriņiem arī pats gāja iekšā un apmetas šai telpā.

Pēc brīža Viszinis teica Finam:

— Tu darīji aplam, bērna dēļ likdams ķīlā savu galvu, jo, par spīti visam, tas šonakt tiks nozagts._

— Ja tu esi tik gudrs, tad teic, kurš grasas to nozagt, — Fins sacīja.

— Tas, kas nozadzis arī abus pirmos dēlus, — Viszinis atbildēja. — Sī zagle ir paša ķēniņa miesīgā māsa, kura dzīvo Austrumu pasaulē, nešpetna ragana, kas pirms daudziem gadiem neganti sanīdušies ar savu brāli un tagad aiz naida un atriebības pasākusi zagt viņa bērnus. Viņa spēj padarīt sevi neredzamu un, ja nonāk pie apsargātas un noslēgtas pils, uzkāpj uz jumta, iebāž pa skursteni roku, pakampj bērnu no šūpuļa un aiznes uz savu Austrumu pasaules pili.

Slinkummaiss, to dzirdēdams, apsēdās pie kamīna un svēti nozvērējās tik cieši satvert raganas roku, ja tā tiktu pa skursteni iebāzta iekšā, ka šī vairs nemūžam to neatvilkšot atpakaļ.

Tad viņi, īsinādami laiku, sēdās pie šaha galdiņa, bet necik ilgi nebija spēlējuši, kad īsi pēc pusnakts Modrā Auss izsaucās:

— Es dzirdu, ka ragana pošas atstāt savu Austrumu pasaules pili. Es dzirdu, ka viņa piekodina kalpotājiem rūpīgi pieskatīt abus pirmos ķēniņa dēlus, kamēr pati došoties šurpu pēc trešā.

— Es jūtu, ka viņa pa pils jumtu izlido ārā, — Tālju-tējs pavēstīja. — Viņas pilij nav durvju, tikai atvere jumtā, un pils augstās sienas ir glumas kā stikls.

— Ausies un laicīgi brīdini mūs, kad dzirdi raganu tuvojamies, —Fins piekodināja Modrajai Ausij.

Pēc brīža Modrā Auss pavēstīja, ka ragana esot klāt un jau ložņājot apkārt, nemanīta iziedama cauri sargu rindai, jo esot kļuvusi neredzama.

— Nu mums jābūt gatavībā, — Fins teica.

Viņš to vēl nebija patapis izteikt, kad no dūmvada iznira garā, melnā raganas roka, bet Slinkummaiss ar reizi to satvēra un turēja tik cieši sažņaugtu, ka ragana ne domās nespēja to atbrīvot. Pēdīgi pēc ilgas cīkstēšanās tā izgriezās no plecu locītavas, un Slinkummaiss palēnām novilka roku lejā. Fins, abas aukles un punduri sastāja vis-riņķī, izbrīnīti par raganas rokas milzīgajiem apmēriem, un Fins to samēroja ar savējo, lai redzētu, kura garāka un spēcīgāka. Un tik liels bija viņu izbrīns un ziņkārība, ka viņi piemirsa šūpulī gulošo bērnu. Kamēr viņi bija uzgriezuši tam muguru, ragana ar otru roku pakampa bērnu.

Kad abas aukles pagriezās atpakaļ un ieraudzīja, ka šūpulis tukšs, tās šausmās un bailēs iekliedzās, un punduri izsaucās:

— Tūdaļ pat kāpjam kuģī un dodamies prom, iekams vēl ķēniņš nav pamodies, jo viņš nocirtīs mums visiem galvas tālab, ka neesam nosargājuši viņa dēlu.

— Bēgt mums neklājas, — Fins sacīja. — Labāk dosimies raganai pakaļ un izglābsim visus trīs ķēniņdēlus, un tad viņš būs tik laimīgs kā vēl nekad.

Fins ar vīriņiem tūdaļ devās ceļā un pēc neilga laika kāpa savā kuģī, pacēla buras un brauca meklēt raganas pili. Drīz vien viņi sasniedza Austrumu pasauli, un tad Kāpelētājs, Veiklrocis un vēl daži citi uzņēma ceļu uz raganas pili, atstādami Finu, Acīgo Šāvēju un pārējos apsargāt kuģi.

Raganas pilij nebija durvju, tikai atvere jumtā, un pils sienas bija tik gludas un slidenas, ka pat muša nespētu pa tām uzrāpties. Bet Kāpelētājam tas bija tīrais nieks. Paņēmis Veiklroci pikupaunā, viņš kā lidot uzlidoja augšā.

Tad Veiklrocis piesardzīgi nokāpa pilī un drīz vien bija atpakaļ ar ķēniņa jaunāko dēlu. To viņš atdeva Kāpelētājam, lai nones biedriem, kuri apakšā gaidīja, bet pats laidās lejup pa otram lāgam. Kad Kāpelētājs atgriezās uz pils jumta, Veiklrocis ar otru dēlu jau bija priekšā. Kāpelētājs to nonesa lejā, un, kad vēlreiz atgriezās pie atveres jumtā, Veiklrocis tur jau gaidīja ar trešo ķēniņdēlu. Arī to Kāpelētājs nonesa lejā un tad devās pakaļ Veiklrocim.

Drīz vien visi bija ceļā uz kuģi. Kad tas bija sasniegts, Fins lika pacelt buras, lai kuģotu uz Milžu zemi.

— Ragana dzīsies mums pakaļ, — Viszinis teica, — un, ja panāks, tad mums nav glābiņa.

— Līdzko es raganu ieraudzīšu, ar bultas šāvienu uz vietas nogalināšu, — Acīgais Šāvējs sacīja.

— Viņa jau grasās dzīties mums pakaļ, — Modrā Auss pavēstīja. — Atklājusi, ka visi trīs brāļadēli pazuduši, un plosās kā negudra pa savu pili. Nu jau ir ceļā un dzenas mums pakaļ.

— Tāljutēj, esi gatavībā, lai vari mums pavēstīt, kad viņa tuvosies, — Fins teica.

— Nesas kā plēsta un tūdaļ būs klāt, — Tāljutējs sacīja.

Acīgais Šāvējs uzvilka stopu un, ieraudzījis raganu, acumirklī izšāva, trāpīdams acī, kas bija pieres vidū. Kolīdz bulta ķēra mērķī, ragana sabruka un iegāzās jūrā.

Fins ar punduriem steidza tālāk un, sasniedzis Milžu zemi, devās taisni uz ķēniņa pili un ieradās tur tieši stundu pirms gaismas svīdas. Viņi ieveda visus trīs ķēniņdēlus kambarī, kur abas aukles vēl aizvien bija nomodā, un ielika jaunpiedzimušo atpakaļ šūpulī. Tad apsēdās un, ķēniņa pamošanos gaidīdami, dzīroja un līksmojās.

Mazā gaismiņā ķēniņš sūtīja vēstnesi raudzīt, kā viņa dēliņš pārlaidis nakti. Vēstnesis aizgāja līdz kambarim un, palūkojies pa atslēgas caurumu, redzēja, ka visi dzīro un līksmo. Viņš devās atpakaļ un pastāstīja par to ķēniņam.

— Viņi tur dzied, līksmo un uzjautrinās, un tur ir arī divi jauni puiši, augumā vēl lielāki par Finu Makkūlu.

Ķēniņš nu saprata, ka bērns nav nozagts, jo citādi Fins Makkūls nelīksmotos. Aplicis mantiju, viņš steidza uz kambari un pieklaudzināja pie durvīm.

Fins atdarīja ķēniņam durvis un parādīja šūpulī gulošo bērnu un abus izsenis zaudētos dēlus. Ķēniņš bija pārlieku laimīgs, redzēdams visus trīs dēlus sveikus un veselus zem savas pils jumta. Viņš silti pateicās Finam un mazajiem vīriņiem, lika par godu viņiem sarīkot kuplas dzīres un apveltīja viņus ar dārgakmeņiem un dažādām vērtīgām balvām. Dzīres ilga septiņas dienas un septiņas naktis, un tajās tika ēsts un dzerts un līksmots bez gala, un ķēniņa kalpi nemitīgi šaudījās starp ķēniņa pili un Fina kuģi un piekrāva to pilnu ar dārgakmeņiem un citām vērtīgām balvām par trīs Milžu zemes ķēniņa dēlu izglābšanu no Austrumu pasaules raganas nagiem,

ĪRIJAS ĶELTI UN VIŅU KULTŪRAS MANTOJUMS (Pēcvārds)

Īrijas ķeltu sāgas ir viens no visvecākajiem Rietumeiropas literatūras pieminekļiem, kas atspoguļo ģints iekārtas un tās sabrukuma perioda kultūras īpatnības. Vecuma ziņā un pēc žanra pazīmēm tārn vistuvākās ir islandiešu sāgas, tādēļ vārdu «sāga» dažkārt lieto arī attiecībā uz īru leģendām, kā tas darīts šajā grāmatā. Iru sāgu rašanās laiks ir ļoti dažāds — no 6. gadsimta p. m. ē. līdz apmēram 12. gadsimtam, kad Īrijā ienāca angļu feodāļi. Sākot ar šo laiku, īru kultūra un literatūra attīstījās tās austrumu kaimiņienes — Lielbritānijas — varas ēnā un praktiski tika atvirzīta Eiropas kultūras dzīves perifērijā. Taču agrajos viduslaikos Īrija bija Eiropas kultūras centrs, un to dēvēja par «svēto un gudrajo zemi». Kādi vēsturiski faktori tik būtiski izmainījuši kultūras attīstības tendences Īrijā? Kāpēc šodien tik maz zināms par «Zaļās salas» senajiem iedzīvotājiem un viņu atstāto kultūras mantojumu? Kas viņi bijuši, no kurienes nākuši, ko paveikuši, ko pieredzējuši, un kā dzīvi atspoguļo senās īru ķeltu sāgas?

Ķeltus bieži min kā Īrijas pirmiedzīvotājus. Taču sāgas un arī arheoloģiskie izrakumi šādu viedokli neapstiprina. Visticamāk, ķelti ieradušies Īrijā ap 6. gadsimtu p. m. ē. Ķeltu sāgas ļauj secināt, ka iebraucēji dēvējuši sevi par «tuatha de danatin» (daniešiem jeb dievu tautu) un uzskatījuši, ka viņi ir piektie salas iekarotāji. Daži zinātnieki, piemēram, krievu vēsturnieks G. Afanasjevs 20. gs. sākumā, domā, ka pirms ķeltiem Īriju apdzīvojušas ciltis, kuru pirmdzimtene, iespējams, bijusi Āfrikas ziemeļu krasts. Mūsdienās vienīgās drošās ziņas par šo seno vēstures posmu sniedz arheoloģija. Izrakumi liecina, ka senās ciltis pirms ķeltu iebrukuma dzīvojušas bronzas laikmetā un zemi apstrādājušas ar koka arklu.

Ķeltu kultūras izplatība sakrīt ar dzelzs laikmeta sākumu Eiropā. 6.-5. gadsimtā p. m. ē. ķelti jau prata iegūt un apstrādāt dzelzi, darināja dzelzs ieročus un darbarīkus. Ķeltiem, kuri kopā ar citām indoeiropiešu ciltīm dzīvoja Centrālajā Eiropā — uz ziemejiem no Alpiem (arī pašreizējā Cehoslovakijas teritorijā) šajā laikā jau bija Joti augsta attīstības pakāpe, bet iedzīvotāju blīvums tik liels, ka radās priekšnosacījumi ķeltu cilšu migrācijai dažādos virzienos. Kā norāda čehu arheologs akadēmiķis Jans Filips: «Labi bruņotu ķeltu grupas pēkšņi un pārdroši sāka uzbrukumus svarīgākajiem dien» vidu kultūras centriem, iebruka Ziemeļitālijā (t. i., toreizējā etrusku valstī. — S. A), ieņēma Romu un nokļuva līdz pat Sicīlijai, Tajā pašā laikā cits ķeltu iekarotāju vilnis devās uz Karpatiem, uz Bal-kāniem un pat uz Mazāziju. Dienvidu pasauli apstulbināja ķeltu cīņas spars, drosme, vīrišķība un alkatība. Tikai tagad tā sastapās aci pret aci ar nepatīkamo faktu, ka viņpus Alpiem izaugusi liela tauta, kura turpmāko piecsimt gadu laikā kļuva par svarīgāko militāro un politisko faktoru Eiropas vēsturē.»

Ir zināms pamats pieņemt, ka ķeltu cilšu migrācijas laiks, ko pavadīja nebeidzami kari un vardarbība, grieķu mitoloģijā tika dēvēts par dzelzs laikmetu (citādā, pārnestā nozīmē nekā to lieto mūsdienu vēsturnieki). Katrā ziņā, grieķi pirmie deva apzīmējumu šīm ciltīm, nosaukdami tās «keltoi»; romieši tās dēvēja par gaiļiem un ķeltiem, bet vēlāk salu ķeltus — par skotiem. Arheoloģiskie izrakumi dod pamatu secināt, ka tās ķeltu ciltis, kas bija nonākušas Dienvid-eiropā, devušās tālāk uz Pireneju pussalu, kur sajaukušās ar vietējiem iedzīvotājiem ibēriem, un no turienes pāri Biskajas līcim ieradušās Īrijā. Otrs iekarotāju vilnis virzījies galvenokārt no tagadējās Beļģijas teritorijas caur Ziemeļangliju, Dažādās ķeltu ciltis bieži naidojušās un karojušas savā starpā.

Pēc salas iekarošanas ķelti to nosauca par Erinu jeb Rietumu salu (no šā vārda cēlies arī salas mūsdienu nosaukums — Īrija) pretstatā Austrumu pasaulei, kā tika dēvētas zemes Eiropas kontinenta dienvidos. Katrā ziņā, iekarotāji atnesuši līdzi un saglabājuši atmiņas par saviem klejojumiem kontinentā. Īrijas ķeltu ornamenta pamatā ir t. s. cirtotais raksts, kas, kā pieņemts uzskatīt, aizgūts no etruskiem, bet sāgās (arī šeit tulkotajās) bieži tiek pieminēta Grieķija kā visu austrumu gudrību krātuve, tāpat tiek minēti grieķu mitoloģijas tēli — hesperīdu dārzi, kalēju dievs Hēfests, Tesālijas burves un citi; turklāt sāgu varoņiem pēc gudra padoma jādodas tieši uz Grieķiju. Šeit nav grūti atšķirt tos iespaidus par grieķu kultūru, kādi ķeltiem varēja būt jau 5.—3. gadsimtā p. m. ē., no iespaidiem, kādus Īriju apdzīvojošās ciltis guva no grieķu kultūras,- kas bija izplatīta Romas impērijā un arī dažus gadsimtus pēc tās sabrukuma.

Pēc gadsimtiem ilgas tradīcijas ķeltus attēloja kā liela auguma, blondus un zilacainus milžus. Šādas tradīcijas tapšanā zināms nopelns ir antīkajiem autoriem, piemēram, Jūlijam Cēzaram, kas «Piezīmēs par gailu karu» (R., Zvaigzne, 1977) raksta (iespējams, lai netieši uzsvērtu savu uzvaru nozīmīgumu): «Salīdzinājumā ar gailu lielo augumu mēs (romieši) viņiem šķietam nicināmi mazi.» Arheoloģija neapstiprināja šo pieņēmumu, izrādījās, ka Īrijas ķelti lielākoties bijuši rudmataini, bet gaili — ne pārāk liela auguma. Ķelti esot bijuši ļoti kareivīgi — gan vīrieši, gan sievietes. Daži pētnieki, piemēram, padomju autors K. Lukjaņenko, uzskata, ka ķeltu tālākie senči nākuši no tām kareivīgajām āriešu ciltīm, kuras apmēram tūkstoš gadus pirms ķeltu parādīšanās Eiropā pakļāvušas Indas ieleju un tās civilizāciju. Pēc viņa domām, par to liecina apstāklis, ka «gan vieniem, gan otriem pastāvējuši tie paši reliģiskie rituāli, kas saistīti ar tādu pašu dzīvnieku kultu (zirgs, vērsis un govs. •— 5. A.), pastāvējusi līdztiesība starp sievieti un vīrieti — karavīru. Līdzība atrodama arī dzejas metrikā. Tā, indiešu «Rigvēdā» un dažos agrīnajos īru un velsiešu dzejas darbos sastopamas vienas un tās pašas metriskās formas». Samērā īsā laikā — dažos gadsimtos <— ķelti iekaroja visu Centrālo Eiropu un Dienvideiropu, taču nespēja pārvaldīt pakļautās teritorijas.

Nonākot saskarsmē ar tādām tautām kā romieši, kuru politiskā un militārā organizācija pēdējos gadsimtos pirms mūsu ēras atradās augstākā attīstības pakāpē nekā ķeltiem, vai ar ģermāņiem, kuriem šajā laikā vēl nebija dīkdienīgu un baudkāru valdošo aprindu, ķelti bieži piedzīvoja militāras sakāves, jo personiskā drosme tad vairs nevarēja kompensēt organizētības un disciplīnas trūkumu. Zināma nozīme ķeltu neveiksmēs varēja būt arī viņu rakstura nepastāvībai, ko piemin daudzi grieķu un romiešu autori, piemēram, Jūlijs Cēzars: «Gaili mēdz lemt pēkšņi un nepārdomāti.» Dabiski, ka tādējādi nevarēja pastāvēt ilgstošas politiskas vai militāras savienības ne starp ķeltu ciltīm — ķeltiem nekad nav bijis savas valsts —, ne starp ķeltiem un citām tautām. Ķelti bija pakļāvuši plašas teritorijas visā Eiropā un apspieda daudzas tautas. Iekarotajās zemēs viņi arī uzvedās kā apspiedēji, un salīdzinājumā ar pakļautajiem pat ierindas ķelti baudīja zināmas privilēģijas. Šāda situācija lielā mērā demoralizēja ķeltus kā sabiedrības virsslāni. No vienas puses, tā veicināja uzpūtību, dzeršanu, bet, no otras puses, prasīja arī nepārtrauktus vingrinājumus, lai apspiestās tautas turētu pakļautībā. Sie militārie vingrinājumi visbiežāk izpaudās kā laupīšana vai cita veida varmācība. Piemēram, kā vēsta hronikas, Īrijā 10. gadsimtā notikusi plaša iedzīvotāju zemāko slāņu sacelšanās pret iekarotājiem — ķeltiem. Sacelšanās gaitā nogalināti ķeltu augstākie vadoņi, bet dzīvajos palikušie sacelšanos nežēlīgi apspieduši.

Īrijas ķeltu ekonomiskās dzīves pamatu gadsimtiem ilgi veidoja naturālā saimniecība, kurā galvenā vieta tika ierādīta lopkopībai, lai gan Īrijas ķelti, atšķirībā no vairuma kontinenta cilšu, nebija īsti klejotāji. Pēc apmešanās salā viņi sāka nodarboties ari ar zemkopību — galvenokārt Īrijas centrālajā un dienvidrietumu daļā. Visizplatītākais graudaugs ap mūsu ēras sākumu Īrijā bija auzas. Kviešu maizi varēja atļauties tikai valdošie slāņi sevišķās svētku reizēs. Lopus ganīja vasaras ganībās tālu no pastāvīgās dzīvesvietas. No mājlopiem vislielākā nozīme bijusi zirgiem, govīm un cūkām. Ganāmpulka aizdzīšana un lopu zagšana Īrijas ķeltiem, tāpat kā klejotāj-ciltīm kontinentā, joprojām ir viens no visizplatītākajiem motīviem karu sākšanai, ko atspoguļo arī šajā krājumā ievietotās sāgas. Tas liecina, ka pat mūsu ēras sākumā salu ķelti bija saglabājuši vēl diezgan daudzas nomadu sadzīves un kultūras īpatnības.

Ķeltu naturālajā saimniecībā tika ražots viss dzīvei nepieciešamais. Tomēr pastāvēja arī privileģēti amati — kalēji un juvelieri, kuri iztiku galvenokārt ieguva, mainot pret pārtiku savus ražojumus (kā sāgās — kalējs Kulans). Arheoloģiskie izrakumi liecina, ka ķelti apģērbos cienījuši spilgtas krāsas — valkājuši svītrota un rūtota vilnas auduma tunikas, ko sievietes, it īpaši no turīgākajām aprindām, saspraudušas ar bronzas vai sudraba, bet vīrieši — ar dzelzs saspraudēm. Salu ķelti bijuši sevišķi meistarīgi rotaslietu darinātāji.

Īrijas ķelti bijuši ari labi jūras braucēji. Izrakumi ļauj secināt, ka viņi atklājuši daudzas salas uz ziemeļiem no Īrijas, arī Islandi, kur izveidojuši nelielas apmetnes jau apmēram simt gadus pirms vikingiem, kurus pieņemts uzskatīt par Islandes pirmatklājējiem. Jūlijs Cēzars «Piezīmēs par gailu karu» raksta par ķeltu jūrasbraucēju māku: «Viņu kuģi ir būvēti un aptakelēti šādi: tiem ir daudz platāks dibens nekā mūsējiem, lai atplūdu laikā vieglāk tiktu pāri sēkļiem, priekšgali tiem ir ļoti augsti, piemēroti braukšanai lielos viļņos un vētrās, tie ir no ozolkoka un spēj izturēt visstiprākos triecienus; sijas ir no pēdu biezām plankām, kas pienaglotas ar naglām īkšķa resnumā; enkuriem tauvu- vietā ir dzelzs ķēdes; buru audekla vietā šiem kuģiem ir ādas, pat smalki izstrādātas, ar alaunu miecētas ādas buras vai nu tāpēc, ka viņiem maz linu un viņi neprot tos apstrādāt, vai arī tāpēc, un tas ir ticamāk, ka, pēc viņu domām, ar audekla burām tādās okeāna vētrās un vēja brāzmās tik smagi kuģi nav lāgā vadāmi.»

Celtniecībā ķelti izmantoja vietējos materiālus — koku un akmeņus. Vienkāršā īra miteklis parasti bijusi apaļa no zariem un niedrēm pīta būda, māliem apmesta un apjumta ar salmu jumtu. Celtnes vidū slējies stabs, kas balstījis visu konstrukciju, turpat bijis ari pavards, no kura dūmi izplūduši pa atveri griestos. Mitekļa labā puse bijusi paredzēta sievietēm, kreisā — vīriešiem. Ķelti pratuši celt arī akmens pilis — nocietinājumus, kuri tikuši krauti, nevis mūrēti; mūrēšanas tehniku ķelti vēlāk apguvuši no romiešiem. Celtniecības darbos izmantoti koka karkasi jeb armatūra, Sienas rāmja ār* pusē krauti lieli akmeņi, vidū — sīkie. Tādas krautas akmens pilis bijušas Kruahana Konahtā (Konotā), Tara «— Midē (Mītā), Evin-maha un Aliha — Olsterā, Eblana — mūsdienu Dublinas vietā.

Īrijas sabiedrībā bija brīvie un nebrīvie locekļi. Kā norāda J. Saprikins, «visi brīvie īri dzīvoja patriarhālās ģimenēs — finās. Finā, pār kuru valdīja tēvs — flahs —, bija apvienoti viņa tuvākie radinieki un viņu ģimenes — dēli, tēva, vectēva un vecvectēva brāļi. Nākamā fina apvienoja pirmās pakāpes brālēnus, vēl cita — otrās pakāpes brālēnus utt. Vairākas finas veidoja ģinti jeb septu. Visiem septa locekļiem bija viens kopīgs sencis, viņi nesa tā vārdu (no mūsu ēras 10. gs. ar piedēkli «Mak», kas nozīmēja «dēls», vai «O» — «mazdēls»). Vēl lielākas dzimtu apvienības bija klani; vairāki klani izveidoja cilti. Cilvēks, kas nepiederēja ne pie vienas finas vai septa, tika uzskatīts par beztiesīgu un «putna brīvu». Tādiem cilvēkiem atlika verga liktenis. Viņus dēvēja par fuidiriem». Feodālās attiecības, kas Eiropas kontinentā sāka veidoties pēc Romas krišanas, Īrijā izveidojās krietni vēlāk, tāpēc daudzas senas sadzīves formas un elementi Īrijā saglabājās ilgāk nekā Eiropas kontinentā.

Senajā Īrijā daudzu gadsimtu gaitā tradicionāli pastāvējuši pieci novadi; katra novada augstākā amatpersona bija ievēlēts valdnieks —* riags (sāgās — ķēniņš). Īrijā bija četri riagi — Olsteras, Konahtas, Mansteras un Lensteras riags. Viņi bija pakļauti ardriagam (sāgās — dižķēniņš) — Mides valdniekam, kas dzīvoja Tarā. Par ķēniņu ievēlēja drosmīgāko un gudrāko vīru novadā. Viņa tituls nebija mantojams. Pēc ievēlēšanas ķēniņš, stāvēdams ar abām kājām uz rituālā akmens, kam ierādīta vieta arī sāgās, zvērēja uzticību savam novadam. Katram ķēniņam, vēl dzīvam esot, tika izvēlēts pēctecis — tanists. Tanists nodeva zvērestu, stāvēdams uz rituālā akmens tikai ar vienu kāju. Dižķēniņš zvērēja uzticību visai Īrijai. Kaut arī diž-ķēniņam piederēja augstākā vara valstī, viņam nebija galīgā lēmēja tiesību. Visi svarīgākie jautājumi tika izlemti tautas sanākšanās. Tur arī tika pieņemti likumi, šāda iekšējā organizācija tomēr nedod pamatu uzskatīt Īriju par vienotu valsti. Vienotības trūkums bija viens no tās militārās nevarības un vēlākā pagrimuma cēloņiem.

Senajā Īrijā zeme bija septa kopīpašums. Finām pastāvīgā lietošanā tika nodotas tikai noteiktas platības, kas bija paredzētas ēku būvei. Ja finas locekļi izmira, septs šo zemi sadalīja starp citiem saviem locekļiem — ganības, meži, purvi u. c. bija visa septa īpašums. Seno īru tiesību traktātā «Šenhus Mor» (Lielajā Grāmatā) uzsvērts, ka nevienam fina loceklim nav tiesību viņa lietošanā nodoto zemi pārdot, slēpt, atdot kā izpirkšanas maksu par izdarīto noziegumu utt. Sievietēm tiesību uz zemi nebija.

Seno īru patriarhālajā sabiedrībā sieva pārgāja vīra dzimtā — radiniekiem par viņu tika samaksāta izpirkšanas maksa. Viņai bija tiesības brīvi rīkoties ar savu īpašumu un pūru. Vīram bija atļauts turēt vēl blakussievas. Bērnus bieži vien nodeva audzināšanā radiem. Tas stiprināja radniecības saites katrā jaunajā paaudzē.

Tiesiskās attiecības seno īru sabiedrībā regulēja tradicionālais likumu krājums «Serihus Mor». Sājā krājumā pieminēts, ka zemes izmantotāju vidū pastāv divas privileģētas kārtas: bregoņi (tiesneši) un bardi (dzejnieki). Tiesības uz savas zemes īpašumu viņi varēja mantot no paaudzes paaudzē. Vēlāk viņiem pielīdzināja arī filīdus — hronistus.

Vairums vēsturnieku uzskata, ka «Senilus Mor» fiksētās tiesiskās attiecības īru sabiedrībā pastāvējušas kopš mūsu ēras sākuma vai pat vēl agrāk. Krājums pierakstīts 8. gadsimtā, līdz tam tas pastāvējis kā mutvārdu tradīcija. Tam ir piecas daļas, kurās aprakstīta tiesas norises kārtība, bērnu audzināšana, brīvo iedzīvotāju attiecības ar nebrīvajiem — fuidiriem, dažādas nomas formas u. c. Tiek uzskatīts, ka indoeiropiešu tiesību vēsturē šie senīru likumi ir visvecākie, ja neskaita Manu likumus senajā Indijā.

Liela ietekme senajā Īrijā bija bardiem jeb dziesminiekiem. Viņi veidoja otru nozīmīgu un zināmā veidā noslēgtu kārtu. Bardi gadu-simteņiem ilgi bija tautas mutvārdu kultūras tradīciju glabātāji, viņi apdziedāja gan senus notikumus, gan jaunus varoņdarbus. Nav brīnums, ka vēlāk — 16.—17. gadsimtā — angļu kolonizatori bardos saskatīja tiešus īru nacionālās kultūras glabātājus, un šī kārta tika fiziski iznīcināta. Pēdējā bardu sanāksme notikusi Tiperarijā 17. gadsimta beigās.

Sevišķa nozīme Īrijas ķeltu garīgo bagātību glabāšanā un izkopšanā bijusi priesteru kārtai — druīdiem, kam nereti piederējusi noteicošā loma arī sabiedriskajā dzīvē. Druīdu mācība daudzējādā ziņā vienoja kontinenta un salu ķeltu ciltis.

Senie priesteri dzīvojuši ozolu svētbirzēs, un no tām, iespējams, arī cēlies vārds «druīds» (grieķu vai. drls — ozols). Ozolu par sevišķi cienījamu koku uzskatījuši gan salu, gan kontinenta ķelti, īpaša cieņa ozolam tika dāvāta arī tādēļ, ka tajā aug āmulis (Latvijā āmuļi aug galvenokārt Kurzemē), kas uzskatīts par svētu augu, jo, saskaņā ar druīdu mācību, palīdzot pret visām vainām. Āmuļus kā svētku atribūtu ķeltu tautas izmanto arī mūsdienās. Druīdisma kulta centrs līdz mūsu ēras 5. gadsimtam bijis Stounhendžā, Anglijā, kur katru gadu Sameina (Samheina) svētkos — 1. novembrī — druīdi pulcējušies, lai atzīmētu jaunā gada sākšanos.

Druīdu mācībā atspoguļojās ķeltu zināšanas astronomijā, medicīnā, botānikā, zooloģijā utt. Tāpat kā pārējie ķeltu garīgās kultūras sasniegumi, arī šīs zināšanas netika pierakstītas, bet gan tradicionāli nodotas no paaudzes paaudzei mutvārdu veidā. Tāpēc vairumā gadījumu tās nav saglabājušās līdz mūsdienām. Lai atvieglotu iegaumēšanu, druīdu mācība parasti tika noformēta dzejas vai jautājumu un atbilžu, t. i., mīklu veidā, piemēram, jautājums: «Kas tās par trim lietām, kas, pašas bez mēles būdamas, dod zināšanas citiem?» un atbilde: «Acs, prāts un burts.» Druīdi glabāja atmiņā arī daudzus mītus un leģendas. Protams, ka tik plašas zināšanas nevarēja apgūt īsā laikā, tādēļ par nākamajiem druīdiem tika izraudzīti vērīgākie bērni ar labāko atmiņu. Piecu sešu gadu vecumā viņus aizveda prom no ģimenēm uz druīdu svētbirzēm. Mājās viņi nekad vairs neatgriezās un savus vecākus nezināja. Tā kā druīdismā pastāvēja cilvēku upurēšanas rituāls, bija svarīgi, lai druīdu priesterus nesaistītu ģints radniecības saites. Druīdu apmācība ilga apmēram 20 gadus. Sājā laikā tika izkopta mācekļa atmiņa un dabas novērotāja spējas, tika veidots viņa raksturs, māka vajadzības gadījumā ilgi klusēt, norūdīts viņa organisms. Druīdiem tika uzticēta visas jaunatnes garīgā audzināšana.

Kopš 4.—5. gadsimta, kad Īrijā sāka izplatīties kristietība, šīs funkcijas pamazām pārņēma kristīgie garīdznieki.

Kristietības sludinātāji Īrijā veiksmīgi izmantoja daudzās līdzības, kas sastopamas druīdu mācībā un kristietībā. Par Īrijas kristītāju un aizbildni dēvē Svēto Patriku (373—463). Viņš esot bijis skotu nodokļu ievācēja dēls, ko īri vienā no saviem sirojumiem pa Albionas (Britānijas) piekrasti sagūstījuši un aizveduši sev līdzi verdzībā. Vēlāk Patriks no gūsta aizbēdzis. Pēc daudziem gadiem viņš atgriezies Īrijā jau kā kristīgās mācības sludinātājs. Leģenda stāsta, ka īri neesot gribējuši pieņemt jauno ticību, jo nevarējuši izprast svētās trīsvienības jēdzienu. Patriks to izskaidrojis, ņemdams palīgā āboliņa lapu. Kopš tā laika āboliņa lapa ir Īrijas ģerboņa sastāvdaļa. Ar Patrika vārdu saistītas daudzas īru leģendas.

Pēc kristietības ieviešanas līdzās bardu skolām, kas centās saglabāt senās īru kultūras tradīcijas, radās jaunas — klosteru skolas, kur mācības notika latīņu valodā un kur pamatīgi tika apgūta arī sengrieķu valoda. Tādā skolā mācības ilga septiņus gadus, un galvenie mācību priekšmeti bija teoloģija, baznīctēvu filozofija, matemātika un ģeogrāfija.

Aptuveni no 6. gadsimta līdz 9. gadsimtam Īrija līdzās Bizantijai bija kulturālākā Eiropas zeme agrajos viduslaikos. Īrijas skolās mācījās zēni no daudzām Eiropas valstīm.

Svarīga loma Eiropas kultūras attīstībā bija īru filozofam Joanam Skotam Eriugenam (810—877), kas ilgus gadus pavadīja franču karaļa Kārļa Plikgalvja galmā. Viņš pārtulkoja no grieķu valodas latīņu valodā tekstus, tajā skaitā «Areopagītiķus», kam bija ļoti svarīga nozīme Rietumeiropas filozofijas attīstībā līdz pat renesanses periodam, Joans Skots Eriugena aizstāvēja brīvas izvēles nepiecieša-

mību, autoritāti nevērtēja augstāk par prātu, uzskatīja, ka reliģija un filozofija ir sinonīmi, un ari reliģiskie raksti ir teksti, kas pakļaujami prāta analīzei. Šāda samērā neatkarīga attieksme pret Romas katoļu baznīcu bija raksturīga visai īru tautai. Kristietībai Īrijā bija savas īpatnības. Garīdznieki celibātu — aizliegumu precēties — neievēroja sevišķi stingri; vēsturē zināmi pat precēti bīskapi. Bīskapus ievēlēja tāpat kā agrāk ķēniņus. Viņi bija ne tikai garīgie, bet ari politiskie vadoņi, kas Romu lielā mērā ignorēja. Daudzi no viņiem pirms savas ievēlēšanas nemaz nebija bijuši priesteri. Baznīcas hierarhija bija vāji izteikta. Klosteru bija daudz, bet tajos netika ievērota katoļu mūku ordeņa dibinātāja Benedikta noliktā kārtība. Mūki dzīvoja lielākoties kopienās pa divpadsmit cilvēkiem un paši ievēlēja sev abatu. Romā ne reizi vien ticis izskatīts jautājums, vai Īrijas baznīca vispār tiesīga saukties par kristīgo baznīcu.

Taču viduslaiku Īrijas kultūras dzīves uzplaukumam diezgan drīz pienāca gals. Sākot ar 8.—9. gadsimtu, Īrijā biežāki kļuva dāņu un norvēģu vikingu jeb, kā viņus toreiz sauca, ostmaņu iebrukumi. Iekarotāji iespiedās arī valsts vidienē. Lielākie kultūras centri tika iznīcināti un nodedzināti, daudzi skoloti ļaudis gāja bojā cīņās vai devās uz citām zemēm. Vairākus gadsimtus īri nespēja padzīt iekarotājus, traucēja Īrijas teritoriālā sadrumstalotība, valdošo grupējumu nepārtrauktās ķildas. Tikai 11. gadsimtā dižķēniņa Briana Beirebima vadībā īriem izdevās uzveikt ienaidniekus. 1014. gadā pie Klontarfas notikusi izšķirošā kauja. Ķēniņam Brianam tad bijuši 88 gadi, un viņš pats kaujā nav piedalījies, tomēr viņa uzruna vien jau karavīrus iedvesmojusi. Cīnījušies visi, kas vien spējuši cilāt zobenu, pat ķēniņa apsardze. Ķēniņš savā teltī vienatnē lūdzis par uzvaru. Teltī iemaldījies norvēģu vikings Bruadērs. Pēc brīža viņš parādījies telts durvīs un lepni saucis: «Lai visiem top zināms, ka ķēniņu Brianu nogalinājis Bruadērs!» So notikumu aprakstījis ķēniņa hronists bards Makliags. Iri kaujā uzvarējuši. Tomēr ne visi vikingi pametuši salu. Daudzi no viņiem palika uz dzīvi salas dienvidos un 12. gadsimtā, kad normāņu feodāļi pēc Anglijas pakļaušanas sāka uzbrukumu Īrijai, atcerējās savu kopīgo izcelsmi un aktīvi palīdzēja uzbrucējiem. 1155. gadā Anglijas karalis Henrijs II Plan-tagenets griezās pie pāvesta Adriana IV (viņš pēc izcelsmes bija anglis, uzvārdā Džonstons) ar lūgumu atļaut iekarot Īriju, lai tur ieviestu «īsti kristīgas paražas», pakļautu Īrijas baznīcu pāvesta varai un liktu maksāt nodevas Romai. Šāda atļauja Henrijam II, protams, tika dota.

Zināmu ieganstu anglonormāņu iebrukumam Īrijā deva paši īri ar savām nemitīgajām ķildām. Sie traģiskie īru vēstures notikumi atspoguļoti arī sāgās. Viens no īru ķēniņiem — Dermots — nolaupījis cita ķēniņa — O’Ruka — sievu. O’Ruks griezies pēc palīdzības pie dižķēniņa O’Konora un kopā ar citiem ķēniņiem padzinis Dermotu no viņa zemēm. Dermots, savukārt, lūdzis palīdzību Henrijam II. Anglijas karalis sūtījis Dermotam talkā Pembrokas grāfu, sauktu par Strongbovu (Lielo Loku), kas atradies lielās finansiālās grūtībās. Strongbovs sapulcējis simt jātnieku un trīssimt kājnieku un devies uz Īriju. G. Afanasjevs raksta, ka vēl pirms kaujas spēku samērs bijis gluži skaidrs: «No vienas puses normāņi, kalti dzelzs bruņās, labi apmācītos kaujas zirgos, bruņoti ar gariem šķēpiem un smagiem zobeniem, no otras puses īri uz saviem ponijiem, ģērbti gandrīz tikai kreklos, bruņojušies ar metamajiem šķēpiem un kara cirvjiem. Viņi sauca par gļēvuļiem tos, kas dodas kaujā dzelzs bruņās. Bet ko viņi varēja padarīt bruņiniekiem? Viņi tiem nevarēja nodarīt gandrīz nekādu ļaunumu, bet paši bija neaizsargāti.»

Pēc vieglās uzvaras pirmajā kaujā Strongbovam radās doma pakļaut visu Īriju. Viņš apprecēja Dermota meitu. Henrijs II uzminēja sava vasaļa plānus un pasteidzās iejaukties. 1172. gadā viņš devās uz Īriju ar 240 kuģu lielu flotili, kas veda 400 jātniekus un 800 strēlniekus. Lai iegūtu īru labvēlību. Strongbovs lika uzcelt telti pēc īru parauga, apmest to ar māliem un izkrāsot iekšpusi košās krāsās. Tur viņš dzīvoja un rīkoja pieņemšanas. Tomēr viņš nepaspēja pakļaut Īriju, konflikts ar Kenterberijas arhibīskapu Tomasu Beketu, ko karalis vēlāk pavēlēja nogalināt, lika viņam atgriezties Britānijā. Daudz veiksmīgāks nebija arī viņa dēls Jānis Bezzemis.

Līdz 14. gadsimta vidum Anglijas un Īrijas attiecības bija diezgan nenoteiktas. Tie angļi, kas bija apmetušies uz dzīvi Īrijā, lielākoties apprecējās ar īrietēm, pārņēma īru sadzīves tradīcijas, valkāja īru tērpus, nēsāja garus matus un bārdu, runāja īru valodā. 1367. gadā tika pieņemti t. s. Kilkenijas statūti, kas aizliedza angļiem dzīvot pēc īru paražām, jāt bez segliem, precēties ar īrietēm, adoptēt īru bērnus un pat kristīt tos. Sie aizliegumi radīja starp angļu un īru tautām dziļu un naidpilnu plaisu, kas vēlākos gadsimtos kļuva vēl dziļāka. Kilkenijas statūti bija spēkā līdz 16. gadsimtam, no visiem aizliegumiem netika ievērots tikai viens — visi angļi, kas dzīvoja Īrijā, runāja īru valodā. īri likuma priekšā bija pilnīgi beztiesīgi viņi nedrīkstēja sūdzēties tiesā. Par īra nogalināšanu vainīgo nesodīja, tieši otrādi, kā rakstīts kādā 15. gadsimta dokumentā: «Brālis Simons no minorītu ordeņa publiski sludināja, ka apzagt vai nogalināt īru nav grēks [..].»

16. gadsimtā naidu vēl palielināja reliģiskās atšķirības. Protes-tantiskā Anglija izmantoja īru piederību katoļticībai, lai koloniālo atkarību padarītu vēl lielāku.

Īrijas kolonizāciju pabeidza Olivers Kromvels, sevišķi nežēlīgi apspiezdams īru 1641.—1652. gada sacelšanos. Viņš izmantoja par ieganstu faktu, ka uz Triju no Anglijas bija aizbēguši daudzi karaļa varas aizstāvji, un organizēja plašu militāru ekspedīciju, kuras rezultātā 504 tūkstoši Iru tika nogalināti, 100 tūkstoši vīriešu, sieviešu un bērnu pārdoti verdzībā uz spāņu kolonijām Rietumindijā. Divas trešdaļas katoļticīgo īru zemes tika konfiscētas un izdalītas Kromvela armijas karavīriem.

17. gadsimta beigās pēc monarhijas atjaunošanās Anglijā likumi un ierobežojumi bira pār Īriju kā no pārpilnības raga. īriem bija aizliegts ieņemt jebkādus administratīvus amatus, piedalīties vēlēšanās, pieņemt saviem bērniem mājskolotājus — katoļus. «Soda likumi», kas stājas spēkā 18. gadsimta sākumā, pilnīgi apturēja rūpniecības attīstību Īrijā un izputināja plašus iedzīvotāju slāņus. V. Ovčiņņikovs raksta: «īru zemniekiem ne tikai atņēma viņu zemes gabalus, bet vispār liedza tiesības zemi pirkt vai pat rentēt to uz ilgāku laiku. Nezinādami, kad no zemes gabaliem tiks padzīti, viņi zaudēja ieinteresētību lauku auglības paaugstināšanā. īru amatniekiem bija aizliegts turēt vairāk nekā divus mācekļus un nodot savu īpašumu mantojumā. Tā pati Anglija, kas radusi dižoties ar nesatricināmām pilsoņu brīvībām, plātīties ar iecietību pret citādi domājošiem, šī pati Anglija neļāva salas iedzīvotājiem runāt īriski un bērnus apmācīt dzimtajā valodā. Par pagrīdes skolotāja galvu 17. gs. tika maksāts, cik par nogalinātu vilku.»

Lielā bada laikā 1845.—1847. gadā izmira veseli ciemi. Iedzīvotāju skaits samazinājās līdz četriem miljoniem. Kā uzsver V. Ovčiņņikovs: «Īrija ir Eiropas vienīgā valsts, kur iedzīvotāju skaits kopš 19. gs. vidus ir nevis palielinājies, bet samazinājies [..]. Līdz Lielajam badam salas iedzīvotāju lielākā daļa runāja īru valodā; 1900. gadā īru valodā runājošo skaits bija samazinājies līdz 600 tūkstošiem cilvēku, bet mūsdienās tādu cilvēku ir vēl par krietnām divām trešdaļām mazāk. īru valodu neizdodas atjaunot dzīvē arī pēc neatkarības iegūšanas. Kaut gan skolās to māca, kā sarunu valoda tā pastāv vienīgi atsevišķos ciemos Atlantijas piekrastē, galvenokārt Konnotas [Konahtas] provincē.»

V. Ovčiņņikovs tālāk raksta: «Īrija bija ne vien tuvs Anglijas kaimiņš, bet arī nopietns sāncensis. Uz rūpnieciskās revolūcijas sliekšņa, kad Lielbritānijas iedzīvotāju skaits sastādīja 13 miljonus, Īrijā tas tuvojās 10 miljoniem. Nav prātam aptverams, kā gan divu gadsimtu laikā iedzīvotāju attiecība varēja tik krasi pārmainīties. 56 miljoni apvienotajā karalistē un tikai 3 miljoni Īrijas republikā [..]. Nebijusi drakoniskā paverdzināšanas politika, tad iedzīvotāju skaits [Īrijā] tagad sastādītu 34 miljonus cilvēku, bet varbūt arī vairāk [..].»

īru valoda ar Skotijas un Mēnas salas dialektiem ir viena no tām nedaudzajām ķeltu valodām, kas saglabājušās līdz mūsdienām. Pie ķeltu valodām vēl pieder velsiešu jeb cimbru valoda Velsā un bretoņu valoda Bretaņā, Francijas ziemeļrietumos, kur mūsu ēras

5.-6. gadsimtā apmetās Anglijas briti, bēgdami no anglosakšu ieka* rotājiem. Samērā nesen — 18. gadsimtā — beigusi pastāvēt korniešu valoda, ko runāja Anglijā Kornvelas pussalā.

No seno īru literārā mantojuma līdz mūsdienām nonākusi tikai neliela daļa, un tā pati stipri pārveidota, jo pirmās sāgas pierakstītas tikai ap 8.-9. gadsimtu un sāktas sistemātiski vākt ap 12. gadsimtu. Tāpēc tās vairs nevar uzskatīt par autentiskiem tekstiem, jo tās pierakstītas ilgi pēc druīdisma iznīdēšanas, turklāt šo darbu veikuši mūki, tā gribot negribot radīdami savam pasaules uzskatam atbilstošu sāgu izlasi ar zināmu kristietības uzslāņojumu. Ķeltu mīti par pasaules izcelšanos un kosmogoniju vispār nav saglabājušies. Arī izzināt seno ķeltu dievu saimi visā pilnībā nav iespējams. Tāpēc sāgām ir sevišķa nozīme ķeltu garīgās kultūras raksturojumā, jo tik senos laikos, par kādiem ir runa, jebkurš literārs darbs bija reizē arī reliģisks un filozofisks sacerējums, kas atspoguļoja seno ķeltu pasaules uztveri vispār.

Uzkundzēdamies citām ciltīm, ķelti no tām aizguva ļoti daudz ne tikai materiālā, bet arī garīgā ziņā. Ķeltu migrācijas sākuma periodā viņiem vēl nebija sava noteikta dievu panteona. Dažādi ķeltu mitoloģijas un sāgu tēli, aizgūti no senindiešu vai sengrieķu mitoloģijas, saplūda ar uzvarēto cilšu dievībām. Tomēr šķiet, ka sevišķi populārs ir bijis dieva — karotāja kults. Ķeltu sabiedrībā varoņa — karotāja tēls ieņēma ārkārtīgi nozīmīgu vietu. Ķeltu pasaules uzskatā karavīrs tiek tiktāl pielīdzināts dievībai, ka izzūd reāla starpība starp cilvēku un dievišķu būtni — varonis izrādās esam Saules dēls, kas satriec ienaidniekus ar saviem stariem. Dažkārt viņam talkā nāk pats Saules dievs, lai aizstāvētu «savu» tautu. Pēc nāves varonis pārtop saules gaismā, tā saplūstot ar savu dievišķo pirmsākumu.

Ang|u ķeltologs Dž. Sārkijs uzsver šādu ķeltu domāšanas īpatnību, kas, starp citu, raksturīga vairumam cilšu līdzīgā attīstības stadijā: «Būt īstam karavīram citu karavīru vidū — tas ir ķeltu dzīves ideāls, bet cīņā krist, kad visapkārt kaudzēm guļ nogalētie ienaidnieki — tas ir viņu augstākais mērķis [..]. Šim dzīves kulminācijas brīdim ķeltu karavīri gatavojas visu savu mūžu, un tas piešķir viņiem lielu drosmi un lepnumu. Šīs īpašības saskatījuši un savos darbos pieminējuši jau grieķu un romiešu klasiķi, īpaši izceldami ķeltu cīņas alkas un nāves nicināšanu.» Salīdzinājumā ar romiešiem, kas atradās augstākā attīstības stadijā, ķelti, tāpat kā citas barbaru ciltis, izcēlušies ar sevišķu nežēlību, viņi nav augstu vērtējuši ne savu, ne cita dzīvību. Tomēr ķeltiem trūcis izturības. Antīkās pasaules pētnieks G. Lukstiņš šajā sakarībā raksta: «Gaili dažkārt cīnījās apbrīnojami drošsirdīgi, taču viņiem bieži trūka tās neatlaidības un izturības, kas tik raksturīga romiešiem, bet grūti savienojama ar gailu impulsīvo temperamentu.»

Ķeltu 'karavīri kolekcionējuši uzvarēto ienaidnieku ķermeņa daļas: gaili — mēles un plaukstas, Īrijas ķelti — ienaidnieku galvas. Pastāvēja uzskats, ka šādas relikvijas piešķir to ieguvējam nogalinātā ienaidnieka spēku. Dž. Sārkijs konstatēja, ka «ķeltu karavīriem ir raksturīga paraža, pēc kaujas dodoties mājup, nogalēto ienaidnieku galvas sakārt zirgiem ap kaklu. Dažkārt tās tiek pat iebalzamētas, lai būtu ar ko padižoties viesiem. Daudzās ķeltu varoņteikās šādu galvaskausu kolekcionēšana un salīdzināšana ir karavīru iemīļota nodarbošanās». Nereti no ienaidnieka galvaskausa tika darināts vīna kauss — to izrotāja ar zeltu un dārgakmeņiem un lietoja sevišķi svinīgos gadījumos.

Īrijas ķeltiem bija arī atsevišķas izlases kaujas vienības — sāgās minēts, ka ķēniņam Konoram (Konhobaram) bijusi skola, kur veiklākie zēni tikuši apmācīti karamākslā. Sie jaunekļi vēlāk veidoja karaspēka triecienpulkus. Viņi cīnījās kaili, visu viņu ķermeni klāja zili tetovējumi. Tiek uzskatīts, ka arī Britānija ieguvusi savu nosaukumu no ķeltu vārda «bridan», kas nozīmē «tetovēts», jo šāda paraža bijusi arī Britānijas ciltīm.

Līdzvērtīgs savā nozīmībā karavīra kultam, šķiet, bijis arī Lielās mātes — sievišķā pirmssākuma — kults. Sākotnēji tas saistīts ar matriarhātu, kas raksturīgs ģints iekārtas tapšanas periodam. Tā, sāgās minētie danieši uzskata, ka viņi cēlušies no vienas kopīgas mātes — dievietes. Arheoloģiskajos izrakumos atrastas akmens un māla skulptūriņas, kas apliecina, ka šī dieviete iemiesojusi gan radošos, gan postošos spēkus. Mūsdienās šī kulta atskaņas saglabājušās spāņu īpašvārdā Granma jeb Lielā māte.

Mūsu ēras sākumā Īrijā pielūgta dieviešu trijotne, kuru aizgādniecībā noritējusi cilvēka nākšana pasaulē, viņa dzīve un nāve. Tāpat kā grieķu moiras, viena no viņām attēlota kā jaunava, otra — kā sieviete spēka gados, trešā — kā veca sieva. Viņām doti vārdi Mo-rigana, Maha un Bā. So dieviešu spēks, tāpat kā Lielās mātes spēks, izpaudies gan lielā labdarībā, gan nežēlībā. Visas trīs dievietes minētas arī sāgās.

Sāgas vēsta, ka danieši jeb dievu tauta pirms ierašanās salā apguvuši druīdu mācību un burvestības. Viņi uzvarējuši iepriekšējos iekarotājus un viņu valdnieku, bet nav varējuši uzvarēt fomoriāņus — Ziemeļu salas iemītniekus. Daniešu ķēniņš Nuada kaujā zaudējis roku un padevies Bresam — fomoriāņu valdnieka dēlam. Vēlāk Bress kļuvis par dziednieku un zintnieku, vārdā Diankehts. Viņš uztaisījis Nuadam sudraba roku, tādēļ valdnieku sākuši saukt par Nuadu Argatlamu (Sudrabroku). Diankehts arī iemācījis daniešiem apstrādāt zemi.

Danieši atradušies nepārtrauktā karastāvoklī ar fomoriāņiem un viņu valdnieku Baloru, Fomoriāņi — briesmoņi cilvēka izskatā ar

vienu roku, vienu kāju un trīs rindām zobu — apdzīvojusi salu uz ziemeļiem no Īrijas. Salas vidū slējies augsts stikla tornis, kurā fo-moriāņi mituši. Viņu valdnieka Balora vienīgajai acij piemitis milzīgs ļauns spēks — tā iznīcinājusi visu, uz ko vien paskatījusies. Acs plakstiņš bijis tik smags, ka to varējuši pacelt tikai četri vīri ar virvēm un vinču.

Ziemeļi ķeltu mitoloģijā asociējas ar nāvi un aizmirstību, tomēr fomoriāņu zeme nav mirušo valstība — tā drīzāk simbolizē ļaunumu un briesmas.

Mirušo valstību pārvalda Dagda — pirmais mirstīgais, no kura cēlusies visa cilvēku cilts. Dagdas otrs vārds Īrijas ķeltu mitoloģijā ir Eochaid Allathair, kas nozīmē «Eohaids, Visu tēvs». Sis otrs vārds saistīts ar totēmiskā zirga kultu. Zirgs tika uzskatīts par daudzu dievu sentēvu: vairāku Īrijas ķeltu dievu vārdos parādās sakne ech (īru valodā «zirgs»), Dagdas valstība atgādina dzīru zāli, kur pavardā vienmēr uz uguns vārās īru iecienītākais ēdiens — auzu putra ar cūkgaļu. Dagdas katls nekad nav iztukšojams. Dagdam pieder arī burvju arfa, kuru fomoriāņi reiz nozaguši. Dagda kopā ar dieviem Lū (Lugu) un Ogmu devušies pēc tās uz fomoriāņu zemi, bet, līdzko dievi tuvojušies fomoriāņu stikla tornim, arfa pati ielēkusi sava īstā īpašnieka rokās. Tad Dagda nospēlējis trīs melodijas — raudu melodiju, kuru klausoties visi raudājuši, otru — prieka melodiju, kas likusi visiem smieties, un šūpuļdziesmu, kas klausītājus iemidzinājusi. Sīs trīs melodijas likušas pamatus īru tautas mūzikas tradīcijai.

Dagda ir arī drosmīgs karotājs. Viņa karavāle ir tik smaga, ka to var pārvadāt tikai kaujas ratos, un tā gāž deviņus ienaidniekus ar vienu sitienu. Tomēr Dagda ir ari mazliet komisks tēls īru leģendās — viņš valkā kreklu, kas tikko apsedz dibengalu, un ir liels izēdājs. Reiz, pirms cīņas ar fomoriāņiem, ienaidnieki nolēmuši viņu pārēdināt un pierunājuši apēst pašu vārīto auzu biezputru ar cūkgaļu — milzīgā bedrē viņi sagāzuši astoņdesmit mēru piena, astoņdesmit mēru putraimu, astoņdesmit mēru speķa, kazas, cūkas un aitas gaļas. Dagda ņēmis savu karoti, kurā varējuši iegulties divi vīri, un žigli vien ticis galā ar ēdamo, bet pēc tam cīnījies sevišķi sparīgi. Dagdas sieva ir Boines upes dieviete Boanna.

Rietumos no Īrijas atrodas svētlaimīgo salas, skaitā trīsreiz pa piecdesmit, kur valda līksmība un mūžīga jaunība. So zemi dēvē par Lielo zemi, Mūžīgās jaunības jeb Sieviešu zemi. Tās valdnieks ir Trēns jeb Makoks. Makoka valstībā laiks apstājies, tāpēc neviens, kas tur nokļuvis, nespēj atgriezties mājās —- uz zemes jau pagājuši simtiem gadu, un atnācējs, tikko sper kāju dzimtajā krastā, sabirst pīšļos.

Nozīmīga vieta sāgās ierādīta Saules dievam Lū (Lugām), sāgu varoņa Kuhulina īstajam tēvam. Tiek uzskatīts, ka Lū vārds cēlies no latīņu vārda lux — «gaisma». Vēlākās sāgās viņš tiek dēvēts arī par Londonas valdnieku un karali Līru. Literatūrzinātnieki domā, ka senīru Lūgs ir tas pats Šekspīra karalis Līrs, kura traģisko dzīvesstāstu pirmais pierakstījis viduslaiku autors Džofrijs Monmauts, un ka šajā leģendā attēlots šī seno ķeltu dieva noriets.

Vēl viens no nozīmīgākajiem Īrijas ķeltu dieviem ir Ogma. Viņš ir daiļrunības dievs un oghamiskā raksta izgudrotājs. Ķelti viņu attēlo kā plikgalvi un, līdzīgi grieķu Hēraklam, tērptu lauvas ādā, bruņotu ar loku un milnu. Ogmam seko viņa runu savaldzināto klausītāju pulki, kam ausīs ievērtas tievas zelta un dzintara važiņas, kuru viens gals piestiprināts pie dieva jostas. Nedaudzie Īrijas ķeltu sāgu oriģināli senīru valodā, kas saglabājušies līdz mūsdienām, tai skaitā ari dažas sāgas, kuras ievietotas šajā grāmatā, pierakstīti oghamiskajā rakstībā, tāpat teksti piktu valodā, kuri vēl līdz šim nav atšifrēti. Oghamiskais raksts saglabājās Īrijā kā slepenraksts līdz

17. gadsimta beigām. Oghamiska rakstība lietota ap 360 kapu uzrakstos Dienvidrietumu Īrijā, mūsu ēras 4.-5. gadsimtā to izmantoja ari manuskriptos.

Ķeltu sāgu noslēgtākais, t. s. Ulādu cikls, no kura ņemts vairums šeit ievietoto sāgu, attiecināms uz mūsu ēras sākumu, kad pār ulā-diem jeb olsteriešiem — lielāko Īrijas ķeltu etnisko grupu, kas apdzīvoja salas ziemeļus un devuši nosaukumu Olsterai, — valdīja ķēniņš Konors (Konhobars).

Ulādu cikls ir arī visvecākais sāgu cikls. Dažām tā sāgām ir vairāki varianti. Ulādu cikla vēsturiskais fons ir apmēram piecus gadsimtus ilgā sacensība starp Īrijas novadiem Ulādu (Olsteru) un Konahtu.

Sākotnēji cikla centrālais tēls ir pats ulādu ķēniņš Konors, kas dzīvojis ap mūsu ēras sākumu, tomēr pamazām viņa vietu ieņem ķēniņa māsas Derdres (Dehtires, arī Deirdres) dēls Kuhulins. Šāda parādība izskaidrojama ar agrīnās ģints tradīciju, saskaņā ar kuru, kā norāda F. Engelss, «mātes brālis uzlūkojot savu māsasdēlu kā savu dēlu; daži pat atzīstot asinsradniecības saites starp tēvoci no mātes puses un māsasdēlu par vēl svētākām un ciešākām nekā saites starp tēvu un dēlu, tā ka, ja prasa ķīlniekus, tad māsasdēlu atzīstot par lielāku garantiju nekā tā cilvēka paša dēlu, kuru grib saistīt ar galvojumu. Šeit mēs vēl redzam pēc mātes tiesībām organizētās, tātad sākotnējās ģints dzīvu palieku [. ,].»[1]

Kaut arī pastāv dažādas versijas par Kuhulina nākšanu pasaulē, viņam veltītu sāgu ir tik daudz, ka varoņa dzīvesstāsts tiek pilnībā atspoguļots. Pēc viena no variantiem, Kuhulins ir Saules dieva Lti un Konora māsas Derdres ķēniņa karadraudzes virspavēlnieces — dēls. Pēc cita varianta, viņš piedzimis pēc incesta starp Konoru un Derdri (šis ir ļoti sens variants, attiecināms vai nu uz sākotnējās ģints laiku, vai uz vēl agrāku, kad pastāvēja laulības starp asinsradiniekiem). Vēl cits variants — Derdre mazuli vienkārši atradusi virsājā. Vecākajos sāgu variantos teikts, ka viņa rokām un kājām

bijuši seši pirksti, bet acis bijušas gan pierē, gan pakausī. Bez tam

Kuhulinam piemitušas spējas pārvērsties, par ko vien viņš vēlējies. Sevišķi briesmīgs viņš izskatījies kaujā — rudie mati saslējušies

stāvus, viena acs maza kā adatai, otra — liela un apaļa. Viņa galvu apņēmis starojošs saules nimbs, bet kaujas saucieni likuši ienaidniekam šausmās sastingt. Septiņpadsmit gadu vecumā Kuhulins veicis vienu no saviem lielākajiem varoņdarbiem, viens pats

aizstāvēdams Olsteru pret ienaidnieka karapūļiem.

Miera laika dzīvē Kuhulins ir tik pievilcīgs jauneklis, ka viņā samīlas visas Īrijas sievietes. Kuhulins iemīl un apprec skaistuli Eviru (Emeru). Tomēr biežajos ceļojumos un sirojumos viņš satiek arī citas skaistules un daudzkārt nespēj pretoties to valdzinājumam. Skotijas karotājai Afei no Kuhulina piedzimst dēls Konlans, kas, izaudzis liels, dodas meklēt tēvu. Abi varoņi satiekas kaujā, viens otru nepazīst, un tēvs nogalina dēlu. Šāda epizode ļoti raksturīga indoeiropiešu varoņepam (tā atrodama arī persiešu eposā «Šahnamē» un krievu eposā «Iļja Muromietis»).

Citas sāgas stāsta par Kuhulina mīlu uz Fandu —» īru jūrasdieva Mananana Maklīra, «putojošo jūrasviļņu jātnieka», — pamesto sievu. Fanda bijusi brīnumdaiļa un viņai piederējis burvju dārzs, kurā auguši koki sarkanām lapām, dziedājuši neredzēti putni, no tā augļiem ik dienas varējuši ēst trīssimt cilvēku. Viņai piederējusi arī muca ar medaļu, ko nekad nav varējuši izdzert tukšu. Kuhulins Fandas dārzā veselu mēnesi nodzīvojis līksmībā, tad atgriezies Īrijā, lai visu sagatavotu Fandas sagaidīšanai. Tomēr Kuhulina sieva Ēvira aizkavējusi šo pasākumu. Fanda cēlsirdīgi atteikusies no Kuhulina un piekritusi atgriezties pie sava vīra jūras dieva. Kuhulins gan kādu laiku sērojis pēc Fandas, bet pamazām bēdas norimušas. Ēvira vēlāk izlīgusi ar Kuhulinu, un varonis atkal iemīlējis savu sievu, burvju dzēriens licis Kuhulinam aizmirst Fandu, bet Ēvirai — greizsirdību.

Kuhulina īstais vārds ir Šedanda (Setanta), ko uzskata drīzāk par ibēru, nevis ķeltu vārdu (acīmredzot ķelti to aizguvuši savu klejojumu laikā Pireneju pussalā). Tam apstāklim, ka varonis tiek pārdēvēts, ir būtiska nozīme un dziļa jēga. Tā izskaidro sāgu par Kuhulina bojāeju. Sāga stāsta, ka Kuhulins savu vārdu iemantojis pēc dažu gadu kalpošanas kalējam Kulanam nogalinātā suņa vietā. Tomēr drīzāk jādomā, ka te slēpjas dziļāka nozīme, jo citās sāgās teikts, ka Kuhulinam bijis jāievēro noteikts aizliegums (gesa) neēst suņa gaļu, kas vedina domāt, ka suns ir bijis Kuhulina totēms jeb svētais dzīvnieks (Īrijā, kā zināms, pastāvējis dažu dzīvnieku kults). Ceļā uz savu pēdējo kauju varonis, ienaidnieka pievilts, apēd gabalu suņa gaļas, par ko tiek nekavējoties sodīts, jo ir apvainojis savu pirmtēvu — dievu —, un viņa kreisā roka un kreisā kāja kļūst nekustīgas. Kaujā viņa ienaidnieks Luga (Lugaids) pārtver Kuhulina zobenu un dod varonim nāvējošu cirtienu.

Kuhulins mirst stāvus, mirst trīs dienas, pārtapdams saules gaismā. Ķeltologs Dž. Sārkijs Kuhulina tēlu interpretē šādi: «Saules dievs ir materializējies ar pārdabiskām spējām apveltītā spēkavīrā —- Kuhu-linā, kurš dzīvo vēl trīs dienas pēc savas nāves. Šai laikā, kad Kuhulins nav nedz īsti miris, nedz dzīvs, viņš pārceļas teiksmainajās ķeltu pēcnāves pasaulēs, no reālā cilvēka pārtapdams nemirstīgā garā un, visbeidzot, — starojošā dvēseles gaismā, kuras simbols ir pati saule. Kad Kuhulins guļ, viņš nonāk vienotībā ar savu iekšējo starojumu, atrazdamies visās trijās pasaulēs reizē. Varoņa cilvēciskā veidola saplūšana ar viņa citpasaules arhetipu, Saules dievu, ķeltu mītos ir jo bieži sastopama. So trīs plānu — garīgā, fiziskā un iztēles — saplūšana ir ķeltu mītu izpratnes atslēga. Vēlāko laiku kristietībai raksturīgais duālisms — gaisma un tumsa, miesa un dvēsele, reālais un iztēlotais — ķeltiem ir svešs.»

Kuhulinam radniecīgs varonis ir senindiešu varoņeposā «Mahā-bhārata» minētais Karma. Arī viņa tēvs ir Saule, arī viņu īstā māte pametusi, un viņš vietu sabiedrībā izcīnījis vienīgi ar savām izcilajām spējām. Arī Karma gūst daudzas uzvaras karos un iet bojā kaujas laukā. Tiesa, «Mahābhārata» atspoguļo nedaudz vēlīnāku periodu mītu varoņu attīstībā nekā «Ulādu cikls», jo tur tēlotais Karma cīnās senāku sabiedrisku ideālu piekritēju — Kauravu — pusē pret jaunu ideju paudējiem brāļiem Pandaviem. Karma iet bojā, izcilāka varoņa — pusdieva Ardžumas pārspēts,

Kuhulina tēlā iemiesotas visas tās īpašības, ko senās Īrijas ķelti vēlējās redzēt ideālā varonī. Kuhulinam piemīt gan izcils fizisks spēks, gan skaistums, gan spēja mīlēt, gan augstsirdība un līdzcietība. Viņš nespēj atteikt, ja palīdzību lūdz sieviete. Šīs īpašības vēlākos gadsimtos kļūst par pilnīgi nepieciešamām ideālam viduslaiku bruņinieka tēlam Eiropas literatūrā. Tomēr Eiropas bruņinieku romānus vairāk ietekmējušas īru sāgas par Finu, kuras apkopojis Fina dēls Oisins, pazīstamāks pēc latīņu vārda Osianns. Viduslaiku bruņinieku romāns sižetiski tieši izaug no ķeltu sāgām par karali Artūru un Apaļā galda bruņiniekiem, par Tristānu un Izoldi, par svētlaimīgo zemi Avaloru, par Persifālu un Svēto Grālu utt. šīs leģendas ir mazliet citāda rakstura, jo tās radušās vēlāk nekā «Ulādu cikls». Pēc ķeltu laika skaitīšanas, šai periodā Īrija tikusi iekarota sesto reizi — daniešus uzveikuši gēlu priekšteči mileziāņi.

šajā grāmatā ietvertās sāgas un pasakas dod zināmu ieskatu Īrijas ķeltu sāgu pasaulē, kas bagātinājusi visas Eiropas literatūru. Tomēr pasaules kultūras kontekstā senās Īrijas ķeltu literārais mantojums vēl nav pienācīgi novērtēts.

Iznīcinot īru valodu, reizē tika iznīcināta vesela kultūras sistēma, kas tagad bieži jārestaurē ar citu valodu un kultūras sistēmu palīdzību — kā šoreiz ar angļu valodas starpniecību. Rezultātā radusies situācija, ka seno īru tekstus gan iespējams izlasīt, bet nav īsti zināms, kā attiecīgais vārds izrunāts. Tāpēc tulkojumos latviešu valodā sastopamas atšķirības īpašvārdu rakstībā.

No ķeltu literārā mantojuma latviski vēl tulkotas «Iru leģendas un pasakas» (R., Liesma, 1969); «Lielbritānijas salu tautu pasakas un teikas» (R., Zinātne, 1971); «Bretaņas pasakas» (R., Zinātne, 1983).

5. Ankrava

KOMENTĀRI

TURENA DĒLU KLEJOJUMI

1 Sāgās aprakstītajā laikmetā Īrijā valdošā ir dzimtas iekārta. Lēni norisinās šķiru sabiedrības veidošanās. Dzimtas apvienojas klanos, klani «— ciltīs. Ja cilts aizņem pietiekami lielu teritoriju, tās vadoni sauc par ķēniņu, bet cilts locekļi tiek dēvēti par tautu. Kādu laiku Īrijā bija 184 šādas tautas.

2 Pār īru «tautām» valdīja ķēniņi, kas bija pakļauti novadu ķēniņam. Šādi novadi bija pieci: 1) Olstera (Īrijas ziemeļos un ziemeļaustrumos); 2) Konahta (rietumos); 3) un 4) Manstera (dienvidos un dienvidrietumos), kas vēlāk sadalījās Austrumu un Rietumu Man-sterā; 5) Lenstera (dienvidaustrumos) (sk. klātpielikto karti). Vēlāk zemes centrā izveidojās sestais novads — Mide, kas piederēja Īrijas dižķēniņam, kurš dzīvoja Tarā un kuram bija pakļauti visu citu novadu ķēniņi.

8 Lū (Lūgs) Garāroka — Saules dievs.

4 Kad dievietes Danas (Danu) pēctečus daniešus uzveica mile-ziāņi, dievu valdīšanas laiks Īrijā izbeidzās un danieši bija spiesti nokāpt pazemē un turpināt savu dzīvi apakšzemes valstī jeb tā dēvētajā Dūkņu zemē (sk. 22. lpp.).

5 Tara — senā Īrijas galvaspilsēta, kas atradusies ziemeļaustrumos no tagadējās Dublinas.

6 Erina — Īrijas poētisks apzīmējums.

7 Hesperīdas — nimfas (grieķu mitoloģijā), kas pasaules rietumu malā sargā Atlanta dārzu ar zelta ābelēm, kuru augļi cilvēkam dāvā nemirstību.

8 Austrumu pasaule — visi kontinenti (valstis), kas atrodas uz austrumiem no Īrijas, piem.: Eiropa, Āzija, Mazāzija.

9 Rietumu pasaule — Īrijas poētisks apzīmējums.

10 Benīders — kalns Īrijas rietumu piekrastē.

11 Boine — upe Īrijas rietumos.

12 Bardi — ķeltu dziesminieki,

MIDIRS UN ETINE

1 Druldi — ķeltu priesteri.

2 Parasti reizi gadā visu piecu ķēniņvalstu galvaspilsētās notika tautas sanākšana, kur tika kopīgi apspriesti svarīgi valsts dzīves jautājumi un organizētas dažādas sacensības, spēles un izpriecas.

LIRA BĒRNI

1 Par Albu (no latīņu vai. alba — balts; šis nosaukums cēlies no baltajām piekrastes klintīm) īri sauca vai nu visu Lielbritāniju vai arī tikai Skotiju.

2 Svētais Patriks — kristīgās ticības ieviesējs Īrijā 5, gadsimtā.

KĀ KONORS MAKNESA KĻUVA PAR OLSTERAS ĶĒNIŅU

1 Kā stāsta, Konora nams, tā dēvētais Sarkanais zars, bijis celts no sarkanā īves koka. Konora karadraudze •— Sarkanā zara bruņinieki — bija īpaši apmācīti karamākslā un izcēlās ar spēku un drošsirdību.

2 Mac (ķeltu vai.) — dēls. Konors tiek saukts nevis tēva, bet mātes vārdā (matriarhāta paliekas).

8 Tulkojumā tāpat kā oriģinālā paturētas abas formas, piem., Ferguss Makrojs un Ferguss, Roja dēls.

4 Evinmaha — Olsteras galvaspilsēta (sk. klātpielikto karti),

KARŠ VĒRSU DĒĻ

1 Baltā bronza — varš ar lielāku alvas piejaukumu, kas piešķir tam lielāku cietību un izturību; baltā bronza ir dārgāka par parasto bronzu.

2 Kruahana — konahtiešu galvaspilsēta no vissenākajiem laikiem līdz 648. gadam.

8 Kilti — skotu svārciņi, ko nēsā vīrieši. Agrāk tādi acīmredzot tikuši valkāti arī Īrijā.

4 Kuhulina tēlā Saules dievs ir materializējies ar pārdabiskām spējām apveltītā spēkavīrā, kurš pēc nāves no reāla cilvēka spēj pārtapt nemirstīgā garā un visbeidzot — starojošā dvēseles gaismā, kuras simbols ir pati saule. Varoņa cilvēciskā veidola saplūsme ar viņa citpasaules arhetipu — Saules dievu — ķeltu mītos ir bieži sastopama.

6 Spēle ar bumbiņu •— domāts lauka hokejs.

6 Kuhuks — Kuhulina mīlināmais vārds.

USNAHA DĒLU LIKTENIS

1 Sāga par Usnaha dēliem ir viena no vissenākajām un vēl šodien viena no vispopulārākajām īru sāgām, rakstveidā fiksēta ap 10. gadsimtu.

2 Katvads — tiesnesis un gudrais, Konora padomdevējs.

KUHULINA NĀVE

1 Sameina (Samheina) svētki sākās nakti uz 1. novembri un ilga vairākas nedējas.

DERMOTA UN GRANIJAS VAJĀŠANA

1 Dolmeņi — milzīgi zināmā kārtībā izvietoti akmens bluķi; nav zināms, kā radies to izvietojums, bet tas acīmredzot ir cilvēka roku darbs un tiek attiecināts uz akmens laikmetu,

SATURS

NO VISSENĀKAJIEM LAIKIEM

Turena dēlu klejojumi Midīrs un Etine Lira bērni

NO KUHULINA LAIKIEM

Kuhulina tikšanās ar Mēvi Cīņa ar Ferdiju Olsteriešu atmošanās Vēršu cīņa . . . * « * , *

Usnaha dēlu liktenis Kuhulina nāve

Ķēniņš Ferguss Makleids un punduri , , , ♦

NO FINA UN FIANIEŠU LAIKIEM

Jaunais Fins...... . , .

Kā Fins kļuva par fianiešu vadoni .

Fins un fianieši .........

Oisina māte .......

Dermota un Granijas vajāšana

Oisins Mūžīgās jaunības zemē , v , s % *

PAVARDA GAISMA Melnais zaglis

Zelta zemes putns

Apburtais Heroids Jarla .......

Fins Makkūls, milži un punduri . * »

S. Ankrava. Īrijas ķelti un viņu kultūras mantojums, (Pēcvārds)

Komentāri , . , . ? ž i . . « .

HPJIAHflCKHE CArH H CKA3KH

H3AaTejibCTBo «3nHaTHe»

Pnra 1985

Ha jiaTbiuīCKOM H3biKe HjunocTpaņuH Jļoic. KuddeA-Monpo PlepeBejia c aurjmftCKoro H. Bende IlocjiecjioBHe C. ĀHKpaeu

ĪRU SĀGAS UN PASAKAS Redaktore V. Stabulniece Mākslinieciskais redaktors G. Krutoļs Tehniskā redaktore I. Vasiļieva Korektore I. Antena HB K» 2337

Nodota salikšanai 29.10.84. Parakstīta iespie* šanai 27.12.84. Formāts 84x108/32. Tipogr. papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7 fiz. iespiedi.; 11,8 uzsk. iespiedi.; 12,22 uzsk. krāsu nov.; 12 iz-devn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. Nr. 1634. Maksā 1 r. 10 k. Izdevniecība «Zinātne», 226530, PDP, Rīgā, Turge-ņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

Engelss F. Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās. R., 1970, 173,—174. lpp.

Content

E. O’Faolain Īru sāgas un pasakas

No vissenākajiem laikiem

TURENA DĒLU KLEJOJUMI

MIDIRS UN ETINE

LIRA BĒRNI(Otrais bēdu vēstījums)

KĀ KONORS MAKNESA KĻUVA PAR OLSTERAS ĶĒNIŅU

Vakara stāsts

KARŠ VĒRSU DĒĻ

Kubuliņš nosargā Ziemeļu aizu

lina tikšanās ar Mēvi

Olsteriešu atmošanās

Vēršu ciņa

USNAHA DĒLU LIKTENIS1

KUBULIŅA NĀVE

ĶĒNIŅŠ FERGUSS MAKLEIDS UN PUNDURI

NO FINA UN FIANIEŠU LAIKIEM

JAUNAIS FINS

MAIJA DIENA

KĀ FINS KĻUVA PAR FIANIEŠU VADONI

FINS UN FIANIESI

OISINA MĀTE

DERMOTA UN GRANIJAS VAJĀŠANA

OISINS MŪŽĪGĀS JAUNĪBAS ZEME

^Pavarda gaismā

PIE PAVARDA

Ķēniņa Konala zirgi

MELNAIS ZAGLIS

Trīs apburtas jaunavas

Trīspadsmit apburtie runči

Nodevīgais māceklis

Trīs cilvēkēdāji

ANTUJAS ĶĒNIŅA TRĪS DELI

IEDOMĪGĀ PRINCESE

ZELTA ZEMES PUTNS

APBURTAIS HEROIDS JARLA

FINS MAKKŪLS, MILŽI UN PUNDURI

ĪRIJAS ĶELTI UN VIŅU KULTŪRAS MANTOJUMS (Pēcvārds)

KOMENTĀRI

SATURS

1