Baka Perla

Lepnā sirds

Perla Baka

Lepnā sirds

.

.

.

I

„Susana Geilorde precēsies." Viņa stāvēja kopā ar Marku Klaidoņu mežā un dzirdēja šos vārdus tik skaidri, it kā tie būtu teikti balsī, it kā tos paustu katra lieta un pat putns tuvējā vīksnā. Arī mazais agrīnais pavasara circenītis to griezīgi čirpstināja. Un Marks vienkāršā un dziļā balsī pazemīgi jautāja: „Susan, vai tu gribi — vai tu varētu mani precēt?"

Viņa skaidri zināja, ka Marks bija izraudzijies taisni šo dienu un stundu. Šis vīrs nekad nepārsteidza. Susana viņu pazina no tā laika, kad viņš, būdams liels un bikls zēns, cilpoja uz piekto klasi no tuvējās fermas. Visus šos skolas gadus viņi pavadi ja kopīgās gaitās: viņa arvien priecīga, un viņš, liels un bikls, pulkā no malas viņu vērodams. No pirmās dienas viņa zināja, ka viņš to bija ievērojis.

„Es precēšos," viņa teica un atmeta galvu. „Un es precēšu tevi." Viņš drebēja. Viņa juta Marka lielās rokas trīcam uz saviem pleciem. Tas nu bija garām. Viņa taisijās precēties. Viņa apzinājās, ka no visām lietām, kuras tā vēlējās darīt, pirmā vietā bija vēlēšanās precēties.

Viņš pievilka jaunavu sev klāt. Viņa juta tā cietā, stūrainā ķermeņa neparasto skārienu. Viņa nebija maza, pat ne slaida, kādas mēdz būt jaunavas. Tomēr blakus Markam viņa jutās mazāka un priecājās par šo dīvainību, nemaz nesatrūkdamās, kad viņš to kaisli un sirsnīgi noskūpsti ja.

„Pēc tā es ilgojos no pirmās dienas piektajā klasē," viņš teica.

„Tu tak negribēji mani skūpstīt pat rotaļās," viņa iesaucās smiedamās.

„Es ienīstu tādu skūpstīšanos," viņš īsi noteica. „Skūpstam jābūt īstam." Brīdi viņš piekļāva sev Su-sanu, klusi un cieši.

„Zinu,“ viņa čukstēja.

Tā viņi stāvēja ilgi klusēdami. Viņa pieglaudās tam klāt, un viņas nemiers bija izgaisis. Bija grūti zināt, ko īsti viņa gribēja darīt. Labi sen vecais profesors Kinkeids tai bija teicis angļu valodas stundā: „Susan, jūs varat rakstīt, ja gribat." Bet tad tēvs viņu aizveda uz Ņujorku, tur viņa noskati jās teatra izrādē, un pati nu gribēja tēlot. Ilgu laiku viņai bija tāda sajūta, it kā tā uz skatuves tēlotu raksturu, kāda tai nemaz nebija. Viņa varēja tēlot, ko vien gribēja. Bet tad viņa atcerējās arī savas rokas. Ar tām viņa gribēja kaut ko darīt. Viņai patika just rokās vielu, ko varēja apstrādāt — taustāmāku vielu par muziķu, ko viņai tēvs bija licis mācīties. Viņa bija nemierīga, nezinādama, kas viņas rokām darams, jo tai patika viss. Viņa gribēja visu. Un tad viņa apņēmās precēties un kļūt daudzu bērnu māte.

Brīdi viņa aprima domās un atcerējās savu roku sajūtu, kāda tā bija, kad iepriekšējā nedēļā veidoja savas māsas Mērijas galvu. Rokas jutās veiklas un drošas, un priecādamās viņa uzsauca Mērijai: „Tagad tu man esi rokā, Mērij! Skaties!“

Mērija pienāca un skati jās, un Susana gaidi ja. Un kamēr viņa gaidīja, lai Mērija runātu un pārsteigta iesauktos: „Tā esmu taisni es, Susan! Lieliski,“

Mērija izstiepa rokas un saspieda valgo mālu pikā.

„Tu iztaisiji mani neglītu," viņa kaisli teica. „Tu rīkojies nejēdzīgi!“ Tad viņa ļāva vaļu asarām un aizskrēja. Pārāk izbijusies, lai runātu, Susana paņēma mālu un iznīcināja veidojumu. Bet pēc savu roku sajūtas viņa apzinājās, ka bija izveidojusi īsto Mēriju, vai nu tas māsai patika, vai nē. To atceroties, sāka delnas svilt, un pirksti paši izstiepās un sažņaudzās.

„Mark!“ viņa teica un atliecās, lai to varētu redzēt. „Vai tu pretosies, kad pēc mūsu kāzām sākšu nopietni nodarboties ar tēlniecību? Protams, mūsu dzīvi tā netraucēs."

„Tu darīsi arvien, ko gribēsi," viņš teica. Viņa skaidrās, lēnās zilās acis kļuva biklas. „Sue, es neesmu tevis cienīgs, to es zinu," viņš teica. „Mani ļaudis nav nekas sevišķs. Un es arī nē. Bet tu esi dižākā jaunava pilsētā."

„Nieki,“ viņa droši teica, „esmu tak tik nabaga profesora meita!" Pēkšņi viņu pārņēma vēlēšanās uzreiz kaut ko izdarīt. Viņa noskūpstīja Marku ātri un spēji, smējās un tvēra pēc viņa rokas.

„Skriesim!“ viņa sauca, un viņi skrēja caur mežu uz mājas pusi.

„Es precēšos," viņa domāja, līksmi lidojošo kāju ritmā. „Es precēšos."

„Susan,“ teica Geilorda kundze, „man gan labāk patiktu, ja tu neprecētos tik jauna. Tu jutīsies saistīta, kad apprecēsies."

„Es gribu precēties!" teica Susana.

Māte neatbildēja, šujamistabā viņas strādāja vienas pašas, grieza un pielaikoja Susanas kāzu ģērbu. Pēc rīta trauku nomazgāšanas viņas šeit sēdēja vienas, un visu laiku Susana juta, ka mātei kaut kas sakāms. Protams, tas varēja būt tikai netiešs mājiens, jo viņas māte arvien baidi jās runāt par precēšanos. Reiz priekš gadiem, kad pirmo reizi Marks bija atnācis apciemot jaunavu, māte viņai gribēja kaut ko teikt. Pusnaktī Susana uznāca augšā, nosarkusi sajūsmā, ko tā vēl nesaprata. Istabā viņu gaidīja māte brūnos vilnas naktssvārkos un rītdienas sprogām sīkās bizītēs sapītiem matiem.

„Susan, es jūtu, ka man tev kas jāsaka," viņa bilda, žēli skatīdamās.

„Kas tad, māt?" meita jautāja, cieši ielūkodamās mātei acīs.

„Zini, tavā. vecumā ...“ iesāka māte. Jaunava mānijā mātes biklumu; kļuva karsti, un sirds strauji pukstēja.

„Vai tu domā par Marku?" viņa strupi noprasīja.

„Es domāju par jaunekļiem vispār," teica māte.

„Neraizējies, māt," atrauca Susana. „Marks un es — mēs izturamies pareizi. Gan jau es gādāšu pati par sevi."

„Labi," nopūtās māte, „kad jau tu zini, ko es domāju ..Tad viņā maigi noskūpsti ja Susanu, un viņas vaigos parādi jās gaišsārti plankumi. Ejot naktssvārku josta vilkās tai līdz, un, durvis aizverot, tā aizķērās.

„Ak tu, dieniņ!“ viņa iesaucās ārpusē.

„Es palīdzēšu," atbildēja Susana un atbrīvoja māti.

Šai rītā Susana smaidi ja drusku nerātni. Arī iepriekšējā vakarā viņa pasmējās kopā ar Marku.

„Droši vien, mātei atkal būs kas sakams, kad paziņošu, ka mēs tiešām esam saderinājušies/' viņa tam teica.

„Par mani?“ viņš atturīgi jautāja. „Varu iedomāties tavu tēvu, kā viņš sarauks uzacis un man jautās: „Jaunekli, kādēļ jums jāprec taisni mana meita?" Un tad es tiešām nezināšu ko teikt. Neaizmirsti, Sue, ka es negāju klausīties viņa priekš-lasijumus par dzeju."

„Ak, mātei tā ir vienaldzīga lieta," viņa atbildēja smiedamās. „Nē, nē, viņa tikai gribēs man pastāstīt par dzīvi."

„Par īstenību?" viņš svinīgi jautāja. Susana palocīja galvu, un tad abi atkal smējās...

„Vai tu nevēlies mazas krociņas mugurpusē pie kakla?" jautāja māte.

„Tās jau iešuvu," atbildēja Susana.

Viņa dūcināja šujammašinu pa svārku trēna garajām vīlēm. Tad tos pielaikoja.

„Tev tiešām ir gaume," nelabprāt atzina māte. „Tu strādāji tik ātri, ka darbs nevarēja būt kārtīgs, un tomēr tas ir kārtīgs. To es nesaprotu."

„Mani pirksti jūt, kas pareizs, kas nē," atbildēja Susana. Jā, viņa pazina kaislīgo paļaušanos izdomai, kas jau bija izveidojusies viņas smadzenēs. Tā viņai klājās daudzās lietās, sevišķi, kad viņa veidoja. Bet varēja viņu pārņemt šī sajūta arī tad, kad viņa šuva vīli, mīci ja rausi, kārtoja ziedus vāzē. Arvien viņa zināja, kādai jāizskatas katrai lietai un kādai tai jā-būt; viņas smadzenēs jau bija visu šo lietu glezna, un pirksti bija veikli, rūdīti vergi, paklausīgi izdomai. Viņa pasmaidija un piebilda: „Centīšos labi pašūt savu kāzu tērpu.“

Viņa varēja nopirkt šo tērpu. Tēvs teica: „Pērc, ko gribi, Susan,“ un iedeva viņai simts dolāru. „Tik daudz var dabūt vismaz par divdesmit dzejoļiem. Ak Dievs, cik par tiem maz maksā! Bet es priecājos, ka tavs jaunais vīrs nodarbojas ar zemes gabalu pārdošanu un nedzejo!" Viņas tēvs mācija literatūru mazajā austrumu koledžā, uz kā zemes viņi dzīvoja; viņa īstais darbs gan bija dzeja, tikai tam neviens neticēja. Tomēr tas, ko viņš nopelni ja ar dzejošanu, nebija jāizdod par sviestmaizi, kā viņš mēdza teikt.

Pateicīgi viņa paņēma simts dolāru un rūpīgi izmeklējās kāzu tērpu visos pilsētas veikalos., Jo vairāk viņa meklēja, jo skaidrāks kļuva viņas tērpa veids, bet tāda nekur nebija. Tad nu tas bija jāpagatavo. Viņa nopirka daudz jardu smaga, gandrīz balta, bet ne spilgta atlasa. Atlass bija gan balts, tomēr silti balts. Desmit dolāru viņa samaksāja par gluži mazu, smalku mežģiņu gabaliņu un vēl desmit dolāru par smalkas tiles mākoni.

„Vai jums nav vajadzīga piegrieztne?“ jautāja pārdevējs.

„Nē, pateicos," viņa atbildēja.

Tagad viņa veidoja drānu pēc sava auguma, sajūsmā aizmirsdama, ka tas būs viņas kāzu tērps. Viņa aizmirsa pat Marku. Viņa rādijā. Vienmēr strādājot viņu aizrāva pati darbība. Viņas būtnē valdīja saskaņa. Patlaban viņa izlīdzināja atlasu ap saviem spēcīgajiem, jaunavīgajiem gurniem.

„Pieguļ lieliski," nopūzdamās teica māte.

„Vai tu esi nogurusi?" iejautājās Susana, dzirdē-damā nopūtu.

„Nē,“ teica māte un saknieba lūpas. Zem šujam-istabas zemajiem griestiem palika arvien karstāks; māte atbīdi ja brilli uz pieres un noslauci ja apaļo, krunkaino seju baltajā priekšautā.

Un tad šai klusajā telpā, par spīti dvēseles saskaņai, Susanu skāra disonance. Tā bija kā lapsenes dūkšana pie loga rūts. Susana pacēla galvu. Lēnām un rūpīgi viņas māsa Mērija spēlēja Mendel-sona Mierinājumu, ikreiz noplicinādama meldijas īsto asumu. Brīdi Susana vilcinājās, viņa klausi jās, un ikreiz šis tukšums skāra viņas ausi patiesās sāpēs. Tādēļ viņa tagad nolika atlasu un ātri devās uz durvīm.

„Ko —“ iesāka māte, bet Susana neapstājās. Viņai bija jātiek pie Mērijas, jātiek, pirms atkal nebija sākusies šī tukšā vieta. Viņu pārņēma tiešas bailes. Strauji viņa atvēra dzīvojamās istabas durvis.

„Mērij,“ viņa laipni teica. Ar Mēriju viņa arvien runāja laipni, tā bija piecus gadus jaunāka. Pie klavierēm sēdēdama, Mērija vaicājoši pievērsa māsai savu tumšo sejiņu. Viņas kalsnējās, mazās, šaurās rokas vēl bija saliektas pie taustiņiem.

„Mīļais bērns, tu — pagaidi, es tev paradīšu!“ Mīļi viņa pastūma Mēriju sāņus klavieru solā un sāka spēlēt meldiju pilnīgi un maigi. „Tā — un tā — vai dzirdi? Tas nozīmē: neskumsti, neskumsti vairs, atceries pagājušo laimi. — Un tādēļ tā ir mažorā, nevis minorā. Redzi nu!" Atvieglota viņa izteiksmīgi spēlēja meldiju, lai remdinātu sāpes, ko tai bija sagādājusi nepareizā nots. Ar patiku viņa to atkārtoja, lika meldijai pieaugt pilnībā un, aizmirsusi Mēriju, atdevās mūzikai.

„Tā es nekad nevarēšu spēlēt!" sīka un bezdūšīga māsas ausī skanēja Mērijas balss.

„Tu varēsi gan," jautri atbildēja Susana. Viņa piecēlās no klavieru sola. „Vai tu nepamēģinātu man par prieku ? Es tev parādīšu ...“

Bet tūdaļ viņa juta Mērijas saīgumu. Beigu beigās Mērija bija piecpadsmit gadus veca, un viņa divdesmit. „Nē, protams, tev labāk patīk vingrināties vienai pašai. Un tu vari, es zinu. Tev jau ir lieliskas sekmes mūzikā." Dedzīgi viņa tagad atkal centās Mēriju iepriecināt. Viņai tak gribējās, lai ap viņu visi būtu priecīgi.

„Es tagad vairs nevingrināšos/' teica Mērija un aizvēra nošu butnīcu. Viņas mazā sārtā mute bija cieši sakniebta.

„Labi, bērns/' smaidīdama atbildēja Susana. „Bet tagad man jāsteidzas atpakaļ pie sava šuvekļa. Vai negribi apskatīt manu ģērbu?"

„Drusku vēlāk," teica Mērija. Viņa pat neskati-jās Susanā un nepasmaidi ja. Abām rokām viņa noglauda savus melnos, taisnos matus un tad lēni izgāja no istabas.

Susana ķērās atkal pie atlasa.

„Kas tad tur bija?" jautāja māte.

„Mērija spēlēja nepareizi vienu noti," teica Susana.

Māte neatbildēja. Pēkšņi likās, ka no zemajiem griestiem sāktu velties karstums.

„2Hinu, ka tu nedomā ļauni," pēc brītiņa teica māte, „bet taisni tagad Mērija ir ļoti jutīga, kā jau viņas vecumā tas mēdz būt. Tavā vietā es gan viņu tik bieži nepamācltu."

„Nē jel, es tak viņu nemaz nepārnāciju," atrauca Susana. „Man nenāk ne prātā to darīt. Bet nepareizu noti tik grūti paciest. Tad man arvien jānodreb, mute izkalst, un delnas kļūst valgas. Ir jau muļķīgi, bet es tur neko nevaru darīt."

„Tad labāk aizej tādā vietā, kur tu to nedzirdi," teica māte un tad pēc brītiņa turpināja: Susan, tu pamazām sāc izrādīt savu pārākumu. Tev vajadzētu uzmanīties."

Susanu aizkāra mātes aizrādijums. Viņa neatbildēja. Bieži viņa juta starp sevi un citiem it kā augam šo mākoni, mazu mākonīti, bet savās jūtās tā negribēja atzīties. Viņa bija pārliecinājusies, ka šis mākonis atkal pazuda, kad viņa neatbildēja un pat nemēģināja izskaidroties, bet ļāva notikumiem iet savu gaitu. Un ap sevi viņai bija vajadzīga laime. Mākoni viņa nespēja elpot.

„Vai es tagad varu iet gatavot azaidu?" viņa jautāja.

„Labi, ja vēlies," atbildēja māte un tad piebilda: „Nezinu, bet tu jau tagad gaļas mērces gatavo labāk par mani.“

Susana noliecās un noskūpstija māti. „Nieki!" viņa jautri teica. Bet māte neatbildēja šim glaimam. Bieži Susanai gribējās redzēt māti smaidot. Kādēļ viņa nesmaidi ja, ja viss bija tik labi? Bet ak, šis mākonis, kas tik viegli satumsa starp viņu un māti! Virtuvē, aizsiedama priekšautu, viņa domāja, ka pēc kāzām ar Marku mākoņu droši vairs nebūs. Viņa mīlēja šo māju, bet tā, kuru tā iekārtos Markam, būs viņas īstā māja, viņas roku darbs.

„Es precēšos," viņa klusībā kaisli atkārtoja.

Mēnesnīcā, zem ēnainā ozola, blakus lievenim, viņa dusēja Marka skāvienos. Viņi bija izklājuši segu un tagad vēroja, kā ielas galā uzlēca mēness. Visā mājā bija gaisma. Māte strādāja virtuvē, dzīvojamā istabā tēvs darbojās ar korektūrām. Atkal un atkal viņi dzirdēja tēva nopūtas: „Ak Dievs, ak mīļais Dievs!“ Susana zināja, ka tādos brīžos viņš atgāzās krēslā, aizvēra acis un vairākas sekundes nekustēdamies cīni jās, meklēdams pilnīgāku izteiksmi, kuru tomēr nekad nepanāca. Tagad Mērija bija dzīvojamā istabā un atkal vingrinājās. Susana iedrebējās, saslējās un brīdi klausi jās.

„Ak, paldies Dievam," viņa iesaucās un sāka smieties.

„Amen. Bet kādēļ?" jautāja Marks.

„šoreiz Mērija spēlēja pareizi," viņa teica. Viņš nesaprata Susanu, bet tas nekas. Mērija spēlēja nedrošiem pirkstiem, rūpīgi un pareizi, un Susana atkal atlaidās zemē, juzdama jauku atvieglojumu, gar kuru Markam nebija daļas. Ai, cik daudz iepriecinājuma un patikas sagādā pareizas lietas! Redzēt lietu pareizos izmēros, lai kāda tā būtu, pareizi, droši un vienkārši uztvert tās apveidu, tas bija bezgalīgs apmierinājums, kas apgaismoja visu pasauli. Marks neatbildēja. Viņš uzlūkoja to, un tagad viņa redzēja,, ka tas nebija Susanu-sapratis. Viņa nevarēja Markam to teikt, jo tas viņu neskāra, jo tā bija viņas neapzinīga, vārdos netverama dziņa. Viņa bija spiesta steidzīgi sākt runāt par ko citu.

„Mans kāzu tērps jau pa daļai gatavs," viņa teica.

„Dārgā,“ viņš sirsnīgi dvesa, „tev līdzīgas nav nevienas, šai pilsētā es nezinu nevienas jaunavas, kas to vēl spētu."

„Ir tik patīkami kaut ko darīt," viņa noteica.

„Bet visu tu dari tik labi," viņš teica samulsis. „Tu spēlē un dziedi, tu glezno, vāri un veido." Viņš pagaidi ja acumirkli un tad pazemīgi piebilda: „Es neesmu tevis cienīgs."

Viņa ienīda tādu pazemību. Tad viņš tai kļuva drusku pretīgs. Susana negribēja precēt vīru, kas blakus viņai jutās mazs. Lai aizdzītu šīs jūtas, bija atkal jārunā par kaut ko citu. Viņa teica:

„Mark, es gribu veidot tavu galvu. Tev ir skaista galva. Parādi."

Viņa piecēlās sēdus un pagrieza Marka galvu pret mēnesi. Maigi un jutīgi viņas rokas glāsti ja Marka vaibstus. Viņa jau zināja, kā jāsāk darbs: stingrs, noteikts spiediens mālā dos šo dziļo, plastisko ieliekumu pakausī, spēcīgs īkšķa spiediens izveidos platos acu dobumus. Viņā cēlās labi pazīstamā, dziļā smeldze. Izgaisa mēnesnīca un ozols. Pat Marks nobāla. Vairs nebija nekā, tikai šī nopietnā, domu pilnā galva viņas rokās. Ilgodamās viņa domāja par valgā māla piku, kas zem mitras drānas atradās viņas istabas loga mazajā dobumā. Viņa sakustējās, bet tad atkal savaldi jās. Cik smieklīgi mēnessnaktī atstāt mīļāko, lai veidotu viņa galvu mālā. Un viņa pievilka Marka galvu pie savām krūtīm. Bija labāk, bezgala labāk just šo silto, reālo galvu pie savām krūtīm. Viņai vajadzēja būt pārliecinātai, ka šī lietu siltā īstenības sajūta viņu neatstās, kamēr tā veidos to attēlus.

Mājā nodzisa spuldze pēc spuldzes. Apklusa klavieres, virtuvē nodzisa gaisma. Uz brīdi lievenī iznāca tēvs un māte.

„IIē, jūs abi norasojušie mirstīgie!“ tumsā sauca tēvs uz viņu pusi, kur tie sēdēja. Mēnessgaismā mīksti spīdēja viņa sidrabotie mati, un viņa skaistā seja bija skaidri saredzama, šai acumirklī mēnessgaismā nebija arī manama neapmierinātības izteiksme ap viņa muti un acīm.

„Labu nakti, labu nakti/' laipni sauca Susana.

„Labu nakti, profesora kungs," Marks tai piebalsoja.

„Mani sūta gulēt," gaudās tēvs. ,,Vai tā drīkst izturēties jaunā paaudze?"

Viņi smējās, un Susanas tēvs vēl brīdi kavējās.

„Bet tur gan neko nevar darīt," viņš norūca žāvādamies.

„Pameldējiet sev citu ozolu," sauca Susana.

„Susan, vai tev nav par mitru?" jautāja māte. „Jūs tak varat sēdēt dzīvojamā istabā."

„Lai nu paliek, iesim gulēt,' ženij," noteica tēvs un aizveda sievu.

Māja bija klusa un tumša. Susana dusēja, atspiedusi galvu pret Marka plecu, un sapņoja.

„Par ko tu domā?" viņš beidzot jautāja.

„Par visu," viņa teica. „Nē, patiesībā es nedomāju, bet jūtu un redzu."

„Ko tu redzi?"

Acumirkli viņa savaldi ja savas smadzenes un uzlūkoja Marku, lai tam pateiktu, ko viņa bija redzējusi. Tur bija simtiem ainu: mazā māja, kur viņi dzīvos, zili aizkari, galds ar izmeklētu azaidu, ko viņa bija gatavojusi, veseli, mazi bērni ar viņas acīm un Marka muti; Marka galva mālā, pabeigta un taisni tāda, kādu viņa to vēlējās; viņa pati — mājas māte, viešņas — draudzenes, kurām bija labi un jautri viņas mājā, un pāri visam tam nākotnes gadi, līdzīgi gaišiem, saveltiem, saules apspīdētiem mākoņiem.

„Gribu būt labākā sieva pasaulē, labākā māte," viņa teica. „Gribu radīt daudz skaistu tēlu akmenī un bronzā, tām jābūt paliekošām lietām. Gribu redzēt pasauli un cilvēkus — nav nekā, ko es negribētu darīt."

Bridi viņš klusēja.

„Ja runātāja nebūtu tu, es uzskatītu tevi par traku," viņš teica. „Bet tu esi citāda nekā visi pārējie cilvēki." Pēc brīža viņš piebilda: „Tu arvien darīsi, ko gribēsi. Es vēlētos kaut pa daļai būt tikpat pārliecināts."

Viegls mākonis apēnoja mēnesi.

„Es gribu tikai tevi," viņa strauji čukstēja. Tumsā viņa tvēra pēc Marka galvas, lēni noglāsti ja viņa matus, ausis, kaklu, zodu un aizmirsās ... Rīt agri tā sāks veidot Marka galvu ...

„Mīļā,“ viņš čukstēja, un viņa lūpas tiecās pēc Susanas rokas.

„Mīļais,“ Susana atbildēja un ar pirkstiem pieskārās viņa lūpām; tie bija tik jutīgi kā aklā pirksti. Jā, rītdienai bija jāatceras viņa lūpu vilcieni. Tā domādama, viņa nemierīgi piecēlās.

„Kas ir?" pārsteigts jautāja Marks. Neapzinīgi viņa bija noliekusies pie Marka kājām. Satrūkusies viņa atjēdzās.

„Es nezinu, nekas," viņa stostijās un noslīga atpakaļ pie viņa.

„Tu esi jocīga meitene. Taisni tad, kad gribu tevi apmīļot, tu taisies bēgt."

Tagad viņa atcerējās, ka viņš bija kaut ko teicis. Susana nokaunējās un mazliet izbijās.

„Ai, es mīlu tevi, — es mīlu tevi," viņa čukstēja, ar pasas balsi sevi savaldīdama.

Bet viņš atdzisa. Viņa rokas vēl kavējās ap jaunavas stāvu.

„Reizēm tu man izliecies sveša," viņš teica.

„Nē jel, Mark," viņa pretojās. Kam vajadzēja šo mākoni tik lieliskā naktī? „Mīli mani mūžīgi," viņa piekodināja, nolieca Marka galvu, un viņu lūpas sastapās.

„Jā gan," viņš cieši soli jās.

„Mīli mani, mīli mani," uzmācās Susana. „Es piederu tev, vienīgi tev." Viņa pieglaudās tam klāt.

Tā bija viņas vissirsnīgākā vēlēšanās. „Precēsimies drīz,“ viņa čukstēja. „Nevis jūnijā, bet jau nākošā mēnesi.“

Viņš turēja Susanu savos skāvienos, mulsa no tādas nepastāvības un savām ilgām.

„Kādēļ nē?“ viņš jautāja. „Rīt izlūgšos sev algas paaugs tināj umu.“

Viņi pieķērās viens otram, vieni naktī, juzdami zem sevis silto zemi un virs galvas ozola tumšās ēnas. Viņš uzlēca kājās pirmais.

„Es labāk iešu,“ viņš iesaucās. „Ir vēls.“

„Jā,“ viņa nedroši teica. Brīdi viņa vēl gulēja, skatīdamās Markā.

„Susan, celies,“ viņš čukstēja. Viņa piecēlās un atglauda matus. Viņa gribēja zināt, gribēja pārliecināties, vai spēs aizmirst visu, izņemot Marku. Un tagad viņa to zināja.

Viņi devās uz dārza vārtiem. Mēness bija augstu un gaiši spīdēja. Viņi ātri saskūpsti jās, lai tos neredzētu no ielas citām mājām, no logiem vai lieveņiem, kur dažs labs vēl varēja sēdēt šūpuļkrēslā. Marks pārkāpa sētu un uzsmaidija Susanai. „Līdz rītam,“ viņš teica.

„Līdz rītam,“ viņa atbildēja. Viņa stāvēja kā gavilēdama, skati jās tam pakaļ un vēroja, kā viņa augums arvien samazinājās. Vairāk par visu citu zemes virsū viņa kāroja Marku.

... Un tā skatoties, Susanu sagrāba kāda vēlēšanās. Vēl brītiņu viņa pagaidi ja, kamēr ielas stūrī Marks atskati jās, pamāja viņai un pazuda. Kā izšauta bulta viņa tad ielidoja mājā, augšup pa kāpnēm savā istabā. Nebija vēl tik vēls, tikko pusnakts. Klusi viņa aizvēra durvis un, steigdamās pie mīkstā māla pikas loga dobumā, aizdedza mazo spuldzi un uzmeta sev darba svārkus. Viņa trīcēja laimē. Tagad, tagad viņa varēja strādāt. Susana paņēma mālu un tad vēl drusciņu. Ar to vajadzēja pietikt. Viņa sāka veidot galvu — sākumā tikai aptuveni, platiem, lieliem vilcieniem, taisni tādu, kādu to atcerējās. Viņa strādāja stundām ilgi, un reizi vai divas viņa pusbalsī iedziedājās: „Ai, tas būs gan gods un slava man. Gods un slava man, gods un slava man." Bet viņa nezināja, ko dziedāja. Viņa izjuta laimes pilnību, viena šai mājā, viena virs zemes. Viņa veidoja pareizi. Bija jau līdzība. Un tagad viņa stingri nolika darbu uz koka bluķa, kuru tā izlietoja par pamatu, un atkāpās.

Pabeigusi galvas apveidu, viņa varēja gaidīt līdz rītam. Tomēr nē — vēl bija jāizveido mute, kamēr pirkstu gali vēl tik dzīvi juta viņa lūpas. Un viņa atkal ķērās pie darba un veidoja, nogrimusi viņa lūpās. Lūk — lūk, tā bija. Ai, tas bija īsts darba gandari jums. Viņa atkāpās un augstu pacēla spuldzi. Tā bija Marka mute, viņas roku darbs. Viņa nopūtās, kā mēdz nopūsties izdošanās brīdī. Tagad viņa varēs gulēt. Viņa jutās brīva. Grīļodamās viņa iegāja vannas istabā un pusmiegā nomazgājās. Pēc desmit minūtēm viņa jau gulēja dziļā mierā bez sapņiem.

„Bet es nesaprotu, kādēļ tu tā steidzini kāzās,“ brokastīs nedroši ieminējās māte. Susana bija pieradusi redzēt mātes glītajā sejā šo apmulsumu, bet savā aizrautībā to neievēroja. Diedama viņa ienāca ēdamistabā un nodziedāja kā dziesmu: „Es precēšos ar Marku jau nākošā mēnesī." Un tūdaļ mātes sejā iegūla mākonis.

„Laulības dzīve jau tāpat būs gara," teica māte.

„Tā, tā!" norūca tēvs, urbinādams savu grepfrutu.

„Tēt, vai tu tāpat nedomā?" turpināja māte.

,,Protams, bet šoreiz tā nav mana darīšana," viņš atbildēja.

„Tik īsu, ak, tik īsu laiku tu esi jaunava," gaudās māte. „Un tad tava brīvība būs zaudēta."

„Marks un es domājām, ka pēc kāzām būsim vēl brīvāki nekā tagad," viņa teica. „Atnesīšu olas."

„Tu jau vienmēr dari, ko gribi," nopūtās māte. „Bet, mīļā, kā mēs ar visu tiksim galā?"

„Gan es to nokārtošu," teica Susana.

Lielām, melnām, acīm Mērija svinīgi skati jās no viena uz otru un pa paradumam klusēja. Ar māti viņa atklāti izpļāpājās par personīgiem sīkumiem, bet nekad to nedarija tēva vai Susanas klātbūtnē. Viņa bija izraudzīta par Susanas vienīgo līgavas māsu; un Susanai likās, ka tā jutās glaimota, bet tomēr Īsi ja atturīga.

Susana uztvēra viņas skatu un apstājās virtuves durvīs. „Tagad jāsāk šūt tavs tērps, Meb,“ viņa jautri teica. „Ak, es jau iedomājos, kāds tas būs: firziķu krāsas, gaisīgām krokām un liela cepure.“ Mērija sāpīgi pasmaidi ja, it kā nemaz nespēdama iedomāties savu mazo, tumšo seju šīs krāsas tērpa kuplajās krokās. Tādās reizēs, kad viņai pašai jāva izvēlēties, viņa jutās izmisusi pati par savu neglītumu un skumji tērpās pēc iespējas vienkārši un nedzīvi. Reiz jau viņa māsai noteica, ka firziķa krāsas tērpā izskatīšoties pēc žāvētas plūmes. „Ak, muļķe,“ smiedamās iesaucās Susana, „ar tavām acīm!“ Tagad Mērija neko neteica, tikai iešņaucās.

„Kur tavs mutauts ?“ tēvs tai uzsauca, atraudamies no laikraksta.

Viņa sarāvās. Bieži tēvs, nemaz neklausīdamies apkārtējo sarunās, pēkšņi uzbruka. Turklāt viņai nemaz nebija mutauta. Kad nu Susana ienesa olas, tā garāmejot iebāza māsas kakla izgriezumā tīru, mazu mutautiņu un pasmaidija.

„Paņem mutautiņu, mīļais bērns,“ izklaidīgi teica māte, skatīdamās laukā pa logu. „Tur nāk Marks,“ viņa pēkšņi iesaucās. „Būs vēl kas noticis, ja viņš mūs tik agri apmeklē.'“

Bet Susana jau bija viņu ieraudzījusi un devās pie durvīm.

„Iesāku veidot tavu galvu,“ viņa sauca bez elpas. „Vai gribi to redzēt ?“

„Man jāsteidzas,“ viņš atbildēja. „Noskūpsti mani, Sue, visu laiku es domāju par mūsu kāzām. Bet ja nu man nepaaugstinās algu?“

„Lai nu paliek, darīsim, kā esam nodomājuši/4 viņa skaudri teica. „Vai zini ko? Nemaz neprasi

algas paaugstinājumu. Man iešāvās prātā laba doma, Fontanes kundze vēlas savā dārzā amoru, un es jau viņai teicu, ka varu tādu pagatavot. Par to es viņai prasīšu simts piecdesmit dolaru.“

„Simts piecdesmit, tā ir liela nauda," teica Marks. „Es tik daudz nenopelnu mēnesī. Līdz jūnijam ar algas paaugstinājumu es tik daudz neiegūtu."

„Un tā mēs precēsimies," viņa labinājās. Marks vilcinājās, skatīdamies viņas skaidrajās, tumšajās acīs. „Man tomēr negribētos ņemt tavu naudu," viņš teica.

„Cik muļķīgi!“ viņa nicinoši iesaucās. „Mēs tak dalīsimies arī visās citās lietās, vai nē?"

„Tu esi tik velnišķīgi skaista," viņš čukstēja. Pacēla un strauji apkampa Susanu. „Lai notiek. Tagad man jāskrien."

Viņš aizgāja. Un tad viņa atcerējās, ka Marks bija aizmirsis apskatīt savu tēlu. Bet tas nebija svarīgi. Viņa varēja vēl to apstrādāt un pārlabot. Diedama viņa atgriezās ēdamistabā.

„Viss nokārtots," viņa teica, paņemdama savu tiesu olu viruma.

„šais laikos ar dzejošanu nekas liels nav panākams," skumji noteica tēvs. Patlaban viņš pārlasi ja laikrakstā vietu piedāvājumus. „Meklē palīgstrādniekus. Kūts apkopējus, šoferus, kurinātājus, dārznieka palīgus. Lūk — te nu būtu darbs izkurtējušam dzejniekam. „Meklē laulātu pāri, sieva vajadzīga virtuves darbiem, lāpīšanai un citiem mājas darbiem. Ko tu teiksi, dārgā ženij ?“ Viņš sarauca skaistās, kuplās, melnās uzacis un paskati jās savā sievā.

Bet viņa to neievēroja. Ilgus gadus viņa uztraucās par vīra nopietno parašu lasīt visu laikrakstu sludinājumus, tagad viņa zināja, ka šai nopietnībai nebija nekādas nozīmes, ne lielākas par viņa jokiem. Viņa neatšķīra vīra nopietnību no viņa jokiem un nelikās zinis ne par vienu, nedz otru.

„Manis dēļ nemaz nepūlies dzejot," mierīgi teica Susana, „mēs visu nokārtojām." Pēc brokastīm, tik-

līdz būs nomazgāti trauki, viņa taisi jās aiziet pie Fontanes kundzes un pajautāt, vai tā vēl vēlas amoru.

Tēvs uzlēca kājās: „Dzersim kāzas," viņš sauca un satvēra Susanu.

Brīdi viņi neprātīgi dejoja Mērijas svinīgo acu priekšā. Viņa tiesāja savu sausiņu. Geilorda kundze ielēja sev trešo tasi kafijas un neapzinīgi kustināja lūpas. Viņa kaut ko čukstēja. Susana apstājās.

„Ko tu teici, māt?“ viņa jautāja.

Geilorda kundze satrūkās.

„Es ierunājos par tukšo zīda spolīti; mums va-jaga divas balta diega spolītes/'

„Pēc brokastīm tās atnesīšu," noteica Susana.

„Jā, nu man jāiet," noteica tēvs. „Sestajā klausītavā mani gaida piecdesmit jaunu dzejnieku, ak Dievs! Daži ir pat sliktāki par tavu Marku. Bet aizmirsis es viņu tomēr neesmu, šī jaunekļa izgāšana man tiešām sagādāja lielu prieku."

„Es skaidri zinu, ka viņš ļoti centās," skaitās Susana. „Marks arvien dara, cik spēj."

„Tā ir cita lieta," noteica tēvs. Viņš neganti rakņājās savās kabatās. „Kur mans sarkanais zīmulis?" viņš uztraucās. „Bez sarkanā zīmuļa tai klasē nav nemaz vērts sākt runāt."

Susana piecēlās un pārmeklēja tēva kabatas.

„Marks tak nav vainīgs, ja dzejā viņam neveicas," viņa strauji runāja. „Tēt, tu visiem to nepārmet. Te ir tavs zīmulis. Bija vestes kabatā."

„Paldies Dievam," sirsnīgi iesaucās tēvs. „Tagad esmu atkal kārtībā. Protams, es viņam to nepārmetu. Droši vien viņš būs labāks laulāts draugs taisni tādēļ, ka viņš nav dzejnieks. Es tikai apgalvoju, ka centība nekādi nesaietas ar dzejas mākslu. Tā ir kā avots dvēselē. Ja viņš tur ir, tad tas plūst: un tas nevar plūst, ja viņa tur nav. Ardievu, Sue." Viņš noskūpsti ja meitas vaigus un aizgāja.

Tiklīdz viņš bija aizgājis, Mērija lēnām piecēlās, paķēra skolas somu un klusēdama nostājās mātes priekšā, kura vērīgi aplūkoja meitu un sakārtoja šauro lentu viņas melnajos matos. Susana apstājās ■ar šķīvju kaudzi rokās un noskūpsti ja jaunākās māsas kaklu.

„Šovakar jau varēsim sākt pielaikot/' viņa soli jās.

„Labi,“ noteica Mērija. Viņas balss bija skaidra un neskanīg’a. Izlietnē karstā, putojošā ūdenī Susana steidzīgi skaloja traukus un sirsnīgi domāja par mazo māsu. Varbūt viņas sadraudzēsies, kad Mērija kļūs vecāka. Piecpadsmit gadu vecumā meitenes arvien ir biklas. Viņa apņēmās Mērijai pagatavot skaistu viesību tērpu. Tā gaisīgajām krokām jau no pleciem vajadzēja apņemt Mērijas kaulainās, tievās rokas. Pie kakla viņa liks mežģiņu savilkumu, lai mīkstinātu tērpa krāsu, kas citādi būtu pārāk skarbā pretstatā māsas bālajai ādai. Priecīgi viņa apņēmās gādāt par to, lai Mērija tagad glītāk ģērbtos, jo meitene tak jau bija paaugusies. Viņa nolēma pēc kāzām, kad būs brīvāks laiks, tai pašūt arī mazu atlasa apmetni. Viņai bija tik daudz jauku darbu, un viņas rīcībā bija tik daudz brīva laika — viss garais mūžs. Viņu ģimenē vēl neviens nebija miris jaunībā. Senči tai soli ja tikpat garu mūžu, kādu tie paši bija dzīvojuši. Viņa varēja padarīt visu kārtīgi un labi. Viņa bija mierīga. „Ai, tas būs gan — gods un slava man!“ viņa dungoja, slaucīdama rokas.

Uz brīdi viņa uzskrēja augšā, lai aplūkotu Marka tēlu. Noņēmusi mitro drānu, viņa stāvēja sava darba priekšā un juta, kā rokas sniedzās tam pretim. Brīdi viņa čakli veidoja mālu, juzdamās gandrīz vainīga, tad atkal aizsedza savu darbu, nomazgāja rokas, paņēma cepuri un mēteli un nosteidzās lejā. Pabāza galvu dzīvojamā istabā, kur māte slauci ja putekļus.

„Iešu nopirkt zīdu," viņa teica.

„Vai dieniņ!" iesaucās Geilorda kundze. „Vai tad tu jau nomazgāji traukus?"

„Un jūs domājat, ka spēsiet to veikt?" šaubi jās Fontanes kundze. „Es negribētu sakropļot savu ■dārzu."

„Ja darbs jums nepatiks, varat to neņemt," teica Susana. „Bet es zinu, ka varu to pagatavot."

„Simts piecdesmit dolāru ir liela nauda jaunavai," sprieda Fontanes kundze, bet viņa smaidi ja.

„Ja nu jūs domājat, ka tas ir par daudz — bet ziniet, es negribēju taisīt parastu amoru," atrauca Susana. „Es iedomājos, ka viņš ir nometies ceļos dīķa malā, lai apskatītu savu attēlu ūdenī; un mazie spārniņi plivinās, bet loks un bultu maks tam noslīdējis no pleca. Viņš nometies ceļos uz veca koka stumbra, un uz viņa pleca ir taurenītis!"

„Labi,“ noteica Fontanes kundze. „Ja man patiks, es nežēlošu naudu."

Fontanes kundze bija viena no vasaras viesiem, no tiem bagātajiem, priecīgajiem ļaudīm, kas pirka vecas mājas un fermas un iztērēja veselas bagātības vienā vai divos vasaras mēnešos.

„Tā tad sāciet strādāt, jaukais bērns," Fontanes kundze pasmaidi ja. „Esmu laikam gluži traka, jo piederu to nedaudzo pulkam, kas var atļauties nopirkt tiešām pieklājīgu Dāvidā Barnesa darbu. Bet es priecātos, ja jūs spētu kaut ko pagatavot, kas man patiktu."

„Jums nemaz nav jāņem mans darbs, ja jums tas nepatiks," cieti teica Susana. Viņa centās runāt mierīgi un valdi ja ceļgalus, lai tie nedrebētu, kaut gan sirds trīcēja. „Sveiki, Fontanes kundze." Viņa izstiepa roku. „Ļoti pateicos."

„Uz redzēšanos, bērns," atsaucās Fontanes kundze. „Tā tad jūs sakat — pēc mēneša?"

„Vēlākais. Tad tēls vēl būs jāatlej. Man tas jāsūta projām."

„Es vēlētos to dabūt, kamēr vēl zied zobenāji," paskaidroja Fontanes kundze.

„Par to es gādāšu," soli jās Susana. Protams, viņa varēs to veikt. Arvien viņa panāca to, ko apņēmās.

Kad sirmais sulainis aizvēra durvis, Susana sāka skriet un pusbalsī dungoja: „Ai, tas būs gan — gods un slava man!"

Kāds gan izskati jās kails zēns? Viņa apņēmās aiziet pie Lusilas Palmeres un apskatīt Tomiju. Patlaban taisni viņš droši vien mazgāsies, un viņa atkal varēs redzēt, cik stingra ir zēna miesa, un kā ceļgali ...

Viņa steidzās uz Lusilas mazo mājiņu. Viņas bija skolas biedrenes, bet Susana iestājās koledžā, kamēr Lusila apprecēja Holu Palmeru, kas savukārt bija Susanas skolas biedrs. Jau nākošā gadā tiem piedzima Tomijs. Hols strādāja Bekera apavu veikalā. Viņš arvien bija ļoti laipns, kad viņa tur iegāja. „Taisni bauda pārdot jums kurpju pāri," viņš arvien teica. „Jums ir labs vidusmērs, un tomēr jūsu kājai ir stils. Sieviešu vairumam ir neglītas kājas." Tad viņš uzlika viņas spēcīgo, skaisto kāju uz savas delnas un apbrīnoja to.

„Cik lielisks izliekums," viņš murmināja. —

„Ai, Lusila," viņa tagad iesaucās, stāvēdama mazās mājiņas atvērtajās durvīs. Ēdamistabā arvien vēl bija galdā brokastu trauki.

„hallo!“ atsaucās Lusila. „Esmu vannas istabā."

Susana tur iegāja. Lusilas garie, gaišie mati bija izspūruši, nokarājās pār muguru, valdot slapjo, glumo Tomiju.

„Viņš grib kāpt atpakaļ vannā," vaimanāja Lusila. „Un viņš ir tik spēcīgs, ka nav saturams."

Drūmi klusēdams, Tomijs izslīdēja no mātes rokām un kāpa atpakaļ vannā. Susana smējās un pacēla viņu gaisā. Viņš nopietni tajā noskati jās kā lidojošs cherubs un tad pasmaidi ja. Susanu pārņēma neskaitāmi iespaidi — viņa galva, acis, dzeltāno matu vizma, siltais, apaļais, stingrais ķermenis, ieapaļie pleci un zvaigžņveidīgi izplēstie pirksti, gari izstieptās, spēcīgās kājiņas. Viņa apmīļoja zēnu un nolika to zemē. Viņš aizmirsa vannu, stāvēja kā jēriņš un lielām acīm skati jās Susanā, kamēr viņa to noslauci ja un apģērba.

„Ai Tomij, cik jauki," viņa gavilēja. „Lusila, tev tak vajadzētu visu dienu tikai ar viņu vien rotaļāties. Es gribētu duci tādu zēnu."

„Ir jau labi, kad viņus redz tikai garāmejot," sūdzējās Lusila, „bet ja viņi tev būtu visu laiku, Susan» tad tie tev apniktu. Citus viņi nesaudzē."

Susana klausi jās smaidīdama, ieskati jās Tomi ja lielajās, zilajās acis un neticēja Lusilas nepacietīgajiem vārdiem. Gan jau viņa tiks galā! Ar saviem bērniem nevarēja būt grūtību.

„Viņš tagad jāpabaro," teica Lusila. „Cerēsim, ka viņš tad gulēs, bet droši vien tas nenotiks."

„Iegriezos šeit tikai uz acumirkli," paskaidroja Susana. „Gribēju viņu redzēt."

„Vai pēcpusdienā būsi bridža klubā?" jautāja Lusila. „Šodien mēs sapulcēsimies pie Trīnes."

Susana jautri pakrati ja galvu: „Man jāstrādā. Marks un es, mēs gribam drīz precēties."

„Vai tiešām?" iesaucās Lusila. „No kura laika?"

„No vakardienas," atbildēja Susana.

„Tur vainīgs pilnais mēness," ķircinājās Lusila. „Ak Dievs, es zinu, kāds iespaids mēnesnīcai. Arī mani Hols bildināja kādā gaišā mēnesnaktī, un es viņam solijos, kaut gan pirms divām stundām man par to vēl nebija ne jausmas. Tā iet, un tad tu esi ķezā."

„Es neesmu ķezā," smējās Susana. „Es tak gribu precēties."

„Tas pāries," matus sasprauzdama teica Lusila.

„Man nē," iesaucās Susana, viņa jau atradās mazajā priekšnamā. „Uz redzēšanos, Lusila."

Iedama cauri mazajai ēdamistabai, viņa tomēr apstājās un paskatijās uz galda pusi. Viņā pamodās senā, mocošā vēlēšanās pēc skaistuma un kārtības. Jā, drusku jāpalīdz Lusilai, un netīri šķīvji tak izskati jās tik neglīti! Viņa salasi ja traukus un klusi iesteidzās virtuvē, atgrieza ūdensvadu, nomazgāja traukus un to nolika. Trauku tak bija tik maz, un muļķīgi dari ja Lusila, tos tūdaļ nenovākdama. Uz pirkstu galiem viņa atkal iegāja ēdamistabā, noslauci ja galdu un uzlika tajā mazu vāzi ar mākslīgām puķēm. Mākslīgas puķes! Lusilai gan vajadzēja kaunēties. Ja jau nekā cita nebija, tad ielas galā» kur sākas mežs, auga lauku puķes. Viņa izzagās ielā smaidīdama un savās rokās vēl juzdama silto Tomi ja augumu, tā vingri devās mājup. Viņa apņēmās tūdaļ steigties augšā, savā istabā un jau priekšpusdienā izveidot amora galvenos vilcienus; pēcpusdiena tad paliktu šūšanai.

Māte slauci ja putekļus ēdamistabā.

„Jau atpakaļ?" viņa sauca.

„Jā,“ atsaucās Susana. „Te būs zīds."

Augšā savā istabā, blakus Marka tēlam, viņa iztaisi ja maza, apaļa zēna apveidu, kas bija nometies ceļos. Cik jauki būs vēlāk izstrādāt sprogas un bedrītes un mazās, zvaigžņveidīgās rociņas — un arī Marka tēlu — bez tam šim bērnam arī jātop mazliet līdzīgam Markam, tas būs Marka mazais bronzas dēliņš, kas vēro dīķī savu atspulgu. Arī viņa kādreiz ierīkos dīķi savā dārzā, lai viņas mazais dēliņš tajā varētu spoguļoties. Viņa sāka atkal dungot: „Ai, tas būs gan — gods un slava man, gods un slava man ..." Bija jāprecas.

Viņi apprecējās. Līdz ar dziesmām un runām, līdz ar viņas bailīgi noteikto un Marka bālo, nopietno piekrišanu sabruka mūri, kas līdz šim šķīra viņu no Marka. Viņa izstiepa roku pēc gredzena, visapkārt gaiss salīgojās dziesmā, un tad viņi apgriezās un soļoja atpakaļ pa vidusceļu. Viņi bija salaulāti.

„Es jau baidijos, ka tu paģībsi," viņa čukstēja pie baznīcas durvīm tai brīdī, kad ļaudis vēl nebija paguvuši nopūsties, pasmaidīt un pagriezties uz iešanu. Kādēļ gan kāzās cilvēku prieku apēnoja nopūtas?

„Es pilnīgi apreibu," viņš teica. „Liekas, ka es būtu pārvērties."

Tik ilgi dzīvodami aiz šiem mūriem, viņi bija ar tiem apraduši. Tagad, kad šo mūru vairs nebija, kad tie izgaisa kā rīta migla un ļāva vienam otru saredzēt — tie paši no savas kautrības sev uzcēla jaunus mūrus. Viņi dzīvoja kā sapnī, kamēr vārdi, saucieni un smiekli, jokojoties un vēlot laimes, nenoārdija šos mūrus. Atkal un atkal ļaudis teica: „Ceru, ka jūs būsiet laimīgi!“ šo cilvēku balsis bija jautras, bet viņu acis šaudijās. „Mēs būsim laimīgi,“ teica Šūšana. Jā, tiklīdz viņa būs viena ar Marku, tiklīdz viņi varēs sākt savu kopīgo dzīvi, viņi būs laimīgi. Viņas roka bija Marka rokā, bet tā nebija ne viņas, ne Marka roka. Viņi bija kā divas skaisti tērptas, smaidošas lelles, kurām gāja garām cilvēki. Un viņi nevarēja būt īsti, iekam tas nebija garām, iekām viņa nebija viena ar Marku ...

„Nāc, sāksim dalīt rausi,“ čukstēja māte.

Susana spieda Marka dilbi.

„Dalīsim kāzu rausi,“ viņa klusi teica. Tad viņa apgriezās un iegāja ēdamistabā; un Marks nostājās tai blakus. Tur galdā bija lielais, apaļais, baltais rausis. Viņa pati bija to izcepusi, mātei piepalīdzot, ietaukojot veidolu un pieraugot pavardu.

„Tev gan pašai nevajadzēja cept sev rausi,“ teica māte.

„Bet es to labprāt dariju,“ viņa atbildēja.

Tagad viņa iedūra sudraba nazi bagātīgajā, tumšajā cepumā. Mazajā telpā pulcējās viesi. Lusila iesaucās: „Ak, cik lieliski, Susan!“ Un viņa smaidija. Bet šo acumirkli viņa nepārdzīvoja tik dziļi kā brīdi virtuvē, kad tā iekūla traukā cukuru, sviestu un olu gaišos dzeltānumus. Katrā šai gatavošanas mirklī viņa gaiši apzinājās savu rīcību, gan mīcot un apmaisot, gan putas kuļot un pieliekot tumšos, gleznos augļus. Tas viss bija vajadzīgs, lai pagatavotu brūnu, smaržīgu cepumu, kuru viņa beidzot izvilka no krāsns. Ik brīdi viņa apzinājās savu uzdevumu: „Es cepu savu kāzu rausi...“ Un tagad, kad viņa to grieza un dālijā, klausi jās jokos un sapņu izskaidrojumos, šis rausis nebija nemaz citāds kā kurš katrs cits rausis. Vērtīgs tas bija tikai gatavojot.

Visi ēda, dzēra un runājās. Viņa paskatijās Markā. „Vai tagad ?“ teica viņa lūpas. Viņa pamāja un izzagās no istabas. Jau agrāk Susana bija izdomājusi, kā viņi aizies nemanīti, katrs par sevi, un noteiktā vietā satiksies, kur gaidīs Marka mazā, trokšņainā mašina.

Viņa ieskrēja savā istabā, uzvilka kamzoli un svārkus, noskrēja tad lejā caur virtuvi un pagalmu.

Neviens viņu nebija redzējis. Ak jā, tomēr viens: pa virtuves durvīm izskrēja viņas tēvs plīvojošos svārkos.

„Susan!“ viņš sauca pusbalsī. Viņa apstājās, un viņš pienāca elsodams. „Es tikai gribēju, man vajadzēja tev pateikt — uz mani tu vari paļauties, tāpat kā arvien." ,

„Zinu," viņa dvesa.

Tad viņi klusēja un saskatījās.

„Nu labi,“ viņš teica. „Marks tevi droši vien gaida."

„Jā,“ viņa atbildēja, „man jāiet, tēt.“

„Kā tad. Dzīvo sveika!"

Viņa noskūptija tēvu un aizskrēja. Viņa atskati jās, kad tēvs vēl turpat stāvēja. Viņa tam pamāja, bet viņš nekustējās, un viņa neuzdrošinājās apstāties un steidzās pie Marka. Viņš jau sēdēja mašinā;s ierūcās motors.

„Vai tevi neviens neredzēja?" viņš jautāja.

Viņa pakratīja galvu smiedamās. „Neviens, izņemot tēti...“ Viņš atlieca Susanas galvu un ātri viņu noskūpsti ja. Tad tas ieslēdza motoru, un ma-šina salēcās. Susana juta savādu uztraukumu. Marka skūpsts nebija viņus tuvinājis. Mašina apstājās.

„Kas tad tur noticis?" Marks iesaucās un parāva svīru. Viņa palūkojās lejup.

„Redzi,“ viņa smējās, „gausnis —“

Viņš bija aizmirsis atbrīvot gausni.

„Sue, tu esi apprecējusi muļķi," viņš teica satriekts.

Viņa pakratija galvu un smaidija. „Tētis ir taisni tāds pats. Ar tādām lietām esmu apradusi. Viņš lādas un baras, ja mašina nekustas."

„Un tu atlaid gausni," viņš piebilda.

Viņi aizdūca vējainā pavasara dienā. Un viņa paturēja prātā Marka vārdus. „Tu apprecēji — tu apprecēji muļķi," viņš teica, bet maldijās. Viņa apprecēja viņu. „Esmu precējusies," Susana domāja, un brīnīdamās un jautādama viņa skati jās uz priekšu, nevis kalnos un kokos, un zaļajās pļavās, bet gaišos, nezināmos gados.

Tagad vienatnē starp viņiem tomēr bija iekšējs kautrības mūris, tas bija jānojauc, vai ari tam pašam bija jāsabrūk. Jo viņi bija nolēmuši nedēļu palikt vieni ezermalā, mazajā koka mājiņā, kuru viņu rīcībā bija nodevis Susanas tēvs. Viņai vēl mazai esot, tēvs to uzcēla savējiem, bet viņi ieradās šeit reti. Susanas māte ienīda klusumu, vientulību, odus, nakts-pūces un veco, sarūsējušo krāsni. Un tā viņi šurp vairs nebrauca, tikai reizēm uz dažām dienām ieradās tēvs viens pats. Bet viņš nekad nepalika ilgi.

„Es laikam neesmu tik liels gars, lai varētu palikt viens," viņš tad jokojās.

„Jā, vai tad tu neesi pieaudzis?" reiz jautāja Susana, būdama vēl maza meitene.

„To nu gan es nezinu," viņš nopietni atbildēja. Būdiņu viņš tomēr negribēja pārdot. „Varbūt man tā kādreiz noderēs," viņš teica.

Priekš divām dienām Susana un Marks bija šeit ieradušies, lai atvestu pārtiku un grāmatas, iztīrītu un noslaucītu putekļus. Savā istabā saiņodama aizvedamās grāmatas, viņa domāja: „Vai ņemt līdz mālu, vai krāsu kārbu? Un kā būs, ja man tur gribēsies strādāt?" Nē, medus mēnesī viņa negribēja ņemt līdz tādus darbus.

Susana jau nezināja, kas tai noderēs. Varbūt viņa tās nekad vairs nelietos. Viņa iesaiņoja tās, lai aizvestu uz māju, kuru Marks un viņa bija izvēlējušies par savu mītni. Vecās istabas loga dobums likās tagad tukšs un vientuļš, jo viss bija sakravāts lielā kārbā nogādāšanai uz mazo, jauno māju. Amors bija pabeigts un, nometies ceļos, stāvēja tagad Fontanes kundzes dārzā, plaukstošo zobenāju vidū. Susana pati aiznesa Marka galvu un novietoja to savas jaunās mājas jumta istabiņā. Galva vēl nebija pabeigta. Kaut kas tur nevedās. Muti viņa bija izveidojusi lieliski, bet acis zem uzacīm nebija pareizas, lai tā darija ko darīdama. Likās, ka acu vietā būtu tukši dobumi.

„Nav labi, tas ir mēms darbs," reiz viņa teica Markam.

Viņi jau dzīvoja mazajā, jaunajā tai dienai iekārtotajā mājā, kas nu jau bija pagājusi.

„Mēms?“ viņš vaicāja.

„Jā. Kad tēls izdevies, tad man arvien ir tāda sajūta, it kā es dzirdētu to runājam," viņa teica.

„ŠI galva tomēr ir tik pārsteidzoši līdzīga manējai/1 viņš bilda, skatīdamies tajā.

Viņi stāvēja un vēroja māla seju, un tad Marks pēkšņi teica:

„Tāds es izskatīšos, kad būšu miris.“

Viņa neatbildēja, viņa nespēja atbildēt, jo viņam bija taisnība. Taisni tādai vajadzēja būt Marka sejai, kad viņš būs miris. Viņa steidzīgi to ietina mitrajā drānā.

„Tas tikai nav pabeigts darbs," viņa atbildēja. „Gan jau es to atmodināšu." Un tas bija pirmais darbs, pie kura būs jāķeras, kad viņi sāks dzīvot.

Bet būdiņā bez kāda iemesla Susanas dvēseli vajāja šī mēmā maska, līdzīga mirušām atmiņām. Runājoties un kravājoties, uzlūkodama Marku, Susana vienmēr par to domāja. Pat skūpstoties viņa neredzēja Marka seju, bet pašas veidoto masku.

„Cik muļķīgi!" viņa smējās. „Mēs tā ilgojāmies pēc šī acumirkļa! Tagad tas ir klāt, un mēs kautrējamies."

Marks uzlūkoja Susanu bez smaida. „Man vēl arvien liekas, ka tie nemaz neesam mēs," viņš teica. Viņa acīs bija tukšums. Viņai — viņai bija jārada īstenība. Marka seja nedrīkstēja būt nepabeigta māla maska, kas traģiskā pazemībā gaida, lai Susana to pabeigtu un atmodinātu dzīvei.

„Nāc,“ viņa lietišķi aicināja, „izkravāsim somas un pagādāsim vakariņas, Mark, un tad mēnesnīcā, izpeldēsimies."

„Labi," dedzīgi piekrita Marks.

Viss atdzīvosies, kad viņi sāks rīkoties. Tad viņi jutīs, ka pienācis sengaidītais laiks. Tā jau lūk bija. Tik ilgi viņi bija sapņojuši par šo acumirkli, ka nespēja atjēgties, šis brīdis nu bija klāt, viņi abi to pārdzīvoja, un tomēr likās, ka tas vēl nāks. Marks bija pie viņas, kamēr tā pakāra naglās drēbes aiz katūna aizkara, apklāja priežu koka galdu, izcepa bifšteku un uzvāri ja kafiju. Viņš nevarēja izdomāt, kas vēl būtu darams. Katrs viņas solis bija veikls un noteikts. Likās, ka viņa darītu visu reizē. Tādas veiklības priekšā viņš jutās nevarīgs.

„Tu esi brīnišķīga!“ viņš teica. „Tev blakus es jūtos pilnīgi lieks."

Ūdens glāzē viņa ielika sarkanās rozes, ko tā bija aizspraudusi aiz jostas, kad kopā ar vīru šķīrās no tēva mājas. Viņa nolika tās galdā. Bet kad viņš teica: „Tu esi brīnišķīga," tā metās Markam ap kaklu un paslēpa seju pie viņa krūtīm.

„Nē, nē," viņa sauca, gandrīz nosmakdama, „tā nerunā."

Viņš brīnijās: „Bet tā es domāju, vai tev nepatīk, ka tevi dēvē par brīnišķīgu?"

„Nē, nē, nē," viņa dvesa.

„Labi," viņš nopūtās. „Bet es nesaprotu — vairums cilvēku ..."

Pēkšņi viņa pacēla galvu un oda gaisu.

„Steks piedeg!" viņa iesaucās. „Tas nemaz nav brīnišķīgi." Viņa aizsteidzās un norāva gaļu no pannas. Marks nesaprata, vai viņa smējās, vai raudāja.

„Nekad vēl mūžā neesmu bijusi tik izsalkusi," viņa jautri teica. Viņi sāka ēst un sveču gaismā gandrīz vairs nekautrējās.

„Mīļā, arī es esmu izsalcis," viņš teica.

Viņi jutās jau gandrīz labi. Susana domāja par Marka acīm: „Tās izskatās tukšas tikai šaudīgā ēnainā sveču gaismā. Tās jau nemaz nav tukšas. Es viņu ļoti mīlu. Viņš ir mans vīrs." Un ar visu šo mīlestību un apprecēšanos, domām bija sava gaita: „Tēls tagad ir pilnīgi līdzīgs viņam. Varbūt es tomēr esmu panākusi iespējamo, varbūt tas vairs neatdzīvosies. Varbūt es nemaz nespēju radīt dzīvību. Gribētos zināt, vai manī ir patiesas tēlnieces spējas.“

Un tomēr viņai gribējās radīt dzīvus tēlus. Viņi piecēlās un apsēdās blakus mazajā lievenī, no kurienes varēja pārredzēt ezeru; viņš kūpināja savu pīpi. Viņi sēdēja cieši apskāvušies un klusēja. Beidzot viņi juta viens otru.

„Tas ir sākums,“ viņa čukstēja.

„Mūsu dzīves sākums,“ viņš atbildēja.

Mēnesnīcā un klusumā viņi skaidrāk juta ciešo tuvumu. Viņu sejas, acu, miesas īpatnība saplūda kopējā apveidā. Viņa juta Marku, viņš elpoja, bija silts un kautrīgi gaidi ja.

„Uz ezeru,“ viņa pēkšņi teica. Viņi izģērbās mēnesnīcā, un abu ķermeņi bija balti kā marmors. Viņš līdzinājās marmora tēlam. Viņam vajadzēja būt aukstam kā marmoram. Arī Susana līdzinājās marmoram, tā vismaz viņa domāja, vērodama pati savu ķermeni; bet auksta viņa nebija. Viņš nekustējās un skati jās Susanā. Un viņa juta Marka stindzinošo kautrību.

„Nāc,“ viņa sauca, „skriesim uz ezeru.“

Viņa ilgojās dzīvības un kustību abos šajos baltā akmenī izcirstajos ķermeņos. Viņi skrēja roku rokā, ielēca ūdenī un kopā aizpeldēja ezerā. Izpeldējušies viņi atgriezās krastā. Marks drebēja.

„Pārāk auksts, iekursim uguni,“ viņš teica.

Viņi ieskrēja būdā un aizvēra durvis, lai paglābtos no nakts un meža tumsas; Marks iemeta krāsnī pagales, un viņa notupās, lai aizdedzinātu sausos žagarus. Uguns sāka degt. Viņi nometās ceļos tās priekšā, tad Susana pieglaudās Markam un atlieca galvu skūpstam. Un tomēr šai vienā acumirklī, ie-kām viņa skūpsts skāra Susanas lūpas, viņas domas lauza savu ceļu, un viņa steidzīgi sevī noteica: „Lūk tādas acis būs tēlam. Viņš ir atmodies."

Nepabeigtā galva stāvēja jumtistabā, kuru Susana taisi jās kādreiz ierīkot par savu darbnīcu. Līdz šim tomēr viņai nebija vajadzīga sava telpa, šeit bija

viņas mītne, mazajā mājā ielas galā, kur bērnībā tā bija rotaļājusies. Skatoties ielas puses logos, viņai atklājās visu mūžu redzētā ainava: mazu, baltu māju rindas, tālumā zaļais maurs un pāri koku galotnēm universitātes galvenās aulas kupols. Tur māci ja viņas tēvs, un viņa ar Marku tur mācijās četrus gadus. Viņa to mīlēja un reizē nicināja, jo zināja, ka šī iestāde ir maza un provinciālā; tās darbību ierobežoja pārlūki — divi sekmīgi fermeri, advokāts un pilsētas bankas prezidents. Un tomēr viņa mīlēja šo lepno, skarbo, ķildīgo, nabadzības piemeklēto iestādi un tās mācības spēkus. Tie viņai bija pazīstami ne tikai kā kaislīgi skolotāji dogmatiķi, bet arī kā cilvēki, par kuriem tēvs zobojās. Piemēram, par profesoru Senfordu pēc fakultātes sēdēm tēvs bieži teica: „Kolega Senfords ir savādnieks. Nezinu, cik labi viņš pārzin astronomiju, bet izņemot zvaigznes, viņš citu neko neredz."

Nabaga profesors Senfords! Patiesi, viņš dzīvoja zvaigznēs. Bet garā viņi visi nedzīvoja šajās mazajās mājās, kur viņu bālās, koptās sievas dzemdēja bērnus un veica mājas darbus bez kalpones palīdzības. Viņa tik labi tās pazina un, skatoties ielas puses logos, arvien sajuta līdzjūtību. Viņa mīlēja šīs sievietēš,, un, domājot par tām, viņai sāpēja sirds. Visas viņas smagi cīnijās, lai dzīvotu; viņas centās dzīvot skaisti, bet viņu mājas bija mazas, pārāk mazas un šauras, tā ka arvien bija jāsavalda bērnu klaigas, pašu «smiekli, dusmas un asaras. Tikai klusumā bija iespējama katrai sava dzīve. Un viņām bija vajadzīga šī nodarbošanās, jo tās bija prātīgas un pieklājība viņām bija nepieciešama. Viņas spēja jokoties par nabadzību un to arī dari ja. Kādā dienā fakultātes vecākā kursa sarīkojumā mazā Senforda kundze salika rokas. Viņa bija ģērbusies novalkātā melnu mežģiņu tērpā, ko valkāja jau no gada gadā. Viņa palūkojās Susanā mazliet bikli un jautāja: „Mīļā Susana, ko jūs esat nodomājusi darīt?"

„Visu," jautri atbildēja Susana, un Senforda kundze atkal salika savas ūdenī izmirkušās, mazās rokas

ar tīriem, aplūzušiem nagiem.. Bija pirmdiena; agrā rīta stundā pagrabā viņa bija izmazgājusi visas ģimenes veļu un tad aizzagusies aiz mājas, lai tur to steidzīgi izžautu, nepaskatīdamās citos pagalmos, kur citas sievas dari ja to pašu.

„Ak, dārgā Susana, jūs baidat mani!“ viņa teica. „Cik briesmīgi zināt visu, ko tu no dzīves vēlies, un nedabūt neko. Reizēm man liekas labāk to nezināt: labāk, piemēram, neprast lasīt, nekā prast un būt bez grāmatām, vai labprāt dziedāt un nespēt samaksāt stundas."

Susana nezināja ko teikt, un Senforda kundze tad pasmaidi ja un noglāsti ja viņas roku. „Bet jūs, mīļā, esat tik apdāvināta. Jums veiksies/4

Kāds iesaucās: „Man tiešām liekas, ka Senforda kundze varētu mums kaut ko padziedāt."

„Ak Dievs, neviens cilvēks tak negrib dzirdēt manu dziedāšanu," atbildēja Senforda kundze.

„Lūdzu, lūdzu, Senforda kundze, es tik labprāt klausos jūsu dziesmās," teica Susana.

,,Tiešām, mīļā? Tad es dziedāšu."

Susana stāvēja un klausi jās. Skumjā, dusulainā balsī Senforda kundze dziedāja: „Vai zini zemi?" šo dziesmu Susana bija bieži dzirdējusi. Kādēļ gan tagad, to atceroties, gribējās raudāt? Ikreiz skatoties ielas puses logos, viņa atcerējās, kāda bija izskati-jusies Senforda kundze tai dienā, kad dziedāja.

Bet vakarpusē bija redzams Klaidoņu mežs. Tur viņa bija saderinājusies ar Marku. Toreiz viņš teica:

„Uz kurieni tad iesim, Sue?" Un viņa atbildēja: „Es vienmēr gribētu iet uz Klaidoņa mežu. Iesim turp."

Bērnībā viņi tur nebija rotaļājušies aiz māņticības, kas bērnos turējās no paaudzes uz paaudzi, ticot ka tur klīst apkārt klaidoņa gars. Senos laikos tas pakāries ceļmalā vientuļa ugunskura, ģimenes māju un bērnu tuvumā. Viņš droši vien bija ēdis vakariņas un skatijies gaišajos logos. Tur atrasta pustukša skārda kārba ar pupām, tādēļ jādomā, ka viņš nebija badojies. Tur bija arī žagaru klēpis, ko viņš

būtu varējis aizkurt. Viņa kabatā pat atrada pietiekoši daudz naudas vienkāršai apbedīšanai, šī nauda bija iebāzta aploksnē, uz kuras tas ar zīmuli bija uzrakstijis: „Manām bērēm, bez garīgajām ceremonijām". Iemesls, kādēļ viņš bija pakāries visu cilvēku acu priekšā, palika nezināms. Tas bija dīvains notikums, kura dēļ mātes tomēr sajuta atvieglojumu, jo šai lietā viņas tā kā tā neko nebūtu varējušas darīt. Bērniem nedzirdot, viņas teica: „Tīri labi, ka tāda cilvēka vairs nav, nekad jau nevar zināt, kas tādam var iešauties prātā." šo sarunu iespaidā bērni pārvērta klaidoni spokā un nekad netuvojās mežam, kur viņš bija miris.

Bet šai pēcpusdienā Susana un Marks aizgāja turp, lai būtu vieni. Viņi bija pārliecināti, ka Klaidoņa mežā būs vieni.

„Vai tev bailes?" viņa jautāja smiedamās.

„Kopā ar tevi nē," viņš atbildēja. Un arī viņš smējās. Un tā kā tagad viņas pašas mazā māja bija mežmalā, tai likās, ka mežs ir skaists un mierīgs. Reizēm pēcpusdienā, gaidīdama Marku pārnākam, viņa klejoja mežmalā, atcerēdamās seno stāstu; viņa vairs nebaidi jās, jo šis mežs nu bija viņas un Marka. Tas bija dīvains mežs, tik kluss un pilns neskartu meža puķu. Nekad tur neredzēja cilvēkus.

Arī viņa turp gāja reti, jo mājā arvien bija kāds darbs. Un šis darbs nekad nebija padarams, kaut gan dienā pēc viņu atgriešanās bija atnākuši draugi un teica: „Sue, es nesaprotu, kā tu to varēji paveikt. Liekas, ka tu jau šeit dzīvotu gadiem ilgi!" Susana un Marks smējās un roku rokā ļāvās savai dziļajai, vienkāršajai laimei, un šī apbrīnošana vairoja viņu laimi. Viņi nebija izdarijuši neko ārkārtīgu, jo visi tak precas, un tie zināja, ka viņu māja ir maza. Tomēr viņi jutās panākumiem bagātāki nekā viņu biedri.

Šai pirmajā vakarā pēc viesu aiziešanas viņi apstaigāja visu savu māju, lai par jaunu visu iegaumētu: dzīvojamo istabu, ēdamistabu, virtuvi, priekštelpu, kāpnes, abas guļamistabas, Marka mazo darba

istabu un mazo vannas telpu ar dzeltānu podiņu sienām. Marks taisijās uzkāpt jumta istabā, bet Susana viņu atturēja.

„Neiesim augšā," viņa teica. „Tur augšā nekā nav. Neesmu vēl izdomājusi, ko ar šo istabu iesākt/'

Viņa tiešām vēl pati nebija bijusi augšā pēc tās reizes, kad uznesa tur nepabeigto galvu un savus darba rīkus. Viņi apgriezās un kāpa lejā. Lai pārbaudītu, vai dzīvojamās istabas kamins labi velk, Marks aizkūra uguni. Tas nebija vajadzīgs, jo nakts bija silta, viņi pat atstāja vaļā durvis. Ielas tumsā spīdēja ugunis, tās bija spuldzes draugu mājokļos. Bija jauki, jauki! Viņa juta prieku savas dzīves robežās: gaisma, draugi un sava māja, un Marks, viņas vīrs! Ielas lejasgalā, aiz stūra dzīvoja viņas vecāki un Mērija. Tur palika visa viņas laimīgā bērnība, viņas nesenā jaukā bērnība. Viņa bija ļoti laimīga. Kādēļ tēvs no viņas atvadijās? Aizejot pie Marka, viņa tak neko nezaudēja. Viss jau bija tepat. Viņa varēja paskriet aiz ielas stūra, pagriezties, atvērt durvis un ieiet atpakaļ savā bērnībā.

Bet viņa negribēja griezties atpakaļ. Dedzīgi un no visas sirds viņa pieķērās Markam. „Esmu laimīga," viņa čukstēja. Viņi sēdēja paši sava ugunskura priekšā, sasildīti un paēduši. „Ai, tas būs gan — gods un slava man!" viņa dungoja.

Marks smējās. „Pirmo reizi es dzirdēju tevi tā dziedam, kad tev bija pieci gadi. Tu sēdēji uz lieveņa sliekšņa un šuvi lellei tērpu."

„Tiešām?" viņa iesaucās. „Mīļais, tu to vēl atceries."

„Tu laikam nemaz nemani, kad to dziedi?"

Susana pakrati ja galvu un atbildēja: „Tas gadas nemanot."

Otrā rītā šķiršanās bija sāpīga. Viņi sajuta bailes no šī brīža jau tad, kad Susana ielēja vīram otro tasi kafijas. Viņa paskatijās pulkstenī.

„Vēl desmit minūtes," viņš svinīgi noteica.

Susana pieskrēja un apgrieza pulksteni, lai tas

Lepna sirds

33

3

nebūtu redzams, tad piestūma savu krēslu viņam blakus. Tai brīdī viņai likās, ka bez Marka māja būs nepanesami tukša.

„Kaut tu strādātu mājās," viņa pazemīgi teica. „Būtu tu gleznotājs vai rakstnieks ...“

„Tu tomēr esi apprecējusi ikdienišķu puisi," sausi noteica Marks, maisīdams kafiju. „Diemžēl man visu mūžu būs jāiet uz biroju, Sue."

„Tu esi vislabākais pasaulē," viņa atrauca un noliecās, lai noskūpstītu viņa roku. Vērīgi un sirsnīgi viņa lūkojās Markā. „Trīs un pusstundas man jādomā par tevi," tā teica.

„Nezinu pat, vai šodien būšu pusdienā," viņš teica noraizējies. „Kāds pircējs grib apskatīt vecā Gren-džera zemes gabalu."

„Ai, Mark, visu dienu!" gaudās Susana.

„Diemžēl, mīļā," viņš teica, piecēlās un apgrieza atkal pulksteni.

šķiršanās brīdis nozīmēja mokas, Marka aizgrie-šanās aiz stūra — izmisumu, un tomēr, kad šie acumirkļi bija garām, dzīve atkal silti saņēma Susanu ar nesakitamiem darbiem. Viņa aplidoja māju, tīri ja un sakārtoja savas lietas. Viņa apskati ja katru istabu, it kā gribēdama to uzgleznot, novēroja visu pilnībā, izpētija katru sīkumu: iespaidu, kāds radās no krēsla, aizkara krokojumu, gleznas krāsu plankumu pie sienas, puķes īpatnību. Mājas viengabalaino iespaidu veidoja atsevišķo telpu gaumīgais iekārtojums. Bet šis iekārtojums nebija nedzīvs, tas elpoja un dzīvoja līdz ar Susanu un Marku. Tā bija viņu māja, un Marks ar Susanu tur dzīvoja. Viņa iekārtoja Markam piemērotu darba istabu ar dīvānu viņa garajam augumam un zemiem spilveniem, jo noguris viņš labprāt atlaidās uz zema pagalvja. Rakstāmgalds bija gluds un neapkrauts, un gleznas bija skaidras un vienkāršas. Dīvainā kārtā Marka apkārtni viņa spēja labāk saskatīt nekā savu. Savas lietas viņa pārkārtoja katru otru dienu, nebūdama pārliecināta ne par ko. Vai tualetes galdiņš labāk izskatīsies pie loga, vai šeit pretim gultai? Vai pu-

ķes likt te, vai tur? Viņa nejutās apmierināta, prātoja, izmēģinājās gan vienādi, gan otrādi, nekad nespēdama izdibināt, ko īsti vēlas.

Gluži nemanot pienāca pusdienas laiks, un Susana jutās vainīga, ka laiks bez Marka bija pagājis tik ātri. Viņš jau bija klāt, kad viņa vēl nebija pa-manijusi tā trūkumu. Priekštelpā atskanēja Marka balss.

„Tomēr neviens neatnāca, mīlulīt, un tādēļ esmu mājās."

„Ai, Mark!" viņa ielidoja virtuvē un tūdaļ ķērās pie darba. Bija prieks redzēt, cik ātri viņa visu pagatavoja: kotletes, zirņus, salatus, tai pašā laikā uzklāja galdu, nolika puķu vāzi — mākslīgu puķu šai mājā nebija.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa aicināja: „Lūdzu!“

„Tu esi pārāka par visiem!" viņš piestūma tai krēslu.

„Nieki,“ viņa pretojās. „Tā nerunā."

„Nu, redzi," viņš nepiekāpās. „Ko tad es paguvu izdarīt? Nomazgāju rokas, sasukāju matus, pārmainīju kakla saiti, jo tai bija traips, un..."

„Es paskatīšos," viņa steidzīgi noteica.

„Un kad es nokāpu lejā, tev jau viss gatavs. Nē, patiesi, tu esi pārāka par visiem."

Viņa smaidi ja un neatbildēja. Kādēļ tiešām, kādēļ viņa negribēja dzirdēt, ka viņa ir pārāka par visiem? Viņa tad jutās vientuļa. Viņa gribēja būt līdzīga visiem. Bet Marks tikai runāja, dedzīgs un laimīgs, un remdināja savu izsalkumu.

„Viņi piezvani ja desmit minūtes pirms divpadsmitiem un paziņoja, ka nevēloties Grendžera zemes gabalu," viņš teica. „Gribēju tev tūdaļ piezvanīt, bet tad nodomāju, ka tikmēr jau pats būšu mājās."

„Kādēļ viņi to negrib?" viņa ziņkārīgi jautāja. „Tā tak ir skaista, veca māja."

„Tā iznākot kalpotājiem par tālu," viņš paskaidroja.

„Tad jau viņi varētu ņemt Maršēju vasarnīcu," viņa ieminējās.

3*

35

„Vai tā pārdodama?“ iejautājās Marks.

„Man liekas, esmu dzirdējusi, ka pēc Maršēja kunga nāves ģimene aizceļojusi uz ārzemēm. Nezinu, kur to dzirdēju, bet...“

„Tava atmiņa ir kā mušpapīrs," viņš sprieda. „Bet kā man pašam tas neienāca prātā ?“

Viņš piecēlās un steidzās pie tālruņa. Susana gaidi ja.

„šefs teica, ka tā esot lieliska ideja," viņš teica apsēzdamies. „Un es teicu: tas ir manas sievas padoms !“

„Ak, Mark," Susana pārmeta. „Es jau tikai nejauši to iedomājos. Tev viņam tā nevajadzēja teikt."

„Ir jau labi. Gadas jau, ka es kaut ko neiedomāju."

Susana palūkojās Markā, un viņas sirds bailēs sarāvās. „Vai izdariju kaut ko sliktu?" viņa jautāja. „Ak Mark, liekas, ka tu man dusmotu."

Pēkšņi viņš piecēlās, piegāja klāt un noskūpstīja viņu.

„Kādēļ tu sēdi no manis tik tālu?" viņš jautāja un pievilka savu krēslu blakus viņai. „Sēdēsim vienmēr blakus!"

Viņa bija lasijusi, ka mīlestība spārnojot dvēseli. Cilvēki, kuriem nebija jausmas par savām spējām, iemīlējušies raksti ja dzejas, komponēja un veica lielus darbus. Ar viņu tomēr tā nebija. Viņa ietinās Marka mīlestībā kā biezā, siltā mētelī un pat nesapņoja par lielajām lietām. Ne reizi viņa neuzgāja jumtistabā, ne reizi neiedomājās par savu tēlnieces darbu. Viņas rokām pietika ar mājas darbu, kas tai arvien vairāk iepatikās. Skaisti apkopusi māju, viņa lūkoja izdomāt katrai lietai piemērotāko vietu; tad viņa izgāja virtuvē, apsēdās pie pavāru grāmatas, pārdomāja un gatavoja. Visu padarījusi, apmierināta ar sevi un savu darbu, viņa gaidi ja Marku. Viņa sajuta ap sevi mīlestību, tāpat kā šīs mazās mežmalas mājiņas sienas ...

Par mežu viņa vienmēr domāja. Tas bija viltīgs mežs. Likās, ka ceļmalā būtu tikai šaura meža josla, bet tālāk tā pēkšņi pārvērtās jūdzēm dziļā biezokni, ar nelīdzenu un akmeņainu pamatni, ko neatmaksājās pārvērst tīrumos. Drusku tālāk valgu, melnu klinšu aizā plūda Straujupe, bet mežs arvien vēl turpinājās.

Marks šo mežu ienīda. Pagājušās sestdienas pēcpusdienā, tur pastaigājoties, Marks soļoja viņai blakus, neatlaidīgi klusēdams.

„Vai šeit nav jauki?" viņa jautāja, vērodama vasaras brieduma pilnos, ēnainos kokus.

„Mani šeit pārņem dīvaina sajūta,“ viņš atbildēja. „Kā es to nemaniju tai dienā, kad tevi bildināju. Toreiz es redzēju vienīgi tevi."

Viņi jutās vientuļi, kaut gan tie gāja roku rokā. Viņi aizgāja līdz strautam un skati jās, kā tas plūda^1 pār melnajām klintīm.

„Miljoniem gadu ūdens būs grauzis šo cieto klinti, kamēr izgrauza tik dziļu gravu," teica Marks, un abi tūdaļ sajuta gadu miljonu vientulību. Viņi stāvēja un raudzi jās lejup, un pēkšņi aizā ūdens sāka dārdēt un šņākt. Lejā strauta līkumā bija atlūzis liels klintsgabals un iegāzies ūdenī. Ar savu smagumu tas rāva sev līdz akmeņus, smiltis un mazos kociņus. Brīdi mutuļojis, ūdens padevīgi pašķīrās un plūda apkārt šķērslim, it kā šis klintsakmens tur jau būtu stāvējis mūžīgi.

„Iesim mājās,“ teica Marks. „Esam par dziļu iegājuši mežā. Par šo vietu esmu dzirdējis visādus nostāstus/'

„Reiz tu teici, ka kopā ar mani tu šeit nebaidoties," viņa tam atgādināja.

„Es jau nemaz nebaidos, tikai nesaprotu, kādēļ mēs nevaram pastaigāties saulītē."

Viņi devās mājup. Kad viņi iznāca no meža krēslas, saule vēl bija augstu. Viņi redzēja ļaudis, kas nāca no golfa vai piknikiem. Labu gabalu tālāk nāca mājās Lusila ar Holu. Viņu vidū droši soļoja

Tomijs; Lusila pamāja, un Hols sauca: „Mēs gaidi-jām jūs šodien klubā.“

Marks pacēla cepuri, un Susana māja ar roku. Viņi devās augšup pa savas mājas kāpnēm.

„šad un tad jau mums vajadzētu aiziet uz klubu," noteica Marks. „Citādi viņi domās, ka mēs esam iedomīgi."

„Viņi tā nemaz nedomās," sirsnīgi atsaucās Susana. „Viņi tak mūs pazīst."

Viņa aizmirsa cilvēkus, dziedādama iegāja virtuvē un sāka gatavot vakariņas.

„Var tomēr gadīties, ka viņi uzskata tevi par iedomīgu, Sue, sevišķi, ja cilvēks ir tāds kā tu," pēc piecām minūtēm Marks atkal iesāka.

Viņa grieza šķēlītēs apelsinu augļu salātiem. Tagad viņa pārtrauca savu darbu. Viņa nodomāja, cik lielisks ir šāds apelsins. Katrā šķēlē noslēgts daudzums vienas krāsas mazu pilienu. Viņa stāvēja ar apelsinu rokās un raudzi jās Markā.

„Ko tad tu gribi?" viņa brīnijās.

Viņa nosarka un mazliet noskaitās.

„Neko. Tikai reizēm tavas rīcības veids, kā tu ķeries pie lietas ... To daudzi var pārprast."

Viņa turpināja griezt apelsinu. Marks bija viņu apvainojis, bet viņa to negribēja izrādīt.

„šai mazajā pilsētiņā mani pazīst visi," Susana mierīgi teica. .„Viņi pazīst mani jau no bērnības — Lusila, visas meitenes un zēni." Pēkšņi viņa jutās Markam sveša. Reiz, kad viņa bija vēl gluži maza, tā dzirdēja, ka viens skolotājs teica otram: „Vai jums neliekas, ka Sue ir dīvains bērns? Viņa nemaz nav tāda kā citi bērni." Viņa aizdedza spuldzi, un Marks ieraudzija tās seju.

„Es laikam nezinu, ko runāju," viņš lēnām teica. „Tu ... Es vēlos tevi tādu, kāda tu esi."

„Es nevaru būt citāda," viņa atbildēja. „Nāc, Mark, apsēdies."

Un kad viņi apsēdās, Marks teica: „Sue, tie ir labākie augļu salati, kādus esmu ēdis. Tu esi lieliska saimniece."

Viņas smadzenēs strāvoja vesela vārdu straume, tie karājās jau mēles galā. Susana taisi jās tam dzelt kā čūska ar savu aso mēli.

„Piesargies, Mark, tur ir klāt arī rūgts auglis.“

Ja viņa būtu pateikusi šos vārdus, pārsteigtais Marks vientiesīgi paskatītos Susanā. Tādēļ viņa tos noklusēja. Viņa viegli apvainojās. Jau sen viņa bija mācijusies valdīt mēli, kad jutās aizkarta. Maza meitene būdama viņa varēja sabaidīt māti, izteikdama to, kas iešāvās prātā. Pirmo reizi ieraudzijusi mātes baiļu pilnās acis, viņa ieskrēja savā istabā un raudāja: „Nekad, nekad, nekad — es nebaidīšu citus, kad būšu aizkarta/4 viņa kaislīgi soli jās un pildija šo savu soli jumu.

„Tad ņem vēl, mīļais/4 viņa teica Markam un piepildi ja pasniegto šķīvi.

Bet uz mežu viņi vairs negāja. Marks negribēja iet, un Susana bez viņa negāja. Bet tad bez kāda iemesla viņa kaut ko atcerējās. Jumta istabā stāvēja nepabeigtā galva. Reizēm gan Susana uzgāja augšā, lai iztīrītu istabu un noslaucītu putekļus, bet citu neko viņa tur nedari ja. Tagad Marks viņu bija apvainojis. Nākošā dienā viņa tādēļ uzgāja augšā. Tur viņa stāvēja, domīgi skatīdamās tukšajā telpā. Bet viņai nebija mantu ko tajā likt. Viņa pat nepacēla autu no nepabeigtās galvas.

„Tev ir viss, ko sieviete var vēlēties,“ kādā dienā teica māte, apskatīdama dzīvojamo istabu. „Tev ir labs vīrs un skaista māja pilsētas vislabākā vietā.“

„Jā, man ir viss,“ Susana pasmaidi ja.

„Marks ir tik nosvērts,“ māte turpināja. Viņa atteicās noņemt cepuri. „Man tūlīt jāiet mājās,“ viņa vienmēr aizbildinājās. Reizēm viņa nosēdēja vienu vai divas stundas. Bet kad cepure bija galvā, tai likās, ka viņa tūlīt varēs iet. „Mājās mani gaida veseli kalni darbu.“

„Iešu tev līdz!“ teica Susana. „Esmu jau ar visu galā.“

„Nē jel,“ atrauca māte. „Tev tagad ir pašai sava māja. Citādi Marks domās, ka es netieku galā ...“

„Aiziešu tak tikai pie tevis ciemā," smējās Šūšana. „Bez tam mūsu mājā jau viss ir padarīts — izņemot jumta istabu. Es vēl nemaz nezinu, ko ar to lai iesāku."

„šeit ir skaisti," skumji noteica māte, vērodama spodro kārtību. „Par visu tu tik jauki gādā — tev tas arvien bija nieks."

„Māja iekārtojās pati no sevis," atbildēja Susana. „šī ir visērtākā māja pasaulē. Tā dzīvo mums līdz. Katrai lietai atrodas sava vieta, tā gluži nemanot!"

Viņa pamāja ar roku un sarauca uzacis, bet māte nesmaidija.

„Tagad jau ir labi un skaisti," viņa nozīmīgi teica. „Gan jau vēlāk vajadzēs palīga. Bet man jāiet."

„Paņemšu savu cepuri," piekrita Susana.

„Tā ir tiešām jauka māja," atkārtoja māte, apstādamās jaunajā ietnē, lai atskatītos. „Man tikai nepatiktu dzīvot tumša meža malā."

„Man gan patīk," atbildēja Susana. „Bet Markam laikam ir tāda pati sajūta kā tev."

Viņa gāja ar māti ierasto ceļu. Bet tagad māte vairs nebija noteicēja. Viņa gāja uz māju, kad pati gribēja. Ienākusi tā tūdaļ uzsāka vecās parastās gaitas, nomazgāja traukus, iztīri ja apakšstāvu un noslauci ja putekļus.

„Šorīt viss palika nedarīts," norūca māte. „Gri-bēju tikt laikus tirgotavā, jo sestdienās tur ļaudis arvien ilgi kaulējas. Un tad es nodomāju iegriezties pie tevis, jo diena ir tik skaista. Kamēr tu būsi šeit lejā, es uzklāšu gultas."

Smagi viņa uzkāpa augšā. Susana apsēja galvu ar tīru autu un sāka kopt istabas. Bija patīkami visu kārtot un post. Viņa strādāja dziedādama. Meitenes gados tas viņai reizēm likās ikdienišķs, melns darbs, jo prāts nesās uz citām lietām. Bet arī melnais darbs vien tas nebija, jo strādādama viņa tomēr juta zināmu apmierinājumu. Viņa strādāja un pārkārtoja. Un viņas rokas istabās rādijā mājīgumu. Augšā aizcirtās durvis, kad Susana beidza strādāt.

„Vai tu tur esi, Susan?" Platajās kāpnēs nodārdēja tēva balss.

„Jā, esmu gan," viņa atsaucās.

„Nāc augšā!“ tēvs sauca.

Susana steidzās augšā. Tēvs stāvēja atspiedies pret kāpņu margām, pīpoja savu veco ķiršukoka pīpi un bija stipri izpūris.

„Man gribētos dzirdēt to Sibeliusa gabalu," viņš teica. „Mērija nekad nespēs to nospēlēt. Viņa to tikai tā noknābā, šī meldija skan man ausīs caurām dienām, nevaru to aizmirst."

Viņa apsēdās pie vecajām klavierēm un smaidīdama atšķīra burtnīcu ar virsrakstu „Somija“. Tēvs atgūlās dīvānā un uzlika roku uz acīm.

„Sāc!“ viņš pavēlēja.

Viņa spēlēja dziļi un izjusti, aizmirsdamās tāpat kā visās citās lietās. Jā, nevilšus viņa pat aizmirsa Marku. Viņa spēlēja nepielūdzami, neizsakāmi sāpīgi ... Viņa zināja, kā tas panākams. Susana vēl bija tik jauna, tādēļ arī viņas sāpes vēl bija skaistas. Savā mūžā viņa vēl nebija cietusi, tomēr ar nojautu, kas sniedzās dziļāk par piedzīvojumiem, viņa zināja, kā bija jārada sāpes. Pabeigusi viņa drebēja.

Brīdi viņa pagaidi ja un tad pagriezās pret tēvu. Viņa roka bija noslīdējusi no sejas, un viņš gulēja aizvērtām acīm, bālajām lūpām sakniebis pīpi.

„Tēt,“ viņa čukstēja.

„Ej projām," viņš norūca. „Ej projām, ej projām!" Zem melnajām skropstām viņa ieraudzija mirdzam asaras. „šī mūzika ..." viņš čukstēja.

Viņa nokāpa lejā. Mājā valdi ja klusums. Viņa apstājās mātes durvju priekšā un klausi jās, bet neko nesadzirdēja. Klusi viņa atvēra durvis un ieskatijās istabā. Vēl arvien neuzklātā gultā gulēja māte cietā miegā un elpoja mierīgi kā bērns. Tikpat klusi aizvērusi durvis, viņa izgāja un steidzās atpakaļ uz savu māju.

II

Jau tuvojās pusdienas laiks, kad Susana apstājās un pārlaida skatu dzīvojamai istabai. Šai mājā viss nu bija kārtībā. Viss bija padarīts. Viss spīdēja, logi bija gaiši, grīda spodra, katra lieta savā vietā. Visas istabas bija iekārtotas. Pēdējais spilvens, pēdējie aizkari bija pagatavoti, viss turpmākais būtu lieks. Mazais veļas skapis bija pilns pašas izrakstīta audekla. Vasaras krāšņumā ārā ziedēja apkoptais dārzs. Gādāt par dārzu bija Marka pienākums, bet saulainās dienās arī viņa steidzās laukā, ravēja un dēsti ja. Vakar pēcpusdienā viņa pat nopļāva mauru. Bet Marks par to noskaitās.

„Es gribēju to izdarīt šovakar pēc vakariņām," viņš teica. „Vakar jau apskatiju mauru. Vēl jau nemaz tik steidzīgi nebija/4

„Dariju to tikai īsa laika pēc,“ viņa glaimoja vīram. „Pēcpusdienā man nebija darba un iziet negribējās. Tā es nopļāvu ...“

„Tā vairs nedari," viņš brīdināja Susanu. „Tas nav sieviešu darbs."

Viņa lūkojās laukā pa logu un neatbildēja. Bija tik jauki pļaut zāli garā līdzenā vālā.

„Es tā vairs nedarīšu," viņa soli jās.

Bet šodien vairs nebija darba. Viņa piegāja pie loga un skati jās laukā. Bez darba Susana jutās nemierīga. Lejā pa ielu Lusila stūma bērnu ratus, atstāja tos mājas priekšā un steigšus iegāja istabā. Susana dzirdēja, kā aizcirtās smagās durvis. Tas bija Lusilas sešas nedēļas vecais, otrais bērns. „Esmu pārskaitusies!" pēc dzemdībām bija teikusi Lusila „Atkal bērns, kad Tomijs jau ir tik liels, ka es to

varētu visur ņemt līdz. Un Hols nespēj man turēt kalponi. Vīrieši ir tādi patmīļi!"

Susana toreiz neatbildēja Lusilai, iedomādamās padevīgo, arvien nogurušo Holu. Likās neiespējami, ka viņš varētu Lusilu piespiest darīt to, ko viņa nevēlējās.

Susanas māja bija kārtīga un klusa, tā izskati jās gaiša un mierīga kā labi apkopts bērns. Ko tagad darīt? Vakar viņa aiznesa Mērijai jaunu tērpu ar dzeltānu atlasa lentu pārsietā sainītī. Viņa gatavoja to no bāla zelta brokātā auduma, ko nopirka par Fontanes kundzes naudu. Viņa bija to pašuvusi grezni vienkāršu. Nekad vēl Mērijas acis nebija tik silti mirdzējušas.

„Tas ir skaists, Sue,“ viņa teica. Un pašai nezinot kādēļ, Susanai saskrēja acīs karstas asaras.

„Vai tev tiešām tas patīk ?“ Viņa tā ilgojās, lai Mērija vēlreiz atkārtotu savus vārdus. Viņas tak varētu būt viena otrai tuvākas.

„Jā, tērps man patīk!" apliecināja Mērija.

„Man arī tā liekas," nopūtās māte. „Tas ir skaists ģērbs, Susan. Nezinu, kā tu to visu vari paveikt."

Tēvs pienāca pie durvīm un pabāza galvu. „Ak Dievs!" viņš iesaucās. „Ceru, ka man nebūs jāmaksā."

„Kaunies," norāja māte. „To pašuvusi Susana."

„Tiešām, Sue? Viņa jau izskatās kā pavasara zieds." Viņa acis likās ļaunas kā asaru neredzējušas.

„Tērps patika visiem," Susana stāsti ja vīram, „Mērija tajā izskati jās glīta."

„Tas jau arī var patikt," nosprieda Marks. „Tas ir skaists tērps. Nesaprotu, kā tu to spēj!"

Viņa balss bija maiga un vaigs pazemīgs, kad viņš to uzlūkoja. Susana satrūkās.

’ „Bija viegls griezums," viņa teica nezinādama, kādēļ tā aizstāvas. Varbūt tas notika Marka pazemības dēļ. Viņa negribēja, lai Marks būtu tās priekšā pazemīgs. Nē, nē, jo tad viņa nebūtu tam līdzīga . ..

Ielā atskanēja bērna raudas. Tā bija Lusilas mazā meitiņa. Mazā bieži tik ļoti brēca. Ja viņai būs bērniņš, viņa neļaus tam brēkt. Pēkšņi viņa apgriezās, atvēra durvis un aizsteidzās pa ielu. Viņa jau varēs teikt, ka atnākusi pie Lusilas. Klusi viņa uzskrēja kāpnēs un ielūkojās bēna ratos. Ak, mazais naba-dziņš bija pilnīgi sapinies tīklā! Viņa atbīdija tīklu, izcēla meitenīti un sakārtoja tai svārciņus. Cepurītes lentas bija no cieta organdija un griezās mazajā zodiņā. Susana palaida tās vaļīgāk. Tad viņa pašūpoja bērnu, līdz tas apklusa. Viņā pamodās varens, akls maigums, jūtot mīļo, nevarīgo ķermenīti. Viņas rokās tas atkal bija saritinājies kā mātes miesās. Šī nevarība bija pārāk liela, tā bija nožēlojama. Cik nevarīgi sākās dzīve! Viņa ieskatijās mazajā sejiņā. Bērns vairs neraudāja un vēroja Susanu. Mazā mutīte kustējās. Ja nu viņai būtu jāveido bērna tēls, kāda tad būtu jāveido bērna seja, kāda tad būtu tās izteiksme? — šī kailā, nevarīgā pacietība, šī pazemīgā pacietība, it kā jau tagad jaunpiedzimušais saprastu dzīves mūžīgo nevarību, ne tikai šai brīdī, bet uz visiem laikiem.

„Ak, Susan!“ skarbi iesaucās Lusila. Viņa stāvēja durvīs. „Vai tad vairs pasaulē ...“

„Viņa tik sirsnīgi raudāja/4 pazemīgi teica Susana.

„Jā, bet beigu beigās — un tagad tak viņai jāguļ!“

„Pabeidzu darbu, tādēļ iedomājos atskriet pie tevis/4 Bet Lusila atņēma viņai bērnu. Viņa ielika to atpakaļ ratos un nolaida tīklu. „Lūdzu, ienāc vien: tā jau bērns nekad neaizmigs. Un ja viņa nav gulējusi, tad visu dienu ir sliktā omā.“

Saules gaismā Lusilas vaigs bija ciets un naidīgs.

„Piedod,“ stostījās Susana, „mazā tik ļoti raudāja.“

„Tiešām, nesaprotu, Sue, kāda tev tur daļa.“

„Nav jau, nav/4 atrauca Susana. „Bet es neiešu iekšā, tu vēl neesi galā ar darbiem.“

„Es nekad nebūšu galā, jo man ir divi bērni,“ noteica Lusila. „Vari tā tad mierīgi ienākt. Tiklīdz būšu beigusi slaucīt istabu, būs atkal jābaro mazais.“

„Nē, es varbūt atnākšu pēcpusdienā/4 teica Susana un pasmaidi ja. Kāpņu galā viņa apgriezās un

“

pamāja. Lusila bija viņas senā draudzene. Viņa nevarēja tai ņemt ļaunā.

Pie savas mājas viņa tomēr apstājās neziņā. Zīdaiņa ciešais, dziļais acu skats bija rases skats. Tā neskati jās atsevišķa dvēsele. Tas bija cilvēces skats, kuru nespēja vēl nomākt mazā būtne, jo tai vēl trūka savas personības. Vēlāk, kad tā pieaugs, griba kļūs stiprāka, un tā apslēps šo kailumu. Tagad viņa acis bija mazi mikroskopi, kas dzīves sākumu rāda palielinājumā.

Viņa apsēdās uz mazā lieveņa augšējā pakāpiena, apskāva savus ceļgalus un raudzijās dārzā, neko neredzēdama. Viņa jau bija aizmirsusi Lusilu, tikai atcerējās bērnu, juta to, ieslīga ar visu būtni viņa bezgalībā. Un Susanā modās vēlēšanās, dziļa un akla. šī tik labi zināmā nepanesamā, saldā, tumšā, vientuļā prasība, kuru tā nedrīkstēja izpaust nevienam. Susana piecēlās, lēnām kāpa augšup, garām guļamistabas durvīm, uz jumta istabu. Tur viņa sajauca svaigu mālu un sāka no tā veidot jaundzimušu bērnu, kura mazie, nepabeigtie sejas panti pauda neizmērojamu, neizskaidrojamu, nevarīgu pacietību.

Izgaisa māja ap viņu un zem viņas, pazuda jumts virs galvas. Viņa neatcerējās nevienu un neko; visi pagājušie mēneši bija kā nebijuši. Izgaisa visi viņas dzīves gadi. Tur viņa stāvēja un veidoja māla bērnu, rādijā viņu mālā. Viņa saspaidija mālu jaundzimušās būtnes veidā, ar mātes klēpja zīmi saliektajā mugurā, pievilktajās kājiņās, vārgajās, sakrustotajās rociņās. Tikai cienīgā galva bija liela un brīva, drusku pacelta, un baigā pacietībā skati jās nezināmā dzīvē. Pabeigusi, viņa skati jās savā darbā iztrūkusies. Viņa nezināja, ko bija izveidojusi. Bija bailes no tā. Šī viņai pievērstā seja jautāja: „Kādēļ esmu dzimis?“

„Nezinu,“ skaļi atbildēja Susana. Viņas balss atbalsojās tukšajā telpā, un pēkšņi viņa sajuta ap sevi tumsu. Viņa palūkojās logā, un tur, viņpus meža, tumša un pārāk sarkana rietēja saule...

„Esmu strādājusi visu dienu,“ apmulsusi domāja Susana, novilka darba svārkus un saglauda matus.

„Pārnāks Marks,“ viņa tad nodomāja. Marks! Ne reizi viņa nebija to iedomājusi. Tomēr tagad, par viņu domājot, viņa atkal sajuta pamatu zem kājām un jumtu virs galvas. Viņa pat neapskati ja to, ko bija radijusi, un noskrēja lejā.

Steidzoties lejā pagatavot Markam vakariņas, viņai likās, ka būtu bijusi ilgi projām. Augšā, jumta istabā palika viņas radītais darbs. Tā bija daļa viņas pašas un tomēr šķirta no viņas. Viņa jutās nogurusi, vientuļa un tomēr apmierināta. Pēkšņi radās ilgas pēc Marka, gribējās turēt viņa roku savējā, just viņa lūpas, zināt, ka viņš, patiess un sirsnīgs, ir te, savā mājā, jo viņa bija no tā tik ilgi bijusi projām. Viņa skraidi ja šurp un turp, visu viņam gatavodama. Kad viņš beidzot pārnāca un Susana dzirdēja viņa dzīvo saucienu: „Sue, kur tu esi?" viņa steidzās tam pretim, metās ap kaklu un cieši tam pieglaudās.

„Ai, Mark,“ viņa čukstēja. „Ai, Mark ...“ Ko viņa iesāktu, ja vakarā nebūtu pārnācis Marks?

„Cik gara diena," viņš teica. „Cik briesmīgi, ka netiku pusdienās!“ Bet viņai diena bija pagājusi kā vēja brāziens. Slēpdama savu vaigu pie viņa krūtīm, Susana domāja: „Mūsu dzīvē šī diena ir tukša.“ Viņa nebija to pavadījusi kopā ar Marku. Susana negribēja dzīvot bez Marka. Strauji viņa pacēla galvu.

„Mark!" viņa iesaucās. „Lūdzu, lūdzu, es gribu bērnu!“

„Tas tik ir gan!" brīnijās Marks. Viņš skatījās Susanā, bija aizgrābts un drusku smaidi ja. „Tu gan vēl esi meitenīte," viņš nedroši teica un iesmējās. „Nu, pagaidīsim vismaz līdz vakariņām."

„Lielisks ēdiens!" viņš teica un atgāzās krēslā, piebāzdams pīpi. „Iesim lievenī."

Viņi izgāja laukā. Jaunais mēness karājās pār mežu, un viņi apsēdās tā gaismā. Marks paņēma vienu no jaunajiem pītajiem krēsliem, bet viņa novietojās uz augšējā pakāpiena un atbalsti ja galvu pret Marka ceļiem. Mēnesgaisma bija tik spilgta, ka aizēnoja māju ugunis. Viņš noliecās un pēkšņi pagrieza Susanas galvu pret mēnesi.

„Kādēļ tu tā ilgojies bērna?" viņš jautāja negaidot.

Viņa pakratija galvu. „Nezinu — varbūt Lusilas bērniņš... Šodien es viņu drusku paauklēju, un viņš tā ieglaudās manās rokās."

Viņš noglāsti ja Susanas matus. „Lusila iedzen man bailes no bērniem/' viņš teica. „Holam ir tik daudz raižu savas sievas jūtu dēļ. Viņš saka, ka abi bērni gadijušies nejauši. Tomijs atskrēja, kad Lu-sila vēl nebija sagatavojusies. Viņi bija nolēmuši, ka tiem nebūs bērnu, iekām viņš nevarēs algot kalponi. Es arī to nevaru — vai zini, vēl es to nevaru, Susan. Tev vajadzētu būt pilnīgi pārliecinātai...“

„Manas dzīves prasības nevar iespaidot kalpones jautājums," mierīgi teica Susana. Viņš neatbildēja, bet viņa dzirdēja Marka pīpes dziļos vilcienus. Viņa lielā, mierīgā roka glauda Susanas matus un skāra viņas kaklu. Viņi bija tik tuvi, tik tuvi, ka viņai gandrīz paspruka: „Mark, es šodien izveidoju mazu bērnu, varbūt tādēļ...“ Bet viņa vēl nebija paguvusi to pateikt, kad ierunājās Marks.

„Reizēm es sev jautāju, kādēļ tu mani precēji," viņš teica. Vecā, ienīstā pazemībā dziļi ieskanējās viņa balsī.

„Mark!“ viņa strauji pagriezās pret vīru, „es tevi mīlu!"

„Bet es nesaprotu, kādēļ," viņš skumji teica. „Esmu tik ikdienišķs cilvēks."

„Tu nemaz tāds neesi," viņa iesaucās.

„Jā, tāds es esmu. šī iela ir pilna tādu puišu: Hols, Toms, Pedžs, Bobs šeplins, mēs visi esam no vienas mīklas."

„Ai, nerunā tā, tu nemaz neesi tāds," viņa teica.

„Mēs visi esam krietni, pieklājīgi, strādīgi puiši, nekas vairāk; un līdz nāvei tādi paliksim. Es būšu taisni tāds pats kā mans tēvs. No sākta gala viņš ar māti nopūlas savā mazajā fermā, arvien gaidīdams, kad tam sāks iet labāk, bet tas vēl nav noticis.

Mēs visi esam vienādi. Hols šodien teica, tiklīdz dabūšot lielāku algu ..

„Bet ja nu es tevi mīlu? Un Holu, Tomu un Bobu es nemīlu."

„Nesaprotu, kādēļ tu mani mīli, tu esi citāda, tu neesi tāda kā Lusila un ..

„Es neesmu citāda. Esmu taisni tāda pati. Es negribu būt citāda."

„Tu tur nekā nevari darīt."

„Ai nē, jel nē — es tad jūtos tik vientuļa ...“

Viņa aplika rokas Marka ceļiem un pieķērās tam klāt. Nē, tagad viņa tam neteiks, ko dienu bija darījusi. Viņa nekad to neteiks.

„Mums būs mazs bērniņš," viņa čukstēja. „Man nevajaga neviena palīga. Pusi dienas man jau tāpat nav ko darīt. Es gribu darbu."

„Vai tu — gribi — tagad?" viņš jautāja. Un viņa juta, kā drebēja Marka roka pie viņas kakla.

„Jā,“ čukstēja Susana un ar abām rokām piespieda viņa roku savām krūtīm. Viņa sajuta savus sirdspuk-stienus pret vīra delnu. „Tagad — tagad," viņa dvesa.

Viņš pagaidīja brīdi, tad noliecās un uzlūkoja Su-sanu. Un mēnesnīcā viņa varēja saskatīt Marka jaunās stūrainās sejas pantus. Viņš nerunāja, un viņa klausījās šai Marka klusēšanā ilgu laiku, pagrieza galvu sāņus un vēroja tumšo mežu. Tad viņš pēkšņi piecēlās, uzvilka viņu augšā, apskāva, un viņi kopā iegāja mājā. No kādas ielas mājas bija dzirdams radio. Viņš aizvēra un aizslēdza durvis, un klusēdami viņi kāpa augšā.

Reizēm viņa domāja par salīkušo stāvu jumta istabā, kura galva jautājoši pacēlās no mātes miesu saritinātā ķermenīša. Bet viņa atvairīja šo domu. Reiz viņa atcerējās Marka pazemību, un tad viņa uzkāpa augšā, apņēmdamās tēlu iznīcināt, salauzt gabalos, atdodot tam māla pirmatnējo veidu. Tomēr stāvot šī tēla priekšā, viņa nespēja to izdarīt. Tas bija kļuvis par būtni. Tam bija pašam sava dzīve, ko viņa nedrīkstēja izputināt. Dīvainā kārtā viņa bija iemiesojusi savu domu būtnē, kuru tā nedrīkstēja iznīcināt, jo tam bija sava dzīve. Ilgi viņa skati jās tēlā un prātoja par tā seju. Un tagad viņas pašas miesās veidojās būtne tikpat droši, kā viņas rokas bija veidojušas mālu. Viena lieta bija tikpat nesaprotama kā otra. šeit, tukšajā jumta istabā viņa pat nevarēja pateikt, kura no abām ir lielāks radi-jums. Vai viņas miesas bērns varēja būt dzīvāks par šo gara radijumu? Viņa aizsteidzās no turienes ar ciešu apņemšanos tikt no tā vaļā.

Tagad viņa gribēja būt tikai miesa. Kā viņa priecājās, ka viņas ķermenis tik ātri bija gatavs radīšanai. Viņas ķermenis tūdaļ bija uzņēmis tam veltīto dzīvības dīgli, un tūdaļ viņa bija grūta. Ar to viņa lepojās un kādā rītā palieli jās Marka priekšā:

„Mark, es jau iesāku.“

„Ko?“ viņš iesaucās. „Jau? Es domāju... No šī brīža man jāsāk skaitīt nauda."

Tai vakarā viņi rūpīgi aplēsa savus ienākumus. Marka alga bija palielinājusies nedēļā par pieciem dolāriem, tie nu bija jākrāj, piemēram, ārstam. Šūšana sēdēja viņam blakus, atspiedusi zodu rokā, kamēr viņš skaiti ja penijus.

„Taisni iznāk," viņš beidzot teica un pacēla galvu no sīkiem skaitlīšiem aprakstītām papīra lapām. „Par to es priecājos. Es būtu noraizējies, ja pēc dzemdībām nevarētu tūdaļ visu samaksāt. Bet vai tu arī skaidri zini, ka ar piecdesmit dolāriem pietiks drēbītēm un citām lietiņām?"

Viņa palocija galvu. „Droši.“ Gan jau viņa par to gādās, lai pietiktu. Viņa apņēmās pati visu pagatavot un neizdot nevienu lieku grasi.

„Es varētu arī pati drusku nopelnīt," viņa teica.

„Nē,“ pretojās Marks. „Par savu bērnu gādāšu es pats!"

„Tas jau ir arī mans," viņa čukstēja.

„Tu jau zini manas domas," nopietni atbildēja Marks un pasniedza viņai papīru. „Te būs tavs tekošs rēķins. Šajās robežās, meitenīt, tev,, ir pilnīga rīcības brīvība."

Un kad rītā māja bija apkopta un spodra, tad Susana apsēdās pie loga un sīki izpēti ja skaitļus. Piecdesmit dolāru — šais robežās viņai bija pilnīga brīvība. Varēja jau būt diezgan saistoši pārliecināties, ko ar tādu naudu var izdarīt, kādus smalkus audumus var nopirkt, lai izšūtu glītās bērna drēbītes. Varētu jau papriecāties, ja viņa jau nebūtu bijusi tirdzniecības namu specialnodaļās un nezinātu, ka par piecdesmit dolāriem ... „Mūsu bērniem jābūt apmierinātiem ar to, ko viņiem varam dot!“ vakar vakarā bija noteicis Marks un cieši sakniebis lūpas.

Šai rītā viņa sēdēja viena un skati jās dziļajā, tumšajā mežā. Un ko viņa varēja dot? Tiešām nebija iemesla nedot visu, kas tai bija. Kādēļ Marks drīkstēja atdot visu pēdējo? Sieviete deva vairāk no savas miesas un sava laika, nekā to spēja vīrietis. Bet kādēļ lai viņa nedotu to, ko tā spēja arī citādā ceļā? Viņa varēja pārvērst mazo, saulaino guļamistabu bērna istabā ar mazām, piemērotām lietiņām. Līdzekļu netrūktu. Viņa bija netaisna pret Marku, varēdama pelnīt un to nedarīdama. Viņa pēkšņi piecēlās. Marks vilka robežas viņai un bērnam. Viņam bija jāatzīst, ka ... Gan jau viņa ieskaidros Markam šo lietu ... Ilgi viņa skati jās mežā, tad uzkāpa augšā, uzvilka zaļu vilnas ielas ģērbu, uzlika mazu, brūnu cepuri un stingriem soļiem aizsteidzās uz Fontanes kundzes māju. Tur viņa piezvani ja.

„Lūdzu Fontanes kundzi,“ viņa stingri teica kalponei ar balto galvsegu.

„Fontanes kundze ir dārzā; viņai ir viesi.“ Kalpone vilcinājās, bet Fontanes kundze jau ielidoja pa vaļējām stikla durvīm ar pilnu klēpi rožu.

„Ak, te jau jūs esat,“ viņa iesaucās. „Mēs tikko par jums runājām. Mīļā, visi ir sajūsmināti par jūsu amoru. Es parādīšu to Davidam Barnesam, tiklīdz viņš ieradīsies. Iziesim dārzā. Dora, ielieciet puķes vāzē!“

Fontanes kundze saņēma viņu aiz dilbja. Susana klausi jās šīs kundzes sirsnīgajā balsī, kurā tagad vairs nebija šaubu par amoru, kad visi par to jūsmoja. ,,Dārgā, visi tagad grib amorus." Ar brīvo roku Fontanes kundze pamāja dāmām, kas bija apsēdušās pie dīķa. Viņu ģērbi zaigoja zilā, dzeltānā, sarkanā krāsā pret tumšo ziemciešu žogu aizmugurē.

„Viņa ir šeit, šī meitene ar amoru!" iesaucās Fontanes kundze. Susana pienāca tuvāk, un viņai pretim vērās laipnas, smalkas sejas, un viņa spieda tievas, mīkstas rokas, kuru pirkstos mirdzēja gredzeni. Skanēja sirsnīgas balsis:

„Man patīk mazais zēns, kas vēro savu atspulgu dīķī!"

„Jums jāturpina darbs! Kādu teļu jūs varētu man pagatavot ?“

„Ko jūs vēlaties?" skarbi iejautājās Susana. Viņa tomēr nolēma neteikt vīram, ka bijusi šeit.

„Tagad viņu sauc par Marka Kīninga kundzi," skaļi teica Fontanes kundze. „Bet patiesībā viņa tomēr ir Susana."

Dāmas apstāja Susanu bezrūpīgā jautrībā. „Ai, Susan. Atnāciet un apskatiet manu dārzu; pagatavojiet man, piemēram, strūklaku."

„Susan, vai jūs veidojat arī galvas? Man ir brīnišķīgs zēns ar jauna Kristus galvu."

Un viņa apsoli ja visu, priecādamās par tik jauku sirsnību.

„Labi, es aiziešu apskatīt jūsu dārzu. Es labprāt redzētu jūsu dēlu."

Tā likās lappuse no pasaku grāmatas: šis dārzs, siltais septembra gaiss, skaistās, bagātās sievietes! Kādēļ bagātnieki bija tik sirsnīgi un laipni?

Viņa iedomājās nabadzīgo, izdarīgo, bailīgo Sen-forda kundzi, bet Fontanes kundze jau turpināja: „Viņai ir ārkārtīgas spējas, kādā jaukā dienā viņa mūs vēl pārsteigs."

Satrūkusies Susana pacēla galvu un ievēroja Fontanes kundzes pašapzinīgo, laipno smaidu.

„Ak, bet es ...“ viņa iesāka.

„Nē, katrā ziņā," apgalvoja Fontanes kundze, vēdinādamās ar cepuri. „Pienāks diena, kad es rādīšu šo amoru un stāstīšu: Jā, tas ir Susanas Geilordes agrīns oriģināls, jo viņa tak šeit dzīvoja. Šeit ir viņas dzimtene... Ak, īkšķi iedūrās rožu ērkšķis!" Viņa sarāvās un iebāza pirkstu mutē.

„Atļaujiet man palīdzēt," piedāvājās Susana. Viņa saņēma Fontanes kundzes roku, diviem pirkstiem saudzīgi saspieda īkšķi un izvilka ērkšķi.

„Aplūkojiet viņas rokas," pēkšņi iesaucās Fontanes kundze, satverdama Susanas rokas un tās visādi grozīdama. „Tādas rokas es vēl nekad neesmu redzējusi."

Aizelsušās viņas noliecās pār Susanas rokām. Pat Marks tās nebija tā apskatijis. „Redziet šos pirkstu galus," sauca Fontanes kundze. „Tie ir plati un. stipri un tomēr jutīgi. Jūs varat tos locīt, kā gribat." Kā spalvu viņa atlieca Susanas rādītāja pirkstu. Susana vēroja savas rokas, it kā tās nepiederētu viņai. Vai tad tiešām tās bija neparastas? Fontanes kundze atlaida tās Susanas klēpī.

„Kad jūs atnesāt šo amoru, tad sapratu, ka jums ir lielas spējas," viņa droši teica. „Sākumā gan baidi jos, ka atnesīsiet kaut ko neiespējamu, ka jūs esat tikai vietējā pilsoņa apdāvināta meita. Bet kad jūs man atnesāt amoru, sapratu, ka nav svarīgi, kur jūs esat dzimusi, kas ir jūsu vecāki, vai ko jūs esat apprecējusi. Reiz ..."

„Es nekad nedomāju par aiziešanu no šīs pilsētas," atrauca Susana. „šeit ir mana māja, mani draugi, mana ģimene. Es nemaz nevarētu iedomāties savu dzīvi citur."

Fontanes kundze pasmaidija un nožāvājās. „Su-sana Geilorde, jūs esat bērns," viņa piebilda. „Ak mīļās, man nāk miegs. Kaut jūs jau ietu mājās! Susana, vediet viņas projām, lai tās jums parāda, ko vēlas."

Dāmas iesmējās. Divas sāka labsirdīgi ķildoties Susanas dēļ.

„Susan, vispirms atnāciet uz manu dārzu."

„Diana, esi tak sapratīga, tu tak zini, ka pēc divām nedēļām Michaelam sāksies skola."

„Es katrā ziņā paveikšu abus darbus," teica Su~ sana. „Es strādāju ļoti ātri, tiklīdz man ir skaidrs priekšstats."

„Labi, tad priekšroka Michaelam, un nākošais būs mans dārzs."

Susanu iesēdināja automobilī un aizveda; bet Fontanes kundze klusi noteica: „Tu esi sākusi, Susan. Tikai Dievs vien zina, kur tu beigsi."

Viņas nobrauca jūdzēm tālu ceļu un apstājās lielas baltas mājas priekšā, kas agrāk bija piederējusi parādu nomāktam femerim. Viņa apstājās priekštelpā ar ziloņkaula pasienu un iegāja garā istabā ar katūna logu aizkariem, četrpadsmit vai piecpadsmit gadus vecs, liels zēns ar gaišu, sprogainu galvu bija saritinājies atzveltnes krēslā un lasi ja grāmatu.

„Michael!“ sauca māte, un zēns pacēla galvu.

„Kas ir?“ viņš jautāja. Viņa balss bija drūma, bet galva atgādināja eņģeļa galvu.

„Redziet!“ iesaucās māte. „Vai jūs man vēl pārmetīsiet vēlēšanos attēlot viņu akmenī, bronzā vai citā vielā ?“

„Nē,“ teica Susana. Senā, baigā, skaistā vēlēšanās viņā uzplūda kā ūdens, kas lauž sev ceļu noslēgtā akā. „Nē, viņš ir skaists."

„Turiet muti," norūca zēns, skatīdamies grāmatā.

„Turi pats," atteica Susana. „Parādi savu galvu. Tava māte vēlas, lai izveidoju tavu tēlu, un es to darīšu."

,,Es negribu," teica zēns. „Tās ir blēņas — tā viņa runā pat skolā biedru klātbūtnē. Es nevēlos nekādu tēlu."

„Tas neko nelīdzēs," smējās Susana. „Es tomēr veidošu tavu tēlu. Un es tev skaidri parādīšu, kā tas jādara. Būs interesanti. Tu arī varēsi mīcīt mālu, ja vien gribēsi. Vispirms es veidošu mālā un tad bronzā. Vislabāk derētu bronza," viņa piebilda, pagriezusies pret māti. Viņas stāvēja blakus. Susana juta kundzes apbrīnošanu un smēlās no tās spēkus.

„Atnāc pēcpusdienā," viņa teica Michaelam. „Di-vos. Mēs strādāsim abi manas mājas jumta istabā."

Viņš noskatijās Susanā šaubīdamies. „Es aizjāšu," viņš atbildēja.

„Labi," viņa piekrita un novērsās. „Kur tad atrodas dārzs?"

„Jūs protat apieties ar Michaelu," čukstēja māte. ,,.Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik grūti ar viņu iztikt. Es arvien priecājos, kad viņam jādodas atpakaļ uz skolu. Sveika, Susan. Kad es varēšu apskatīt galvu ?"

„Pēc nedēļas," teica Susana. „Bet, protams, mālā."

„Ak mīļā, es gandrīz aizmirsu. Cik tad tas maksās ?“

Susana atvilka elpu un saņēmās.

„Divi simti dolāru," viņa cieši teica.

Michaela māte viņā paskati jās un tad steidzīgi piekrita: „Labi, Geilorda jaunkundze — divi simti."

Bija neiespējami pateikt, vai viņai tā bija liela, vai maza nauda. Bet tas vienalga, dārzā nodomāja Susana.

„Ziniet, krūmi šeit izveido dabīgu loku," gaišā, cietā balsī stāsti ja Vandervelta kundze, „tādēļ strūklaka šai vietā būtu īpaši skaista."

„Jā," teica Susana un vēroja loku. Strūklaka — arvien viņa bija domājusi par ūdeni un akmeņiem. Tā strūklaka, par kādu parasti runāja cilvēki, bija tik neglīta lieta. Ūdenim vajadzēja būt veselā daļai, nevis lietai par sevi. ,,Atļauj iet man pārdomāt," viņa teica. „Man gribētos pagatavot īstu akmens un ūdens gleznu, nevis aku vien."

„Tiešām?" iesaucās Vandervelta kundze. „Izklau-sas jau kārdinoši. Un cik tas varētu...?"

„Man vēl nav ne jausmas, iekām nebūšu izgatavojusi metu," teica Susana. „Jūs varētu man noteikt skaitli."

„Teiksim, pieci simti dolāru."

„Labi," piekrita Susana. „To es ievērošu."

Uz mājām viņa aizbrauca viena pati. Automobilis apstājās Susanas mājas priekšā, krāsainais šoferis atvēra durvis, viņa izkāpa un iegāja savā mājā.

Viņa atkal apsēdās dzīvojamā istabā, kur bija sēdējusi priekš nedaudz stundām, un galvā tai vēl bija cepure. Galdā bija papīra lapa ar Marka aplēsumiem. „Piecdesmit dolāru," viņš bija uzrakstijis, un blakus iekavās „Susanas robežas". Bet viņa šorīt aizgāja un nopelni ja septiņus simtus dolāru. Vismaz drīz viņa tikdaudz nopelnīs. Bet tas nebija tas, kas viņu baidi ja. Tas bija kaut kas cits, daudz lielāks, neaprobežotāks par naudu. Šai rītā viņa bija atstūmusi šis Marka mājas nestiprās sienas, šis mājas sienas, kuru dēļ viņas virs strādājis nepaguris. Viņa pārkāpa tās. Istaba likās maza kā skapis, salīdzinot ar lielo telpu, kurā sēdēja Michaels. Bet viņa mīlēja šo istabu! Tā bija Marka un viņas istaba, lai kopā šeit dzīvotu. Viņa droši piecēlās. Viņa tak varēja Markam skaidri pateikt: „Mīļais, ja ir kaut kas, ko es varu darīt, kādēļ lai es to nedaru? Un tad viņa tam pastāstīs par savu naudu.

Virtuvē viņa domīgi iebaudija savas pusdienas: maizi, pienu un ābolu. Viņa jau to nedarija naudas dēļ — un taisni naudas dēļ viņai bija tik grūti izstāstīt Markam šo lietu. Ja jau tas būtu tikai naudas dēļ, tad tas nebūtu nekas. Nē, bet iemesls bija svarīgāks par naudu, daudz svarīgāks. Un tagad, vienai sēdot mierīgajā mājā, aizmirsās viss, izņemot zēna galvu un tumšo krūmu loku. Viņa pat vairs neatcerējās, ka nauda bija vajadzīga bērnam, ūdens un akmens — kāds būs to kopējais iespaids veco īvu nopietnā zaļuma priekšā, kas pat bagātās sievietes dārzā izskati jās pēc druidu stādītām? Viņa paņēma virtuves bloku un zīmuli un sāka ātri zīmēt. Susa-nas sapņus iztraucēja durvju griezīgais zvans, un viņa steidzās tās atvērt. Tur stāvēja Michaels, slaids un liels. Brūno zirgu aiz viņa pavadā turēja zirgu puisis.

„Esmu ieradies tikai, lai apskatītu jūsu mālu un darba rīkus," viņš sparīgi teica. „Kur tad ir jumta istaba?"

„Augšā, kur gan citur?" viņa atbildēja un devās augšup pa kāpnēm.

Vai tas bija untumains zēns? šaubīdamās viņa atvēra jumta istabas durvis. Viņš apstājās un skati jās apkārt.

„šeit jau nekā nav," viņš teica.

„Tu, es un māls," viņa atbildēja. „Ko tu vēl gribi?" Viņa atlocija piedurknes, uzvilka darba svārkus, nostājās ar muguru pret zēnu un sāka mīcīt mālu.

„Bet tas nu gan ir dīvains bērns," viņš teica.

„Tas ir tikko piedzimis/' viņa atbildēja.

Zēns vairāk nerunāja. Kad viņa atskati jās, zēns bija noņēmis autu nepabeigtajai Marka galvai.

„Kādēļ jūs taisi jāt miroņa galvu?" sviņš jautāja šausmu pilnā balsī.

„Viņš nav miris," Susana atrauca. „Tas ir nepabeigts darbs."

„Vai jūs kādreiz pabeidzat savus darbus?" viņš jautāja, vēl arvien skatīdamies tēlā.

„Protams. Arī šo galvu es pabeigšu. Nāc šurp, te ir māls."

Viņš apklāja galvu, pienāca klāt Susanai un aplūkoja māla piku, ko tā uz galda bija samīcijusi.

„Es negribu noziest rokas," viņš teica.

„Tad tev būs jādara kaut kas cits," viņa pamācija. „Tas ir netīrs darbs."

„Es varētu zīmēt," viņš ieminējās. „Es zīmēju daudz."

„Ko tad?"

„Pa lielākai daļai zirgus."

Viņa nomazgāja rokas un sameklēja savās lietās zīmēšanas papīru un krāsainos zīmuļus. Viņa piestiprināja papīru pie sienas blakus logam un pasniedza zēnam zīmuļus.

„Šeit tu vari stāvēt un zīmēt savu zirgu," viņa teica.

Viņš paņēma zīmuļus un, ne vārda neteicis, sāka zīmēt.

Bija grūti notvert šī zēna attēlu, jo viņa sejas panti bija pilni maigu izgaistošu kaktiņu un negaidītu, bērnišķīgu apaļumu. Vaigi bija bērnišķīgi ie-apaļi, bet mute ietiepīga un cieta. Tā bija jauna vīrieša mute, kaut gan lūpas bija maigas un apaļas. Ne reizi viņš nepaskati jās Susanā, un klusēdama viņa nostrādāja gandrīz stundu. Tad viņš nometa zīmuļus.

„Pietiek,“ viņš teica, „rīt pabeigšu."

Viņa pārtrauca darbu un piegāja tam klāt.

„Bet tu jau esi uzzīmējis tikai mežu," Susana iesaucās. „Es domāju, ka tu zīmēsi zirgu."

„Es aulekšošu savā zirgā uz mežu," viņš paskaidroja, „un tādēļ es vispirms uzzīmēju mežu un gaišo mākoni, jo rīt šī gaišuma vairs nebūs; bez tam priekšplānā es izskatīšos ļoti mazs."

Pretstatā -gaišajām debesīm viņš bija uzzīmējis tumšu mežu.

„Labi," viņa teica, „patiesi, ļoti labi."

Viņš noklausi jās uzslavā klusēdams un tad pievērsās galvai.

„Vai es tas esmu?" viņš jautāja.

„Tu tas būsi," Susana paskaidroja. „Vai tev patīk?"

Viņš pakrati ja galvu: „Tas ir netīrs. Bet es jau nezinu, kāds es izskatos. Tagad iešu. Rīt es atkal atnākšu un pabeigšu zirgu."

„Es tevi gaidīšu," viņa teica. Un viņš aizgāja. Viņa uztvēra vēl zēna profila īpatnējos vilcienus un stingri tos iespieda mālā. Tad viņa noslauci ja rokas un piegāja pie loga. Zēns uzkāpa zirga mugurā un aizjāja. Atkal viņa palūkojās tā zīmējumā. Pārsteidzoši labi viņš bija uztvēris meža ēnas zem vakarīgajām debesīm.

Bija grūti izpildīt nodomāto un Markam jautri pateikt: „Mark, šodien es drusku nopelniju." Ikkatra cita sieviete, ko tā pazina, būtu tūdaļ to pastāstijusi savam vīram. Ja Lusila laimēja bridža spēlē divus dolārus, viņa tūdaļ lieli jās: „Hols pukosies, jo šai mēnesī laimēju gandrīz divpadsmit dolāru, iznāk gandrīz alga kalponei, ko prombūtnē atstāt pie berniem." Bet Susana bija nopelnijusi par daudz un pārāk viegli. Marks katrā ziņā jautātu: „Cik tad?" Ja viņa tam to pateiktu, tad Marka acīs atkal iezagtos tumšā, nedzīvā izteiksme, no kuras viņa tā baidi jās, un viņš teiktu: „Tas ir vairāk nekā es varu nopelnīt trijos vai pat četros mēnešos." Viņa kaunējās atzīties, ka spēj vairāk par Marku. Viņa negribēja to pazemot. Bet bez naudas bija vēl cita lieta, par kuru viņa nevarēja Markam stāstīt, jo nezināja, kā to pateikt — šī visstiprākā vēlēšanās, kādu vien viņa bija piedzīvojusi, šī vientuļā sevis piepildīšana, kas šķīra viņu no Marka. Viņa nojauta tikai, ka ir viena un grib būt viena, jo neviens tai nebija vajadzīgs, pat viņš nē. To viņa tam nedrīkstēja teikt. Par naudu viņa tam varēja stāstīt, bet ne par to.

Virtuvē viņa tagad steidzīgi rīkojās ap pavardu, galdu un skapi un gatavoja vakariņas, lai viņam sagādātu prieku. Bet šis darbs prasi ja tikai daļu viņas smadzeņu. Tā bija tikai roku rotaļa. Pat rokas nedarbojās tā, kā veidojot. Un darot visus šos sīkumus, gatavojot pastēti no vakardienas aukstās vistas, aspika salātus un saldo ēdienu, viņa domāja tālāk. Viņa cīnijās pati ar sevi. Nelīdzēja griba palikt neskaidrībā par to, kas viņa ir un kas cenšas būt Markam. Par visām lietām Markam vajadzēja būt laimīgam. Bet kā viņa varēja saglabāt tā laimi, ja bija tāda, kāda viņa bija? Jā, te bija iekavas, kuras viņš bija uzlicis — „Susanas robežas".

Viņa skati jās laukā, pāri mežam debesīs. Saule jau bija norietējusi, bet debesis vēl tumši zaigoja, un spīdēja milzīgi liela vakara zvaigzne: tā likās tuva. Pēkšņi viņa jutās pilnīgi viena, un tomēr nebija viena. Viņa pārlūkoja virtuvi, un brīdi viņai šķita, ka tā atrodas šeit tikai pagaidām, it kā no šejienes varētu aiziet katrā laikā. Izbijusies viņa sarāvās.

„Jāpasaka viss Markam," viņa apņēmās. „Mar-kam jāzina par mani viss. Vienīgi tā būs droši." Un tad viņa domāja: „Bet kādēļ es nejūtos droša?"

Strauji viņa nolaida aizkaru, aizsegdama debesis un zvaigzni. Viņa ieslēdzās virtuvē. Un tad pie durvīm iesaucās Marks: „Vai tev tikai nav kas piededzis?"

Un viņa pieskrēja pie pavarda un izvilka pasteli, kuras viena puse bija gluži brūna.

„Tu atnāci taisni laikā,“ viņa teica. „Ai, Mark!" viņa nolika cepumu galdā un steidzās tā apkampienos.

Viņš bija tik laipns un tik labs. Kādēļ viņa domāja, ka būs grūti ar to runāt?

„Apsoli, apsoli man, ka neskumsi, ja tev kaut ko pateikšu/' viņa lūdzās pēc azaida. Bija jau gandrīz par aukstu, lai tumsā vēl sēdētu lievenī, bet viņš ietina Susanu savā vecajā vilnas mētelī un sev pār galvu uzvilka adītu kreklu. „Ir jau uzlēkušas visas zvaigznes," viņš teica. „Kad nācu mājās, pār mežu spīdēja tikai viena, liela. Nāc, apsēdīsimies laukā vēl vienu vakaru. Gan jau drīz pienāks ziema." Un tad viņš teica: „Vai tu domā, ka vari pateikt kaut ko tādu, kas varētu mani aizkart?" Nometusies viņa priekšā ceļos un skatīdamās viņa sejā, kas zvaigžņu gaismā nebija skaidri saredzama, viņa teica: „Varu tevi vairāk aizkart nekā kāds cits, un mani tu vari sāpināt tā kā neviens cits, jo mēs mīlam viens otru!" Viņš skatijās Susanā. Viņa nevarēja saredzēt Marka acis, tikai deguna un mutes apveidu un vietas, kur bija viņa vaigi, zods, piere un tumšās uzacis.

„Kas tad ir?" viņš jautāja.

„Vai tu man to apsoli?"

„Tu nespēj mani sāpināt, jo es tevi pazīstu."

„Ai, solies!"

„Labi, bet tas nebūtu vajadzīgs — nāc, apsēdies manā klēpī." Un viņa iesēdās Markam klēpī un juta viņa rokas ciešo skāvienu.

„Mark, vakar vakarā es pārdomāju... un vēl arvien man liekas, ka arī man ir jādod sava tiesa, jādara, ko spēju. Es domāju par savu tēlniecību un apmeklēju Fontanes kundzi. Laimīgā kārtā pie viņas viesojās vairākas draudzenes, un es dabūju divus pasūti jumus."

„Sēdi brītiņu taisna," viņš teica. „Gribu aizdedzināt pīpi."

„Mark, amors tiešām izskatās skaists/' viņa teica sasliedamās. Iedegās sērkociņš, reizi vai divas viņš ievilka dūmu un tad pabldija Susanu drusku atpakaļ.

„Tā tad?" viņš teica.

„Vienai dāmai man jāpagatavo krūšu tēls, otrai strūklaka."

„Vai tās ir vasarnieces?" viņš jautāja.

Jā."

„Cik tu dabūsi?"

„Mark, lūdzu, lūdzu, nedusmojies — septiņus simtus."

„Septiņus simtus," viņš iesaucās. „Bet Sue!"

Viņa uzlika savu roku Marka mutei. „Ai, nerunā, nav tak vērts. Mark, lūdzu, ļauj gala guļamistabu pārkārtot bērnu istabā, es gribu nopirkt labus bērnu ratus un šūpuli. Kādēļ gan nē, ja es to spēju?"

Viņš piespieda viņas roku savām lūpām, noskūp-.stija un tad iebāza mutē pīpi. Susana piekļāvās Markam vieglāku sirdi. Viņš nenoskaitās. Kādēļ viņa bija iedomājusies, ka būs grūti?

„Līdz ar to iedomājos kaut ko, kas man jau sen ir prātā, Sue," viņš teica. Viņš izdauzija pelnus no pīpes, kuru tad rūpīgi nolika zemē.

„Tu tak man solij ies nedusmoties," viņa steidzīgi teica.

„Lieta negrozās ap dusmošanos," bilda viņš. „Lieta grozās ap to, kāda ir godīga izturēšanās pret tevi, mīļā Sue. Es gribu būt pret tevi godīgs un nezinu, kā to izdarīt."

„Mark, paliec pret mani tāds, kāds esi," viņa lūdzās. „Es mīlu mūsu kopdzīvi."

Bet Marks nelikās viņu dzirdam. Cieši viņš turēja savas rokas ap Susanu.

„Es gribu, lai tu dari, ko vēlies," viņš čukstēja. „Ierīko sev jumta istabu. To jau tu arī patiesībā gribi darīt. To jau es zinu visu laiku."

Viņa saslējās un izslīdēja no Marka rokām.

„Bet jumta istabu es tak nemaz negribu lietot," viņa brīnijās. „Viss tas ir vajadzīgs bērnam, ne man. Es tevi nesaprotu."

„Tagad tu esi aizkarta — tagad tu tā esi!" viņš iesaucās. „Bet es gribu tikai teikt, ka mūsu laulības dēļ tu vari darīt, ko vēlies. Ja tev ir savi nodomi, kurus es nevaru veikt, tad pildi tos."

„Bet, Mark ...“ viņa iesāka un apklusa.

„Man liekas, ka es tevi neapmierinu," viņš žēli norūca.

„Ai, mīļais, mīļais, mīļais!" viņa iesaucās un tumsā sniedzās pēc Marka.

„Zinu, ka esi citāda," viņš čukstēja, pieglaudies viņas krūtīm. „Arvien es zināju, ka esi citāda. Kādas man būtu tiesības ...“

„Ciet klusu!" viņa dvesa. „Tā nedari — kad tu tā runā, tad man liekas, ka raidi mani projām. Es nekad vairs nepieķeršos mālam vai otai."

„Gan jau tu to darīsi." Viņš pacēla galvu. „Ite-dzi, Sue, tā nav taisnīgi. Es tikai gribēju tev pateikt ..."

„Tu runā vienādi, bet jūti otrādi. Tu esi aizkārts līdz sirdsdziļumiem, bet es nezinu kādēļ. Man jāatrod šis iemesls un tas jānovērš. Vai lieta grozās ap naudu?"

„Nē,“ viņš iekaisa. Tagad viņa stāvēja Markam blakus un uzlika roku viņa plecam. „Vismaz nauda vien tā nav."

„Vai tev patiktu labāk, ja es šo naudu neizlietotu bērna labā?" viņa turpināja. „Mark, es gribu zināt patiesību."

„Labi," tumsā viņš rūgti teica. „Vīrietim patīk labāk, ja viņš pats var gādāt par savu ģimeni. Viņš-kļūst diezgan nožēlojams, ja nespēj savam pēcnācējam nopirkt visnepieciešamāko. Bet..."

„Tad es turēšos savās robežās," viņa apņēmās.

„Ak, zinu, ka manas jūtas ir neprātīgas," viņš to pārtrauca. „Bez tam es neesmu skaidrībā, vai tas ir īstais iemesls. Es nezinu iemesla. Nevaru tev izskaidrot savas jūtas."

„Ja tu tās nevari izskaidrot, kā lai es tās zinu?"' viņa jautāja.

Viņš neatbildēja. Iestājās ilgs, šausmu pilns klusums. Tad Marks atkal sāka runāt, mierīgs un īsts.

„Redzi, sirdsmīļotā Sue, man jātiek skaidrībā ar savām jūtām. Man nav tiesību tev teikt: tu nedrīksti to visu darīt bērna labā, tādēļ ka es to nespēju. Paliksim pie piecdesmit pret piecdesmit. Es došu savu pusi...“ Viņš tausti jās pēc viņas rokas.

„Vai tu pateiksi, kad negribēsi arī to?“

„To es apsolu," viņš teica un pievilka viņas galvu pie sava pleca.

„Šo lēmumu mēs vienmēr varam grozīt,“ viņa paskaidroja. „Tu man esi svarīgāks par visu citu."

Viņš tvēra atkal pēc savas pīpes.

„Es nemaz neesmu pārliecināts, ka skumstu naudas dēļ," viņš teica. „Sēdi taisni, kamēr es aizdedzinu sērkociņu."

„Kādēļ tad?" viņa jautāja sasliedamās.

„Nezinu," viņš atbildēja. „Atliecies, es gribu, lai tu man būtu gluži tuvu."

Bet kad viņa atkal dusēja Marka skāvienos, tā nespēja viņam atdot visu sevi.

„Man pašai tas jānoskaidro," viņa domāja, bet neko neteica. Marks nerunāja, un viņa rokās Susana jutās vientuļa. Mēness vairs nespīdēja, tas bija apmācies. Ielas mājās nodzisa spuldze pēc spuldzes; nakts satumsa. Tak drūmāks par nakti zem zvaigžņotām debesīm rēgojās meža melnums.

„Iesim augšā," viņa nemierīgi iesaucās. „Esmu laikam nogurusi."

„Tu nedrīksti būt nogurusi," viņš maigi bilda. „Tev nepiederas runāt par nogurumu."

Viņa neatbildēja. Viņa ļāva Markam sevi pusne-šus aizvest uz gultu. Šai naktī viņai gribējās pieglausties Markam, cik vien tas bija iespējams. Viņš palīdzēja tai noģērbties, sagatavoja vannu, un kad viņa bija uzvilkusi naktskreklu, tas izsukāja viņas garos matus. Reti viņa ļāva tam sukāt savus matus, kaut gan zināja, ka viņš to labprāt dara, jo viņa pati to izdari ja tik veikli un viegli. Susanu kaitināja Marka lēnās, lielās rokas, un viņai pašai to neapzinoties, Marka neveiklība aizkāra viņas pārāk jutīgo ādu. šovakar Susana viņam to atļāva. Un viņš trīcēja kaislē.

„Brīnišķīgie mati!“ viņš čukstēja. Pēkšņi viņš paslēpa tajos savu seju. „BrīnišķIgie, brīnišķīgie mati!“ Un pēc brīža viņš murmināja: „Es laikam

pat tagad vēl nezinu, kādi tie ir — gaišbrūni, kastaņu brūni, zeltaini? — Tie laistas visās krāsās.“ Viņš apskāva Susanu, un tomēr viņa jutās vientuļa, kaut arī nebija viena. Jo vientuļāka un šķirta no Marka viņa jutās varbūt taisni tādēļ, ka nekad nebija viena ar viņu, it kā viņa nodarbotos ar kaut ko, gar ko tam nebija nekādas daļas.

Jā, likās, ka viņa un Marks nekad vairs nespēs būt vieni, īpaši brīžos pēc vissirsnīgākā tuvuma. Naktī viņa domāja, ka tā varbūt ir apziņa par bērna augšanu, izveidošanos, kas ar katru jaunu stundu arvien vairāk kļuva par patstāvīgu būtni. Šim bērnam bija pat jāpiedalas savu vecāku kaislībā. Un tā Susana kautrējās šīs kaislības un šķietami kautrējās arī Marka.

„Bērna dēļ,“ viņa dvesa un vairījās Marka.

„I)ari tikai to, ko vēlies,“ viņš teica un ļāva tai novērsties.

Un tā palika neskaidrs, kas viņu starpā bija gro-zijies. Atlika tikai dzīvot un pildīt soli jumu. Viņa pabeidza Michaela galvu, strādāma lēni un tik rūpīgi kā vēl nekad.

Tagad viņš nāca brīvi un devās augšā jumta istabā, nemaz nepasaucis Susanu. Viņai ienākot, zēns jau bija paņēmis jaunu zīmēšanas papīru, uzsauca „IIallo“ un krāsoja tālāk. Nekad viņš nepieskārās mālam, un katrs viņa nākošais zīmējums atšķīrās no agrākajiem. Pirmais vēl karājās pie sienas blakus logam. Cieši klusēdams viņš nostrādāja trīs dienas, uzzīmēja lielu, drūmu un tālu mežu un priekšplānā uz mežu aulekšojošu zirgu. Attēlotais jātnieks bija viņš pats. Plīvojošiem matiem un paceltu galvu, ar visu savu būtni tas tiecās uz mežu. Zirgs un jātnieks bija ļoti mazi, bet izteiksmīgi. Tik pabeigts viņam vēl nebija neviens darbs. Viss pārējais bija uzmests tikai vispārējos, nenoteiktos vilcienos, un viņš pats skaidri nezināja, ko gribēja. Viņa tam nekad nejautāja: „Ko tu dari?“ Viņa ļāva tam vaļu un strādāja, klusēdama un vērodama zēna seju.

Kad viņš atkal aizbrauca uz skolu, Susana vēl pastrādāja dažas dienas pēc atmiņas un pabeidza galvas veidojumu. Reizi vai divas viņai aizmirsās zēna seja,, viņa to nekad nevarēja atcerēties. Tad tā aplūkoja zēna zīmējumus un, nodziļinādamās to saturā, savā atmiņā izsauca Michaela vaibstus. Tā viņa pabeidza darbu, un pirms viņa to aizsūti ja atliešanai, zēna māte ieradās to apskatīt. Platmali galvā, viņa vēroja tēlu.

„Taisni viņš,“ tā beidzot teica. „Es tikai nevaru iedomāties, ko viņš dara. Es nesaprotu šo izteiksmi. Susan, ko tad viņš dara?“

„Viņš jāj uz tumšo mežu,“ teica Susana.

„Cik dīvaini,“ izdvesa māte.

Susana neatbildēja. Viņa apklāja tēlu. Bet palikusi viena, viņa atgriezās un noņēma tam autu. Ilgi viņa stāvēja un to vēroja. Mazāk tā domāja, vairāk ļāva vaļu jūtām, kas cēlās viņā kā migla, lai uzplūstu un izgaistu, uzplūstu un viņu aizkārtu. Un dziļajā klusumā viņa tad sakidri dzirdēja Michaela balsi, un māla lūpas kustējās. Viņa dzirdēja skaņas, ne vārdus, bet ar to pietika. Tagad viņa zināja, ka darbs ir pabeigts un labs. Un klausoties, viņa sajuta pēkšņas bailes un jutās šķirta no visiem — arī no Marka. Viņa apgriezās un noskrēja lejā, piegāja pie sava rakstamgalda, apsēdās un aizraksti ja Vandervelta kundzei, ka nevarot tagad pagatavot viņas dārzam strūklaku. Bija labāk bērnu apgādāt saskaņā ar to, ko spēja dot Marks.

Uzrakstijusi un aiztaisijusi vēstuli, viņa sēdēja un atvairi ja domas par to, ko bija gribējusi sagādāt bērnam. Viņam nebija tik svarīgs bagāts pūrs kā neaptumšota mīlestība vecāku starpā. Mīlestība bija savāda lieta, jūtīga pret katru pārmaiņu un jaunu stāvokli. Reiz Susana sapņoja par mīlestību tik stipru

kā dzīvi un ilgu kā laiku. Bet tagad viņa zināja, ka mīlestība jākopj, jāglabā un jāsargā. Divi cilvēki, viens otru mīlēdami, nekad nebija brīvi un dabīgi savā starpā. Arvien tiem jārūpējas par savu mīlestību, lai to nesāpinātu un nedeldētu. Mīlestība bija tik trausla un netverama, tik liktenīgi vārīga. Mi-chaels nu bija aizbraucis, un viņa apņēmās nekad vairs neiet jumta istabā. Galvas pabeigšanai viņa bija upurējusi daudz vairāk laika nekā vajadzēja. Tagad viņa bija apņēmusies vairs nepelnīt naudu. Bija vajadzīgs laiks, lai visu pati pagatavotu. Ziemas sākumā viņa nopirka drēbi un sāka šūt, nopirka gaišzilas dzijas kamolu un sāka adīt. Māte viņai atnesa somu ar vecām nodzeltējušām, tīrām bērnu drēbītēm. Un kādā dienā Marka klusā māte ieveda Susanu fermas mazajā, tukšajā guļamistabā, kur Marks bija piedzimis, atvēra lādi un teica: „Ja tev šīs lietas der ...“

Bet Marks bija vienīgais dēls, un Susana redzēja, kā māte nespēja novērsties no nedaudzajām drāni-ņām, kas bija palikušas pāri no viņa bērnības, un teica: „Mīļā, man tās nebūs vajadzīgas. Glabā vien.“

„Bet es gribētu tev palīdzēt,“ teica Marka māte.

„Es palūgšu, kad man kā trūks,“ klusi atbildēja Susana.

Marka kaulainā, mazrunīgā māte nekad neizgāja no mājas, un tādēļ Susana bieži teica Markam: „Vai tev nevajadzētu apciemot savu māti?“

Bet Marks bija atsvešinājies no abiem vecajiem tādās kā dusmās par to, ka tie dzīvoja pagātnē. „Viņi tā lepojas ar tevi, apciemo viņus, Mark,“ Susana to mudināja, un viņš nepacietīgi atteica: „Arvien tā pati vecā dziesma, kad aizeju. Mums nav par ko runāt.“ Un tagad viņa vēroja mātes lielo, gandrīz kailo galvu un domāja: „Tā būtu lieliska ģīmetne akmenī — kaulains galvaskauss, dziļas acis, plata mute.“ Bet viņa atvairi ja šo domu. Viņa negribēja vairs iet jumta istabā, ilgu laiku nē, varbūt nekad vairs.

„Kādēļ tu tik reti apciemo savus vecākus ?“ kādā vakarā viņa jautāja Markam.

„Ko tad viņi man laba darijuši?“ viņš atbildēja. „Viss bija jāgādā pašam."

„Viņi deva tev dzīvību/' teica Susana.

„Kaila dzīvība nav liela lieta/' viņš atrauca ...

Kailā dzīvība, viņa domāja, atcerēdamās Marka māti: tas bija viss, ko šī sieviete bija spējusi dot, bet viņam tas likās par maz. Un tomēr tā bija dārgākā manta, ko sieviete spēja dot... Ja tas bija viss, ko sieviete spēja dot, tad tā bija dārgākā manta.

Slimnīcas šaurajā istabiņā Susana dāvāja Džonam dzīvību. Ārsts viņu slavēja smiedamies. „šo amatu jūs protat, liekas, ka jūs jau būtu dzemdējusi desmit bērnu."

Viņa zināja, ka tā nav, bet nemierīgi staigādama pa istabu un gaidīdama, kad piedzims bērns, viņa stingri apņēmās nevaimanāt un nekliegt. Kādā citā istabā griezīgi kliedza sieviete: „Ak vai, man jā

mirst? Es tā baidos nāves!" Susana gribēja bērnu, viņa bija to radijusi, un tagad tam bija jāpiedzimst. Viņa klausi jās aušīgajā kliegšanā, un kad bija pienācis pēdējais brīdis, cieši sakoda zobus.

„Mīļā, kā tev klājas?" durvīs parādi jās Marka bālā seja.

„Lieliski," viņa atteica, sāpēs spulgojošām acīm un valgām rokām. Klusēdama viņa pārcieta nākošo stundu.

„Kīninga kundze, bet jums jau gan nemaz nesāpēja," teica kopēja.

„Muļķa zoss!" nodomāja Susana.

Tagad viņa gulēja. Džons bija piedzimis. Vēl arvien viņa slīga sāpēs. Kopēja pacēla gaismā tumšmatainu, segā ievīstītu mazu radījumu. Neviens nezināja, kādas mokas bija izcietusi Susana. Viņa slīga ciešanās.

Viņa priecājās, ka nebija kliegusi.

Marks iezagās istabā, lai viņu noskūpstītu. Viņš čukstēja: „Ārsts saka, ka nekad vēl neesot redzējis tik vieglas radības."

Viņa smaidi ja, nespēdama runāt. Tikai tagad mitējās sāpes, un ķermenis kļuva vārgs, kā krastā izmests. Divas nedēļas viņa nogulēja dienām un naktīm gandrīz nepamozdamās; beidzot tā atmodās tikpat novārgusi no miega kā agrāk no sāpēm un devās uz mājām. Pirms aiziešanas uz slimnīcu viņa aizslēdza jumta istabas durvis, un atgriezusies viņa tās neatslēdza.

Džona istaba bija šīs mājas sirds, kaut gan tajā nebija nekā, izņemot šūpuli, galdu un krēslu.

Ar laiku Susana aprada ar tukšo istabu un jūsmoja tikai par savu dēlu Džonu. Nekad vēl viņa nebija dzīvojusi kopā ar gluži mazu bērnu, un tagad tai likās, ka jau no paša sākuma tā bija personība. Viņa nespēja beigt domāt par to, ka dodams veidu, cilvēks deva arī saturu. Mazajā radi jumā viņa nevarēja atrast ne mazāko līdzību ar sevi vai Marku, vispār ne ar vienu. Viņš bija atgriezies nezināmā pagātnē un dabūjis no sen mirušajiem savu drukno, stingro augumiņu, stūrainās rociņas ar īsajiem pirkstiem, apaļo galvu, skaidrās riekstu brūnās acis un muti, kas tā prata smaidīt un būt tik vienaldzīga. Susana bieži smējās par tādu gudrību mazā bērna sejiņā. Reiz viņa turēja Džonu klēpī un atcerējās māla bērnu jumta istabā, sajuzdama atkal dziņu uziet augšā un to apskatīt. Viņa tikai gribēja apskatīt to un tūdaļ steigties atkal lejā. Viņa uzgāja un pārliecinājās, ka izkaltušais māls bija drusku saplaisājis, un pār seju vilkās sīkas, mazas grumbiņas, tādēļ bērnam bija savāda agra nobrieduma izteiksme. Bet galva vēl arvien cēlās ar seno jautājumu: „Kādēļ es esmu dzimis?“ Steidzīgi viņa apklāja darbu un nokāpa lejā.

Paaudzies Džons vairāk pieķērās Markam nekā Susanai. Visu dienu viņa to kopa un glabāja, bet nekad viņš nemetās viņas rokās tā, kā dari ja ar Marku. Un Marks viņu dievināja. Pārnākdams viņš negāja vis meklēt Susanu, kā līdz šim bija darījis. Nē, viņa pirmais gājiens bija bērna istabā, un dažreiz tikai pēc smiekliem Susana zināja, ka Marks pārnācis. Viņus abus saisti ja kaut kas ciešs un silts, un bieži, dzirdot šos smieklus, viņa negāja iekšā, bet turpināja darbus virtuvē. Tādās reizēs viņa apstājās un skati jās pa logu. Virtuves sienas tai atkāpās, un viņai likās, ka tā viena pati klīstu pa mežu. Pēc Džona piedzimšanas viņa bija kļuvusi gandrīz vientuļāka. Likās, ka viņa būtu kaut ko pabeigusi un nebūtu uzsākusi neko jaunu. Laiks pagāja ikdienišķā darbā, .iņas roku darbā, un smadzenes gaidi ja.

„Esmu atstājusi novārtā savas draudzenes/' kādā vakarā, pie galda sēdot, viņa teica Markam. „Man liekas, ka esmu palikusi drusku atpakaļ. Mark, es gribētu sarīkot viesības."

„Labi,“ piekrita viņš. „Veselu gadu tu nevienu neesi redzējusi. Vai tev tikai nebūs par grūtu?"

„Es vēl nekad neesmu jutusies tik spēcīga," Šūšana atrauca.

Patiesi viņa bija nemiera un spēka pilna, kas nebija izsicis pat dzemdējot bērnu. Viņas māte bažīgi teica: „Nepārspīlē, Susan. Tev tiešām būtu vajadzīgs palīgs."

„Ak, Džons ir tik rātns un gandrīz nemaz mani nekavē," viņa nepacietīgi teica.

Kādā dienā atnāca tēvs. Priekštelpā noklabēja viņa spieķis, un, izsteigusies laukā, Susana ieraudzīja tēvu stāvam ar cepuri uz vienas auss.

„Es pārdevu dzejoli," viņš teica. „Dabūju divdesmit dolārus. Māte saka, ka tu esot pārstrādājusies." Viņš meklēja savā kabatā.

„Ak tu tētīt!" iesaucās Susana. „Vai tad es izskatos pārstrādājusies? Un man arvien ir tāda sajūta, it kā es nebūtu pilnīgi nodarbināta. Paskaties tak manī!"

Viņš uzlūkoja meitu un smīnēja: „Tu izskaties tikpat pārstrādājusies kā Brīvības statuja. Labi,, bet kādēļ tad tu neatnāc man paspēlēt priekšā?"

„Man jāauklē Džons."

„Paņem viņu līdz," tēvs teica. „Kādēļ nē? Viņam derēs paklausīties muziķu."

„Labi," pēc brīža viņa piekrita. „Kādēļ gan nē?"

Un viņa saposa un aiznesa bērnu, un savas mājas jumta istabā tēvs viņam iztaisi ja gultā ligzdu no spilveniem.

„Tā, tagad vari viņu aizmirst/' teica tēvs. „Tā tad klausīsimies muziķu!"

Viņa spēlēja un mūzikā aizmirsa Džonu.

Bet mūzika tikai pastiprināja vaņas nemiera pilno vientulību.

,.Man varbūt ir vajadzīgi cilvēki," Susana domāja. „JāsarIko viesības."

„Vai tev iet labi?" pēkšņi iejautājās tēvs, kad viņa aizvēra pianino. „Vai tu esi laimīga, un kā tev vispār klājas?"

„Jā," viņa teica un smaidija. ,,Kādēļ gan lai es nebūtu laimīga? Man ir viss — Markam labi veicas, nesen viņš pārdeva Grendžera zemes gabalu kādam tēlniekam. Vai nav jauki?"

„Ar visu tomēr reizēm nepietiek," teica tēvs.

„Susan, Susan!" no kāpņu lejas gala sauca māte. „Vai tu nenonāksi lejā?"

„Jā, jā," viņa atsaucās un paņēma gulošo dēlu.

Lejā guļamistabā māte saņēma Džonu klēpi un aijāja. Viņš gulēja labā, ciešā miegā.

„Laime gan, ka viņš ir tik vesels," čukstēja māte un tad tikpat klusi turpināja. „Priecājos, ka tev viņš ir. Precētiem cilvēkiem pēc gada vai diviem tomēr vajadzīgs kas cits, sevišķi sievietei. Sākumā viņi dzīvo viens otrā, bet tad, kad māja iekārtota un vīrs kārtīgi iet un nāk, rodas vajadzība pēc vēl kaut kā." Viņa apklusa apmulsusi. „Tas ir, es domāju, ka tu un Marks esat tādi paši cilvēki kā visi citi."

„Nezinu," atteica Susana, un tad piebilda: „Mēs esam ļoti laimīgi."

„Tā jau tam jābūt," piekrita māte. „Marka ļaudis jau ir vienkārši, bet cienijami cilvēki. Man liekas, ka viņam līdzīgie ir vislabākie vīri. Es arvien domāju, ka tavs tēvs būtu laimīgāks, ja viņa tēvs pēc amata nebūtu bijis mūziķis. Tādēļ viņš ir tik nepastāvīgas dabas, un man nemaz nebija viegli."

„Kāds tad īstenībā bija vectēvs?" jautāja Susana. No bērnības dienām viņa atcerējās dusmīgu balsi, varenu, baltu, izpūrušu galvu, un viņa nemierīgās rokas pastāvīgi kustējās.

„Esmu jau gandrīz viņu aizmirsusi," teica māte. „Viņš jau tik sen miris. Es viņu visai neieredzēju, un mani viņš nevarēja ciest. Es nesapratu viņa valodu. Arvien viņš runāja tā, ka nevarēja saprast, ko viņš domāja. Man patīk vienkāršas lietas."

Mātes klēpī Džons atvēra acis un abām laipni uzsmaidīja, un viņas tam smaidīja pretim. Viņas aizmirsa savu sarunu, veltīdamas bērnam visu uzmanību. Tad māte nopūtās.

„Un drīz viņš jau būs izaudzis ... Ak, Susan, Mērija noteikti grib, lai mēs viņu sūtam citā koledžā, kaut gan šeit var mācīties par brīvu, jo tēvs tak ir profesors. Ar viņu daudz grūtāk tikt galā nekā ar tevi."

„Viņa nezina, ko grib," teica Susana. „Un tad arvien ir grūti. Ļauj viņai vaļu, māt."

„Labi,“ gausi teica māte. „Nezinu, vai mēs to spēsim. Iemesls, kādēļ viņa grib tikt projām, tak ir tik aušīgs."

„Kādēļ tad?"

„Viņa saka, ka negribot iet tai pašā skolā, kur tu esot gājusi, jo tad viņai arvien būtu jābūt tikpat spējīgai kā tev, viņai tad esot jābūt pirmajai, un tamlīdzīgi."

„Tas tak nemaz nav vajadzīgs."

„Protams, nē, es jau arī viņai teicu. Bet viņa saka, ka gribot dzīvot tādā vietā, kur viņu neviens nepazīst."

„Lai tad viņa brauc," Susana pacēla savu bērnu. „Man tagad jāiet mājās. Marks gaidīs."

„Tu tā tad ieteic viņu sūtīt projām?" māte tai sekoja līdz durvīm.

„Katrā ziņā," atbildēja Susana. Dziļās, muļķīgās sāpes gluži bez iemesla kļuva vēl dziļākas. Jo tiešām bija muļķīgi dusmot Mērijai, ja tā gribēja atbrīvoties no vecākās māsas iespaida.

Nākošā dienā viņa piezvani ja visām savām vecajām draudzenēm, citai pēc citas, un ielūdza tās ciemā.

„Veselu mūžību neesmu jūs redzējusi,“ viņa sauca tālrunī. „Ilgojos pēc jums, jūtos bez jums vientuļa. Bez tam Džons jau ir krietni liels.“

Veselu dienu viņas mājā valdi ja steiga un rosība. Ātri viņa apkopa Džonu un dziedādama rīkojās virtuvē.

„Cik patīkami, kad tik daudz darba," pusdienas ēdot viņa priecīgi uzsauca vīram. „Man tiešām liekas, ka man par maz darba." Un tomēr viņa bija atradusi laiku pagatavot Markam viņa iemīļotāko ēdienu, un viņš ēda ar prieku.

„Domāju, ka šodien dabūšu tikai paliekas/' viņš teica.

„Nebija vajadzīga ne pusstunda, un viss tas man sagādā tādu prieku."

Pēcpusdienai viņa aiztaupi ja prieku sakārtot vāzēs puķes un tagad rūpīgi nodevās šim darbam, izveidodama īstas, mazas ziedu gleznas. Tad viņa apģērbās un beigās uzvilka Džonam mazās rotaļu biksītes. Un trijos, atvērdama draudzenēm durvis, viņa to turēja klēpī. Viņām ienākot, mierīgā māja pildijās čalām, smiekliem un pēkšņām prieka un pārsteiguma gavilēm. Draudzeņu ierašanās bija šīs dienas augstākais brīdis.

„Vai bija labi?" jautāja Marks, paņemdams sviestmaizi un nokozdams kumosu. Visi nu bija projām, un mājā valdi ja parastais klusums.

„Džons bija ļoti rātns," viņa stāsti ja, rīkodamās ar traukiem. Mājā bija valdijusi liela kņada. Tādēļ, neskatoties uz viņu balsīm, tagad likās, ka šeit būtu nāves klusums.

Marks paņēma trauku dvieli un sāka slaucīt šķīvjus, kamēr Susana ātri un veikli mazgāja. Viņa pārtrauca darbu un, rokas vēl turēdama samazgās, pagriezās pret Marku.

„Man ir savāda sajūta, liekas ka viņas nevar mani ieredzēt," tā klusi teica.

„Ak, meitenīt," viņš iesaucās un steidzās viņu apkampt. Bet Susana krati ja galvu.

„Nē, Mark, lai paliek, man ir ziepainas rokas. Bet es nevaru atrast tam iemeslu."

„Viņš turpināja slaucīt traukus. „Vai tad viņas kaut ko teica?"

„Nē, nē; viņas visu apbrīnoja, ļoti slavēja sviestmaizes un raušus, un bridžs bija ļoti saistošs ...“ Viņa apklusa un pārdomāja: „Un tomēr man visu laiku likās, ka viņām nepatiktu, ka ar visu Džonu, es visu padaru viena pati."

„Nedomā par viņām," skarbi noteica Marks. „Vi-ņas jūtas vainīgas. Sieviešu vairums jau ir kūtrs, un viņas kliedz pēc palīdzības, ja vien tām drusku jāpastrādā."

„Lusila pateica savādu lietu. Viņa teica: „Mei-tenes, man liekas, mums būs jāboikotē Susana, jo viņas dēļ mūsu darba apstākļi kļūst vēl smagāki. Viņa ir īstais kašķis." Tā runādama viņa gan smējās. Viņas visas smējās."

„Nedomā par viņām," atkārtoja Marks. „Un var jau būt, ka mēs visu savu mūžu šeit nenodzīvosim. Reizēm man liekas, ka būtu labāk aizbraukt no tavas dzimtās pilsētas, kur katram viss zināms."

Bet viņa turpināja: „Es teicu Lusilai: „Tev ir divi bērni, Lusil. Kad man būs divi, arī man tāpat būs vajadzīgs palīgs." Es nu gan tam tomēr neticu, Mark. Es jau gribu strādāt, man vēl ir par maz darba."

„Par to nedomā. Tu man esi laba." Viņš piegāja un apkampa viņu, un Susana juta viņa stiprā ķermeņa tuvumu un bija pateicīga.

Beigu beigās viņai tak bija Marks un Džons. Viņai bija pārāk lielas prasības pret Lusilai līdzīgiem cilvēkiem. Viņa bija apmierināta ar to, kas tai bija, ar Marku un Džonu. Brīdi tā jutās mazāk vientuļa. Varbūt viņa tagad nebūs vientuļa, kad ieslēgsies savas mājas sienās. Jo ilgas padara cilvēku vientuļu ...

Tad kādā dienā atskanēja durvju zvans, un Šūšanai tās atverot, tur stāvēja Michaels jātnieka biksēs un zilā kreklā, daudz lielāks un plecīgāks.

„Halo,“ viņš laipni teica un pasmaidi ja.

„Ai, Michael,” viņa iesaucās.

„Es redzēju savu attēlu, kuru jūs darinājāt, un tad nolēmu jūs apmeklēt,” viņš paskaidroja. „Tas tagad ir labāks nekā bija. Ko jūs vēl esat padari jusi?“

„Neko,“ teica Susana. „Vienīgi, ja jūs atzīstat manu bērnu.” Bet viņš tai pagāja garām un devās augšā jumta istabā.

„Vai jūs runājāt par nepabeigto bērnu, kuru reiz redzēju? Neesmu to aizmirsis.”

„Nē, es runāju par īstu bērnu,” viņa paskaidroja.

„Ak tā,” viņš vienaldzīgi atņēma. Viņš stāvēja un raustija jumta istabas durvis. „Ak, tās jau ir aizslēgtas,” viņš nepacietīgi iesaucās.

„Es tās aizslēdzu.”

„Atveriet,” viņš teica, un viņa atslēdza durvis; viņi iegāja kopā, un viņš apskati ja pats savus zīmējumus, kurus tā bija atstājusi pie sienas taisni tā, kā viņš bija nolicis. „Ak, šie vecie darbi. Tādā vecumā tie nemaz nebija slikti, vai nē? Vai zināt, man liekas, ka strādājot šeit pie jums, es sapratu, ka vēlos kļūt gleznotājs.”

„Vai jums sekmējās?” Susana jautāja.

Viņš palocija galvu. „No tā laika man bija stundas. Es negribu iestāties koledžā. Es tikai kavēju laiku, ja nodarbojos ar kaut ko citu, ne glezniecību. Braukšu uz Parīzi, bet nezīmēšu Francijas ainavas. Gribu tikai iemācīties krāsu techniku. Tad es atgriezīšos un gleznošu — ak Dievs, es gleznošu to, kas man iešausies prātā. Jūs tak zināt, ka līdz šim Ameriku vēl neviens nav gleznojis. Tur tas mežs nemaz nav slikts, vai nē? Varbūt es kādreiz uzgleznošu arī jūs.” Viņš bija tik pašpārliecināts, tik pilns enerģijas, tādēļ viņa jutās maza un niecīga. „Tā tad runājiet nopietni, ko jūs esat paveikusi?” viņš jautāja.

„Es jau jums teicu — neko,“ viņa atbildēja jautri un pārgalvīgi.

„It neko?"

„It neko," viņa apliecināja. Susana vairs nepieminēja Džonu, jo nemaz par viņu nedomāja. Viņai likās, ka tā būtu dzīvojusi pilnīgā dīkā.

Viņš pārlaida Susanai stīvu, apsūdzētāju skatu. „Jums gan vajadzētu kaunēties," viņš beidzot teica. Tad viņš piegāja klāt bērna tēlam, aplūkoja to un tad apskati ja Marka tēlu.

„Taisni tādi paši nepabeigti."

„Nepabeigti,“ viņa atkārtoja.

„Un jūs," viņš pagriezās pret Susanu, „vai tad jūs esat laimīga, vai jūs esat apmierināta, neko nedarīdama?"

Viņš skati jās Susanā, un viņa skati urbās tai cauri; likās, ka zēna garais rādītāja pirksts durtu viņu kā duncis, un viņa priekšā tā nespēja melot.

„Ne gluži," viņa gurdi teica. Un it kā viņš būtu pieaudzis vīrs, tā sāka pazemīgi runāt: „Mani dzīves apstākļi...“

Bet viņš neklausi jās. Viņam bija vienaldzīgi Su-sanas dzīves apstākļi. Viņš sāka runāt, it kā viņa neko nebūtu teikusi.

„Ir te kāds vīrs, tēlnieks Dāvids Barness ... Viņš šeit tuvumā nopirka māju, veco Grendžeru īpašumu, un vakar vakarā viņš viesojās pie mums. Viņš ierau-dzija jūsu veidoto galvu un gandrīz iekliedzās: „Kas to taisija?" Un kad māte viņam to pasakidroja, tas teica: „Lai viņa atnāk pie manis."

„Michael, vai viņš tiešām tā teica?"

„Jā, jā, tas arī ir viens no iemesliem, kādēļ šodien šeit iegriezos. Vai jūs turp aiziesiet?"

„Nezinu.“

Viņa vēroja Michaela zīmējumu, mežu, kas tumši norobežoja debesis, mazo zirgu, kas baigi auļoja uz priekšu.

„Jā, jūs aiziesiet."

„Vai jūs tā domājat? Es nesolos."

„Jūs aiziesiet rīt."

„Nezinu.“

„Jūs nožēlosiet līdz mūža beigām, ja neiesiet."

Viņa apgriezās, lai to noliegtu, bet nespēja izrunāt ne vārda, viņas acis bija pilnas asaru, un sirdi māca smagas jūtas, kuras tā nespēja aptvert.

„Sveiki," laipni atvadi jās Michaels. „šovakar piezvanīšu Dēvam Barnesam un pateikšu, ka rīt trijos jūs aiziesiet. Jūs tak pazīstat Dāvidu Barnesu: pagājušā gadā viņš ieguva čikagas balvu ar savu milzīgo tēlu „Agro Milzi"."

Tad Michaels aizgāja, un viņa palika viena jumta istabā, ļaudamās varenām, dziļām ilgām, kādas līdz šim vēl nekad nebija izjutusi.

„Es nevaru pamest Džonu, un es nevaru viņu ņemt līdz," tā bēdājās, bet zemapziņā jau bija gatavs nodoms. „Varu palūgt māti, lai viņa atnāk un īsu brīdi pakavē viņam laiku. Un ja vēlāk būs vajadzīgs, varu jau salūkot kārtīgu palīgu ..."

Viņa nogāja lejā, nomazgāja un pabaroja Džonu un rūpīgi pagatavoja vakariņas. Un kad atnāca Marks, viņa nestāsti ja tam, ko bija apņēmusies darīt.

Steidzīgi uzvilkusi cimdus, viņa apstājās durvīs un pārlaida skatu dzīvojamai istabai. Viss bija kārtībā. Augšistabā gulēja Džons. Māte sēdēja lielajā atzveltnes krēslā, bija novilkusi kurpes, uzlikusi kājas uz maza ķeblīša un turēja rokās laikrakstu.

„Ja viņš uzmodīsies pirms manas atgriešanās, vari iedot viņam lāsīti apelsinu sulas un sausiņu," teica Susana. „Bet es būšu drīz atpakaļ."

„Vai pagatavot kaut ko vakariņām ?“ jautāja māte, un viņas acu priekšā jau bija salātu vilinošā aina.

„Viss jau ir sarīkots, jāieliek tikai krāsnī. Būšu laikā atpakaļ."

„Labi,“ teica māte, pašķirsti ja un sāka lasīt kādu stāstu; un lasot, viņas seja likās tukša.

Kad Susana izgāja no mājas, ārā bija gaiša pavasara pēcpusdiena; viņa devās uz autobusa pieturas vietu. Viņa nolēma palūgt vadītājam atļaut tai izkāpt pie Grendžera īpašuma vārtiem un tad iet pa kuplo, veco koku gatvi, un tad un tad — viņa nemaz nevarēja iedomāties, kas viss tad varēja gadīties. Viņa ieies mājā, kur strādāja liels tēlnieks, un viņš stāstīs par savu darbu, un viņa varēs to izjautāt par lietām, kuras tā pati nespēja noskaidrot, un par kurām tai līdz šim neviens cilvēks nebija varējis atbildēt. Visu mūžu viņa bija līdzinājusies ceļiniekam, kas viens pats klīst caur tumšu mežu, un tagad viņa bija iznākusi gaismā. Viņa mācīsies izveidot iecerētos tēlus.

Bet kad Susana izkāpa Grendžera mājas vārtu priekšā, viņa zaudēja pamatu zem kājām. Viņa baiļojās. Ko viņa uzsāka, un kādas būs beigas? Gribējās griezties atpakaļ un kāpt atkal autobusā, ja tas jau nebūtu aizdrāzies putekļu mākoni. Viņa būtu griezusies atpakaļ un aizgājusi, ja pagājušo nakti nebūtu pavadijusi bezmiegā, domājot un sapņojot paīso acumirkli, to sev aizliegdama, tomēr nojauzdama, ka tas pienāks. Par daudz viņa bija pēc tā ilgojusies, lai tagad sev to liegtu.

„Kas ir?“ vēl pusmiegā bija jautājis Marks, kad viņa aizdedza spuldzi, nespēdama vairs panest savu sapņu īstenību. Susanai gribējās pārliecināties paisis telpas, gultas, kumodes esamību.

„Nekas,“ viņa atbildēja un nodzēsa uguni.

Un tagad viņa gāja tā, kā bija sapņojusi: caur vārtiem, starp apdrupušiem, sarkaniem kārniņu stabiem, pa platu, līkumainu, smilšainu taku uz veco kolonijas māju. Viņa uzkāpa durvju kāpnēs un piezvani ja. Līdz šim nekas nebija darīts, lai aizkavētu šīs mājas sabrukumu. Kāpnes bija vaļīgas, un grīdas dēļi ļodzijās zem viņas kājām. Bet Susanas sapnis izbeidzās pie šim durvīm. Viņa nemaz nebija sapņojusi par to, kas atradās aiz šim durvīm. Viņš varbūt būs liels, stūrains, varens, savam darbam līdzīgs vīrs, zināmā mērā milzis, kas rādijā milžus.

Bet durvis atsprāga, un tur stāvēja mazs vīrs ar cirtainu melnu bārdu. Viņš bija dažas collas mazāks par Susanu, ar lielu vēderu un apaļiem pleciem. Tai pašā acumirkli viņa ieraudzija ari viņa rokas, un tās bija stūrainas un spēcīgas, melniem nagiem kā kalnracim.

„Ko jūs gribat?“ viņš jautāja.

„Esmu Susana Geilorde,“ viņa atbildēja. „Mani sūta Michaels." Viņam bija izpūruši melni mati un kuplas melnas uzacis, un viņš skati jās Susanā ieplēstām acīm. Un spalvains viņš bija kā gorilla.

„Ak, jūs tā esat,“ viņš teica. „Ienāciet. Tā bija labi galva, tikai nejēdzīgi atlieta. Jūs pati varējāt to labāk izdarīt."

„Es visai labi neprotu šo darbu," viņa atbildēja nokaunējusies. „Lietuves nosaukumu es atradu kādā tēlniecības rokas grāmatā."

Viņš neatbildēja, un Susana sekoja tam telpā, kas reiz bija vecās Grendžeru mājas lielā zāle. Te viss bija pilns pītiem groziem, kārbām un pa pusei izsaiņotiem tēliem.

„Apsēdieties," viņš teica, un viņa apsēdās uz kāda groza, neko neredzēdama.

„Ko tad jūs gribat?" viņš pēkšņi iejautājās.

„Nezinu,“ atteica Susana. „Es vispār nezinu, vai es ko gribu."

Ar resno rādītāja pirkstu viņš berzēja plato, plakano degunu. „Jums derētu palikt šeit un apskatīties, kamēr jūs to zināsiet," viņš sapīcis teica. „Pēc brīža es būšu atpakaļ. Ja es jūs tad vairs šeit neatradīšu, tad domāšu, ka jūs no manis neko negribat."

Viņš atstūma grozu, uz kura bija sēdējis, un izgāja laukā tik smagi kā matrozis. Viņa palika viena. Tak pēc brīža viņa juta, ka nav viena. Marmora un bronzas tēli, kas viņai ienākot nebija nekas, tagad atdzīvojās, un katram bija sava nozīme. Sāka runāt balss pēc balss, un Susana klausijās visās. Tur bija divi dejotāji, vīrietis un sieviete. Tie izraisi jās no skaidām un maisiem, kuros bija ietīti. Cilvēki no pirmatnējās salas, gariem, šauriem ķermeņiem un plakanām sejām, slīpām un dziļām acīm. Sieviete bija pieplakusi zemei, atgāzusi galvu, un vīrietis steidzās pie tās. Viņi runājās, un Susana varēja sadzirdēt tikai vārdus, kurus nesaprata. Brīdi viņa stāvēja to priekšā un skatijās, kā zem tumšās, vingrās, gludās ādas kustējās vai taisi jās kustēties viņu gludie, stingrie, spēcīgie muskuļi. Kaut kur viņš bija redzējis šo sievieti, templi, vai siltās jūras krastā. Susana piegāja klāt klusās sievas tēlam, kas gaidās bija salikusi rokas un noliekusi galvu. Bet zem maigās pieres acis bija baiļu pilnas un gaidi ja, un viņas ķermeņa siltais marmors jautāja: „Vai viņu neviens nav redzējis? Vai neviens nav redzējis viņu nākam pie manis?"

Un tālāk stāvēja tēls dabīgā lielumā, Susana to aplūkoja un pārliecinājās, ka tas ir Michaels. Viņa daiļais ķermenis bija kails un rokas savilktas dūrēs. Visapkārt bija aizsaiņoti grozi, un viņa juta, kā no šiem groziem lauzās ārā būtnes. Viņa gandrīz nespēja savaldīties, lai pati nesalauztu šos grozus, lai atbrīvotu tēlus, lai tos redzētu.

Uz galda bija māls. Nemiera dzīta, viņa piegāja tam klāt un nolauza gabalu, nepacietīgi un kāri to saviļināja, priecādamās par smalko vielu savās rokās. Viņa to saspieda un tad atvēra plaukstas. Susanas rokās bija māls ar viņas pirkstu nospiedumiem. Un viņa steidzīgi sāka veidot.

„Ko jūs tur darat?“

Viņa balss bija tik skarba, ka Susana sarāvās. Viņa bārdainā seja bija pie Susanas pleca.

„Nezinu," viņa teica un pasniedza mālu.

Viņš to paņēma un ilgi pēti ja. Tas bija viņa paša sejas atveids, un viņš to pazina.

„Ko jūs no manis gribat?" viņš jautāja.

„Pasakiet, kas man jāzina," viņa lūdza.

Viņš nolika māla piku un sāka apstaigāt paša darinātos tēlus, kas bija daudzreiz lielāki par viņu.

„Sieviete!" Susana dzirdēja viņu kurnam. „No-lādēts, tas ir dots sievietei!" Viņš apstājās, pagriezās pret Susanu un neganti viņā skatijās.

„Jūs vismaz esat stipra," viņš teica. „Jūs izskatāties tikpat stipra kā vīrietis."

„Es tāda esmu," viņa atbildēja.

„Jums jābūt pat vēl stiprākai," viņš izvilka no kabatas savu brūno cepuri. „Iesim!“ viņš sauca.

„Uz kurieni ?“

„Turp, kur jūs glabājat savas mantas. Gribu redzēt drusku vairāk par nejēdzīgo galvas atlējumu. Sāksim no gala. Redziet, jums vispirms viss jāiemācas pašai darīt, arī atliet. Mūsu laikos ļaudis domā, ka tādām lietām viņi ir par smalkiem. Viņi izveido savus modelīšus, iztaisa dubļu pikas un nosūta tās pabeigšanai. E s tā nedaru! Ko es daru, to daru pats no sākuma līdz galam. Un tādēļ arī tā iznāk.“

„Man nav nekā, ko jums parādīt/' teica Susana.

„Kaut kas tak būs,“ viņš ņirgājās, tad norāva cepuri no galvas un iebāza to atkal kabatā.

„Nē, neesmu neko darijusi," viņa žēli atkārtoja. Viņa piemirsa istabas, kuras tā bija slaucijusi, pagatavotos azaidus, uzklātās gultas. Viņai aizmirsās Marks un Džons, un beidzot tā teica: Man ir divi mazi darbini — galva un bērna tēls, un abi nepabeigti."

Atkal viņš izvilka no kabatas cepuri un uzmauca to galvā.

,,Kāda nosebošanās!" viņš norūca. Tad viņš lepni izgāja no istabas, un Susana viņam sekoja.

Tur pie lieveņa kāpnēm stāvēja mazs, ļoti netīrs automobilis; viņš iekāpa tajā un brīdi pagaidīja, kamēr Susana novietojās tam blakus. Pārslēdzēm briesmīgi brakšķot, viņi aizbrauca uz Susanas dzīvokli.

Viņa nezināja, cik bija pulkstenis, un tas arī nebija svarīgi. Viņa atslēdza durvis un dzīvojamā istabā ieraudzija māti, tā bija aizmigusi un laikraksts bija uz grīdas. Susana pagāja mātei garām un veda Barnesu augšā. Bērnistabā sauca Džons, viņš gribēja tikt klēpī, bet Susana devās jumta istabā. Viņai aiz muguras dunēja smagi soļi. Viņš mazliet elsoja, kad viņa atvēra tukšās telpas durvis. Ar rokas mājienu tā parādīja šo tukšumu.

„Kā redzat, es neesmu neko darījusi," TTiņa atkal teica. Bet viņš neatbildēja.

Viņš piegāja klāt bērnam, kas gulēja saritinājies kā mātes klēpī un tagad bija apputējis; viņš ilgi tajā skati jās un neko neteica. Tad viņš piegriezās Marka galvai un noņēma apsegu.

„Ha," pēc brīža viņš izsaucās, „tas jums nav izdevies/'

„Nē.“

„Vai jūs mēģinājāt to veidot pēc dzīva modeļa?"

„Jā!“

„Varbūt modelis bija pārāk nenozīmīgs," viņš teica. „Dīvainā kārtā mūsu mākslā nekas nav panākams, ja nav pie rokas izsmeļoša priekšstata."

Viņa nevarēja atbildēt, jo nespēja pateikt: „Tas ir mans vīrs." Bet šai brīdī viņam bija vienalga, kas tas bija.

Pēc brīža viesis pagriezās pret viņu, vērīgi pa-skatijās un teica: „Klausieties, vasaras beigās es braukšu uz Parīzi. Mēģiniet tikt man līdz. Pagaidām nāciet pie manis divas reizes nedēļā. Sāksim rīt."

Vēl arvien viņa nespēja runāt, jo viņš no tās prasi ja neiespējamo, un viņa zināja, ka šis neiespējamais tai jāpanāk.

„Nemaz nenāciet lejā," viņš piebilda un smagiem soļiem aizgāja līdz durvīm, tur viņš atkal apgriezās un vēroja tukšo telpu.

„Kaunieties!" viņš teica. Viņa balss bija salta, un sarkanbrūnās acis skaitās. Tad viņš aizgāja.

Skanēja Džona balss, viņš tagad jau raudāja. Viņa noskrēja bērnistabā, izcēla mazo no šūpuļa un cieši to apkampa. Bet viņš negribēja vis tūdaļ rimties. Viņš kliedza pilnā balsī, tad kāpnēs atskanēja mātes steidzīgie soļi; durvis atvērās.

„Ak, tu jau esi mājās? Nemaz nedzirdēju tevi pārnākam," viņa brīnijās.

„Es tikko pārnācu," atbildēja Susana, šūpodama klēpī bērnu.

„Vai viņam kas kaiš?" mazliet vainīgi jautāja māte. „Laikam biju drusku iesnaudusies, jo tikai tagad viņu izdzirdu."

„Nomazgāšu bērnam muti un nonesīšu viņu lejā," teica Susana. „Viņš ir tikai izsalcis."

Māte nožāvājās: „Tad jau iešu labāk mājās un pagatavošu tēvam vakariņas/'

„Jā — un paldies, māt."

„Es jau neko nedariju. Diezgan patīkami brītiņu pasēdēt otra mājā. Un viņš ir rātns puisītis." Viņa uzlūkoja Džonu skumjām, laipnām acīm: „Tā tad dzīvo sveika, meit."

„Ardievu, māt." Susanai bija pilna mute saspraužamo adatu, un viņa pārtina bērnu tīros autos. Tad viņa nonesa mazo lejā, pabaroja ar apelsinu sulu un sausiņu un nosēdināja pie rotaļlietām, jo pati sāka gatavot Markam vakariņas. Reižu reizēm bērns paskati jās Susanā it kā šaubīdamies un tad atkal mierīgi rotaļājās ar savām lietiņām. Pēc brīža pārnāca Marks, noskūpstīja Susanu, pacēla gaisā bērnu, rotaļādamies viņu izšūpoja un tad iedeva tam pienā mērcēto maizi, ko Susana bija nolikusi trauciņā. Kopā viņi uzgāja augšā, kopā nomazgāja bērnu, un Susana uz pirksta uzgrieza viņa matu šķipsnu garā sprogā. Tad viņi to ielika gultā, sārtu un tīru, un nodzēsa uguni.

Susana un Marks atkal nogāja lejā, viņa pasniedza galdā iepriekš sagatavotu azaidu, un skaidri redzamā labpatikā Marks ķērās pie ēdiena. Tūdaļ viņš sāka stāstīt, kas viņam dienā bija gadījies, cik daudz laika bija ziedojis cilvēkiem, kas nevarēja izšķirties par apskatītām mājām, un kā stundu vai divas viņš bija nopūlējies, meklēdams kļūdu rēķinos. Šefs viņam paskaidrojis, ka pēdējos divos gados veikals esot trīs-kārtojies, un, ja tik labi iešot arī turpmāk...

Un tāpat kā katru vakaru viņa sēdēja un klausījās un gādāja par Marku veikli un mierīgi.

Pēkšņi viņš to uzlūkoja.

„Tu jau ne vārda nedzirdēji, ko es stāstīju," viņš iesaucās. „Un tu neko neēd. Man liekas, ka tu nemaz neesi šeit."

„Jā," viņa izdvesa. „Jā, es esmu šeit, Mark ... Mark, vai tu ļautu man drusku pamācīties tēlniecību ? Dāvids Barness — tu tak atceries, es tev par viņu stāsti ju ..."

„Kādēļ lai es to neļautu ?“ jautri teica Marks. „Sāc vien, tev tas sagādās prieku."

„Jā," viņa atzinās.

„Tu pārāk maz izej,“ viņš laipni teica. „Tu arī nemaz neapciemo citas sievas. Tu sen neesi tikusies ar Lusilu."

„No tā man nav liela prieka," viņa paskaidroja.

„Tad tikai sāc,“ viņš augstsirdīgi nobeidza.

„Es par to maksāšu," teica Susana.

„Labi, labi," novilka Marks.

Pēc Džona piedzimšanas viņi vairs nebija runājuši par naudu. Marks neko nevaicāja, bet katru nedēļu atdeva tai visu savu algu, izņemot piecus dolārus, kurus paturēja sev. Viņš nemaz negribēja zināt, ko viņa dari ja ar šo naudu, lai viņam nebūtu jābēdājas, vai ar to pietiks, un lai nebūtu jāzina, cik viņa pielika no savas naudas. Viņš runāja daudz vairāk nekā parasti. Viņa klausijās un klausijās. „Un tad es teicu šefam, Susan ... Viņš runāja bez apstājas, un Susana viņā skati jās nenovērsdamās. Pēdējā laikā tas likās drusku vājāks; un vēl jaunam tam droši vien būs pliks pakausis ...

Rīt viņa apņēmās sameklēt palīdzi, kas divas reizes nedēļā varētu kādu stundu palikt pie Džona; viņa gribēja svešnieci, kuru neviens nepazītu, un kura citiem neko nestāstītu. Susana nolēma aiziet pie vietu apgādātāja.

Kad Marks bija beidzis azaidu, tas palīdzēja nomazgāt traukus un ieminējās: „šovakar, kamēr esmu mājās, tu mani nemaz neesi noskūpstijusi. Mēs abi esam tā aizņemti ar bērnu...“ Viņš apkampa Su-sanu un cieši pieglauda sev klāt, bet viņa visu laiku klusēja. Tai gribējās novērsties, nopūsties un teikt: „Ai Mark, esmu tik nogurusi." Viņš paslēpa savu seju pie Susanas kakla. Un vērojot Marka galvu un plecus, tas viņai likās tikpat nevarīgs kā noguris bērns. Viņa to cieši apskāva. Patiesi, patiesi, viņa to ļoti mīlēja.

„Ai, Sue,“ viņš elsoja, „tikai tevis dēļ ir vērts dzīvot."

Un turot viņu savās rokās, Susana zināja, ka viņš runā patiesību. Viņa nekad nedrīkstēja aizmirst, kas viņa bija Markam, cik ļoti viņi viens otru mīlēja.

Susana atrada bālu, diezgan iebaidītu anglieti un salīga viņu divas reizes nedēļā auklēt Džonu. Aģentūras istaba bija pilna dažādu sievu un meitu, viņa steidzīgi pagāja garām visām, kas košļāja gumiju un bija pārāk uzkrītoši ģērbušās. Tad viņa ieraudzija divas bālas, zilas, kautras acis šaurā baltā sejā.

„Ar to es labprāt parunātu," viņa teica druknajai sievietei aiz rakstamgalda.

„Džēne Vatsone, panāciet šurp,“ teica šī sieviete, un Džēna Vatsone panāca uz priekšu. Viņai bija melns katūna apģērbs, melni kokvilnas cimdi un lietussargs.

„Dāmai vajadzīga bērnaukle divas reizes nedēļā," teica sieviete.

„Bērnus es ļoti mīlu,“ dedzīgi atsaucās Džēna Vatsone.

„Nupat viņai nomiris vīrs,“ sieviete paskaidroja Susanai. „Ievērojiet, ka šeit viņa vēl nekad nav kalpojusi."

Tā Džēna atnāca un ieslīdēja mājā kā ēna. Divas reizes nedēļā viņa pakāra savas drēbes virtuves skapī un melnajam apģērbam aizsēja baltu priekšautu. Viņa bija tik klusa, ka likās mēma. Ne reizi viņa neizpalika. Mājā tā bija dzīva būtne, sargs, kam Susana varēja uzticēt to savas dzīves daļu, kas palika mājās, kad viņa pa ielu aizsteidzās pie otrās savas dzīves daļas.

„Kur tad tu esi pazudusi ?“ Lusila viņai uzsauca. „Ienāc tak uz brīdi, Susan, neesmu tevi redzējusi visu vasaru."

Susana tikai pamāja un smaidi ja. „Es drīz aiziešu pie tevis," viņa solijās. Viņa taisijās atkal tā iedalīt laiku, lai varētu apciemot Lusilu. Bet tagad viņa steidzās, un sirds tai lidoja pa priekšu. Lusila palika lievenī, noraudzīdamās tai pakaļ, un viņas glītā seja likās drusku naidīga.

Reizēm Dāvids Barness atradās lielajā darbnīcā, kas kādreiz bija dejas zāle; reizēm viņš tur ari nebija. Bet viņai bija vienalga, jo tā bija sākusi veidot strūklakas metu. Dāvids Barness par to gan drusku vīpsnāja.

„Strūklaka,“ viņš norūca, „dārzu architektura.“

„Jau sen es gribēju redzēt, ko varētu izdarīt ar ūdeni un akmeni,“ viņa teica samulsusi. „Bet ja jūs domājat...“

„Ja gribat, strādājiet vien," viņš teica. „Mans spriedums tak nav svarīgs." Bez liekas runāšanas viņa sāka veidot strūklaku: izslāpis zēns sniedz saujas pēc ūdens, kas spēcīgā strūklā plūst no klints. Bet zēna augums sagādāja viņai raizes. Bija vajadzīgs modelis, un tāda viņai nebija. Viņa zināja tikai Marka ķermeņa apveidu, atcerējās to, un sāka pēc tā apcirst marmora bluķi, ko bija izvēlējusies darbnīcā.

Līdz šim viņa bija veidojusi tikai mālā. Līdzīgi nedzesinamām slāpēm viņu tagad pārņēma vēlēšanās vairs neveidot, bet kalt. Stundām viņa nostāvēja skatīdamās, kā Dāvids Barness kala Milžus. Tad viņa teica: „Man jākaļ akmenī. Es kļūdijos pat pieskardamās citai vielai."

„Hm," Barness norūca, „dubļi ir daudz vienkāršāka lieta, sevišķi sievietei."

„Akmens nopirkšanai man nav naudas," viņa turpināja. „Bet varbūt es dabūšu par aku pieklājīgu cenu, kad tā būs gatava."

„Izvēlieties sev akmeni," viņš pavēlēja. „Varat man samaksāt vēlāk. Tas ir vislabākās šķirnes marmors, es to dabūju no Kinnerda. Vai jūs pazīstat Kinnerdu?"

„Nē," Susana atbildēja.

„Tā ir marmora firma," viņš paskaidroja.

Viņš vadāja Susanu no viena marmora bluķa pie otra.

„Izvēlieties," viņš atkārtoja, „nepārsteidzieties, pamatīgi aptaustiet katru bluķi. Ievērojiet uzbūvi un krāsu. Katrs gabals ir citādāks. Daži ir silti, daži auksti, un dažā bojājumu dzīsla sniedzas līdz pat vidum. Tas jums jāievēro."

Un tā viņa prātoja par akmeni stundām ilgi un izpēti ja katru gabalu. Beidzot viņa izraudzijās nelielu, siltu, baltu marmora bluķi, pieskārās tam un jautāja: „Vai šis jums nav padomā?“

Dāvids Barness pakratija galvu un turpināja savu darbu, un viņam ap galvu švirkstēja vesela krusa mazu akmens šķembeļu. Toreiz viņš rādijā savus Milžus, un šis bija desmitais, Galileja tēls. šie akmens tēli bija domāti vēstures galerijai. Noskatiju-sies viņa darbā, nedroši sāka strādāt ari Susana.

Sākumā tā bija diezgan vienkārša lieta. Gluži skaidri viņa iedomājās marmorā tēlu, kuru tā gribēja veidot. Viņa pagatavoja metu, tad duci metu un, beidzot, ar visām Barnesa nicinošām piezīmēm, pilnīgu iedomāto gleznu.

„Meti, meti, meti...“ viņš norūca bārdā. „Tā ir skaidra kūtrība. Rādiet tak, ko jūs īsti gribat/4

Viņa to rūpīgi uzzīmēja, un Barness teica: „Ķer-menis ir pārāk stīvs. Tas ir bankas ierēdņa, apdrošināšanas aģenta vai pārdevēja augums. Tas ir zemes gabalu pirkšanas un pārdošanas vidutājs, kritiķis vai armijas seržants.“ Tad viņš pamāja Susanai ar visu savu bārdu, un viņa smējās. „Strūklaku tēlus tādus nevar veidot,“ viņš skarbi noteica.

Bet viņa nezināja, kā pārveidot tēlu, un sāka nokalt akmens ārējo kārtu. Viņa tomēr jutās dziļi neapmierināta ar savu gleznojumu. Nolika kaltu un ilgi vēroja uzgleznoto stāvu. Tas bija taisni Marka augums, un Marks nebija tas, kam jānoliecas, lai iesmeltu avota ūdeni. Kur ņemt skaistu, slaidu zēnu, vēl nepieaugušu viru? Nē, šeit tas nebija iespējams — pilsētas iedzīvotāji noturētu viņu par traku.

„Kas noticis?“ Barness rupji jautāja, un viņa vesera ātrā, nebeidzamā klaudzēšana apklusa.

„Ķermenis nav pareizs,“ viņa teica. „Es nevaru iekļaut tēlu marmorā, iekām to skaidri neredzu. Šis tēls man nemaz nepatīk.“ Viņa pārplēsa zīmējumu.

„Kādēļ tad jūs sev nepagādājat to, kas jums der?“, viņš jautāja.

Viņa negribēja teikt, ka nezināja, kā to izdarīt.

Kaut kā tas bija jāizdara. Vai nebija vienalga, ko domāja ļaudis? Viņa gribēja salīgt kādu nožēlojamu, mazās universitātes studentu, jo visi viņi bija trūcīgi. Bet viņa nevarēja iedomāties nevienu skaisti noaugušu jaunekli, jo tie bija trūcīgu vecāku bērni. Bez tam, ko teiks ļaudis? Tai brīdī Susana izdzirda pakavu dunoņu. Vecā, apdrupušā lieveņa stikla durvju priekšā no zirga nolēca Michaels un uzsteidzās pa kāpnēm. Dāvids Barness un Susana saskatijās.

„Kādēļ gan nē?" viņš vienaldzīgi noteica. „Mi-chael, Michael!“ viņš iesaucās; durvis atvērās, un Michaels pabāza galvu.

„Halo!“ viņš sauca. „Klausieties, Susan, māte grib jūs redzēt. Pie viņas ir atnākusi kāda dāma un vēlas, lai jūs pagatavotu viņas bērna tēlu."

„Patlaban es nevaru darbu uzņemties," teica Susana.

„Ienāciet un noģērbieties," aicināja Barness. „Vi-ņai vajadzīgs jūsu akts.“

Un Michaels ienāca, jautrs un paklausīgs, parāva aiz jostas un krekla vaļējās apkakles un nometa kurpes no jau tā kailajām kājām.

„Ilgi nevaru palikt,“ viņš laipni teica.

„Jūs paliksiet vismaz pusstundu,“ pavēlēja Barness. „Tā tad sāciet, Susana Geilorde.“

Bet viņa jau zīmēja, cik ātri vien spēdama.

„Pieliecieties, lai dzertu no saujām avota ūdeni, kas plūst no klints," viņa teica, un Michaels pieliecās brīvi un glīti, ieliekdams saujas.

„Man tiešām slāpst,“ viņš teica, pavēris muti, „ārā ir karsti. Bez tam es gribu pabeigt jūsu ģīmetni, jums šovakar jāatnāk un jāpozē, Barnes.“

,,Jūsu riebīgajā gleznā esmu iztaisīts par vecu pērtiķi dziestošas sveces gaismā," norūca Barness. „Tiklīdz es tajā paskatos, tūdaļ baidos, ka aizdegsies bārda."

„Es gaidu jūs vakarā," smējās Michaels.

Susana neklausijās abos runātājos. Viņa tvēra Michaela jaunā, skaistā, cietā ķermeņa, skaisti pieliektās galvas katru vilcienu — nē, ko galvu viņa jau pazina, bet tā bija kļuvusi lielāka, citādāka, bija pārvērtusies. Un viņa rokas — vajadzēja izdoties, paldies Dievam, viņa ceļi bija taisni un gludi kā meitenei, un gurni šauri. Viņa uzlūkoja Michaelu un jau skati ja viņa ķermeni marmorā, galvu marmorā, auguma un gurnu līkni marmorā, šis ķermenis jau mita viņas akmenī. Tagad Susana novērsās no šī dzīvā cilvēka un droši sāka apstrādāt akmeni, veidodama un radīdama. Kad tā atkal pacēla galvu un kad apklusa viņas kalta troksnis, telpā valdi ja klusums. Abi vīri bija aizgājuši, un viņa bija palikusi viena. Susana nezināja, cik ilgi viņa bija viena bijusi, bet dzeltānā vakarsaule apspīdēja kluso lieveni, un viņai bija jāsteidzas mājās.

Bet marmors vairs nebija tikai akmens vien. Pret klinti iezīmējās silta, balta cilvēka auguma apveids. Susana paņēma kaltu un to atkal nolika, viņa jutās apmulsusi... Bija jāiet mājās apguldīt Džonu un pagatavot Markam vakariņas. Tas bija darbs, ko viņai pienācās darīt.

Kad pārnāca Marks, viņu jau gaidi ja azaids, un Džons nomazgāts, naktskrekliņā, tiesāja savas vakariņas. Brīdi Marks parotaļājās ar dēlu un kopā ar Susanu to apguldija; nu viņi paēda arī paši, un viņš stāstija savus šīs dienas piedzīvojumus. Izstāstijis visu, ko vien spēja atcerēties, viņš laipni teica:

„Vai stunda bija patīkama?'1

„Ļoti jauka," viņa atbildēja.

„Ko tu dariji?" viņš jautāja.

„Visu pēcpusdienu kalu akmeņus, kā noziedznieks ceļu taisot," Susana atbildēja.

Marks smējās, un viņa tam piebiedrojās, un šajos smieklos viņš nemani ja, ka viņa labāk par to vairs nebilda ne vārda.

Vasara viņai pagāja nemanot. Slepus Džēna nāca agrāk un palika vēlāk. Vakaros Susana steidzās mājup. Viņa steidzās arvien, jo nokavējās, un saknes jau tad bija nomazgātas, gaļa sagatavota, galds uzklāts, un tikko nomazgātais Džons sēdēja pie vakariņām.

„Kundze, man jau citādi nav darba," teica Džēna. „Ir tak vismaz nodarbošanās. Par to jau vairāk nav jāmaksā."

Māja un bērns bija labās rokās. Darbnīcā Susana palika līdz saules rietam, kamēr vien bija gaisma, uņ ņēma vērā tikai Marka pārnākšanu. Michaels viņai vēl pozēja vairākas reizes, kamēr viņa zināja tā ķermeni no galvas, un tad viņa atraisi jās no tā un izveidoja viņa stāvu vēl slaidāku un jaunāku; tas nu vairs nebija viņš, bet sapnis. Un visu laiku Dāvids Bar-ness uzturējās blakus viņai, bet šķietami nepiegrieza tai vērību. Strādādams viņš vēroja Susanu no sāniem un pēkšņi tai uzkliedza, noskaities par kādu viņas neizdevušos cirtienu vai izslīdējušo kaltu. Visvairāk viņš skaitās tad, kad Susanai pietrūka spēka.

„Jūs tak netaisāt svečturi," bazūnēja viņš. „Jūs tak neesiet krogus māksliniece. Cērtiet — cērtiet! Stipri, spēcīgi un noteikti."

Pats viņš negribēja viņas darbam pielikt ne pirksta, pat tik daudz nē, lai tai parādītu savas domas. Bet viņš bija nežēlīgs pret Susanu un netaupi ja viņu, kaut gan tā nebija vīrietis.

„Reiz par visām reizēm aizmirstiet, ka esat sieviete, he. Dievs to jau pats ir aizmirsis. Izkaliet šo svītru dziļāk, stingrāk — tā — tā — tā."

Un viņa kala.

„Es negribu dzirdēt šo troksni," viņš rupji teica. „Ja darbs ir pabeigts, tad jābūt tādai sajūtai, ka kalta gals ir paša pirksta gals. Bet tagad tam jābūt muskuļos."

Vakaros Susanai sāpēja pleci, tā sāpēja, ka viņa nespēja gulēt. Bet viņa nevēlējās saudzību tikai tādēļ vien, ka viņa bija sieviete.

Kad viņa bija pabeigusi strūklaku, Dāvids Bar-ness to vienaldzīgi aplūkoja.

„Kā pirmais darbs tas ir gluži labs," viņš teica. „Jums tomēr jāatsvaidzina anatomijas zināšanas. Jūs diezgan krietni esat nofotografējusi ķermeni, bet tas nav radīts, sākot ar skeletu. Kad rudenī būsim Parīzē, iepazīstināšu jūs ar kādu savu draugu, chirurgu. Viņš mani māci ja, kad biju tāds pats bērns kā jūs. Es’vēroju viņa darbu, kamēr pats biju spējīgs veikt grūtu operāciju. Jums jāpārzina iekšpuse, citādi jūs veidosiet tikai fotogrāfijās."

Viņa klusēja un klausijās. Strūklaka, kas vēl pirms’dažām minūtēm tai bija likusies tik skaista un tik tuva viņas iedomai, tagad bija bezvērtīga.

„Pārdodiet, pārdodiet to," viņš skarbi teica, pārdošanai tā der."

„Vai parakstīt tai savu vārdu?" viņa pazemīgi jautāja.

„Nē,“ viņš norūca. „Tik laba tā nav."

Un tā viņa pārdeva darbu Vandervelta kundzei par pieci simti dolāriem.

Bet kad strūklaka bija novietota tumšo krūmu priekšā, tā viņai tomēr iepatikās.

„Tas ir mans darbs, ja arī nepilnīgs," viņa nodomāja. Un maziem, dziļiem burtiem viņa slepeni iekasi ja savu vārdu izstieptās rokas delnā. Ja pēc daudziem gadiem viņa no šī darba kaunētos, tad ūdens, tik ilgi tecēdams, jau sen būs aizskalojis viņas vārdu.

„Neparakstiet nekur savu vārdu, iekām neesat nodzīvojusi Parīzē divus gadus," viņš teica kādā augusta dienā. „Ja es tad būšu ar jums apmierināts, tad varat sākt parakstīties. Pagaidām jau jums nav ne jausmas, kuri jūsu darbi ir labi. Viss, ko cilvēks dara, sākumā liekas skaists. Bet jums arī jāzina, kad jūs esat paveikusi sliktu darbu."

„Es tak neesmu teikusi, ka braukšu līdz uz Parīzi," viņa mierīgi iebilda. „Es to nemaz nevaru izdarīt."

Tai dienā viņš kala Leonardo da Vinči, savu vienpadsmito Milzi. Viņam pozēja vīrs, kuru viņa vēl nekad nebija redzējusi. Susana nesaprata, kādos nolūkos Barnesam vajadzīgs modelis, jo šķita, ka viņš nekad nepacēla galvu no sava darba, šim vīram viņš teica: „Staigājiet apkārt, lasiet, dariet ko gribat, tikai neapgrūtiniet mani. Jūsu baisi es negribu dzirdēt un negribu ari zināt jūsu domas. Es maksāju jums tikai par ķermeni. Jūsu gars man nav vajadzīgs. Man pietiek gara, lai es to varētu iedvest jūsu sejā."

Tagad viņš pagriezās pret Susanu, kura sēdēja zīmēja kājas atsevišķās daļas. Viņš uzkliedza: „Ko jūs tur pļāpājat? Es jau par jums aizrakstiju savam meistaram. Gribu zināt viņa spriedumu par jums, iekām es velti šķiežu ar jums laiku. Ja jūs gribat veidot, tad es neliekos par jums zinis. Vienīgais pareizais ceļš ir kalt. Jūsu aka man neko neizteic, tā bija pārāk glīta un tikpat labi varēja būt no māla."

„Man ir vīrs un bērns," viņa teica.

Viņš uzgrieza tai muguru un ceturtdaļstundu nostrādāja mēmās dusmās. Tad viņš apsviedās tā, ka bārda palika karājoties pār plecu, un visā spēkā sauca:

„Vīrs un bērns var būt katrai sievietei. Kāda jums gar to daļa?"

Viņš neatskati jās, tomēr gaidi ja Susanas atbildi un izlikās pētijam kādu svītru savā darbā.

„Es mīlu savu vīru un bērnu," viņa skaidri pateica.

Viņš sāka atkal stipri kalt un neteica viņai ne vārda. Pievakarē Susana aizgāja drusku agrāk.

„Uz redzēšanos," viņa teica, bet viņš neatbildēja.

Uz vasaras beigām šis jautājums kļuva par viņu ķildas ābolu. Dāvids Barness vairs nedusmojās redzēdams, ka Susana nebaidās viņa dusmu. Viņš sāka ar to runāt laipni un izskaidroja savus nolūkus.

„Susan, esmu redzējis daudz cilvēku, bet īstu talantu līdz šim vēl nē. Jums tas ir. Jūs to varat neatzīt, bet tikt no tā vaļā jūs nevarat. Jūs nevarat to atmest. Talants esat jūs pati. Un tikai tādēļ, ka jūs to nezinājāt, jauna būdama apprecējāties un dzemdējāt bērnu, jums vēl nebūt nav tiesības likt novārtā šo dāvanu, ar kuru jūs apveltijis kāds aušīgs dievs."

„Varbūt es to varēšu atdot savam bērnam," viņa teica.

Dusmās viņš saviebās, bet tad savaldi jās.

^Paklausieties, Susan, vai jūs atzīstat, ka es vairāk jēdzu par jums?“

„Dažās lietās gan."

,,Es runāju par savu amatu." Viņš nekad nelietoja vārdu „māksla", jo ienīda to.

„Jā, šai vienā lietā varbūt gan," teica Susana.

„Man tas ir vienīgais dzīves saturs," viņš turpināja. „Un arī jums, kaut gan jūs to nezināt. Atļaujiet man jums kaut ko pateikt. Savam bērnam jūs to neiedosiet. Kas tad jums to deva? Vai jūsu ģimenē kādreiz ir bijis tēlnieks vai gleznotājs?" Viņa pakrati ja galvu, bet nepaspēja vēl neko pateikt, kad viņš to apbēra vārdiem.

„Nē, jums to neviens nav devis. Jūs jau varat tā turpināt un piegādāt pilnu bērnistabu ar puikām, un tie būs gluži tādi paši kā citām sievietēm, ne par matu labāki. Jūs pat nespēsiet būt viņiem laba māte. Tāda sieviete kā jūs nemaz nevar būt laba māte, jūs par daudz domājat par citām lietām."

„Es varu būt laba māte," nikni teica Susana.

„Nedomājiet, ka man nav jēgas par bērniem. Tas būtu gluži nepareizi. Man pašam ir bērni, trīs zēni un meitene, un neviens no tiem neprot saņemt rokā kaltu un nemaz negrib to darīt."

„Un māte?"

„Trīs mātes!" viņš ņirgājās. „Mātes bija trīs dažādas sievietes, un bērni visi vienādi."

Viņa neatbildēja un negribēja ar viņu vairs par to runāt. Jo ko gan viņš zināja par mazo mājiņu mežmalā, gaišās ielas galā, par Marku, kas nešaubīgi mīlēja Susanu un viņai apliecināja, ka viņas dēļ tam ir vērts gaidīt dienas vakaru? Ja viņa aizbrauktu uz Parīzi... Bet viņa negribēja braukt uz Parīzi, protams, nē, kamēr Džonam viņa bija vajadzīga, un kamēr viņš silts, tīrs un sārts gaidi ja māti, sēdēdams virtuvē augstajā krēslā. Viņa nevarēja braukt projām.

Katru reizi, kad diena bija galā, viņa apzinājās, ka nebrauks uz Parīzi. Bet rītos, slaucīdama grīdu un putekļus, tā nožēloja, ka bankā atradās par strūklaku saņemtie pieci simti dolāru. Un Dāvids Barness zināja, ka viņai ir šī nauda, bet par savu marmora bluķi viņš nepieņēma nekādu atlīdzību. Viņa mēģināja tam naudu iedot, un viņš dusmīgi teica: „Es negribu jūsu naudu. Paturiet to. Man ir viss, kas man vajadzīgs.4'

„Bet jūsu bērni...“ viņa iesāka, un viņš tai uzkliedza: „Velns lai parauj, tiem es neko nedodu."

„Jūs nedodat neko saviem bērniem?" iesaucās Susana.

„Man viņi nav vajadzīgi."

„Bet jūs tak viņus sagādājāt," Susana viņam pārmeta.

„Es nē, viņu mātes," viņš ņirgājās un tad rēca aiz smiekliem. Neticīgi viņa tajā paskatijās, pārsteigta par to, ka tādas var būt jūtas vīram, kas tik kaislīgi alka skaistuma.

„Kur tad viņi ir?" Susana jautāja.

„Nezinu,“ viņš atbildēja. Viņa balss bija vienaldzīga, bet acis pēkšņi iesila.

„Paskatieties, Susan," viņš čukstēja, paskatieties." Viņa pievērsās Barnesa pirkstiem, kuri glāsti ja marmora aso malu. „Galvai jāpieliecas tā. Tikai tagad es redzu pareizi."

Viņa seja bija mīlīgi gaiša, un kaut gan brīdi Susana to bija ienīdusi, viņa paliecās uz priekšu un skati jās.

„Marmors pakļaujas līknei," viņa dvesa.

„Jā. Vai jūs redzat?"

Viņa palocija galvu. Pilnīgi sapratušies viņi sa-skatijās, un viss cits bija aizmirsts.

Nākošā dienā viņi turpināja ķildu, jo bankā bija nauda. Tādēļ viņa nevarēja teikt: „Man nav naudas." Un viņa nevarēja teikt: „Gribu to izdot savas ģimenes vajadzībām, viņai tā ir vajadzīga." Jo viņa neprata melot. Nākošā dienā viņa tam skaidri pateica: „Es nevaru braukt, jo mani neviens nesaprastu, ne mans vīrs, ne māte, nedz draudzenes — mani nesaprastu neviens." Un tad viņa piebilda: „Varbūt vienīgi tēvs."

„Kas par to!“ viņš tai uzkliedza, paceldams tulznainās, cietās rokas. „Vai nav vienalga — vai ļaudis to saprastu, vai nē?“

Viņš trīcēja dusmās, pēkšņi apklusa, apsēdās, saliecās uz priekšu, salika rokas uz ceļiem un sāka runāt laipnā balsī: „Susan, vai tad jums nemaz nav svarīga iespēja kļūt par vienu no lielākajiem savas paaudzes, varbūt pat visu paaudžu, gariem? Nē, tā jau es arī nemaz nedomāju. Susan, jūsu dvēselē mīt lielas ilgas, tās skar dziļāk par mīlestību, laulību, dziļāk par mātes jūtām. Tā ir griba radīt; radīt pēc sava prāta lietas, kuras jūs jūtat un redzat. Jūsu vietā to neviens nevar izdarīt; nē, pagaidiet, tas jau arī nav svarīgi; svarīgs ir tas apstāklis, ka jūs nevarat būt laimīga, pat kā sieviete nē, ja neapmierināsiet šo savu vēlēšanos. Nē, pagaidiet, jūs nedrīkstiet bilst ne vārda. Es jūs vairs nesaukšu. Paklausieties. Es aizrunāju jums biļeti uz trešo septembri; .. ar to kuģi es nebraukšu, jo es braukšu jaunnedēļ: es zinu, kā ļaudis tenko. Bet pirms manas aizbraukšanas jums jādod atbilde. Nē, lūdzu, tagad nerunājiet ne vārda.“

Viņš piecēlās un smagiem soļiem aizgāja; un Susana uzlika savu cepuri un devās mājup. Lusila sēdēja savas mājas priekšā ar trešo zīdaini klēpī; brīdi Susana apstājās un tad uzkāpa augšā. Tas bija puisēns.

„Es vismaz priecājos, ka ir zēns,“ teica Lusila, kuras balsī bija reizē lepnums un nepatika, dievietēm zemes virsū pārāk grūta dzīve, tādēļ nevēlos vairāk viņu skaitu.“

Susana noliecās pie mazās nopietnās, sārtās sejiņas un smaidi ja. Viņa pabāza rokas zem mazā augumiņa, pacēla bērnu un piespieda sev klāt. Kādu noslēpumu glabāja šis bērna augumiņš, pieglausts krūtīm, kā viņa to tagad dari ja. Brīdi viņa tur stāvēja, apmulsusi un jūtu pārņemta. Tad nolika bērnu, noskūpsti ja Lusilas vaigu un aizsteidzās, nepamanīdama vairs pārsteigumu Lusilas skatienā. Ielas galā bija viņas pašas māja, un Džons protams smiesies,.

kad viņa ieies virtuvē, un Džēna maigi teiks: „šo-dien viņš bija tik rātns. Kundze, vai man nepalikt un nepasniegt jums azaidu? Tas jau ir pagatavots.“ Un tad pārnāks Marks. Tā domādama viņa steidzās cik spēdama un skrēja pa kāpnēm, karsti ilgodamās pēc mājas.

Veselu nedēļu viņa negāja uz darbnīcu, un Bar-ness nerakstija, nedz likās par to zinis. Mājās viņa jutās laimīga, ļoti laimīga: tā viņa sev iegalvoja. Dienā pirms viņa aizbraukšanas tā vēlreiz aizgāja turp, lai atvadītos; un viņš bija tur un strādāja viens pats. Viņa ienāca kā arvien pa vaļējā lieveņa durvīm. Viņš bija nometies ceļos Milža priekšā, un pēcpusdienas saule apspīdēja tēlu. Viņš kala ātri, pārliecināts par savu radijumu. To redzot, Susanas mazā māja salīgojās pašos pamatos.

„Nu?“ viņš teica un paskatijās, jo viņas melnā ēna bija uzgulusi marmoram.

„Esmu tikai atnākusi atvadīties," viņa atbildēja. Viņa skaidri zināja, kas tai sakams.

„Jūs nebrauksiet līdz?" viņš jautāja tik laipni, ka tādā balsī viņš būtu varējis runāt ar mirēju vai mirušo.

Viņa pakrati ja galvu, un viņš piecēlās, nolika darba rīkus, piegāja pie galda un uz papīra lapas uzraksti ja adresi.

„Ja kādreiz atzīsiet, ka jums nav bijusi taisnība, tad varat man turp aizrakstīt. Bet citu iemeslu dēļ man nerakstiet. Citādi jūs mani nesaistāt." Un viņš atgriezās pie sava darba, paņēma darba rīkus un atkal nometās ceļos sava Milža priekšā.

Tad viņa devās mājās pēcpusdienas saules gaismā un nezināja, vai ir diena, vai nakts. Rokā tai bija papīra gabals, un viņa uzkāpa augšā un nolika papīru zem nepabeigtā bērna tēla. Viņa stāvēja un aplūkoja vēl arvien tukšo telpu. Tā tagad likās vēl tukšāka, un tukšai tai bija jāpaliek. Un tā stāvot, viņa izdzirda Marka soļus un balsi priekštelpā, Marks viņu sauca:

„Susan! šodien pārnācu agrāk!"

Viņa noskrēja lejā un metās pie viņa krūtīm. „Mark, Mark, Mark ..viņa atkal un atkal atkārtoja, tam pieķērusies.

„Bet, Susan .. .• bet, mīļā ..viņš teica izbijies.

„Ai, Mark,“ viņa bilda un tad iesmējās, atkāpās un izslauci ja acis. „Negaidiju tevi tik agri. Nekad mūžā neesmu tā priecājusies, tevi ieraugot."

„Vai kas noticis?" viņš jautāja vēl arvien noraizējies.

„Nē, nē ... Es mīlu tevi, es tevi mīlu —“

Viņi cieši apskāvās, un jau daudzus mēnešus viņu skūpsti nebija bijuši tik sirsnīgi. Nakts tumsā viņa pagriezās pret Marku lielā apņēmībā un teica: „Mark, mums vajadzētu otru bērnu. Es gribu vēl vienu bērnu."

Un ilgās un bailēs viņš teica: „Sue, vai tu esi par to pārliecināta?"

Un viņa atbildēja: „Jā, es tā vēlos."

Viņa gulēja cietā miegā un pamodās saules gaismā, kas bija ieplūdusi istabā. Kad Marks bija aizgājis, viņa priecīgi nodevās mājas darbiem, un uz brīdi šis prieks bija skaists. Viņa jutās apmierināta, it kā būtu apklusināts bads. Modri viņa devās augšā, sāka cilāt matraces un kult spilvenus. Viņa tīri ja un slauci ja putekļus un tad apsēdās uz palodzes un mazgāja logus. Viņas mati plīvoja rudens vējā. Viņa strādāja priekā, sajūsmināta par šo tīrību, kārtību un svaigumu. Un tomēr visu laiku darbojās tikai viena viņas daļa, un viņa to apzinājās. Kad pusdienas laikā atvērās durvis, tā noskrēja lejā. Patlaban nāca Džēna ar Džonu pie rokas; puisēnam bija sārti vaigi, un brūnajās acīs prieks.

„Pienu un maizi," viņš prasi ja.

„Tūlīt dabūsi ēst," māte apsolija.

/,Vai man viņu pabarot?" jautāja Džēna, un viņas bālās acis skati jās lūdzoši.

Susana pakrati ja galvu. „šodien es gribu pati to darīt," viņa atbildēja.

„Pēcpusdienā es atkal atnākšu," teica Džēna un aiziedama saudzīgi aizvēra durvis.

Palikusi ar zēnu vienatnē, Susana to nomazgāja, iesēdināja viņu krēslā un pabaroja. Viņš ēda un pārdomāja visu, ko bija darijis.

„Es uzcēlu māju, lielu māju,“ viņš stāsti ja.

„Tiešām, mīlulīt ?“

Viņa skati jās puisēnā, to dievinādama, un mīlēja to līdz sāpēm. Viņš bija skaists. Viņš bija tāds, par kādu tā reiz sapņoja: viņas bērns ar Marka acīm un viņas muti. Kad viņš bija paēdis, Susana to uznesa augšā, noģērba, apguldi ja un apsedza, lai viņš nosnaustos. Viņš skati jās mātē savām uzticīgi laipnajām acīm. Susana reiba mīlestībā. Un ar visu to, ka viņa tik labprāt vēlējās daudzus bērnus, viņa zināja, ka viņas būtnes viena daļa stāv savrup, un tai ar visu to nav nekā kopēja. Viņa atvairi ja šo atziņu un piekļāvās pašas izvēlētai dzīvei, cieši un silti.

Vasaras beigās viņa sāpīgi domāja, ka ilgosies pēc Dāvidā Barnesa un visa tā, ko bija guvusi milzīgajā, vecajā darbnīcā, agrākajā balles zālē. Tai naktī, kad viņa lūdza Markam otru bērnu, viena viņas dvēseles daļa slīga izmisumā. Bet arī bez Dāvidā Barnesa un cita darba, izņemot mājas, Džona un Marka apkopšanu, dienas ap viņu noslēdzās gluži laimīgi.

Marks teica apmierināts: „Meiten, man tiešām liekas, ka šovakar esmu pārstrādājies. Cik jauki, ka mums atkal ir laiks parunāties. Rudenī un ziemā ļaudis mazāk pērk mājas.“

Toreiz viņš nezināja, ka arī viņa Marka prombūtnē bija nodevusies darbam. Bet viņam atkal bija palielināta alga, un viņš bija laimīgs; apzinājās savus panākumus un gari un plaši stāsti ja par visu savu dienas darbu. Sēdot pie azaida vai spuldzes gaismā šujot, Susana klausijās ar labpatiku. Jā, viņa bija gluži apmierināta, tikai reizēm nē, kad mežā gaudoja vējš, kaut arī kaminā kūrējās uguns un spuldze gaiši dega. Tādās reizēs viņa pacēla galvu un klausijās. Augšistabā silti apsegts gulēja Džons. Viss bija jauki. Viņi bija drošībā, diena sekoja dienai noteiktā, visu mūžu zināmā gaitā. Bet dzirdot naktī vēja šalkas, viņa juta un, pašai nezinot, apzinājās, ka bez šīs dzī-

%

ves, ar kuru viņa bija pilnīgi apmierināta, ir vēl ari kas vairāk. Pat roku rokā ar Marku, īstā mīlestībā kāpjot augšā pa kāpnēm, viņa redzēja ejas, kuras tā vēl nekad nebija gājusi, tālas un tukšas tās aizstiepās viņas priekšā.

Tak visu laiku, pat pašai sev, viņa likās būt taisni tāda pati sieviete kā visas citas. Jau Ziemassvētkos viņa zināja, ka tai būs otrs bērns, un par to viņa priecājās. Viņa pateica to Markam, un viņš maigi saņēma Susanas roku, paturēdams to savējā.

’ „Beizēm man liekas sapnis, ka tu dzemdē man bērnus,“ viņš teica. „Man liekas, ka tu vari visu, ko vien vēlies. Es neesmu tevis cienīgs."

„Tā nerunā/4 viņa skarbi atbildēja. „Es nevaru tev pateikt, cik ļoti ienīstu tādus tavus vārdus."

„Bet ja nu es tā nopietni domāju?"

„Pat tādā gadījumā nerunā tā," viņa lūdza.

„Kādēļ?"

„Nezinu."

Bet viņa to zināja. Viņa sajuta sevi nepieciešamību uzskatīt Marku par sev līdzīgu. Viņai bija nepieciešama pilnīga biedriskuma sajūta, bet Markam vai Džonam klātneesot, viņa palika viena. Bieži vien viņa nevarēja izprast, vai arī citas sievietes bija tādas pat kā viņa, jo viņas rokai vajadzēja skart taustāmu dzīvu miesu, acīm bija jāredz acis un jādzird balsī runāti vārdi, citādi tai likās, ka pasaule izgaist un viņa paliek viena. Bet viņa nevarēja nevienam to pajautāt.

„Man tas tomēr nelīdzētu, ja arī es to darītu," viņa domāja. „Esmu tāda, kāda esmu piedzimusi, un lai kādi arī būtu citi, es nevaru mainīties."

Domājot par nākotni, reizēm, kamēr viņa bija viena, to apņēma nojauta, it kā tā aizietu savas dzīves tālajās telpās. Tur nebija ne Marka, ne bērna, nedz draugu. Un viņa atkāpās no šī vientuļā ceļa un pievērās gaišajai tagadnei, šai parādībai varbūt nebija nekādas nozīmes. Varbūt katrā atsevišķā dzīvē nākotnes gadi izskati jās citādi, daudz briesmīgāki par tagadni, kas bija saprotama.

Viņai jābūt tādai pat kā visām citām sievietēm, nē, viņa jau bija tāda. Viņa vāri ja un šuva, lasi ja un spēlēja klavieres un klausijās Marka stāstos. Viņa auklēja Džonu, sākdama tam jau stāstīt pirmās pasakas, un viņš dedzīgi klausijās, tikai pa pusei saprazdams. Viņa klausijās Džēnā, kas skumjā priekā stāsti ja par savu agro jaunību Londonā, kur viņa bija kalpojusi lielā mājā par virtuveni. īpašnieks kara laikā aizbraucis uz Kanadu, jo bijis par vecu, lai ietu cīņās, un par vēlu apprecējies, lai dāvātu tēvzemei dēlus. Tādēļ viņš nolēmis izceļot ar visām savām meitām un kalpotājiem.

„Divdesmitgalvaina saime,“ teica Džēna ar skumju gandarijumu. „Cienītā kundze, viņu gandrīz ķēra trieka, kad viņš nevarēja iet karā, jo viņš jau bija par vecu. Un tā mēs aizbraucām no Anglijas. Viņš paņēma līdz pat ratus un zirgus, jo bija pārliecināts, ka automobilis neesot piemērots maziem bērniem. Kundze, viņam bija savas iedomas. Tad viņš pazaudēja savu naudu un briesmīgi cieta. Man tik ļoti žēl bagātnieku. Kundze, mums nabagiem jau nekā nav bijis. Bet tā ir nežēlīga lieta, kad bagātais paliek nabags. Vislabāk neaprast ar labu dzīvi. Tad cilvēks ir pateicīgs par katru mazumiņu."

Susana ieskati jās Džēnas liesajā, godīgajā sejā un jutās vainīga, jo viņai visa kā bija tik daudz.

Janvarī pastnieks atnesa šauru, mazu aploksni ar Parīzes pasta spiedogu.

„Kīninga kundze, vēstule no ārzemēm," viņš teica.

Vēstule bija no Dāvidā Barnesa: īss, steigā uzrakstīts jautājums.

„Kā Jūs nositat šo laiku?" viņš jautāja, un šķērsām pār zilo papīru rēgojās viņa stūrainais, melnais rokraksts.

Viņa pasmaidija, saburzi ja vēstuli un aizmeta to. Jūnijā viņa gaidi ja bērnu. Džons auga. Viņas māja bija apkopta, un pavasarī dārzs pildīsies puķēm, lai katram garāmgājējam ziedu krāšņums kā plīvojoši karogi mežmalā jautri spīdētu pretim. Tā kā viņa tagad visu dienu bija mājā, tad draudzenes nāca ciemā, uz brīdi apsēdās dīvānā pie kamina, vai pavasarī, kas pienāca tik drīz, — dārza solā, ko bija pagatavojis Marks. Viņas runājās un pļāpāja par sava darba daudzumu. Susana klausijās un smaidi ja, bet runāja maz. Tās gan bija pieaugušas sievietes, bet Susanai tās likās vēl bērni, kas centīgi pildi ja pienākumus, sirsnīgi rotaļājās vai sēdēja kinematogrāfā. Viņa mīlēja tās līdzjūtīgi un runājās ar tām par viņu problēmām, drusku nokaunējusies par to, ka pašai tai nebija nekādu problēmu, ko tām sniegt. Ziema pagāja nemanot, un nu jau bija agrs pavasaris. Vēl arvien viņa, stingri bija pieķērusies savai laimei.

Lusila pateicīgi teica: „Tik patīkami, Sue, laiku pa laikam tevi apciemot. Pagājušā vasarā tu nekad nebiji mājās, kad es atnācu."

„Es mācijos," Susana atbildēja. Viņa kopa atraitnīšu dobi, un Lusila sēdēja dīkā jaunajā maurā.

„Ak tad to tu dariji!" Lusilas acīs pazibēja viltība.

„Ko tad citu?" vienkārši ieprasijās Susana. „Visu vasaru, no dienas dienā gāju pie Dāvidā Barnesa."

„Zinu," teica Lusila. ,,Jāatzīstas, ka mēs visi bijām par to pārsteigti. Viņam ir vissliktākā slava."

„To es nezinu."

„Ak, mīļā!" iesaucās Lusila. „Vai tad tu nekad neesi dzirdējusi par Vanniju Blēni? Visi tak saka, ka viņa bijusi Barnesa mīļākā. Tādēļ jau viņa aizbēga no sava vīra. Runā, ka viņa, protams, domājusi, ka Barness to precēšot. Bet viņš to nedari ja, kaut gan viņiem bija bērns. Tādi cilvēki neprecas. Man liekas, ka mākslinieki izturas pavisam citādāk nekā pārējie cilvēki."

„To es nezinu," atteica Susana.

Dāvids Barness viņai bija tikai divas rokas, jutīgas, cietas, kustīgas un spēcīgas. Viņš bija tikai smadzenes, kuru darbība atspoguļojās īgnās, tumšzilās acīs. Viņš bija dusmīgā balss, kas uzkliedza Susanai no sava tuksneša.

Dārzā ienāca Džēna. „Tev gan laime, tev ir palīgs mājā," teica Lusila. „Man tagad jāiet. Būs pamodies bērns. Es arī labprāt vēlētos kalponi. Marks laikam pelna briesmīgi daudz."

„Džēnai maksāju es," pateica Susana un nožēloja. Vai tad nebija vienalga, kas maksāja Džēnai? Bet Markam nemaz nepatiktu, ja kāds domātu, ka viņš nevar par visu samaksāt.

„Tu to neizturēsi," pārliecināta teica Lusila. „Gan jau tu redzēsi, tiklīdz tev būs divi. Bez tam, Sue, tev jāuzmanas, lai tu neizlutinātu Marku. Tad tik būtu jauki, ja mums būtu jāgādā ne tikai bērni, bet būtu jāpelna arī nauda viņu uzturam!"

„Es gribētu sešus bērnus," Susana smaidi ja. Viņas pirksti izveidoja košu dzeltāno atraitnīšu vainagu.

„Tu esi traka," teica Lusila. „Man ir trīs, un nepaliek ne acumirkļa pašai. Bet dzīvo sveika, Sue!"

„Sveika, mīļā," miermīlīgi noteica Susana.

Palikusi viena, viņa atkal domāja par Lusilu. Pilsēta bija pilna tādu Lusilu. Drusku resnākas, drusku tievākas, vecas vai jaunas — visur tās bija atrodamas. Kā tas varēja gadīties, ka visas sievietes kļuva vienādas, vai, ja tās bija citāda rakstura, tad tās līdzinājās Marka mātei — bija nerunīgas, vientuļas un acīm redzot nepazina prieku, vai arī līdzinājās Mērijai — bija jaunas un saīgušas. Susanas pašas māte bija rada Lusilai. Un visas šīs Lusilas, bērnišķīgi dzīvodamas no gada gadā, šķirtas no patiesas dzīves, sauca pēc romantikas, ko viņu nomocītie, apjukušie vīri neprata tām iedot.

Iepriekšējā vakarā Marks nopūtās pie viņas pleca: „Tu esi tik mierīga. Es it kā ieslīgstu tevī, un tu esi % klusa, dziļa un silta. Sue, tu nekad neko neprasi. Vai tu esi laimīga?"

„Protams," viņa atbildēja.

Jo katrs dzīves mirklis piederēja viņai. „Un ne acumirkļa pašai," bija teikusi Lusila, bet Susanas acumirkļi visi sastādi ja viņas dzīvi. Piemēram, šis brīdis, kad viņas rokas silti skāra mīksto, valgo zemi, bija daļa viņas dzīves. Pēc stundas viņa vārīs pusdienas, un arī šī stunda būs viņas pašas dzīve.

Džēna iznesa laukā Džonu un vilcinājās.

„Kundze, es gribēju jums kaut ko vaicāt," tā teica.

„Jā?“ atsaucās Susana.

„Kad atskries mazais, vai tad es nebūšu pastāvīgi vajadzīga?"

„Nedomāju, Džēna," laipni atbildēja Susana. „Mums ir maz naudas, un darba es nebaidos."

„Es domāju, kundze, ka jūs atkal gribēsiet nodoties tēlniecībai."

Susana klusēja. „Nezinu,“ viņa teica, „tagad vēl nevaru pateikt."

„Labi," piekrita Džēna. „Es labprāt gaidu. Gan jau jūs tiksiet skaidrībā."

Viņa pieliecās un saņēma Džonu aiz rokas, un kopā viņi izgāja pa dārza vārtiem. Viņas garie, melnie svārki pavasara vējā plandi jās gar tievajām kājām. Pacēlusi galvu, Susana atkal vēroja savas nākotnes garo, tukšo eju. Iela, māja, plaukstošie koki pēkšņi likās nedabīgi, kā uz skatuves. Tad viņa iecirta lāpstu zemē, un viss atkal atmodās. Tā arī šis acumirklis, neskatoties uz visu, palika viņas pašas.

Desmitā jūnijā viņa dāvāja dzīvību meitai, kuru bija nolēmusi saukt par Mārčiju. Marks iezagās slimnīcā pie viņas uz čīkstošo kurpju purngaliem. Susana smaidi ja.

„Tu izskaties kā miljons dolāru," viņš čukstēja. „Ja kāds man teiktu, ka tu esi sieviete, kas tikko dzemdējusi bērnu, tad es smietos."

Viņa atlocija segu un parādi ja Markam mazo meitenīti, tumšu un melnmatainu. „šī technika nu man ir rokā," viņa lieli jās smiedamās. „Tagad es skaidri zinu, kā tas darams. Būs jau vēl četri, Mark."

„Tad nu gan man būs jāpasteidzas," viņš teica.

Ilgi viņš tur sēdēja un raudzi jās sīkajā sejiņā, ko bija apņēmusi miega dziļā apmierinātība. Susana nejautāja viņa domas, un nebija jau arī tik svarīgi tās zināt. Bez tam viņa tik labi pazina Marku. Droši vien viņš nedomāja neko neparastu. Viņa slīga patīkamā apmierinātībā, dziļi tajā iegrimdama. Daža laba viņas neapzinīgā dziņa bija gandrīz apklusināta,

jau daudz mēnešu tā nebija jutusi tādu apmierinātību. Mārči jas vingro ķermenīti viņa aptausti ja apmierinātībā, kas bija lielāka par mātes prieku. Tas bija skaists, pilnīgs ķermenītis, pareizi veidots, un viņa to bija radijusi. Viņa nopūtās, pasmaidija un ieslīga miegā.

Mierīgi gaidīdama, kad tai atļaus atkal iet mājās, daudzās, daudzās stundās viņa pārdomāja visu un neko. Viņa gulēja un uzņēma katru domu, kas šeit līdzīgi garāmklīstošam gājputnam nolaidās atpūsties viņas smadzenēs. Tā bija atpūta, kas seko darbam. Drīz būs citādi. Kādā dienā viņa piecelsies no šīs šaurās, mazās gultiņas un atgriezīsies pie visa bijušā, un arī tā vēl, kas viņu gaidi ja, un ko pati skaidri apzinājās. Bet pagaidām viņa varēja būt tāda, kāda bija, uzņēmīga, gaidoša. Viņas vecāki nāca katru dienu, bet vienmēr katrs par sevi. Māte runāja maz. Viņa tikai sēdēja un turēja klēpī mazo Mārčiju, vienkārši priecājās, un laiku pa laikam noteica pēc ilgas domāšanas: „Viņa nav tik līdzīga tev, bet vairāk atgādina Mēriju, kad tā bija tikko piedzimusi."

Susanas tēvs aplūkoja Mārči ju un jautri teica: „Viņa ir tāda pati kā visi citi bērni. Tomēr te būs dzejolis: „Marčijai dzimšanas dienā." Viņš ieklepojās un nolasija dzejoli. Pabeidzis viņš teica: „Paliek jautājums: vai tu labāk gribi divdesmit dolārus, kurus dabūšu par to, vai pašu dzejoli?"

„Ak, protams, dzejoli," smējās Susana.

„Manis dēļ vari ņemt abus," atteica tēvs. „Ne-kad nevajaga atteikties, cilvēks jau arvien dabū tik maz. Sue, kad es reiz iešu atpūtā, tad braukšu uz Dienvidjūru, vai māte gribēs, vai nē!"

Viņa atkal smējās un paņēma dzejoli. Kamēr vien Susana spēja atcerēties, tēvs runāja par braukšanu uz Dienvidjūru. Gluži maza būdama, viņa par to bija bēdājusies, jo arī māte viņam ticēja un ikreiz iesaucās: „Ak, Denij, ko es tur darīšu?" Un mātei baiļojoties, arī viņa drebēja neziņā. Ar laiku tomēr māte vairs nelikās zinis par tādām valodām.

„Nolikšu to pie saviem dārgumiem," viņa teica.

Tēvs priecājās, bet tikai norūca: „Man jau bez tam ir noraksts."

Pēc pirmā koledžā pavadītā gada Mērija pārbrauca brīvdienās, kad Susana bija pēdējo dienu slimnīcā. Jauna, nomierinājusies, stipri nobriedusi un vēsa, tumšzilā kostimā, baltā blūzē un mazā, tumšā cepurē, Mērija noliecās pār Mārči ju.

„Viņa izskatās vesela," Mērija vienaldzīgi teica, tad apsēdās un izaicinoši aizkūpināja cigareti.

„Vai tētis par mani kaut ko teica?" viņa jautāja, saraukusi uzacis.

Susana pakrati ja galvu.

„Tad viņš to darīs, viņš skaišas par mani."

„Kādēļ?“

„Tādēļ ka negribu pabeigt koledžu. Gribu iet vietā. Koledža tak ir tik mietpilsoniska lieta."

Viņa izpūta dūmu gredzenu, tad vēl un vēl vienu.

„Ko tad par to saka māte?" uzmanīgi ieprasījās Susana.

„Ak māte!" iesaucās Mērija. „Viņai tak nemaz nav pašai savu domu." Ar mazo pirkstiņu viņa nobrauci ja cigaretes pelnus. „Es nedomāju apmierināties ar apprecēšanos," viņa turpināja, „es gribu izkļūt dzīvē."

Susana nolūkojās Mārči jā, kas savīstīta gulēja viņas rokās.

„Arī šī ir dzīve," viņa teica.

„Var jau būt, bet ne manā gaumē," teica Mērija. Nemierīgi viņa piecēlās, slaida, tumšmataina jaunava ar aukstu, skaidru, izteiktu profilu un mazu, cieši sakniebtu, sārtu muti. Mutes veids un izteiksme nekad nemainijās. Jau bērnībā viņai bija tāda mute. Arī tagad tā nebija lielāka, pilnīgāka un kaislāka. „Susan, es nelūdzu no tevis pakalpojumu, bet ja tēvs kaut ko saka, tad liec viņam saprast, ka zinu, kas man darams. Labi ?“

„Ja tu to tiešām zini," šaubijās Susana.

„Ja es to nezinu, tad to nezina neviens," teica Mērija. „Tad uz redzēšanos, Sue. Tiešām, jauks bērns."

Pēc Mērijas aiziešanas Susana atlaidās krēslā drusku nogurusi. Mērija likās izelpojusi vai visu gaisu.

Pēc dienas vai divām tēvs īgni teica, vērodams Marčiju: „Man laikam nebūtu iebildumu, ja tev piedzimtu vēl viens dēls. Ar sievietēm mūsu laikos tik sasodīti grūti galā tikt. Tava māsa ieņēmusi galvā noteiktas iedomas: viņa gribot dzīvot pati savu dzīvi, braukt uz Ņujorku un stāties tur vietā. Zēnam var pateikt, lai viņš iet pie velna, bet tak ne meitenei. Un es nezinu, ko lai iesāku ar Mēriju.“

Susana neko neteica, jo nezināja ko teikt. Pēkšņi atmiņā atkal atausa Mērijas nepareizā spēlēšana, atkal un atkal par jaunu nepareizi piesistais taustiņš, ko viņa pati nekad neapzinājās.

Tā cilvēka dzīve tai pieplūda klāt un atkal atplūda, un ar visiem viņiem tā bija tikai pa daļai saistīta, bet pilnīgi tomēr ne ar vienu. Beidzot viņa bija atžirgusi un ar Marčiju klēpī blakus Markam devās mājup. Džons un Džēna apsveica viņus pie durvīm. Stipra un stingra, tuva un acij dārga viņas priekšā bija māja. Priecīgi viņa tajā iegāja.

Bet tiklīdz viņa bija iegājusi istabā, krūtīs sarāvās sirds visu šo pazīstamo un tuva lietu vidū, un kaut kas viņā sakustējās, tāpat kā bija kustējusies Mārči ja, kad vēl nebija dzimusi — būtne viņā, un tomēr no viņas šķirta. Viņa nemaz nebija nemierīga, tā bija laimīga, jo viņa bija radīta laimei, un to viegli saisti ja katra pavirši garāmslīdoša lieta. Negaidīti aiz lieveņa vīnogājā uzziedējušā dzeltānā roze viņu iepriecināja tikpat stipri kā pagājušās nedēļas laikraksta ziņa, ka Dāvids Barness par savu jauno Milzi Kristofu Kolumbu dabūjis piecus tūkstošus dolāru, un ka Ņujorkas pilsēta to gribot nopirkt, šīs lietas viņu apbūra tāpat kā ziņa par ziemeļpola atklāšanu, vai Mārčijas pirmā zoba iznākšanu. Bet viņa zināja — tā nebija tik daudz zināšana, kā nojauta, — ka tā spēj saņemt bezgala daudz lielāku laimi, nekā tagad tai bija lemta, un tā spēja gūt dziļāku prieku, nekā šī dzīve spēj dot, ar kuru viņai tomēr pilnīgi pietika.

No šis nojautas radās sajūsma, tikpat akla un nenovēršama kā koka dalīšanās zaros, vai zara rotāšanās lapām. Aiz pilnīgas laimes viņa sāka alkt tālākas augšanas. Re'z bērnībā viņa bija sēdējusi baznīcā, kad mācītāji, runādams par kādu nāves ga-dijumu, teica: „Tas I mgo oārmāca tos, ko viņš mīl," un „Un bēdas audzina cilvēka dvēseli un gatavo lielākām lietām." Bet līdz šim Susanai nebija bēdu. Savā mīlestībā Marks bija pati labsirdība; viņas bērni bija veseli un pieticīgi, un nekas neaptumšoja viņas dzīvi. Pat Džēna mēdza pareģot: „Kundze, priecājieties par visu, kamēr vien spējat, jo gals pienāks negaidīts." Bet visi šie vārdi Susanai nebija svarīgi. Nekad viņa vēl nebija skatijusies nāvei acīs, un tai likās, ka dzīve ir bezgalīga, un viņa par to priecājās. Un viņas apmierinātība līdzinājās zemei, kas baro sēklas, un pašas savas veselības dēļ šīs sēklas dīga laukā no zemes. Taisni apmierinātība bija tā, kas atkal viņu spieda radīt. Un sākums bija viņas nemiers.

Susanai nepietika darba. Lai kā viņa bija nodarbināta, tā tomēr apzinājās, ka viņā mājo neizmantots spēks, vienkāršas, nomāktas spējas. Viņa sāka just vairāk par to, ko viņai rādija jutekļi, koka tēlu, ko pīckāja vējš, Džonu, kas cēla akmeņu māju, vai Džēnu, kas bija noliekusies pār virtuves traukiem vai lūkojās durvīs, ja bija saukta, vai satrūkusies slauci ja priekšautā rokas. Džēna, Džēna, Džēna — Viņai nebija apaļumu. Viņas augums bija tik vienkārši izdrāzts kā granita plāksne: un tomēr katrs vilciens bija Džēnas iekšējās būtības veidots, nevis iedzimts: viņas taisnā, skumjā mute, viņas skaistais zods, tulznainās rokas, šaurie, spēcīgie pleci un plakanās, lielās, angliskās kājas.

„Džēn!“ kādā dienā pie virtuves durvīm iesaucās Susana.

Satrūkusies Džēna paskatījās un noslaucīja priekšautā rokas. „Jā, kundze?"

Dārzā saulītē rotaļājās Džons, Mārči ja gulēja savā šūpulī.

„Jā, kundze ?“ atkārtoja Džēna.

„Džēna, ko jūs tagad darat?"

„Mazgāju traukus, kundze/'

„Uznāciet augšā."

Viņa dzirdēja aiz muguras Džēnas lielo kāju smagos soļus, jo kalpone tai nāca līdz uz jumta istabu. Durvis Džēna apstājās, vēl arvien slaucīdama slapjās rokas, un bailīgi paskati jās Susanā.

„Palieciet taisni tādā stāvokli," teica Susana.

Pēkšņi podu un trauku vidū viņa ieraudzija īsto Džēnu, pazemīgu, kas uz bridi atrāvusies savai skumjajai, traģiskajai dzīvei, dienu pēc dienas pavadi ja citas pārtikušajā mājā. Viņa skati jās Susanā bailīgi un lūdzoši. Mierīgi klusēdama Susana samīci ja mālu un ātri un droši sāka veidot šo būtni. Sen viņa nebija jutusi šo dīvaino izsalkumu. Bet Susanas rokas nespēja aizmirst spējas, kas bija dzimušas kopā aitām. Ilgu laiku šīs spējas nebija ne izmantotas, nedz lietā liktas, bet tagad tās kļuva tik spēcīgas, kādas nekad nebija bijušas, jo tās bija nomāktas. Susana strādāja trakā, nevaidamā steigā, un Džēnas acis kļuva arvien bailīgākas, tak neteica ne vārda. Un it kā sirsnīgi čukstot, Susana dungoja: „Ai, tas būs gan — gods un slava man!" Bet viņa nemaz neapzinājās, ka bija dziedājusi.

Pēc ilga laika Džēna sāka nemierīgi kustēties, un, stundu plūsmā iztraucēta, Susana iesaucās: „Jūs esat nogurusi. Jums šeit bija pārāk ilgi jāstāv. Cik pulkstenis?" Pusdienas saule dedzināja jumtu, un Susana bija vienos sviedros.

„Kundze, es neesmu nogurusi," bailīgi atbildēja Džēna, „bet mazā raud, un Džonijs jau sen klauvē pie durvīm un grib tikt iekšā."

„Es neko nedzirdēju," drusku nokaunējusies teica Susana. Viņa paklausijās un izdzirda Marčijas gaišās, skaļās raudas un Džona saucienus: „Džēnij, Džēnij, es nevaru atvērt durvis!" Bet Džēna jau bija projām.

Susana aizvēra acis. Viņai nebija jāsteidzas. Viņa juta dziļos, stipros sirdspukstus. Tad viņa tās atvēra, lai redzētu, ko bija izveidojusi. Vēl slapjā, tumšā mālā, neizstrādāta un nepabeigta, dabīgā lielumā dzīva tur stāvēja Džēna un slauci ja savas slapjās rokas. Bet šis tēls bija vairāk nekā Džēna. Te bija visas Džēnai līdzīgās, pazemīgās sievietes, kas aptekāja citu pavardus, slauci ja, vāri ja un šuva. Apstulbušas tās saņēma bez savas mazās algas vēl to, kas citiem palika pāri. No šīm iekritušām acīm, pavērtās, šaurās mutes, no visa šī saliektā, trauslā, un tomēr nesalaužamā stāva Susana sadzirdēja balsi. Tas nebija tik skaidrs sauciens kā toreiz, kad bērns jautāja, kādēļ tas esot dzimis, šeit nebija jautājuma, jo iespēja jautāt jau sen bija zudusi, jo jautāt nozīmēja arī spēt sacelties, kaut arī tas būtu tikai sīkumos. Džēna vairs nespēja pretoties nekam. Nē, tā bija balss, kas katlu un pannu vienmuļībā murmināja par gatavojamiem ēdieniem, par virtuves dēlīšu beršanu, par bērniem, kas kliedza pēc barības — bet tas arī bija viss. Vienīgi nāve spēja apklusināt šo murmināšanu. Kādā dienā tad nāca nopūta, un gandrīz mēmā dzīve pārvērtās vienkāršā klusumā. Tāda bija Džēna, tūkstošiem un atkal tūkstošiem Džēnu, un Susana to saprata. Viņa piegāja pie loga meža pusē un raudzi jās vasarīgajā zaļumā. Visur spīdēja saule, iela laisti jās tās gaismā. Pa logu viņa varēja sadzirdēt šūpuļtīkla čīkstēšanu. Mājā tagad valdi ja klusums. Džēna bija uznesusi Mārči ju augšā un pabarojusi Džonu. Bet Susana stāvēja pie loga un raudāja. Viņas augums dega ciešanās, kuras tā nesaprata, bet tikai apzinājās, ka raud Džēnas dēļ.

Modelim tagad viņai vairs nebija vajadzīga dzīvā Džēna. Tas vairs nebija vajadzīgs. Viņa skaidri zināja, kas darams. Katru dienu tā kāpa jumta istabā un pabeidza tēlu, tik droši veidodama, kā vēl nekad.

Dāvidā Barnesa sabiedrībā priekš gada pavadītās stundas tai bija devušas drosmi. Skaidri to neapzinoties, viņa bija iemācijusies veidot spēcīgiem īkšķa spiedieniem tā, kā viņš bija darijis tajos retajos gadi jumos, kad lietoja mālu, droši, bet saudzīgi rīkodamies ar vielu un atmezdams nederīgo. Bet Džēnas seju viņa apstrādāja tik maigi, it kā gribēdama izjust tās pantus. Pievērtām acīm viņa pirkstiem meklēja un tausti ja mālu, veidodama kaulu izspieduma un plakanuma vietas. Katru dienu, kad Susana vēra jumta istabas durvis, viņa vēra tās sajūsmai, un aizvērdama tās, viņa ieslēdza šo slepeno sajūsmu. Viņa dzīvoja ar visu savu būtni. Bet to viņa neteica nevienam. Viņai nebija neviena, kam viņa to varētu teikt.

Reiz nakti viņa pamodās. Miegā viņa nepatīkami sajuta acīs vieglu spiedienu. Viņa pēkšņi pamodās un logā taisni pretim savai gultai ieraudzija mēnesi, gaišu kā sauli. Satrūkusies viņa piecēlās sēdus: ierunājās Marks, un viņa balss nemaz nebija miegaina:

„Vai tu pamodies? Tas ir mēness."

Un pēc brīža viņš jautāja: „Sue, vai varu iet tavā gultā ?“

Un viņa teica: „Lūdzu, mīļais.“ Vai tad viņa kādreiz tam bija ko liegusi? Un viņa atslīga spilvenos. Viņa nožāvājās miegaini, tomēr sajuta prieku par Marka ķermeņa siltumu. Un tad viņš klusi teica: „Sue, apņem mani cieši." Viņa sirsnīgi to apskāva, un sirds dziļumos juta, cik viņš tai dārgs un nebūt nav pretīgs. Lielajā tuvumā to pārsteidza Marka pēkšņais vēsums. Mēnesnīcā viņa satvēra Marka siltās rokas. Brīdi viņš gulēja nekustēdamies, tad maigi noskūpstīja Susanu un apsedza viņu.

„Tagad guli, dārgā Sue,“ viņš sirsnīgi teica. „Man nevajadzēja tevi traucēt."

Tūdaļ viņa atžilba no miega.

„Bet, Mark, es tak biju tev mīļa," viņa pretojās.

„Ir jau labi," viņš runāja tikpat maigi. Tad piecēlās, uzvilka rīta svārkus un sameklēja rīta kurpes. „Gribu kādu brīdi palasīt. Sasodītais mēness neļauj man iemigt."

Viņa skatijās Markā. Viņa balss skanēja jautri, bet Susanai likās, ka Marks būtu pret viņu pārvērties.

„Mark, kaut kas nav kārtībā, bet tu man to nesaki.“

„Viss ir kārtībā,'“ viņš liedzās. „Guli tagad." Viņš pasniedzās pēc spuldzes un sāka pirkstu vilkt par grāmatu rindu mazajā plauktā blakus gultai.

„Mark, tu man vēl nekad neesi melojis/' viņa teica. Tagad viņa bija pilnīgā nomodā, un viņai likās, ka šai naktī tā vairs nevarēs gulēt.

„Es tevi mīlu," viņš teica, neskatīdamies Susanā.

„Protams, tu mīli mani,“ viņa piekrita, „un es mīlu tevi. Kā tad trūkst?"

Tad viņš uzlūkoja Susanu, un viņa lūpas trīcēja. „Bet Mark!" tā šausmās iesaucās. Nekad viņa vēl nebija redzējusi Marku raudam. Viņa izlēca no gultas, piesteidzās tam klāt un piespieda viņa galvu savam plecam. „Mark, Mark ..." tā čukstēja, un turot viņu savos skāvienos, Susana juta viņa auguma trīsas, cenšoties apvaldīt raudas. „Kas noticis? Ai, Mark, to es nevaru panest."

„Nekas," viņš elsoja. „Nekas jau nekas — tikai man ir tāda sajūta, ka tu pret mani esi mainījusies. Ar mani tev nepietiek."

Brīdi viņai likās, it kā viņa būtu vīrietis un viņš sieviete. Viņa bija dzirdējusi sievas tā par saviem vīriem runājam. Reiz pie bridža spēles Lusilas mājā Trine Preskote nometa kārtis un iesaucās: „Meitenes, es vairāk nevaru, esmu tik nelaimīga! Robs vairs neliekas par mani zinis, viņš ir pilnīgi pārvērties." Līdzjūtīgi viņas pārsprieda šo lietu, un beigās Susana aizveda Trinu pie sevis. Nākošā dienā ieradās Lusila, lai visu vēlreiz pārrunātu. Viņa teica: Sue, sievietes jau mēdz būt tik maigas. Ilolam es neieteiktu grozīt pret mani savu izturēšanos. Tas varētu nozīmēt tikai vienu: tad viņam būs prātā kāda cita sieviete. Un tas būtu vienīgais, ko es neciestu. Gan jau es viņu pārmācītu. Vai tad viņš man nezvērēja uzticību?"

šīs sieviešu valodas Susana bija noklausījusies klusēdama, jo zināja, ka par Marku to nevar teikt. Bet viņa vēl nekad nebija redzējusi vīrieti ar nokārtu galvu pie sievietes krūtīm kā tagad sūdzamies un raudam, ka viņš zaudējis sievieti. Tas Marku padari ja svešu. Viņš vairs nebija jautrais, vienkāršais, pieticīgais mājas biedrs. Baigajā sekundē viņa ierau-dzija nākotnes tālās ejas, kurām tagadne bija tikai vārti. Bet viņa negribēja, lai šī dzīve pārvērstos. Ar Marku viņa bija precējusies jau četrus gadus un nekad nebija iedomājusies, ka viņš varētu būt nelaimīgs. Viņa baiļojās.

„Apsēdies, mīļais," viņa teica ļoti maigi, un, Šūšanai pieķēries, viņš paklausīja kā bērns. „Pasaki man tagad visu. Vai esmu tev pāri darijusi? Esmu tevi aizkārusi? Bet visbriesmīgākais ir tas, ka nezinu kā. Tādēļ tev man tas jāpasaka. Es tevi tik ļoti mīlu."

Tad pagāja krietns laiciņš, iekām viņš spēja runāt. Atbildi viņas jautājumam viņš pat nebija izdomājis vārdos. Dziļi un mēmi viņš bija cietis pret savu gribu un nebija zinājis šo ciešanu iemesla.

„Arvien tu esi pati pilnība," viņš pastāvīgi atkārtoja. „Esmu traks, un tas ir viss. Es esmu vainīgs, ne tu. Tu tik lieliski kop manu māju. Tu esi nevainojama pret bērniem ...“ viņš apklusa un tad turpināja: „Man tu arvien esi mīļa un laba. Klausos, kā citi vīri sūdzas par savām sievām. Hols neuzdrošinās nokavēties pat desmit minūtes, citādi Lusila grib zināt, kur viņš bijis, un viņa pārmeklē tā kabatas, jo ir tik greizsirdīga: viņa pat ir greizsirdīga veikala stenotipistes dēļ! Ēs klausos viņos un saku: Paldies Dievam, mana sieva nav tāda."

Susana klausijās un glāsti ja viņa plecus. Zem plānās pidžamas tie drebēja. Un viņš teica: „Tu neesi neko izdarijusi."

„Tad vaina ir manī pašā," tā atbildēja.

Brīdi viņš klusēja. Tad atkāpās, soļoja istabā šurp un turp, sameklēja pīpi un aizkūpināja to, apsēdās uz palodzes un skati jās mēnesnīcā.

„Varbūt,“ viņš teica. „Tā varbūt ir."

Viņas sirds iedrebējās bailēs. „Tas ir daudz ļaunāk," viņa teica lielā mierā. „Es varētu kaut ko ne-

darīt, kas tevi aizkar, bet man ir grūti nebūt tai, kas es esmu. Es nezinātu, kā to izdarīt. Es laikam nekad neesmu padomājusi, kāda esmu. Visu mūžu man bija tik daudz darba, un es biju tik laimīga."

Viņš piecēlās un nolaida loga aizkarus, lai neredzētu mēnesnīcu, tad aizdedza spuldzi un apsēdās gultā.

„Šo sarunu es negribēju sākt. Es nevaru tev izskaidrot, kā domāju. Tādēļ nevajadzēja tev neko teikt. Bet visu laiku man liekas, ka tevis te nebūtu, vismaz ne pilnīgi. Tu dari visu labi, daudz labāk par visiem citiem cilvēkiem, to es zinu ...“

„Ai, nē jel, Mark!" viņa lūdza. „Vai tad es domāju, kā ko daru? Es tak tikai gribu, lai tu būtu laimīgs. Ja tas, ko es daru, tev nedod laimi, tad tas neder. Man nav izdevies."

„Tu sniedz man laimi," viņš pikti teica. „Esmu nelga, ja runāju par tādām lietām. Es dzīvoju patīkami, esmu apgādāts, un tu nepalaid garām neko neizmēģinātu ... varbūt vienīgi —" Viņš apklusa un pēc brīža teica: „Varbūt vienīgi tu man pilnīgi neatdodies."

„Ko tu ar to gribi teikt?" viņa jautāja. „Kad es tev ko esmu liegusi?"

„To tu neesi darījusi — es jau esmu muļķis — bet man liekas, ka pilnīgi tu man nekad neesi piederējusi. Redzi, Sue, runājot ar tevi, es izstāstu visu, ko esmu piedzīvojis. Es izstāstu tev visu, vai saproti? Vairāk man nav. Bet tev ir tik daudz tāda, ko tu man nestāsti. Tu klausies, bet klausas tikai daļa tevis. Man liekas, tā ir: esmu apprecējis tikai daļu tevis."

Viņa nopietni skati jās Markā, un viņa sejā at-plaiksnijās baigā cenšanās runāt saprotami. Viņa saprata Marku, un pirmo reizi mūžā Susanu pārņēma vēlēšanās izvairīties no viņa. Jo kurš gan drīkstēja prasīt, lai viņa atklāj savas būtības visslepenākās slēptuves? Visu atdot viņa nespēja. Viņa deva to, ko viņš spēja saņemt. Jau viņa taisijās atdarīt muti un skarbi teikt: „Ja gribi mani visu, tad

lll

tev ari jāvar viss saņemt. Ja esmu paturējusi daļu sevis, tad nevaru tur neko darlt.“

Bet Marks runāja nedrošā balsi: „Liekas, ka es tev sniegtu trauku ..

Un viņai gribējās teikt: „šis trauks ir par mazu.“ Bet viņa nebija to pateikusi, kad viņš iesaucās: „Tas izklausās briesmīgi, es jau nemaz tā nedomāju. Es neesmu tev piemērots. Trauks varbūt ir par mazu.“

Viņa neko neteica. Ar vienu vienīgu vārdu viņa spētu to atkal saraudināt, iedzīt bailes, ka viņš var to pilnīgi pazaudēt. Bet to viņa negribēja, jo tad viņa pati justos vairāk aizkarta nekā viņš. Savā mūžā viņa nevēlējās vairs otru sāpināt. Otram darīt pāri bija lielākais grēks. Visu mūžu viņa bija sevi turējusi valgos, un viņas spējas bija apslēptas, jo tā nevēlējās nevienu apkaunot, nedz smagi sāpināt. Bet viņai nevajadzēja no Marka slēpties. Tak viņa to bija darijusi. Viņa bija to darijusi. Un viņš to neskaidri sajuta. Viņa mulsa. Bija jāpārdomā viss, ko viņš bija teicis, un jāizdibina, ko tas īsti nozīmēja. Bet svarīgākais tagad bija Marku mierināt, ar savu mīlestību viņu pārliecināt, ka viņa ar to ir apmierināta un tāpēc arī viņam pašam ar sevi tādu, kāds viņš ir, jābūt mierā. Nebija svarīgi, vai Susanai ar viņu pietika, bet svarīgi bija, lai viņš tam ticētu. Dziļi un sirsnīgi viņa tam uzsmaidi ja, vairīdamās šīs vienas lietas.

„Mīļais, nāc šurp pie manis,“ Susana teica, un viņas balss bija droša un skaidra. „Tu tak runā niekus. Esmu tik laimīga. Tu esi labākais un mīļākais cilvēks pasaulē. Tu esi ass, ap kuru griežas mana dzīve.“ Viņa piekļāva Marka galvu savām krūtīm. Tā bija skaidra patiesība. Viņš bija Susa-nas dzīves ass. Jo viņai bija vajadzīgs Markam līdzīgs cilvēks, uzticīgs, tuvs, cieši saistijies, un no šīs ass viņas dzīve varēja izstarot uz visām pusēm pēc viņas pašas prāta. Viņš bija tās zeme. Viņā tā bija laidusi savas tumšās, stingrās un spēcīgās saknes, un viss, kas plauka pāri viņām, bija atkarīgs no tā. Siltām, neatlaidīgām rokām viņa pievilka to sev klāt.

Viņa iesmējās, drusku paķircinājās un apbēra viņu glāstiem. Viņš ļāvās tās gara stāvoklim, uztraukts un pārliecināts. Bet Susana noslēdza visus pārējos vārtus, un šai klusajā mēnessnakts stundā dzīvoja vienīgi šai savas mājas istabā, šai stundai viņa ticēja tāpat kā Marks, tāpat viņa bija aizrāvusies. Bet starpība bija tā, ka stundas beigās viņa sapnis turpinājās. Viņš dusēja, atspiedis galvu viņas rokās, aizvērtām acīm pusmiegā smaidīdams.

„Dārgā, aizmirsti manus vārdus," viņš teica. „Es laikam biju noguris. Man bija grūta darba diena.“

Viņa balstījās uz elkoņa un skatījās Markā.

„Vai es mīlu tevi?" viņa jautāja.

Viņš to uzlūkoja.

„Jā,“ viņš čukstēja un pazemīgi skatījās Susanā. „Nezinu kādēļ, bet tu mīli mani."

„Vai tu solies to nekad neaizmirst?"

„Es solos," viņš labprāt atbildēja kā apmierināts bērns.

Viņa skatijās tajā. „Tagad guli," viņa pavēlēja. „Nē, neej projām. Paliec manā gultā, es iešu tavējā."

Bet viņš jau bija aizmidzis. Viņa izvilka savu roku no Marka pagalvja, aizgāja uz otru gultu un apsedzās. Marks mierīgi elpoja, bet viņa nevarēja aizmigt. Viņa gulēja straujā, spraigā apņēmībā. Griba prasi ja sirdi, prātu, visu būtību. Marks bija izteicis patiesību, bet viņš to nedrīkstēja zināt.

„Es negribu atteikties ne no kā. Es varu viss būt — sieva, māte un es pati." Viņa bija bijusi nolaidīga, varbūt pat kūtra, un bija mocījusi Marku, iedziļinādamās lietās, kas tam bija svešas. Jo Susanā mita kaut kas, kas nedrīkstēja skart Marku. Akli viņš bija uzdūries viņas būtības īstajai pamatdaļai. Viņa gribēja visu labot. Gribēja pārdomāt, kā pilnīgāk ziedoties un vairāk piepildīt savu tagadējo dzīvi. Tomēr ar visu viņas apņemšanos un stingro vēlēšanos piederēt šai dzīvei, šai stundai, telpai, šai naktij, ar visu vēlēšanos gulēt, durvis tomēr aizvērās. Viņas garam tagad pavērās citas durvis, vēl un vēl tās vērās gluži klusi, un vientuļa viņa klīda tālāk, kamēr Marks gulēja saldi, drošs par viņas klātbūtni. Tā viņa gulēja nekustēdamās un saprata sevi tā, kā vēl nekad nebija sapratusi.

Kādēļ lai viņa nebūtu tāda, kāda bija dzimusi, un kādēļ lai viņa nedrīkstētu būt pilnīga un darīt visu, ne tikai ārišķīgi kā daf sievietes, kas prasi ja sev brīvību tikai vārda pēc ? Ar Marku viņai tiešām nepietika, bet bez viņa tā nevarēja iztikt, jo tai nepietika ne ar ko: ne ar bērniem, ne ar māju un vecākiem, nedz ar pilsētu, mežu un debesu skaistumu. Un tomēr viņa nespēja iztikt bez visa tā. Tai nepietika pat ar darbu. Ja Susanai būtu iespējams dzīvot tā, kā dzīvoja Dāvids Barness, kas kala, veidoja un rādijā visu dienu, tad vakarā, pat pēc stundām, kurās tā visu būtu aizmirsusi, tā apzinātos, ka nepietiek arī ar to. Jo savā ziņā Dāvids Barness bija tāpat ierobežots kā Lusila Palmere, un zināmā mērā viņš tikpat maz baudi ja dzīvi kā viņa. Jo kaut gan viņa dvēseles barība bija skaistums, tas nebija viss tas skaistums, pēc kā viņš bija izsalcis, bet tikai zināms šī skaistuma veids. Viņa acīs nebija nozīmes bērnu dzimšanai un viņu audzināšanai, ne tīrīšanai un vārīšanai, nedz dārza apkopšanai, nedz mīlas brīžiem kopā ar Marku. No visa tā viņš saprata tikai to, ko varēja izteikt mālā vai izcirst akmenī. Viņa turpretim vēlējās ne tikai radīt, bet arī dzīvot. Patiesībā abas šīs viņas dvēseles puses nebija šķirtas. Savā dzīvē viņa neko nevarēja pieciest, neko un nevienu, ne Lusilu, ne Džēnu, nedz Mēriju, un savus bērnus un Marku jau nepavisam. Viņa nevarēja pieciest neko un nevienu. „Rijīga!“ viņa sev svinīgi atzinās, kamēr Marks gulēja: ,,Es esmu rijīga kā

elle."

Bet kādēļ nē? Kādēļ lai viņa nebūtu viss tas, ko tā spēja sasniegt? Mēness pazuda, un stundu viņa nogulēja tumsā negantās domās. Neviens nespēja paņemt visu viņas laiku, neviens: ne Marks, ne Dāvids Barness, no kuriem katrs pēc sava prāta to prasi ja. Un tomēr viņa gribēja katram dot to, kas tam bija vajadzīgs — līdz pēdējam palikdama sev uzticīga.

Kur visvairāk izpaudās viņas īpatnība, to Susana nezināja un par to arī nebēdāja. Viņa gribēja iemantot visu, pēc kā tiecās. Nevienam nebija tiesību viņu ierobežot, ne mīlot, nedz nicinot. Pasaule bija viņas pasaule ar visām savām stundām, zemēm, dārziem, debesīm, bērniem, muziķu, glezniecību, cilvēkiem, zvaigznāju. Kas spēja viņai to liegt? Viņa gribēja aizpildīt savu dzīvi, aizpildīt līdz pilnībai. Viņa gribēja spēt visu, ko vien varēja, un viņa spēja visu, ko gribēja. Kad istabu apņēma krēsla, Susana priecīgi vēroja dienas ausmu. Viņai nebija vajadzības izvēlēties vienu vai otru no senajām, smieklīgajām sieviešu galējībām. Viņa vēlējās savu māju, un viņa to sev rādijā, un tagad, kad Mārči ja bija piedzimusi un auga, tā gribēja sākt strādāt.

Labpatikā par šo pārliecību viņa pēkšņi aizsnaudās un uzmodās tikai pēc divām stundām, Markam jautri saucot: „Klausies, meiten, vai tu gribi gulēt visu dienu ?“

Viņa pamodās, un saule spīdēja istabā. Marks jau bija apģērbies, un no lejas nāca speķa vilinošā smarša. Džēna gatavoja brokastis, ar katru jaunu dienu slepeni nākdama agrāk. No bērnu istabas nebija dzirdams ne mazākais troksnis. Tas nozīmēja, ka Mārči ja jau bija dabūjusi rīta pudeli un ka Džons ir virtuvē. Bet Susana neteica par to ne vārda. Viņa atcerējās nakti un Marku, izstiepa pēc viņa roku un pievilka viņa galvu pie savām krūtīm. Viņš norūca: „Sue, aizmirsti manu pagājušās nakts runāšanu. Nezinu, kas man bija uznācis.“

„Labprāt,“ viņa teica. Viņa pieglauda sev Marka galvu, noskūpstīja viņu un tad izlēca no gultas.

„Divas minūtes zem ūdens strūklas un tad būšu lejā,“ viņa sauca. Susanas acis bija gaišas un skaidras kā bērnam. Viņa smaidi ja, un kad Marks uz brīdi saņēma viņu savās rokās, tā labprāt ļāvās. Nekad tā neaizmirsīs Marku šai naktī, nedz to, ko viņš bija teicis. Nekad viņa vairs nepalaidīs garām ne acumirkli nepiepildītu. Susana uzvilka tīru, zilu audekla apģērbu, noskrēja lejā, apsēdās aiz kafijkannas un starodama uzlūkoja Marku. Un viņš dievināja Susanu, to viņa zināja un jutās laimīga, šī dievināšana bija jāsaglabā. Un kad Džons ienāca, Susana paņēma viņu klēpī un kutināja, kamēr tas aiz smiekliem elsoja.

„Māmiņ, māmiņ, es tevi tik ļoti mīlu, kad tu esi priecīga," viņš nopūtās. Labi, tad Džona dēļ tā būs jautra. Viņa izgāja pa durvīm reizē ar Marku, kopā viņi soļoja pa dārza celiņu, un tur viņa palika ar Džonu pie rokas, kamēr Marks bija nozudis aiz ielas stūra.

„Ko tu šai priekšpusdienā gribētu darīt?" viņa nopietni jautāja Džonam.

Viņš padomāja un svarīgi atbildēja: ,,Šodien es gribu cept dubļu raušus."

„Lieliski,“ viņa piekrita. „Aizsiešu tev priekšautu un tad tūlīt ieliesim spainī ūdeni. Tikai neaizmirsti man parādīt savus raušus."

Viņš apsoli jās to darīt.

Un tagad bija jāmazgā un jāpabaro Marčija, Susana priecīgi pildi ja šo pienākumu. Katrs acumirklis bija viņas, un tas bija jādzīvo.

Tā bija sākusies diena viņas mājā. Susana droši uzkāpa jumta istabā, šai mājai vajadzēja būt pietiekoši lielai, lai ietvertu visu viņas dzīvi. Un arī šeit bija viņas dzīve, kaut arī Marks un bērni te neienāca. Viņa aizvēra durvis un paskati jās apkārt. Nebija nekāda iemesla nepārveidot šo jumta istabu telpā, kur tā patiesi varētu strādāt. Līdz šim tā bija nejauša vieta, kur viņa ik pēc pāris mēnešiem drudžaini steidza slepenu darbu. Tā viņa vairs negribēja strādāt. Ja viņa pilnīgi ziedojās citiem, tad arī šeit tā gribēja pilnīgi ziedoties, lai rastu piepildīšanos. Tā nebūs tikdaudz viņas īpašā istaba, kā viena no viņas daudzajām telpām, bez kuras tās māja nebūtu pilnīga. Viņa steidzīgi apskatījās un pārbaudīja savas mantas. Nožēlojamā kārtā daudz kā trūka. Viņa apņēmās sastādīt sīku sarakstu: bija vajadzīgi jauni zīmuļi — bija palikuši tikai Michaela nolietotie galiņi — jauni zīmēšanas bloki, jauni darba rīki,.

jaunas šķirnes māls, par kuru tai bija stāstijis Dāvids Barness, jo šeit bija jāveido mālā, nevis marmorā. Viņa apņēmās uznest dīvānu un ērtu krēslu, jo pagaidām šeit varēja apsēsties tikai uz kārbas. Bija jāpagādā paklājs un aizkari. Bija vajadzīga lielāka gaisma, un jumtgales logs ziemeļpusē bija jāpaplašina. Tā gudrojot viņa pēkšņi sajuta augošas alkas, kuras agrāk gandrīz nemaz nebija manijusi, jo nevēlējās to darīt. Gribējās tagad veidot tēlus svarīgākus par strūklakām un mazām figūrām. Varbūt viņa varētu ķerties pie liela darba, pie kādas tēlu kopas.

Bet māja bija par mazu, telpa par mazu. Varēja jau arī izteikt savu domu mazā modelī. Idejai jau tādēļ nevajadzēja būt mazai. Vēlāk varēs visu attēlot dabīgā lielumā. Reiz viņa varbūt pametīs šo jumta istabu, uzcels vai noīrēs darbnīcu. Tā domājot dvēselē atkal bija bezgalīga plašuma sajūta. Viņa spēja strādāt. Kādēļ tad to nedarīt?

Viņa apsēdās uz kārbas, steidzīgi visu pārdomāja un sapņoja lieliem domu lēcieniem. Ja viņa apmestos uz laukiem, kādā fermā, tad būtu vietas diezgan darbam un bērnu rotaļām. Precoties Marks un viņa nedomāja par tādu lietu. Gandrīz visi cilvēki arvien vēlējās mazu mājiņu pazīstamu cilvēku tuvumā. Tāda bija arī Marka vēlēšanās. Nevarēdama rimties, viņa piecēlās. Pēkšņi viņa sajuta, ka nav nozīmes kaut ko grozīt šai mazajā mājiņā. Viņai tā bija par mazu. Susana gribēja lielu māju, ar kuras telpām tā varētu saaugt. Vakarā viņa gandrīz nespēja sagaidīt Marka pārnākšanu. Visu dienu tai likās veltīga izšķērdība kaut ko šai mājā darīt. Viņa juta, ka ir ar to galā.

„Mark!“ Susana iesaucās viņu ieraugot, „dzīvosim uz laukiem!"

Viņš apstājās ar roku pie vārtiem. „Atstāt šo māju?" viņš jautāja, skatīdamies Susanā.

„Jā," viņa nepacietīgi atbildēja. Arvien bija vajadzīgs ilgs laiks, kamēr Marks aptvēra viņas domas. Bet viņa jau par to domāja visu dienu, kamēr viņš to nebija darijis. „Man vajadzīgas plašākas telpas. Man nav kur strādāt. Un bērni..

„Jumta istabā tu tak vēl neesi mēģinājusi tā īsti iekārtoties/4 viņš lēnām teica.

„Tā ir tik maza, ka nav vērts iesākt. Šovasar, kad pārbrauks Dāvids Barness, gribu strādāt lielu darbu. Tas būs tēls dabīgā lielumā. Bez tam bērni...“

„Patlaban varētu dabūt vecu māju ar šķūni,“ viņš. domīgi teica. Pēkšņi viņš likās noguris un lēnām soļoja uz mājas pusi. „Pagaidi, kamēr es nomazgāšos/4 viņš teica.

„Jā, mīļais, jā,“ viņš atbildēja. „Es jau arvien tā steidzos.“

„Un es esmu pārāk lēns,“ viņš norūca.

Satriekta viņa iegāja virtuvē. Viņa apņēmās gaidīt, kamēr viņš sāks runāt, gaidīt un neminēt ne vārda, iekām nebūs galā azaids. Neko viņa neteiks, pirms viņš neiesāks runāt.

Lēni viņš ienāca istabā un apsēdās. Susana tam steidzīgi uzsmaidija, un viņa skatiens kļuva silts.

„Ja tu tiešām gribi pārvietoties, tad man būtu padomā veca māja kādā nokalnē, no pilsētas apmēram jūdzi tālu uz dienvidiem, strautmalā.“

„Vai mēs nevarētu pēc vakariņām aizbraukt un to apskatīt?“ viņa jautāja. Tad tā atkal nožēloja sacīto. „Nē, pagaidīsim. Tu esi noguris.“

„Mēs jau varam aizbraukt,“ viņš piekrita. „Va-kari jau tagad tik gari.“

„Es domāju arī par bērniem,“ viņa teica.

„Protams,“ piebalsoja Marks.

„Džons tagad grib katru dienu rotaļāties mežā,“ viņa turpināja, „un es tā baidos no dziļās aizas.“

Marks pēkšņi pacēla galvu. „Gluži pareizi/4 viņš atbildēja. „To es biju aizmirsis. Šovakar turp aiziesim. Man drusku jāapdomājas, Sue, kaut gan mani vārdi paliek spēkā. Tu dabūsi, ko gribēsi.“

„Vēl neko nenolemsim,“ viņa piekrita, bet tai likās, ka viņa jau vairs šeit nedzīvotu.

Gaišā puskrēslā viņi izbrauca no pilsētas uz dienvidpusi pa kokiem apaugušu lielceļu, uz vecu māju, kas bija celta no netēstiem laukakmeņiem. Tur tā stāvēja smaga un liela pret nosarkušām vakara debesīm. Logos nebija gaismas, un kad Susana un Marks pienāca tai klāt, viņi ievēroja, ka slēģi bija aizvērti un durvīm priekšā bija krusteniski aizsistas kārtis. Ne vārda neteicis, Marks tās norāva un atvēra durvis; viņi iegāja un izstaigāja telpas. Visas tās bija tukšas un tīras, tikai putekļi bija uzkrājušies. Katrā istabā Susana apstājās, domāja un juta. Vai šeit viņa varēja dzīvot? Vai tā bija viņas māja? Viņi sāka runāt tikai tad, kad izgāja garā, stabiem balstītā lievenī.

„Tur pāri pretī ir šķūnis, tā arī ir akmens ēka," teica Marks. Viņš rādija pa labi, un Susana ierau-dzija milzīgu šķūni ar stāvu jumtu.

„Tur pat man būtu vietas diezgan," viņa noteica. Tūdaļ viņa sāka pēc tā ilgoties. Marmora bluķi, gra-nita gabali — šis šķūnis bija pietiekoši liels arī varenām lietām.

„Man patīk šeit," viņa čukstēja. „Redzi uzkalnus un vecos kokus! Vai tur ir aka?"

„Šodien vēl nenolemsim šo lietu," viņš pēkšņi noteica.

„Nē, apskatīsim vēl māju dienas gaismā," viņa piekrita.

Sāka tumst, un viņi brauca mājup, un kad mašina bija nolikta, tie apsēdās savas mazās mājas lievenī.

„Man ir tāda sajūta, ka mēs šai mājā vēl nebūtu nodzīvojuši līdz galam," tumsā teica Marks.

„Mēs to nepametīsim, ja nevēlies," viņa mierīgi atbildēja. Bet Susana zināja, ka viņiem jāatstāj šī māja, jo šeit nebija vietas visai viņas būtnei. Marka sieva, bērnu māte šeit varēja būt laimīga, bet Šūšanai Geilordei šeit trūka telpas. Viņa nodomāja: „Rīt es turp aiziešu viena pati un visu apskatīšu."

■Nākošā dienā viņa aizgāja uz mūra māju un nolēma to paturēt sev. Viņa izstaigāja istabas un prātoja.

„Mark,“ pusdienā viņa teica, „es gribu šo māju.“

Viņš uzlūkoja Susanu savām pazemīgajām, uzticīgajām acīm.

„Labi, Sue,“ viņš atbildēja, „kā vēlies."

Kad viņi bija pārkravājušies, pat Marks atzina, ka māja bija laba, labāka par agrāko.

„Palūkojies bērnos/' teica Susana. „Jau viņu dēļ vien bija vērts pūlēties."

Džons patlaban skrēja pār pļavu uz strautu. Istabā ienāca Džēna ar Mārčiju klēpī, priekā sakrunkotu seju.

„Kundze, dārzā aiz mājas ir kazenes," viņa teica. „Tās es ievārīšu."

Džēna mitinājās mazā istabiņā virs virtuves un bija pilnīgi laimīga. „Būtu tak neprāts palikt tikai dienu," viņa teica pārkravādamās. „Kundze, jūs mani nemaz nemanīsiet, to es jums apsolu."

„To es dariju tevis dēļ," Marks teica Susanai.

„šeit es varu strādāt," vienkārši atbildēja Susana, un viņš klusēja.

Lielajā, tukšajā šķūnī viņa novietoja savus materiālus un darba rīkus. Plašā telpa piederēja viņai. Augstu virs galvas bija zirnekļu tīkliem apņemtie baļķi. Apcirkņos šeit reiz bija glabāta raža. Tagad tie glabās Susanas radītos tēlus. Tie bija pietiekami lieli vislielākiem tēliem, kādus vien varēja pagatavot. Viņa atvēra šķūņa platās durvis, no kurām bija pārredzamas pakalnes, šajos zaļajos klajumos Džons kustējās kā mazs puteklītis saulītē. Un aiz pakalnēm bija debesis.

šai plašajā, jaunajā pasaulē viņa juta, kā modās senā, milzīgā dziņa ņemt mālu un veidot to, radīt būtnes. Viņa sāka zīmēt vīrieša un sievietes tēlus, un abu vidū viņa uzzīmēja bērnu un pēc kāda laika vēl sievietei rokās zīdaini, šie četri pasaules visumā bija vienība. Viņa zīmēja tos bez mitēšanās, no dienas dienā, izlietodama milzīgas papīra lapas, un viņu roku, mutes, acu skatiena uzzīmēšanai tā patērēja bezgalīgas stundas. Bet sieviete viņai nepadevās.

Beidzot, nebūdama apmierināta, viņa nolika pie malas zīmuļus un papīru un ķērās pie māla. Ar cietāku vielu varbūt bija iespējams panākt skaidrāku tēlu. Viņa izveidoja tēlus nebūt ne dabīgā lielumā, izmēģinājās visādi un pārbaudi ja katru kustību. Ja sieviete izdotos, tad pēc Dāvidā Barnesa atgriešanās tēlus varbūt varētu izcirst marmorā.

Divas vai trīs reizes abu gadu laikā, kamēr viņš bija projām, Susana bija saņēmusi no viņa īsas ziņas. Pagājušā nedēļā atklātni: „Ieradīšos 5. jūlijā.4*

Vasaras dienām aizritot, viņa strādāja, neredzēja neviena cilvēka un mitējās tikai tad, kad vakarā Marka mašina iegriezās lauku ceļā. Tad viņa pameta darbu, kaut arī vēl iedomātais vilciens bija jāiespiež mālā. Akmens! Reiz varbūt viņa varēs kalt tikai akmenī. Viņa novērsās un nomazgāja rokas; un jau viņa bija pie vārtiem apsveikt Marku.

„Ko tu dariji visu dienu?“ viņš arvien jautāja, noskūpstijis Susanu.

Un ikreiz viņa atbildēja: „Ai, neko sevišķu.“

Roku rokā viņi devās mājā, un Susana viņam sekoja augšstāvā.

„Šodien man bija daudz darba," viņš teica. Marks iegāja vannas istabā, nomazgājās un atkal iznāca; viņa brūnie mati bija vēl slapji un spīdīgi.

„Vasarnieki man dod labu peļņu," viņš jautri trieca, spoguļa priekšā sukādams matus. „Kamēr mēs dzīvojam šai mājā, es to jau būtu varējis pārdot reizes trīs."

„Mēs to nekad nepārdosim," atbildēja Susana. „Es nemaz nesaprotu, kā mēs varējām dzīvot tai otrā."

„Mēs to neapzinājāmies, kad bijām tur," viņš teica. „Kamēr mēs domājām, ka tā ir mūsu mītne, tur bija diezgan labi."

Bet Susana neatbildēja. Viņa mierīgi sēdēja un noskatijās, kā viņš aplika citu kakla saiti. Tagad viņa pazina Marku ļoti labi. Viņa zināja, kā to aplaimot. Gandrīz visu šo laiku tā bija pārliecināta, ka ir laimīga.

Vīra, sievas un bērnu tēli bija pabeigti. Sieva beidzot padevās un atdzīvojās mālā. Tur viņa stāvēja, paklausīgi apskāvusi bērnu un novērsusies. Kad tēls bija pabeigts, Susana sauca pa šķūņa durvīm.

„Džēna, Džēna!“

Bija kādam jāparāda savs darbs. Un Džēna atskrēja ar Mārčiju un Džons aiz viņām, Susanas prieka pilnās balss pamudināts.

„Skatieties,“ svinīgi teica Susana, kad viņi ienāca un, stāvēdami pulciņā, skati jās māla tumšajos tēlos.

,.Kundze, kā jūs to izdarijāt?“ čukstēja Džēna.

Un Džons bikli teica: „Kas tie tādi ir?“

,,Tie ir cilvēki,“ atbildēja Susana. „Es viņus nepazīstu, esmu tikai tos izveidojusi."

Viņa bailīgi uzlūkoja tēlus, jo bija no tiem jau šķirta. Viņa apņēmās iesaukt Marku, kad viņš vakarā pārnāks. Beigu beigās Džēna tomēr neko nesaprata, un pārējie bija bērni. Susana alka redzēt Marka seju, kad viņš, ieraudzīs tās darbu. Tagad viņa vairs nevarēja slēpt šos tēlus. Dedzīgi viņa vēlējās dalīties ar Marku.

Viņa palika pie saviem tēliem visu pēcpusdienu, aplūkoja un vēroja tos, un tie likās viņai arvien tuvāki. Viņa varēja sadzirdēt šo cilvēku balsis. Viņa klausi jās, kā viņi sarunājās, un vērodama redzēja, kā tie taisi jās kustēties, kaut gan tā apzinājās, ka bija tos uztvērusi tādus, kādi tie bija. Un domās viņa bija ar mieru tos atbrīvot, ja vien zinātu, kā to izdarīt. Bet viņa to nezināja.

Trīs reizes ietaurējās automobilis. Susana piecēlās un gāja Markam pretim. Viņa steidzās.

„Nāc un skaties, ko esmu padari jusi,“ viņa teica.

„Vai tev jau kaut kas gatavs?“ viņš jautāja.

„Apveids jau ir,“ tā atbildēja.

Roku rokā viņi devās uz šķūni, un viņa neko neteica.

„Ak,“ viņš iesaucās un tad piebilda: ,,Bet, Su-san!“

Viņš skatijās četros tēlos, tāpat kā viņos bija skati j ies Džons.

„Kas tie ir?“ viņš jautāja.

„Tikai cilvēki," viņa atbildēja.

Viņa stāvēja un gaidi ja, kamēr viņš aplūkoja tēlus.

„Viņi nemaz neskatās viens otrā," viņš teica. „Kādēļ tu tā dariji?"

„Kā tad tu domā?" viņa prasi ja. „Es izveidoju viņus tādus, kādi tie ir."

„Viņi skatas projām. Sevišķi sieviete, vai tu redzi? Viņa novēršas no sava bērna. Sievietei tak vajadzētu skatīties savā bērnā, Susan, vai vīrā."

„Mark, vai tev tā liekas nepareizi?" viņa bailīgi ievaicājās. „Es smagi cīnijos ar sevi. Es nevarēju izdabūt viņas īsto būtību, kamēr pēkšņi viņa pati iekļuva šai stāvoklī."

„Vai tie esam mēs?" viņš pēkšņi noprasija.

„Nē, protams, nē," viņa atbildēja.

„Kur tu ņēmi modeļus?" viņš turpināja.

Susana vilcinājās. Taisnība sakot, viņa bija nostājusies kaila spoguļa priekšā un izpētijusi katru sava ķermeņa vilcienu, lai uzzīmētu šīs sievietes ķermeni.

„Sieviete izskatās taisni pēc tevis," viņš turpināja.

„Bet tikai miesās," viņa atrauca.

„Vēl vairāk," viņš teica. „Visa izteiksme ir tavējā, un acis ... Taisni tā tu mēdzi pagriezt galvu, kad skatijies mežā pie mūsu mazās mājas. Dažreiz kad mēs sēdējām pie galda un es tev kaut ko stās-tiju, tu tāpat novērsies un skatijies tālumā, kaut kur laukā pa logu uz mežiem."

„Ja tu iedomāsies, ka visos manos darbos esam attēloti mēs, tad man vispār jāpārtrauc darbs," nepacietīgi iesaucās Susana. „Es nevēlos tevi katrreiz aizkart."

„Patiesi, nē. Es tā negribēju," viņš noteica.

Bet Susanu pārņēma saltumam līdzīgas sīvas jūtas. „Vai tad tu neredzi, ka man jābūt brīvai no bailēm tevi aizkart? Citādi es nevaru strādāt. Man.

jājūtas brīvai. Es nevaru pastāvīgi domāt: „Vai viņam tā patiks ?“

„Bet man tak patīk/' nepiekāpās Marks. „Esi prātīga, Susan." Viņš aplika tai savu roku. „Darbs man liekas brīnišķīgs. Tev blakus es jūtos tik mazs. Nesaprotu, kā tu to vari izdarīt. Tā jau ir tīrā burvība. Bet...“

„Bet?" viņa jautāja. Viņa stāvēja, Marka rokas .apņemta, bet nebalstijās pret to. Viņa neapzinājās, ka arī tās veidotā sieviete tāpat kā viņa stāvēja savrup, lai gan arī tā atradās zem vīra rokas.

„Es nemāku skaidri izteikties, bet man liekas, ka tu no manis bēgtu. Tās ir vecās bēdas, es nespēju to aizmirst. Es neesmu tevis cienīgs, un tas ir viss.“

Marks nolaida roku. Viņš iebāza rokas kabatās. Viņa bija viena.

„Es varu uz vietas sasist šo darbu," viņa lēni teica. „Tad tas mūs vairs nešķirs."

„Susan!" viņš iesaucās ar šausmām sejā. „Bet tu tak strādāji dienām un nedēļām!"

„Varu to sasist vienā acumirklī," viņa atkārtoja.

„Redzi, Susan... to es tev nekad nepiedotu. Es būtu dziļi nelaimīgs. Nekad es vairs nevarētu būt laimīgs iedomājoties, ka tu dari to, ko negribi."

„Bet ja tu manis dēļ esi nelaimīgs —“

Viņš to pārtrauca: „Es tev apsolu nekad vairs nerunāt par mums abiem."

„Es to zināšu pat tad, kad tu to tikai jutīsi. Un šī apziņa man būs kā roku važas."

„Nē, es domāšu par citām lietām," viņš sirsnīgi noteica. „Lūdzu, noskūpsti mani, Sue!"

Viņa pievērsās Markam un ieraudzija viņa lūdzošās, baiļu pilnās acis. Viņš baidijās no Susanas. Kādēļ viņš no tās baidijās? Viņā bija kaut kas, kas cilvēkos iedvesa bailes, un jūtot citu bailes, tai kļuva baigi. Viņa piespiedās klāt Markam.

„Turi mani cieši," Susana čukstēja, un viņa rokas to paklausīgi apņēma. „Ciešāk!“ viņa dvesa, „vēl ^ciešāk!"

Brīdi Susana tam piekļāvās, bet ciešāk viņš to nespēja skaut. Tad viņa klusi teica: „Nāc, mīļais,, iesim pie bērniem.“

Viņi pagriezās, un Susana aizslēdza šķūņa durvis. Kopā viņi devās uz māju.

Mājā Susana uzkāpa augšā un noglabāja atslēgu mazā kārbiņā uz sava rakstamgalda. „Es nekad vairs turp nevedīšu Marku," viņa nodomāja. Viņa jutās it kā apvainota, bet varbūt tas bija tikai nogurums. Viņa sasukāja matus un uzvilka tīru dzel-tānu linaudekla ģērbu, tādēļ acis likās vēl tumšākas, un tad viņa mierīgi nokāpa lejā.

Lievenī sēdēja Marks ar Mārčiju klēpī un pīpoja, un Džons stāvēja kāpnēs un, runādamies bija apskāvis savus ceļus, taisni tāpat, kā bieži mēdza darīt Marks.

„Tēt, es pamēģināju ar tārpiem," viņš teica. „Ir zivis, kurām tārpi nepatīk."

„Tad derēs muša." Marka balsī bija sirsnīga interese. „Novēro, dēls, kādas mušas patlaban ir, un tad ņem tās par ēsmu."

„M-m-m!“ žūžoja Marčija, dzīvodamās ar drēbes lelli bez rokām. Visas šīs balsis Susanu atkal atgrieza īstenībā. Šie trīs cilvēki bija viņas īstā pasaule.

,,Mīļie," viņa teica sirsnīgā, dziļā balsī, iznākdama lievenī, „vai iesim vakariņās?"

Džons uzlēca kājās, un Marčija nometa lelli. Susana saskati jās ar Marku, un abi smējās. Tagad, bērnu vidū viņi jutās ļoti tuvi. Viņš piecēlās un uzlika tai roku uz pleca, un pēkšņi viņa juta šeit savas dzīves piepildījumu. Tas, ko viņa bija izveidojusi, bija tikai auksts māls.

Kazeņu cukurainā viruma saldā smarža piepildīja visu māju. Susana bija virtuvē un palīdzēja Džēnai vārīt želeju. Bērni rotaļājās saulītē, bet laiku pa laikam Džons ieskrēja virtuvē.

„Tik laba smarža," viņš teica.

„Tu jau esi īsta zemes bite," smējās Susana. Bites sitās pret logu rūtīm dūkdamas, trakas pēc salduma, kuram netika klāat.

Džons stāvēja pie tumšās želejas glāzēm. „To visu es varētu apēst," viņš iesaucās.

„Es tev tūlīt došu sviestmaizi," jautri teica Šūšana un paņēma vienu no brūnajiem maizes klaipiem, ko Džēna bija izcepusi.

„Ar! Marčijai," nopietni teica Džons.

Bērnu acu priekšā viņa nogrieza riku un uzzieda tai biezu sviesta kārtu. Viņa uzlūkoja bērnus, un pēkšņi viņu pārņēma spilgta reālās īstenības sajūta. Laiks apstājās, un bridi viss sastinga: lielā virtuve ar tīro, negludo grīdu un maziem, gaišiem logiem, Džēna pie pavarda tecinot tumšsārto sulu no garās alvas karotes, Mārči ja savā augstā krēsliņā, uztrauktais Džons, vērojot viņas rokas, un beidzot viņa pati. — Viņa pasniedza dēlam maizi, un laiks sāka atkal ritēt.

„Tā," viņa teica, „ēd, un tev būs labi."

„Vai nepabarosim arī bites?" jautāja Džons. „Vi-ņām tik ļoti gribētos."

Susana ielēja karsto virumu bļodiņā.

„Noliec to uz sliekšņa un vēro, kas notiks," viņa teica.

Viņš aizsteidzās. Susana un Džēna atkal pildi ja glāzi pēc glāzes un nolika, lai tās atdzistu un sacietētu.

„Kā jau teicu, kundze," turpināja Džēna savu stāstu no tās vietas, kur to bija pārtraukusi, „mans virs bija mīļš un labs. Viņš nedzēra. Vienīgi 4. jūlijā tas iebaudi ja glāzi alus. Viņš dari ja to par godu ceturtajam, kā pats mēdza teikt, kundze, lai man pierādītu, ka ir patstāvīgs. Jo viņš bija amerikānis, un es esmu angliete. Protams, tas jau tikai bija joks, kundze, jo viņš cītīgi strādāja un nekad mūžā nav mani sitis; un es jau arvien saku: ko tad no vīrieša vairāk var prasīt?"

„Tiešām?“ norūca Susana.

„Ir daudz sieviešu, kurām nesmaida tāda laime kā jums un man, kundze," skumji teica Džēna. „Kī-ninga kungs jau ir tāds pats kā mans vīrs, vai nē, kundze? Viņš nedzer un šodien ir tāds pats, kāds bija vakar. Tās ir brīnišķīgas vīra īpašības!“

„Jā, tā ir,“ piekrita Susana.

Susanas dzīve tagad laimīgi ritēja šīs mājas sienās un sniedzās līdz pakalniem pie apvāršņa, kad kādā dienā tā izdzirda automobiļa rūkoņu. Viņa šuva Mārčijai sārtu zīda ģērbu, jo Mārčijas acis bija tikpat tumšas kā Susanai. Ieskanējās zvans. Ierunājās Džēna, un Dāvids Barness tad teica skarbi un nepacietīgi: „Bija velnišķīgi ilgi jāmeklē šī māja.“

Susana tūdaļ piecēlās un nolika ģērbu. Durvis parādi jās Džēna un teica: „Kundze, lejā ir kāds

kungs. Viņš ir sliktā omā, kaut kam jau nu viņam jābūt."

„Es tūlīt nākšu," atbildēja Susana.

Bet viņa negāja tūdaļ lejā. Pēc Džēnas aiziešanas viņa brīdi pastāvēja. Tad iegāja istabā, kur Mārči ja gulēja diendusu. Bērns pamodās, nožāvājās un izstaipi ja tuklās kājiņas. Susana paņēma mazo klēpī, uzvilka tīru apģērbu un izsukāja īsās, tumšās sprogas.

„Mums ir viesi," viņa teica, un ar Marčiju klēpī nogāja dzīvojamā istabā. Pie loga stāvēja Dāvids Barness un skatijās laukā. Nekad viņš vēl nebija bijis tik resns un savos rupjajos svārkos izskati jās drukns.

„Es liku jums gaidīt, jo gribēju parādīt Marčiju," viņa jautri teica. „Kad jūs aizbraucāt, viņas vēl nebija pasaulē."

Viņš apgriezās un abās rokās turēja īsu, mazu ērkšķu koka spieķi. Cepure rēgojās no kabatas, kur viņš to nepacietībā bija iebāzis.

„Vai tas ir viss, ko esat padarijusi?" viņš jautāja.

„Pietiek, vai nē?" Susana atbildēja, un viņas acis cieti mirdzēja.

Viņa apsēdās ar Marčiju klēpī, bet viņš palika nepieklājīgi stāvot tās priekšā. Viņai likās, ka tas bija pārvērties. Viņš bija kļuvis vecāks.

„Vai jūs vispār strādājāt?" viņš jautāja.

Viņa neatbildēja. Marčija gribēja tikt uz gridasr un izsprukusi brīvībā, tā sauca: „Džēnij!“

„Lai tak viņa iet, viņa jūs nemaz negrib," teica Dāvids Barness. „Kas ir Džēnija?"

„Mūsu kalpone," atbildēja Susana.

„Bērns viņu cienī vairāk par jums," teica Dāvids. Barness. „Jūs esat slikta māte. Es jau jums to teicu."

„Es neesmu slikta," klusi noteica Susana.

„Ko jūs padarijāt?" viņš jautāja. „Vai jūs vispār strādājāt?"

„Es drusku strādāju."

„Gribu redzēt jūsu darbu," viņš nopietni bilda.

Un tā Susanai cits nekas neatlika, kā darīt pēc viņa prāta. Aizmirsās māja, Marks un bērni. Viņa juta tikai šī nelaipnā, mazā vīra klātbūtni, šo balsi un dusmīgās acis, kas meklēja Susanas spējas. Viņa piecēlās un devās pie rakstamgalda, paņēma atslēgu, kuru priekš daudzām nedēļām bija ielikusi mazajā kārbiņā, un klusēdami viņi gāja uz šķūni, kur Susana nebija bijusi no tā laika, kad tur bija stāvējusi kopā ar Marku.

Bieži jo bieži Marks jautāja: „Susan, vai tad tu negribi atkal veidot savus tēlus?" Un ikreiz viņa atbildēja: „Laikam nē, mīļais. Tagad gribu būt pie tevis un bērniem." Reiz lauku nakts dziļā, maigā klusumā viņa tam teica: „Mīļais, mums vēl vajaga bērnu, Marčija jau staigā." Bet viņš atbildēja: „Nē, vēl nē. Es gribēšu bērnu tikai tad, kad tā būs tava nešaubīgā vēlēšanās."

„Esmu droša sevī," viņa klusi noteica. Viņa plecs dusēja blakus Susanas galvai, tas bija no miesas un asinīm, silts un tuvs.

„Nē," viņš teica. „Nē, vēl nē ...“

Tagad viņa atvēra šķūņa lielās durvis, un Dāvids Barness iegāja. Viņš pagriezās kā pret gaismu pret to vietu, kur stāvēja tēli, un vēroja tos. Viņa gaidi ja, stāvēdama tam blakus. Zem lielā pārklāja valgais māls bija izkaltis. Tagad noņemot segu, tēli bija

nevainojami sacietējuši bālā, sidrabaini sarkanbrūnā krāsā.

Klusēdams viņš vēroja tēlu kopu. Pagāja ilgs laiks, bet Susana gaidi ja. Virs viņu galvām grabinājās baloži, tie perinājās uz baļķiem, un dažas spalvas mīlīgi nolidoja un pieķērās stāvētājiem.

„Vēl arvien jūs nemācaties anatomiju," viņš beidzot norūca. „Darbs ir tik velnišķīgi labs, jūs nemaz nepelnāt tādu laimi. Bet skeleti neder. Es jums teicu, ka jums jāmācas skelets un muskuļi. Jūs man vairs neko neiestāstīsiet. Ņujorkā man ir zināms kāds vīrs, jūs brauksiet pie viņa un strādāsiet tur trīs reizes nedēļā. Viņš nodarbojas tikai ar anatomiju/4

Viņa jau taisijās teikt: „Es nevaru," bet neteica.

„Kā jūs to varat apgalvot?" Susana brīni jās. „Es nozīmēju pati savu ķermeni."

„Nozīmēju, nozīmēju, nozīmēju ...“ ņirgājās Barness. „Es jums saku, ka ir laiks beigt to darīt. Tēlnieks veido no iekšas uz āru, savus cilvēkus viņš rada, tāpat kā to dara Dievs."

„Būs varbūt labāk, ja es turpināšu dzemdēt bērnus," teica Susana, bet viņa saprata Barnesu.

Viņš to nedzirdēja. „Tā kā jūs esat sieviete, tad jūsu vienīgā priekšrocība ir tā, ka vīrs jūs var uzturēt un apģērbt, kamēr jūs strādājat. Man bija tai pašā laikā jāgādā visādi nieki pārdošanai. Es pelni ju uzturu."

„Jūs mani nesaprotat," Susana sapīka. „Es neesmu tāda kā jūs, esmu cilvēks, sieviete, kas grib ..."

„Pat man reiz bija jāskrien pakaļ sievietei," viņš turpināja, neklausīdamies Susanā. „Es biju nabags, mani kremta vēlēšanās strādāt, un man bija jāskrien pakaļ sievietei un viņa jāpārliecina aizbēgt no vīra. Un tad man likās, ka es no viņas nekad netikšu vaļā. Man bija vajadzīgi gadi, lai atzītu to, ko es tagad zinu: blakus darbam viss ir nieks. Es pateiktos Dievam, ja toreiz kāds man būtu iezvēlis pa galvu un pateicis to, ko es jums tagad saku: mums līdzīgiem ir tikai mūsu darbs, nekas cits. Tādi ir tikai reti cilvēki, un mēs veicam pasaules darbu. Citiem jāstāv un jāskatas, ko esam radijuši.“

Un tā viņš izrāva Susanu no parastās pasaules, un viņa stāvēja tam blakus kā garīga liesma.

„Vai man sasist šos tēlus un sākt no jauna, kad zināšu anatomiju?" viņa jautāja.

„Nē, nē," viņš nepacietīgi teica. „Ir labi."

„Gribēju šo tēlu kopu izcirst marmorā," viņa paskaidroja.

„Nē, pataupiet marmoru labākam darbam. Toreiz es ļāvu jums izkalt marmorā jūsu strūklaku, jo gribēju redzēt, kā jūs ar šo materiālu rīkojaties. Reiz jūs atmetīsiet mālu un nekad tam vairs nepieskarsieties. Jūs esat radīta, lai kaltu marmorā, nevis veidotu mālā. Bet šis darbs der bronzai, aizsūtīšu to atliet. Un, vai zināt, iesniegšu to sacensībai. Man ir zināms vīrs, kas vēlētos tādu tēlu sava tēva dibinātai slimnīcai, šis darbs ir piemērots tādam uzdevumam. Es ar viņu parunāšu."

Viņš apstaigāja tēlus, klusi svilpoja un palocija pinkaino galvu.

„Kaut kas jau ir padarīts," viņš beidzot teica. „Jūs gribējāt fotografēt sliktus sīkumus, bet tad aizmirsāties, un jums veicās. Sieviete skaisti skatas projām. Tā bija laba iedoma: viņa neuzlūko vīru, nedz bērnu. Ak Dievs, cilvēku vairums jau teiks, ka viņai vajadzētu skatīties bērnā. Muļķi!"

Viņš uzvilka pār ausīm noplukušo cepuri.

„Sagatavojieties, otrdien jūs sāksiet mācīties anatomiju," viņš teica, un pēc brīža viņa mašina jau aizdrāzās, gatves zvirgzdos saceldama putekļus.

•

Vakarā viņa Markam vienaldzīgi teica: „Davids Barness šodien apskati ja manu tēlu kopu."

Viņi sēdēja blakus platajā lievenī. Vakars bija tāds pats kā visi citi vakari, un tā viņa arī vēlējās. Viņa gribēja, lai arī turpmāk tā būtu.

„Ko viņš teica?" Marka balss bija laipna un pavēsa.

Viņa pievirzi jās tam tuvāk un saņēma viņa roku.

„Viņš teica, ka darbs esot diezgan labs, bet man neesot zināšanu. Man neesot pamata.“

„IedomIgs puisis," iesaucās Marks. „Tavs darbs ir brīnišķīgs. Es vēlētos to vēlreiz redzēt.“

„Viņš teica, ka es tikai nozīmējot, bet neradot cilvēku ķermeņus."

„Ko viņš ar to grib teikt?" norūca Marks.

„Viņš grib, lai es otrdien braucot uz Ņujorku un pamācoties anatomiju. Vai tu būtu ar mieru? Es jau būšu mājās pirms tevis."

Tumsā viņa dzirdēja Marka pīpes pakšķēšanu. Beidzot viņš teica: „Tu zini, ka vari darīt, ko vēlies. Tikai pārliecinies vispirms par šī cilvēka zināšanām."

„Es braukšu turp tikai divas reizes nedēļā, un Džēna ir tik jauka ar bērniem," viņa teica.

Viņš neatbildēja. Bet viņa bija pateikusi to, kas bija sakams. Pēc brīža viņa piecēlās un iesēdās Markam klēpī, saritinājās gluži maza viņa rokās, un viņš to cieši “apskāva. Ilgi viņi klusēja.

„Tu esi tik mīļa," viņš beidzot čukstēja, „kad esi tāda kā tagad."

Otrdienā, tikko Marks bija aizgājis, Susana devās augšā un novilka puķaino rīta ģērbu. Viņš bija aizmirsis, ka šodien bija otrdiena, un viņa tam neko neatgādināja. Viņš noskūpstija Susanu un pa paradumam teica:

„Taisni pēc desmit stundām būšu atkal mājās."

„Mēs būsim pie vārtiem, mēs visi," viņa atbildēja, un Džons piebilda: „Cik jauki, ka Mārči ja jau var drusku paiet, tagad viņa jau pati var aiziet līdz vārtiem."

Kopā ar Marku viņi nogāja lejup pa cieto taku līdz vārtiem un māja tam, kad tas aizbrauca. Tad viņa strauji pagriezās pret bērniem: „Džon, māmiņai šodien jāaizbrauc, tādēļ tev jāpalīdz Džēnai uzraudzīt Mārči ju.“

„Uz kurieni tu brauksi?" viņš jautāja.

„Uz Ņujorku," māte atbildēja.

„Kādēļ?"

„Strādāt.“

„Vai tu strādāsi katru dienu tāpat kā tētis ?“ viņš bailīgi jautāja.

„Nē, nē, tikai reizēm,“ viņa atbildēja. Susana atstāja bērnus saulītē, apmulsuši viņi noskati jās mātē,, jo notiekošais sniedzās pāri viņu saprašanai.

Bija tikai jūdzi tāļš ceļš līdz dzelzceļpiestātnei pilsētas dienvidgalā. Marks būtu varējis viņu aizvest ar automobili, bet viņa nevēlējās, lai šis rīts atšķirtos no citiem rītiem. Viņa apņēmās iet kājām.

Viņa spēja visu ... jā, viņa pat to spēja. Viņu ieveda gaišā, tīrā telpā. Pēkšņi, ieraugot zem auta garo stāvu, viņa nodomāja, ka šis darbs nebūs viņas spēkos.

„Bet es tomēr varu,“ viņa apņēmās. „Es varu gan."

Kāds vīrs, laipnu seju un mierīgu balsi, pienāca viņai klāt un teica: „Geilordes jaunkundze? Esmu Kreitons. Mans draugs Dēvs Barness stāstija man par jums."

Viņa paspieda tā tīro, slaido, veiklo roku.

„Lūdzu, sekojiet man.“ Viņa iegāja tam līdzi mazā istabiņā.

„Noņemiet cepuri un uzvelciet šo — un cimdus.. Strādādama jūs nedrīkstat iegriezt rokās."

Susana paklausi ja, un sirds tai sarāvās. Kreitons viņā vērīgi paskati jās.

„Vai jūs to darat pirmo reizi?"

„Es vēl nekad neesmu redzējusi mironi," viņa atbildēja, kaunēdamās savas bailīgās balss. Viņa ieklepojās un tad teica skaļāk: „Esmu tēlniece, un Barnesa kungs saka, ka man esot vajadzīgas plašākas zināšanas anatomijā."

„Ak Dievs," viņš laipni iesaucās, „tas jau izklausās pēc Dēva — kūdīt tik jaunu meiteni uz tādām lietām. Kādēļ jūs nesākat ar zīmēšanu vai citu maigāku darbu?"

„Gan jau es tikšu galā," viņa cieti teica.

„Labi," viņš šaubi jās, „ja jūs paģībtu ...“

„Es nepaģlbšu,“ viņa atrauca.

Un noņēmusi drānu, viņa priecājās, ka sastingušais stāvs bija skaists. Ja tas būtu vecs, bezveidīgs mironis — bet nē, tas bija jauns un skaists. Reiz tas bija bijis jauneklis.

„Kādēļ viņš nomira?" tā čukstēja.

„Viņa smadzenes glabāja dīvainu slimību,“ atbildēja Kreitons.

„Un ko tad saka viņa ģimene ?"

„Viņš bija atradenis un nekad nebija īsti vesels. Viņš dzīvoja kādā iestādē un bija valstij par nastu. Beidzot viņa smadzenes kaut kam noderēs."

Tā arī bija. Susana ielūkojās svešajā sejā un pārliecinājās, ka šī seja bija gluda un tukša.

„Tagad jau to nevar manīt, bet divas reizes es viņu redzēju dzīvu, un tad viņa seja bija nomocīta."

„Aiz sāpēm?"

„Kas to lai zina?" noteica Kreitons. „Viņš bija mēms no dzimšanas ... Bet tagad turpināšu savu darbu, ieteicu jums tūlīt sākt. Redziet, tā."

Viņa grieziens bija ātrs un noteikts.

„Nenāk asinis," Susana brīni jās.

„Nē, mironis ir iezāļots," viņš paskaidroja. „Tā tad skatieties, es jums ieteicu sākt tā. Te būs rokas grāmata. Izlasiet vienu lappusi — līdz šejienei — un tad turpiniet darbu. Jautājiet man, kad vien vēlaties. Bet es strādāšu tālāk. Jūs tak nejūtaties slikti?"

„Nē," viņa atteica.

Susana apsēdās, sāka lēnām lasīt un piespiedās, lai uzmanītos. Rūpīgi viņa izlasi ja lappusi. Tad piecēlās, paņēma tievo, aso nazi, lokanu un stipru ... Viņa priecājās, ka neplūda asinis. Miesa bija kā māls. Arī pieskaroties tā atgādināja mālu. Visa miesa jau bija tikai māls. Aukstam mālam viņa varēja pieskarties. Un māls nepazina sāpju vai ciešanu ... Āda bija plāna. Un atlobot to tā, kā Susana tagad dari ja, parādījās kārtaina miesa. Kā savijās muskuļi un piekļāvās kauliem, kā tie kustējās un stiepās. Tur bija brīnišķīgi gleznie nervi, vēnu un artēriju smalkais pinums...

„Vai jūs jau beidzāt?" viņš beidzot jautāja. „Jā-slēdz veikals."

Apmulsusi viņa pacēla galvu.

„Man tak nebija ne jausmas, ka tāds izskatās elkonis," viņa atbildēja. „Tagad es to zinu."

Naktīs viņa gulēja nomodā, kamēr Marks bija cieti aizmidzis. Viņa nevarēja aizmigt. „Man jāizdibina, kā viss tas radīts, iekām mēģinos jaunā darbā," viņa nodomāja. Pēc brīža viņa piecēlās, kailām kājām izgāja laukā, zālē un palika stāvot zem klajas debess. Mēness nespīdēja, un skaidras un milzīgas mirdzēja zvaigznes. Zāle zem kājām vēl bija rasas pilna. Nakts klusumā viņa tur stāvēja un visu juta.

„Es gribu iespiesties radības serdē," viņa nodomāja. Bet viņa nebaidi jās.

Ar Marku viņa nevarēja dalīties iegūtajās zināšanās. Tagad jau tas viņai bija paradums divas reizes nedēļā braukt uz Ņujorku, un viņš nepiekāpās neaizvedis automobilī Šusanu uz dzelzceļpiestātni un vakarā viņu no turienes nepārvedis.

„Saules tveicē tu nevari iet tik tālu ceļu," viņš maigi teica. Reizi vai divas viņš tai jautāja: „Sue, ko tu tur īsti dari?"

Un viņa atbildēja^ „Mācos anatomiju."

Reiz viņš noprasija drusku ciešāk.

„Kā tad tu to dari?"

„Ak, es pētiju, kā darbojas muskuļi un kauli," viņa atbildēja.

„Tai jābūt diezgan garlaicīgai lietai," viņš prātoja, un Susana iesaucās: „Skaties, Mark! Vai redzi gārni strautmalā?"

Reizi vai divas gadā savā lidojumā gārnis mēdza atmaldīties līdz strautam. Tā tas bija noticis arī tagad. Marks apturēja mašinu, jo mīlēja putnus, un kopā viņi novēroja daiļo radi jumu, kas ienira ūdenī un tad atkal pacēlās gaisā. „Tas gan bija Dieva sūtīts," viņa nodomāja un smaidi ja. Viņas vīrs nesaprastu to sajūsmu, kāda tai bija nedēļu pēc nedēļas ieraugot, kā radās gurna likums, kājas kumbrs, rokas skaistais mechanisms.

„Kreitons saka, ka jums vajadzējis kļūt zinātniecei," vasaras beigās kādā dienā teica Dāvids Barness, ienākdams līķu uzšķēršanas zālē, lai redzētu, ko viņa tur dari ja.

„Geilordes jaunkundze, jums ir apbrīnojami droša roka," teica Kreitons un smaidija.

„Un auksta sirds," norūca Dāvids Barness. „Pal-dies Dievam, viņai ir īsta auksta sirds. Kreiton, varu saderēt, ka viņa ne reizi nav mēģinājusi ar tevi flirtēt."

Kreitona gaišais vaigs kļuva asinssārts, un Šūšana smaidija. šie abi jau par viņu neko nezināja; viņi pazina tikai daļu viņas būtnes, un arī Marks pazina tikai daļu. Bet neviens nepazina viņu visu.

„šī meiča reiz būs liela tēlniece," teica Dāvids Barness. Viņa cietās rokas dusēja uz Susanas pleciem, spēcīgas un jutīgas.

„Viņu nevar upurēt zinātnei. Susan, kad jūs šeit beigsiet savas studijas? Vasara pagalam. Es atkal braukšu uz Parīzi, un jūs man piebiedrosieties."

„Nē," viņa teica.

„Vēl nē?"

„Es nebraukšu uz Parīzi," viņa atkārtoja.

„Velns lai parauj, kādēļ nē?"

„Es nevaru atstāt Marku un bērnus."

Kreitons paskati jās viņā izbrīni j ies.

„Jā, jā, viņa ņēmusi un apprecējusies," rūgti norūca Dāvids Barness. „Tur nu viņa stāv, dzimusi ar vislielāko balvu, kāda cilvēkam var būt, un viņa saistās ar kādu — kas tad viņš īsti ir? Zemes īpašumu pārdevējs vai kas tamlīdzīgs ... Un patiesi viņai ir no tā bērni. Viņai tie jāpamet. Viņa vēl to neapzinās, bet Dievs viņu piespiedīs to darīt."

Kreitons klusēja. Viņš cītīgi mazgāja savus smalkos darba rīkus, pārbaudi ja plānos asmeņus un citu pēc cita tos rūpīgi noslauci ja.

„Jūs nesaprotat, ka man vajaga visu," teica Su-sana. „Viena daļa manī būtu mirusi, ja es nebūtu apprecējusi Marku un ja man nebūtu bērnu. Tad es būtu strādājusi tikai ar vienu savas būtības daļu, un mans darbs tad nebūtu labs.“

„Jums nav jānodzīvo viss mūžs cietumā, lai zinātu, kā cietumā izskatās," teica Dāvids Barness. „Pietiek ar dažām naktīm."

Viņa neatbildēja. Bija lietas, kuras tā nevarēja minēt Davidam Barnesam, tāpat kā bija lietas, kuras tā nevarēja teikt Markam. Visu saprast nespēja neviens ... Bet kad tai vakarā viņa nolika darba rīkus, tā pēkšņi juta, ka šeit viss bija padarīts. Viņa zināja visu, ko bija vēlējusies zināt. Tagad viņa varēja sākt lielāku darbu.

„Dzīvojiet sveiks, Kreitona kungs," viņa teica, kad Dāvids Barness bija aizgājis, „es vairs neatgriezīšos."

„Nē?" viņš iesaucās un bāli uzsmaidija. „Geilor-des jaunkundze, man jūs sagādājāt lielu prieku. Kad jūs reiz būsiet slavena un es kaut kur ieraudzīšu jūsu veidotu tēlu, tad es nodomāšu: „Arī es drusku palīdzēju."

„Jūs man patiesi palīdzējāt," viņa sirsnīgi teica. Visu vasaru viņa bija nostrādājusi pie Kreitona sāniem. Viņa to pazina, bet viņš nepazina Susanu.

„Iepazīšanās ar jums man sagādāja lielu prieku," viņš atkal teica un slaucija dvielī rokas. „Protams, es nebūtu varējis iedomāties ... Man liekas, ka neesmu vēl nekad redzējis precējušos sievieti, kas interesētos par tādām lietām. Jūs neesat tāda kā citas."

Šo mīļo vārdu dēļ atmiņā atausa senpagājušie laiki. Būdama vēl maza meitene ar bizēm, tā reiz dzirdēja kādu mātei sakam: „Susana ir pavisam citāda, vai nē?"

Un viņas māte atbildēja: „Reizēm es pati viņu nesaprotu."

Susana aizzagās, lai izraudātos; viņas jūtas bija neskaidras, un viņa nezināja, kādēļ raudāja, varbūt vienīgi tādēļ, ka jutās tik vientuļa.

„Uz redzēšanos," viņa teica un sniedza roku Krei-tonam. „Jūs bijāt ļoti laipns."

„Ak, lai paliek/' viņš norūca, un Susana ieskati jās viņa skumjajās, mazliet izbiedētajās acīs un juta viņa sauso, tīro roku. Brīdi viņš kavējās. „Jums gan laikam liekas, ka tas nav radošs darbs, ja cilvēks visu laiku kaut ko graiza. Bet šis darbs palīdz citiem izglītoties tālāk. Es arvien cenšos to neaizmirst. Tas ir pamata darbs."

„Jā,“ teica Susana.

Viņa aizgāja, pēdējo reizi klusi aiz sevis aizvērdama durvis. „Es eju uz priekšu," viņa nodomāja.

Dāvids Barness sēdēja priekšējā lievenī un dauzi ja spieķi pret vecajiem dēļiem, uzkliegdams Šūšanai.

„Es vēlos, lai jūs redzat, kā strādā lielie vīri — līdz šim jūs esat redzējusi tikai manu darbu."

„Kādēļ man jāredz cita darbs?" viņa to mierīgi pārtrauca. „Man jāstrādā pēc sava prāta. Bez tam es veidošu amerikāņu tēlus, ne franču."

„Lielais Dievs, jūs esat tāda pati muļķe kā viena no tām govīm tur pāri pretim," viņš bļāva, ar spieķi rādīdams uz kalna nogāzi. „šeit par jums neviens nerunā, jums jārod iespēja pateikt, ka esat kāda slavena vīra skolniece."

„Labi,“ viņa miermīlīgi piekrita, „jūs jau esat slavens."

„Bet jums vajadzēja Parīzi," viņš vaidēja. „Jūs nesapratīsiet mākslu, kamēr nebūsiet bijusi Parīzē."

Susana neatbildēja. Mārči ja nāca lēkādama pa dārza taku, un aiz viņas soļoja Džēna. Bērns paklupa, palika brīdi guļot un nezināja, vai sākt raudāt, bet tad apdomājās. Mazā uzrausās kājās, nopurināja putekļus no mazajām roķelēm un veikli sāka atkal rāpties augšup pa kāpnēm. Susana un Dāvids Barness viņā noskatījās. Tikusi līdz augšējam pakāpienam, viņa pagrieza savu starojošo seju pret māti. Un Susana izplēta rokas un iecēla viņu klēpī, augstprātīgi paskatīdamās Dāvidā Barnesā.

„Pagaidiet tikai, kamēr viņi paaugsies," viņš skarbi teica. „Pagaidiet, kad viņi aizies no mājām.

Un to viņi darīs, tiklīdz vien varēs, jo viņi ir patmīļi, kā visi cilvēki, un jūs būsiet viena, un jums nepaliks nekā. Tad būs par vēlu."

„Vienu lietu jūs nesaprotat," teica Susana. „Es tak ne no kā neatsakos. Man būs viss, gan jau redzēsiet."

„Tas jums nav iespējams," teica Dāvids Barness. Tik laipnu viņa balsi Susana vēl nekad nebija dzirdējusi. „Tas ir tas, ko jūs tagad nesaprotat, mīļā. šai dzīvē jums jāizvēlas. Visam nav laika." Viņš paņēma savu spieķi un piecēlās. „Reiz es jūs ieraudzīšu Parīzē. Tam es cieši ticu."

„Varbūt," viņa smaidija. „Es jau jums teicu, ka man būs viss, tā tad varbūt arī Parīze."

„Es jums saku, ka viss jums nevar būt." Viņa balss bija nepielūdzama. „Kad būsiet Parīzē, tad jums nebūs tā, kas ir šeit. Nē, nerunājiet pretī, nogaidiet! Es nemaldos nekad."

Viņa smējās, un viņš aizgāja lejup pa taku, caur vārtiem un tālāk pa ceļu, un viņa īsais augums vēlās no vienas ceļa malas uz otru.

Viņa vēroja Barnesa vientuļo stāvu, šis stāvs pazuda, un Susana sēdēja un šūpoja Mārčiju. Pēc maza brīža bija jānāk Džonam no zvejas, un drīz tad arī Marks iegriezīsies ceļa līkumā. Saule rietēja, un gaisā bija rudens dzestruma vēdas. Mārči ja auga tik liela. Drīz tai būs divi gadi. Tiešām, bija jau gandrīz pienācis laiks trešam bērnam. Bet vai viņa to vēlējās taisni tagad? Par spīti visam, viņa nebija par to pārliecināta. Vispirms viņa gribēja izmantot jaunās zināšanas, kas vēl bija svaigas. Likās pagāja tik ilgs laiks, kamēr viņa vispār bija strādājusi. Ar bērniem nebija jāsteidzas. Susana bija jauna, un visam vēl atlika tik daudz laika.

Atvērās dārza vārti, un ienāca Marks. Viņa dzirdēja Marka soļus dārza celiņā un sāka ausīties. Viņa soļu ritmu tā pazina tikpat labi kā pašas sirdspukstus. Viņa gaita bija pārvērtusies. Tā bija lēna.

„Mark!“ sauca Susana. Viņa piecēlās un nolika, zemē Mārči ju.

„Jā, Sue,“ viņš atbildēja. Viņa balss bija gurda. Bet vakaros viņš bija bieži noguris. Viņa lielais stāvs-izskati jās tik spēcīgs, tak īstenībā visam trūka tiešās sprindzības. Viņā nemita Susanas lokanā ķermeņa nenogurstošais spēks.

„Vai kas noticis?“ viņa jautāja. Viņš pienāca tuvāk, un viņa redzēja Marka gurdo smaidu.

„Nē, mīļā," tas atbildēja. Viņš pieliecās, lai uzceltu Mārči ju un ar bērnu rokās smagi kāpa augšup, lai apsēstos. „Es vienmēr domāju, ka tagad, kad vasara pagājusi, nebūšu vairs tik noguris. Bet pagaidām vēl ir tāpat."

Viņa aplūkoja vīra bālo vaigu un nogurumā iekritušās acis.

„Pagatavošu tev labu, spēcīgu virumu," viņa teica un aizmirsa visu citu, izņemot Marku.

„Sue, es atkal jūtos gluži spirgts/' rītā viņš teica pie brokastīm. „Man nekas nekaiš. Vasara tak bija tik karsta."

Viņai gandrīz paspruka: „Vai tev tā liekas? Ēsto nemaz nemaniju.“ Bet viņa noklusēja šos vārdus-

„Vai tu tiešām jūties spirgts?" viņa jautāja. Viņš smaidija un palocija galvu. Un Susanu aizgrāba sirsnīgā uzticība viņa zilajās acīs un spēcīgajos, tik zināmos vaibstos. Viņa saliecās uz Marka pusi.

„Es mīlu tevi vairāk par visu pasaulē," viņa nopietni apliecināja.

„Tiešām, dārgā?" viņš vienkārši teica, un Susana. redzēja, kā viņam sakāpa acīs asaras.

Viņa piecēlās un piegāja tam klāt. „Bet, mīļais!" viņa maigi bilda un piespieda viņa galvu savām krūtīm.

„Man nekas nekaiš," viņš murmināja. „Esmu tikai noguris. Nebaidīsim bērnus."

Džons un Mārči ja skatījās abos lielām, apmulsuma pilnām acīm. Susana atkal apsēdās.

„Tu iesi atvaļinājumā," viņa stingri teica.

Viņš nepaguva atbildēt, kad ienāca Džēna un pasniedza Markam aploksni.

„Telegrama, cienītais kungs!" viņa ziņoja izbijusies. „Cerēsim, ka neviens nav miris.“

„Kas to gan sūta?“ iesaucās Sue.

Marks atplēsa aploksni.

„Ko tas nozīmē?" viņš jautāja. „Ak, Sue, tā ir tev. No Barnesa."

Viņa ātri izlasija: „Urrā Susanai Geilordei. Hal-freda Mīda rīkotā sacensībā jūsu tēlu kopa atzīta par labāko. Varat atnākt pie manis Ņujorkā, sabiedrības birojā pulksten vienpadsmitos. Jūs dēļ atlieku aizbraukšanu. Barness."

Nespēdama atvilkt elpu, viņa skatijās Markā. „To es nekad nebūtu varējusi iedomāties — protams, es nevaru braukt...“

„Tu brauksi katrā ziņā," iesaucās Marks, pasteidzies un saposies. Reiz jau es varu arī nokavēties."

„Es nebūšu ne acumirkli mierīga, jo tu nejūties vesels," viņa neatlaidīgi pretojās.

„Es tak tev saku, ka jūtos labi," viņš apliecināja. „Tu pārbrauksi ar agro vilcienu, un es tev būšu pretim, un tad es palikšu mājās, atpūtīšos, pat apgulšos, ja nejutīšos visai labi."

„Vai tu man to apsoli?"

„Jā, es apsolu," viņš jautri teica, un viņa uzskrēja .augšā.

„Tev ir labs izskats," viņa teica no vagona loga. „Citādi gan es nevarētu braukt, Mark."

„Protams, es izskatos labi," viņš teica, skatīdamies Susanā. „Cik tu esi skaista, Sue, tikpat skaista kā arvien."

Viņa smaidija, sūtija rokas skūpstu, un tad lietišķi noteica: „Man liekas, ka šodien bērni būs rātni. Ar Džēnu to visu sīki pārrunāju."

„Tu esi īsta māte," viņš teica. Susana juta dievināšanu viņa skatā. Vilciens sāka kustēties. „Aiz-mirsti mūs visus uz brīdi," teica Marks. „Lai tev labi klājas, dārgā."

Viņa māja ar roku, kamēr vien bija redzams Marka augums. Tad vilciens aizslīdēja pār kalna nogāzi, un Marks vairs nebija saredzams.

Tagad viņa varēja kādu laiciņu mierīgi aizmirst visus savējos. Neturēt prātā, nenozīmē neturēt sirdī. Arvien viņi mita Susanas sirdī. Viņa sēdēja pie loga un nenovērsdamās raudzijās garāmslīdošos laukos. Viņas domas aizsteidzās priekšā, tālu pār kalniem. Drīz vajadzēja nākt priekšpilsētām, tad Džersijai un pilsētas torņiem. Viņa iedomājās veidojam šo torņu tēlus. Varbūt viņa kādreiz izveidos vīru kopu tādam tornim. Viņa pārdomāja šo varbūtību un apsvēra šo torņu un cilvēku attiecības, kas torņus bija cēluši. Priekšdaļā tēli varēja būt lielāki, pretējā gadi jumā tie likās pārāk mazi, pārāk apēnoti, nomākti un samalti no tā, ko paši bija radijuši. Viņa atvairija šo domu un šaubīdamās nolika to savu smadzeņu krātuvē. Viņas nākošais darbs nebūs tēlu kopa, bet atsevišķs cilvēks, vingrs un veikls, un dzīves elektriskā strāva plūdīs caur viņa muskuļiem un kauliem, dzīslām un nerviem. Davidam Barnesam bija taisnība. Vērtīgas bija tās zināšanas, kuras viņš tai bija piespiedis iemantot, un tas bija viņas darba avots. Susana smaidi ja atcerēdamās, kā Kreitons visu vasaru nevarēja saprast viņas īstos nodomus. Bet vīrieši jau saprata sievietes tikai tik tālu, cik tālu varēja spriest paši pēc savām sievām, un ja Kreitonam vispār bija sieva, tad tā droši vien bija klusa pelīte, norūpējusies par saimniecību un virtuvi, kas nelikās ne zinis par vīra darbu. Susana varēja iedomāties, kā viņa šakstīgi teica: „Mans vīrs ir zinātnieks/' Bet klusībā, protams, viņa nodomāja: „Man nepatīk miroņi. Negribu nemaz par tiem domāt." Susana klusi iesmējās, iedomājoties šo sievieti.

Vilciens sāka joņot pa ielām, un caur logu ieplūda viegla, skāba, muklaina smaka. Tālumā pret miglaini zilajām debesīm cēlās pērļaini torņi. Viņa dziļi atvilka elpu un sažņaudza rokas. Tā priecājās, ka bija uzvilkusi savu labāko ģērbu.

Viņa brauca taksometrā pa burzmainām ielām, bet krūtīs stipri pukstēja sirds. Likās, ka šī sirds ir atsevišķa būtne. Viņa sēdēja gluži mierīgi, glabādama sevī šo smagi pukstošo sirdi. Viņa nemaz nebija uztraukusies, uztraukta bija tikai šī sirds. Un kad Šūšana iegāja mierīgā, paklājiem izklātā birojā, sirds izplētās, pukstēja straujāk un kāpa kaklā, gribēdama Susanu noslāpēt.

„Jūsu vārds?" aiz tālruņa savienotāja atskanēja vienaldzīga balss.

„Susana Geilorde," viņa teica. Pār starpeli pārliecās gaišmates galva, un Susanā raudzi jās izbrīni ju-sies jaunava.

„Patiesi!“ viņa iesaucās. „Vienu acumirkli, lūdzu, apsēdieties."

Viņa sauca klausulē: „Geilordes jaunkundze, Šūšana Geilorde, jā, jā."

Susana apsēdās plīša krēslā un gaidi ja. Jaunavas zilās acis raudzi jās viņā taisni pāri istabai. Un tūdaļ istabā iesteidzās sārts jauneklis un izstiepa tai pretī abas rokas.

„Geilordes jaunkundze! Mēs gaidijām jūsu tele-gramu. Mēs tikko paziņojām Davidam Barnesam, lai viņš atnāk. Viņš jau bija dusmīgs."

Susana piecēlās. „Es nemaz nedomāju sūtīt tele-gramu," viņa kautrīgi teica. „Viņš sauca mani, un es ierados."

Bet jauneklis likās nemaz nedzirdam viņas vārdus. Aiz rokas viņš noveda Susanu lejā gaišā, četrstūrainā telpā ar tumšām istablietām.

„Apsēdieties, apsēdieties," viņš mudināja. „Esmu Jonatāns Halfreds — tikai sava tēva dēls, vairāk nekas. Tagad pastāstiet man par sevi jo sīki. Nevaru nemaz pateikt, cik ļoti mūs uztrauca jūsu darbs. Tā jau ir pati pilnība. Jaungadā atvērs mana tēva piemiņai nodibināto slimnīcu, un galvenai priekštelpai mums vajadzīga liela tēlu kopa. Un viss redzētais likās pārāk sīks. Es jau, protams, nerunāju par kubikpēdām, es runāju par izjūtu, un Barness tad mums parādija jūsu brīnišķīgo metu. Protams, tas jāizstrādā bronzā, tam jābūt milzīgam, dabiskais lielums jādivkāršo."

Susanu aizrāva viņa sirsnības plūdi, viņa sajūsma, atklātība, starojošās acis.

„Es ļoti priecājos," viņa atkārtoja. „Protams, es priecājos." Un tad viņa to pārtrauca un kaunīgi teica: „Jums jāievēro gan tas, ka mēs — Barnesa kungs un es — neuzskatām šo par manu labāko darbu. Esmu tagad iemantojusi daudz lielākas zināšanas. Visu vasaru es studēju anatomiju."

„Šis darbs nemaz nevar būt labāks," viņš tai apliecināja.

Viņa smaidi ja, jo bija pretējās domās, un tomēr tā neapturēja jaunekļa slavas pilno vārdu straumi. Uzslava nespēja maldināt Susanu, jo sirds dziļumos, savu roku izjūtā tā glabāja atziņu par to, kas ir labs.

Tad atvērās durvis, un ienāca Dāvids Barness.

„Redziet," viņš teica un atglauda savus kuplos, sirmos matus, „tik lielu laimi jūs neesat pelnijusi, bet jums tā ir, un es jums palīdzēšu. Tagad varat ņemt līdz uz Parīzi visas savas grabažas, strādāt jau •jūs tikpat nestrādāsiet, kamēr tas nebūs nokārtots."

Viņa neievēroja Barnesu.

„Vai drīkstu redzēt, kur tas ir novietots?" viņa jautāja Jonatanam Halfredam.

„Protams," tas jautri atsaucās. „Steigsimies tagad turp." Viņš pacēla tālruņa klausuli: „Pasakiet Brigsam, lai pēc piecām minūtēm viņš ir pie ielas durvīm," tas pavēlēja; un pēc piecām minūtēm viņi iesēdās slēgtā mašinā, kurā nebija sadzirdams pilsētas troksnis. Tādu automobili Susana vēl nekad nebija redzējusi.

Abi vīrieši sarunājās, bet viņa neklausi jās. Viņa apņēmās sākt darbu no jauna, ja ieraugot tēlu kopu, tā viņai neliktos diezgan laba. šim pirmajam, lielajam darbam vajadzēja būt pilnīgam. Viņa pagriezās pret Dāvidu Barnesu un neapzinīgi pārtrauca viņa runu.

„Ja es atzīšu, ka tēli nav labi, tad pārtaisīšu tos. To es varu."

„Pārdošanai viņi der," atbildēja Dāvids Barness. „Bet varat darīt, kā gribat."

Viņa nebilda vairāk ne vārda, sēdēja sasprindzināta un gaidi ja, kamēr viņi apstājās jaunas, spodras, vēl nepabeigtas ēkas priekšā. Susana sekoja viņiem uz bronzas durvīm un iegāja lielajā priekštelpā, kur gaisma ieplūda no apaļa loga jumtā.

„Šeit,“ teica Jonatāns Halfreds, „mēs to novietojām šeit, lai pārliecinātos par iespaidu. Protams,, tēlu kopa vēl ir pārāk maza.“

Viņš noņēma pārklāju, un Susana ieraudzija tēlus žilbinošā gaismā. Viņai likās, ka tie nebūtu viņas radīti. Viņa skatija tos kā būtnes ar patstāvīgu dzīvi, un viņa pagriezās pret Dāvidu Barnesu.

„Tie jāpārtaisa,“ viņa teica.

„Bet...“ iesāka Jonatāns Halfreds. Susana viņā neklausijās. Viņa runāja ar Dāvidu Barnesu.

„Viņi izskatās kā cilvēki, bet nav cilvēki/' Susana teica.

Barness paskatijās Susanā un teica: „Starpību redzēs tikai retais garāmgājējs."

„Es to apzināšos," viņa teica, „un naktis būšu nelaimīga."

Viņi cieši saskatijās. Jonatāns Halfreds raudzijās no viena otrā, viņš bija pārsteigts, it kā tie runātu viņam nesaprotamā valodā.

* „Darbam jābūt daudz labākam," teica Susana,

„Jūs esat muļķe," caur zobiem norūca Dāvids Barness. „Jūs esat muļķe, bet liegt jums to nevar, jo jums taisnība. Es jau jums vairs neesmu vajadzīgs — braukšu atpakaļ uz Parīzi."

Viņš apgriezās un smagiem soļiem devās lejā pa kāpnēm. Un Susana teica Jonatanam Halfredam:. „Apsoliet man iznicināt šo tēlu kopu, un es jums atsūtīšu īsto."

„Bet, bet..." viņš iesāka.

„Nē, apsoliet man to," viņa pavēlēja. „Darbu jūs dabūsiet laikā."

„Man tas liekas ārprāts," viņš beidzot noteica, vēl arvien apmulsis.

„Bet es jums to apsolu."

„Braukšu tagad mājās," teica Susana.

„Ak, palieciet brokastīs," viņš iesaucās.

„Nē, man tūdaļ jādodas mājās un jāsāk strādāt. Tagad es skaidri redzu, kas man jādara.“

Gandrīz tukšajā vilcienā sēdēdama, viņa mierīgi domāja par to, ka tūdaļ bija ieraudzijusi, kā tur trūka; un viņa apzinājās, ka tagad darbs būs labāks. Viņa atcerējās, ka Marks bija lūdzis paziņot viņam telegrāfiski atgriešanās laiku, un tā viņa arī bija gribējusi darīt, bet tad to aizmirsa. Viņa pārbrauca daudz agrāk, nekā bija domājusi, bet nebija nozīmes ilgāk palikt, pēc tam, kad viņa zināja, kas darams. Viņa gribēja tikt mājās, tūdaļ steigties uz šķūni un sākt darbu. Un domās jau viņa bija šķūnī un veidoja svaigo mālu.

Bija septembra pēcpusdiena, kad Susana izkāpa no vilciena un devās uz māju. Gaiss bija sauss un vēss, un viņa varēja ātri soļot. Vēl pusstundu, un tā būs mājās. Un iedama viņa domāja: dažas minūtes būs vajadzīgas, lai piezvanītu pa tālruni Markam, dažas minūtes, lai apraudzītu bērnus un noklausītos Džēnas ziņojumā:

„Kundze, Džons tagad kļūst pārāk dzīvs, un Mar-čija negrib palikt iepakaļ. Šodien es abiem teicu .. Un tad, un tad viņa nostāsies lielajā, vēsajā šķūnī, samīcīs mālu un ņems to rokās — bez uzmetuma, bez zīmējuma. Rokās jau tagad bija vajadzīgā sajūta. Susana aizvēra acis, nolieca galvu un atkal skatija garo, cēlo telpu, apgaismoto vietu, kur stāvēs viņas cilvēku tēli. Viņa juta, kā aug spēki veidot viņus tādus, kādi tie bija patiesībā.

Vilciens apstājās, viņa izkāpa tukšā peronā, izgāja cauri tukšajai dzelzceļpiestātnei un devās pa pilsētas dienvidceļu uz māju. Viņa nespēja neko atcerēties, ko dienā bija redzējusi. Viņas garu pildija arvien uzmācīgāka, nesavaldāmāka dziņa darīt un veidot savus gaidošos cilvēkus. Viņa soļoja ātri, noņēma cepuri un nesa to rokā. Vēl divdesmit minūtes, vēl piecpadsmit, vēl desmit — tagad viņa bija pie vārtiem un atbīdi ja aizšautni. Vārtu priekšā stāvēja svešs automobilis, mazs, apputējis pelēks auto.

„Džon, Marčij !“ viņa sauca un tuvojās ieejai.

Durvis atvērās, un iznāca viņas tēvs.

„Ak, tēt," viņa jautri sauca.

,,Mīļā, Marks ir ļoti slims/' viņš nopietni teica.

Viņa stāvēja kāpnēs un skatijās tēvā. „Bet šorīt/' viņa teica, un elpa aizspiedās kaklā. „Šorīt viņš vēl bija pilnīgi vesels.''

„Pusdienas laikā IIols viņu pārveda mājās," ziņoja tēvs. „Tevis šeit nebija, tad ieradās Lusila. Viņi apguldija Marku un ataicināja ārstu. Mēs ar māti arī tūdaļ ieradāmies. Viņam ir tifs."

Bet Susana steidzās tam garām, augšup pa kāpnēm, uz Marka istabu. Tā jau vairs nebija viņa istaba. Sveša kopēja sēdēja pie viņa gultas, un viņš gulēja stipri sasarkušu seju un pievērtām acīm.

„Mark, mīļais," sauca Susana, un viņai ienākot, kopēja piecēlās.

„Kīninga kundze?" jautāja kopēja, bet Susana viņu nevēroja.

„Mīļais, esmu atpakaļ," viņa teica, nometās ceļos pie gultas un noliecās pār Marku.

Viņš lēnām atvēra acis, pagrieza galvu uz viņas pusi un teica miegainā, neskaidrā balsī: ,,Vai tev — gāja labi?"

„Mīļais, kādēļ tu šorīt neko neteici?" viņa iesaucās. „Es nebūtu aizbraukusi." Bet Marks neatbildēja. Viņš pārlaida sauso mēli pār sausajām lūpām.

,,Ūdeni!" viņš čukstēja kopējai.

Viņa atnesa kausiņā ūdens lāsi, viņš padzērās un atkal aizvēra acis.

„Cik ilgi viņš jau guļ?" jautāja Susana. šausmās viņa taisi jās saļimt. Kļuva nelabi aiz bailēm, kas apņēma viņu kā auksta migla.

„Viņam jau vajadzēja likties gultā pirms vairākām dienām," teica māsa skaidrā, prātīgā balsī. „Viņš tikmēr nīka, kamēr sabruka. Ārsts ir lejā un vēlas jūs redzēt, tiklīdz jūs ieradīsieties," viņa teica. „Ejiet tūlīt lejā; lai jūsu vīrs guļ."

Viņa paņēma mazgājamo trauku un ar sūkli sāka atvēsināt Marka pieri un rokas. Susana lēnām piecēlās, vērodama drudzī trīcošo Marku, un viņa karstā, piepampušā seja tai likās tik sveša.

Viņa iegāja savā istabā, noglauda matus, nomazgāja seju un rokas un devās atkal lejā. Visu laiku viņa kavējās savā pasaulē, cenzdamās to pielāgot šai katastrofas stundai. Māte iznāca no virtuves, viņas apaļajā, grumbainajā sejā bija rūpju rievas.

„Aizsūtiju Džēnu ar bērniem uz māju," viņa čukstēja. „Džonijs visu laiku raudāja."

„Jā,“ skaļi teica Susana. Kādēļ cilvēki sačukstējās, tiklīdz kāds bija slims? Marks tak netaisijās mirt. Viņa iegāja dzīvojamā istabā, un tur sēdēja ārsts kopā ar tēvu. Tas bija jauns, skarbs vīrs, ko Susana vēl nebija redzējusi, jo vecais ārsts, kas viņai palīdzēja, kad piedzima Džons un Mārči ja, bija miris. Ģimenē gandrīz nekad neviens neslimoja. Visi viņi bija tik veseli. Ārsts viņiem nebija vajadzīgs.

„Kīninga kundze, jūsu vīrs ir ļoti slims," viņš teica, uzlēkdams kājās un tad atkal apsēzdamies.

„Tas nāca tik pēkšņi," teica Susana. „šorīt agri..."

„Tad vēl nebija manamas pazīmes," teica ārsts. ,,Acīm redzot viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kas tik drīz nesūdzas."

„Marks nekad nesūdzas," viņa apliecināja. „Bet man vajadzēja to manīt."

Ārsts ieklepojās, aizlicis roku mutei priekšā. „šeit kaut kur tuvumā jābūt baciļu perēklim," viņš teica. „Vai jūsu aka ir pārbaudīta? šajās vecajās fermās bieži gadas netīrs ūdens."

„Nē, par to es nekad neesmu domājusi," Susana atzinās, tieši viņā skatīdamās.

„Ak tā," teica ārsts. Un viņa nojauta tā domas: „Par tādām lietām padomāt gan būtu jūsu pienākums."

„Es arī to nebūtu iedomājies," norūca tēvs.

„Man vajadzēja to iedomāt," Susana teica. Viņai likās, ka tā durtu sev krūtīs dunci. „Es gribēju pārvietoties uz šejieni," viņa nežēlīgi turpināja. „Ja mēs būtu palikuši tai mājā, kur dzīvojām, tad mums būtu pilsētas ūdensvads, un tas nekad nebūtu noticis.*4

Ārsts atkal ieklepojās.

„Susana, kā tu vari tik neprātīgi runāt, kad nelaime jau notikusi,“ teica tēvs.

„Es gribēju pārnākt šurp dzīvot, lai labāk varētu strādāt,“ viņa turpināja tādā pat balsī.

Ārsts neteica ne vārda.

„Bet lai tas paliek,“ strauji nobeidza Susana un paliecās uz priekšu. ,,Ko mēs varētu darīt viņa labā?**

Un šī diena pagāja, ne, tā nekad nebija bijusi.

„Viņš jānogādā slimnīcā,“ teica ārsts. Susana juta, kā viņš izbaudi ja savu varu pār Susanu. Ārsts piecēlās. „Es tūlīt jums atsūtīšu slimnieku mašinu,“ viņš nežēlīgi turpināja. „Pagaidām jums jāsper visi pašaizsargāšanās soļi. Mēs vēl redzēsimies.“

Kad viņš aizgāja, Susana uzlūkoja tēvu.

Pēkšņi tā piecēlās. „Man jāpārdomā, kas darāms,** viņa nemierīgi teica. Iedama uz durvīm, viņa apstājās un noskūpsti ja tēva biezos, baltos matus.

Bet viņai nebija nekāda darba.

Brīdi viņa pakavējās pie Marka gultas.

„Vai mums nevajadzētu ...“ viņa iesāka. Bet kopēja stingri noteica:

„Viss kārtībā, Kīninga kundze. Es visu izdarīšu.“

Susana atkal nogāja lejā un devās istabā, kur sēdēja tēvs. Viņš nebija pakustējies ne no vietas, sēdēja mierīgi turpat pie loga tā, kā viņa to bija atstājusi. Viņa piegāja klāt zemajai palodzei un apsēdās uz tās. Logs bija vaļā, un septembra vakara vēsais vējš pūta istabā. Viņa skatījās dārzā un pēc brīža uzlūkoja tēvu.

„Vai esmu netaisni darijusi?** viņa jautāja. „Vai man vajadzēja atteikties no savas dzīves vienas puses? Kā es varēju zināt, ka tas viņu glābtu?“

„Tādiem jautājumiem nav jēgas,“ teica tēvs. Viņš salika savas skaistās rokas, pirkstus pret pirkstiem, un aplūkoja tās. „Ja tu kaut kāda iemesla dēļ noliegsi vienu savas dzīves daļu, tad kļūsi gluži cits.

cilvēks/' viņš teica mierīgi un skaidri. „Tur nebūs ne puses no tā, kas tu varētu būt — upuris tevi salieks un pārvērtis gluži citādā radijumā." Viņš apklusa un tad turpināja: „Tavs vectēvs dzīvoja tikai mūzikai, viņš bija noteiktas sugas cilvēks, viņa sieva un bērni gandrīz nomira badā. Un es sev zvērēju, ka nekad neapiešos ar sievieti tā, kā viņš apgājās ar manu māti. Tava māte bija glīta jaunava, kad mēs precējāmies; es biju divdesmit divus gadus vecs, un es apņēmos gādāt par viņu. Un tā kā viņa baiļotos, ja mums katru mēnesi nebūtu noteiktas algas, tad es stājos vietā un nemeklēju laimi rakstniecībā. Bet tagad man liekas, ka visā visumā es viņai varbūt esmu nodarijis lielāku pārestību, nekā mans tēvs manai mātei. Nav patīkami dzīvot kopā ar mani, un to apzinoties, dzīve jau nekļūst patīkama."

Viņa neatbildēja. Kas tad būtu ar viņu noticis, ja tā būtu palikusi mazā mājiņā un nonāvējusi Su-sanu Geilordi — no stundas stundā, no dienas dienā?"

„Cilvēki nesaprot vienu lietu," turpināja tēvs, un viņa pirkstu gali atšķīrās. „Nav jau runa par darbu vien. Pasaule jau var iztikt bez mūzikas vai dzejas mazumiņa, bez visiem tiem niekiem, kurus radīt jūtamies aicināti tādi cilvēki, kā tu un es. Kas tad ir iznācis no tevis un manis?" viņš atkal apklusa un saspieda pirkstus. „Mans padoms ir: atmet savu dzīvi, ja vari. Ja tu to vari, tad spēsi citādi dzīvot, un viss tad kļūs vienkāršs. Cilvēki tad tevi sapratīs un tu viņiem labāk patiksi, ja tu no viņiem neatšķirsies. Ak Dievs, cik ļoti cilvēki ienīst tos, kuru galvas sniedzas pāri pūlim. Ja viņi spēj, tie rauj tevi zemē un nogriež tev galvu, lai paturētu tevi apakšā."

Viņš apklusa, un Susana sēdēja un vēroja viņa maigās, šaurās rokas. Viņa neko neteica, un samulsušā prātā atkal un atkal atkārtojās tēva teiktie vārdi. Tagad viņa nespēja atzīt, kas būtu darams un kādai tai vajadzēja būt. Ar visu savu būtni viņa bija dzīvojusi tikpat dabīgi un neapzinīgi, kā dzīvo bērni. Un šī sieviete bija tā pati sieviete, kuru mīlēja Marks. Tik daudz viņa zināja, vairāk neko.

Mājā valdīja tāds klusums, ka mašinu rīboņa, ar kurām urba jauno aku, vēl padziļināja klusumu. Šūšana bija tūdaļ likusi aizbērt veco aku. Turpmāk neviens no tās nedrīkstēja dzert. Līdz darba nobeigšanai viņa bija apmetusies sava tēva mājā.

„Paliec pie mums, kamēr atgriezīsies Marks," lūdza māte.

Vakaros viņa varēja atgriezties mājā, kur bija dzīvojusi bērnībā, bet rītos vēlējās būt pati savā mājā. Jo dienas tagad nebija nekas cits kā tukšas stundas starp apmeklējumiem pie Marka. Priekšpusdienā un pēcpusdienā viņa vēroja pulksteni, kamēr varēja atvērt slimnīcas mazās baltās istabas durvis, tur gultā gulēja Marks un nekustējās; un viņai ienākot, tas miegaini smaidi ja, bet gandrīz nekad neteica ne vārda. Katru dienu šai laikā viņa satika Marka tēvu vai māti. Viņi abi nevarēja nākt reizē, jo arvien bija jāslauc govis, vai bija darams cits darbs.

„Susan, kāds tev liekas mūsu zēns?" aizsmakušā balsī arvien čukstēja Marka tēvs. un viņa atbildēja arvien skaidri un skaļi: „Marks izveseļosies."

Bet viņa māte runāja reti. Viņa saņēma Susanas roku savējā, spieda to un uzsmaidi ja viņai, un šis smaids atgādināja tālu Marka smaidu. Reizēm viņas nosēdēja blakus atļauto pusstundu pie Marka gultas, un Marks nerunāja ne ar vienu no viņām. Kad laiks bija pagājis un viņas reizē izgāja rudens saules stiprajā gaismā, tad Susana teica: „Jauka diena, vai nē? Marka dēļ es priecājos, ka laiks turas skaists. Gaiss jau vien dod cilvēkam spēku."

Un viņa māte piebalsoja: „Gaiss ir ļoti svarīga lieta." Viņas uzsmaidi ja viena otrai un izšķīrās, jo nebija vairāk ko teikt.

Ar katru jaunu dienu Susana liedzās ticēt citai varbūtībai, atskaitot vienu, ka Marks izveseļosies, tiklīdz būs saņēmis visus savus spēkus. Marks viņai bija vajadzīgs, un viņš to zināja. Pastāvīgi viņa tam atkārtoja:

„Mīļais, viss apstājies, kamēr tu atkal nebūsi mājās. Mēs gaidam visi."

No Ņujorkas pienākušo vēstuli viņa ielika neatplēstu rakstamgalda atvilktnē. Nevienu savas dzīves brīdi viņa nevarēja iedomāties šķirtu no Marka. Ja Susana nedrīkstēja būt pie viņa, tad tai gribējās vismaz domāt par viņu. Bija neiespējami ķerties pie sava darba, jo tad viņa aizmirstu Marku.

„Cik slikta es esmu,“ viņa domāja. „Pat tagad es varētu strādāt un viņu aizmirst, viņu, ko mīlu.“ Tādēļ viņa negribēja strādāt. Viņa atvairi ja tēlus, kurus gribēja radīt, kad tie iezagās smadzeņu tumšajā tukšumā. Tur drīkstēja būt tikai Marks, nekas cits. Viņa juta sevī mostamies savādu māņticību. Ja viņa spēs domāt tikai par Marku, tad viņš dzīvos. Ja viņa neļaus nekad izgaist domai par Marku, tad Marks neaizslīdēs no dzīves. Viņa varēja to saistīt dzīvei. Beidzot viņa tam ticēja un nebaidījās. Viņas varā bija glābt Marku. Arvien viņa bija spējusi visu, ko vēlējās. Ārsts nopietni teica: „Kīninga kundze, man jums jāsaka, ka es neesmu apmierināts! Viņš nemaz nepretojas slimībai/' Bet vēl arvien viņa neļāvās bailēm. Arvien viss bija labi beidzies. Viņa negribēja ļaut Markam nomirt.

„Tas ir savāds gadījums," ārsts beidzot teica. „Slimība neievirzas pareizā gaitā, kurai tad sekotu krize. Viņam nemaz nepaliek labāk."

„Sliktāks jau viņš nav," viņa stūrgalvīgi teica: „Cilvēka dabā nav stāvēt uz vietas," atbildēja ārsts. „Ja viņam neklājas labāk, tad tam iet sliktāk."

... Kādā dienā bez kāda iemesla Marks jutās labāk, un tai dienā viņš nomira. Viņš drusku runāja, kad atnāca Susana.

„Kā klājas bērniem?" viņš atvēra acis, lai pajautātu.

„Viņiem iet labi, tikai mēs visi ilgojamies pēc tevis," Susana atbildēja. Mazu brīdi viņi bija vieni.

„Arvien vēl es esmu noguris," viņš teica ļoti vārgi.

„Jā, tev jāatpūšas," mierināja Susana. „Tu atpūtīsies tik ilgi, cik ilgi vien gribēsi, mīļais. Tikai neaizmirsti mūs."

Viņš pasmaidi ja un pēc brīža jautāja: „Ko tu tagad dari?“

„Neko," viņa atrauca. „Es nevaru strādāt, iekām tu neesi mājās. Es gribu, lai tu būtu vesels un atkal dzīvotu mājās."

Viņš jautāja lēnā, dziestošā balsī: „Ko tu tad darīsi ?“

„Mīļais, es pārveidošu savu tēlu kopu," viņa maigi teica. „Bet tikai tad, kad tu būsi pilnīgi vesels."

„Sieviete skati jās sāņus, vai nē?" viņš murmināja.

„Jā," dvesa Susana.

Viņš apklusa. Viņš aizvēra acis. Un viņai sēdot un vērojot Marka mēmo seju, viņš pēkšņi pagrieza galvu uz sienas pusi un klusi nomira.

Kā viņš varēja tik ātri, tik klusi nomirt? Būtu viņa vismaz nojautusi, ka viņš taisas mirt, tā satvertu viņu un turētu, sauktu un izklaidētu viņa domas par nāvi. Viņa iekliedzās, bet bija jau par vēlu. Viņš bija šķīries. Ieskrēja kopēja.

„Bet — bet..." viņa izbijusies sauca.

„Ātri —“ dvesa Susana.

Bet nekas vairs nelīdzēja. Viņš bija aizbēdzis bez cīņas, nevis steigā, bet vienkāršā nogurumā.

„Viņš izskatijās tik noguris," teica Susana. Kakls aizžņaudzās. Viņa atcerējās tagad, kāds izskatijās Marks pēdējos acumirkļos. „Tad viņš aizvēra acis un novērsās."

„Viņš vairs nepretojās," skumji teica kopēja. „Esmu jau piedzīvojusi tādus gadi jumus. Tu cīnies ar viņiem un cīnies, un kādā jaukā dienā viņi vienkārši pagurst un aizbēg."

Istabā ienāca ārsts. Veiklām rokām viņš aptausti ja Marka krūtis, acis, pulsu, rokas. Tad pārvilka palagu pāri sejai.

„Kīninga kundze, ejiet labāk mājās," viņš mierīgi teica. „Vai piezvanīt jūsu tēvam?"

„Nē," viņa atbildēja, „nē.“

Viņa nespēja pakustēties. Nespēja domāt.

„Mlļā, cienītā kundze, nāciet, apgulstieties blakus telpā," aicināja kopēja.

„Nē," atkal teica Susana.

„Vai pasaukt taksometru?" jautāja ārsts. Viņš bija laipns, bet Susana redzēja, ka šeit viņam nekas vairs nav darams un ka viņu gaida cits darbs.

„Nē, man pašai ir mašina," viņa atbildēja.

„Neapgrūtiniet sevi ar — sīkumiem," viņš pamāci ja. „Es piezvanīšu jūsu tēvam. Kīninga kundze, es ļoti jūtu jums līdz. Jūs tak zināt, ka mēs darijām iespējamo, šoreiz bija savāds dzīvot gribas trūkums, varbūt... nevar jau gan zināt — tagad jūs mani atvainosiet...“

Beidzot viņa spēja pakustēties. Stingrā gaitā viņa izgāja cauri priekštelpai un iznāca vēla oktobra dienas saulē. Tā iesēdās mazajā pelēkajā mašinā un atbrauca uz savu māju. Viņa negribēja nevienam stāstīt par notikušo. To varēja darīt citi. Gribējās iet mājās, doties augšā istabā, kur viņa ar Marku bija dzīvojusi. Tur gribējās ieslēgties, paslēpties no visiem cilvēkiem. Marks vēl nevarēja būt pilnīgi izgaisis no mājas, kur viņi abi bija dzīvojuši.

Visur valdija klusums, kad viņa tuvojās dārza vārtiem. Trūka parastā trokšņa, viņa pati īsti neatcerējās, kā trūka. Viņa apstājās gatvē un mēģināja atcerēties. Kādēļ dzidrais, mierīgais gaiss bija tik mēms? Un viņai tur stāvot, gar mājas stūri nāca strādnieks rupjos zilos darba svārkos.

„Klausieties, kundze," viņš skaļi un priecīgi sauca. „Mēs atradām ūdeni. Jau priekš pusstundas. Jā, kundze, divi simti piecdesmit pēdu dziļumā, piecdesmit pēdu dziļā akmens kārtā, tas ir skaidrākais, saldākais ūdens, kādu vien cilvēks ir dzēris."

Viņš pasniedza tai kausu ūdens.

„Par vēlu," viņa teica, iesteidzās mājā un aizvēra durvis. Strādnieks noskati jās tai pakaļ.

Viņa piezvani ja pa tālruni un lika pārvest bērnus,, nevērodama izbrīnijušās, apvainotās mātes iebildumus.

„Susan, tu tak nevari palikt tai mājā. Apmeties kādu laiciņu pie mums.“

„Nē,“ viņa teica. „Nē. šonakt es palikšu šeit, taisni šonakt. Es gribu, lai pārnāk bērni. Tagad mums ir tīrs dzeramais ūdens — pilnīgi drošs.“

„Sue, es ceru, ka tu sevi nemoki apzinīgi," teica tēvs. „Tu tak negūsi apmierinājumu, ļaudamās pēc iespējas lielākām ciešanām."

Brīdi viņa padomāja. „Tā es nedomāju," viņa beidzot teica. „Nē, tā nav. Tikai šeit man ir labāk nekā citur."

Džēna pārveda bērnus, Susana mierīgi paēda vakariņas kopā ar viņiem un palīdzēja Džēnai mazos apguldīt.

„Vai tu saņemsi arī vakara bučiņu tētim?" vērīgi iejautājās Džons.

„Jā," teica Susana.

Bērnu skūpsti dedzināja viņas sirdi, bet viņa neraudāja. Džēna šņukstēja bez apstājas, un, klusi strādādama, viņa arvien novērsās ...

Visu nakti Susana lasija, visu šo pirmo nakti. Nomazgājusies un sapinusi matus kā arvien, viņa atlaidās gultā, paņēma grāmatu un cītīgi lasija, stundu pēc stundas, vārdu pa vārdam. Viņa nebija raudājusi un nevarēja raudāt. Viņa šķīra lapu pēc lapas, kamēr pilnīgi sagura. Tad viņa aizvēra grāmatu un paskati jās pulkstenī. Bija trīs. Marks bija jau miris taisni divpadsmit stundas. Viņa paskati jās Marka tukšajā gultā, kā akla piecēlās no savas un izmisusi iegūlās viņa gultā, pieglauda savu augumu ieliekumam, ko bija iespiedis viņa augums, un apslēpa seju spilvenos, uz kuriem bija dusējusi viņa galva. Un pēkšņi, līdzīgi strautam, kas raujas no klints, viņa beidzot juta acīs uzplūstam asaras.

Cilvēki bija tik savādi. Viņi domāja, ka viņu klātbūtne, viņu kailais skaits spētu Susanu mierināt vai vismaz palīdzētu aizmirst Marka nāvi. Viņi drūzmējās ap Susanu un cītīgi pļāpāja par citām iietām.

Katru dienu nāca Hols un pastāvīgi atkārtoja: „Ja ir kaut kas, ko es varu darīt tavā labā, ja ir kur jāaiziet, kas jānopērk ..

„Paldies, Hol,“ viņa teica. Labāk bija izraudāties naktī, lai dienā acis būtu sausas, kad pastāvīgi nāca cilvēki. „Kad vajadzēs, es pateikšu,“ viņa tam soli jās.

Bet Marka trūkumu viņa nejuta tādās lietās, par kurām domāja Hols. Mājās viņš daudz nestrādāja. Tādos darbos, kuros sievas parasti gaida vīru palīdzību, viņai netrūka Marka. Bez apdomāšanās viņa pati bija darijusi visu, Markam to nemaz nezinot. Arvien bija vienkāršāk padarīt visu pašai, lai darbs būtu nost no kakla. Nē, Marka viņai trūka tādās lietās, kurās viņu neviens nevarēja atvietot. Vakaros viņš vairs nepārnāca. Markam dzīvam esot, viņa nezināja, kā pagāja laiks līdz sešiem, līdz tam svarīgajam brīdim, kad viņš pārnāca. Tagad viņa to zināja. Nekad vairs viņš negriezīsies ceļa līkumā,, un viņa mocijās velti gaidīdama.

„Viņš nenāks,“ viņa sev apliecināja. „Nekad es. vairs nedzirdēšu trīs taures skaņas.“ To zinādama,, viņa tomēr klausi jās, kamēr pienāca seši un atkal pagāja. Tad sākās bezgalīgais vakars. Viņa kavējās,, kur vien varēja, palīdzēdama Džēnai apguldīt bērnus. Un katru vakaru viņi nodeva skūpstus Markam. šai skūpstā Marks dzīvoja bērniem, un tādēļ viņa cieta šīs sāpes.

Katru vakaru ieradās viesi. Lusila nāca gandrīz katru vakaru, atstādama Holu pie bērniem. Cītīgi viņa pļāpāja par savu ikdienu, stāsti ja, ko dari ja „meitenes“, un kas jādara Susanai, lai ,,aizmirstos".

„Protams, es jau zinu, ka tagad tev uz to nenesas prāts, Sue. Bet tiklīdz vien vari, nāc atkal uz bridža klubu. Tā saka visas meitenes. Sue, tu vari daudz ko darīt, lai aiztaupītu laiku.“

,,Jā,“ izvairīdamās atbildēja Susana. Gar šķūņa stūri lēca milzīgs mēness: pirmais pilnais mēness pēc-

Marka nāves. Vienmēr viņi bija sēdējuši kopā un skatijušies tajā. Pat aukstajos ziemas vakaros viņi uzvilka mēteļus un izskrēja ārā, drebēdami, ierīdami auksto gaisu un smiedamies.

„Sue, kamēr dzīvo, tikmēr dara," — teica Marks.

Lusila kaut ko jautāja.

„Piedod, es neklausījos," teica Susana.

„Es teicu, ka arvien brīnījos, kādēļ tu biji Ņujorkā taisni tai dienā, kad Marks saslima/' atkārtoja Lusila. „Viņš apgalvoja, ka mēs tev nedrīkstam zvanīt pa tālruni nekādā ziņā, jo lieta esot ļoti svarīga."

Un Susana tūdaļ iedomājās Marku, nāvīgi slimo Marku, kas gādāja, lai Susanu netraucē viņa dēļ.

„Es jau nemaz negribēju braukt, bet viņš tā vēlējās. Viņš teica, ka atgriezīšoties agrāk un atpūtīšoties, ja es braukšot."

„Jā, viņš apgalvoja, ka lieta esot ārkārtīgi svarīga," atkārtoja Lusila.

„Tai dienā tā likās," teica Susana un piebilda: „Tagad turpretī tā neliekas tik svarīga, lai par to runātu."

Brīdi Lusila klusēja. Susana mānijā, ka Lusila prāto, ko tagad teikt.

„Jūs visi esat pret mani tik labi," laipni iesāka Susana. „Man iet labāk, un šonakt es laikam varēšu aizmigt."

Lusila steidzīgi piecēlās un sirsnīgi noskūpsti ja viņas vaigu.

„Tā tad labu nakti, mīļā Sue. Uz redzēšanos rīt. Klausies, kādā žurnālā sākas jauns, lielisks romāns. Es tev to atnesīšu."

Jautri viņa aizvēra durvis, un Susana dzirdēja skaļi notarkšķam mašinas sajūgu, kad Lusila aizbrauca. Un tāpat kā katru vakaru, sākās nakts.

Bija jāpārlaiž gara nakts, iekām nāca jauna diena. Viņa sēdēja un skatijās slīdošā mēnesī. Viņa varēja iet gulēt, bet bija vieglāk sēdēt un gaidīt; bija vieglāk domāt par Marku, ieslēdzoties istabas spraigajā vientulība. Atkal viņa atcerējās katru viņa sejas pantu ...

To atcerējusies, viņa iedomājās nepabeigto galvas veidojumu. Mēnešiem ilgi viņa nebija par to domājusi, bet tagad nakti, pēkšņi un nepanesami viņu pārņēma vēlēšanās skatīt šo tēlu. Gribējās pieskarties viņa sejai ar pirkstiem. Viņa iegāja virtuvē, paņēma petrolejas spuldzi, sērkociņus un tad devās pa mēness apspīdēto maura svītru uz šķūņa briesmīgo tumsu.

Viņa aizdedza spuldzi un nolika to uz kārbas. Tad viņa tuvojās plauktam, kuru bija likusi ierīkot šķūņa galā, un meklēdama tausti ja grumbuļaino dēli, kamēr pirksti atdūrās pret veidolu, ko viņa tik labi pazina. Viņa iznesa veidolu gaismā un noņēma autu, kurā bija to ietinusi, un viņas rokās nu dusēja Marka vaigs. Viņa nometās ceļos un skatijās tēlā. Tagad tas bija pilnīgi līdzīgs Markam. Nāve bija tiem atdevusi līdzību. Beidzot darbs bija pabeigts. Tur viņa gulēja ceļos, turēja to rokās, un pēc brīža viņa nolieca galvu un pieglauda vaigu māla vaigam. Auksts tas skāra viņas silto, maigo miesu, un lūpas bija nedzīvas. Viņa ietina atkal galvu, paņēma spuldzi, pagriezās pret plauktu un nolika atpakaļ tēlu.

Tai brīdī viņa ieraudzija jaundzimušā bērna sakumpušo augumiņu. Un viņa atskārta jaunu nāvi. Tagad, Markam vairs neesot, vairs nevarēja būt arī bērnu. Par to viņa vēl nemaz nebija domājusi. Bet šai brīdī mālā veidotais bērns viņai atgādināja visu. Viņa aptvēra, ka ir viena šai milzīgajā šķūnī. Viņa nolika spuldzi un stāvēja tur, satrūkusies par savu vientulību. Ja viņa tagad sauktu, neviens nedzirdētu. Nebija neviena, kas viņu dzirdētu. Džēna un bērni gulēja, un viņi nepamostos. Viņas balsī neviens neklausītos. Nebija neviena, kas raizētos par to, kur viņa atradās, tā kā raizējās Marks. Nekad viņš nebūtu ļāvis naktī viņai vienai iet uz šķūni. Tuvumā varēja gadīties kāds klaidonis, tāds kā tas, kas reiz mežā pakāries. Viņa palūkojās apkārt, bērnišķīgu baiļu pārņemta. Virs galvas tumsā baļķu garās, stūrainās ēnas. Viņa stāvēja spuldzes nespodrās gaismas mazajā lokā, bet visapkārt bija ēnas un melnākais klusums. Gribējās paķert gaismekli un bēgt. Bet kurp lai viņa steigtos? Nebija neviena.

„Esmu muļķe,“ tā skaļi teica. Viņas balss atbalsojās tukšumā. Viņa klausi jās, kā vairākkārtējā atbalss satikās. „Man kaut kas jādara," viņa domāja, jādod rokām darbs, citādi es tiešām palikšu traka.4'

Viņa palūkojās apkārt, un plauktā, viņas priekšā gaidi ja pacietīgais māls. Viņa paņēma to un samīci ja, un šī ierastā viela lēnām modināja viņā atmiņas. Susana bija solijusies pagatavot jaunu savu tēlu kopu. Viņas galdā bija maza vēstuļu kaudzīte. Pirms pāris dienām pienāca pat telegrama, kuru Susana gan izlasija, bet neatbildēja. Strādādama, viņa pamazām sāka visu atcerēties. Viņa negribēja strādāt. Viņa nespēja iesākt. Viņa nevarēja par to domāt, kamēr bija jāgādā par to* lai Marks paliktu dzīvs. Bet pateicoties taustei, tagad viņa pamodās kā no miega. Viņas miesa bija nomodā; kaut kas tomēr viņā bija aizmidzis kā nāves miegā. Bet tas nebija nomiris, tā kā bija miris Marks. Jo tagad no rokām cauri kauliem, dzīslām, nerviem un muskuļiem viņā modās vēlēšanās, senā, kārā, vēl arvien elektriskā vēlēšanās. Viņa sāka naigi strādāt, ar briesmīgu enerģiju, it kā tā ilgu laiku būtu bijusi aizkavēta un šķērslis tagad būtu novērsts. Aizmirsās bailes. Viņa aizmirsa visu, kamēr ausa rīts.

Kad atausa rīts, Susana vairs nevarēja strādāt. Lēnām viņa devās uz māju. Kāju potītes bija slapjas no rasas, matos miglas valgums; un viņa nomazgājās, apgūlās un nogulēja krietnu laiku, it kā tā par daudz būtu dzērusi vīnu.

Pamodusies viņa vairs nevarēja strādāt. Nebija vēlēšanās to darīt. Viņa sala aiz noguruma, bet gultā vairs nevarēja palikt. Nekas cits neatlika kā celties, apģērbties un sākt jaunu dienu.

„Sue, tu tiešām izskaties slima," māte pastāvīgi atkārtoja. „Ja tu negribi nākt pie mums, tad apmetīšos uz laiku pie tevis. Vienu vai divas nedēļas tēvu var apkopt Mērija."

Kādā pēcpusdienā pirms Ziemassvētkiem Susana aizveda bērnus pie saviem vecākiem, jo trijos pēkšņi bija notvērusi sevi vērojam, kā pulksteņa rādītājs tuvojas sešiem. Tēvs nonāca lejā, dzirdēdams bērnu balsis. Tagad viņš tiem drāza mazu koka kuģīti. Viņš drāza labi, un katrs grieziens atbilda tēlam, kas viņam bija prātā. Džons stāvēja viņam blakus, mēms aiz prieka, bet Mārči ja tikai griezās apkārt un apkārt un dziedāja: „Laiviņa, laiviņa, laiviņa..

„Es negribu palikt ar Mēriju," kurnēja tēvs. „Katru reizi, kad viņa pārbrauc no savas tirdzniecības skolas Ņujorkā, mums arvien mazāk ir ko runāt. Ja kādam no šejienes jāaiziet, tad lai iet viņa."

„Jā," iesaucās Susana, „māt, lai tad viņa nāk pie mums."

„Labi, ja tu viņu vēlies," pa paradumam nelabprāt piekrita māte.

Patiesībā Susanai nebija vajadzīga Mērija. Viņai neviens nebija vajadzīgs. Bet Mērija tomēr bija labāka par māti. Mērija domāja tikai par sevi, nevis par Susanu. Mērija droši vien nemanīs, kad Susana būs rītos bāla ... Kad, ak kad viņa atkal varēs īsti gulēt, ilgā, dziļā miegā, nevis īsajos bezsamaņas brīžos, no kuriem tā pamodās ar apziņu, ka Marks nepārnāks?.. Un Mērija droši vien viņu neuzmanīs un nepārmetīs: „Susan, tu neko neēd!" Ak, kad viņa atkal būs izsalkusi?

„Tu esi ļoti laipna, Mērij, pavadīdama pie mums savas brīvdienas," teica Susana, kad Mērija pie viņas ieradās ar ceļa somu. Katru reizi, pārbraucot no pilsētas, Mērija bija pārvērtusies. Viņa bija izaugusi stipri liela, un no bezkrāsainas meitenes tā pārvērtās vienkāršā, tumšā, kalsenā daiļavā, un beidzot tā bija sākusi glīti ģērbties.

„Es atbraucu tīri labprāt," tā vienaldzīgi atbildēja. „Kur mana istaba?"

Džēna bija apkopusi mazo viesistabu, un Susana ielikusi dzeltānu rozi vāzē uz tualetes galdiņa. Tagad viņa uzveda Mēriju augšā un vilcinājās. Mērija tai bija reizē tuva un sveša. Bet Mērija viņu aizraidīja.

„Pēc brīža es noiešu lejā,“ viņa teica, un Susana aizgāja.

Arvien vēl viņai bija grūti runāties ar cilvēkiem. Viņa bija apradusi ar Marka vieglo pļāpāšanu par sīkām un patīkamām lietām. Viņš stāsti ja negaidīdams, lai Susana sāktu runāt pirmā, vai lai viņa atbildētu, un viņa bija radusi Markā klausīties un klausoties sapņot, jo tas, ko viņš stāsti ja, neaizpildi ja viņas prātu. Bet tā bija jauki un patīkami, un tagad, kad ļaudis gaidija, lai viņa runātu, tā nekad nezināja, ar ko sākt.

Bet arī Mērija nerunāja. Likās gandrīz, ka mājā neviena nebūtu. Mērija sēdēja veselām stundām un lasi ja, tad pameta grāmatu, uzvilka brūno vilnas mēteli un kailu galvu klīda pa laukiem. Un vakaros viņa agri devās augšā savā istabā, īsi pateikdama Susanai: „Labu nakti, Sue, rīt atkal redzēsimies."

Susanai tad atkal sākās vientuļā nakts. Bija daudz sīkumu, ar ko aizpildīt dienu: bērni, māja, šad un tad pa šuveklim. Bija jāpagarina Mārčijas drēbes, un Susana tās pagarināja. Džon^ vēlējās sarkanu kamzoli, un Susana to noadi ja. Viņai strādājot, Marks arvien bija vērojis viņas pirkstus un teicis: „Man patīk vērot tavas rokas darbā. Tās skaidri zina, kas darams, un viņas to padara tik ātri." Un tad viņa smaidi ja, jo slepenībā drusku lepojās ar saviem veiklajiem, spēcīgajiem pirkstiem. Tagad šai veiklībai nebija nozīmes, jo nebija vairs noteiktas stundas, līdz kurai strādāt. Un tomēr viņa nevarēja notiesāt savas rokas bezdarbībā, jo tās pašas bija apradušas ar savu veiklību un strādāja arī bez Su-sanas gribas tā, kā tām bija jāstrādā.

Viņa drusku palasi ja, reizēm aizgāja uz māju klavieres spēlēt, kamēr kādā dienā tēvs teica: „Aizsū-tīšu klavieres uz tavu māju. Augšā man ir pašam savas, un pēc tavas aiziešanas par muziķu šeit vairs neviens neliekas zinis."

„Protams, lai Susana tās ņem," mazliet ļauni teica māte. „Bet tev nevajaga apgalvot, tēt, ka es nemīlu muziķu. Skaista meldija man arvien ir pa prātam."

Tēvs tai neatbildēja, viņš jau nekad tai neatbildēja, un klavieres aizveda Susanai. Tā nu bija jauna iespējamība nosist laiku, un Susana jutās pateicīga.

Dienas pagāja, lai viņa darītu ko darīdama, un tad nāca garā nakts, kas palika negulēta. Un izmisusi par nakts bezgalību, savu sprindzīgo, modro, tukšo dvēseli un darba vienaldzību, viņa uzvilka vecos zilos darba svārkus un gāja pār sasalušo mauru uz šķūni, aizdedzināja petrolejas spuldzi, un vēl arvien bez kādas gribas tā sāka veidot tumšo mālu, kurā pamazām radās izteiksme. Pirmo stundu viņa strādāja sapīkusi, pret savu gribu, ik brīdi apzinādamās, ka Marka nav, un ka ir vienalga, ko viņa dara. Un tad dziļāk par smadzenēm, dziļāk par domāšanu un apziņu, viņā lēnām modās senā uguns un strādāšanas vietā stājās radīšanas prieks. Tikai tad viņa spēja aizmirst, ka Marks ir miris. Un šo nakšu paradums kļuva spēcīgs, kamēr beidzot, rokām aizkarot mālu, Susana aizmirsās, un šī aizmiršanās veldzēja kā dziļš miegs, un dienā viņa vairs nesajuta baiļu no nākošās nakts.

Vienīgā nakts, no kuras viņa vēl baidijās, bija Ziemassvētku nakts. Viņa nespēja aizmirst, ka gadu no gada viņa to bija sagaidijusi kopā ar Marku. Ar Mērijas palīdzību, bez Marka, viņa sabāza tagad mazajās zeķītēs rotaļlietas, kuras bija nopirkusi viena pati. Viņas nepārrunāja to, ko dari ja, pārmīdamas tikai dažus vārdus.

„šis nazis būs Džonam,“ teica Susana. „Viņš grib izdrāzt lietiņas tāpat kā vectēvs. Gan jau nu viņš iegriezīs pirkstos."

,,Tā kā tā viņš iegriezīs pirkstos — agri vai vēlu," teica Mērija. „Lelle, protams, ir Mārčijai."

„Marčija vairs nemīl lelles," atbildēja Susana.

„Man tās nekad nav patikušas," žāvādamās teica Mēi’ija. „Bet tu jau tās vienmēr mīlēji."

Susana palocija galvu. „Tādēļ laikam es viņai arvien vēl dāvinu lelles," tā atbildēja. Pēc pāris minūtēm viss bija padarīts. Mērija atkal nožāvājās.

„Tagad iešu gulēt," viņa teica. „Kamēr esmu mājās, nevaru spēt izgulēties. Ņujorkā arvien devos pie miera vēlā naktī. Tur ir tik daudz ko darīt. Šeit ir tik kluss.“

„Vai tu esi apmierināta ar savu dzīvi?“ jautāja Susana.

„Man tā patīk," kaisli teica Mērija. „Ceru, ka varēšu tur palikt uz visiem laikiem. Tā būs labi. Pēc skolas beigšanas mums jau gan sola nodarbošanos. Es nodošos zīmēšanai, zīmēšu tērpus, cepures ...“ Kāpņu vidū viņa apstājās un atskati jās; tai bija slaids, stūrains, veikls, zaļoksns augums. Vienaldzīgi viņa teica: „Es tev varbūt varēšu palīdzēt, Sue, kad tu atkal taisīsi strūklakas, mazus tēlus vai kaut ko tamlīdzīgu. Es varbūt varēšu tos pārdot."

Pirmo reizi pēc Marka nāves viņa sajuta vieglas sāpes: „Es vairs neveidošu mazas lietiņas," viņa

lepni teica. „Neesmu tev vēl stāstījusi, ka Jonatāns Halfreds pieņēmis manu metu sava tēva piemiņai dibinātai slimnīcai. Tagad es to gatavoju."

„IIalfreds no Halfred-MīdaV" vienaldzīgi iejautājās Mērija.

„Jā," apliecināja Susana.

„Tas jauki. No kura laika tu to zini?"

„No tās dienas, kad Marku aizveda uz slimnīcu," atbildēja Susana.

„Tādas lietas noklusēt nemaz nav tavā dabā," Mērija nobēra šos vārdus citu pēc cita kā mazus ledus gabaliņus.

„Pēc Marka nāves man šī lieta vairs nelikās svarīga," teica Susana.

Māsas saskatijās. Viņu starpā ietrīcējās senā, neapzinīgā dažādības nojauta, kas tām bija iedzimta. Susana gaidi ja, gatava pretoties, ka Mērija to izteiks skaidros, aukstos vārdos. Būtu bijis labi, ja tās izrunātos, lai zinātu, kas viņas šķīra, lai viņu starpā pašķirtos migla. Pēc tam viņas varbūt kļūtu viena otrai tuvākas, jo tagad nezināja, kas tām bija sakāms. Mērija novērsās. „Labu nakti, Sue," viņa teica pa paradumam vēsi. „Uz redzēšanos."

Viņa uzkāpa augšā, piesizdama papēžus.

Vakarā Susana gāja pār tumšo mauru un sāka tūdaļ strādāt ar lielu spēku.

„Mērija mani ienīst,“ viņa domāja. „Nezinu kādēļ, bet viņa nīst manu būtību. Šis ienaids ir neapzinīgs tāpat kā mans.“

Brīdi viņa apstājās, iegrimusi domās. Reiz naktī Marks viņai teica, ka kaut kāda viņas īpašība brīžiem nostājoties starp viņu un Marku un viņu no tās attālinot. Un tad viņa atstāja sevi novārtā un ziedojās Markam.

„Sirsnīgi priecājos, ka dariju tā,“ viņa skumji domāja, tad tā ātri sāka strādāt.

Tomēr apziņā, ka Mērija viņu neieredz, nebija skumju. Neko viņa nejuta, tikai dusmas, un dusmas dziedināja, jo ļāva visu aizmirst. Viņa strādāja divreiz tik ātri un divreiz tik labi kā agrāk; un četros apguldamās, viņa tūdaļ ieslīga miegā un gulēja bez sapņiem un ciešanām.

Ziemassvētku rītā Mērija vēroja Džonu vēsām, tumšām acīm. Zēns cīni jās ar savu jauno nazi, un bez mazākā smaida viņa tur sēdēja, kamēr Mārči ja izģērba savu lelli, tad pameta to un sāka atraisīt visādus saiņus. Likās, ka Mērija nemaz neredzētu bērnus. Visu Ziemassvētku dienu tēva mājās viņa turējās savrup kā svešniece, eglīti un tēva nodrāztos jokus, ēdot tītaru un liesmojošo plūmju pudiņu, viņa pacieta tikai ar mokām. Asās dusmās Susana viņu vēroja un juta, un pateicoties šīm dusmām, diena pagāja bez izmisuma, no kura tā baidijās.

Bet vēl arvien viņa māsai nekā neteica. Viņa atcerējās bālo, tumšo, īgnuma pilno Mēriju bērnībā, un kad tēvs tai iečukstēja: „Vai Mērija slepeni sirgst ar vēzi, nelaimīgu mīlestību vai ko citu?“ tā smiedamās atbildēja: „Viņa tikai cenšas būt pieaugusi.“ Mērijas nopietnā seja vēl arvien bija bērnišķīga un viņas profils jaunavīgs, kad tā pēkšņi pagrieza galvu līdz ar stīvajiem pleciem.

Dienā pēc Ziemassvētkiem kāds nežēlīgi rausti ja durvju zvanu, Susanai sēdot pie klavierēm. Džēna izsteidzās laukā, lai redzētu, kas tur ir. Susana dzirdēja Džēnas nelaipnos vārdus: „Lūdzu, kungs, neģērbieties šeit.“ Tūlīt pēc tam ienāca Džēna un sašutusi čukstēja: „Tas ir tas jauneklis, kas arvien atjāja uz veco māju — nezinu, kā viņš uzdrošinājās noraut durvju zvanu. Redziet, kundze." Viņai rokā bija veclaicīgā bronzas poga.

Un no priekštelpas atskanēja Michaela sauciens: „Kur tad jūs esat, Susan? Vai es traucēju?"

Viņa izgāja laukā, un tur viņš stāvēja brūnā kažokā, milzīgi liels un pārvērties. Tomēr, nometis mēteli, viņš vēl arvien bija slaids, kaut gan par dažām collām garāks.

„Atbraucām šurp uz laukiem pavadīt Ziemassvētkus," viņš paskaidroja, un viņa seja bija skaista un lepna. Viņš noliecās un noskūpsti ja abus viņas vaigus. „ Atļauj iet man tagad ienākt un apsēsties pie kamīna, un pastāstiet, kā jums klājas. Bet nestāstiet neko skumju, jo to jau es zinu, stāstiet man par savu darbu."

Viņš pastūma zilo atzveltnes krēslu pie uguns un pļāpāja drusku ārzemnieciski. Svešumā viņš bija nodzīvojis ilgu laiku, tādēļ grūti bija noteikt, no kuras pasaules malas viņš bija. Bet līdz ar viņu istabā, kļuva silti, gaiši un priecīgi. Viņa paliecās uz priekšu, lai iemestu ugunī malkas šķilu, bet vēl nebija paspējusi to izdarīt, kad Michaels viņai to atņēma, un viņa stiprās, straujās rokas veikli rīkojās ar krāsns knaiblēm.

Viņš bija dabīgs. Viņš bija svaigs un jauns, un viņa ietekmē apkārt viss likās tik tiešs: šī istaba, māja, bērnu balsis, kas skanēja no augšas, liesmu mēle, spuldzes gaisma, aizvilktie priekškari. Un viss, par ko viņš runāja, kļuva tik saprotams.

„Parīzē es nesen redzēju Dēvu," viņš teica, un viņas acu priekšā atmirdzēja Parīze, šī dzīvo cilvēku pilsēta. „Viņš gaida jūs drīzumā."

Susana smaidi ja, bet neatbildēja. Viņai nemaz nebija ienākusi prātā doma, ka viņa varētu atstāt šo māju, kur bija dzīvojusi kopā ar Marku. Bet ar savu.

vieglo balsi un dažādiem nostāstiem Michaels ierāva pasauli šai istabā. Un Michaels nekad nebija redzējis Marku.

„Es izmetu līkumu līdz Konstantinopolei," viņš teica. „Tas bija tikai atvaļinājuma brauciens, un pagājušā ziemā es biju Indijā un gleznoju Himalajus. Man gribētos gleznot kalnus, ne Alpus, jo tagad jau ļaudis tos visus izstaigā. Nē, es gribēju gleznot sniegu, ko nekad vēl nav skārusi cilvēka kāja. Bet Himalaji ir kalni, kuri cilvēku nemaz nelaiž sev tuvumā, Susan. Jūs mēģināt kāpt kalnā, bet skaidri redzat, ka tas ceļ galvu arvien augstāk un augstāk.“

Viņa paliecās uz priekšu un klausijās. Nekad vēl neviens nebija ar viņu tik ilgi runājis. Viņš izklāja pasauli Susanas priekšā un viņai to parādi ja. Viņa bija aizmirsusi, ka vispār ir pasaule.

„Tad es aizsūtiju uz mājām savas gleznas, aizbraucu uz Ķīnu un gleznoju tur — šoreiz cilvēkus, — bet nevis aušīgos, vecos mandarinus, Sue, es gleznoju sievietes, slaidas un vijīgas kā odaliskas, kā ... kā tievas ziloņkaula statujas — modernas sievietes. Gleznošanai pasaulē nav nekā brīnišķīgāka par tām, bet pagaidiet, kad akadēmijas veči tās dabūs redzēt! Līdz šim vēl pasaulē nav ievērots šis tips.“

Viņš apklusa un skatijās pāri Susanas galvai. Viņa atskati jās, un uz sliekšņa stāvēja Mērija cieši piegulošā, gludā, tumšsarkanā līdz kaklam aizpogātā mētelī, un galvā tai bija maza, sarkana cepure.

„Nāc iekšā, Mērij," teica Susana. „Tas ir Michaels Bārijs."

Michaels piecēlās viņu sagaidīdams. „Michael, tā ir mana māsa," paskaidroja Susana.

Mērija izstiepa savu šauro, tumšo roku. „Lab-dien," viņa teica vienaldzīgi. „Sue, es iešu pastaigāties, kamēr vēl nav satumsis."

„Kad tu pārnāksi?" jautāja Susana.

„Nezinu," atbildēja Mērija. Ja viņa vispār apzinājās, ka Michaels tajā skatas, tad vismaz to neizrādi ja. Viņa sakārtoja mazo, sarkano samta cepurīti, un Michaels stāvēja turpat un skatijās. Viņa vienaldzīgi pagriezās, aizgāja nesteigdamās, un pēc brīža viņš atkal apsēdās.

„Jūs runājāt par Ķīnu," teica Susana.

„Jā,“ atsaucās Michaels. Viņš aizkūpināja cigareti un steidzīgi pīpoja. „Jūsu māsa izskatās gandrīz pēc ķīnietes, Susan, man jūs par viņu neesat bildusi ne vārda."

„Arī par sevi es jums neko neesmu stāstijusi," mierīgi teica Susana. „Man ir ari vēl divi bērni un tēvs ar māti."

Bet viņš nemaz neklausi jās Susanā. Viņš nospieda savu cigareti un atkal piecēlās. „Tagad man jāiet,“ viņš pēkšņi teica. Viņa sekoja tam priekštelpā. „Bija tiešām jauki jūs redzēt," viņš steidzīgi noteica, ieslīdēja lielajā kažokā un aizcirta aiz sevis durvis.

Patlaban Džēna klāja bērniem vakariņu galdu un glūnēja pa logu.

„Tas ir aušīgs, iedomīgs jauneklis," viņa norūca. „Nemaz nav tāds, kādi patīk sievietei."

Tepat savā mājā Susana vēroja pēkšņās mīlestības ātros uzplūdus Michaela un Mērijas starpā. ŠI mīlestība novērsa Susanas domas no sevis un izrāva viņu no truluma, kādā tā dzīvoja pēc Marka nāves. Tā nelīdzinājās nevienai agrāk redzētai mīlestībai, un viņa skaidri zināja, ka tā nemaz neatgādināja viņas un Marka lēnās, pastāvīgās jūtas. Viņa pazina Marku jau bērnībā. Nebija neviena tāda laika sprīža viņas dzīvē, kas neglabātu sevī atmiņas par Marku. Arvien viņš bija tas laipnais, labais, mazais zēns, kautrīgs, laipns jauneklis, un tikai vienu nakti viņš tai likās svešs, kad kļuva viņas mīļākais. Bet pat tai naktī viņam bija svešs neprāts, viņš bija tikai bezgalīgi mīļš un laipns. Viņu mīlestība bija plaša, mierīga jūra, kuru viņa gandrīz nekad nebija redzējusi nemierīgu.

Bet šī jaunā mīlestība bija strauja, šaura, neganta, klintīs iespiesta upe. Tā nebija cēla tuvošanās. Michaels ieradās katru rītu.

„Kur Mērija?“ viņš jautāja. „Man viņa jāsatiek.“

„Mēri!" Susana sauca augšup.

Reizēm Mērija atbildēja, reizēm nē. Kad viņa neatbildēja, Michaels gaidi ja, bija nemierīgs un runīgs. Pirmajā rītā Susana pavēra Mērijas istabas durvis.

„Gribēju tikai pateikt, ka Michaels ir šeit,“ viņa teica.

Mērija vēl gulēja dzeltānā pidžamā, galvu uz rokām, un izstiepusies. Viņa atvēra acis un paskatijās Susanā.

„Nesaprotu, kādēļ viņš mani modina/' viņa teica, apgriezās uz otriem sāniem un atkal aizvēra acis.

Susana aiztaisi ja durvis un nogāja lejā pie Mi-chaela.

„Viņa negrib celties," tā teica.

„Viņai jāceļas," nepiekāpās Michaels. „Mums ir vairs tikai dažas dienas laika."

„Es viņu nemodināšu," laipni paskaidroja Susana.

„Acīm redzot viņa ir briesmīgi sliktā omā," drūmi noteica Michaels. „Bet tas nekas."

Viņš sauca augšup: „Mērij, celieties! Citādi iešu augšā. Es negaidīšu."

Bet viņš tomēr gaidi ja. Beidzot Mērija nonāca lejā, viņa likās vēsa un nožāvājās.

„Uzvelciet mēteli un nāciet līdz," pavēlēja Michaels. „Es atbraucu automobilī."

„Nepabrokastojusi es nekur neiešu," teica Mērija un ērti sēdās pie brokastīm, dzēra kafiju, ēda grauzdētu maizi, izpīpoja cigareti un nesteidzās, kaut gan Michaels bija drūms un viņu gaidi ja.

Viņu mīlestība cēlās kā ass pavasara vējš, un viņi to neslēpa.

„Viņa padarijusi mani gluži traku," Michaels reiz teica Susanai. „Es nevaru ēst, es nevaru gulēt. Bet nevis tādēļ, ka sievietes man būtu sveša lieta. Nē, tā ir Mērija — viņa ievainojusi manu sirdi."

„Man jau vajadzētu priecāties, bet es nepriecājos," lēni teica Susana. „Nevaru iedomāties, ka jūs ar viņu būsiet laimīgs. Viņai jāiet pašai savs ceļš."

„Arī man tas jādara," viņš atrauca. „Gribu viņu precēt, šodien es viņu bildināšu, jo rīt viņa aizbrauks.“ Pulkstenis bija desmit, viņš stāvēja pie kamina un gaidija Mēriju.

„Tad viņa vairs nebrauks uz šo tirdzniecības skolu. Kļūstu gluži traks, iedomājoties viņu birojā, daudzu vīriešu vidū. Gribu viņu gleznot. Visu laiku, viņu mīlot, man ir vēlēšanās viņu gleznot, bet visu reizē nevar. Kad būsim apprecējušies, gleznošu viņu bez pārtraukuma."

„Vai Mērija jūs mīl?" jautāja Susana. Bija neiespējami to zināt.

„Protams, viņa mani mīl," Michaels nepacietīgi apliecināja.

Susana noskati jās pakaļ mašinai, kas aizbrauca pa zvirgzdiem nokaisīto gatvi uz sasalušo ceļu un aizripoja gar ziemas laukiem. Vienatnē viņi abi nepārmija gandrīz ne vārda. Un ja Susana nezinātu, ka viņi viens otru mīlēja, tad drīzāk ticētu, ka viņus saista savstarpējs ienaids.

Visu dienu viņi bija projām. Bija jau krēsla, kad durvis atvērās un ienāca Mērija. Viņa uzkāpa augšā, un Susana apsēdās pie klavierēm, klusi spēlēja un gaidija. Viņa jutās savādi noskumusi, it kā viņa būtu veca un dzīve būtu nodzīvota, kaut gan tai vēl nebija trīsdesmit gadu. Bet dzīve neprasija gadus, tai rūpēja tikai cilvēka panākumi, šodien viņai nepietika ar to, kas tai bija, un viņa jutās veca.

Kāpnēs un blakus istabā bija dzirdami Mērijas soļi. Auksta un viegla uz Susanas pleca uzgūlās viņas roka.

„Labi, Sue," viņa teica savā skaidrajā balsī.

,,Labi?" atjautāja Susana. Viņa spēlēja kā čukstēdama.

„Es sakravājos," teica Mērija. Susana apgriezās un uzlūkoja viņu. Mērija atvilka roku, apsēdās zilajā atzveltnes krēslā un sakrustoja garās, slaidās kājas.

„Tu tak ne ... tu tak neesi..." stosti jās Susana.

„Es neprecēšu Michaelu Bāriju," teica Mērija, cieši skatīdamās māsā, „tā tu domāji, vai nē?"

„Vai tad tu viņu nemīli?" brīnījās Susana.

„Jā, es mīlu viņu, bet es negribu precēties. Esmu stingri apņēmusies neprecēties. Es zinu, ko gribu."

„Tu maldies," atrauca Susana. „Tu to nožēlosi."

„Kādēļ?“ Mērijas balss bija skaidra un cieta.

„Tāda ir dzīve," lēni noteica Susana. „No dzīves tu nevari atteikties un tomēr dzīvot."

Mērija skati jās apkārt klusajā istabā. Ārā bija ziemas nakts tumsa un klusums.

„šai mājā nav pārāk daudz dzīvības," viņa teica. „Sue, šai noslēgtībā tu nezini, kas ir dzīve."

„Man bija Marks," teica Susana. „Man ir bērni."

Augšā gulēja Džons un Mārči ja. Viņi bija rotaļājušies aukstajā saulē, un viņu vaigi bija sārti.

„Nezinu, kādēļ sievietes iedomājas, ka vīrs un bērni ir visa dzīve," teica Mērija.

„Viņi ir zeme, no kuras izaug dzīve," atbildēja Susana. ,,Mērij, ja tu noliegsi laulību, tad nekad nelaidīsi dzīvē saknes."

„Man nav vajadzīgas dziļas saknes. Es nekur negribu augt, nevienā mājā, nekur es negribu saistīties. Susan, tu velti par to runā. Mūsu redzes viedokļi nekad nebūs vienādi. Ar visām savām spējām, tu arvien biji diezgan atklāta. Uz šo mazo pilsētiņu tu skaties nopietni un turpini satikšanos ar sievietēm, kuras pazini meitenes gados, piemēram, ar šo šausmīgo Lusilu! Arī koledžā tev gribējās būt pirmai savā klasē. Tu izšķiedi sevi. Marks bija labs cilvēks, bet tev viņš nederēja."

„Par viņu nerunā," izdvesa Susana. Viņa savīsti ja dūres uz klavieru malas.

„Es nerunāšu vairs par viņu, bet tu man esi slikts piemērs."

Viņa apklusa un vēroja savus šauros, smailos nagus. „Tu atstāji novārtā savas spējas. Tu ieslēdzies šeit, un tev tak vajadzētu doties pasaulē, ceļot, redzēt cilvēkus, nodibināt sakarus. Tā tu nekad netiksi uz priekšu. Tevi neviens nepazīst. Ja man būtu tavas spējas, es jau būtu daudzu jūdžu tālumā. Un tu arī būtu tik tālu, ja tu nebūtu apprecējusi Marku, ja tev nebūtu bērnu un tu nenopūlētos mājā kā ikdienišķa sieviete/'

„Man vajadzīgs vīrs," teica Susana. „Es nevaru tā norobežoties kā tu. Man bija vajadzīgi bērni. Gribēju just sevi uzplūstam dzīvību, nevis kā traku lietus gāzi, bet kā avotu, kas uzvird no dziļuma. Tu to nekad nesapratīsi. Nabaga Michaels!"

„Ak, mēs satiksim labi," teica Mērija. Viņas, skaidrā balss bija bezkaislīga. „Mūsu laikos neviena sieviete neatraida vīrieti, protams, viņš tikai nedrīkst būt pretīgs. Un Michaels ir tiešām jauks. Zināmā mērā viņš man ir vajadzīgs."

„Bet, Mērij!“ pārmeta Susana.

„Kas ir?" jautāja Mērija un atvēra acis.

„Es brīdināšu Michaelu," stingri teica Susana.

Mērija pasmaidi ja un piecēlās. „Novēlēšu tev tagad labu nakti, iekām mēs vēl neesam saķildojušās. Nabaga Susana!" viņa noliecās un ātri noskūpstija Susanas matus. „Agrāk es arvien biju tik greizsirdīga, Susan. Tu bija daudz skaistāka par mani un varēji visu padarīt simtreiz labāk. Bet tagad es vairs neesmu tik greizsirdīga. Es gribu būt tāda, kāda esmu. Es zinu, ko gribu." Vēl runādama viņa kāpa augšup, nelokāmā kā šķēps, jauna, cieta un nepielūdzama. „Es dzīvoju," viņa teica, „un tu esi mirusi."

Viņa aizgāja, bet vārdi palika, un Susana dzirdēja atkal un atkal šo vārdu atbalsi. Viņa lai būtu mirusi, viņa, kas bija tā cietusi, kā Mērija nespēja ciest! Mirušie tak nepazina ciešanu, šai brīdī viņa dzīvoja un dzīvoja tā, kā Mērija nekad neprastu dzīvot. Viņa juta visu dziestošās uguns sabrūkošo kvēli, spēlēto meldiju, baltās zvaigznes pie melnām debesīm. Viņa dzīvoja katrā savas būtības mirklī, lai kur tā arī atrastos, lai ko darītu tā, kā Mērija nekad nespēja. Visa šī dzīve, kādu viņa bija izvēlējusies un dzīvojusi, bija tikai sākums kaut kam, pamats kaut kam, ko vēl glabāja nākotne. Bet ko glabāja nākotne? Viņa paņēma mēteli un izgāja laukā, devās šķērsām pāri sasalušam, apsnigušam laukumam uz šķūni. Viņa aizdedza spuldzi un pielika degošu sērkociņu malkai lielajā dzelzs krāsni, ko bija nopirkusi un šeit novietojusi. Drīzi radās siltuma loks, un viņa iestājās šai lokā. Ne bridi neapstādamās, viņa nostrādāja līdz pusnaktij un juta, ka spēks viņu apņēma, mozdamies dvēselē, izplūzdams rokās, viņa veidoja šīs būtnes: šo vīru, sievu un bērnus ar lielu māku. Šie ķermeņi viņai bija tuvi, un viņa rādijā tos, it kā ārpuse segtu miesu un miesa kaulus un dzīvības orgānus.

Pusnaktī viņa atkāpās, piestūma bluķi, apsēdās un vēroja tēlus. Tagad tie bija skaidri saredzami, jo viņa tos jau bija izveidojusi. Nekas vairs nebija darams, bija jāpabeidz vēl tikai tas, kas jau stāvēja acu priekšā. Un tā skatoties, viņa redzēja, ka bija tos radijusi pati no savas dzīves; nezinādama ko dara, viņa bija pagatavojusi vīru Markam līdzīgu, un sievas galvas pagriezienā viņa saskati ja pati savu kustību. Viņa steidzīgi piecēlās, piegāja klāt, nostājās pie vīra auguma un lūkojās augšup. Jā, tā bija Marka seja. Cik savādi, ka Markam dzīvam esot, tā nebija varējusi viņu attēlot sev līdzīgu. Galva, kuru viņa toreiz bija darinājusi, tagad likās nāves maska! Bet šeit bija Marks, dzīvais Marks, kaut gan tagad viņš jau bija miris. Viņai tik labi zināmā izteiksme tagad bija viņa sejā, tā bija pa daļai kautrības, vilcināšanās, ne pārdrošības, bet labsirdības un šīs laipnības spēka izteiksme.

Ja Marks šeit stāvētu viņai blakus, tas atkal justos rūgti sāpināts.

„Tu jau esi attēlojusi mūs,“ viņš lēni teiktu, un tad viņš jautātu: „Kādēl tu no manis novērsies,

Sue ?" '

Bet viņa šeit nebija. Nekad vairs viņš šeit nestāvēs. Kā no dunča dūriena tumsā, viņu pārņēma spalgas sāpes un atkal norima, jo iešāvās prātā doma: „Viņš vairs arī nekad neskums." Un viņa domāja tālāk: „Es sāpinātu viņu arvien par jaunu, jo viss, ko es daru, izriet no manaš dzīves. Vienīgi tā es iegūstu vielu darbam."

Jā, tas bija tas, ko Mērija nekad nespēja saprast. Ceļošana, nejauša sastapšanās ar svešiem cilvēkiem,.

kas Susanai likās nenozīmīgi un kas viņu nemaz nevilināja — tā nebija Susanas dzīve. Viņa nespēja dzīvot šai māņu pasaulē, nē — tikai pati savā dzelmē.

Viņa nodzēsa spuldzi, apraka pelnos krāsns kvēli un apsedza darbu ar autu; tad viņa izgāja no šķūņa. Debesis bija melnas, bet tumsā sniegs blāvi mirdzēja. Brīdi viņa apstājās, apzinādamās savu vientulību.

„Vai esmu dzimusi vientulībai?“ viņa sev jautāja. Iedama pa sniegu, viņa juta auksto, sauso gaisu. Māja bija klusa kā nakts. Viena pati viņa uzzagās augšā un iegāja savā vientuļajā istabā. Ilgu laiku viņa gulēja nomodā. Pēkšņi viņa iedomājās, ka nespēj vairs sāpināt Marku. Nekad tai vairs nebūs jādomā: „Man jāuzmanas, es nedrīkstu teikt to, ko vakar teicu. Viņa acis kļuva tik drūmas — man jāgaida." Tagad viņa varēja iet savu ceļu bez apdomāšanās, jo mīlestība dusēja kapā, un Susana to vairs nespēja sāpināt. Reizēm viņa jutās izmisusi, bet reizēm brīva, un šai brīvībā viņa pabeidza savu tēlu kopu. Tā viņa uzņēmās vientulības nastu.

III

Susanas tēli nu bija pabeigti, un viņa gatavojās tos sūtīt projām. Viņa priecājās, ka darbs bija pilnīgs ne tikai mākslinieciskā, bet arī apdares ziņā, jo viņas dzīslās ritēja ne tikai vectēva asinis vien, kas bija mūziķis. Viņas mātes tēvs bija namdaris, viņš bija cēlis mājas, viņš pazina rīkus un prata tos pielietot, tādēļ Susanai bija jēga arī par koku un akmeni un labu darba rīku vērtību. Viņai nebija daudz darba rīku, bet tā nekad nepirka lētus vai nevērtīgus rīkus. Un jo ilgāk viņa strādāja, jo skaidrāk zināja, kādu darba rīku trūka un kādi jāpērk vispirms. Viņa jutās apmierināta ar rupju, parastu vielu un veidoja to ne tikai rokām, bet arī smadzenēm. Viņai bija vajadzīgas zināšanas ne tikai, lai radītu cilvēka ķermeni viņa miesīgā satvarā, bija arī jāzina, ar kādu koka ģindeni un ar kāda lieluma un stipruma stalat-nēm pietiek, lai saturētu kopā izveidotā māla lielo smagumu. Viņai bija jāzina, kā zāģē un kaļ, naglo un savij stiepnes, un cik lielai jābūt tēla pamatnei. Viņai bija jālēš ne tikai sapņiem, bet arī skaitļiem.

Viņa ietina savus tēlus rupjā maisu drānā un mīkstās, vecās lupatās, lai varētu tos sūtīt projām. Viņa stāvēja redeļu kāpnēs, kas sniedzās līdz vīra un sievas galvām. Viņa bija likusi galdniekam nopīt grozu, kas nu sastāvēja no divām daļām. Apskatijusi abas daļas, viņa taisījās salikt grozu kopā kā gliemežvāku un sanaglot abas puses ar stiprām koka līstīm. Pusbalsī viņa dungoja: „Ai, tas būs gan — gods un slava man!“ Tad satrūkusies apklusa un nodomāja: „Tā ir pirmā reize, kad atkal tā dziedu, un es dziedāju, to nemaz neapzinādamās.“ Viņa dzirdēja iečīkstamies šķūņa durvis un paskati jās lejup. Tur

stāvēja Michaels un raudzi jās viņā, atmetis galvu pret kažoka apkakli.

,,.Jūs tak nemaz nestāstijāt, ka gatavojat tik varenu darbu," viņš pārmetoši iesaucās.

„Jūs jau man nemaz nejautājāt/' viņa smējās.

„Atsedziet tēlus, lai varu tos apskatīt," viņš lūdza.

„Nē,“ viņa jautri atsaucās. „Tagad darbs ir gatavs, un tas jāsūta projām."

Un patiesi viņa nespēja vairs kavēties nevienu dienu. Bija jau vēls. Beidzot viņa bija aizrakstijusi Jonatanam Halfredam, un viņš tai tūdaļ bija atbildējis, lai nesteidzoties. Viņi gaidot darba nobeigšanu. Un šorīt viņa tam aiztelegrafēja: „Mana tēlu kopa būs klāt," un viņš tāpat telegrāfiski atbildēja: „To saņems ar pienācīgu godu." Viņa iedzina tagad pēdējo naglu un nokāpa no redelēm.

„Tēli vēl jāatlej, bet ja jūs pēc dažiem mēnešiem iegriezīsieties Halfreda piemiņas zālē, tad tur tos redzēsiet."

„Turpmāk es dzīvošu Ņujorkā," viņš it kā starp citu noteica. „Pagaidiet, es jums palīdzēšu."

Kopā ar Susanu viņš pacēla vienu groza galu un tad otru. „Pieturiet brīdi, kamēr pienagloju pirmo līsti," teica Susana. Viņas vesera sitieni bija ātri un noteikti un katru reizi ķēra mērķi. Reiz Marks teica: „Tu esi vienīgā man zināmā sieviete, kura ikreiz uzsit naglai uz galvas."

,Ņujorkā es nesen redzēju Mēriju," paceltā balsī teica Michaels.

„Tiešām?“ atbildēja Susana.

„Mēs ēdām kopā pusdienas, aizgājām uz Central-parku, iesēdāmies divvietīgā automobilī un izvizinājāmies mēnesnīcā."

Susana pacēla veseri, bet nesita.

„Vai jūs dusmojaties, ka Mērija jūs negribēja precēt?" viņa jautāja.

„Nezinu," lēni teica Michaels. „Varbūt nē, ja vien viņa man ļautu būt savā tuvumā, kad man to gribētos."

„Vai viņa to ļauj?" ziņkārīgi prasija Susana.

„Jā," klusi teica Michaels.

Atkal viņa sāka steidzīgi sist ar veseri. Michaels bija pārvērties. Viņš vairs nebija gaišmatis zēns, kura galvu viņa reiz bija veidojusi, lai māte varētu vienmēr atcerēties, cik skaists viņš bija.

„Vai jūs tagad paliksiet uz laukiem?"

„Nē. Es atbraucu sakravāt savas lietas. Nezinu, kad atkal šeit būšu."

Viņš palīdzēja aiznaglot grozu. Tad viņš paņēma otu un melnas krāsas podu un drošiem vilcieniem uzvilka adresi, ko Susana pateica.

„Endrjū Kenlejs. Kenleja lietuve, Mounthejā, Ņujorkā."

Tad viņš tai palīdzēja pastumt zem groza veltņus un aizvest to līdz šķūņa durvīm. Nākošā rītā pēc groza bija apsolijies atbraukt kāds Susanai pazīstams fermers. Darbs nu bija padarīts, cik tālu tas bija Susanas spēkos. Vakara krēslā viņi soļoja uz māju.

„Vai neienāksiet istabā?" viņa jautāja.

„Nē, paldies. Rīt agri gribu tikt atpakaļ pilsētā."

Viņš bija pilns nepacietības. Susana mānijā šo nepacietību viņa balsī, vaibstos, visā viņa rīcībā. Stāvēdama vaļējās durvīs, viņa skaidri redzēja pret debesīm iezīmējamies viņa galvu un profilu.

„Tad dzīvojiet sveiks," viņa teica.

„Sveika,“ viņš atbildēja.

Ja viņa tagad izveidotu Michaela galvu, neviens nezinātu, ka tas ir tas pats cilvēks. Viņai likās arī ka tagad viņa to vairs nepazīst tik labi, lai varētu viņu attēlot. Tā Susana palika stāvot un ļāva viņam aiziet. Viņš neietilpa viņas dzīvē — nē, tagad nē. Trūka kaut kā skaidra un šķīsta, ko viņš reiz izstaroja. Visu viņa būtni saisti ja Mērija, un gaišums bija izgaisis. Susana stāvēja un noskatījās, kā viņš ielēca savā mašinā un aizbrauca, tad viņa lēnām iegāja mājā.

Redzot, kā grozu iekrava ratos un kā tie aizlīgoja pa putekļaino lauku ceļu, Susanai likās, ka visi būtu aizgājuši un atstājuši viņu vienu. Stāvēdama agra pavasara rīta saulē, viņa atkal jutās vientuļa.

Džons un Mārči ja bija izskrējuši laukā, lai apskatītu ratus, un tagad viņi stāvēja mātei blakus. Tad Džons teica Marčijai: „Iesim atpakaļ uz laivu."

„Uz kādu laivu?" jautāja Susana.

„Mēs taisam laivu," teica Džons.

„Kur?"

„Augļu dārzā," viņš nepacietīgi paskaidroja. „Māt, tu katru dienu tik daudz vaicā."

Nenogaidijis Susanas atbildi, viņš jautri aizskrēja, mezdams zālē noslēpumainus, paša izdomātus līkločus.

„Iešu pie Džona," teica Mārči ja un aizcilpoja.

Susana noskati jās viņiem pakaļ, lepna un reizē skumja, juzdamās it kā no viņiem atšķirta. Viņa nespēja bērniem atvietot Marku, lai kā centās to darīt. Viņai trūka Marka spēju iedzīvoties mazajā, darbīgajā pasaulē. Un viņi savukārt nevarēja iekļauties Susanas dzīvē. Ar bērniem varbūt nebija iespējamas īsti biedriskas attiecības. Līdz izmisumam viņa bija pēc tā ilgojusies. Viņa neaizmirsa, ka bija izlūgusi Markam šos bērnus. Ja viņš vēl dzīvotu, viņa atkal un atkal gribētu bērnu, jo nēsājot bērnu zem sirds, viņa juta sevī radīšanas apmierinātību. Bet bērni piedzima, auga un attālinājās. Lai ko viņa darītu, darbs nobeidzās pats savā likumībā, attālinājās no viņas un nebija vairs viņas pašas daļa. Un katru reizi viņa jutās atstāta.

Susana iegāja šķūnī, lēnām un rūpīgi notīri ja savus darba rīkus, ieeļļoja un nolika tos. Tad uzlasi ja darba nobiras, noslauci ja putekļus, izslauci ja telpu un visu sakārtoja. Viņa pārskati ja materiala krājumu un piezīmēja, kas būtu jāiegādā par jaunu. Pusdienas laikā izejot no šķūņa, viss bija sakārtots nākošam darbam, kas tai bija padomā, un viņa neaizslēdza šķūņa durvis.

Viņa jau nemierīgi prātoja, kādu darbu sākt, jo darbs’viņai bija kļuvis nepieciešams. Pēcpusdienā viņa devās tālu pastaigāties un visu. ko viņa redzēja, vēroja no šī viedokļa — fermeru, kas ara tīrumā, vanagu, kas saplosi ja beigtu trusīti, fazanu, kas izlaidās no ligzdas. Tā atradās pie viņas kājām, bezveidīgs, izdobts zāles midzenis ar divām plankumainām olām. Viss tas viņai tomēr likās nederīgs. Ārējā apveida fotografēšana viņai vairs nebija svarīga. Saturu viņa rada sevī. Viņa prātoja par bērnu tēliem tīrā skaistuma dēļ; viņai gribējās izkalt akmenī tēva dusmu apņemto, cēlo galvu, par ko viņa jau bieži bija domājusi. Bet pat tie nebūtu pilnīgi darbi, ja nerastos viņas būtības iekšējās nepieciešamības vārdā.

Neapzinīgi viņa bija nonākusi līdz Klaidoņu mežam un tagad pazuda biezoknī. Virs galvas jaunās lapas jau bija tumšas un ēnainas, un jaunais sūneklis zaļoja zem viņas kājām. Susana noliecās, lai noplūktu papardi, kas bija sprogaina un mīksta kā bērna mati, un tad gāja uz aizu. Drīz viņa bija tur, tomēr ne tajā vietā, kur bija stāvējusi kopā ar Marku, bet gan citā, kur vēl nekad nebija bijusi. Viņa skati jās lejup vēl arvien bailīgi, bet neatkāpās, kā reiz bija darijusi. Tagad nebija neviena, pie kā griezties, lai cik lielas būtu viņas bailes. Viņa apsēdās uz klintsakmens un bez bailēm raudzi jās lejup šaurā, zaļā strautā, kas krāca gar melnajām klintīm. Bet vēl arvien šai ainā viņa neredzēja dziļāku jēgu. Tas nebija viņai piemērots materiāls: koki un mākoņi, mīkstās papardes pie viņas kājām. Viņai bija jāstrādā cietākā vielā. Viņai bija vajadzīgi cilvēki, nevis viņu ķermeņi, bet to būtība, kam ķermenis bija tikai ārējais apveids.

„Jāiet un jāmeklē cilvēki,“ Susana domāja. Un prātā ienāca visas tās cilvēku pasaules, par kurām tai bija stāstijis Michaels, un kuras tā nekad nebija redzējusi.

„Esmu redzējusi ļoti maz,“ viņa domāja.

„Kā es varēju būt tik laimīga?“ — Mērija teica, ka šai mazajā pilsētā viņa esot tikpat kā mirusi, bet Susana apgalvoja un ticēja tam, ka dzīve ir visur, kur cilvēki dzīvo.

„Bet tagad es nedzīvoju," viņa domāja. „Manī nekas nenotiek. Un kad manā dvēselē nekas nenotiek, tad rokām nav darba un man tiešām jāmirst.“

Izbijusies viņa piecēlās. Pirms tumsas viņai bija jātiek ārā no šī meža. Viņa steidzās un gluži negaidot drīz iznāca klajumā, tās ielas galā, kur reiz viņa ar Marku bija dzīvojusi. Tur stāvēja šī pirmā māja. Tā bija aizslēgta un nolaista, un dārzu bija pārņēmušas nezāles. Pēc viņu aiziešanas neviens tajā nebija apmeties. Viņa skati jās turp, viņa uzlūkoja to citādām acīm, un tā likās sveša.

„Kā es varēju dzīvot šai mazajā mājā?“ viņa brīni jās. Bet reiz viņai ar to pietika.

Un tur stāvot, visa līdz šim brīdim dzīvotā dzīve pēkšņi likās sarūkam šai aizslēgtajā mājā, kuru viņa bija pāraugusi. Pilsēta, cilvēki, draugi, nodzīvotie gadi, kas tai bija, viss saistijās ar Marka piemiņu un līdz ar viņu bija apglabāts. Viss bija pagājis. Bija palikusi tikai viņa viena pati, viņa ar abiem bērniem, viņai piederēja tikai nākotne. Un šai nākotnei nu bija jāiet pretī.

Viņa steidzās pa krēslaino ielu. Viņa pagrieza galvu un ieraudzija Lusilas māju. Logi bija vaļā, un visi ēda vakariņas pie apaļā galda. Lusila stāvēja un no maizes klaipa grieza riecienu pēc rieciena. Susana novērsās un aizgāja savu ceļu.

Tai vakarā viņa aizraksti ja Davidam Barnesam: „Es gribu braukt projām.“ Viņa apstājās, lūkojās laukā pa logu un tur ieraudzija jaunu mēnesi. ,,Un kādēļ lai es nebrauktu uz Parīzi, ja jau tur esat jūs?“

Uzrakstijusi un aizvērusi vēstuli, Susana uzlipināja tai mārku un aizgāja pa celiņu, iemeta vēstuli lauku pasta kārbā un uzsprauda mazo skārda karodziņu, lai pastnieks rītā apstātos. Nakts bālumā viņa soļoja atpakaļ un gulēja tā, kā pēc Marka nāves vēl nebija gulējusi.

Rītā pamostoties, sirds bija viegla un satraukta. Ģērbdamās viņa drusku dungoja un, nogājusi lejā, teica Džēnai: „Mēs visi brauksim uz Parīzi."

Džēna novērsās no pavarda. „Kundze, uz jūras man arvien ir briesmīgi nelabi," tā teica. „Bet beigu beigās no tā jau nemirst, kaut arī es to vēlētos. Un Parīze! Es neprotu valodu, kā mēs varēsim iepirkties ?“

„Kuģis, kuģis!“ sauca Džons.

„Kas tad dzīvos mūsu mājā?" svinīgi noprasi ja Marčija. Bērni ēda brokastis pie virtuves galda.

„Neviens. Mēs to noslēgsim/' paskaidroja Susana.

„Vai tad mēs nekad neatgriezīsimies?"

„Nezinu — jā, mēs katrā ziņā atgriezīsimies."

„Cerēsim," norūca Džēna, rīkodamās ap pavardu. „Avenes un viss —.“

Pati paēdusi brokastis, Susana devās ar jauno ziņu pie vecākiem. Viņi sēdēja pie galda, un māte teica:

„Susan, atstāj bērnus pie manis. Ārzemēs ir tik savāds ēdiens."

Brīdi viņa padomāja. Kā būtu, ja viena un brīva viņa dotos projām, lai strādātu! Bet bērnus viņa nevarēja atstāt vienus. Vakaros gribējās būt mājās, un bērni tagad bija viņas vienīgā mājas vieta.

„Bez viņiem es nevaru braukt/' Susana teica mātei. „Pie tevis jau viņi būtu labāk apgādāti, bet viņiem tomēr jābrauc man līdz."

„Parīze!“ tēvs atkārtoja. „Parīze! Es vienmēr domāju, ka reiz turp aizbraukšu, bet nekad neesmu tur bijis."

Jaunā ziņa aplidoja mazo pilsētu. Lusila sarīkoja bridža vakaru par godu Susanai, un viņa noklausi-jās visādos izsaucienos: „Sue, kā tev ir drosme?" — „Un vēl ar bērniem!" — „Es tiešām tevi apskaužu."

— „Ak, Parīze ir tik apburoša. Es arvien domāju...“ — „Susan, tu mums visu sīki izstāstīsi!"

— „Ko tu tur iesāksi?" jautāja Lusila. Viņa jau atkal sāka briest un gandrīz elsoja, griezdama tumšo rausi un nolaizīdama no pirkstiem krējumu. Un tad viņa aizmirsa Parīzi. „Te nu būs, skuķi!" viņa iesaucās. „Labs rausis, kaut gan man tā nevajadzēja teikt."

Visas viņas aizmirsa Parīzi, Susanu un visus, kas nesaistijās ar viņu pašu dzīvi. Viņas spiedza un sauca: „Lusila, tavi rauši arvien ir lieliski!“ — „Ak, Lusila, m—m—m!“ Piesarkušā Lusila smaidija un aizmirsa savu jautājumu. „Viss noslēpums ir ...“ viņa iesāka. „Nē, es jums neteikšu, citādi jūs visas cepsiet šo rausi, un man nebūs vairs nekā sevišķa, ar ko jūs pacienāt, kad jūs pie manis atnāksiet."

„Ak, tu nekrietnā!" — „Vai viņa nav nekrietna?" — „Labāk es nemaz neēdīšu viņas veco rausi!" tās kliedza.

Susana klusēja, smaidija un vēl arvien centās būt viņām līdzīga, tāpat kā bija centusies bērnībā, bet viņa jutās tikpat vientuļa kā nesen meža biezoknī.. Neviena no šīm sievietēm nedzīvoja. Ja viena no viņām būtu jāiekaļ akmenī vai marmorā, tad spēcīgā vielā tās pazustu, jo savā būtībā tās bija tukšas. Tur nebija nekā, kas Susanai varētu noderēt. Viņas ienīstu Susanu, ja zinātu viņas domas. Bet Susana viņas ienīda. Viņa sēdēja un klausi jās, vēroja un apbrīnoja glītos apģērbus un glītās rociņas, kas lidoja, līdz ar spēļu kārtīm. Kopdama rīta soli, viņa bieži bija apstājusies, lai noskatītos, kā sapulcējās mazu putnu bars un, visādi čivinādams, sāka trokšņot, nespēdams dziedāt, un pārāk vājš, lai runātu. Pa daļai sevī zobodamās, pa daļai sirsnīgi viņa novēroja šīs sievietes un saprata viņu sīkās rūpes, bet tās nebija Susanas rūpes.

„Ka neaizmirstu pabērt putniem drusciņas," viņa vienmēr domāja un reizēm to arī izdari ja ...

„Katrā ziņā es neaizmirsīšu atsūtīt jums skatu atklātnes," viņa soli jās.

„Sue, cik brīnišķīgas lietas tu redzēsi!"

Un smaidīdama viņa atbildēja: „Jūs visas man rakstiet un pastāstiet, kā aug jūsu bērni, un kas notiek pilsētā."

„Protams, dārgā Sue," tās solijās. „Daudz laimes, Sue! Ak, man jāsteidzas! Lerijs jau būs mājās,!" „Ak Dievs, vai tad jau seši? Toms pārbadosies. Lai Dievs palīdz, Sue!" — „Dzīvo sveika, dārgā Sue!"

„Sveikas, sveikas," viņa teica visām.

Viņi, četru cilvēku pulciņš, Susanas vadībā aizbrauca uz Ņujorku. Viņi raudzi jās Susanā, un viņa tos vadi ja. Kurp viņa arī gāja, atskatīdamās tā arvien ieraudzija Džēnas godīgo, sakumpušo augumu, viņas īgnās, bailīgās acis un bērnu pie katras rokas.

„Es esmu par lielu, lai mani vēl varētu vadāt aiz rokas," stūrgalvīgi kurnēja Džons.

„Jūs abus es nelaidīšu vaļā, iekām nebūsim galā," spītīgi atbildēja Džēna. Viņas virslūpu klāja auksti sviedri, un Džons padevās.

Susana atstāja visus trīs viesnīcas istabā, kamēr apgādāja kuģa biļetes un noskaidroja visus sīkumus.

„Aizslēdziet durvis," neganti teica Džēna, „citādi Džons atkal ķildosies, un es negribu iziet no istabas, pirms jūs nebūsiet atpakaļ. Tad lai viņš ķildojas, cik grib."

Un tādēļ Susana noslēdza istabu, iebāza atslēgu rokas somā un devās savās darīšanās, lai visu nokārtotu. Dažas stundas pirms kuģa iziešanas jūrā, viņa vēl aizveda bērnus uz Ilalfreda slimnīcas ieejas zāli un pabikli tiem teica: „Tur, zem lielā, apaļā loga stāvēs tēlu kopa, kuru es pagatavoju."

„Nē, tāda lieta," muļķīgi noteica Džēna un skati jās apkārt milzīgajā telpā.

„Redzi, māt!" iesaucās Džons. „Tur stāv vīrs ar baloniem."

„Kur?“ spiedza Marčija, un bērni izskrēja uz ielas.

„Tur, tur!" sauca Džons.

„Es jums tos nopirkšu," mierīgi atbildēja Susana, un viņa piegāja un nopirka balonus. Bērniem, protams, nebija svarīgi, kur stāvēs viņas tēlu kopa.

Krastam izgaistot no redzes aploka, kuģī viņa rūpīgi saskaitija savu naudu. Ja Susana būtu bijusi viena, tad būtu vienalga, cik naudas bija, bet šie trīs bija no viņas atkarīgi visās lietās. Viņa izskaiti ja naudas zīmes un pārliecinājās, vai ceļojuma čeki ir tur, kur viņa tos bija nolikusi. Džēna staigāja pa klāju, un viņas rokas vēl arvien cieši žņaudza bērnu nemierīgos, mazos pirkstus.

„Es viņus uzraudzīšu, kamēr būšu kājās," viņa teica Susanai. „Bet tiklīdz izbrauksim jūrā, man būs jāliekas gultā."

„Tādā gadi jumā iešu lejā un izkravāšu somas," teica Susana.

Un tā viņa nogāja lejā, izkravāja pidžamas un zobu sukas un saskaitija naudu. Viņai bija godalgas nauda, un viņa bija izņēmusi no bankas pusi Marka dzīvības apdrošināšanas sumas, pēc viņas aplēsuma ar to vajadzēja pietikt, lai vienu gadu nodzīvotu Džē-nas gādībā, šogad viņai bija jānopelna nauda nākošā gada iztikai. Susanas darbam tagad bija lielāks uzdevums nekā tikai nodošanās mākslai, svarīgāks par pienākumu apmierināt tikai pašas prasības un vajadzības. Šis darbs nozīmēja maizi, maizi un pajumti bērniem.

Pēkšņi atkal iešāvās prātā pēdējais acumirklis, kad viņa bija taisijusies aizslēgt tik ierastās durvis-No tā acumirkļa viņa bija drusku baidi jusies. Viņa šķīrās no paspārnes, viņas vienīgās paspārnes, lai bez sevišķa iemesla dotos nezināmā pasaulē. Un tomēr viņa nevēlējās pārgulēt šai mājā kaut vēl vienu nakti. Viņai gribējās klejot; tas bija jādara.

„Vai es baidos?" viņa jautāja sirdij. Viņa nebai-dijās. „Esmu diezgan stipra," tā droši domāja. Spoguļa priekšā viņa izsukāja matus straujiem, plašiem atvēzieniem. Lauku vējā un saulē viņas seja bija no-brūnējusi, un viņas ķermenis bija stingrs un spēka pilns, un no tās dienas, kad viņa bija apņēmusies braukt uz Parīzi, bija izgaisis arī gribas spēka trūkums, kas to bija mocijis pēc Marka nāves. Viņa juta spēku visam. Viens gads! Vienā gadā viņa varēja daudz ko paveikt.

Atvērās durvis, un tur stāvēja Džēna bāli zaļu seju.

„Mēs jau braucam," viņa gurdi teica. „Man tagad jāatguļas." Viņa iebīdi ja bērnus kajitē. „Uzraugiet viņus labi, kundze, nesāciet sapņot!"

„Nē, es nesapņošu/'

„Jums jāgādā par viņiem," teica Džēna. Tad viņa apskāva abus bērnus un atbalsti ja galvu pret durvju stabu.

„Labi,“ apsolijās Susana. Viņa palūkojās pa lodziņu. Kuģis bija atraisijies no tauvām un lēnām slīdēja jūrā.

„Susana Geilorde, beidzot jūs esat šeit," teica Dāvids Barness.

Parīzes agrā rīta pelēkumā lēni apstājās vilciens, un durvis tūdaļ parādi jās Dāvidā Barnesa galva. „Redziet nu," viņš teica, „nāciet, sameklēju jums pansijas istabu. Varu apgādāt jums vēl vienu. Es domāju, ka ieradīsieties viena. Nebūtu varējis iedomāties, ka stiepsiet līdz savus kucēnus."

„Man bija jābrauc tā vai nemaz," teica Susana.

Viņš neatbildēja, uzkliedza miegainam nesējam, lai tas saņemtu somas, un tad devās smagiem soļiem Susanai pa priekšu, ar elkoņiem neganti lauzdams tai ceļu.

„Turieties cieši aiz manis," viņš pavēlēja.

Viņš aizveda Susanu līdz kādiem vārtiem, iebāza mutē pirkstus un griezīgi iesvilpās. No miglas iznira taksometrs.

„Lieniet tur iekšā," viņš teica, un kad visi jau sēdēja, pats iespiedās blakus Susanai un uzkliedza šoferim adresi. „Viss jums jau sagatavots," viņš teica Susanai. „Katru ritu astoņos jūs iesiet uz darbnīcu, te būs adrese, uzrakstīju jums to, un kopā ar šo viru jūs strādāsiet visu priekšpusdienu. Viņš lai jums parāda miljonu tādu lietu, par kurām jums vēl arvien nav jausmas. Pēcpusdienā jūs pagaidām nāksiet pie manis un strādāsiet kā mācekle. Līdz šim neesmu jums vēl devis nekādu īstu darbu. Patiesībā līdz šim es ar jums apgājos vairāk kā ar sievieti. Bet no šī brīža jūs vairs neesat sieviete. Jūs esat tēlniece. Jūs nedrīkstat sūdzēties ne par ko, ja jūsu interesēs es kaut ko atzīstu par labu. Jums viss jāmācas. Vai esat kādreiz redzējusi lietuvi?"

„Nē," atbildēja Susana.

„Tā, tā," noteicas Dāvids Barness. Viņš skatījās bērnos. „Kādēļ jūs viņus atvedāt?" tas jautāja.

„Viņi ir mana māja," Susana atbildēja.

„Jums nav vajadzīga māja," viņš norūca.

Viņa neatbildēja, bet negribēja ļaut sevi iebaidīt. Pie pansijas durvīm viņa pagriezās pret Barnesu un sniedza tam roku.

„Jūs bijāt tik laipns," viņa teica. „Vairāk jūs nevarējāt mūsu labā darīt. Rīt agri iešu uz darbnīcu un pēcpusdienā ieradīšos pie jums."

„Te būs mana adrese," viņš iedeva tai papīra gabaliņu. „Uzrakstiju visu. Franču nosaukumus jau neviens nevar iegaumēt. Vai viss ir kārtībā?"

„Viss,“ atrauca Susana.

„Labi,“ viņš norūca, pagriezās un smagi aizsoļoja miglā.

„Uz kurieni tad mēs iesim, kundze?" jautāja Džēna. Viņa pārtrauca dumbro, tumšo francūzieti, kas bija iznākusi viņas saņemt.

„Iesim vispirms brokastīs," teica Susana. „Tad jūs pieskatīsiet bērnus, un es sākšu meklēt dzīvokli." Viņi gāja līdz francūzietei pa tīrām, tumšām, mazām kāpnēm lielā, tukšā, tīrā istabā.

„Acumirklī,“ sieviete iesaucās. „Būs mazas brokastis, manas mīļās!"

„Ko viņa saka?" neticīgi jautāja Džēna.

„Viņa atnesīs mums brokastis," jautri teica Susana. ,,Džēna, neskatieties tak viņā tā, it kā tā būtu slepkava."

Džēna tagad pētija mazu ūdens kausu, kas stāvēja mazgajamā bļodā. „Ar to vien mēs nevaram nomazgāties," viņa teica. „Franči ir netīra tauta."

„Mēs jau šeit nepaliksim," teica Susana. „Tikaī šodien. Man vēl šodien kaut kas jāatrod, jo rītu jāsāk strādāt. Ak, Džēna, es strādāšu tā, kā vēl nekad neesmu strādājusi."

„Mūsu dārzā nobirs visas avenes," murmināja Džēna. Viņa mīļi novilka Mārčijai mēteli un noņēma cepuri.

„Mīlulīt, tagad nomazgāsimies un drusku ieēdīsim, un tad tev jāguļ pēc tādas nakts. Ir gan šeit vilcieni, kundze! Džon, tu vēl neesi tīrs.“

„Jums visiem jāatpūšas,“ laipni teica Susana. „Pameklēšu mums patīkamu dzīvokli un pēcpusdienā pārkravāsimies.“

Susanai nebija jausmas, kā tas panākams, bet tas bija jādara. šī bija viņas vienīgā brīvā diena. Viņa negribēja izlūgties darba sākuma atlikšanu tikai tādēļ vien, ka viņa bija sieviete ar diviem bērniem. Kamēr Džēna uzzieda maizes rikām sviestu un medu, viņa neveiklā, skolā iegaumētā franču valodā apjautājās resnajai, tumšajai francūzietei pēc dzīvokļa. „Bērnu dēļ tam vajadzētu atrasties pēc iespējas tuvāk parkam, bet tas nedrīkstētu būt dārgs,“ viņa piebilda.

„Kā tad, kā tad,“ jautri atsaucās sieviete. „Sa-protu, saprotu. Kundze ir māksliniece, un bērni jau tad paliek novārtā. Ak, ir jau mājas, apartamenti un izīrējami dzīvokļi, protams ir, un daži nav arī dārgi, ja kundzei nav iebildumu pret kopdzīvi ar nabadzīgiem ļautiņiem. Un tīrs ir visur, jo visi franči ir tīrīgi. Mūsu zemē nabadzība nenozīmē netīrību, nē, nē, paldies Dievam, mēs neesam tādi kā angļi. Ir jau tādi dzīvokļi arī mūsu ielā, kundze, cik lielam tad parkam jābūt? Mūsu ielas galā ir neliels laukums ar mauru un veca provinces ģenerālā tēlu vidū. Tēls ir viņa dzimtās provinces dāvāts. Jūs sapratīsiet, kundze, protams, Parīzei jau tas nav pietiekami labs. Bet dāvana paliek dāvana. Un mēs esam pieklājīgi cilvēki, mēs parīzieši. Un tā valdības iestāde novietoja tēlu šeit, nabadzīgo ļaužu vidū. Par parku jau to nu gan nevar saukt, bet zvirbuļi salaižas un jauki apmetas uz nabaga vecā vīra pleciem. Viņš jau ir tīri pelēks no zvirbuļu sīkajiem mēsliem. Un tur ir sols un mauriņš, un koks, un iela ir plata.“

„Iešu apskatīties/4 teica Susana.

Pie durvīm viņa apgriezās, lai atvadītos, un ie-raudzija pārbijušos Džēnu.

„Ja nu kas notiek, kundze, tad es nevaru izteikt ne vārda,“ teica Džēna.

Susana smējās. „Man jau nekas nenotiks, un te būs Dāvidā Barnesa adrese." Viņa pasniedza Džēnai papīra gabaliņu un devās projām. Un kad viņa nogāja lejā uz svešās ielas un no vienas svešas mājas līdz otrai neredzēja nekā cita kā tikai svešas sejas, tad arī viņai sagādāja mierinājumu uz piezīmju lapas steigā uzrakstītā Barnesa adrese.

Viņa iegriezās garās, līkumainās ielas katrā mājā,, kur bija brīva dzīvokļa zīme. Viņa klausījās garos, dedzīgos paskaidrojumos, pa kuru logu saule spīd pat ziemā, un kā šai istabā rīta agrumā nedzird tirgus ratu un ielas pārdevēju troksni, un kā šī telpa, kas gan likās tumša, vasarā esot brīnišķīgi vēsa un ziemā silta. Tak nevienā šai istabā Susana nevarēja saskatīt savu māju. Istabā vajadzēja būt kaut kam, kas uztver dzīvi, un šīs telpas to neuztvēra.

Beidzot viņa tuvojās ielas galam. Derēja pārliecināties par šāda zaļa laukumiņa esamību, lai spriestu, vai to var saukt par parku. Nejauši viņa piegāja tam klāt. Augstas, šauras, cieši kopā saspiestas mājas, kuru jumti bija robaini kā klintis, šeit pēkšņi izbeidzās, ieslēgdamas niecīgu zaļu taisnstūri. Un patiesi, tur sēdēja vecs smilšakmens ģenerālis zem vienīgā, lielā kastaņa. Susana pārgāja ielu un nostājās pieminekļa priekšā. Kāds nezināms cilvēks bija viņu izkalis akmenī, kāds, kas visai labi neprata rīkoties ar saviem darba rīkiem, bet mīlēja šo vīru. Formas apģērbs bija stīvs un neglīts, bet seja laipna un labsirdīgiem pantiem, un visas iedomājamās medaļas rotāja lepnās, vecās krūtis. Zvirbuļi gan bija to atzinuši par savu īpašumu. Veseliem bariem viņi sēdēja, uz ģenerālā galvas un pleciem, un rokas līkumā balodis bija ietaisijis sev ligzdu, šai gaišajā, rosīgajā, nolaidīgajā pilsētā sēdēja šis vecais vīrs kā trimdā, un tikai putni viņu ievēroja. „Es labprāt dzīvotu viņa tuvumā,“ domāja Susana. Bērni šeit varētu rotaļāties, un tukšajā solā tad sēdētu Džēna un šūtu. Laukuma četrās pusēs bija mazas tirgotavas, kur varēja nopirkt pārtiku. Atkal viņa gāja pa ielu un rūpīgi meklēja. Virs mazas konditorejas viņa ierau-dzija paziņojumu un iegāja. Maza, tīra, sirma sieviete jautri tai pamāja pār garajiem maizes un cepumu plauktiem, uzveda Susanu pa taisnām, šaurām kāpnēm blakus veikala ieejai un tad atvēra durvis. Četras mazas, tīras istabas, cita pie citas nu bija Susanas priekšā. Viņa piegāja pie loga, palūkojās laukā un ieraudzija vecā ģenerālā lepni noliekto galvu un pelēkiem zvirbuļu mēsliem apkrautos plecus, un logu rūtīs atspīdēja kastaņkoka zaļums.

„šeit mēs varam dzīvot," viņa domāja. „Vai var tūlīt ievilkties?“ viņa jautāja vecajai sievietei.

„Protams, kundze," tā vienkārši atbildēja. „Ista-bas tak ir izdodamas. Jo ātrāk, jo labāk jums un man."

Šeit bija divas guļamistabas, un lielo varēja ņemt Džēna ar bērniem. — Džonam viņa apgādātu aizsienu. Un mazo guļamistabu viņa nolēma paturēt sev. Dzīvoklis viņai derēja. Viņa atvēra maku un samaksāja nedēļas īri, ielikdama naudu sirmgalves sārtajā, krunkainajā saujā.

No mazās, cieši apdzīvotās mājas, no priecīgās tērzēšanas pie niecīgā brokastu galda, kas bija piestumts pie loga, no zvirbuļu pļāpām uz palodzes, kas tur uzknābāja bērnu izbērtās druskas, no Džēnas nemitīgā, drūmā prieka par svešu tautu sliktām parašām, no trokšņa un laukuma griezīgā sparīguma, kad sākās rīts, katru dienu viņa jau laikus aizbrauca autobusā uz milzīgo, kluso- darbnīcu pilsētas nomalē, uz darbnīcu, kur strādāja slavenais tēlnieks. Pirmajā rītā Susanai tur ierodoties, viņas vizitkarti saņēma sieva zemnieces tērpā un galvsegā un teica sulīgā zemā balsī: „Lūdzu, ienāciet priekštelpā un pagai-. diet."

Un Susana iegāja mazā, akmens plātnēm izliktā priekštelpā un palika stāvot, kamēr atgriezās sieva; vienaldzīgu seju tā atkal teica: „Lūdzu, ejiet darbnīcā un pagaidiet."

Susana tad iegāja garā telpā, kas bija pilna aizsegtiem un atsegtiem marmora tēliem. Viņai gaidot, acumirkļi vilkās bezgalībā. Viņa soļoja šurp un turp un gaidīja, bet neviens nenāca. Logi bija augsti, un viņa varēja saredzēt tikai koku galotnes, un sienas bija tik biezas, ka no āra nenāca ne mazākais troksnis. Sieva nenāca atpakaļ, un Susanai likās, ka viņa šeit būtu aizmirsta.

Viņa apsēdās, tad nemierīgi piecēlās un atkal staigāja šurp un turp gar tēliem, un beidzot gaidīdama viņa gandrīz noskaitās un gandrīz nolēma iet laukā un doties projām no šīs mājas. Bet darbnīcas galā stāvēja lielas stalatnes. Sākumā Susana tās nebija redzējusi, jo darbnīca izveidoja taisnstūri un turpinājās mājas pretpusē. Tagad viņa piesteidzās sta-latnēm un ieraudzija tajās milzīgu marmora bluķi, kas pa daļai jau bija izkalts, bluķi ar milzīgu, pārdrošu galvu. Milža galva un pleci bija izteikti rupjiem, drošiem cirtieniem. Viņa skatijās augšup, milzīgo apmēru izbiedēta, un nezināja, kas tas būs par tēlu. Un nespēdama atturēties, viņa sāka kāpt pa redelēm uz stalatņu augšu. Uz augšējā dēļa viņa atrada stingrā kārtībā sarindotus darba rīkus. Sirds iedrebējās, un viņa izcilāja tos citu pēc cita. Tie bija īsti darba rīki, skaisti un derīgi, par kādiem tēlnieks tikai var sapņot: meistara darba rīki, asi un apkopti. Viņa paņēma kaltu un veseri. Tie iekļāvās delnā kā nomērīti. Viņa noliecās pār milzīgo galvu, dzīdamās izjust tērauda un marmora saskaršanos, un tad viņa kaisli iecirta, reizi un divas. Droši un smalki šķilās šķautne kā ar otu gleznota. Kur, ak, kur pārdeva tādus darba rīkus?

„Nāciet lejā,“ atskanēja balss, šī balss bija tik laipna un klusa, ka Susana gandrīz nejutās pārsteigta. Vārdi lika apstāties viņas rokām. Viņa skatijās lejā caur stalatnēm un ieraudzija milzīgu brūnu, ar bārdu apaugušu, augšup vērstu seju.

„Nāciet lejā,“ viņš atkārtoja. Rūpīgi viņa nolika darba rīkus, nokāpa lejā un stāvēja aci pret aci ar lielu, vecu vīru brūnos darba svārkos. Viņš bija brūns kā ronis. Viņam bija brūna āda un brūnas acis, bet kuplā barda bija balta. Un tad pēkšņi atskanēja viņa balss tik spēcīgi, ka Susana satrūkās.

„Tā, tā, jaunkundzi" viņš kliedza. „Jūs pabeidzat manas galvas, kā tad! Jauna dāma, kuru nepazīstu, kuru pieņemu tikai savam vecajam draugam Barnesam par prieku, ienāk un atļaujas manā vietā taisīt galvu. Pateicos, jaunkundze!"

Viņš raustija un plucināja savu bārdu.

„Kur var dabūt tādus darba rīkus?" jautāja Susana. „Man vajaga tādu darba rīku."

„Un tagad jūs vēl gribēsiet atņemt manus darba rīkus," viņš iesaucās. Viņš apgriezās un uzrunāja tēlus: „Ak draugi, kur ir darba rīki? Viņa grib dabūt darba rīkus, ar kuriem jūs esat taisīti, dodiet tos šurp!"

„Ai, lūdzu!" teica Susana.

Viņš nikni elsoja, noklepojās un pēkšņi gluži prātīgi iejautājās: „Tā tad, mīļā, kādēļ jūs šurp atnācāt?"

,,Tikai lai mācītos, bez kāda cita iemesla," spītīgi teica Susana. „Gribu mācīties visu, ko varat man iemācīt."

„Tādā gadi jumā uzdevums ir neaprobežots," viņš nopietni atbildēja. Brīdi viņš klusēja, glaudi ja bārdu, un viņa acis dzirkstija. „Kāpiet atkal augšā!" tas pavēlēja. „Nonesiet lejā darba rīkus. Sāksim ar darba rīkiem."

Viņa uzkāpa augšā un nonesa tos lejā citu pēc cita.

„Tagad uzmanieties..viņš iesāka, un divas stundas viņš stāsti ja Susanai par darba rīkiem.

„Jūs nu gan nākat vēlu," pēcpusdienā kurnēja Dāvids Barness. „Ko jūs iemācijāties?"

„Es zinu, kur jāpērk darba rīki," viņa teica. „Dēv, man būs jāpelna. Par darba rīkiem es šodien izdevu pusi savas naudas, pusi savu bērnu maizes."

Viņš stāvēja pie slīpās pults un zīmēja īsu, druknu, drošu stāvu. Viņš pacēla galvu.

„Es jau jums teicu, ka mātes pienākumiem jūs nemaz nederat/' viņš asi uzbruka, bet viņa acis to apmirdzēja.

Susana tikai zīmēja, tikai mācījās; viņa māci jās celt stalatnes, mīcīt mālu, pagatavot ģipšu. Viņa aizmirsa, ka nav vīrietis, un mācījās liekt dzelzi un locīt smagu stiepni, aplēst lielu mālu tēlu spriegumu un spiedienu. Viss, ko viņa bija zinājusi, tagad nebija nekas — bija jāmācas daudz, daudz vairāk.

„Aplēsiet,“ pavēlēja meistars, „cik stiprai un lielai jābūt pamatnei, ja Laokons būtu jāizveido mālā?“

Kā skolniece viņa tur nosēdēja stundām ilgi, lēsa un bāza mutē zīmuli un murmināja reizinājumus. Kad viņa tam beidzot pasniedza iznākumus, viņš vai kliedza, skaļi smiedamies.

„Bet čūskas!" viņš sauca. „čūskas! Tas viss tak uz vietas sabruks."

Viņa stāvēja un vērīgi skati jās, kā viņa melnais zīmulis steidzīgi slīdēja pār papīru.

„Tā," viņš teica, „un tā — un tā ..." Viņa juta, kā treknie melnie vilcieni iespiedās smadzenēs.

. .. Naudas pārpalikumu viņa bija uzticējusi Džē-nai; Džēna taupija un izdeva tikai visnepieciešamāko, par-īri un pārtiku.

„Jūs pasakiet man, kad paliks vairs tikai vienam mēnesim," Susana noteica, bet līdz šim Džēna vēl neko nebija teikusi ...

„Vispirms jābūt amatniekam," teica meistars, „un tikai tad māksliniekam. — Varbūt, ka mākslinieks nekad neiznāks," viņš piebilda, „jo tas atkarājas no jūsu dvēseles satvara, jaunkundz. No tā atkarājas, vai jūs esat mākslinieks. Par mākslinieku nevar tapt; vai nu cilvēks ir mākslinieks, vai viņš tāds nav."

Viņa negribēja izteikt jautājumu, kas bija uz mēles: „Un es — vai es esmu māksliniece?" šim jautājumam nevarēja atbildēt neviens, tikai viņa pati. Kad tā jo sīki būs piesavinājusies visas amatnieciskās zināšanas, tad jautās un pati atbildēs sev.

„Dvēsele," viņš teica, uzmanīgi asinādams šauru kaltu. „Viss atkarājas no dvēseles mēroga. Mazs talants un liela dvēsele ir labāki par lielu talantu un mazu dvēseli. Ja talants un dvēsele ir vienādi lieli, jā tad — bet to es esmu piedzīvojis tikai reizi vai divas."

Viņš vērīgi skati jās Susanā, un zem kuplajām brūnajām uzacīm gaiši spulgoja viņa acis. „Jūs man neko nejautājat?"

„Nē," stingri teica Susana. „Vēl es nejautāju."

Viņš turpināja kalta asināšanu. Tad viņš apstājās un uzlieca uz augšu ūsu galus. Starp ūsām un bārdu paspīdēja vēl arvien apaļas un sārtas lūpas.

„Ziniet, jaunkundze, jūs nemaz neesat sieviete," viņš paskaidroja. „Sieviete tā nenododas mākslai, kā jūs to darat. Sievietēm māksla ir bēgšana. Nodarbošanās, kad dzīve nesniedz to, ko no tās vissirsnīgāk vēlas. Bet man liekas, ka jūs vissirsnīgāk tiecaties pēc mākslas. Ak, jūsu sirds ir auksta un skaidra. Es jūtu to.

Viņa smaidi ja, bet neatbildēja. Viņš runāja krietni daudz. Viņa skaidri zināja, ķa viņš uzbruks tai ar savām kvēlajām sarkanajām lūpām, tiklīdz kaut reizi ietrīcēsies viņas acu skropstas vai roka. Šad un tad darbnīcā viņa bija dzirdējusi no mācekļiem visādas lietas. Šis modelis bija viņa mīļākā, un arī tas. Bet viņa nelikās par to zinis, jo viņai tas nebija svarīgi. Tagad viņa juta šī cilvēka dziļāko būtību: tajā bija vulkāniskā svelme, viņš bija pilns apslēptas kvēles, un viņa kaisle varēja viegli izlauzties uz āru kaut kurā vietā.

Bet arī atziņa neskāra Susanu vairāk par dzirdētiem nostāstiem. Viņa uzlūkoja to lielām, atklātām acīm, un viņas roka neietrīcējās.

„Geilordes jaunkundze, man liekas, ka reizēm jūs esat mazliet muļķe. Jūsu acis ir tik muļķīgas kā bērnam," viņš teica.

„Kungs, es nemaz neesmu garīgs cilvēks," viņa miermīlīgi piekrita.

„Bet vai tad jūs nestrādājat ar smadzenēm?" viņš jautāja.

„Nē, ar smadzenēm nē."

„Un jums nav ari sirds," viņš skarbi teica, noskatīdams Susanu no galvas līdz kājām.

„Protams nē," viņa laipni atbildēja.

„Tā,“ viņš kliedza, „tad jau jūs varbūt strādājat ar kuņģi ?"

Viņa padomāja. „Varbūt tiešām,“ viņa atkal piekrita.

„Ak,“ viņš norūca. „Jūs jau neko nezināt. Par sevi jau jūs neko nezināt."

Kādā pēcpusdienā Susana teica Davidam Pārnesām viņa darbnīcā: „Kā lai es zinu, kas es esmu?“ Viņa apstrādāja gludu bronzas plāksni, ieberzēdama to ar skābēm, lai pētītu apsūbējumu.

Viņš atbildēja: „Ja jūs varat apmierināties ar

darba rīkiem un vielu, tad esiet apmierināta. Tad jūs vēl neesat māksliniece. Iemācieties savu amatu, un kad jums pietiks, tad lai ir diezgan."

Viņš apklusa un sāka svilpot.

„Un kas tad būs?" viņa jautāja.

„Tad jūs būsiet labs palīgs tēlniekiem, piemēram, man."

„Ar to es nekad nevarētu apmierināties," viņa atrauca.

„Cienītā, tādā gadījumā padomājiet, kas varētu apmierināt jūsu dvēseli."

Viņš sēdēja pie sava lielā zīmēšanas galda. Visapkārt viņam bija milzīgas papīra loksnes, uz kurām tas zīmēja.

„Nākošā gadā man būs jābrauc uz Ameriku," viņš norūca, „tagad kārta Edisonam." Viņš paskati jās Šūšanā: „Visgrūtākais ir noskaidrot, kas ir šie Milži. Tiklīdz tas ir atrasts, tad jau viegli viņus attēlot. Bet kur viņi ir? Izvēlēties to vidū, kas jau veidojuši mūsu vēsturi, bija viegli. Nāve nošķīrusi graudus no sēnalām. Bet dzīve nav tik gudra. Kurš pateiks, ka dzīvo vidū šis cilvēks ir lielāks par to?"

Susana neklausi jās. Caurām nedēļām viņa bija strādājusi vairāk ar rokām nekā smadzenēm. Darba rīkiem un vielai, ģipša nolējumiem, marmora sagatavošanai, bronzas īpašībām un atliešanas metodēm,

.'m lietām viņa bija pievērsusi visu savu interesi, Dāvids Barness noīrēja ratus un aizveda viņu pa akmeņiem bruģētu ceļu uz plašu, vecu lietuvi, kur tā noskati jās, kā vecs franču sirmbārdis lējējs ar abiem saviem dēliem gatavoja Barnesa ģipsā veidotā Napo-!eona atlējumu. Viņa bija stāvējusi blakus Davidam Darnesam, kad viņš nobeidza ģipša modeli. Un tagad stāvot un gaidot, viņa redzēja, kā Barnesa deniņos pulsēja asinis, un cik neganti skati jās viņa acis. Viņš ievēroja Susanas skatu un teica: „Es nekad nevaru būt mierīgs tai brīdī, kad iznīcina manu māla modeli. Tas ir manu roku darbs. Kad šie vīri man to atņem, es to atdodu nelabprāt, kaut gan zinu, ka tā jābūt — tai sekundē tas ir mana gara visīstākās smadzenes, lieta, kuru esmu radijis. Bet ja nu viņi kļūdas? Es nekad vairs nevarēšu par jaunu iztaisīt taisni tādu pašu."

„Vai jums kādreiz gadijies kaut ko pārstrādāt?" viņa jautāja.

„Nē, bet es arvien ciešu tās pašas mokas. Un tomēr, kad bronzas tēls atgriežas pie manis no lietuves, tad tā ir atdzimšana. Mans īpašums nāk atpakaļ pie manis, pabeigts un izturīgs."

Nekad viņš neļāva amatniekiem nobeigt savus bronzas tēlus, kā bieži mēdza darīt citi tēlnieki. Viņš pats turēja gāzes degli vai lika to turēt Susanai, un viņš iezieda skābes siltajā metālā. Viņš nevarēja ēst, nepārliecinājies, vai darbs vainagojies panākumiem. Kopējiem spēkiem viņi berza gludās virsmas, collu pēc collas, kamēr šīs virsmas spīdēja un laisti jās, un tikai tad, kad viss bija pabeigts, viņš kliedza, ka nomiršot badā. Tad viņš greizi uzmauca galvā cepuri, izskrēja no darbnīcas un atgriezās ar lielu bifšteka gabalu, ko izcepa uz oglēm, un Susanai bija jāēd kopā ar viņu.

... šovakar viņa gāja mājās, vēlu, kā tas gadi jās jo bieži. Viņa soļoja pa tukšajām pilsētas ielām un skati jās taisni uz priekšu vientuļo cilvēku dēļ, kas iznira no tumsas un viņu aizkāra. Susanas apģērbs bija pārāk nabadzīgs, lai iekārdinātu laupītāju, un viņas acu noteiktais, taisnais skats neizteica vilinājumu paviršu dēku meklētājam. Ja ceļā aizstājās piedzērušais, tad viņa to pastūma sāņus ar vienu pašu roku. Viņas prātu nodarbināja iegūtās zināšanas.

Katru dienu viņa tagad uzturējās lietuvē un noskati jās, kā mutuļoja izkusušais metāls, un kā karstā baltā strūkla ieplūda veidolā. Viņa spraucās uz priekšu, nevērodama dzirksteles un svelmi, kamēr veidols pārplūda. Kāds tad pielēca klāt, lai noņemtu lieko metālu, un gaišā sasprindzinājuma bridis bija garām. Tāpat kā viņa bija ilgojusies pēc bērniem, tā tagad ilgojās izveidot tēlu pilnībā: no māla modeļa līdz galīgam bronzas veidojumam. Māla modelis’nebija nekas cits kā ieņemšana. Viņa gribēja būt visas radīšanas gaitas izpildītāja, no māla modeļa, ģipša nolējuma līdz galīgi nogludinātam, mirdzošam bronzas tēlam. Bet to neviens nedari ja, pat Dāvids Barness nē. Un citi tēlnieki, ar kuriem viņa iepazinās ar Barnesa starpniecību, vispār nekad nedomāja tālāk par māla modeli. Viņiem pietika ar ideju uztveršanu un tās attēlošanu mālā. Tad viņi aizsūtīja modeli, dabūja to atpakaļ, un nemaz nezināja, kā tas varēja gadīties, ka viņu darbs aizgāja mālā un atgriezās metālā. Susana turpretī nejuta pilnību, ja viņas rokas nepiepalīdzēja visos darba posmos ...

„Vai es esmu amatniece, vai māksliniece?" ielas tumsā viņa skaļi jautāja.

Meistars viņai pastāvīgi atkārtoja gluži vaļsirdīgi, ka sievietes nekad nevarot būt mākslinieces. Sievietes esot pārāk pasivas, tām trūkstot aukstās dziņas pēc pilnības; sievietes esot kūtras, viņas nevarot pilnīgi uzupurēties; sievietes esot mašinas, ne radītāji; sievietēm neesot fantāzijas. Viņa klausi jās meistarā un pārdomāja viņa vārdus. Bet viņa nelīdzinājās citām sievietēm. Markam viņa reiz kaislīgi bija teikusi, ka nevēlas būt citāda. Bet tagad viņa zināja, ka ir citāda. Citas sievietes nepazina nemitīgo dvēseles ilgu pēc pilnības, kādas sajuta Susana, veidojot mālu un kaļot akmeni. Citas sievietes nepameta savu māju un nebrauca meklēt pār jūru. Tagad viņa •zināja, ka reiz būtu tomēr šurp atbraukusi ari tad, ja Marks būtu palicis dzīvs, un ja viņš tai nebrauktu līdz, tad viņa to atstātu un brauktu viena. Un tas salauztu viņa sirdi. Labi, ka Marks bija miris, jo citādi viņa tam salauztu sirdi. Tad viņa sašuta, ka bija atzinusi Marka nāvi par vajadzīgu. Viņa kaunējās un tomēr neatlaidīgi atkārtoja: „Man jāpiepilda tas, kam esmu radīta/4

Šai naktī viņa iznāca laukumā. Melnajā tumsā vēl smagākā melnumā rēgojās vecā ģenerālā tēls. Viņa atvēra taisno kāpņu durvis uz savu mītni. Neatbildēto jautājumu viņa pameta ārpusē. Augšā sēdēja Džēna pie spodras spuldzes un lāpi ja Džona zeķes.

„Kā klājās bērniem?“ noprasīja Susana.

„Viņiem bija brīnišķīga diena,“ atteica Džēna. „Aizbraucām autobusā uz kādu parku, par kuru man stāsti ja kārtībnieks. Kundze, ielas galā stāv policists, kas runā gandrīz kristīgo valodā.“

„Uzmanieties, ka neapmaldieties,“ teica Susana. „Kā tad es lai jūs atrodu?“

Susana iezagās mazajā guļamistabā, kur dusēja bērni. Viņa paņēma krēslu un apsēdās. Kā miegā, tā nomodā viņi sniedza tai kaut ko, ko viņa nemaz necentās aptvert, bet kas tai bija vajadzīgs. Viņu augumiņi, balsis, pļāpāšana un smiekli, visa viņu būtne deva Susanas dzīvei īstu pamatu. Visu dienu viņa nebija redzējusi bērnus. Nebija gandrīz par viņiem domājusi. Tak vakarā viņa nāca mājās, jo šeit bija viņi. Naktsspuldzes blāvajā gaismā viņa saskatīja Džona galvu, vaigu, kas dusēja uz rokas, klusi un kārtīgi. Tāds bija Džons. Bet Mārči ja gulēja saritinājusies, izstieptām rokām, izpūrušiem matiem tā, kā viņu bija pārsteidzis miegs. Ja nebūtu šo abu, kas deva viņai māju, kurp tad lai ietu? Kur būtu viņas nājas naktī? Davidam Barnesam darbnīcā bija dīvāns aizsienā, un viņam bija vienalga vai diena, vai nakts. Viņš gulēja, kad nevarēja vairs strādāt. Bet Susana pavēra durvis, iegāja istabā, apskati ja degošo .spuldzi un apklāto galdu un zināja, ka viņas bērni gulēja sveiki un veseli. Uz pirkstu galiem viņa izgāja no istabas un bija apmierināta.

Džēna piecēlās, lai ienestu vakariņas, un Susana apsēdās viņas vietā, uzvilka rokā Džona zeķi un sāka. to lāpīt. Bija patīkami just pirkstos mīļo mājas darbu.

„Viņa.m jau izaugusi tik gara kāja,“ Susana teica Džēnai.

„Viņš tagad jau valkā astoņgadīga bērna apģērbu," paskaidroja Džēna. Viņa uzlika galdā viruma bļodu. „Iemācijos pagatavot šo virumu no kundzes, kas dzīvo lejā; es nemāku izrunāt viņas vārdu. Bet virums ir labs. Reiz es to saodu, ieiedama virtuvē. „Kas tas ir?" es jautāju un paostīju gaisu, lai viņa saprot, jo angliski viņa prot diezgan vāji, un tad viņa man visu parādi ja. Bietītes, sīpoli, drusku kāpostu un kāda gaļa nu gadas ..."

„Virums ir labs," teica Susana. Ēšana viņai pastāvīgi aizmirsās, un tikai pārnākot mājās, viņa sajuta, kvēlu izsalkumu, kad saoda un nogaršoja ēdienu.

„Vai nevajadzētu sūtīt Džonu skolā?" viņa jautāja Džēnai, kad tā pasniedza salātus.

„Derētu jau varbūt," tā piekrita. „žēl tikai, ka viņam jāmācas svešā valodā."

„Rīt būs jāievāc ziņas par skolām," turpināja Susana. Sen viņa nebija pavadijusi veselu dienu kopā ar bērniem. Susanā modās ilgas pēc viņiem. Laiku pa laikam viņa sajuta vajadzību sevi atsvaidzināt viņu tuvumā. „Tie nedrīkst aizmirst, ka esmu viņu māte," viņa greizsirdīgi domāja.

Un visu dienu viņa gādāja par tiem.

„Lai māte aizpogā manu apģērbu," sauca Mar-čija. „Ej tu projām, nelabā, vecā Džēna!"

„Māt, es uzzīmēju putnus," dedzīgi stāsti ja Džons. „Es tev parādīšu savus putnus!"

Pēc brokastīm viņa aizgāja kopā ar bērniem pie Veisera kunga, angļu mācītāja, kas reiz bija viņu apciemojis.

„Džonam jāiet skolā," viņa tam teica. Viņi sēdēja kārtīgajā, mazajā angļu viesistabā, no kuras varēja pārredzēt līkumainu, vecu Parīzes ielu; un Veisera mazā, bālā sieva teica:

„Vai negribat vēl biskvitu, mīļie ?“

„Māt, viņa gribēja teikt rausīšus,“ pačukstēja Džons, kad burka bija pasniegta.

„Es padomāšu," teica mācītājs.

„Franču skolā," piebilda Susana.

„Nezinu, vai viņam 1iūtu ieteicams mācīties svešā valodā," šaubījās Veisers.

„Ai, nē," maigi iesaucās Veisera kundze, neļaujiet viņam palikt par ārzemnieku. Tas tak ir tāds kārdinājums. Cilvēks tam padodas, pats to gandrīz nezinādams. Reizēm man pašai ir tāda savāda sajūta, kad mēs aizbraucam uz mūsu mīļo, veco Angliju. Ja Veisera ganāmpulks nebūtu Parīzē..."

Beidzot tomēr Susana nodeva savu zēnu tuvējā mazajā tautskolā, kuru apmeklēja arī kaimiņu bērni. Šī skola Veiseram nebija zināmā, un ja viņš par to arī ko būtu dzirdējis, tad tomēr neatzītu to. Katru rītu turp devās tīrīgi, mazi franču zēni un meitenes kokvilnas priekšautos. Pusdienas laikā tur iegriezās Susana, nākdama mājās no Veisera.

„Protams," iesaucās sārtvaidze skolotāja, „kādēļ nē, kundze! Mums nav iebildumu pret mazajiem angļiem, ja vien tie grib mācīties franciski. Mazais, vai tev ir seši gadi? Esi gan tu liels! Jā, angļi ir tik lieli. Ak, viņš ir amerikānis? Tie jau ir vēl lielāki par angļiem. Protams, protams, rīt — kādēļ gan nē?"

Pēcpusdienā Susana aizveda bērnus uz Luvru. Viņi stāvēja Milas Veneras priekšā.

„Vai tu varētu tikpat labi izveidot?" jautāja Džons.

„Nezinu," atbildēja Susana. Visu dienu viņa nebija atcerējusies jautājumu, ko vakar sev bija uzstā-dijusi. Tagad tas atkal pēkšņi uzmācās. Cik gludas bija virsmas, kā plūda linijas! Nekas stūrains netraucēja šī tēla saskaņu. „Skaties, Džon," viņa teica, „aptausti to." Viņa pacēla zēnu, lai pieskartos gludajam ķermenim. „Redzi, kāds liniju plūdums, it kā tās veidotu ūdens. Vai atceries viļņa loku kuģa. priekšgalu, kad tas iebrauca jūrā?“

Bērni skati jās viņā lielām, nesaprašanā ieplēstām acīm.

„Nāciet, ir laiks iet mājās,“ teica Susana. Un mājās viņa bērnus pabaroja, nomazgāja un apguldi ja..

„Es varu mazgāties viens pats,“ pretojās Džons. „Džēna ļauj man vienmēr vienam pašam mazgāties.“

„Es tikai tevi noslaucīšu/' viņa teica, kad zēns izkāpa no skārda vannas, ko Džēna ar krūzi bija pielējusi. Viņa to noslauci ja, izjuzdama viņa miesas kalsnējo spraigumu. Apaļumi izgaisa. Viņš auga plāksnēs un lini jās. Brīdi viņa vēroja Džonu kā tēlu, tā plecu un gurnu liekumu, galvas stāvokli... Visu dienu viņa bija pavadijusi bērnu vidū. Viņi bija laimīgi, un Susana pati apmierināta. Visu dienu viņa laiku pa laikam izstiepa roku, lai abiem pieskartos, apmīļotu, sažņaugtu viņu rociņas, un tagad viena viņas būtnes daļa bija apmierināta, bet otra izsalkusi.. Kad bērni jau atradās gultās, viņa pēkšņi teica Džē-nai: „Pirms gulēt iešanas vēl pastaigāšos."

Un atverot durvis, viņai jau uzglūnēja jautājums,, kas bija palicis tur laukā. Susana pārgāja pāri laukumam un apsēdās vecā provinces ģenerālā pieminekļa ēnā. Līdzīgus dzegām, viņa plecu apveidā tā tūdaļ ieraudzija bezgalvainos zvirbuļus, kas, miegā uzpūtuši spalvas, glabāja galvas zem spārniem. Tur viņa sēdēja ilgu laiku, kamēr tirgotāja neaizslēdza savu mazo veikaliņu un viņas melnmatis zēns nenolaida slēģus. Izņemot attālākā stūra kafejnīcu, laukums naktī bija kluss kā klajums dzimtenē. Bet pat tur galdiņi bija jau tukši. Garām pagāja vīrietis ar sievieti; viņš ievilka sievieti ģenerālā ēnā un skūpsti ja to ilgi un sirsnīgi.

„Alors!“ viņš iesaucās, skaļi nopūzdamies, un brīdi viņa tam pieķērās. Tad viņi atkal izgāja uz ielas un devās tālāk. Susanu viņi nebija pamanijuši, bet viņa tos dedzīgi novēroja kā pazīstamus cilvēkus. Viņa juta sievieti vīrieša rokās. Ar savu muti viņa juta tā lūpu skārienu. Viņa sēdēja, domādama par šiem un viņiem līdzīgiem cilvēkiem, par visu cilvēci un par dzīvības nesatricināmo varu pār tiem. Viņa vēlējās satvert šo dzīvi un padarīt to nemirstīgu. Abi šie stāvi, vīrietis un sieviete, brīdi bija sastinguši kā marmorā. Dzīve savos kalngalos bija klusa, vienīgi jūtām pieejama. Tikai marmors, uztverdams katru kustību, spēja izteikt šo cēlo klusumu. Visas beigas ir klusas.

Susana piecēlās un sajuta sevī spēku. Tagad viņa zināja, kā lietojami darba rīki, viņa valdi ja par vielu. Bet ar darba rīkiem nepietika, un viela bija tikai mērķtiecīgs līdzeklis. Marmors, akmens, bronza, miesa, asinis un kauli, tie visi vēl arvien bija tikai līdzekli.

„Gribu veidot cilvēkus," viņa domāja. Pēkšņi tai bija gana skaitļu, metālu, metālā atlējumu un lietuvju. Viņa pārvaldija savu amatu. Tagad viņa varēja nodoties savai mākslai.

,,Man vajadzīga pašai sava darbnīca," Susana teica Davidam Barnesam. „Jūs bijāt ļoti laipns, jo atļāvāt man šeit strādāt. Bet tagad es gribu sākt īstu darbu, un tad man jābūt vienai."

,,Nezinu, kā jums radusies doma, ka jūs jau tik daudz varat," viņš norūca. Pēdējā laikā viņš bija diezgan sliktā omā, jo arvien vairāk pārliecinājās, ka sava nākošā Milža dēļ tam būs jābrauc uz Ameriku, jo šim Milzim vajadzēja būt no dzīvajiem. Līdz šim tie visi bija eiropieši, angļi, jau mirušie, lielie vīri. Bet nu jau viņš bija ticis līdz tagadnei.

„Man jābrauc uz Ameriku," viņš vaidēja, „Edi-sons šurp nebrauks. Varat ņemt manu darbnīcu."

„Nē. šeit arvien būtu tikai jūs. Es nekad nevarētu no jums atbrīvoties."

„Jūs esat vāja sieviete," teica Barness. „Ja jūs būtu diezgan stipra, tad varētu visur strādāt. Palūkojieties manī. Es strādāju tur, kur man pagadas viela. Rokas man arvien ir klāt, un mālu viegli dabūt. Vienu no saviem labākajiem darbiem es izveidoju kādā angļu viesnīcā, kamēr visādi lempji stāvēja man apkārt un ņirgājās."

„Arī es tā strādātu," viņa iesaucās, jo Barnesa nicināšana iededza Susanā dusmas kā lāpu, ko pieliek deglim. „Jūs esat nolādēti iedomīgs. Es jūs šeit jutīšu pat tad, kad būsiet projām."

„Es tak jūs nekad netraucēju," viņš kliedza.

„Tikai ar to, ka jūs esat jūs," viņa atbildēja.

Tas bija izaicinājums cīņai.

„Tad ņemiet manu darbnīcu un strādājiet savu darbu."

„To es varētu, ja zinātu savu īsto darbu," Susana atbildēja. „Bet es tak vēl meklēju. Jūsu idejas, jūsu vārdi glūnēs šeit kā atbalss arī pēc jūsu aiziešanas. To es negribu."

„Es aizbraukšu pēc nedēļas. Izšķirieties, jūs sieviete!"

Sievietei būt bija tāda nasta, ka Susana sāka palikt pret šo vārdu jūtīga. Viņa tūdaļ atbildēja: „Labi, es ņemšu šo darbnīcu. Un atgriezies jūs to atradīsiet tik svešu, ka negribēsiet šeit palikt."

Bet nedēļa vēl nebija galā, kad Džēna teica: „Kundze, nauda man ir vairs tikai vienam mēnesim. Man jums tas bija jāsaka."

Susana to bija aizmirsusi. „Labi," viņa teica un atvilka elpu. „Tad man tā jāpagādā, Džēna."

Viņu pārņēma pēkšņas šausmas. Turpmāk viņa būs pilnīgi viena. Tiklīdz Dāvids Barness būs aizbraucis uz Ameriku, viņai nebūs neviena pie kā griezties, un ja nu bērniem nebūs ko dot ēst.. . Susana priecājās, ka līdz šim viņai par to nebija jābēdā. Davidam Barnesam viņa to tagad negribēja teikt. Viņa spēja saņemt dzīvi pati savās rokās. Viņa palīdzēja Davidam Barnesam sakravāties un pēdējo dienu pacieta viņa dusmas.

Rūpīgi viņš ielika savus darba rīkus skaisti pagatavotos ieliekamos. Katra kalta smailis bija ietīts stirnādā, un tad viņš paņēma līdz milzīgu krājumu paša māla.

„Amerikas māls izkalst, kad darbs vēl nav pusē," viņš rūca. „Mālam jāpaliek mīkstam kā miesai, kamēr viss padarīts. Man ir savs noslēpums, kuru es jums reiz uzticēšu, Susan, bet tas notiks tikai nāves gultā/4

„Bet ja nu jūs izkritīsiet no gaiskuģa vai citādi nomirsiet?“ viņa jautāja.

„Jums jāieskatas tur tai Ādamā/4 ar galvas mājienu viņš parādija uz mazu ģipša tēlu. „Viņa iekšienē ir noslēpums, uzrakstīts uz papīra gabaliņa. To neviens nezina. Tā tad es esmu sagatavojies.“

„Bet kur jūsu uzvalki?“ jautāja Susana.

Viņš to uzsūkoja.

„Velns lai parauj,“ viņš teica, tad izvilka no dīvānā apakšas Gladstona laika ceļa somu, atvēra un izvilka apģērba gabalus. „Reiz es aizbraucu bez tiem,“ viņš dzīvi stāsti ja, „un ievēroju to tikai tad, kad biju jau jūrā.“

„Ko jūs tad iesākāt?“ viņa jautāja.

„Valkāju, kas bija mugurā,“ viņš jautri atrauca. „Tā tad dzīvojiet sveika, Susan.“ Viņš atvēra durvis, pasauca priekšnamā zēnu, kas ienāca un paņēma plecos darba rīku kārbas, bet Barness paņēma otru nesamo. Viņa sajuta pie sava vaiga Barnesa milzīgo bārdu kā asu suku. „Dzīvojiet sveika,“ viņš atkal teica un apstājās durvīs. „Tur skapī ir sajaukts māls, varat to droši lietot.“

„Labi,“ Susana atsaucās.

Viņš nu bija projām. Pa logu viņa redzēja, kā Barness iemeta savu ceļa saini taksometrā un aizbrauca pa šauro ielu. Brīdi viņa palika stāvot, tad stingrā un noteiktā solī apgriezās un atvēra skapja durvis. Tur bija māls.

Pēcpusdienā viņai arvien bija ļoti maz laika iedomāties, ka tā ir Dāvidā Barnesa darbnīca. Viņa darba svārki karājās pie durvīm. Viņa Milžu pirmie modeļi stāvēja ēnā zem jumta baļķiem. Viņa neko negrozi ja, atbrīvoja sev tikai mazu vietu. Citu neko arī nevarēja darīt. Diena sekoja dienai, un mēneša beigās draudēja briesmas. Susana jau iedomājās acumirkli, kad Džēna tai sniegs pretī tukšo roku. Viņai vienai bija jāgādā bērniem uzturs. Ja viņa tā. neprastu valdīties, tad justu gandrīz bailes, šī pilsēta tai pēkšņi likās pārāk sveša. Viņai bija tik daudz darba, ka līdz šim apkārtne nekad nebija izlikusies sveša. Tomēr tagad, skatoties pa augstajiem logiem uz ziemeļiem, viņa domāja par Klaidoņu mežu. Ielas bija svešas, cilvēki skarbi un citādi. Susana novērsās, modinādama sevī senos spēkus. Bailēm viņa nevarēja ļaut vaļu. Viņa varēja to, ko gribēja un kas bija vajadzīgs.

Taisni šos ļaudis viņa gribēja izmantot, lai sagādātu saviem bērniem maizi. Viņa sāka steidzīgi veidot mālu. Susana gribēja darināt mazus cilvēku tēlus, kādus tā redzēja katru dienu: veco žēra kundzi lejas veikaliņā, stūra kafejnīcas īpašnieku ar lielo vēderu, kas visu dienu dzēra pats savu vīnu, bērnus, kas rotaļājās pie vecā ģenerālā kājām, taksometra šoferi, kas sakumpis pie stūres gulēja automobiļu stāvvietā. Šie svešādie tēli soļoja viņas gara acu priekšā, un Susanas pirksti ņirbēja. Viņa vēlējās tos. veidot, atliet ģipsā un izstādīt pārdošanai kādā mazā veikaliņā, kuram katru dienu gāja garām. Viņa bija redzējusi tur ieejam un izejam sievietes ar saiņiem, un logos bija daudz mazu, dāvanām piemērotu priekšmetu. Tās jau bija tīrās rotaļlietas, ko viņa šeit veidoja, un tomēr pat tagad viņu pārņēma zināms apmierinājums, kas klusi un saldi iezagās krūtīs. Viņa dungoja pusbalsī, ievēroja to un klausi jās, lai dzirdētu, ko pati dziedāja:

„Ai, tas būs gan — gods un slava man!“ Tā bija; vecā dziesma. Viņa nebija to dziedājusi pēc atbraukšanas Parīzē. No kurienes tā tagad pēkšņi bija radusies, ja ne no ierastās viņas roku aizrautības?

„Man ir vēl nauda vienai nedēļai," nesteigdamās, teica Džēna.

Viņa bija bijusi agri tirgū, tikko pārnākusi un atnesusi savus mazos, taupīgos iepirkumus apaļā franču groziņā. Viņa nebūt nebija nobijusies. Nauda nāca kaut kā un no kaut kurienes. Viņas pienākums tikai bija to pēc iespējas taupīgi izdot. Susana.

izvadi ja Džonu uz skolu, sakārtoja tam kakla saiti un sameklēja viņa cepuri.

„Sveiks, dēls. Neaizmirsti, ka esi amerikānis."

„Māt, vai tu domā, ka es to aizmirsīšu?"

„Nē, bet paturi prātā, ka esi vienīgais amerikānis, kuru pazīst šejienes ļaudis, un tevī skatoties, viņi domās, ka tādi ir visi amerikāņi."

„Māt, patiesībā es sāku drusku aizmirst Ameriku. Vai mums tur nebija ābeles un šķūnis?"

„Jā, mīlulīt, tas viss mums arvien vēl pieder. Sveiks, sveiks!"

Susana noskatijās, kā viņa lielais, slaidais augums aizsteidzās pa ielu; šis augums, kas bija citāds nekā pārējie uz ielas. Un Marčija buldurēja jauktā angļu un franču valodā; viņa gribēja izgriezt papīra lelles.

„Māt, māt, kur dzirkles, māt?"

Susana sameklēja dzirkles un nosēdināja Mārčiju pie saulainā, atvērtā loga.

„Mīlulīt, mātei tagad jāiet strādāt."

Marčija tam nepretojās. Viņa jau dziedāja dziesmiņu smalkā, mīļā, mazā balstiņā, ko žēra kundze tai bija iemācijusi, kad tā reizēm aizbēga no Džēnas gādības, lai redzētu, kā no krāsns izvelk mazos raušus.

„Džēn, es skaidri nezinu, kad pārnākšu," no sliekšņa sauca Susana.

„Labi, kundze," virtuves durvīs atsaucās Džēna, slaucīdama rokas priekšautā.

„šodien es droši vien pārnesīšu naudu," teica Susana.

„Labi, kundze," atkal noteica Džēna.

Susana izgāja gaišajā rudens saulē. Sablīvēto, stūraino māju kakti bija skaidri un spilgti saredzami, un nolaistītie bruģakmeņi spīdēja. Susana pagriezās pa labi un devās garām mazajam veikaliņam, kā katru rītu un katru vakaru. Viņa apstājās. Divu viņas tēlu vairs nebija skatlogā: žēra kundze un mazais skolas zēns. Viņa iesteidzās veikalā pie īpašnieka.

„Kungs, vai..." viņa iesāka.

„Ah!“ viņš jautri atsaucās aiz pārdotavas galda. Viņa baltā bārda lēkāja priekā. Viņš iebāza roku atvilktnē un tad pasniedza Susanai. Tur bija vesela sauja franku.

„Mūsu amerikāņi dievina šis mazās lelles,“ viņš jokojās.

„Paldies, paldies/' smaidīdama teica Susana.

Ārā viņa saskaiti ja naudu. Nebija nemaz tik maz, veikalnieks, protams, arī bija paturējis starpnieka daļu. Viņa ielika naudu makā. Cik patīkami bija apzināties, ka nauda bija, kaut tās patiesībā nemaz nebija daudz. Ar šīm mazajām lellēm nepietika īrei, pārtikai, dzīvespriecīgai skolotājai un Džēnas algai. Dienas kļuva vēsas, un drīz vajadzēs sākt domāt par apkurināšanu. Stingrā gaitā viņa devās tālāk uz darbnīcu, kur vēl arvien pavadi ja rītus un pēti ja visdažādākās lietas, kas tai bija svešas. Tik ļoti daudz to vairs nebija. Dažās tā bija ieguvusi lielu veiklību. Bet Susana nezināja, kādu sākt nākošo darbu.

Viņa atvēra darbnīcas taisnstūrainās priekštelpas durvis, tur noņēma cepuri un mēteli un uzvilka brūnos darba svārkus. Tad iegāja darba telpā. Reizēm tur strādāja arī citi mācekļi, bet kursu meistaram nebija. Ja daži apdāvināti jaunekļi vēlējās nākt, noskatīties viņa darbā un mācīties, viņš bija ar mieru tos reizēm izjautāt un pierādīt viņu zināšanu trūkumu šajos jautājumos. Tā viņš arvien teica, paraustīdams savus resnos plecus. Tas bija viss. Bet neviens nenāca kā Susana, — katru dienu rīta agrumā, pirms viņš vēl nebija iebaudijis pirmās brokastis. Viņa turpretim ieradās katru rītu un turpināja darbu, ko iepriekšējā dienā bija atstājusi nepabeigtu: pagatavoja pamatni, ģipša atlējumu, sagatavojās bronzas atlē jumam. Tad ienāca viņš un izslauci ja no bārdas kafiju un medu.

„Ak, Susana, jūs šeit?"

„Jā, meistar. Ko lai es daru, kad pabeigšu šo darbu?"

„Parādieties, jūs esat bāla."

Viņš turēja viņu aiz pleciem un pagrieza tās seju pret logu.

„Man klājas gluži labi."

„Jūs par maz ēdat. Jūs nepriecājaties. Vakarā jums jāiziet kopā ar citiem mācekļiem izklaidēties. Jūs ejat mājās — ko tad jūs mājās darat?" viņš tai jautāja.

Viņa smaidija un neatbildēja.

„Vai jūs esat iemīlējusies?"

Viņa spēji pakrati ja galvu. Iemīlējusies! Franči tikai par to vien domāja.

„Nē, Susana, jūs nedrīkstat iemīlēties. Tas ir liels lāsts darbam. Reiz jau gan. Katram cilvēkam reiz jāmīl, lai atzītu, ka tā nav tik svarīga lieta. Vai jūs reiz bijāt iemīlējusies?"

Viņa vilcinājās un tad ātri noteica: „Jā, reizi." Vai tad viņa nemīlēja Marku?

Viņa rokas noslīdēja no Susanas pleciem.

„Tā tad ķerieties pie darba," viņš pēkšņi teica un pievērsās milzīgajam marmora lūznim, sāka to mērīt un pētīt. Viņš sāka jaunu darbu, tam bija uzdots veidot Klemanso tēlu. Jau veselām dienām Susana bija vērojusi viņa zīmējumus.

„Ko lai iesāk ar ķermeni zem šīs lielās galvas?" viņš vienmēr rūca. „šī vīra ķermenis jau nav nekas, vienkāršs piedēklis trauksmainajai galvai." Un tā viņu nekas neapmierināja, un veselu nedēļu viņš ložņāja ap lielo marmora bluķi, nemierīgs un neapmierināts. Tagad viņš pēkšņi uzkliedza Susanai: „Hē, Susana, es kaut ko aizmirsu."

„Ko tad?" viņa jautāja.

„Cik pulkstenis?"

Viņa paskatijās pulkstenī: „Drīz būs desmit."

„Tad jau tas puisis būs klāt," viņš īgni iesaucās. „It kā man trūktu nepatikšanu ar šo veco ērmu. Šodien ieradīsies jauns māceklis, kuru man sūta Bar-ness. Ģēnijs, saka Barness. Jā, iedomājieties, tā viņš man telegrafē. Modernās mākslas ģēnijs. Un Roberts nevar nākt — taisni šodien, kad es beidzot redzu savu ērmu iemiesotu akmenī, taisni šodien, kad es vēlos, lai Roberts uzsāktu sagatavošanas darbus. Kaut kā niekojoties, Roberts iegriezis rokā. Roberts nevar pacietīgi gaidīt ērmu, nē, viņš kalis pats uz savu galvu, ievainojis roku un tagad to nēsā saitē; un es esmu izmisis. Vai man pamēģināt ar jauno mācekli, bet nē, tas jau samaitās visu manu ērmu. Un ērms ir vecs un pirmatnējs. Robertam es bieži teicu: „Jūs esat akmeņkalis, lielisks akmeņkalis, bet nekad mūžā nebūsiet tēlnieks, vai saprotat? Nemaz neķerieties klāt rīkiem!"

Susana bija bieži noskatijusies, kā akmeņkalis Roberts, liels, tumšs, laipns puisis nokala pirmās marmora kārtas, elsdams pār zīmējumiem un izstieptām lūpām mērodams leņķus un atstatumus pēc māla vai ģipša modeļa, kas atradās viņa priekšā.

„To es varētu izdarīt," viņa skaļi teica.

Viņš uzlūkoja Susanu un atglauda ūsas no sārtajām lūpām. „Nu, varbūt."

„Pamēģiniet,“ viņa teica, iedomājās savus bērnus un, iekām kauns vēl nebija paguvis pārņemt Susanu visā pilnībā, steidzīgi piemetināja: „Vai jūs man maksāsiet tikpat daudz kā Robertam?"

Tā, tas nu bija pateikts, un tagad viņa kaunējās. Tomēr pateikts tas bija. Roberts plēni jās ar marmora skaldīšanu.

„Naudu, naudu," rūca vecais tēlnieks. „Ak, jūs amerikāņi! Un ja nu jūs samaitāsiet manu marmoru ?"

„Tad es par to samaksāšu," teica Susana. Jau viņa satvēra veseri un kaltu.

„Nē, nē," viņš iesaucās izbijies. „Nu labi, bet pagaidiet. Sāciet tikai tad, kad būšu darbnīcā, vai dzirdat? Gribu redzēt katru vēzienu."

Bija ienākuši divi vai trīs franču mācekļi un ziņkārīgi viņus abus vēroja, kad tie iesāka darbu. Susana viņus nepazina. Reizēm viens vai otrs bija viņu aicinājis kaut kur aiziet, bet viņa tikai pakrati ja galvu. „Man nav laika izklaidēties," viņa arvien atrauca un tad piespiesti piebilda: „Es jums pateicos."

Viņa nokala šķautni, tad izveidoja leņķi.

„Ak Dievs!" vaidēja vecais tēlnieks, „tik ātri?"

„Es redzu to savā priekšā," viņa mierīgi atbildēja. Bet viņa nebija mierīga. Dvēselē modās drudžaina dedzība. Viņa skati ja akmenī sakumpušu, nenozīmīgu ķermeni un virs tā varenu, dusmīgu, skaistu galvu. Tā vien bija jāturpina — tā, tur divus lielus leņķus nost, pa labi un pa kreisi, bet apkašējai daļai bija jāpaliek četrstūrainai, lai stāvs varētu būt sakumpis uz pamatnes.

Atvērās durvis, un kāds ienāca. Bet viņa neatska-tijās. Susana nekad nemēdza atskatīties, kad atvērās durvis. „Ak, tas jau jūs esat, mans kungs," meistars teica. Tagad bija jākaļ uzmanīgi tai vietā, kur zem akmens bija jāveidojas paresnam īgna vīra plecam. Arvien bija jāpaskatas modelī, to Susana nedrīkstēja aizmirst. Ak, bet modelis tak bija nepareizs. Pārāk garš kakls. Pleci bija jāuzrauj. Viņa apgriezās un aizmirsa visu pārējo. Viņa sauca: „Meistar, modelis šeit ir nepareizs, šeit, vai redzat? Pleciem jābūt tādiem," Un viņa kala atkal spēcīgi.

Vienā lēcienā viņš bija tai blakus: „Stāt! Pietiek, parādiet. Jūs izputināsiet mani...“

Viņš satvēra Susanu aiz rokas, un nepaguvusi vēl atbrīvoties, viņa ieskati jās kāda vīra jautrās, pelēkās, ļoti vēsās, ļoti vienaldzīgās un ļoti skaistās acīs zem taisnām, melnām uzacīm. Susana nemaz neievēroja šīs acis. Viņa turēja ciet veseri un kaltu, un meistars taisijās viņai tos atņemt.

„Ļaujiet man vaļu," viņa iesaucās. „Es skaidri zinu, ko daru. Es redzu savā priekšā Klemanso. Viņam nav tāda kakla. Paskatieties!" Viņa saņēma veseri un kaltu kreisajā rokā, paķēra zīmuli un steigšus uzzīmēja. „Tāds viņš ir, meistar — tā!"

„Paklausieties,“ viņš rūca. „Vai tas ir mans, vai jūsu Klemanso?"

Viņa skatijās meistarā un tad sāka smieties. Susana nolika veseri un kaltu.

„Šim darbam es nederu," viņa lepni teica. „Es maldījos. Jums jāpagaida Roberts."

„Pagaidiet, pagaidiet, tā nepārsteidzieties," apmulsis norūca meistars. „Un ja nu jums būtu taisnība ?“

Viņa stāvēja un gaidi ja. Viņa zināja, ka tai taisnība. Bet nebija svarīgi, vai šai ziņā Susanai bija, vai nebija taisnība. Marmora viela zem viņas kalta un roku nojauta, vadot darba rīkus, bija atraisijusi seno, tumšo, nevaidamo dziņu. Viņa gribēja radīt, viņai bija jārada pašai savs, liels darbs ...

„Jā, jums taisnība/4 pēkšņi teica meistars. „Es redzu to tagad tā, kā jūs to redzat. Turpiniet...“

„Es jums lūdzu naudu,“ viņa teica. „Meistar, es atsaucu savus vārdus. Es negribu naudu. Bet ja es padarīšu Roberta darbu, vai tad jūs man par to dosiet marmora bluķi manam tēlam?“ Marmors viņai bija jāiegūst. Lai nopelnītu naudu, Susana varēja turpināt mazo ļautiņu veidošanu mālā. Bet ja viņas rīcībā būs marmors ...

Vecais tēlnieks skatijās viņā. Virs lielajām ūsām viņa acis pēkšņi likās iekritušas.

„Ak, kādēļ jūs esat sieviete?“ viņš skumji jautāja. „Lai sieviete man pasaka... Barnesa apgalvojumam taisnība: „Pēdējā laikā Dievs kļuvis bezbēdīgs un izdala savas dāvanas uz visām pusēm.“ Viņš nopūtās, parausti ja plecus un paplucināja ūsas. „Jā, ko jūs gribat? Vienu manu marmora gabalu? Labi, to jūs dabūsiet, bet jums jāapsolas atmest savas idejas un turpmāk sekot tikai modelim. Un atstājiet apmēram collu biezu virsmu manā rīcībā. To es jums saku, vai dzirdat? Citādi savā nepiekāpībā pabeigsiet vēl manu darbu. Jūs esat īpašs riebeklis — sieviete ar garu! Tādas sievietes es ienīstu. Kādēļ Dievs man uzsūtijis tādu talantu, iemiesotu sievietē?“

Susana nelikās zinis par visu to.

„Vai es varu šodien izvēlēties sev marmora bluķi?“ viņa jautāja. Viņas acis gaiši mirdzēja. „Protams tad, kad būšu padari jusi šīs dienas darbu.“

Viņš kaut ko norūca bārdā un aizgāja. Priecīgi un reizē neganti gavilēdama Susana ķērās pie vesera un kalta. Viņa dabūs marmoru. Un tad beidzot sāks. pati savu darbu.

„Jūs laikam iebaidi jāt veco zēnu/' smiedamās teica kāda skaista balss.

Pārsteigta viņa atskati jās un ieraudzija slaiku, jaunu vīrieti pelēkā uzvalkā. Tas bija vīrs ar pelēkajām acīm. Susana bija to aizmirsusi.

„Viņš tikai uztraucās par to, ka gribēju pārveidot viņa modeli," viņa īsi atbildēja. Viņa izkala akmenī rokas, kuras iedomājās sakrustotas.

„Esmu Bleks Kinnerds," skanēja patīkamā, skaidrā balss. „Davids Barness man stāstīja par Susanu Geilordi."

„Tā es esmu," atbildēja Susana. Bet viņas veseris skanēja bez apstājas, un kalts veidoja smalkās rievas. Viņa domāja... un ja viņa atradīs īsto marmoru, gan jau tad jutīs, kas darams.

To viņai pateiks marmors. Viņa apstaigās visus bluķus, apskatīs tos, kamēr būs atradusi savu bluķi, pietiekami lielu marmora gabalu.

Bija jārada liels darbs. Viņa bija tēlniece. Ar mālu viņa bija galā — jā, atskaitot mazos tēlus maizes dēļ, kamēr varēs pārdot lielu darbu. Viņa apņēmās tūdaļ strādāt akmenī, bez zīmējuma un bez modeļa, akmenī viņa gribēja sataustīt savu veidolu. Viņa vairs nedzirdēja svešo balsi un arī neatskatījās, lai pārliecinātos, vai viņš ir aizgājis.

Susana bija apradusi ar vientulību, tādēļ ikreiz satrūkās, kad viņš to uzrunāja. Viņš ielauzās Su-sanas klusumā. Un katru reizi viņai bija jāšķiras no šī dabiskā klusumā, jo viņu izbiedēja svešās balss skaņa. Susana viņu uzlūkoja, atbildēja viņam un tad atgriezās klusēšanā, kurā dzīvoja. Un katru dienu viņa strādāja, kaldama Klemanso tēlu. Tak collu biezu virsmu viņa atstāja neaizkārtu un savaldijās, kaut gan tik ļoti vēlējās pabeigt darbu.

„Man būtu tikpat labi panākumi kā meistaram, varbūt pat labāki," viņa domāja un nekaunējās, jo juta sevī neizmantotu spēku. Tāpat kā par savu dzīvi, tagad viņa bija pārliecināta, ka radīs kaut ko lielu, kaut tā arī nezināja, kas tas būs. Viņa tikai apzinājās, ka šis spēks ir viņā pašā, viss šis spēks, vēl nekur neizlietots, neviena neievadīts noteiktā virzienā. šī spēka bija daudz vairāk par to, kas līdz šim viņas dzīvē bija vajadzīgs. Marks izmantoja maz, un maz izmantoja bērni. Reizēm, kad svētdienā vai svētku dienā viņa loloja vēlēšanos ziedoties, tad tā visa ziedojās bērniem.

„Džon, Marčij, skatieties, rotaļāsimies visi kopā. Es piedalos. Iedomāsimies, ka esam ceļotāji un braucam apkārt pasaulei ar mākoņiem un vējiem. Mūs neviens neredz, bet mēs redzam visus.“

Tomēr bērni neizturēja ilgi. Drīz viņiem apnika šī pārāk krāšņā iedomu pasaule, šī pārāk ātrā izdoma, kaut tā arī bija veltīta viņu uzjautrināšanai. Drīz viņi kļuva izklaidīgi.

„Māt, es vairs negribu rotaļāties," teica Džons.

„Māt, šī rotaļa man nepatīk," teica Marčija.

„Es labāk drāzīšu koku," turpināja Džons.

„Drāzīsim visi," piekrita Susana, jo viņai gribējās piedalīties bērnu darbos, un viņa kāroja atdot bērniem savas mīlestības spēku, lai viņi to izlietotu.

Bet viņas rūdīto pirkstu veiklība padari ja bērnus mazdūšīgus. Viņa izdrāza putniņus zarā, un Džons īdzīgi teica: „Tik skaistus putnus es nekad nevarēšu iztaisīt. Māt, labāk nedrāz tos."

Nē, bērnus viņa nevarēja nekad beigt diezgan sirsnīgi mīlēt, viņas mīlestība nekad nebija izsmelta. Reizēm viņiem garām iedama, tā nespēja atturēties neizstiepusi rokas, lai pieskartos bērniem un viņus karsti neapskautu.

„Ak, māte jūs tak tik ļoti mīl!" viņa iesaucās. Bet bērniem šī mīlestība likās pārmērīga.

„Māt, nespied mani tā," sauca Marčij a, un Džons izslīdēja no viņas skāvieniem. Tā viņa ieradinājās bērnus steidzīgi noskūpstīt un ļaut viņiem vaļu ...

Tikai marmors bija piemērots viņas spēkam. Veselām stundām viņa meklēja tādu bluķi, kas tai derētu. Ja tēlnieka rīcībā bija tikai viens marmora gabals, tad tas pats bija dārgs. Meistars bija augstsirdīgs. Viņš bija apmierināts ar Susanu un teica, plati paceldams stūraino roku: „Ņemiet, kas jums patīk. Jūs neesat Roberts, un tādēļ jums jādabū •vairāk, nekā dabūtu viņš. Ko viņš iesāktu ar marmoru ?"

Un tā viņa staigāja apkārt gar neaptēsta marmora bluķiem, aptausti ja katru, pieskārās tiem, pārdomāja. Katrs šis bluķis glabāja tēlu. Susanu apņēma dīvainā, zināmā svētlaimība, tā pati svētlaimīga, kādu tā juta, kad atkal bija gatava radīt.

„Vai lai es jums palīdzu?" atkal šī balss pārtrauca viņas klusumu. Dusmīgi viņa pacēla galvu, lai noraidītu piedāvājumu.

„Es labi pazīstu marmoru," viņš turpināja. „Mans tēvs ir marmora importieris. Šim gabalam, piemēram, velkas cauri melna dzīsla. Jūs to ieraudzītu tikai tad, kad būtu jau padarīts pusdarbs."

„Bet kā tad jūs to zināt?" viņa jautāja un aizmirsa viņu atraidīt.

„Vai redzat šo iedzeltāno svītru?“ Viņa straujā, nervozā, šaurā roka tausti ja marmoru. Susanai bija tuvu jāpieliecas, lai saprastu viņa norādi jumu. Jā, tur neaptēstā akmens negludā virsmā bija gandrīz nesaredzama svītra.

„Tas gabals, un tas nav labs,“ viņš nonicināja divus turpmākos. „Un šie divi ir ļoti skaisti, bet šis ir vislabākais/' Viņš izraudzija apaļu bluķi. Viņa apskati ja un iekāroja to, un viņai būtu bijis patīkamāk, ja viņš būtu ļāvis tai pašai izvēlēties šo gabalu.

„Vai tad jūs veidojat marmorā?" viņa jautāja. Negribējās pieņemt no viņa šo bluķi. Viņa nolēma izšķirties tikai tad, kad viņš būs aizgājis.

„Ai, nē jel," viņš smējās. „Man tas ir pārāk garlaicīgs darbs. Es veidoju mālā — šo darbu lai strādā citi."

Viņa neklausijās runātājā. Viņa domāja par marmora bluķi un vēlējās, lai viņš ietu projām.

„Davids Barness man daudz par jums stāstija," skanēja patīkamā balss.

„Tiešām?" Viņa pacēla galvu, uzlūkoja viņu un tad atkal novērsās.

Viņa acis bija pelēkas kā jūra zem mākoņiem.

„Viņš uzskata jūs par lielu ģēniju.“

„Nezinu vēl, kas es esmu," teica Susana. „To vēl neviens nezina.

Bleks Kinnerds smējās. ,,Man ari tā liekas," viņš teica. „Vai lai es mēģinu to noskaidrot ?“

Viņa nopietni pakratija galvu. „To jūs nevarat, man pašai tas jādara." Šeit viņš tai bija nepanesami tuvu. Susanu pārņēma savāda baiļu priekšnojauta. „Man jāiet," viņa pēkšņi teica un devās projām, kamēr viņš palika un noskati jās Susanai pakaļ. Viņa izgāja uz ielas un mazā veikaliņā nopirka maizīti un karsta piena mēriņu pusdienām ... Viņa tiešām vēlējās šo marmora gabalu, tikai būtu bijis patīkamāk, ja viņš nebūtu ... „Negribu par viņu domāt," viņa cieši apņēmās, un tā arī izdari ja.

Bet viņš neļāva Susanai sevi aizmirst. Katru dienu viņš ieradās darbnīcā, ilgi un tiepīgi sprieda par savu darbu un smējās, kad vecais tēlnieks zobojās par viņa ātri un viegli izveidotiem tēliem.

„Bet es esmu modernists, kungs," pastāvīgi atkārtoja Bleks Kinnerds. „Ar jūsu atļauju es radu pats savu techniku. Es strādāju virsmaini. Nost reālismu. Es neesmu reālists, bet jūs tāds esat."

Vecais tēlnieks bija pabāzis rokas zem plīvojošiem svārku stūriem un kliedza: „Un kas tad ir redzējis tādu cilvēka seju? Tas jau ir netīrs traips, tējas tase, es nezinu, kas tas ir — viss, tikai ne seja."

Būdams vislabākā omā, Bleks Kinnerds spēcīgi saņēma meistaru aiz resnajiem, apaļajiem pleciem»

„Ja jūs nostāsieties divu collu atstatumā, tad katra seja jums liksies vai nu pēc tējas krūzes, vai paplātes. Kungs, nostājieties šeit, un gaisma lai krīt tā — jums jāzina, kungs, ka gaismu es izlietoju kā vielu."

„Susana," sauca vecais vīrs, divu spēcīgu, jaunu roku saturēts, „panāciet šurp, apskatiet to savām krietnajām, godīgajām acīm — vai tā ir cilvēka seja?"

Viņa iznāca no kakta, kur tagad stāvēja viņas marmora bluķis, pienāca un aplūkoja māla modeli, kuru jaunais cilvēks tik ātri un šķietami vienaldzīgi bija pabeidzis dažās dienās. Pusi laika viņš bija pavadijis, vērodams tēlu no divdesmit pēdu liela atstatuma. Laiku pa laikam viņš atkal piegāja klāt un pastūma par collu tālāk modeli vai nu uz vienu, vai otru pusi.

„Tā ir meitene rudenī," viņš teica. „Vējš plivina viņas matus."

* Un Susana ieraudzija meiteni, novājējušu, drebošu radi jumu, kas sargāja seju rokām. Protams, pūta vējš.

„Vai jūs viņu redzat?" jautāja vecais vīrs.

„Jā, redzu," viņa lēnām teica. „Bet tā līdzinās sapnim. Skatītājs nav drošs — tas gandrīz var atkal izgaist."

„Paskatieties tagad." Bleks Kinnerds palaida vaļā vecā vīra plecus, piegāja klāt modelim un pārstati ja pamatni. Tūdaļ bija redzamas tikai virsmas un šķautnes.

„Ak, tagad viņa pazuda," teica Susana.

„Viņa nekad nav bijusi," zobojās vecais vīrs.

Lēnām un noteikti Bleks Kinnerds atkal pagrieza pamatni.

„Es to atkal redzu," iesaucās Susana.

,,Jā, mazdrusciņ," piekrita vecais, „kad ātri paskatos un tad atkal novēršos ..."

„Palūkojieties biežāk," teica Bleks Kinnerds. „Ar katru jaunu reizi aina būs skaidrāka."

„Kā brīnums," uztraukta iesaucās Susana. Nesaprotu, bet redzu."

,,Kamēr vien jūs redzat, saprašana nav vajadzīga."

„Ak, jūs abi...“ norūca vecais un apmulsis aizgāja. Viņam apkārt stāvēja godīgie, klasiskie tēli, kuriem viņš bija pievērsis savu dzīvi — ķermeņi ar veselīgām, pilnīgām rokām un kājām, apaļiem vidukļiem un cēlām galvām.

„Paldies, Susana Geilorde," teica Bleks Kinnerds.

Un Susana atkal tuvojās mālā veidotai meitenei,, pēti ja to un bija pārsteigta, izbrīni jusies un apburta.

„Tā izmantot gaismu," viņa teica, „to es nekad nebūtu varējusi iedomāties, bet jums, protams, taisnība. Gaisma ir viela, ko nevar izmantot kā kaut ko noteiktu. To uztver virsmas.

„Vai jūs to redzat?" viņš dedzīgi iesaucās.

Viņi jutās ļoti tuvi. Susana bija aizmirsusi, ka nevēlējās viņa klātbūtni. Pēc Dāvidā Barnesa aizbraukšanas viņa patiesībā nebija runājusies ne ar vienu.

„Ēdīsim kopā pusdienas," teica Bleks Kinnerds.

„Labprāt,“ viņa priecīgi atbildēja. „Gribu parunāties ar jums par reālismu. Es labprāt vēlētos zināt, kādas ir jūsu domas. Esmu audzināta reālismā garā, bet reizēm man ir tāda sajūta, ka sēdu cietumā. Gribu tikt no tā laukā."

Viņi izgāja no darbnīcas, un viņš aizveda Susanu pie galdiņa zem klajām debesīm un piestūma viņai sēdekli.

„Realisms ir gals," viņš teica. „Nē, Susan, jūs neēdīsiet tikai maizi un pienu vien, atļaujiet man pasūtīt jūsu vietā. Hē, sulaini" viņš pasauca un pievērsās atkal Susanai. „Ir grūti lietot reālus līdzekļus. Ja līdzekļi un metode ir reāli, tad iznākums ir fotogrāfiskā tiešamība, nevis reālisms. Un fotogrāfiskā pareizība ir maldīga. Burtiska patiesība ir tikai puse patiesības, varbūt pat ne tik daudz. Visas nokrāsas un nokrāsu nianses paliek neizteiktas. Nav svarīgs attēlotais priekšmets, bet doma, ko mākslinieks tajā grib izteikt."

Viņa ēda siltu un garšīgu ēdienu, bet nezināja, kas tas bija. Viņa runāja un klausijās, un sarunu satrpbrīžos uzlūkoja savu kaimiņu. Viņš bija skaists, slaids, stūrains un savaldīgs. Viņam bija melni mati. Viņa rokas bija garas un ļoti maigas, daudz maigākas par Susanas rokām. Beidzot viņa pēkšņi piecēlās.

„Man jāiet atpakaļ strādāt," viņa teica.

„Kur tad jūs pēcpusdienā strādājat?" viņš jautāja.

„Pati savā darbnīcā/' Susana atbildēja. „Tā gan ir Dāvidā Barnesa darbnīca, bet viņš atstāja to manā rīcībā."

„Vai drīkstu kādreiz turp aiziet?" viņš jautāja smaidīdams. Un kad Susana kavējās ar atbildi, viņš steidzīgi piebilda: „Gribu redzēt viņa darbus, viņš man atļāva."

„Man jau nu nav tiesību jums to liegt," viņa lēnām runāja. Tad strauji piemetināja: „Nē, nē — lūdzu, lūdzu, nenāciet!"

Viņa nevarēja panest Bleķa klātbūtni, kad tā kala savu marmoru. Tiklīdz viņš tai tuvojās, izgaisa gara acīm skatītais tēls.

„Ejiet, Blek, ejiet projām," otrā rītā viņa tam uzsauca izmisusi, kad viņš tuvojās. Viņa vēlējās būt pilnīgi viena. Viņai nebija iebildumu, ka reizēm, viņai strādājot, klusi viņas tuvumā grozi jās meistars, jo viņš neko neteica. Bet Bleks arvien uzrunāja Susanu, un viņa balsij atskanot, redzētais tēls iebēga atpakaļ marmorā un tur paslēpās. Ļaunāka par viņa balsi bija viņa pieskaršanās. Kad viņš uzlika savu roku Susanas dilbim — viņš aiztika visas lietas — tad viņa ievaidējās:

„Laidiet mani vaļā, Blek —"

Un kad viņš reiz nejauši noglāsti ja marmoru, Susana sarāvās un atvilka viņa roku.

„Neaizkariet mani tā!" viņa uzsauca.

„Es tak jums nemaz nepieskāros," viņš dusmīgi atbildēja.

„Jūs to dari jāt," viņa sauca. „Es nevaru ciest, kad man pieskaras."

„Susan, jūs esat traka," viņš brīni jās. „Zvēru jums, ka aiztiku tikai marmoru."

Viņa noslaucija seju darba svārkos.

„Blek, es jūs lūdzu, ejiet projām, kad es strādāju."

„Ja tagad ieziežu, vai tad drīkstu pēcpusdienā nākt uz jūsu darbnīcu?"

Viņš uzsmaidi ja Susanai nerātni un patvaļīgi, bet viņa skati jās marmorā.

„Jā, jā, kā gribat. Tikai netraucējiet mani darbā.“

Un kad viņš aizgāja, Susana atkal izbaudi ja svētīgo, spēcīgo vientulību. Viņa ilgojās pēc Bleķa, kad viņa nebija klāt. Bet vienatnē viņa atkal skati ja akmenī iedomāto tēlu. Tā bija sieviete, kautra sieviete, ceļos nometusies, jauna, dedzīga, gaidoša un nevainīga. Kad pienāca Bleks, izgaisa šīs sievietes tēls. Bet kad viņš aizgāja, tas atkal parādījās akmenī. Un Susana tad skaldi ja un kala ātri un droši, skaidri skatīdama iedomāto tēlu.

Kad Susana darbnīcā veidoja mazās figūras pārdošanai, Bleks viņu nemaz netraucēja. Viņš jūsmoja par Susanas mazajām figūrām.

„Susan, jūsu lietiņas ir brīnišķīgas. Es tās gribu iegādāties."

Viņa negribēja to pieļaut. „Nē, jums tās jāpērk veikalā, kā visiem citiem."

„Bet tā jūs tak ietaupāt starpnieka algu,“ viņš pretojās.

Viņa pakratīja galvu. „Es varētu iedomāties, ka jūs gribat man palīdzēt/' viņa stingri teica. „Man vajadzīga pārliecība, ka es iztieku pati. Protams, es nevaru jums aizliegt iepirkties veikalā."

„Es ienīstu patstāvīgas sievietes," viņš apliecināja.

Susana pacēla galvu no sīkā radījuma savās rokās un klusēja. Bleķa priekšā viņa nebija iedomājusies sevi kā sievieti. Bet tā runādams viņš pārvērta Susanu sievietē. Tagad Susana ieraudzija, ka tai bija mugurā veci, traipaini, brūni darba svārki, un mati bija pabāzti zem beretes, lai pasargātu tos no akmens putekļiem. Un viņas rokas bija tulznainas un netīras, un nagi aplūzuši, apstādājot cieto akmeni. Viņš ienīda patstāvīgas, viņai līdzīgas sievietes.

„Zinu," viņa pazemīgi teica. „Tā laikam domā visi vīrieši. Bet ko lai daru, tāda es esmu."

„Susan,“ viņš iesaucās, „jūs gan laikam nerunājat nopietni. Vai jūs tiešām ticat, ka es tā domāju?“

Viņš nometās Susanas priekšā ceļos, jo bija ātras un straujas dabas, ar ko Susana nevarēja aprast. Viņš apskāva tās rokas.

„Jā gan, jūs tā domājat," viņa strauji pamāja ar galvu. „Zinu, kāda jums ir sajūta. Man liekas, ka katram cilvēkam ir pret mani tādas jūtas." Viņa atbrīvoja savas rokas, norāva bereti un saglauda matus.

„Apbrīnoju jūs no visas sirds,“ viņš klusi teica.

„Man liekas, ka cilvēki visai neieredz tos, kurus apbrīno," Susana izdvesa. „Jau skolā mani visai neieredzēja, kad saņēmu godalgas."

„Ai, Susan, Susan!" Jā, vai viņš tiešām izsmēja Susanu? —

„Jūs esat mazs bērns! Kur tad jūs bijāt visu mūžu?" Viņš atkal satvēra Susanas rokas.

Viņa uzlūkoja to apmulsušām, tumšām acīm. Ko viņš gribēja teikt? Susana bija reiz precējusies, viņai bija divi bērni, kuriem tā pelnija maizi.

„Redziet!“ Tomēr, kādēļ viņš nelaida vaļā viņas rokas tad, kad runāja? Viņa rokas bija līdzīgas važām. Viņa mēģināja tagad atbrīvoties. „Nē, es jūs nelaidīšu. Arvien jūs aizbēgat. Pat tad, kad ar jums runāju, jūs kaut kur pazūdat, slepeni turaties savrup. Gribu jūs atmodināt dzīvei."

Nenovērsdamās viņa skati jās viņa spraigajā sejā. Viņu atmodināt dzīvei! Mērija viņai reiz teica: „Es dzīvoju, un tu esi mirusi." Reiz viņas māju pildi ja šī dīvainā, kvēlā, vētrainā Michaela un Mērijas mīlestība. Susana to sajuta kā svešu plūdu mutuļojošo straumi, ko tā vēroja no krasta. Šo mīlestību viņa ienīda un tomēr juta. Kas tā bija par mīlestību, ja Mērija nevēlējās Michaelu precēt?.. Bleks runāja.

Viņa krūtis pieplaka Susanas ceļiem. Viņš spieda Susanas rokas, pieglauzdams tās savam vaigam.

„Susan, vai jums jau kāds ir teicis, ka esat skaista, ai, cik skaista? Vai jums kādreiz kāds ir teicis, ka jūsu mati ir brīnišķīgākie zemes virsū un tādā krāsā, kuru pat es neprotu apzīmēt, jo reizēm tie ir tumši, reizēm zeltaini? Vai jums jau kāds ir teicis, ka tādiem matiem var tikai pieburt tumšas acis — acis, kas raugas tik bikli brīžos, kad jūs esat sieviete, un tik droši tad, kad esat bērns? Susan,. vai kāds vispār ir stāstijis par jums?“

Susana jutās izrauta no cietās, aukstās apkārtnes. Viņa atklājās tam bikli drebēdama un dzīvības pilna.

Lēni viņa pakrati ja galvu, viegli pavēra muti un vēl arvien skati jās tam acīs. Viņa seja bija tuvu, pārāk tuvu —

„Nē,“ dvesa Susana. Viņa selpa bija kvēla. Viņa taisi jās nosmakt.

„Nē, es negribu ...“

Viņa nokāra galvu.

„Ko jūs negribat?" viņš čukstēja.

— Kādēļ viņi čukstēja? Tuvumā neviena nebija»

„Es negribu izšķilties no akmens," viņa skaļi teica. Tad atstūma viņa rokas, uzlēja kājās un izskrēja no darbnīcas.

Ielā sala. Bija jau vēlāks, nekā viņa bija iedomājusies. Ko viņi bija darijuši visu pēcpusdienu. Viņai nebija ne mēteļa, ne cepures, bet tā negribēja iet atpakaļ. Susana devās taisni uz māju, stūrgalvīgi griezdama galvu pret vēju. Ļaudis viņā noskatijās, bet viņa tos neredzēja ... Vai viņš tai bija atklājis mīlestību? Viņa to nevēlējās. Viņa negribēja to nekad vairs satikt. Gribējās tikai uz māju pie Džona, Mārčijas un Džēnas. Viņai bija sava māja, kurp atgriezties. Susana bija gudri darijuši, atzīdama mājas nepieciešamību un tādu sev sagādādama. Vairāk nekas tai nebija vajadzīgs. Viņai bija viss — arī tagad tai bija viss, izņemot Marku, kas bija miris.

Viņa uzskrēja augšā un devās istabā. Patlaban Džēna klāja vakariņu galdu. Bērni ienesa šķīvjus..

„Bet, māt, tavi mati gluži izpūruši," iesaucās Džons.

„Kundze, kur jūsu mētelis un cepure?“ jautāja Džēna.

„Bija jānāk bez tiem,“ noteica Susana. Viņa apsēdās ar muguru pret durvīm un raudzījās savējos. Viņi bija tādi paši kā parasti, un tomēr tie tik savādi vēroja Susanu. Viņi bija sveši. Nē, viņa bijā tā, kas tiem izlikās sveša.

„Dabūsiet vēl galu,“ pārmeta Džēna.

„Bija jānāk mājās," teica Susana. „Man nebija ne jausmas, ka ir jau tik vēls. Izskrēju, kā stāvēju ..

Sīki, sidrabaini smiedamās, Mārči ja nolika galdā savu šķīvi.

„Māt, tu esi tik jocīga!“ Viņas balss bija pilna iecietības un līdzjūtības.

„Zinu,“ viņa teica, juzdamās vainīga.

Viņa iegāja savā istabā, sasukāja matus, nomazgāja seju un rokas. Tad viņa apsēdās pie galda kopā ar bērniem un iebaudi ja Džēnas izvārīto virumu, saknes un maizes pudiņu. Mājās viņa jutās pasargāta, un šeit viņš to nevarēja atrast. Viņš nezināja, kur Susana dzīvoja. Viņa ēda un klausījās mīļajās balsīs, jutās droši spuldzes gaismā, bet sirds visu laiku vēl steidzās, vēl arvien skrēja pa ielām un bēga no Bleķa.

Rītā viņa uzcēlās agri, aizgāja uz darbnīcu un veidoja ceļos nometušos sievieti, viņa nostrādāja daudzas stundas, iekām viņš nāca. Viņš mēdza ilgi gulēt, un bija jau pusdienas laiks, kad meistars viņam pārmeta:

„Atkal tāds trīsstūru darbs! Cēlais tēlniek, kas tad tas nu būs? Nē, atļaujiet man atminēt: peldētāja jaunava, ko? Nav? Tad veļas mazgātāja, nē? Jāatzīstas, ka tādā gadījumā es neredzu nekā.“

„Tas ir tīģeris/' mierīgi teica Bleks.

„Tīģeris?“

„Neesmu vēl ticis galā ar gaismas iespaidu/' paskaidroja Bleks, „bet gan jau jūs redzēsiet."

„Ak, paldies, kungs. Es nu gan sevī neesmu tik pārliecināts."

Pēc brīža Bleks dedzīgi iejautājās: „Vai jūs ievērojāt, cik plānas palikušas vecā zēna ūsas? šis vīrs ir par mani tā sarūgtināts, ka taisni plēš sev ūsas."

Viņa juta Bleķu tuvojamies, bet negribēja to uzlūkot.

„Blek, jūs man apsolijāt!"

Viņš bija solijies tai pēcpusdienā netuvoties, kamēr viņa strādāja, bet viņš mētājās apkārt bez darba.

„Nē, es esmu labs, es jau eju ... Bet dārgā Su-san, jūsu veidotā jaunava ir lieliska. Redzu viņu nometušos ceļos, tas ir krāšņs darbs. Nevaru sagaidīt, kāda būs seja —"

Susana trīcēja, klausīdamās viņa balsī. „Ak, ejiet projām, Blek, kad es strādāju," viņa klusībā domāja. „Gribu strādāt. Kad jūs šeit esat, tad nevaru strādāt. Arvien tad klausos jūsu vārdos. Gribu būt brīva." Bet viņa neteica neko. Viņa negribēja apgriezties, negribēja to uzlūkot. Viņa gaidi ja, kamēr dzirdēja viņa nopūtu.

„Auksta sirds — Susan, Susan!"

Viņa pagaidi ja, kamēr viņš aizgāja, tad satvēra veseri un aukstu, smalka tērauda kaltu, kas bija tik smails kā zīmulis, un tad ar to sāka veidot marmorā ceļos nometušās sievietes seju.

Visā šai svešajā pilsētā Susana nekur nevarēja no viņa aizbēgt. Pēcpusdienā viņai bija jāstrādā savu bērnu uzturam, un šai laikā viņš arvien to varēja atrast. Viņa nepārtrauca darbu, kad viņš ienāca. Nē, viņa strādāja tik ātri, kā nekad nebija strādājusi, un reizēm viņai likās, ka vajadzība bēgt no Bleķa bija tikai iedoma. Viņš bija tik patīkams un vēss. Reizēm viņš necentās satvert Susanas rokas, ne reizi nenosauca viņu par „dārgo Susanu", un nerunāja ari par viņas „brīnišķīgo, lielo muti, kas ir tik sārta kā velnābols Ziemassvētkos, Susan!“ Viņš atlaidās dīvānā, vienaldzīgs, laipns un domīgs.

„Šis vecais vīrs man neko vairs nevar iemācīt, Susan," viņš teica. „Braukšu mājās. Moderno Ameriku viņš nesaprot. Viņam es liekos pārāk moderns."

Un tad, kad Susana redzēja, ka viņš nemaz nedomā par viņu, viņa kāroja, lai viņš domātu, un brīnijās un baidijās par šo ačgārnību. Viņa ienīda sevi, jo apzinīgi domāja: „Blek, es negribu, ka jūs aizbraucat."

Ak, bet šorīt viņa bija gribējusi, lai viņš iet pro j ām!

„Dārgā, vai jūs pēc manis ilgotos?"

„Mazīiet, Blek."

Nē, nē, vientulība bija laba. Vientulībā varēja strādāt.

„Ļoti," viņš iedomīgi teica. „Jūs pēc manis ļoti ilgosieties, dārgā, jo sākat mani mīlēt."

„Nenāk ne prātā," viņa skaitās. „Esmu to visu j au pārdzīvoj usi.“

Viņš neļāva tai runāt par Marku. Viņš smējās, kad Susana teica, ka bijusi precējusies. „Visā savā mūžā jūs vēl nekad neesat mīlējusi," viņš teica un atkal smējās.

„Tomēr, tomēr," viņa pretojās un visiem spēkiem centās iedomāties Marku. Bet Marks bija miris. Viņa neredzēja to. Viņa spēja tikai- iedomāties Marka krūšu tēlu, kuru reiz bija pagatavojusi un, autā ietītu, atstājusi mājas šķūnī. Un šeit bija tagadne. Bleks viņai tuvojās šai siltajā darbnīcā, ziemas pēcpusdienas gaišajā saulē. Susana sastinga un skati jās viņā.

„Tā jūs vēl nekad neesat mīlējusi," viņš teica un pievilka Susanu sev klāt, saņēma viņas zodu un pagrieza galvu augšup. „Jūs pat neapzināties, ka esat sieviete," viņš teica. Viņa acis kļuva šauras. „Bet jūs esat sieviete." Un caur sakostajiem zobiem viņa balss pēkšņi likās aizsmakusi. Viņš noskūpsti ja Susanu, un viņa nekustējās. Cik karsta bija saule, kuras gaismā viņi stāvēja, cik mēma šī telpa. Bet nebija klusuma. Viņš bija ielauzies Susanas klusumā, un klusums bija zudis. Ar katru jaunu acumirkli viņa arvien vairāk atteicās no sevis. Vispirms viņa lūpas skāra Susanas lūpas, bet tās bija aizvērtas. Tad viņa mute iespiedās viņas mutē. Bleks iegāja viņas būtības lielajā klusumā, kurā neviens vēl nebija bijis. Līdz šim acumirklim, visu mūžu viņa bija nodzīvojusi vientuļi. Beidzot viņš no tās atrāvās.

„Es nevaru iedomāties, ka jūs jau kādreiz būtu skūpstijusi vīrieti," viņš brīnijās un drusku zobojās.

Viņa neatbildēja. Viņa skati jās Blekā, un viņas acis bija milzīgi lielas un pilnas asaru. Viņa drebēja.

„Neraudi," viņš teica. Viņš tai aplika roku ap pleciem. „Es būšu pret tevi ļoti labs, Susan. Bet, Susan, Susan, tu jau izskaties pēc mazas meitenītes. Mīļā, kādēļ tu raudi?"

„Es baidos," viņa teica. Jā, viņa baiļojās, un pirmo reizi mūžā viņa jutās nevarīga. Bet viņš skaļi smējās.

„Tu kļūsi mana sieva," viņš teica, piekļāva viņu sev klāt un skūpsti ja atkal un atkal, kamēr arī viņa sāka smieties, kā sengadus nebija smējusies, un caur smiekliem viņa nevarīgi šņukstēja: „Ai, Blek,

Blek —“

„Tā," viņš teica un palaida to vaļā. „Paņem savu cepuri, iesim svinēt šo dienu."

Līdzīgi skaidram vakarvējam, viņš pieskārās visai viņas dzīvei un izkārtoja visu lieliem vilcieniem.

„Mēs tūlīt precēsimies," viņš teica priecādamies. Viņš parādi ja Susanai tādu Parīzi, kādu tā vēl nekad nebija redzējusi. Susanas Parīzē bija mazas, līkas ielas, vecā ģenerālā akmens tēls, mazās istabiņas virs konditorejas, vecā žēra kundze, kuras mazā, krunkainā seja rītos tik laipni staroja. Luvrs, Sēnas upe ar vecajām grāmatnīcām un lielā, klusā Notre-Dame baznīca. Viss tas un ļaudis, kurus viņa tik asi vēroja, Susanai nozīmēja Parīzi.

Bet viņš turpināja līksmošanu vakaru pēc vakara.

„Ko, vai tu to nekad neesi redzējusi, Susana? Bet tā tak ir Parīze!“ Viņa skatijās traku, jautri ģērbtu dejotāju pulkā un krati ja galvu. Viņa sēdēja un klausi jās jautrā, izlaidīgā sarunā uz skatuves; viņa smējās un klusībā drusku kaunējās.

* „Ja man reiz kāds būtu teicis, ka es apprecēšu bērnu ...“ teica Bleks. „Susan, tu esi bērns. Vai zini, mīļā, tu nemaz neesi tāds gara cilvēks. Tu esi jauks, gudrs, liels, bet vēl nemaz nenobriedis bērns. Ko lai es ar tevi iesāku? Liksies, ka man ir mājā jauns bernardietis.“ Viņš smējās, viņa acis spulgoja, un Susana jutās muļķa un pazemīga.

Protams, viņa nekad nezināja ko Blekam teikt, bet arī agrāk tā nekad nebija daudz runājusi. Susanai arvien bija par daudz darba. Kad citi runāja, viņa uzmanīgi klausi jās un uztvēra ne tikai citu cilvēku vārdus, bet arī kustības un sejas izteiksmi, skaļāku un klusāku balss noskaņu. Uzmanīgi klausoties un izjūtot dzirdēto, tā nojauta cilvēku domas. Tādēļ Susanai runāšana nelikās svarīga.

„Tev varbūt taisnība,“ viņa pazemīgi teica Blekam.

Bet viņa piedzīvoja arī skaistas dienas mežā, saulainas, aukstas pēcpusdienas, kad Bleks novilka svārkus un kopā ar Susanu aizīrās mazā laiviņā. Tad viņa nebaidi jās Bleķa, un kādreiz vēlāk viņa tam kautrīgi jautāja: „Vai tu būtu ar mieru paņemt līdzi bērnus ?“

„Protams, ja tu tā vēlies."

Susana gan viņam neteica, ka bez bērniem nekas tai nesagādā īsta prieka. Viņa tik sirsnīgi vēlējās, lai Bleks redzētu, cik skaisti viņai bērni. Susana stāsti ja Blekam, cik ļoti bija gribējusi bērnus, daudz bērnu, un nosarkdama apklusa, jo liegā jūtu mulsumā iedomājās, ka tagad viņai atkal varēja būt bērni. Līdz šim viņa vēl nebija domājusi par bērniem no Bleķa. Pat tagad viņa to nejuta miesīgi, bet tikai dvēselē.

Bet viņš viegli ieminējās: „Vai zini, dārgā Susan, tev nemaz nevajadzēja bērnu." Viņš ar karoti mai-sija lielās zaļās glāzes saturu. Viņi brokastoja kopā kā katru dienu. „Tā ir skaidra izšķērdība, tā nolietot savu ķermeni. Brīdinu tevi, to es nepielaidīšu.“

„Ai, Blek, tu to nesaproti," viņa nopietni iesaucās. „Tā nemaz nav. Nevaru nemaz tev aprakstīt savas jūtas, kad man gaidams bērns; liekas, ka tad darbojas visa mana būtne, asinis, elpa... ne tikai galva un rokas.“

„Susan, tu tak mīli mani!" viņš pēkšņi iesaucās.

Nopietni un drusku pavēsi viņš raudzi jās pār zaļo glāzi. Susana apmulsa.

„Jā, Blek, bet kad divi cilvēki mīl, tad viņi vēlas bērnus."

„Es negribu bērnus," viņš atteica. „Un es mīlu tevi bezgalīgi, tu, mana vecmodīgā mīlulīte!"

Viņš izstiepa savu skaisto, garo, šauro roku un glāstija zem galda Susanas delnu, un viņai aizrāvās elpa. šī pieskaršanās baidi ja, tā bija tik spēcīga un salda, bet tagad viņai no tās vairs nebija jābaidas. Viņa tak būs Bleķa sieva — bet kādēļ viņa tomēr vēl drusku baidi jās? Kad viņi apprecēsies, gan tad Bleks gribēs bērnus. Viņš jau vēl nekad nebija bijis precējies, nekad viņam vēl nebija bijusi īsta māja. Bleķa māte bija mirusi viņam vēl mazam esot, un tēvs palika atraitnis. Viņiem bija daudz naudas, un tie bieži ceļoja.

„Es tik ļoti vēlos, lai tu iemīļotu Džonu un Mar-čiju," bailīgi teica Susana. „Marčijai ir ļoti garas skropstas, un Džons ir mīļš, rātns zēns."

„Nevaru viņus iedomāties," tas teica. „Tu un bērni! Un vispār tu laikam būsi viņus izgudrojusi, lai mani iebaidītu." Bet viņai negribējās jokoties.

„Nē, tiešām, Blek, mīli viņus, lai es būtu laimīga."

„Tad es solos viņus mīlēt," viņš jautri teica.

Protams, viņš bija pret bērniem ļoti labs, bet Šūšanai negribējās īsti ticēt, ka viņš tos mīl.

Viņš bija pret tiem labs ļoti vienaldzīgā kārtā. „Hē!“ viņš tiem uzsauca: „Ķeriet!“ Un viņš meta

tiem franku gabalus. „Steidzieties pēc baloniem. Man patīk bērni ar baloniem.4'

„Māt, vai man jāpērk tikai baloni?" izmisis jautāja Džons. Atskanēja Bleķa skaļie, gaišie smiekli. „Esi gan tu burta kalps! Tas nozīmē, ka vari pirkt visādas patīkamas lietas. Es būtu pircis balonus."

„Tad es tev vienu nopirkšu," teica Džons, cenzdamies būt rātns jaunajos apstākļos.

Džons drusku baidi jās Bleķa. Susana juta viņa smalkjūtīgās, nedrošās bailes. Viņš bija ļoti pieklājīgs un nekad neaizmirsa sveicināt vai pateikties par Bleķa mazajām dāvanām. Bet šīs dāvanas viņu bieži mulsināja.

„Ko lai es ar tām iesāku, māt?" viņš reiz jautāja, kad Bleks bija aizgājis. Apmulsis viņš skati jās jocīgā māla tīģerī, kas, skumji pagriezis galvu, skati jās pāri savai astei.

„Es tiešām nezinu," bija Susanas atklātā atbilde.

,,Tas ir skaists," pādroši noteica Marčija.

Bleks viņā neiedvesa nekādas bailes. Bet viņa nebaidi jās ne no viena, vispār ne no kā. „Es tevi mīlu," viņa teica Blekam, to pirmo reizi ieraugot. „Es tevi ļoti mīlu."

„Labi,“ viņš laipni atbildēja. ,,Visi mani mīl," tas zobgalīgi piebilda, „tas ir, gandrīz visi. Susana mani reizēm nemīl."

„Es gan," nopietni apliecināja Marčija. „Ja viņa tevi nemīl, tad es gan mīlu."

Kā aizstāvēdama viņa ielika savu roku Bleķa saujā un uzpūtīgi uzlūkoja Susanu. Tā bija bērna augstprātība, bērna mīlestība, tas bija smieklīgi, bet Susana izstiepa roku, lai pieskartos Blekam ...

„Ja tu negribi tīģeri, tad dod man," noteica Marčija. „Dod man, Džon."

„Labi,“ zēns piekrita, „man tas nav vajadzīgs."

Marčija paņēma tīģeri. „Saukšu viņu par Bleķu," viņa noteica un glaudija to: „Mīļo Blek, labo Blek."

„Patiesībā viņš nemaz nav glīts," teica Susana. „Es tikai priecājos, ka tu to nepateici Bleķa klātbūtnē."

*

„Tā es nekad nedarītu!“ iesaucās Džons, un viņa acis šausmās ieplētās.

„Man viņš patīk," nepiekāpās Mārči ja.

Susanai nebija viegli pateikt Džēnai, ka viņa taisas Bleķu precēt. Kādā vakarā viņa pagaidi ja, kamēr bērni apgūlās. Tad viņa izgāja virtuvē un skaidri to pateica, jo nezināja, kā to citādi pateikt: „Džēna, es precēšos."

Džēna pacēla galvu no trauku mazgātuves.

„Ak kundze, tak ne ar francūzi?"

„Nē, ar amerikāni no Ņujorkas."

Džēna skati jās Susanā. Bleķu viņa vēl nebija redzējusi: „Kundze, vai tad šai pilsētā ir ari kāds amerikānis? Es nu gan šeit neesmu redzējusi, neviena kristīga cilvēka."

Susana iesmējās. „Arī viņš ir tēlnieks."

„Ak tas viņš ir, kundze?" vilcinādamās teica Džēna. „Bērni man par viņu stāstīja. Tikai viņi neteica, ka tas ir amerikānis. Cerēsim, ka ies labi. Es nu gan nezinu. Es pati arvien saku, lai suns guļ, ja viņš guļ, kundze. Ir jau laime, ja cilvēks ir labi apprecējies vienu reizi. Krietnu viru pasaulē nemaz tik daudz nav. Vai nu viņi jau ir precējušies, vai atdusas zemes klēpī."

„Gan jau redzēsiet," teica Susana. „Rīt viņš atnāks. Es gribu, lai bērni būtu glīti."

Viņa novērsās, lai ietu projām, jo nejutās labi drūmās Džēnas tuvumā. Džēna bija smieklīga. Susana tak nevarēja iekārtot savu dzīvi pēc Džēnas prāta, kas arvien gribēja, lai viss paliktu pa vecam.

„Džēna, kādēļ jūs izskatāties tik nelaimīga?" nepacietīgi teica Susana. „Jums tak vajadzētu priecāties, ka būšu atkal laimīga."

Bet Džēna negribēja priecāties.

„Vai mēs dzīvosim Ņujorkā?" viņa jautāja.

„Droši vien," Susana atbildēja.

„Ak, mājās tagad katru gadu nobirst labās kazenes," bēdīgi teica Džēna.

Bet Susana vairs nedzirdēja Džēnas vārdus. Jaunā vēsts nu Džēnai bija zināmā, un tagad tā bija jāpasaka bērniem. Viņa iegāja guļamistabā, kur abas gultas stāvēja cieši blakus.

„MIļie, vai jūs vēl neguļat?“ viņa apsēdās Džona gultā un satvēra Mārčijas roku.

„Nē," teica Džons.

„Es gan," piebilda Mārči ja.

Džons piecēlās sēdus. „Marčij, tu tak neguli," viņš pārmetoši teica. „Kā tad viņa zinātu, ka tu esi šeit, vai nē, māt?"

„Es aizvēru acis," nepiekāpās Mārči ja.

„Lai nu paliek," teica Susana. „Pamodies vien, jo man tev ir pārsteigums. Mīļie, es precēšu Bleķu, un mēs visi dzīvosim viņa mājā."

Viņa redzēja, ka Džonam nav ne jausmas par precēšanās nozīmi. Bet Mārči ja atvēra acis, gulēja un skati jās Susanā gaišu, slepenu skatienu un klusēja.

„Kur tad ir viņa māja?" atturīgi iejautājās Džons.

„Ņujorkā,“ teica Susana.

„Un tad?" skaidrā balsī noprasija Marčija.

„Tas nu gan ir viss," teica Susana un nobrīni jās, ka tas tiešām ir viss. „Bet rīt viņš atnāks jūs apraudzīt, un es gribu, lai jūs būtu glīti apģērbušies. Viņš ir jūsu jaunais tēvs, vai saprotat?"

„To es nezināju," teica Džons.

„Savu veco tēvu es nemaz nevaru atcerēties," piebilda Marčija.

„Es gan drusku," teica Džons. „Māt, vai viņš nebija krietni liels? Un viņš rotaļājās ar mani, kad pārnāca."

„Jā,“ mierīgi teica Susana. Atmiņā atdzīvojās Marka tēls. Viņa atcerējās Marku, klausoties dēla balsī tā, kā nebija to atcerējusies daudzus mēnešus. To viņa nespēja panest. Marčija vēl arvien skatijās gaišām, pētošām acīm.

„Marčij, ko tu domā?" jautāja Susana.

„Vai Bleks tevi tagad visvairāk mīlēs?“ viņa jautāja. „Vai viņš mīlēs tevi stiprāk par mani?" Viņas acis bija lielas, mute maza un sārta.

„Viņš mīl mani, bet arī jūs abus, tikai citādi/1 teica Susana.

Viņa novērsās no Marčijas nobriedušās, mazās sejas saltuma.

,,Guliet, guliet/' Susana noteica, „labu nakti."

Viņa ļoti lepojās ar abiem bērniem, kas tik glīti un vingri stāvēja Bleķa priekšā. Džons paklani jās īsi pa franču paradumam, un Mārči ja kniksēja. Citās reizēs viņa metās tam klāt, apķērās ap kaklu un urbās ar ceļgaliem viņam vēderā. Bet šodien Bleķa vietā tikpat labi varēja būt kāds svešinieks. Viņa palocijās un neteica ne vārda. Tad abi izstiepa ārkārtīgi tīri noberztās rokas.

„Kā klājas?" viņi jautāja reizē.

„Paldies, ļoti labi," nopietni atbildēja Bleks, „Jaunkundz, es jums atnesu šokolādi, un jums, kungs, kārbu jaunu zīmuļu." Un viņš pasniedza katram pa kārbai.

„Pateicamies, pateicamies," atbildēja bērni un uzlūkoja Susanu.

„Taisiet vien vaļā. Tu esi ļoti laipns, Blek," viņa teica.

Bet Džons tai iečukstēja: „Vai tu jau pajautāji — tu tak zini, māt?"

Viņa neatcerējās un nesaprašanā uzlūkoja zēnu,

„Bet tu tak zini — tētis?" čukstēja Marčija.

„Ak jā!" iesaucās Susana. „Kā es to varēju aizmirst ! Blek, kā tad nu turpmāk lai bērni tevi sauc?"

Viņa tam uzsmaidi ja. Viņš bija tik mīļš, atnesdams bērniem dāvanas, bija tik patīkami būt kopā ar visiem tiem, kurus viņa mīlēja. Džēna ienesa tēju. Tā bija īsta, sava māja.

„Tā ir mūsu mīļā Džēna," viņa iesaucās, un Džēna paklanijās.

„Labdien, Džēna," vienaldzīgi teica Bleks. Džēna palocija galvu un tūdaļ izgāja no istabas. Bleks vēroja bērnus un teica:

„Man nu gan negribētos, lai divi tik lieli bērni mani pēkšņi sauktu par tēti. Tad man būtu tāda sajūta, it kā man jau būtu izdrupuši priekšējie zobi un mati kristu laukā. Droši vien es tad arī staigātu salīcis. Sauciet mani labāk par Bleķu ... Susan, es tagad labprāt vēlētos tēju.“

„Es tevi nesaukšu par tēti,“ pēkšņi noteica Marčija.

„Kādeļ tā?“ jautāja Bleks. „Jaunkundze, kas ar jums šodien noticis? Jūs jau esat auksta kā ledus.“

„Tu neesi mans tēvs,“ teica Marčija.

„Gluži pareizi," jautri piekrita Bleks.

Džons pagriezās pret Susanu: „Māt, vai tu atļausi man padzert tēju pie Džēnas? Virtuvē viņa droši vien jūtas vientuļa."

Bērni izgāja, rūpīgi aiznesdami šķīvjus, un lepni smiedamās Susana uzlūkoja Bleķu:

„Vai viņi nav jauki?" viņa jautāja.

„Ļoti pieklājīgi bērni. Vai zini ko, Susan, aiziesim uz franču modernistu izstādi." Viņš paskatijās pulkstenī: „Laika vēl pietiks."

Viņa piecēlās un izgāja virtuvē. Pie galda tur sēdēja Džons, Marčija un Džēna. Viņi klusēja.

„Es drusku iziešu, Džēna," teica Susana.

„Labi, kundze," viņa atsaucās. Pāri savai lielajai tējas tasei viņa skumji uzlūkoja Susanu.

Susana kavējās. „Sveiki, mīļie bērni," viņa teica. „Es būšu drīz atpakaļ."

„Labu nakti, māt," atbildēja Džons. Bet Marčija klusēja. Domīgi viņa vēroja māti, lēni kaut ko košļāja, un viņas šaurās sārtās lūpas bija cieši sakniebtas.

„Marčijai kaut kas noticis," Susana teica Blekam, kad viņi izgāja vakara aukstajā, skaidrajā gaisā.

„Savāds radi jums," noteica Bleks. „Zinamā mērā viņa ir par tevi vecāka, viņa ir piedzimusi veca, kā daža laba cita sieviete piedzimst zinoša."

„Ko tu ar to gribi teikt?“ viņa jautāja.

„Tak aizmirsti viņu," Bleks nepacietīgi iesaucās.. „Susan, tagad tu esi manā sabiedrībā."

Viņa mīlēja bērnus, viņa tos mīlēja. Bet ejot pa ielu kopā ar Bleķu, tie palika aizmugurē.

Straujš un jautrs, viņš tomēr bija pret tiem ļoti laipns. Pamazām ieviesās paraša pavadīt vakarus kādā izpriecas vietā vai vienatnē darbnīcā, tomēr svētdienās viņi gāja ar bērniem uz mežu vai teātri un pavasarī pat izbrauca uz Fonteneblo.

Bet viņš nekad neapgalvoja, ka justos laimīgāks vienatnē ar Susanu.

Un kad durvis aiz bērniem aizvērās, viņš jautri teica: „Tā tad tavs pienākums ir izpildīts. Susana, esi tik laipna un domā tagad tikai par mani."

„Es tak arvien domāju tikai par tevi," viņa skumji atbildēja. „Kad esmu pie bērniem, degu nepacietībā tikt pie tevis. Strādājot es arvien skatos pulkstenī, es, kas nekad nedomāju par laiku, iekām nepalika pārāk tumšs, lai strādātu."

Viņš satvēra Susanas roku un gavilēja.

„Tu mīli mani," viņš līksmoja, un šī pārliecība viņa balsī lika Susanai nodrebēt...

„Jaunkundze, kas ar jums noticis?" nākošā rītā jautāja meistars. „Agrāk jūs strādājāt tik centīgi, un tagad nositat laiku, skatīdamās padarītajā darbā. Jūs darbu laikā nepabeigsiet un nevarēsiet to nodot salonam. Tas jau ir gandrīz gatavs, un tomēr jūs to nebeidzat."

Bleks to dzirdēja un, tiklīdz vecais bija projām,, lieliem soļiem pienāca klāt Susanai. Franču mācekļi noskati jās abos slepenā ziņkārībā.

„Pabeidz!" viņš klusi pavēlēja. „Mums tak jāprecas un jābrauc mājās."

„Kad?" viņa brīnijās. Katru vakaru viņš teica: „Mēs drīz precēsimies, drīz —“. Bet nākošais vārds izgaisa skūpstā.

„Kādēļ tu to tik steidzīgi nolēmi?" viņa jautāja.

„Man pietiek," viņš atrauca, „gribu vest tevi mājās."

Viņa neatbildēja. Viņa cieši apņēmās pabeigt savu marmora tēlu. Beigās tai izdevās atgūt dažus savas senās, bagātās vientulības mirkļus. Dažus brīžus viņa aizmirsa Bleķu un pabeidza acis, rokas, matus. Tad viņa iekala neaptēstā marmora pamatnē vārdus: „Ceļos nometusies sieviete", un vēl mazākiem burtiem pati savu vārdu.

Nākošā nedēļā, dienu pirms aizbraukšanas, viņi visā klusībā salaulājās dzimtsarakstu nodaļā. Pēc tam viņi devās uz māju kā ikdienā. Susana teica: „Mēs apprecējāmies."

Džēna pielika roku pie mutes.

„Bet kundze, tak ne tādā steigā!"

„Mēs abi gribējām, lai tas būtu padarīts," viņa teica.

„Māt!" iesaucās Džons; Marčija paskatijās mātē un ēda tālāk vakariņas.

„Es neesmu pārvērtusies," viņa mierīgi noteica, noliecās un abus noskūpstija. Tad viņa iegāja guļamistabā, noņēma cepuri un atglauda matus. Tā bija pēdējā nakts šai mazajā istabā. Bleks teica: Nokārtosim šo lietu ātri. Es ienīstu kāzas." Tās nebija kāzas, tikai līguma parakstīšana. Bleks sirsnīgi lūdza: „Nāc šodien uz manu dzīvokli, kādēļ tu to

nevari darīt?" Bet viņa pakratija galvu: „Nē, Blek, es nevaru viņus atstāt, vēl nevienu nakti viņi nav bijuši vieni." Un viņa devās mājās.

Viņš nemēģināja pierunāt Susanu, kaut gan viņa to gaidija. Viņa sejā izgaisa spraigums. Viņš aizkūpināja cigareti.

„Labi, Susana. Tas nekas, šodien vai rīt." Viņš smaidi ja. „Es noīrēju kuģī visskaistākās telpas. Tāpat joka dēļ."

Susana sēdēja un domāja. Viņa mīlēja Bleķu bez mēra. Viņa apzinājās, ka Bleks tajā bija atradis sievieti, kas snauda līdz viņa atnākšanai. Bleķa klātbūtnē tā bija tikai biklu trīsu un dedzīgas dzīvības. pilna sieviete; viņš noņēma Susanas dvēselei plīvuru pēc plīvura, līdz viņa tam atklājās visā savā sievišķībā. Viņam bija vienaldzīgas Susanas spējas

strādāt vai radīt. Viņš neatzina Susanu kā tēlnieci, lai cik lielas vai mazas bija viņas spējas. Viņš smējās ikreiz, kad tā apzinīgi runāja par darbu.

„Kādēļ tev jāstrādā, es tak par tevi gādāju?" viņš teica. Un iekām viņa paspēja atbildēt, tas kaisli iesaucās: „Susan, vai tu zini, ka tev tieši pie kreisā mutes kaktiņa ir bedrīte? Pagaidi, nekusties, es tevi noskūpstīšu."

Viņa nekustējās un aizmirsās.

Susana bija apmierināta ar notikušo. Tomēr, kādēļ viņa pastāvīgi domāja par savas Ceļos nometušās sievietes likteni, kad tā būs pamesta veco akadēmiķu rokās ?

„Susana, Susana!"

Diena sākās ar Bleķa saucienu. Viņa gulēja tik cieti, kā bija gulējusi tikai bērnībā. Viņa balss to modināja. „Miegā tu esi tik daiļa, ka gribas tevi pamodināt, lai to pateiktu." Viņa atmodās, un greznā telpa bija pilna jūras gaisa, saules un Bleķa balss skaņu.

Un Bleks skati jās Susanā, un vēl miegaina viņa apzinājās savu skaistumu. Viņa bija tikai daiļa sieviete, vairāk nekas. Un ar to pietika. „Susana, vai tu atceries nakti? Ik rītus pamostoties tev ir tādas acis, it kā tu atcerētos nakti."

Strauji un bikli viņa palocija galvu. Viņa atcerējās visu. Viņš kvēli mīlēja Susanas miesu, un viņai likās, ka viņa būtu marmors un Bleks viņu kaltu, vai tā būtu māls un viņš tai dotu veidu. Viņa juta pilnību, kad Bleks tai pieskārās. Nekad vēl viņa nebija skatijusi pati sevi.

„Susana, ļauj man glāstīt tavus plecus, muguru, gurnus, ceļus, potītes, skaistās kāju pēdas. Tavs augums ir tik spēcīgs! Es ienīstu trauslas sievietes."

,,Man jābūt stiprai darbam," reiz viņa teica. Un viņš tad atrauca: „Nē, tu esi stipra tādēļ, ka ir skaisti stiprai būt."

Dievinādams Susanu, viņš izveidoja no tās sievieti, kas apzinājās sevi, un tāda tā vēl nekad nebija

bijusi. Viņu dzīve nemaz neatgādināja laulību, un tādēļ tā nemodināja atmiņas. Drīzāk likās, ka viņa būtu dievināta mīļākā, kuru ir vērts pielūgt. Un viņu abu mīlestība neskāra citus. Viņi neilgojās pēc savas mājas, pēc noteiktas, kopējas dzīves. No stundas stundā viņi juta tikai šo spraigo, uztraucošo tuvumu ... Viņš izcēla Susanu no gultas un aplika tai mežģinu apmetni. Kajites skapji bija pilni šādiem apģērba gabaliem, kurus viņš tai bija izraudzijis.

„Ej, nomazgājies un sasukā matus," viņš pavēlēja.

Viņai atgriežoties, mazajā salonā jau gaidi ja brokastis. Viņi paēda, smiedamies un tvīkdami kaislē. Bleķa klātbūtnē viņa aizmirsa visu.

Reiz viņa ieminējās: „Vajadzētu gan paskatīties, kā klājas bērniem."

„Nē, to nedari. Tev jāmīl, un tev nav citu pienākumu un cita prieka."

Viņš apskāva Susanu, un viņa atkal ziedojās acumirklim. Katrs mirklis bija dzīve, jauna un mirdzoša dzīve. Viņa smējās, viņa smējās arvien. Katru dienu okeāns likās gaiša, dejojoša zilgme; un spīdēja pilns mēness. Bērni bija jautri un rātni. Susana viņus gandrīz neredzēja un reti tos iedomājās.

Katrs sīkums likās tik smieklīgi pilnīgs, kā pārāk labi tēlotā lugā. Bleks par to priecājās. Bet pilno mēnesnīcu, bezvēja jūru un daudzos izšķērdīgi spilgtos saules rietus viņš nevarēja būt paredzējis.

Reiz pusnaktī viņi stāvēja kuģa priekšgalā, viņa atbalstija galvu pret Bleķu un teica: „Un tomēr man ir tāda sajūta, it kā tu būtu visu iekārtojis, pasūtijis sauli, mēnesi un purpursarkano jūru."

„Protams,“ viņš nopietni atbildēja. „Es teicu Dievam: „Rādi savu mākslu. Viņa brauks pāri tavam vecajam okeanam." Un viņš bija tik paklausīgs, ka labāk nemaz nevar vēlēties."

Viņi smējās, un viņš saņēma Susanu savās rokās un skūpsti ja to.

„Blek," čukstēja Susana, un elpa aizrāvās: „Blek, es gandrīz ticu, ka Dievs tā ir darijis."

Viņa dziļi izjuta šo bridi, kad viņi tā stāvēja, cieši apskāvušies. Spīdēja mēness, un jūra bija tumša un mierīga.

„Krastā droši vien nebūs tik jauki kā šais dienās jūrā,“ viņa domāja vērodama krastmalas torņus, kas cēlās pret debesīm arvien augstāk. Sirds krūtīs atsala un pukstēja lēnāk. Viņi tak nemaz nebija mituši zemes virsū. Tagad bija aukstasinīgi jāpadomā par māju un kalpotājiem, par tādu dzīvi, kādu tā vēl lielpilsētā nebija dzīvojusi. Bleķa dzīve tai bija ļoti sveša. Viņš bija tai tik tuvs un labs, bet viņa zināja par viņa dzīvi pārāk maz. Bet viņu pašu tā pazina tik labi, kam agrāk nemaz nebūtu varējusi noticēt. Iznācis no Susanas istabas, tas pēkšņi bija kļuvis cits vīrs, no citas pasaules, drusku nepacietīgs, gatavs kritizēt pat viņu.

„Susana,“ viņš teica, stāvēdams kajites durvīs un gaidīdams izkāpšanu, „tava cepure nav piemērota brūnajam uzvalkam."

„Vai tiešām, Blek?" Viņa nicināja sevi par tādu pazemību. Viņa varēja mierīgi atbildēt: „Es tā nedomāju, Blek." Bet tagad viņa to vairs nespēja teikt. Varbūt pēc brīža viņa tam pateiks, ka ir citādās domās.

„Tiklīdz būsim mājās, tu nopirksi citu cepuri," teica Bleks. „Lielāku. Mazas cepures tev jāvalkā pēc iespējas retāk."

Tad viņš sāka runāt intimā sirsnībā, kas arvien tā uztrauca Susanu un lika visu aizmirst: „Tu esi skaista, viss, ko tu valkā, pieskaņojas šim skaistumam." Susana vēl nekad nebija domājusi par savu seju, augumu, acīm, rokām un apģērbu, kāds tai jāvalkā, lai viņa izskatītos daiļa. Bleks viņu atmodināja un viņam tai bija jāpateicas par savu vērtības apziņu, šī iemesla dēļ viņa varbūt zemojās Bleķa priekšā un viņam klausija. „Vai es kļūstu patmīlīga?" viņa sev jautāja izbrīnījusies. Bleķa dēļ viņa kļuva tāda sieviete, kāda nekad nebija bijusi. Cik dīvaini būt patmīlīgai!

Bet Bleks kaut ko teica. Kuģis piestāja. „Tētr tā ir mana daiļā Susana," viņš teica. „Susan, viņš nekad nešķiras no laukiem. Tā tad viņš to darijis tevis dēļ/*

Viņas rokas satvēra liels, vecs vīrs ar maigu sejur ļoti vājš un sauss, ģērbies gaišpelēkā uzvalkā. Šūšana sajuta viņa izkaltušās saujas, viņa lūpas sausi pieskārās tās vaigam, veco, bālo acu skats sausi un viegli pārslīdēja tai pāri. Viņš runāja sīkā balsī.

„Mīļā, es jau sen gaidiju, kad mans dēls precēsies. Mana paša laulības dzīve bija laimīga. Tagad priecājos, ka viņš tik ilgi gaidi jis."

Viņa smaidi ja, jo lielais, jau drusku trīcošais vīrs viņai patika.

„Tie ir mani bērni," viņa teica, turēdama aiz pleciem abus mazos.

„Jā, jā," viņš norūca, nemaz neskatīdamies viņos. „Jums jābrauc uz Fane Hillu un jāpadzīvo tur." Bet viņš nesaņēma Džona un Mārčijas uzmanīgi izstieptās rokas. Viņiem aiz muguras stāvēja Džēna pieklājīgā melnā apģērbā. Viņa bija ļoti bāla, un Šūšana starp citu iedomājās: „Kauns gan. Es pavisam aizmirsu, ka viņai arvien uznāk jūras slimība/' Iekām viņa sāka runāt, Bleks iesēdināja visus lielā automobilī, un viņi brauca pa pilsētas ielām, kas bija gaišas vakara mirdzumā, un beidzot tuvojās mierīgam māju četrstūrim pie upes. Mašina apstājās, ielas pusē atvērās durvis, un iznāca sulainis livrejā.

„Tēt, vai tu nāksi iekšā?" jautāja Bleks.

„Nē," teica vecais Kinnerds. „Nē, es braukšu atpakaļ uz Fane Hillu. Jūs būsiet noguruši. Bez tam arī mani pilsēta arvien nogurdina. Un firziķi labi padevušies. Linlejs jums rīt tos atvedīs. Saslimis viens terjers. Man tūlīt jābrauc atpakaļ."

Viņi izkāpa no mašinas, kas aizbrauca tālāk bez mazākā trokšņa. Bērni palika stāvot apmulsumā. Susana pati pēkšņi jutās sveša; svešniece nezināmās pilsētas svešā ielā. Brīdis ieilga. Viņa jutās kā apmāta, nezināja, kas tagad būs. Pēkšņi viņu kāds pārcēla pār slieksni.

„Susan, tagad tu esi manā mājā,“ teica Bleks. Viņa stāvēja plašā priekštelpā, tukšā un skaistā, un raudzi jās apkārt. Telpas galā karājās Bleķa glezna: tuksneša gaišā četrstūrainā laukumā, spilgtā baltā saules gaismā stāvēja vientuļa indiāniete. Likās, ka šī glezna izstarotu sauli.

No āra skanēja Marčijas balss: „Blek, ienes arī mani istabā!"

Bleks smējās un kratija galvu. Viņa roka skāva Susanas plecus, un viņš mudināja to tālāk. Susana atskati jās un ieraudzija bērnus kautrīgi ienākam priekštelpā.

„Nāciet, mīļie!" viņa sauca.

Bet Bleks valdonīgi izrīkoja: „Susan! Tās ir tavas istabas."

Viņi kāpa augšup. Aiz Susanas bailīgi nāca bērni, uz pirkstu galiem uzkāpdami baltās marmora kāpnes.

Un Bleks teica Džonam: „Tu, Mārči ja un Džēna dzīvosiet stāvu augstāk."

„Tad nāciet līdz," noteica Džēna un bīdi ja bērnus sev pa priekšu.

Bleks atvēra platas durvis, Susana ieraudzija istabas, ko viņš tai bija ierīkojis, skaisti kailas, pievilcīgi tukšas milzīgas telpas, neuzkrītošas, taisnas istablie-tas, stūros logi, vājināta gaisma.

„Manai lielajai Susanai neder mazas un niecīgas lietas," teica Bleks. „Es pats uzzīmēju katru lietu."

„Kad?" viņa jautāja un skati jās šai lieliskumā.

„Ak, gandrīz jau pašā sākumā. Es laikam iesāku tai dienā, kad mēs iepazināmies," teica Bleks, smaidīdams un vērodams Susanu.

Viņa nezināja ko teikt. Tā skati jās apkārt.

„Vai tev patīk?" jautāja Bleks.

„Jā," viņa čukstēja. „Liekas dīvaini, bet ir skaisti." Brīdi viņa pagaidija un tad vienkārši teica: .,,Blek, es pateicos par tavu mīlestību."

IV

Viss tagad ir kārtībā, viņa domāja, pārskatīdama garo, šauro viesistabu. Bleķa mājā viņa jau bija nodzīvojusi daudzas nedēļas un zināja, kad kas darams. Aiz viesistabas bija greznuma dārziņš, un aiz dārza upe. Skotu dārznieks Linlejs atbrauca no laukiem vienu vai divas reizes nedēļā un apkopa augus ap dīķi. Izbraukumu starplaikā šoferim bija jāaplaista dārzs. Susana bija tikko noklausijusies Linleja sūdzībās.

„Kundze, Bantijs par maz laista dārzu. Ar jūsu atļauju es vēlētos to ziņot kungam."

„Nē jel, Linlej, netraucējiet manu vīru," viņa steidzīgi noteica. „Es parunāšu ar Bantiju." Šodien pēcpusdienā, izbraucot pastaigāties uz Metropolitēnu, tai nedrīkstēja aizmirsties paliekties uz priekšu un pateikt jaunajam Bantijam ... Katru dienu viņa brauca viena pati uz Metropolitēnu. Dārzs bija vēss un tukšs, un viņa sēdēja tur, cik ilgi gribēja, un domāja, ko gribēja. Vasaras vidū māja bija ļoti klusa. Bērni bija aizbraukuši nometnē. Pirmajā nedēļā Bleks nervozi ieminējās: „Vasarā gan bērniem vajadzētu braukt uz nometni." Un viņam bija taisnība, vasarā viņi tiešām nevarēja palikt pilsētā. Bleks izrādīja lielu augstsirdību, nododams bērnu rīcībā mājas rietumgalu; bet bija karsts. Bez tam kādā rītā Susana sastapa Bleķu viesistabā, abām rokām turot galvu, jo Džons patlaban lēca lejup pa kāpnēm.

„Džon!“ viņa to skarbi apsauca un izgāja priekštelpā, lai zēnu notvertu, kad tas lēca no pēdējā pakāpiena. Tomēr viņa nebāra dēlu, jo zēna acīs bija tik nevainīgs jautājums.

„Vai tev gribētos braukt uz nometni ?“ viņa jautāja bāriena vietā.

„Džēna teica, ka varot mani un Marčiju aizvest uz mājām," viņš teica, un zēna balss bija lūdzoša.

„Mūsu mājas ir šeit," teica Susana.

„Jā, zinu gan," viņš padevīgi atbildēja, „bet es domāju — tu tak zini — mūsu īstās mājas.“

„Nē,“ atrauca Susana. „Man labāk gribētos, lai jūs abi brauktu uz nometni un iemācītos peldēt un darīt citas lietas."

Kopā ar Džēnu viņa nostrādāja veselu nedēļu, sagatavodama bērnus braucienam. Bleks bija ļoti laipns. Viņš uzdāvināja Džonam dārgu makšķeri un sīki paskaidroja, kad un kādas ēsmas lietojamas. Nebija gandrīz nekā tāda, ko Bleks nezinātu. Bet pagājušā nedēļā Džons viņai slepeni atrakstija: „Lūdzu, atsūti man parasto makšķeri un nesaki Ble-kam par to nekā, jo zēni šeit apgalvo, ka parastā makšķere, kāda te ir katram, esot labāka, un mēs lietojam šeit tārpus." Un Susana aizgāja uz sporta veikalu un aizsūti ja dēlam gluži ikdienišķu makšķeres kātu, Blekam par to neko neteikdama, jo to viņa tam nebūtu teikusi ne par kādu cenu. Marčija bija par jaunu, lai pati rakstītu. Ik pārnedēļas pienāca mākslota, oficiālā vēstule ar dažādām ziņām par Mar-čiju: viņai klājoties labi, tā varēšot labi peldēt un jāt, bet meitenei neesot ēstgribas, un tā esot mazliet stūrgalvīga. Susana pajautāja: „Vai Marčija neilgojas pēc mājām?" — „Nē,“ skanēja atbilde: „Rei-zēm gan Marčija runā par savu jauno tēvu, bet viņa neilgojas ne pēc viena."

Un kad abi bērni aizbrauca, Džēna uzstāja: „Kun-dze, jums ir šeit tik daudz palīgu, un es nebūšu vajadzīga, kamēr pārbrauks bērni. Tādēļ došos uz mājām, pamatīgi tās apkopšu un ievārīšu kazenes."

Tā mājās palika tikai Susana un Bleks.

„Vai tu gribētu kaut kur aizbraukt, Susan?" jautāja Bleks.

„Vai tu gribētu?" viņa atjautāja.

„Nē, šeit ir lieliski. Es mīlu šo māju un šo pilsētu. Bez tam man ir vairākas idejas, ko gribētu izveidot terakotā. Vasarā, kad aizbraukuši visi cilvēki, Ņujorka ir brīnišķīga."

Bet pilsēta bija ļaužu pilna. Susana bieži tos vēroja pa logu upes pusē. Viņa slinkoja, slinkoja un atdevās tikai mīlestībai.

Sajūsminājies Bleks varēja strādāt nepaguris. Mājas augšstāvā bija viņa darbnīca. Pirmajā dienā viņš to parādīja Susanai un teica: „Arī tu to vari izlietot, Susan — protams, ja tu vispār vēl gribi strādāt."

„Es strādāšu katrā ziņā," viņa atbildēja izbrīnījusies. Tomēr līdz šim viņa vēl neko nebija darījusi . ..

Toreiz viņai likās, ka Bleks nemaz nebūtu dzirdējis viņas vārdus. Viņš tai visu parādīja. Viņš lepojās ar savu māju, un jo sevišķi ar savu darbnīcu, kuras iekārtojumu pats bija izdomājis. Tur bija lieli logi, kuru aizkarus varēja veikli izkārtot ar zīda auklu un velkamo palīdzību, tur bija bezgala gari plaukti, uz kuriem Bleks glabāja materiālu, zīmēšanas dēļus un darba rīkus. Tukšajā šķūnī vai vecā meistara ērtajā, nekārtīgajā darbnīcā tā nekad nebūtu uzdrošinājusies sapņot par tādu greznību. Bieži viņa uzgāja augšstāvā, lai noskatītos Bleķa darbā, bet pati vēl arvien nestrādāja, šeit bija viss, tādēļ tā nevarēja izdomāt neko, ko gribētu veidot. Un kurp tad lai arī viņa steigtos? Bija jauki dzīvot Bleķa mājā un būt viņa sievai. Ar to gandrīz pietika. Apprecējusies ar Marku, viņa nemitīgi domāja par citām lietām, kāroja citu darbu. Tagad tā negribēja neko darīt, viņa justos apmierināta kā Bleķa mīļākā pat tad, ja viņš būtu nabags un viņa būtu spiesta vārīt ēdienu un visu apmazgāt. Bet viņa nevarēja iedomāties Bleķu nabadzībā.

„Man vēl arvien neliekas, ka esmu tava sieva," viņa bieži teica.

„Tas arī nav vajadzīgs," jautrā balsī atsaucās Bleks. „Tā ir tīrā nejaušība, patīkama sagadīšanās. Galvenais ir tas, ka tu esi mana mīļākā."

Viņš salika spilvenus darbnīcas lielajā dīvānā, un Susana tur dusēja, vērodama viņa darbu. Viņš strādāja tik ātri, pastāvīgi svilpoja dziesmu motīvus, tad pārtrauca darbu, pagatavoja dzēriena maisījumu vai atlaidās blakus Susanai, brīdi ļaudamies kaislei, no kuras atkal pēkšņi atbrīvojās, kamēr viņa palika nevarīga un satraukta. Viņa kaislība bija straujāka par viņas jūtām.

Reizēm Bleķu vērodama, viņa brīni jās par savu apmierinātību. Likās, ka viņai vairs nebūtu vēlēšanās strādāt vai arī, ja šī vēlēšanās bija, tad to varbūt apmierināja Bleks ar savu ātro, veiklo darbu. Salīdzinot ar to, Susanas darbs liktos smags un lēns. Toreiz viņš taisni gatavoja savu moderno darbu galeriju, kā viņš mēdza teikt. Reizi vai divas nedēļā Susana ieskati jās darbnīcā, un Bleks tad veidoja pēc modeļa, jaunekļa vai jaunavas kalsenā teatrālā auguma. Viņš steidzīgi veidoja veselas sērijas nenoteiktu iedobtu virsmu, kas bija reizē iespējamas un neiespējamas.

„Nekādi nevaru saprast, kā tu to dari,“ teica Susana. „Bet es jūtu, kā tā ir māksla."

„Tā ir mūsu laiku vienīgā māksla," vienaldzīgi noteica Bleks. Viņa uzlūkoja Bleķu. Bija jārunā pretī, jo tam nebija taisnība. Māksla nebija saistīta ar laiku.

„Tā ir vienīgā dzīvā māksla," viņš piebilda un uzsvilpoja rumbas meldiju motivus, kuros klausoties iepriekšējā vakarā bija dejojis ar Susanu uz kāda debesskrāpja jumta. Katru vakaru viņš aizveda Susanu svešu ļaužu pulkā, un no zvaigžņu augstumiem viņi kopā noskati jās jūdzēm garajās spīdekļu rindās tur dziļi lejā pie zemes.

Viņa jautāja Blekam: „Kādēļ es nebraucu pie

saviem vecākiem? Man vajadzētu viņus apciemot. Es vienmēr domāju, ka viņus ļoti mūļu — bet vai es mīlu viņus?"

„Manās rokās tu kļūsti atklāta sieviete," viņš teica. „Tu nekad neesi gribējusi viņus redzēt, tu tikai tā iedomājies. Bērni arvien ienīst savus vecākus. Ķ

„Tam neticu," viņa iesaucās pārsteigta. Apmulsusi viņa pārdomāja Bleķa vārdus. Reizēm viņš pateica patiesību vienaldzīgi un nežēlīgi.

„Kādēļ tad tu neaizbrauc viņus apciemot? Kādēļ es dzīvoju laimīgs un apmierināts bez tēva? Kādēļ viņš negrib pārnakšņot zem mūsu jumta? Kādēļ Džons un Marčija ir tik laimīgi bez mums?“

Viņa neatbildēja. Bleķa seja bija ļoti cieta brīžos, kad viņš strādāja, tikpat cieta kā šķautnainās būtnes, kuras viņš veidoja.

„Kādēļ tu esi ciets, Blek?“ viņa jautāja.

„Cilvēks netiek uz priekšu, ja viņš nav ciets,“ viņš atbildēja, soli atkāpdamies, lai apskatītu māla piku, ko tagad apstrādāja. „Mēs modernie cilvēki esam cieti, un tā ir mūsu labākā īpašība.“

„Bet kādēļ?" viņa nerimās.

„Tā ir nežēlīga skaistuma mīlestība,“ viņš teica. „Tīrais skaistums ir ciets."

Nē, viņa raksturā nebija neviena maiga vilciena. Viņš bija nežēlīgs pat vislielākā kaisles uzliesmojumā. Pat viņa glāsti bija cieti... Kāda bija viņa agrākā dzīve? Susana nemaz negribēja to zināt. Nekad viņš nevaicāja par Susanas dzīvi pirms viņu iepazīšanās. Arī viņa par to nerunāja. Viņi dzīvoja tā, it kā pasaulē nebūtu nekā cita. Varbūt tā arī bija.

Viņa iegāja savā istabā, aizvēra durvis un uzrak-stija vecākiem garu vēstuli. „Mani mīļie, esmu ļoti laimīga un drīz atbraukšu sērst uz ilgāku laiku/' viņa beigās raksti ja un tad piebilda: „Bleks, protams,

ļoti vēlas ar jums iepazīties." Un tad vēl pieraksti ja klāt senu, bērnišķīgu teikumu: „Neaizmirstiet, ka es jūs ļoti mīlu! Sue." Nekādā gadijumā viņa nebūtu rādījusi šo vēstuli Blekam.

Mērija Blekam iepatikās uzreiz. Kad Susana ieradās Ņujorkā, tā tūdaļ aizraksti ja Mērijai, bet nesaņēma atbildi. Bet tad pēc dažām nedēļām Mērija pēkšņi ieradās ciemā. Viņa lika sevi pieteikt, apsēdās un pagaidi ja garajā viesistabā. Bleks viņu tur ieraudzija un devās meklēt Susanu. Savā istabā viņa lasi ja grāmatu.

„Lejā sēž jaunava, vārdā Mērija, un apgalvo, ka esot tava māsa,** viņš teica. „GlIta jaunava, nemaz nav tev līdzīga.**

Viņa gāja raudzīt, un tur tiešām bija Mērija melnbaltā uzvalkā, klēpī saliktām bālām rokām.

„Sveika, Susan,“ viņa teica. „Cik jocīgi, ka apprecēji taisni Bleķu Kinnerdu.“

„Vai tad tu pazīsti Bleķu ?“ Susana noskūpstīja Mērijas vēso, gludo, bālo vaigu, kuru tā viņai pievērsa. Mērija pati nekad nevienu neskūpsti ja. Viņa tikai pagrieza vaigu skūpstam un lūkojās sāņus. „Nē, bet viņu pazīst Michaels,“ teica Mērija. „Kur atrodas Michaels?** ieprasi jās Susana. „Mēs tikko pārbraucām no Norvēģijas,“ vēsi atteica Mērija. „Tur viņš gleznoja klintis, upes un tamlīdzīgas lietas. Viņš jūsmo par Bleķu, bet viņš smējās, dabūjis zināt, ka jūs esat apprecējušies. Tu laikam gan jūties visai dīvaini, Susan. Michaels saka, ka viņš nemaz nevarot iedomāties, ka Bleks vispār varot apprecēties. Bet tu tagad vismaz esi neatkarīga, jo viņš tak droši vien nevēlas bērnus un visu, kas ar tiem saistas.“

Ienāca Bleks. Viņš aizkūpināja cigareti un lūkojās Mērijā savām garenajām pelēkajām acīm. „Ko jūs par mani runājāt?“ viņš jautāja.

„Es teicu, ka Susana, apprecēdama jūs, var saglabāt savu patstāvību,“ Mērija droši atteica, it kā jau sen viņu pazītu. Tagad viņā vairs nebija ne vēsts no kautrības. Sieviešu sabiedrībā viņa varbūt bija nerunīga, bet nebūt ne vīriešu klātbūtnē.

„Susanu neviens nesaprot/* teica Bleks. „Savā būtībā viņa nemaz nav patstāvīga. Vai nē, Susan ?“ Mērija smaidi ja. „Vai tev vairs nav nekādu teoriju, Susan ?“

„Nav vairs nevienas/* Susanas vietā atbildēja Bleks. „Viņa ir vissievišķīgākā sieviete.**

„To jau arvien paredzēju,“ teica Mērija, un viņas mazā mute raustijās. „Neticiet viņai! Kādā jaukā dienā viņa jūs nepatīkami pārsteigs un dāvās jums bērnu. Viņa arvien vēlējās bērnus.“

„Tas būtu šķiršanās iemesls," noteica Bleks. „Es apprecēju sievieti, vārdā Susanu Geilordi, nevis Su-sanu Geilordi u. Co.“

Un tā abu starpā sprēgāja sarunu dzirkstis, dzēlīgas, paradoksalas un zobgalīgas. Mērija bija no tām sievietēm, kas Blekam nebija svešas. Viņa to gan vēl nekad nebija redzējusi, bet ari jutās tam visai tuva. Susana sēdēja un abus vēroja, smaidi ja un juta zināmu apmulsumu, jo likās, ka viņi par to zobotos. Viņa jutās neveikla, neasprātīga un drūma. Kad Mērija aizgāja, Susana pazemīgi jautāja: „Blek, kādēļ tu mani precēji?“

„Man tiešām nav ne jausmas," viņš teica ķircinādamies.

„Vai Mērija ir skaista?" viņa jautāja. Telpā valdi ja puskrēsla, un viņa nevarēja saskatīt Bleķa seju.

Viņš paņēma cigareti, un sērkociņa uguns apgaismoja tā šauro, glīto seju, kurā bija lasama pēkšņas piesardzības izteiksme.

„Vai viņa ir skaista?" viņš prātoja. „Nezinu. Būtu viegli viņu uzzīmēt. Viņā ir līnijas. Bet viņa nemaz nav tev līdzīga." v

Susanai gribējās iesaukties: „Blek, tev jāzina, ka viņa bija neglīts bērns." Un tad viņai gribējās teikt: „Meitenes gados Mērija tiešām bija riebīga." Tad viņu pārņēma šausmas sava maziskuma dēļ. Mīlēdama Bleķu, viņa pati sev jutās sveša. Tā viņa vēl nekad nebija domājusi par Mēriju. Bija briesmīgi skatīties sevī. Viņa neteica ne vārda, sēdēja un strauji domāja: „Man vajadzētu tagad pasniegt

Mērijai sakistu dāvanu, kaut ko īsti skaistu un dārgu. Bleks tak ir tik augstsirdīgs."

„Aizdegsim spuldzi." Bleks uzlēca kājās. „Es ienīstu tumšas istabas."

Telpa atmirdzēja pēkšņā gaismā. Bleks noliecās pār Susanas sēdekli.

„Par ko tu domā?" viņš jautāja.

„Es vēlētos Mērijai kaut ko skaistu dāvāt," viņa vienkārši noteica. Viņš iesmējās, bet viņa pelēkās .acis bija vērīgas un gaišas.

„Tu slikti par viņu domāji, un tagad tu kaunies,' viņš teica.

„Kā tu to zini?" viņa jautāja un ieplēta acis.

„Vientiesīgā Susana!" viņš teica un atkal smējās.

„Vai es esmu vientiesīga?" viņa jautāja apmulsusi. „Vai tev es esmu par vientiesīgu, Blek?" Ak,, kaut viņš vairs nesmietos. Kādēļ tas viņu tik bieži izsmē j a ?

„Labi cilvēki arvien ir vientiesīgi," viņš paskaidroja. Vēl arvien viņš stāvēja, noliecies pār Susanu, un skati jās tai acis.

„Mērija ..." viņa iesāka.

„Mērija ir tāda pati kā visas citas sievietes. Tu tāda neesi. Un tas ir viss."

„Marmors ...“ teica vecais Kinnerds. Uznākot pēkšņam siltuma vilnim, Susana un Bleks augustā aizbrauca uz Fane Hillu un nodzīvoja tur nedēļu.. Kādā rītā Bleks novērsās no māla pikas ar riebumu.

„Viss līp pie rokām," viņš teica. „Sagatavojies, Susana, Fane Hillā ir labāki. Tur ir tik liela māja,, ka vecais mūs nemaz netraucēs."

„Es labprāt ar viņu iepazītos tuvāk," teica Susana. Viņa uzlēca kājās. Pukstošu sirdi viņa domāja par kokiem.

„Ar to nu gan nevar iepazīties," teica Bleks. Viņš rūpīgi nomazgāja rokas un drusku iesmaržoja delnas, jo no māla palika smaka, ko Bleks necieta.

Jau pēc stundas Susana sēdēja zem lielas vīksnas ar vēsa dzēriena glāzi rokā un klausi jās vecā Kin-nerda runā. Bleks gulēja zālītē, aizvēris acis, patīkamā nogurumā izstiepis rokas un kājas.

„Marmors,“ teica vecais Kinnerds, ar garu sudraba karoti rūpīgi maisīdams dzērienu aukstajā glāzē. „Marmors ir nesaprotama lieta. Nebūs gan laikam daudz tādu, kas zina par marmoru vairāk par mani. Es ne tikai tirgojos ar to, bet paturu arī skaistākos gabalus, lai tos pētītu, izprastu un beigās nodotu pazinēju rokās."

Viņu pašu varētu izkalt viņa marmorā, nodomāju Susana. Tur nu viņš sēdēja koku paēnā, ļoti vājš un taisns, gaišā flaneļa uzvalkā, šķērsām pār garo kāju ar balto kurpi gulēja mazs melns terjers gludu spalvu; tas nemierīgi kustināja ausis.

„Ja tu vēlētos kalt marmorā, mīļā, tad es ļoti priecātos," teica vecais vīrs savā sausajā, sidrabaini vecajā balsi. „Man ir vairāki Itālijas marmora gabali. Es glabāju tos daudzus gadus, jo cerēju, ka Bleks reiz sāks veidot marmorā. Bet viņš jau negrib to darīt."

„Mans darbs to nepieļauj," norūca Bleks, neatdarījis acu.

Kaut kur sevi Susana sajuta vieglu līdzjūtību.

„Es labprāt to apskatītu," viņa teica un piebilda, „kādreiz, protams."

Bleks gardi nožāvājās, nemaz tādēļ slikti neizskatīdamies.

„Es ienīstu lauku dzīvi," viņš norūca. „šeit es kļūstu garlaicīgs cilvēks. Tagad man gribas gulēt."

Viņš uzlika roku acīm un tūlīt iesnaudās.

„Kādēļ ne tagad?" ieprasijās Kinnerds. Viņā bija tāda dedzība, kādu tas agrāk nebija izrādijis. Susana piecēlās.

Bleks palika zālē guļot, un viņi aizgāja pa ēnainu taku.

„Visi mani skaistie marmora gabali ir šeit," teica Kinnerds. „No katra sūtijuma es izvēlos gabalus, kurus nepārdodu. Un tos es tad uzdāvāju ...“

Viņš izvilka no kabatas atslēgu un atslēdza liela, nekrāsota šķūņa durvis takas galā. Šķūnī bija visāda lieluma neaptēsti marmora bluķi.

„Tie visi gaida," viņš laipni teica. „Mīļā, vai tu nevēlētos vienu? Reiz es šurp atvedu Dāvidu Bar-nesu, un viņš paņēma trīs — vienu lielu, kādam savam milzim, un divus mazus. No mana marmora viņš iztaisi ja arī savu Edisonu."

Nemierīgi viņa staigāja gar marmora bluķiem. Atkal viņā kaut kas sakustējās.

„Tev jau nav tūlīt jāizvēlas,“ viņš teica. „Kad gribēsi strādāt — bluķi jau šeit būs. Ar marmora izvēli nevajaga steigties."

„To es zinu.“ Bija jāsaka vēl kaut kas, bet viņa nespēja parunāt. Susana bija priecīga, kad viņš aizvēra durvis; un vēl arvien tā juta sevi nemieru kā sāpju vēstnesi.

„Bleka uzskati par marmoru ir nepareizi," teica Kinnerds. „īstam tēlniekam der vienīgi marmors, nevis māls. Tikai lieli mākslinieki var cirst akmeni. Bleks no tā baidas." Susana paskati jās viņā. Vecā vira seja bija mierīga un auksta, kamēr viņš runāja par dēlu. „Bleka tēli neiederas marmorā," viņš turpināja. „Marmorā nav icērtams tēls bez iekšēja stipruma. Nē, marmors ir domāts vienkāršām, tas ir mūžīgām lietām."

Susana klausi jās un brīni jās, ka viņš to zināja. Bet viņa neko neatbildēja. Sirds dziļumos kaut kas sakustējās, un viņa uzmani jās, it kā nesdama sevi bērnu.

Rudens pirmajā, vēsajā dienā viņa viena pati aizgāja uz Halfreda piemiņas slimnīcu, lai apskatītu savu darbu. Reizi vai divas viņa iedomājās pastāstīt par to Blekam, bet tad viņa šo domu atmeta. Viņa baidi jās rādīt Blekam šos tēlus. Tie bija sen darināti, viņa vairs neuzticējās savai atmiņai un nezināja, vai darbs ir labs vai slikts. Vispirms viņa gribēja aiziet viena.

Septembra beigās, kādā vēsā pēcpusdienā viņa aizgāja. Ļaudis nāca un gāja, viņa stāvēja lielajā priekštelpā un mierīgi skati jās ... Jā, tie bija viņas radīti cilvēki, uz visiem laikiem izlieti nemainīgajā bronzā. Laika zobs varēja nodrupināt gleznu, grāmatas varēja sairt putekļos, un mūzika apklust, bet viņas radītajam darbam bija jāpastāv vai nu tas bija vai nebija labs. Viņa tajos skatijās godbijīgi, jo šo tēlu mūžs bija ilgāks par viņas mūžu.

Tā skatoties, tēli likās neveikli un pārāk lieli. Vai tā tiešām bija, jeb viņa bija apradusi ar Bleķa pārmērīgi slaidajām, stūrainajām figūrām? šos cilvēkus viņa bija izveidojusi, vēl nepazīdama Bleķu. Tie bija vareni: vīra pleci bija plati, sievas krūtis pilnīgas. Likās, ka Bleks teiktu: „Bezgala reāli, dārgā Susana!“ Tomēr, kādēļ viņi tai likās tik dzīvi? Gaismā tumšā bronza dzīvi spīdēja. Likās, ka viņi kustētos un ieelpotu dzīvi. Ienāca divas meitenes un nostājās blakus Susanai. Tās košļāja gumiju un vēroja tēlu kopu.

„Vai tev neliekas, ka sieviete ir briesmīgi skumja?" viena iečukstēja otrai.

„N-jā, gribētos vai raudāt," teica otra.

Ja Bleks būtu šeit un to dzirdētu, tas sirsnīgi smietos.

Susana devās projām. Mājās viņa pat neapvaicājās pēc Bleķa. Viņa iegāja savā istabā un ieslēdzās. Viņa novilka ielas apģērbu, nomazgājās, paņēma atlasa tērpu un atgūlās dīvānā. Pretim dīvanam Bleks bija licis ieslīpi pakārt spoguļus, un viņa skatija sevi atkal un atkal, arvien mazāku un mazāku, kamēr telpa likās pilna skaistām, slinkām sievietēm, kas tērpušās ziloņkaula krāsas atlasā, gulēja dzeltāna atlasa dīvānos. Viņa gurdi pacēla roku. Nekad vēl tā nebija bijusi tik mīksta un balta. Viņas rokas, ak viņas rokas! Spoguļos viņa tagad skatija neskaitāmas, skaistas, paceltas rokas, gurdas un baltas. Un tad viņa novērsās no šīm sievietēm un paslēpa seju rokās.

Blekam ienākot viņa nepakustējās. Viņa to nedzirdēja. Viņš nostājās tai blakus, bet viņa arvien vēl nekustējās. Tad tā juta Bleķu pieskaramies viņas pleciem. Viņš pagrieza Susanu pret sevi. Viņa rokas bija straujas un cietas, un Susanai arvien drusku sāpēja, kad viņš tai pieskārās. Tās likās asas.

„Tu jau nemaz neguli," viņš iesaucās. „Es domāju, ka esi aizmigusi."

Viņa pakrati ja galvu, un Bleks apsēdās. Spoguļos skatoties likās, ka apsēstos lieli, skaisti, slaidi vīrieši, un noliektos pār skaistām sievietēm.

„Kas ir?" viņš jautāja.

Bet viņš nemaz negaidi ja atbildi. Viņa pelēkās acis mirdzēja, skatoties Susanā. „Tu esi skaista," viņš pēkšņi teica.

Spoguļos varēja redzēt, kā vīrieši atkal noliecās un apskāva sievietes. Susana skati jās pār Bleķa plecu. Visi šie vīrieši bija līdzīgi Blekam, bet neviena no šīm sievietēm nelīdzinājās viņai — nē, viņa tās nepazina.

Viņas dzīve arvien bija bijusi vienkārša un pilnīga, tagad tā bija atsevišķu notikumu virkne, kas iezaigojās un ilga tikai acumirkli. Nekas tos nespēja saliedēt. Tie nebija saistīti dzīvei. Susana gāja no istabas istabā, un visas šīs daudzās istabas nebija māja, kurā varētu mājot viņas dvēsele. Viņai bija viss. Nevarēja tiešām iedomāties nekā tāda, kā tai trūktu. Bleks viņu kaisli mīlēja. Viņa bija Bleķa mīļākā. Pārbrauca Džons un Marčija. Susana bija viņu māte un klausi jās abu valodās.

„Es izzvejoju piecdesmit sešas zivis, un mēs tās apēdām," teica Džons. „Māt, kādēļ tu neatbrauci ciemā ?"

„Un es tikai peldēju un peldēju," Marčija bija bronzas brūnumā, viņa skraidi ja apkārt pa istabu un rādija peldkustības.

Atgriezās Džēna un atveda ievāri jumu un reci-nāto sulu burkas. „Pārējais palika mājās pagrabā," viņa teica.

„Kādēļ tad tā, Džēna?" jautāja Susana. „Neviens tak tur nedzīvos."

„Nevar jau zināt," atbildēja Džēna. „Man tā bija jādara. Un es visu uzposu. Tur ir tik mierīgi kā debesīs."

Pēkšņi šīs mājas sienas Susanai likās svešas.

„Kāda ir jaunā aka?" viņa ieprasijās.

„Lieliska, kundze, ūdens ir skaidrs un auksts."

Susana neatbildēja. Ja Marks būtu dzēris šo skaidro, auksto ūdeni, tad viņam nebūtu jāmirst. Bet tad nebūtu šīs dzīves ar Bleķu. Tagad viņa nemaz nevarēja iedomāties sevi bez Bleķa.

Viņa bija Bleķa mīļākā, un viņš bija tās mīļākais.

„Susan, velc šodien savu tumšā zelta ģērbu,“ teica Bleks. Viņi gāja dejot. „Mīļā, tev arvien jāvalkā tumšs zelts, un es sakārtošu tavus matus. Visi tagad atgriezušies pilsētā un grib zināt, ko apprecējis Bleks Kinnerds. Tu tak atceries manu apgalvojumu, ka es nevienu neprecēšu. Ai, Susana — velns lai parauj tavas brīnišķās acis!“ Un viņa ieradās tulkā Bleķa mīļākā, izskati jās lepna un lepojās, kad Bleķu ielenca jautrie, skaistie ļaudis. Susanu viegli skāva Bleķa roka.

„Susana, Susana!" Visus viņš tai stādija priekšā. Sievietes viņu vēroja saltā ziņkārībā, un vīriešu skati bija kvēli. Bet viņa uzlūkoja visus vienādi un nebilda gandrīz ne vārda.

Un viņos skatīdamās un klausīdamās, Susana domāja, ka nekad nevarētu ar tiem runāt. Viņa nesaprata šo cilvēku valodas. Bleks saprata. Bleks atbildēja veikli. Sievietes viņu apvelti ja spožiem vārdiem un kvēliem skatiem. Visas sievietes kvēli skatijās Blekā. Viņu acu skati gūstija Bleķu. Un viņš atgādināja spīdošu, sidrabainu būtni, kas šau-dijās šai acu skatu siltumā no vienas pie otras, izvairi jās, ķircināja, smaidi ja. Viņu nenotvēra neviena. Runājoties viņas izstiepa rokas, bet viņš no tām izslīdēja it kā nezinādams, ka šīs rokas gribēja viņam pieskarties.

„Bleks māk izsargāties/' viņa domāja, bet tad pabrīni jās. „Bet viņam patīk. Drusku viņš mīl katru šo sievieti." Klusi sēdēdama šīs nemitīgās lidināšanās, raustīšanās un ķircināšanās vidū, viņa brīni jās bez kādas pazemības, kādēļ gan Bleks viņu bija apprecējis.

„Vai tu labi izklaidējies?" jautāja Bleks, kad viņi četros rītā devās pie miera. Viņš bija drusku ieskurbis, pacēla viņas galvu un skūpsti ja viņas kaklu. Viņa gulēja vienaldzīgi un domāja.

„Laikam gan," viņa nopietni atbildēja. „Dīvainā kārtā es tomēr nevaru atcerēties nevienu seju."

„Tu esi drusku iereibusi/' viņš smējās.

Bet visu vakaru Susana neko nebija dzērusi. Viņa tikai klausi jās, vēroja un brīnijās.

„Susan, nāc šurp!" Bleks pavēlēja. Paklausīgi viņa tam tuvojās. Viņa bija Bleķa mīļākā, un viņš bija tās mīļākais, kaut arī viņa tam nezināja iemeslu. Bet arī tas bija tikai atsevišķs notikums ...

Reiz Michaels atnāca viņu apciemot. Viņš ieradās viens, un arī Susana bija viena. Viņa tūdaļ redzēja, ka viņš nu jau bija īsts vīrietis. Viņš vairs nebija skaistais zēns. Izgaisusi bija arī līdzība ar Kristu jaunekļa gados, it kā šīs līdzības nemaz nebūtu bijis. Gaišie mati bija tumšāki un gludāki. Mi-chaels valkāja mazas ūsas un bija kļuvis druknāks. Mēriju viņš nemaz nepieminēja un neteica arī, ka viņa tam bijusi līdzi Norvēģijā.

„Es gatavoju izstādei savas fjordu ainavas. Visu vasaru es gleznoju tikai klintis, upes un aktus, tomēr vairāk klintis un upes. Sievietes liegais ķermenis uz valgas melnas klints, kad viļņi tai gāžas virsū, ir neredzēts jaukums: gribētos vai zvērēt, ka bangas viņu saplosīs. Ja gribas, lai tas notiktu." Viņš apklusa. „Tagad es gleznoju tikai tādas lietas," viņš vienaldzīgi piebilda. „Cilvēks dara, kas tam darams ...“ Viņš piecēlās, piegāja pie viesistabas loga un skati ja upi.

„Vai jūs vairs negleznojat zirgus?" viņa jautāja. „Agrāk jūs tik skaisti gleznojāt skrējējus zirgus. Varēja pat vēsmu just."

„Es gleznoju meža zirgus pie ūdens tuksneša malā. Gleznu nopirka vecais Jozefs Harts."

„Pastāstiet,“ lūdza Susana.

„Nav jau ko stāstīt," viņš nepacietīgi noteica. „Biju rietumos un tur ieraudziju tādus savvaļā augušus zirgus. Ļaudis jau par tiem stāsti ja, bet redzējis vēl tos nebiju. Man naktī nenāca miegs, es izgāju no būdas un uzkāpu smilšu kalniņā, un tur bija deviņi gabali, un viņi dzesēja slāpes kalna pakājē. Viens bija melns, visi citi balti. Viņi laikam juta manu klātbūtni. Melnais paošņāja gaisu, šis pats melnais bija barvedis. Viņš pacēla galvu, iezviedzās, un mēnesnīcā visi slaidi aizauļoja pakaļ melnim."

„Ak Michael, varu to iedomāties!“

Bet viņš aizdedza cigareti.

„Interesanti zināt, ko jūs un Kinnerds viens otram nodarīsiet. Viens no jums pārvērtīsies. Es nu gan nevaru iedomāties, ka viņš varētu kļūt citāds."

„Vai jūs neesat precējies?" viņa jautāja.

„Paldies Dievam, nē,“ viņš iesaucās. „Tad es būtu pagalam.“

„Kādēļ?“ viņa ieprasijās un atcerējās, kādā izmisumā viņš reiz bija vēlējies Mēriju precēt.

„Negribu laist sev nevienu tik tuvu," viņš teica. „Es neesmu tis stiprs. To tagad zinu. Es sabruktu sevī un nezinātu ko gleznot." Viņš apklusa un tad piebilda: „Jūs to nejūtat?"

„Kādēļ?“ viņa jautāja

„Jūs esat sieviete ...“ viņš paraustija plecus.

„Un tad ? Un kādēļ tad sieviete ...“

„Sievietei ir citādi, viņa ir fizioloģiski atkarīga."

Viņa taisijās iebilst, bet nedari ja to. Vēl iepriekšējā naktī, kad Bleks bija aizgājis gulēt, viņa bija mierīga, gurda un apmierināta. Jā, vēl arvien viņa jutās apmierināta. Viņa sēdēja un noteiktu skatu vēroja Michaelu. Susana bija pārāk taisna, lai noliegtu sevi.

Viņa bija Bleķa mīļākā.

Kādā dienā smagi ienāca Dāvids Barness. Susana un Bleks brokastoja, un viņš tiem piebiedrojās.

„Jūs abi!" viņš noteica, skatīdamies apkārt daudziem spoguļiem izrotātā ēdamzālē, šeit Bleks bija licis iekārtot slīpos spoguļus tieši sienās, tādēļ istaba likās pilna šo triju, vienmēr atkārtojošos cilvēku. ,,Blek, biju iedomājies, ka Parīzē jūs strādāsiet, nevis apprecēsieties."

„Vainīga ir Susana," viņš viegli iesāka. „Viņa ir viena no tām nolādētām sievietēm, kurām var piedāvāt tikai laulību. Viņas tipam nekas cits nepiederas."'

Viņš veikli skrubināja jauna putna kaulus. Viņa smalkās, cietās rokas arvien kustējās. „Patiesi es negribēju precēties/' viņš turpināja. „Es jau visādi izmēģinājos, vai nē, Susana? Bet bija vai nu jāprecas, vai jāatsakas no visa."

„Blek!“ Susana iesaucās. „Tu tak jau pašā sākumā lūdzi manu roku.“

„Ak,“ teica Bleks un izteiksmīgi paskati jās Bar-nesā. „Pirms tam viņa neko nesaprata. Viņa jau ir liela muļķe. Jūs tak to zināt, Barnes.“

Viņi smējās, un kad Susana nosarka, viņi smējās atkal, jo bija viņā pamodinājuši šaubas pašai par sevi. Vai viņa nebija sapratusi Bleķu?

„Tu jau tikai ķircinies," viņa izsaucās, bet pati nebija par to pārliecināta.

Un viņa nemaz vairs nejutās droša, kad pēcpusdienā Bleks aizgāja un atstāja viņu Barnesa sabiedrībā.

„Tā tad jūs apprecējāties, Susan," Barness pēkšņi noteica. Viņš aizkūpināja pīpi, izstiepa kājas tā, ka iebrikšķējās viņa lielo, netīro roku locītavas. „Un es biju iedomājies, ka jums tā lieta jau apnikusi un jūs gribat strādāt. Vai tad nekad vairs nesāksiet strādāt? Jūs esat sieviete. Un sievietes negrib īstu darbu."

„Kaut kas manī ilgojas pēc Bleķa," viņa atklāti pateica.

„Bleks nebūs tāds, kā tas, jā, kā gan viņu sauca? Viņš neaplaimos jūs un nenomirs jaunībā," teica Dāvids Barness, un viņa acu izteiksme kļuva neganta. „Bleks dzīvos un turpinās dzīvi. Viņam patīk, ka citi mirst pirms viņa. Viņš nemirs."

„Ja nomirtu Bleks, tad arī es vairs nedzīvotu," teica Susana.

„Ak, jūs tā domājat?" ieprasi jās Dāvids Barness.

Viņa neatbildēja. Viņa pacēla galvu un ievēroja, ka viņš to ziņkārīgi pētī, it kā nemaz nepazīdams.

„Kas ir?" viņa jautāja. „Kas jums kait?"

„Vai jūs nemaz nejūtaties vainīga?" viņš vaicāja.

„Vainīga?“ tā atkārtoja.

„Jā gan, vainīga. Dzīve paiet, un jūs neko nedarāt/'

Susana pakrati ja galvu. „Esmu apmierināta ar savu dzīvi," viņa atbildēja.

„Ar savu dzīvi!“ viņš čukstēja. „Un jūs to saucat par dzīvi! Tad jau nav vērts ar jums runāt.“

Un drīz viņš aizgāja.

Viņa neļaunojās. Pat drusku nožēloja viņu.

„Davids Barness dzīvo krātiņā," vakarā viņa teica Blekam. „Viņa māksla nokāvusi viņa dzīvi. Bet vispirms jādzīvo, vai nē, Blek? No visa piedzīvotā beigās dzimst māksla kā zieds no sēklas."

„Vai tu vēl arvien domā par mākslu?" jautāja Bleks. Viņa pelēkās acis izsmēja Susanu. „Man liekas, ka viss tas jau ir pagātnē ..Bet iekām viņa paguva pacelt galvu, iemirdzējās Bleķa acis, un viņš turpināja: „Susan, šovakar es izdomāju tev tērpu, kuru gribu pasūtīt: plānu zelta audumu uz sarkana pamata, vai zini, stīvu, nepiekļāvīgu zelta drānu uz sarkana pamata." Un viņš sāka zīmēt vienā no mazajiem blokiem, kādi mājā mētājās visur. Viņa pamazām iemīļoja viņa zīmētos ģērbus. Sākumā viņa kautrējās, kad viņš to apģērba, bet tagad viņas augums bija māls Bleķa rokās. Un viņa priecājās. Jo viņa bija Bleķa mīļākā, un viņš bija tās mīļākais. Viņa turpināja savu dzīvi, kas sastāvēja no daudziem gaišiem acumirkļiem. Daudz vēlāk viņa atcerējās, ka tai dienā Dāvids Barness ne vārda neminēja par saviem Milžiem un vispār par savu darbu.

„Mīļā, Ziemassvētki man ir nenozīmīgi. Tu vari braukt ar bērniem pie saviem vecākiem," teica Bleks. „Tu jau jūties gluži nelaimīga, kad neesi izpildijusi savu pienākumu. Es turpretim esmu nelaimīgs, kad to daru. Tādēļ es negribu, ka tēvs mani ielūdz pie sevis. Lai viņš ēd svētku mielastu Fane Hillā viens pats, kā arvien to ir darījis."

„Ko tad tu darīsi Ziemassvētkos, Blek?" viņa jautāja apmulsusi. Viņai likās netaisni atstāt Bleķu vienu šajos pirmajos Ziemassvētkos. Bet viņš ienīda gadu maiņu. „Par to nav vērts runāt,“ viņš arvien mēdza teikt.

„Es varu izdarīt daudz ko, bet es tev par to neteikšu ne vārda. Ja gribi palikt šeit, tad lūdzu nepieraibo māju ar eglīti un tās izrotājumiem un aizliedz arī saviem bērniem apkraut mani tādām dāvanām, kādas man nemaz nav vajadzīgas.”

„Labi,“ viņa mierīgi atbildēja. Susana nekad nezināja, kad viņš runāja nopietni. Viņa pastāvīgi to novēroja, lai saprastu viņa vārdu jēgu, jo ar dzirdēšanu vien tai nepietika.

Pirmo reizi viņai bija radusies vēlēšanās būt kādu laiku no tā šķirtai. Viņa nevarēja dzīvot, ja nebija ar viņu kopā kaut vienu nakti, un tomēr tā pamazām pagura. Viņš vedināja Susanu uz tādu dzīvi, kas tai nebija piemērota. Viņa izdila, kaut gan dzīvoja vislielākā bezdarbībā. Viņa loloja vēlēšanos aiziet no Bleķa, sēdēt pie kamina mierīgā, veclaicīgā mājā un klausīties tikai dzimtenes tuvās skaņas. Bleķa mājā valdi ja steiga, un viss bija iekārtots pēc viņa gribas. Kalpotāji bija nervozi un pārāk pakalpīgi. Susana vēl arvien nepazina šos cilvēkus. Pat Džēna nebija agrākā. Viņai bija pašai sava maza istabiņa blakus bērnu telpām, un ar pārējiem kalpotājiem tai nebija jāsatiekas.

„Džēna, svinēsim Ziemassvētkus pie maniem vecākiem,” teica Susana.

„Džons tā ļoti vēlējās,” atbildēja Džēna.

„Man jāatpūšas,” lēni teica Susana, „kaut gan es nezinu, no kā.”

Džēna pavēra muti, bet atkal aizvēra un aizgāja sakravāt lietas.

Apņēmusies to darīt, Susana atkal pieķērās Ble-kam. „Es negribu tevi atstāt,” viņa teica. Svētki nu bija klāt, priekštelpā Džons lēkāja uz vienas kājas, un Mārči ja lepojās ar jauno cepuri un mēteli. Šūšanai, protams, bija jābrauc. Tādu vilšanos bērni nepārciestu. Bet ja viņa būtu bijusi viena, tā nebrauktu. Bleķa dēļ viņas asinis skurba kā no traka dzēriena, tā bija salda slimība. Viņa bija noslēgusies no visa, izņemot viņu.

„Jā, jā, tu gribi mani atstāt,” teica Bleks, un viņa acis spulgoja. „Tu gribi no manis aiziet.”

„Tiešām? Kā tu to zini, Blek?”

„Susana, tu esi mazliet pārvērtusies,” viņš teica. „Mazdrusciņ. Es jūtu to, kad turu tevi savos skāvienos. Tu visa neatdodies. Ej vien, gan tad tu redzēsi, cik ļoti es tev esmu vajadzīgs.”

„Vai tu pēc manis ilgosies, Blek?”

„Protams, es sajutīšu tavu trūkumu, bet es nenokāršu degunu tevis dēļ; un vispār es to nedarīšu arī citu dēļ. Man darba diezgan.”

Viņš noskūpstija Susanu pa paradumam cieti, ātri un nevaidami. „Taisies projām,” viņš teica. Bet viņš uzlūkoja Susanu ar īpašnieka tiesībām.

Viņš mīlēja Susanu, bet bez maiguma.

Tik ilgi viņa bija dzīvojusi bez maiguma, tik ilgi elpojusi kaisles kalnu gaisu, tādēļ bērnības dienu mītne tai likās patīkama pasaule. Viņai sagādāja baudu vecie, nodriskātie atzveltnes krēsli un dīvāni, platās, vecās gultas un izbalējušie aizkari.

Ieraugot tēvu pie durvīm, Susanu pēkšņi pārņēma vēlēšanās raudāt. Džons ieskrēja taisni virtuvē.

„Es tik sen neesmu bijis virtuvē,” viņš teica, sēdēdams automobilī. Un Marčija iesaucās: „Es vispār neesmu bijusi virtuvē.”

„Tu biji gan,” zēns nopietni teica. „Tu tikai neatceries. Es arī gandrīz vairs nevaru atcerēties.” Marčija aizskrēja viņam pakaļ.

Susana dzirdēja mātes uztraukuma pilnos smieklus. „Nē, ko tu teiksi...”

„Man ir jauns mētelis un cepure,” sīkā balsī sauca Marčija. Susana apskāva savu veco tēvu, un viņas lūpas trīcēja. „Bet, Sue, manu meiten,” viņš teica un noglaudija tās plecu.

„Tēt, esmu pārlaidusi grūtus laikus,” tai gribējās teikt. Bet tā jau nav, viņa domāja, un brīnījās par tādu melkulību. Tā nebija. Viņai vajadzēja maiguma; aušīgi un neskaidri viņa ilgojās pēc kaut kādas līdzjūtības. Bet viņa nezināja kādēļ.

„Nezinu, kādēļ raudu," viņa teica gandrīz jau smiedamās un meklēja mutautu. „Tik jauki atkal-redzēties, tēt. Bet tu esi vājāks." Viņš izskatijās vecs un sabrucis.

„Jā, jā," viņš noteica. „Māte tevi gaida. Tava istaba ir kārtībā. Mārči ja gulēs Mērijas istabā. Ziemassvētkos Mērija nepārbrauks, viņai padomā citas lietas. Susan, es viņu nesaprotu. Tu varbūt viņu saproti. Viņa nav mūsējā."

„Ir daudz viņai līdzīgu cilvēku/' teica Susana. Viņa negribēja runāt par Mēriju, noskūpstija tēva brūno vaigu un izgāja virtuvē meklēt māti. Tā sēdēja loga priekšā pie galda un grieza bērniem maizes rikas, un tad viņa pievērsa savu mīksto, vīstošo vaigu, lai Susana to noskūpstītu. Džēna jau mizoja kartupeļus.

„Māt, tu nekad nemainies," teica Susana. Druknais, smagais mātes augums nemaz nebija novecojis. Izbālējušos, gaišajos matos nemaz nebija sirmuma. Tikai seja viņai bija reti grumbaina. Ļengani vīstošās, vēl nesakritušās ādas dēļ, kas kādreiz bija gaiša, tā izskatijās bērnišķīgi vecīga.

„Esmu vesela," teica māte. Tad viņa paskati jās Susanā. „Bet tu gan esi vāja, Sue. Man liekas, ka tik vāju vēl neesmu tevi redzējusi. Bet gan jau tu pieņemsies ... Džons ir līdzīgs Markam, vai nē ? Vairāk gan augumā nekā sejā."

„Neesmu to ievērojusi," teica Susana. Viņa aplūkoja Džonu. Marks bija miris pārāk sen, un zēnā viņa saskati ja tikai Džonu.

„Bērniem nemaz nevajadzētu viņu atcerēties," skumji teica māte. „Viņa vecāki nav to pārcietuši. Viņi dzīvo vientulīgi un nekur vairs neiet. Gadiem ilgi neesmu viņus redzējusi, jo tagad viņi pat neiet baznīcā. No tās svētdienas, kad nomira Marks, viņi nav vairs bijuši baznīcā. Tu tak atceries, viņš nomira svētdienā. Ļaudis runā, ka pēc Marka nāves viņi abi kļuvuši neticīgi."

„Neatceros, kas tā bija par dienu.“ atteica Susana. Viņa jau varēja apciemot Marka vecākus. Bet kādēļ to darīt? Līdz ar Marka nāvi tie bija zuduši Susanas dzīvei. Un kādu ticību viņa tiem varētu iedot? Viņa pati dzīvoja acumirklim.

Virtuve bija silta un smaržoja pēc vircēm. Uz palodzes stāvēja sarkanas ģerānijās, un saule tās uzmācīgi apspīdēja. Māte apkaisīja sviestmaizes ar grauzdētu cukuru.

„Man arī tā garšotu," noteica Susana. Vēl maza meitene būdama, viņa bieži steidzās uz māju, ilgodamās sviestmaizes ar grauzdēto cukuru. Viņa paņēma maizes riku un nokoda kumosu.

„Māt, es nemaz nezināju, ka tev garšo sviestmaize ar cukuru," iesaucās Mārči ja.

„Man garšo gan," atbildēja Susana.

Tas bija labs un veselīgs ēdiens, un kāpdama augšup savā vecajā istabā, viņa apēda riku līdz pēdējai drupatai. Istaba bija tāda pati kā agrākos laikos, ar zilrūtainiem aizkariem, zilo, vatēto segu un paklāju uz grīdas. Viņa apsēdās pītajā krēslā. Visā savā ķermenī viņa juta nervu un muskuļu atslābumu: tā atlaižas pārāk cieši savilktās vijoles stīgas. Viņa palēnām atguva savu īsto skaņu. Gribējās gulēt un gulēt, nerunāt un nevienā neklausīties. Par bērniem rūpējās gādīgas rokas, un viņai par tiem nebija jādomā. Šai mājā viss bija drošs. Viņa piecēlās, paņēma Bleķa dāvāto caunādas kažoku un iekāra to skapī. Tur tā ieraudzīja savus vecos, izmazgātos rīta svārkus. Viņa novilka apģērbu, ieslīdēja rīta svārkos un atlaidās gultā. Tā bija dziļa un mīksta un modināja atmiņas. Tūdaļ viņa ieslīga cietā miegā.

Kad viņa pamodās, pie gultas stāvēja māte. Spuldze bija aizdegta, un ārā bija tumšs.

„Mēs jau par tevi bēdājāmies," iesaucās māte. „Sue, vai tu neesi slima?"

Ar pūlēm Susana piecēlās sēdus. Klusums to mulsināja, jo viņa bija pārāk apradusi ar troksni. „Nē," viņa teica, „esmu tikai nogurusi. Mājās ir labi."

„Tad nāc vakariņās," teica māte. „Es izsutināju austeres. Bērniem jau padevu ēst, viņi bija tīri izbadojušies. Ak, tā tava jaunkundze gan ir derīgs radi jums, kā tad viņu sauc?“

„Džēna,“ Susana nožāvājās.

„Man nepatīk saukt cilvēkus priekšvārdā," pretojās māte. „Kā tu domā, Susan, vai lai viņa ēd kopā ar mums?"

„Nē, viņa justos pārāk neērti."

„Labi,“ māte noteica šaubīdamās. „Tev jau viņa labāk jāpazlst. Lai tak paliek, bērns, tev jau nav pilnīgi jāapģērbjas, paturi tupelītes. Mēs tak esam vieni paši."

Viņi sasēdās ap apgaismoto galdu, un tēvs nolieca galvu, lai noskaitītu galda lūgšanu. Džonam un Mārči j ai aizmirsās azaids, un tie brīni jās, karotei paliekot pusceļā uz muti. Susana tiem nekad nebija mācijusi Dievu lūgt pie galda. Lieliskā viruma smarža iesitās nāsīs. Un sirsnīgā priekā viņa sāka ēst.

šai mierīgajā, vecajā mājā nekas nenotika. Susa-nas vecākiem nekas nebija pārrunājams, un arī viņa tiem daudz neko neteica. Viņi neizprašņāja Susanu par viņas dzīvi, un viņa nerunāja par sevi. „Bleks nožēloja, ka nevarēja atbraukt," viņa ieminējās pirmajā vakarā. Māte aplūkoja galdu un atbildēja, nemaz neklausīdamās. „Jā, žēl gan. Varbūt viņš atbrauks citā reizē."

Katru dienu Bleks atsūti ja telegramu, Susana viņam atbildēja un nejuta tā trūkumu. Viņa brīni jās par šādu iespējamību un reizēm tādēļ jutās nelaimīga. Gan jau viņa pēc tā ilgosies. Gan pienāks nakts, kad ilgas sagrābs Susanu, un rītā viņa tad teiks: „Man jābrauc atpakaļ pie Bleķa."

Gāja diena pēc dienas; un vēl arvien viņa negribēja braukt projām. Klusēdama viņa gaidīja un neilgojās ne pēc kā cita, izņemot šo dziļo mieru. Reiz viņa iedomājās arī fermu, bet nebija nekādas gribas turp aiziet. Tur mita atmiņas par Marku, un viņai nevajadzēja nekā un neviena. Viņa juta sevī kaut ko pamazām atbrīvojamies un mostamies, kā ceļas noliekts koks, kad tas atbrīvojies no sava smaguma.

„Vai negribi ielūgt savas draudzenes?" jautāja māte. Bet Susana pakrati ja galvu. Ko viņa tām teiktu ?

Svētdienā pirms Ziemassvētkiem viņa bija baznīcā un priekšējā solā ieraudzija Holu un Lusilu, starp viņiem sēdēja trīs bērni. Vēlāk Lusila tai piesteidzās klāt un spiedza: „Ak, Susan, cik jauka atkalredzēšanās! Šeit jau dzird visādus brīnumus... Tu tak neapgalvosi, ka tie ir tavi bērni! Tu nemaz neizskaties vecāka. Bet es, esmu tagad īsts putnu biedēklis, un esmu tik tukla! Pēc Džimija sāku briest. Jā, jā, tā ir mana vienīgā meitiņa Leora.“

Susana noskati jās bālā, klusā meitenītē, kas vienīgā no trim bērniem līdzinājās Ilolam.

„Reiz tu raudāji, un es piegāju un paņēmu tevi klēpī," Susana teica. „To nu gan tu neatceries/'

Meitenīte pakrati ja galviņu. Atskanēja Lusilas skaļie, skanīgie smiekli. „Leora arvien vēl ir rau-dule,“ viņa jautri teica. „Lūk IIols, Susan!“ Un viņas priekšā stāvēja Hols, liels un kautrīgs, un tam jau sāka spīdēt pakausis. Uzmācās domas par Marku. Ja Marks būtu palicis dzīvs, arī viņa tagad būtu viena no šīm sievietēm. Un kāda tad viņa būtu izvērtusies, ja Marks būtu dzīvs? Tagad tā bija tālu.

Šais dienās viņa daudz staigāja. Ziema bija silta.

„Šoziem nebūs sniega," teica tēvs, kad bērni skati jās mākoņos.

„Rudenī bija liesas vārpas un vāverītes steidzās noglabāt riekstus, ar kuriem bija piebiruši visi meži. Tas nozīmē, ka ziema būs silta."

Ziemassvētku sestdienas rīts bija kluss un saulains kā oktobrī. Tai dienā Susana aizgāja uz Fon-tanes kundzes dārzu. Māja bija aizslēgta, vārti aizsprostoti, un Susana pārkāpa mazu akmeņu žogu, devās pāri dārza mauram, kas bija apbiris lapām, kamēr ieraudzija dīķi nobirušo lapu rotā. Ceļos nometies tur bija viņas mazais amors, un tas raudzi-jās ūdenī. Viņa stāvēja un skati jās, it kā nekad to

nebūtu redzējusi. Ar gadiem viņa bija to aizmirsusi, kā mēdz aizmirst bērnu, kas nomiris pēc pirmā elpas vilciena, šis pirmais darbs viņai arī tāds likās. Un tomēr skatīdamās viņa neatcerējās, ka bija veidojusi amoru, lai varētu apprecēt Marku.

„Diezgan labs," viņa domāja aizmirsdamās. „Gluži dzīvs, kaut gan es to nesapratu. Jā, toreiz es nesapratu, bet pievarēju dzīvi." Vējš sapurināja pēdējās lapas, un tās sāka birt, aplidoja amoru, uzbira tam, nokrita zemē, viegli nolaidās klusajā, seklajā dīķī. Cik tas viss bija sen! Susana slīga bezgalīgajā klusumā.

Pat Ziemassvētki viņu neizvilināja no šī klusuma. Viņa piedali jās mīļajos svētkos, vēl arvien juzdamās visiem tāla. Kad diena bija beigusies, viņa uzgāja savā istabā. Viņa jau gulēja gultā un taisijās aizmigt, kad atcerējās, ka šodien nebija nekādas vēsts no Bleķa. Viņa dāvana stāvēja zem eglītes, mazs četrstūrains pulkstenis aprocē, izrotāts dimantiem,, bet nevienas raksta rindas, šo pulksteni bija atsūti jis kāds veikals. Viņa jau taisijās piecelties un steigties pie tālruņa, bet to neizdari ja. Brīdi viņa gulēja neziņā, bet tad neapzinīgi iemiga.

„Susan, uznāc augšstāvā un paspēlē," teica tēvs. ,,Pēdējā laikā gandrīz nemaz neesmu dzirdējis muziķu." Viņa devās augšā un spēlēja gabalus, kurus sengadus nebija spēlējusi. Viņš sēdēja un klausijās, paslēpis muti savās skaistajās, vecajās rokās.

„Tēt, vai tad tu vairs neraksti dzejoļus?" viņa jautāja spēlēdama.

„Nē, esmu atmetis šo parašu," viņš atbildēja un nopūtās. f

„No Dienvidjūras tu tak vēl neesi atteicies?" viņa ieprasi jās un pasmaidija. Viņas labā roka aizklīda augstās, saldās skaņās, un dziļais, zemais bass sekoja kā atbalss.

„Reizēm es vēl par to domāju," viņš teica. Tad arī viņš pasmaidija, nokaunējies kā bērns. „Es jau zināju, ka nekad turp netikšu," viņš lēni piebilda..

Tēvs aizvēra acis un klausi jās, un viņa vēl nospēlēja veselu stundu.

Pabeigusi spēlēt tēva iemīļoto Sibeliusu, viņa atskati jās. Vecais vīrs lūkojās Susanā, viņš drebēja, un viņa zilajās acīs bija lasamas bailes.

„Tēt!“ viņa spēji iesaucās.

„Kaut kur dzīvē esmu iegriezies nepareizā ceļā, Susan," viņš čukstēja. „Es ticēju, ka eju pa galveno ceļu, bet tas bija tikai strupceļš. Es neizkļuvu laukā."

„Nebēdā,“ viņa teica. Viņa piegāja tam klāt, apvija rokas viņam ap kaklu un cieši piespieda tēva galvu savām krūtīm. Novecot, par vēlu atzīt, ka kaut kur tu esi iegriezies nepareizā ceļā, ka nav atgriešanās, ka dzīve iztērēta spilgtos uzliesmojumos — tā bija pirmā nāve. „Dzīve ir izšķiesta," viņš čukstēja. „Es izšķiedu pats savus spēkus. Gadi mani pievīla, es nedariju to, ko biju apņēmies darīt." Izprazdama tēva domu līdz sirds dziļumiem, viņa nometās ceļos tā priekšā un cieši to apkampa, jo šai brīdī viņu vēl vairāk pārņēma šausmas nekā tēvu.

Tā jau tas bija. Gāja gadi pēc gadiem, un tas bija viss. Šodien vēl bija diezgan laika, bet rīt tā vairs nebūs nemaz. „Bet tas jau nav svarīgi," tēvs noteica. „Pasaulei jau es biju, tikai man viņas trūka. Man liekas, ka tas ir svarīgi tikai man."

„Tēt!“ čukstēja Susana. Viņa bija noslīgusi ceļos tā priekšā. „Nav jau viss dzīvē nokavēts."

„Ja beigās nav gribētā, tad pārējais it kā neskaitās." Tad viņš pēkšņi atstūma meitu un piecēlās. „Labi,“ viņš noteica.

Viņš novērsās, bet viņa acīs vēl arvien bija šausmas.

Un Susanai dvēselei šīs šausmas sniedza gaismu. Naktī viņa gulēja nomodā, un šausmas šaudi jās ap viņu kā zibeņi, un viņu spalgajā gaismā tā ierau-dzija — ka Bleks bija viņas dzīves kļūda. Viņa nepakļāvās nevienam, un Blekam tā bija padevusies, jo mīlēja viņu. Tagad viņa zināja, ka Marku nebija diezgan sirsnīgi mīlējusi, un tādēļ ari viņš tai nekaitēja. Bet Bleks viņu smacēja. Viņa padevās tam un laida gadus pār galvu. Viņa mīlēja to un baidi jās viņa; un lai viņš nedusmotos, tā ļāva sevi veidot pēc viņa prāta. Tādēļ viņa tā pagura un bija līdz nāvei nokususi. Viņš veidoja Susanu kā savas māla figūras, un viņas tagad tik padevīgais gars nobāla, kaut gan viņa to nebija pamanijusi, iekām no viņa nešķīrās. Jo tas nebija viņas tēls, kādā viņš to atveidoja ... Reiz viņa atcerējās tēva vārdus vienā viņa negaidītās atzīšanās brīdī: „Kad es apprecēju tavu māti, viņa bija maza sārtvaidze ar dzeltāniem matiem. Es domāju, ka manis dēļ viņa darīs visu. Tikai vēlāk es pārliecinājos, ka viņa ir cietsirdīgākais radi jums pasaulē. Viņa ir laipna muļķe, arvien viņa visu zina labāk un panāk savu. Viņa samals katru, kas gadīsies tās tuvumā. Kaut es tikai viņu nemīlētu ...“ Viņš tomēr nebeidza viņu mīlēt. Visbriesmīgākais bija tas, ka viņš vēl vēl arvien mīlēja šo sievieti, kurai bija padevies. Nekad viņš no tās nešķīrās, pat nevienu nakti, kaut gan sapņoja par Dien-vidjūras salām un bija uzcēlis būdiņu ezermalā. Vakarā viņš tomēr arvien pārnāca, pilns mīlestības un naida.

Tā bija, ja cilvēks nespēja izrauties ... Viņai bija jātiek projām no Bleķa. Bet viņa nezināja, kā to izdarīt, jo mīlēja Bleķu. Citas sievietes spēja pazudināties un dzīvot tālāk, bet viņa tā nevarēja.

Viņa gulēja tumsā savā istabā un sāka prātot, viņa atradās rūgtā nomodā. Bleks bija inde viņas asinīs. Viņš bija apžilbinājis Susanu. Un tāda viņa palika, kaut gan tā bija viņa sieva. Un šis skurbums nozīmēja galu viņas būtībai, ja tā neatbrīvotos. Bija jāsaņemas, jāiegūst noteikšana par savu dzīvi, iekām nebija par vēlu.

„Vainas apziņa!“ viņa pēkšņi iedomājās. „Tagad es zinu, ko Dāvids gribēja teikt. Es esmu vainīga." Mīlestība bija ļaunums, ja tās iespaids bija tāds, kādā atradās Susana. Viņa piecēlās gultā sēdus un apskāva savus ceļus. Un ja nu viņa kādā dienā atmostos, un viņas mati būtu balti, un rokas par vecām, lai strādātu? Ja nu gadi ari viņu piesmietu un aiz-zagtos tai garām, netraucēdami ne ar mazāko troksni tā ka viņa nemanītu šo aiziešanu? Un tad kādā rītā jau būs par vēlu. Tad viņas rokas būs gurdas un acis tumšas.

Viņa izlēca no gultas, aizdedza spuldzi un skati jās spogulī. Viņa bija vēl jauna, vēl stipra. Tās arvien vēl bija viņas rokas. Viņa varēja strādāt. Laika netrūka. Viņa bija notvērusi gadu ļauno rotaļu, un turpmākā dzīvē tā steigsies viņiem pa priekšu. Viņa stāvēja un vēroja savu attēlu spogulī. Saulē un atpūtā viņa bija piesarkusi. Spēks viņā kūsāja. Ak, kaut nebūtu nakts! Bija diezgan gulēts, viņa nepacietīgi gaidi ja rītu. Un Bleks? Ko viņam teikt? Ko gan citu, tikai īsto patiesību, ka viņa mitusi bezdarbā un ka tagad jāstrādā. Ja viņš izsmies Susanu, ja raus viņu atpakaļ savā dzīvē, viņa atcerēsies bailes no atmošanās, kad būs jau veca un dzīve būs sagrauta.

To viņa spēja. Viņa atkal apgūlās, saritinājās pati savā siltumā un domāja par Bleķu. Viņa to neienīda, nekad laikam viņa to nespēs ienīst. Viena viņas būtnes daļa arī turpmāk būs maiga un kaisla Bleķa dēļ. īsu laiku viņš bija pārvērtis Susanu visām sievietēm līdzīgā sievietē. Tā bija viena viņas dzīves telpa. Tajā viņa bija dzīvojusi un tad no tās aizgājusi. Bet durvis palika neaizslēgtas. Viņa varēja iet un nākt pēc patikas, tikai nedrīkstēja vairs Blekam atļaut sevi tur ieslodzīt. No šī brīža neviens viņu vairs nedrīkstēja ieslēgt — nekur. „Es panākšu visu!“ viņa skaļi iesaucās. Un Susanas balss un senie, mīļie vārdi izgaisināja pēdējās baiļu paliekas. Viņa apgūlās klusajā tumsā un beidzot aizmiga.

V

Nākošā dienā pēc Jaungada viņi brauca atpakaļ. Bleķa nebija mājās.

„Kungs bija pārliecināts, ka jūs atbrauksiet tikai pēc stundas/' teica Krauns un uzlūkoja Susanu tā, it kā viņa būtu negaidīts viesis.

„Tas jau nekas," noteica Susana.

Tā tad šī stunda bija viņas rīcībā, lai iekārtotos. Kopā ar bērniem tā iegāja viņu istabās, kopā viņi izkravāja somas un pakāra drēbes.

„Ak, kaut mēs vienmēr varētu dzīvot uz laukiem," skumji teica Džons.

„Es arī to vēlētos," nopūtās Džēna.

„Es gan nē," paskaidroja Mārči ja. Viņa jau bija liels bērns, skarba vārdos un kustībās. Visu laiku viņa uzplijās Susanai: „Kad mēs brauksim atpakaļ pie Bleķa?"

Viņa apbrīnoja un dievināja Bleķu, jo reizēm savā untumainībā viņš tai piegrieza vērību. Bieži viņš ar meiteni rotaļājās, bet tad atkal veselām dienām nelikās par viņu zinis. Un viņa tam sekoja pa pēdām, uzrunāja viņu māksloti un jautri, lai viņš sāktu smieties. Susana nodomāja: „Man jāizšķir Marčija un Bleks, viņa jāaizsūta uz skolu. Es nevēlos, lai Marčija izaugtu tāda jaunava, kādas patīk Blekam." Viņa baidi jās Marčijas dēļ. Meitenē sāka mosties veselīgs, zemei tuvs instinkts. Bleks bija drusku savāds. Viņš nomāca tos, ko mīlēja, un arī tos, kas viņu mīlēja. Gribējās dzirdēt viņa soļus, un reizē arī bija bailes no tiem. Viņa nolēma palikt šai istabā pie bērniem, lai viņš tad nāk to meklēt!

Un viņš atnāca, priecīgs un nevainīgs; viņš ļoti priecājās par atkalredzēšanos, ātri un cieti noskūpsti ja Susanu, saņēmis viņas seju rokās, un viņa delnas bija vēsas un gludas.

„Susana, es priecājos par tavu atbraukšanu. Cik tev ir karsti vaigi! Neslēpšu, ka ļoti garlaikojos. Es negribu, lai tu domātu, ka esi man nepieciešama, bet zināmā mērā tā tomēr ir. Es neciešu Ziemassvētkus. Džon, kā tad tev klājas? Un tu, Marčij, panāc šurp, es tevi noskūpstīšu."

Marčija pieskrēja tam klāt, viņš to pacēla un noskūpstīja uz lūpām.

„Blek, noskūpsti mani vēlreiz," viņa lūdzās.

„Marčij!“ Susana viņu skarbi apsauca.

„To viņa grib tikai tādēļ, ka tai patīk Bleķa sejas smarža," lielā nicināšanā noteica Džons. ,,Viņa man izstāsti ja savu noslēpumu." Viņš stāvēja pa gabalu, sabāzis rokas bikšu kabatās.

Bleks iesmējās, vēlreiz noskūpsti ja Marčij u un zobgalīgi paskati jās Susanā.

,.Marčij, vai tu vēl atceries dejas soļus?" viņš jautāja. Reiz viņš bija tai ierādijis pagrūtus, noteiktus dejas soļus, kas tik labi pieskaņojās viņas ponijveidīgi nogrieztajiem matiem un liesajam bērna augumam.

„Es visus atceros," meitene iesaucās un sāka dejot.

Susana vēroja, ka meitene vērsās Blekā, un viņas mazais, vājais stāvs klausi ja Bleķa pavēlēm. Viņš dziedāja īsinātu meldiju un nervozi sita takti. Kad viņš apklusa, Marčija trīcēja: „Vēl, vēl," viņa lūdzās.

„Diezgan," teica Susana. „Blek, tā nav labi, viņa jau tā ir pārkairināta."

„Viņai patīk," Bleks mierīgi atbildēja. „Vai nē, mazā ?"

„Jā," viņa čukstēja. „Jā."

Un Susana domāja: „Kas viņam ir par savādu varu?"

„... es sūtīšu abus bērnus lauku skolā," viņa vakarā teica Blekam.

„Kā vēlies," viņš vienaldzīgi atbildēja un skatijās Susanā. „Vele savu jauno ģērbu, Susana, sarkani zeltaino."

„Nē, Blek," viņa atbildēja.

„Kādēļ nē?“ viņš jautāja pārsteigts.

„Es negribu," viņa mierīgi noteica un izvēlējās maigi zilu tērpu, ko jau sen nebija valkājusi.

„Zils man tev nepatīk," viņš īdzīgi teica, aplūkodams Susanu.

„Nē?“ viņa mierīgi ieprasijās. „Es mīlu zilo krāsu."

Un viņa izlikās neredzam Bleķa skatus. Tas jau bija sīkums, un tomēr tai brīdī viņai likās, ka viņas miesa būtu kļuvusi brīva. Bet arī to viņa nebūtu darijusi, ja nebūtu pārdzīvoto baiļu.

Līdz ar šo mazo, pirmo, neatkarīgo rīcību pamazām un slepeni modās varena vēlēšanās atkal strādāt savu darbu. Viņa atmodās šai dziņai, kā cilvēks mēdz izveseļoties pēc slimības; viņa atkal jutās labi, muskuļi klausi ja, un gars bija skaidrs un paklausīgs. Viņi nokāpa lejā, Bleks apskāva viņu, iekļaudams roku siltajās paduses bedrītēs. Viņa pievērsās tam, pasmaidi ja un apvaldi ja seno padevību, saldi nevarīgo pakļaušanos, ko viņš agrāk panāca jau vienīgi ar savu pieskaršanos. Viņa piederēja atkal sev.

Susana gribēja teikt: „Blek, vai tu būtu ar mieru, ja es strādātu?" bet viņa pateica: „Blek, es sākšu atkal strādāt." Tas notika nākošajā rītā pie brokastīm.

„Kādēļ nē?" viņš izklaidīgi noteica, steidzīgi sizdams olu.

„Bērni nu būs drīz projām, un ar mani vien tev nepietiek, to es zinu. Vakar vakarā es to izjutu."

Viņa uzlūkoja Bleķu, lai noskaidrotu viņa gara stāvokli, bet neskatoties uz saviem vārdiem, viņš tomēr bija laipns.

„Labi,“ viņš jautri iesaucās, „darbnīcā es tev nodalīšu stūrīti un uzticēšu tev savu māla jaukšanas noslēpumu. To nezina neviens cilvēks, un es to neteiktu nevienam, izņemot tevi."

„Vai tas ir tavs noslēpums?" viņa jokojās.

„Protams,“ viņš teica. Viņš likās mazliet augstprātīgs. „Slaidas figūras jau citādi sadruptu."

„Katram māksliniekam laikam ir savs noslēpums/4' viņa miermīlīgi atbildēja. „Atceros, ka Dāvids Bar-ness teicās savu paslēpis mazajā ģipša Ādamā, kas atradās viņa darbnīcā. Tēla mugurā bija četrstūrains caurumiņš, un tajā bija iebāzts papīra gabaliņš.“

„Kāds tad bija šis noslēpums?“ jautāja Bleks.

„Es to neizlasiju,“ viņa pārsteigta atbildēja. „Viņš teica, ka drīkstot to darīt tikai pēc viņa nāves.“

„Un tu strādāji pie viņa no dienas dienā un to tu neizlasiji?“ Bleks sarauca šaurās melnās uzacis.

„Protams, nē,“ viņa sašutusi iesaucās, un viņš sāka smieties.

„Ak, mīļā Susana! Tādēļ jau es tevi mīlu, jo tev līdzīga nav neviena cilvēka.“

„Vai tu man netici?“ viņa noprasija.

„Es ticu gan,“ viņš apliecināja. „Es vienmēr tev ticu, bet citam gan nevienam. Tu vari ierīkot savām vajadzībām darbnīcas logu stūri.“

Viņš bija tik laipns un tik skaists, ka viņa gandrīz nespēja izdarīt tā, kā bija nodomājusi. Pamazām viņa sāka saprast, ka bija baidijusies no viņa, kad tas bija nelaipns; un viņš to apzinājās. Tāds stāvoklis nu bija jāizbeidz. Viņa saņēmās un runāja tālāk.

„Ar darbnīcas stūrīti vien man laikam nepietiks, Blek. Es vēlētos cirst marmorā.“

„Marmorā!“ viņš iesaucās. „Nevar tak uzgādāt augšā tādu bluķi. Piedod manu ziņkārību, bet ko tad tu cirtīsi marmorā?“

Viņš nemaz nebija nelaipns. Balss tam bija jautra un padevīga. Susana viņu ļoti mīlēja, bet soli pa solim atkal iedama savu ceļu, tā saprata, ka nevar viņam visu stāstīt.

„Nezinu,“ viņa atbildēja.

„Tā jau es domāju,“ viņš teica. „Susana, paklausi manam padomam un nekal tūlīt marmorā. To nevar neviens — to mēģina darīt tikai divi vai trīs lieli tēlnieki.“ Kā lauva sacēlās viņas krūtīs lepnā sirds. „Kā tu zini, ka es neesmu liela?“ šī sirds jautāja. Bet viņa pavēlēja sirdij klusēt, lai cik skaidri likās šie vārdi. Viņa sēdēja klusēdama un uzsmaidija

Blekam, kamēr viņš runāja; bet viņa nemaz neklau-sijās. Vēl arvien viņa bija Bleķa mīļākā, un viņš bija tās mīļākais. Bet viņa tagad lasi ja kopā savas dzīves drumstalas pat mīlestībā ...

Izgājusi uz ielas, viņa atlaida Bantiju, kas skati jās viņā gluži izbrīnijies.

„Paldies, Bantij,“ viņa teica. „šodien es pati vadīšu mazo mašinu.“

„Bet, kundze, ielās ir ļoti dzīva satiksme/4 viņš drūmi teica.

„Pārsteidziet šodien Linleju un apkopiet dārzu,“ viņa atbildēja, valdīdama smaidu un sēzdamās pie .stūres.

„Labi, cienītā kundze/4 viņš apmulsis padevās. Vislielāko prieku viņam sagādāja mūžīgā braukāšana pa pilsētas drūzmainākām ielām, un viņš ienīda darbu dārzā.

Bet Susana gribēja būt viena un pameklēt sev darba vietu. Kaut kur tak vajadzēja atrasties vietai, kurp aiziet un kur aizmirst Bleķu, tukšai garažai vai kādas vecas mājas stāvam.

Susana pārliecinājās, ka smalkas biroja telpas viņai nederēja. „Varam jums piedāvāt darbnīcas telpas,“ arvien tai atkārtoja labi ģērbušies jaunekļi, un viņu balsis liecināja par dedzību amata izpildīšanā.

„Nē, nē, pateicos. Darbnīca man nav vajadzīga dzīvošanai. Man ir pašai savas mājas.“

Pēc ilga laika viņa lēnām brauca mājup pa dažādiem ceļiem. Bleķa mājas tuvumā bija īres nami, kuros dzīvoja ārzemnieki un nabadzīgie. Vairāki bagātnieki, līdzīgi Blekam, bija nopirkuši krastmalu un uzcēluši sev mājas, nelikdamies zinis par nabadzību viņu tuvumā. Bantijs viņus vienmēr vizināja tikai pa platajām, tīrajām ielām.

Tagad Susana bija iekļuvusi īres māju vidū. Bija jābrauc uzmanīgi bērnu dēļ, kas rotaļājās skaļi kliegdami un tikpat maz ievērības velti ja automobiļiem kā mušām. Logos izkārušās sievietes apsauca bērnus un purināja netīrus palagus, un vīri slaistījās nodilušajās kāpnēs. Bleks jau nu nekad neiegriezās šai apvidū. Kādas mājas priekšā viņa apstājās. Logā bija izlikta zīme: „Izdodams dzīvoklis".

„Vai varu apskatīt dzīvokli?" viņa uzsauca laipnajam vīram ar netīro seju, kas bija atspiedies pret durvīm.

„Kādēļ nē?" atsaucās viņš.

Zēnu bars viņai aplipa kā sienāzīši.

„Kundze, jūsu mašina jāuzrauga! Es to izdarīšu, kundze!"

„Kādēļ tad tā jāuzrauga?" viņa ieprasijās.

„Citādi tai varētu kaut kas notikt," teica tumšs zēns ar spīdīgām melnām acīm.

„Vai dot jums visiem desmit zēniem katram pa niķeļa gabalam, vai vienam vienīgam piecdesmit centus?" ieprasijās Susana.

Tas bija nopietns jautājums. Viņi apspriedās.

„Iedodiet naudu Smikejam," viņi tad kliedza. „Gan viņš ar mums izdalīsies."

Smikejs panācās uz priekšu, tas bija bāls zēns ar bailīgām zilām acīm, un tam trūka priekšzobu.

„Smikej, vai tu uzmanīsi manu mašinu?" jautāja Susana.

Kad citi zēni tam piebiksti ja, viņš palocija galvu, bet nebilda ne vārda.

Susana tad iegāja mājā, sekodama vīram ar netīro seju, un apskati ja tukšo dzīvokli. Tur bija trīs istabas, kas agrāk bija bijusi viena vienīga telpa pieklājīgos apmēros. Griesti bija augsti un dzegaini, un visapkārt telpai bija noziesta un netīra kokgriezuma pasiena. šeit viņu Bleks nekad neatrastu.

„Vai jūs atļautu izņemt sienas?" viņa jautāja.

„Es to labprāt izdarīšu, jaunkundze," viņš centīgi atrauca. „Es uzraugu māju un daru visus darbus."

„Es vēlētos arī, lai jūs nokrāsotu grīdu un sienas."

„Varu to izdarīt."

„Un kas nomazgās logus?"

„To izdarīs mana vecene."

„Labi, tad es ņemšu šo dzīvokli."

„Paziņošu to pārvaldniekam/4 viņš lepni noteica.

„Kad varu iekravāties?“

„Pēc nedēļas?“ viņš apgalvoja.

Viņa devās lejup pa netīrajām kāpnēm.

Bērni bija apklusuši un, barā nostājušies ap māsiņu, uzmani ja un sargāja to. Viņa izņēma no maka piecdesmit centus.

„Paldies, Smikej,“ viņa teica.

„Viņa tiešām dos/4 sačukstējās bērni, piecdesmit centi, — kas to būtu domājis!“

Kā putnu bars vējā viņi aizskrēja pa ielu.

Susana pabrauca trīs kvartālus tālāk un iegriezās klusajā kvartālā, kur dzīvoja viņa ar Bleķu un vēl daži bagātnieki.

„Mīļā, vai tad tu nevari strādāt šeit?“ jautāja vecais Kinnerds.

Viņa bija aizbraukusi uz Fane Hillu, lai izraudzītos marmora gabalu, kuru viņš tai bija apsolijis.

„Nē, tas tiešām nebūtu iespējams, šeit ir brīnumjauki, bet es nevaru.“ šai attālā vietā viņa nespētu veidot Bleķa tēva laipno, bālo acu priekšā.

„Šeit ir ļoti kluss,“ viņš norūca.

„Jā gan, šeit ir jauki,“ viņa laipni teica.

Bija ļoti kluss. Ziema beidzās nemanot. Skaistā vecā māja, kurā Bleks bija dzimis, kā pamirusi dusēja lielo koku vidū, bet jauno lapu pumpuri jau taisi jās raisīties. Šeit Susana nevarēja strādāt. No dienas dienā viņa šeit sēdētu un neko nedarītu un mirtu līdzi visam, kas šeit jau bija pamiris.

„Ņem vien, kas tev der/4 viņš teica, atslēgdams šķūņa durvis. „Uz kurieni lai tev to aizsūtu?“

Susana pateica ielu un mājas numuru.

„Nekad tādu neesmu dzirdējis,“ viņš noteica. „Vai tur ir kāda darbnīca?“

„Es tur sev ierīkoju darbnīcu,“ viņa atbildēja.

Viņa apstaigāja marmora gabalus. Nezinādama ko veidot, tā izraudzijās četrus bluķus, vienu Sienas marmoru, divus Seravezas un melno Beļģijas.

„Tas ir viltīgs materiāls," teica vecais Kinnerds, un viņa bālā roka uzgūlās beļģu melnajam marmoram. „Tas viļ negantāk par skaistumu. Uzmanies!" Un viņš tai iedeva trīs bluķus Paras marmora.

„Viņos es atstāšu daudzus savas dzīves gadus," viņa nodomāja. Viņas priekšā bija marmors, ciets, smags un sološs. Gadi bija apstājušies.

„Tu man parādīsi, kas no tiem iznāks," viņš teica.

Viņš stāvēja vaļējo durvju gaismā, slaiks, cēls un bāls, staltākais un izteiktākais sirmgalvja tēls, kādu vien Susana bija redzējusi un tomēr nemīļots. Viņa izstiepa roku un silti teica: „Es tev pateicos no visas sirds."

Viņa pirksti pieskārās Susanas rokai, un tad viņš tos tūdaļ atrāva. Viņa roka bija auksta kā mironim ...

„Blek, vai tu atceries savu māti?" vakarā viņa jautāja pie azaida.

„Nē," viņš atbildēja, „viņa nomira, kad man bija divi gadi."

„Vai tēvs nekad par viņu nerunāja?" tā jautāja.

„Nē, tikai reizēm viņš teica, ka viņi bijuši laimīgi."

„Viņš vai abi?"

„Man liekas, viņš arvien izteicās tā: „Ar tavu māti es biju ļoti laimīgs!" teica Bleks un cieši uzlūkoja Susanu. Tad viņš sarauca uzacis: „Vai tas nav tas pats?"

Viņa pasmaidi ja un krati ja galvu.

„Tas ir gan tas pats," viņš uztiepa. „Ja tu nebūtu laimīga, tad tak arī es to zinātu."

„Un ja nu es tev to neteiktu?" viņa ievaicājās.

„Es tomēr to zinātu," viņš vienaldzīgi noteica.

Susana skati jās viņā domīgi un pētīdama. Nē, viņa nodomāja, par viņas laimi tas nezināja ne nieka.

Viņa nolēma, ka Bleks nedrīkst manīt viņā ne mazāko pārmaiņu. Neviens nedrīkstēja redzēt vai just viņas pārvēršanos. Pārmaiņa varēja būt vienīgi viņas dvēselē. Viņa valdīja tagad par savu mīlu.

šīs mīlas dēļ viņa nedrīkstēja vairs nīkt bezdarbā. Ja Bleks strādāja, tad arī viņa varēja strādāt. Viņa paziņoja Blekam, ka tuvumā noīrējusi darbnīcu, un viņš neko neteica. Bet rītos viņa izturēšanās kļuva citāda. Agrāk, zinādama, ka Susana nāks viņa darbnīcā, lai atgultos dīvānā un noskatītos viņa darbā, viņš izlēca no gultas un steidzās sākt darbu. Brokastīm pietika ar pusstundu.

Tagad viņš jau agri ienāca Susanas istabā un kavēja viņu ar savu mīlestību. Viņa nomāca sevī nepacietību. Viņa mīlēja Bleķu, bet tie bija untumi, bērnišķība. Dienai bija jāsākas, jo nakts pienāca drīz. Tad viņš tai uzsauca: „Susan, kas tev kaiš? Tu esi pret mani pārvērtusies/'

„Nē jel, Blek," viņa noliedza.

„Kādēļ tad tu gribi celties?"

Sākumā viņa apmierināja Bleķu, visādi aizbildinādamās. Tad viņa mānijā, ka baidas no viņa, un tam skaidri pateica: „Man ir pašai savs darbs."

„Piedod," viņš teica un izlēca no gultas.

Viņš stāvēja un noskati jās Susanā, uzvilkdams apģērbu. Viņa lūpas bija šauras, un acis pelēkas kā melnradze, un viņa balss skanēja tik salti, ka Susana satvēra viņa roku.

„Tu tak zini, ka esi mans mīļākais," viņa maigi teica. „Skūpsti mani, Blek!"

Viņš to asi noskūpsti ja.

„Nerunā vairs tā," viņš noteica.

„Blek, mīli mani," viņa lūdzās.

„Es jau tevi mīlu, “viņš teica. „Bet tu neesi tāda, kādu es tevi mīlu."

Viņš aizgāja, bet neatgriezās, kā to gandrīz vienmēr dari ja, lai paskatītos, vai Susana jau ir apģērbusies; un viņa zināja, ka Bleks ir dusmīgs. Viņi satikās pie brokastīm. Viņa labinājās tam klāt skatiem un vārdiem, bet viņš ar nodomu izturējās vēsi. Susana izstiepa savu roku, bet tad ienāca Krauns, un viņa atvilka roku atpakaļ.

Tūlīt pēc brokastīm viņš izgāja no istabas, viņa palika un noskati jās tam pakaļ. Viņš varēja būt tik kvēls un tik auksts. Gribējās skriet viņam pakaļ. Bet viņa uzvilka mēteli un izgāja uz ielas. Bantijs stāvēja pie automobiļa un sveicināja, paceldams cepuri.

„Šorīt iešu kājām, Bantij,“ viņa noteica.

Viņai gribējās aiziet uz darbnīcu kājām, nevis braukt Bleķa mašinā. Viņa aizgriezās aiz stūra un gāja tālāk. Pilsētā bija tūkstošiem un atkal tūkstošiem cilvēku, kurus tā nepazina. Tomēr nekad tā nepagura viņus vērot: tumšās itāliešu sejas, brūnos grieķus un bālos zviedrus, dumbros čechus un krievus ar zemajām pierēm. Garāmiedami viņi to uzlūkoja. Viņa vēlējās reiz ar tiem iepazīties. Viņi bija laipni, jo visi zināja, ka viņa noīrējusi dzīvokli simtsdivpadsmitajā mājā. Viņi stāvēja, mutes ieplētuši, kad smagais automobilis atveda lielos marmora bluķus no Fane Ililla.

„ Akmeņi," apjukuši nomurmināja bērni.

„Esmu tēlniece," viņa paskaidroja tiem, kas stāvēja tuvāk durvīm. „Es taisu tēlus no akmens."

Viņi nezināja ko teikt. ,,Vai traks," beidzot atskanēja viena vienīga balss; saucējs bija mazs zēns. Tad viņi aizlidoja kā putnu bars. šos pilsētas bērnus nekas nespēja ilgi saistīt, viņi metās no viena uztraucoša piedzīvojuma otrā. Ugunsdzēsēju automobiļa vai glābšanas ratu sirēna, kliedziens, ķilda, policista svilpiens — un tie jau bija projām.

Lielā telpa bija tukša, tajā bija tikai marmora gabali, darba rīki un krēsls. Gatava uzsākt darbu, Susana apsēdās. Šeit nekas tai nespēja liegt nodoties savas sirds ilgām. Neviens nezināja, kur tā atradās. Pateicīgi viņa palūkojās apkārt. Sienas bija izbalsinātas, logi spodri spīdēja.

Viņa piecēlās, apstaigāja vienu un otru marmora bluķi, katram pieskārās domās. Vakar viņa bija nopirkusi vēl vairākus skaistus darba rīkus, smalkākos, gleznākos un stiprākos, kādus vien varēja atrast. Veikalnieks viņai atkal un atkal atkārtoja: „Redziet. jaunkundz, tas ir kas jauns, gan jau redzēsiet

Bet viņa noraidīja visus un izraudzījās stiprākos un vienkāršākos rīkus.

„Lūdzu, nedodiet man niekus," viņa teica.

Viņa atkal apsēdās. Bija jāpadomā ko darīt. Un tagad šai vietā, kur Bleks nekad nebija bijis, un kur viņš to nevarēja atrast, tā pārliecinājās, ka domāja tikai par viņu. Viņa negribēja šķirties no Bleķa, nē, viņa vēlējās, lai viss paliktu kā bijis. Bet viņam bija jāsaprot, ka tas bija iespējams tikai tad, ja tā pilnīgi dzīvoja pati savu dzīvi. Divas vienlīdzīgas būtnes te satikās, katra par sevi pilnīga, un šīs pilnības dēļ tie varēja mīlēt viens otru vēl sirsnīgāk. No dienas dienā viņa tam parādīs, kādu viņa iedomājas šādu dzīvi.

„To es panākšu," viņa sev apgalvoja. „Es varu visu panākt."

Viņas domas traucās gadiem ilgā pagātnē. Nekas tai nebija palicis neiespējams. Domāt, apzināties, ka viņa ko vēlas, arī jau nozīmēja piepildīšanos. Viņa atcerējās sevi kā meiteni ar simts darbiem, un visus viņa veica labi, nezinādama, ko atstāt nedarītu. Toreiz viņa apliecināja Markam, ka esot gribējusi visu. Tagad viņas pārbagātās dzīves daudzējādās vēlēšanās bija noskaidrojušās vienā lielā nepieciešamībā — un tas bija viņas darbs.

Kopā ar Bleķu viņa bija devusies brīvdienās, tās bija mīlestības brīvdienas, un tagad tā bija atgriezusies. Kas viņai bija laulība? Viņa to nezināja.

„Man līdzīgas sievietes varbūt nedrīkst precēties," viņa domāja. Nevis Marks, nedz Bleks, nē, viņa pati bija tā, kas nederēja laulībai. Viena viņas būtnes daļa arvien bija gluži viena, biedri tai nebija vajadzīgi. Ja nu tas tā bija — un tā tas arī bija, tad cik neiespējamu uzdevumu tā bija piešķīrusi abiem šiem vīriem. Un tā domājot, viņa ieslīga visdziļākā vientulībā, kādu vēl nekad nebija piedzīvojusi.

„Blek, Blek!" viņa sauca savā sirdī. Viņa kāroja Bleķa rokas skārienu, viņa klātbūtni, visu, kas noderēja šīs atziņas izgaisināšanai, ka viņa dzimusi vientulībai.

„Es nekad nebūtu bijusi laimīga, ja neapprecētos, ja man no Marka nebūtu bērnu, un ja es nebūtu Bleķa mīļākā. Tas ir vecais stāsts,“ viņa skumji domāja. Viņai bija vajadzīgs viss. Bet ar to vēl nepietika, jo viņa bija uzticīga sev, vientuļa savā būtībā.

„Man jāizcīna šī cīņa,“ viņa domāja. „Es zinu, kas esmu." Kad nomira Marks, pirmā modās viņas griba un piespieda strādāt — viņas griba! Viņas griba! Viņa tvēra pēc darba rīkiem un tos atkal nolika: skaisto, spēcīgo veseri, kaltu ar aso asmeni. Zīmuļus un papīrus. — Viņa pakāra pie sienas lielās lapas un noasināja zīmuļus. Tad atkal apsēdās, skatījās lieliskajos marmora bluķos un domāja tikai par Bleķu. Gribējās steigties atpakaļ pie viņa, gribējās redzēt, ko viņš dara, gribējās pārliecināties, ka viņš ir tur.

Bet nē! Gribējās mīlēt Bleķu no visas sirds, bet šī mīlestība nedrīkstēja beigties. Bija jārada kaut kas lielāks par viņiem abiem, kur izteikties šai mīlai, kaut kas lielāks par pašu mīlu. Viņa nespēja pilnīgi ziedoties, jo viņa nevarēja atdot vienu savas būtnes daļu, cik labprāt to arī vēlētos. Neizlietota, šī daļa palika novārtā, nolemta nāvei, un tās nāve tad saindētu visu Susanas dzīvi. Pārdzīvotās šausmas viņa nedrīkstēja aizmirst nekad.

Pusdienās pārnākusi mājās, viņa bija gurda un novārgusi, bet griba bija modra. Viņa nocietinājās pret Bleķa dusmām. Viņa varēja tam vienkārši pateikt: ,,Blek, man varbūt nevajadzēja tevi precēt. Bet tāda nu es esmu, un tādai man jābūt; un kaut arī tu mani nevarētu mīlēt, es turpmāk palikšu tāda, kāda esmu."

Bet viņš nemaz nebija dusmīgs. Viņš nāca tai pretim no garās viesistabas un uzsmaidīja tai visā savā agrākajā pievilcībā.

„Susan, vai rīts bija patīkams?" viņš jautāja un, nenogaidijis viņas atbildi, steidzīgi turpināja: „Man bija lielisks rīts, kaut kas mani iedvesmoja. Tevi ienīst laikam ir svētīgi!" Viņam bija tik laipna balss, ka Susana atviegloti iesmējās.

„Blek, vai tu mani ienīdi ?“

„Mazliet,“ viņš jautri teica. „Tagad es tevi atkal mīlu. Nāc, paskaties, ko es padariju.“

Viņš viegli saņēma Susanas elkoni un veda to augšā. Viņa domāja: „Kādēļ es esmu tik neprātīga un nopietna? Viņš tūdaļ mani aizmirsa. Kā es rit strādāšu!“

Viņš atvēra savas darbnīcas durvis, un tur, taisni viņiem pretim, iešņācās terakotas kaķis. Dusmīgs viņš bija piespiedies pamatnei. Mežonīgi skaists, izplēstiem nagiem tas gatavojās lēcienam.

„Ai, Blek!" iesaucās Susana.

„Vai tas nav brīnišķīgs?“ viņš dedzīgi iejautājās. „Saukšu to par „Mātīti“.“

Viņš smējās un apbēra Susanu skūpstiem. Viņa bija izšķiedusi rīta stundas domās par Bleķu. Tā viņa vairs nekad nedarīs. Kamēr Bleks viņu ilgi skūpsti ja, tā apņēmās nekad tā vairs nedarīt.

Viņa bija sākusi aptēst lielo Beļģijas marmora bluķi, nelikdamās zinis par tā nepastāvību, jo jau otrā dienā, kā tīģeriene viegli soļodama, darbnīcā ienāca milzīga nēģeriete. Viņa atvēra durvis un klusi tās aizvēra. Sapņodama un gaidīdama Susana raudzi jās viņā kā parādībā. Nēģeriete bija tīrasinīga afrikāniete. Viņas āda bija spīdīgi melna, mute atgādināja sarkanu apelsinu un miesās tā bija liela un spēcīga.

„Vai jums nevajaga apkopēju?" viņa jautāja, un balss viņai skanēja altā.

„Nāciet vien iekšā," aicināja Susana. „Kā jūs sauc?"

„Esmu Delija," teica nēģeriete. Viņa ienāca, apsēdās uz baltā marmora gabala un smējās; viņa pavēra lūpas un parādi ja baltos zobus. „Līdz šim gan es vēl nekad neesmu berzusi akmeņus," viņa smiedamās teica.

„No kurienes jūs esat?" jautāja Susana. „Kas jūs esat? Kas bija jūsu senči?"

„Man nav senču," atbildēja Delija.

„Kaut kur tak jūs esat cēlusies," nepiekāpās Susana. „Jūsu vectēvs ..

„Mans vectēvs kalpoja kādā ģimenē Virdžinijā. Man stāsti ja, ka viņš esot atbraucis pār jūru. Mans tētis pārnāca uz ziemeļiem."

„Bet kur tad jūs esat dzimusi?" jautāja Susana.

Kā gan šī afrikāniete bija varējusi izsargāties no balto roku skāriena?

„Esmu dzimusi šeit pat Ņujorkā," viņa jautri stāstija. „šeit arī paliku. Vairāk man nav ko stāstīt." Brīdi viņa sēdēja domīga: „Es apprecēju īsti baltu nēģeri, bet man liekas, viņš bija pārāk balts. Tādēļ viņš mani vienmēr sita. Daudzus gadus jau neesmu viņu vairs redzējusi. Es gribētu reiz apprecēt melno, bet neiznāk nemaz laika, jo jānoņemas ar bērniem. Man ir seši, un jaunākais nav vēl gadu vecs."

Beļģu marmors tagad noderēs, domāja Susana, nemaz viņā neklausīdamās. Viņa sēdēja klusēdama un juta šīs sievietes baigo tuvumu, šie lielie vilcieni, smagie pleci un krūtis, kalniem līdzīgie gurni! ,,Ja es jums maksāšu divreiz tik, cik jūs saņemat par telpu tīrīšanu, vai jūs tad ļausiet sevi nozīmēt?" viņa jautāja.

„Jūs domājat, ka man tikai mierīgi jāsēž?" „Jā."

„Neesmu tā apģērbusies. Tās ir manas darba drēbes."

„Jums nekā nebūs mugurā."

„Vai man būtu jāizģērbjas?"

„Ja vien jūs tā būtu ar mieru," atteica Susana.

Delija piecēlās un pakrati ja galvu. „Nē, dāmas priekšā es vēl nekad neesmu izģērbusies." Viņa apklusa un tad ilgodamās turpināja. „Vai es kaut ko nevarētu paturēt mugurā?"

„Protams,“ piekrita Susana.

„Aizslēdziet durvis."

Susana apgrieza atslēgu.

„Labi," teica Delija un nopūtās. „Nauda man ir vajadzīga."

„Pagrieziet galvu sāņus, mlļā.“

Susana novērsās.

„Tā,“ teica Deli ja. „Bet tā gan ir jocīga sajūta."

Viņa sēdēja uz balta Paras marmora, rokas uz lielajiem, kailajiem melnajiem ceļiem, nokārtu galvu un uzrautiem pleciem.

„Es liekos sev smieklīga/' viņa norūca.

Susana nemaz nedzirdēja viņu. Viņa zīmēja uz lielā baltā papīra, kuru vakar bija piestiprinājusi pie sienas. Sākumā viņa paņēma zīmuli, bet drīz to nometa un zīmēja ar melnu, mīkstu ogli. Deli ja viņā skati jās.

„Mīļā, vai tad es tāda izskatos?" viņa gaudās. „Vai tad man vairs nav figūras?"

„Jūs esat skaista," čukstēja Susana. „Skaista — skaista —“ Viņa strādāja aizelsusies. Bija steidzīgi jāiegaumē šis ķermenis, lai varētu sākt to cirst marmorā. Viņa zīmēja stundām ilgi.

„Bet tagad gan es esmu ļoti izsalkusi," kā no tālienes viņa dzirdēja Delijas balsi. „Parasti ap šādu laiku jau esmu paēdusi."

Susana paskati jās pulkstenī. Bija jau pievakare.

„Ak, piedodiet," viņa iesaucās, pameklēja makā un izņēma naudas zīmi. „Te būs," viņa teica. „Ap-ģērbieties un labi paēdiet."

„Kundze, vai man šo telpu apkopt?"

„Jā," atbildēja Susana, „rītu. Tad būs daudz ko slaucīt."

Ilgi viņa skatijās zīmējumos. Viņas kārās rokas jau bija iegaumējušas šī melnā ķermeņa vilcienus, un zīmējumi tai vairs nebija vajadzīgi. Tie varēja derēt tikai kā robežas. Tā bija Deli ja. Bet Susana tur saredzēja kaut ko vairāk par Deliju. Viņa tūlīt taisi jās kalt marmorā, nemeklēt vienkāršo Deliju, bet lielo, tumšo, sievišķīgo radi jumu, kas bija atvests no Āfrikas kalpošanai un lēja savas melnās asinis jaunās Amerikas baltajās dzīslās.

Tai dienā viņa uzsāka veidot milzīgo melno tēlu. šai dienā, šai slavenā dienā viņa sāka veidot nēģeri eti. Tā sēdēja, izstieptām kājām, paceltām rokām

un sāpošām krūtīm. Līdz ar pirmo kalta sitienu marmorā viņa nosauca šo tēlu: „Amerikaņu sie

viete, melna".

... Nepacietīgi viņa pacēla galvu. Viņa vairs nevarēja saredzēt. Bija nakts. Telpā bija tumšs, un tumsa vilka tai no rokām vēl tumšāko, cieto ķermeni. Viņa vairs nevarēja saskatīt marmora apveidu, tikai satausti ja to. Kaut nebūtu uznākusi nakts, lauzdama augošo, kāpjošo, spraigi noteiktā redzējuma vilni. Brīdi viņa pastāvēja tumsā un juta, juta savu radījumu. Tad novilka darba svārkus, paņēma mēteli un cepuri, gluži apžilbusi izgāja uz ielas un devās mājup. Sirds viegli dziedāja, bet rokas sāpēja. Dīvainais, noslēpumainais vieglums bija saldāks par visu citu pasaulē, saldāks par mīlestību. Tā bija piepildīšanās.

Savāda lieta, domāja Susana. Bleķa acu priekšā, vai jūtot vecā Kinnerda miglaino skatu, viņa nespēja strādāt, bet gluži vienaldzīgi viņai bija visi šie ļaudis, kas nāca noskatīties viņas darbā. Kādā rītā pie loga blenza sveši bērni, Susana piegāja un ieraudzīja, ka viņi bija pielīduši pa šauru dzegu un ar pirkstu galiem turējās pie palodzes.

„Ja gribat, nāciet iekšā," viņa sauca.

Un viņi sanāca, grūstīdamies un stumdīdamies, un stipri elsoja.

„Es turpināšu darbu," viņa teica. Viņi skati jās platām acīm, nēģerietes galva jau bija saredzama marmorā, un Susana sāka kalt smagnējo plecu.

„Tas tikai ir kaut kas," ieminējās kāda aizsmakusi balss.

„Tas būs kapa piemineklis," teica otrs. „Reiz es biju kapsētā, un tur ir daudz akmens eņģeļu."

„Nēģeriete nevar būt eņģelis," viens nicinoši čukstēja. „Eņģeļi ir balti. Radio Siti jā Ziemassvētku izstādē es reiz redzēju eņģeļus."

Brīdi viņi pastāvēja, aizturējuši elpu. „Iesim,“ tie čukstēja, „te nav ko skatīties." Un viss pulks pazuda, jo viņi jau bija visu apskatījuši. Susanai nebija nekādu iebildumu pret viņu klātbūtni, šīs dzīvās, netiesātājas acis netraucēja viņas darbu. Viņa sāka dungot: „Ai, tas būs gan — gods un slava man!“ Senais, dziļais apmierinājums pārņēma visu viņas būtni, iesūcās kā lēns lietus līdz vissīkākām izslāpušā koka saknēm. Viņa to nesaprata un nebrīnijās par šīm jūtām. Pietika ar to, ka tā bija. Viņa nejautāja sev.

Cik labprāt viņa būtu steigusies pie Bleķa šai priekā! Ja divi cilvēki mīl viens otru, tad viena priekam jābūt arī otra priekam. Bet šais dienās Bleks bija dusmīgs, jo viņa moderno darbu pirmo izstādi bija izsmējis viens no muzeja direktoriem.

„Bet, mīļais," viņa teica, brīnīdamās par Bleķa dusmām. „Tik daudziem kritiķiem patika tavi darbi.“ Otrā rītā pēc izstādes atklāšanas viņš sēdēja, ieracies laikrakstos, un pie brokastīm visu teikto izlasi ja Šūšanai priekšā. Neapjucis viņš nolasi ja gludos, spilgtos teikumus: „Ārkārtējas, asas iejušanās spējas," „abstrakta, pilnīga izpratne," „Mūsu izcilākais modernists." Un tad Jozefs Harts bija rakstijis „Ti-mesā".

Susana pārnāca pilna sajūsmas un atrada Bleķu pārskaitušos.

„Es varētu viņu iesūdzēt," viņš vairākkārt atkārtoja. „Kā viņš iedrošinās nosaukt manus darbus par sekliem. Tie ir skaisti. Viņš ir vecs muļķis. Viņš grib, lai mēs tikai atdarinam Mikelandželo un grieķus. Viņš neatzīst, ka šie cilvēki bija moderni savā laikā, un ka tādēļ tie kļuvuši nemirstīgi. Mums jāizteic mūsu pašu laiks, tas ir vienīgais, ko mēs varam."

„Bet, mīļais, tas ir tikai viens vecs vīrs!"

„Pat viens vienīgs nedrīkst būt tāds muļķis. Bez tam viņam ir iespaids. „Timesam“ nevajadzēja viņu ievērot." Bleķa mute bija kā cieta svītra, un viņa uzacis raustijās. Viņš nevarēja mierīgi nosēdēt. Viņš staigāja un staigāja pa garo viesistabu. „Es laikam viņu tomēr iesūdzēšu," viņš atkal noteica.

„Blek, nedari muļķības!" Susana iesaucās. „Kā-dēļ tas tevi tā uztrauc?"

’ „Tādēļ, ka man taisnība," viņš atrauca.

Susanai likās, ka viņš to nekad nevarēs aizmirst. Veselu nedēļu viņš bija saīdzis, negribēja ne ēst, ne strādāt. Tad kādā dienā, kad viņas pacietība jau gandrīz bija galā, tā saņēma vēstuli no Parīzes. „Ceļos nometušos sievieti" salons bija noraidijis.

„Nolādētie, kā viņi uzdrošinās to darīt?" bez dusmām teica Bleks. Viņš uzsmaidi ja Susanai.

„Darbs laikam nebija diezgan labs," mierīgi noteica Susana un salocija vēstuli. Tai bija aizmirsusies „Ceļos nometusies sieviete", kuru tā veidoja, sākdama mīlēt Bleķu.

„Vai tevi tas nesāpina?" viņš ziņkārīgi jautāja.

„Tomēr," viņa teica. „Bet mani nekas nevar aizkavēt. Bez tam man liekas, ka ar šo „Ceļos nometušos sievieti", es būtu galā."

„Labi,“ teica viņš. „Droši vien, tur būs vainīga arī politika. Tu tak esi ārzemniece, franči tā noslēdzas — bez tam tu esi sieviete, Susan. Tu nevari cerēt..."

„Ko?“ viņa mierīgi ieprasijās.

„Lai ar tevi apietos tāpat kā ar vīrieti," viņš noteica, un pēc daudzām dienām viņš pirmo reizi iesmējās.

„Nezaudē dūšu, Susan," viņš teica neparasti laipni, un izbrīnijusies viņa mānijā, ka kaut kas viņu bija samierinājis, negribēdama izdibināt, kas tas varēja būt.

Atnāca pavasaris, un Susanai likās, ka līdz šim viņa nebūtu zinājusi, kas ir pavasaris. Uz laukiem pavasaris izpaudās neskaitāmās pazīmēs. Sniegs izkusa, mutuļoja strauti, salapoja vītoli, un zem kaltušām lapām cēlās bāli asni, vējš aizpūta ziemu. Bet šeit Ņujorkā bija ziema, un kādā rītā pēkšņi bija atnācis pavasaris. Katru dienu viņa gāja uz savu darbnīcu un zināja jau daudzu cilvēku vārdus. Durvju sargs ar netīro muti bija Dinijs Kings; un Kinga kundze reiz atnāca ciemā, nesdama dvīņus, katru uz savas rokas. Viņa sēdēja un platām acīm noraudzi-jās Susanas darbā. Piecēlusies uz iešanu, viņa teica: „Labi, ka jums ir laiks tādām lietām. Es to nevarētu, jo man ir daudz darba.“

Susana pazina Lariju, Pjetro un Slavgu; reizēm Smikejs ar viņu runājās un, rādīdams ar savu mazo, netīro pirkstu, pateica citu zēnu vārdus.

„Tie ir Konigeni, un viņu tēvs ir miris. Mintijs un Džims tiem vārdā. Dzims bija labošanas iestādē. Un tas ir Icijs, ar viņu mēs vis katru dienu nerota-ļājamies, tikai tad, kad mums iegribas."

„Vai tad viņš par to nedusmojas?" jautāja Susana.

„Ko tad viņš var darīt?" nicinoši noteica Smikejs. Vienatnē Smikejs arvien bija ļoti drošs.

Viņa dabūja zināt visādu notikumu drumslas: logos sasaucās balsis; bija dzirdami dobji sitieni un raudas, nāca un gāja ārsti un mācītāji. Kādu rītu ielā gulēja nosists cilvēks, un, skaļi bārdamies, kārtībnieks atvairi ja pūli.

„Tā ir vecā Bruksa jaunkundze no augšējā stāva," viņai pastāstija mazais Mikijs Kings. „Viņa vienmēr apgalvoja, ka reiz nolēkšot zemē, un tagad nu tas ir izdarīts. Tēvs ļoti dusmojas, bet tā kā viņa ir mirusi, tad viņš tai neko nevar padarīt."

Bija ļoti jauka diena, tik pavasarīga; sirmā nabadzīte to laikam nebija varējusi pārdzīvot.

„Vai es nevaru palīdzēt?" viņa jautāja kārtībniekam.

„Nē, kundze, vienīgi, ja jūs varētu padzīt šos jaunos velnus. Izskatās jau tīri vai pēc kino izrādes."

„Nāciet visi līdz," viņa teica. „Aiziesim līdz stūrim pēc saldējuma."

Viņa gāja pa priekšu, saskaiti ja galviņas un iedeva katram saldējumu. Atpakaļnākot ietne bija tukša. Kārtībnieks jau stāvēja savā vietā, un cilvēki steidzās pāri tai vietai, kur bija gulējusi vecā Bruksa jaunkundze.

Paslēpusies šai kūsājošā dzīvē, viņa neatlaidīgi turpināja darbu, bez steigas, bez kavēšanās, ilgi tajā iedziļinādamās. Viņa nāca rīta saulē, un kad tā nolika darba rīkus un izgāja laukā, bija gaišs pavasara vakars. Reizēm, kad pēkšņi lietus iesitās logā, tā uz brīdi pacēla galvu, un ielas troksnis pamira lietus grūdienos, kamēr atkal atspīdēja saule un uztrauktie bērni izspurdza laukā, lai izpētītu notekas un pēkšņi radušās peļķes.

Diendienā viņa kala bez apstājas, sita ar veseri un nocirta reizēm biezas kārtas un lielas šķembeles, reizēm atkal kala tik saudzīgi, it kā tā ar to gleznotu lūpu un uzacu loku, krūts galu, ceļgala vai potītes apaļumu. Vasaras sākumā viņa pabeidza darbu.

Deli ja patlaban apkopa darbnīcu, apstājās un aplūkoja tēlu. Viņa skaļi iesmējās.

„Man tas būtu liels apmierinājums, ja jūs teiktu, ka esat to no galvas taisijusi!" viņa tad teica nopietni un svarīgi. „Es negribētu, ja kāds domātu, ka es neesmu dāma.“

„Neviens nedomās, ka tā esat jūs, Delij,“ apliecināja Susana.

„Nē, neviens — citādi es par to skumtu,“ teica Deli ja.

Tagad Susana zināja, ka šis lielais tēls ir pirmais no daudziem, kas vēl būs, bet cik daudz to būs, to viņa nezināja. Bet visapkārt tai tēlojās sejas un augumi. Ikdienas viņa saskati ja kādu, kas derētu marmoram. Tā viņa izraudzija kādu zviedrieti, kas kopā ar vīru vadi ja restorānu. Viņiem nebija citu palīgu, kopējiem spēkiem viņi gatavoja ēdienu, mazgāja traukus un apkalpoja pie mazajiem ar sarkanbaltu vasku drānu apklātajiem galdiņiem. Agrākos, laikos viņi būtu devušies uz rietumu tuksnešiem vēršu pajūgā. Reiz Susana iegāja veikalā un jautāja sievai, kas stāvēja aiz galda: „Vai jūs abi man atļausiet šeit apsēsties un nozīmēt jūs, kad jūs strādājat?"

„Protams,“ laipni iesaucās sieva. „Mums jau tas nekaitēs, vai nē, Ges?“

„Kā tad,“ viņš norūca, nesdams veselu blāķi šķīvju.

Divas nedēļas viņa tur nogāja katru dienu, vēroja, zīmēja un klausi jās abu sarunās. Tad viņa saplēsa zīmējumus un sāka kalt tēlus Paras marmorā, nosaukdama tos: „Ziemeļamerika“. Tie bija tēli sen-zviedru apģērbos, un viņi izteica savas zemes kulturu, cik tas nu bija viņu spēkos. Viņi bija gari un tievi, un viņu cietās sejas pauda ziemeļvēju skarbumu.

Kādā dienā darbnīcā ienāca Smikejs, jo uz ielas jau sāka palikt par karstu. Viņš apsēdās un apskati ja Susanas izcirsto galvu.

„Vai tas nav Gess? Izskatās viņam līdzīgs, tikai šis ir lielāks.“

Viņa palocija galvu un kala tālāk cietas baltas akmens kārtas.

Visu šo laiku Bleks bija pret viņu jauks. Varbūt viņi vairs nejutās tik cieši saistīti kā agrāk, bet bija tuvāki citādā ziņā. Būdami šķirti visu dienu, vakaros tie runāja dedzīgāk nekā tajos laikos, kad visu dienu pavadi ja kopā. Toreiz nebija daudz ko runāt, jo ik brīdi tie bija kopā. Viņi pazina viens otru, un skāriens vai glāsts bija izteiksmīgāks par vārdiem. Bet vārdi ir labāki izteiksmes līdzekļi. Tā viņi abi neko nezaudēja vai arī zaudēja ļoti maz. Varbūt vienīgi Susanai bija vairāk jāgādā par to, lai tā pārnāktu mājās laikā.

Kādā vakarā pārnākot, viņas kājas bija jēlas no stāvēšanas un sāpēja rokas, bet tā neievēroja nogurumu. Viņa tak valdija par savu brīnišķīgo ķermeni. Viņa bija pārāk tieva, bet tagad sāka atgūt sava auguma agrāko, spēcīgo pilnību. Viņa uzskrēja augšā, nomazgājās un uzvilka mīkstu ģērbu vecas rūsas krāsā. Tad viņa devās pie Bleķa. Viņš varbūt bija drusku pārvērties pret Susanu, bet viņa to neievēroja. Viņš tūlīt nenāca Susanas istabā, kā agrāk bija darijis. Viņš vairs tai neielaida vannā ūdeni, nesukāja tai matus un neizvēlējās tērpus. Viņš cienīgi gaidija viesistabā, kamēr tā nāca. Viņa pieliecās, lai

Bleķu noskūpstītu, un viņš sniedza tai ātru, vieglu skūpstu. Bet viņa to negribēja ievērot. Viņš lasija grāmatu par dienvidslāvu skulpturu. Susana apsēdās viņam blakus, saņēma viņa roku, un tā viņi klusi sēdēja, kamēr Krauns aicināja vakariņās. Susana nebrīni jās par Bleķu, jo zināja, ka tas ar savu stūrgalvību un jūtām, nemitīgo prasību ziedot viņam visu uzmanību viņu pazudinās, ja viņa tam ziedosies visa. Viņi drusku attālinājās, bet tam bija jānotiek, citādi Susana būtu pazudusi.

Viņi ēda divatā, un Susana mierīgi klausi jās dienas notikumos, un vēlāk viņi uzgāja augšā, un tā rūpīgi apskati ja Bleķa darbu, tūdaļ nojauzdama, kas viņam bija padomā un ko tas bija panācis. Viņš strādāja neatlaidīgi. Tas nebija viņas darba veids, bet Susana saskatija šo garo, sauso vilcienu, slīpo acu, stāvo uzacu un stilizēto augumu skaistumu, ko viņš tā mīlēja un tik izmeklēti veidoja.

„Tas ir cilvēka tēlā izteikts matemātikas daiļums,“ viņš tai teica un priecājās. „Tu esi uztvēris kaut ko būtiski lielu,“ viņa sirsnīgi piebilda, ne tikai tādēļ vien, ka viņa mīlēja Bleķu, bet tādēļ, ka viņa tā arī domāja.

Tas bija nākošā ziemā, tai pašā ziemā, kad viņš darināja Marčijas ģipša tēlu un krievu dejotājas So-ņas Pravalovas statuju, kas sagrozi ja galvu visai pasaulei. Bleks strādāja ļoti ātri. Mēneša laikā, viņš bija galā ar Marčiju; viņas stāvs bija liels un slaids, galva noliekta, un taisnie mati aizklāja šauro seju; tievās rokas bija saliktas viena otrā. Tā bija Mārči ja, jūtu un uztraukuma iemiesojums, ar tievu augumu kā kaķei.

Mārči ja vairs negribēja mācīties, bet tikai dejot. Ziemassvētkos viņa iepazinās ar Soņu un tad katru dienu lūdzās Susanai:

„Māt, nelaid mani vairs skolā, gribu mācīties dejot, īsti dejot, kā dejo Soņa.“

„Soņa ir muļķe,“ mierīgi noteica Džons. „Viņa pat neprot īsti lasīt. Vismaz es neesmu nekad redzējis, ka viņa lasītu kādu grāmatu."

„Man arī nepatīk grāmatas/' atrauca Marčija, košļādama pirkstu. „Grāmatas atgādina miroņus.

—.Ai, māt, atļauj man mācīties dejot, lūdzu, lūdzu!"

„Meitenei vajadzētu mācīties dejot," teica Soņa.

Viņa bieži atnāca vakariņās, jo dejoja ne vairāk par trim reizēm nedēļā. Bez tam Bleks veidoja viņas ģīmetni savā slavenajā terakotā, kas nelīdzinājās nevienai citai. Un Soņa uztraucās, redzēdama, kā veidojās viņas tēls Bleķa rokās. Viņai gribējās dzīvot tikai Bleķa darbnīcā.

Kad tēls bija pabeigts, pirmo reizi Susana bija neapmierināta ar Bleķa darbu. Viņa stāvēja lidojošā stāva priekšā un klusēja. Bleks gaidi ja, pārliecināts par viņas uzslavu.

„Vai es esmu skaista?" Soņa jūsmīgi iesaucās.

Viņa sēdēja Bleķa lielajā dīvānā, ceļgalus pievilkusi zodam un saliekusi savu muskuļaino, spēcīgo, vājo augumu zem plānā baltā zīda tērpa.

„Ak Blek, jūs esat ģēnijs! Man tik ļoti patīk mans tēls."

Bet Susana bikli teica: „Kaut kas nesaskan."

„Ko tu teici?" ieprasijās Bleks.

Susana aizmirsa, ka viņi bija vīrs un sieva, ka viņi vēl mīlēja viens otru. Viņa aizmirsa, ka ir sieviete un runā ar vīrieti. "Viņa skatija tikai vijīgo stāvu, kas nebija Soņas stāvs. Bleks bija uzspiedis Soņai savu stilu. Viņš nebija atraisijies no sevis, lai skatītu viņu tādu, kāda tā tiešām bija. Pirmo reizi nojauta viņu bija pievīlusi, izraugoties vielu. Tai brīdī Susana saprata, ka Blekam bija jāierobežojas sevī. Lai kādu vielu tas veidotu, vielai bija jābūt viņam līdzīgai, citādi viņš to nespēja aptvert. Viņa spējas bija neparastas, bet ierobežotas.

„Man liekas, ka viņa nepadodas veidošanai, Blek," teica Susana un aplūkoja Soņu. „Ievēro viņas galvas un stāva apveidu — māls nav viņai piemērota viela; vispār viņu nevajadzētu veidot. Viņa ir gliptiska. Par to es bieži domāju. Viņas deja ir gliptiska. Ar to es gribu teikt, ka marmorā vai akmenī viņu varētu attēlot veselā sērijā, bet tikai cietā akmenī.

Viņa nav trausla, kādu tu viņu tēlo, viņa ir blīva, un viņas dejas spēks ir taisni šai blīvumā. Tu esi viņu mīkstinājis, lai māls to saturētu, bet viņai tas ir par nestipru. Viņa ir izslīdējusi tev no rokām."

Viņa tūdaļ pamanija, ka Bleks bija ārkārtīgi noskaities.

„Tu esi tā nodevusies kalšanai, ka nesaproti vairs citas lietas," viņš teica. „Bez tam no manām rokām neizslīd neviens."

„Blek, man tak patīk tavi darbi," viņa iebilda.

„Tas ir mans labākais darbs," viņš teica.

„Marčija ir labāka," atbildēja Susana.

Viņa varēja glaimot, padoties un vilināt, tikai ne darbā. Tur cilvēkam bija jābūt taisnam. Soņa viņus vēroja dīvainu skatu gaišajās, slīpajās acīs, un tumšajā sejā ar izspiestiem vaigu kauliem spoguļojās gaisma.

„Vai tad jūs neredzat, ka tā ir Soņa?" viņa skarbi noprasija Susanai.

„Nē, tā nerunā ar jūsu balsi," Susana atbildēja. Ja tēls iemieso dzīvo būtni, tad man arvien liekas, ka tas runātu. Bet šis liekas tikai tēls. Viņš klusē."

„Un tomēr es to iesniegšu akadēmijai," teica Bleks.

„Blek, kādēļ tu man dusmo?" viņa jautāja.

„Es nedusmojos," viņš atbildēja un uzsmaidi ja Soņai. „Es tikai uzjautrinos."

Viņa redzēja Soņai veltīto skatu, kas vēl kvēloja dusmās; un pēkšņi arī viņa sajuta dusmas.

„Soņa, vai gribat man pozēt?" viņa noprasija. „Es kalšu jūs marmorā, lai tad Bleks redz, kā es domāju."

„Jūs arī?" iesaucās Soņa, un atskanēja viņas skaļie, krieviskie smiekli. „Kādēļ gan nē? Tas tik būs joks!"

„Aiziesim kaut kur," pēkšņi noteica Bleks. „šai mājā man paliek nelabi."

Viņi devās uz naktsklubu, ko Bleks tik labprāt dari ja, un Susana skati jās, kad Bleks ar Soņu dejoja. Un viņi dejoja tik skaisti, ka Susana iespieda zodu abās saujās un pilnīgi aizmirsās, jūsmīgi apbrīnodama tādu skaistumu. Kad Bleks atgriezās, sarauca uzacis un jautādams viņā paskati jās, viņa pakrati ja galvu un smaidija. „Man labāk patiktu, ja tu ar Soņu vēlreiz dej otu,“ viņa noteica.

„Jūs neesat atklāta," iesaucās Soņa, ieplētusi acis-

„Viņa ir gan atklāta," teica Bleks. „Tas man jāapliecina Susanas vietā: viņa ir pārāk vienkārša, lai melotu. Mīļā Susan, tu nemaz neesi gudra.“

Viņš vairs nedusmojās, un viņa par to priecājās. Bez tam viņam bija taisnība: Susana nebija gudra. Viņa neprata domāt tikai ar smadzenēm gudri, ātri un viegli, kā dari ja Bleks un viņa draugi. Noslēpumainā kārtā viņa domāja ar savas būtības dziļumiem, ar sirdi un dvēseli. Viņa juta, ka domas modās viņas klēpī. Un tikai tad asinis paziņoja smadzenēm to, ko viņa jau zināja, un tikai beigās nepieciešamības gadi jumā viņa izteica to, ko bija jutusi. Viņa uzsmaidiji Blekam.

„Dejojiet vēl," viņa lūdza. „Jūs abi esat tik skaisti."

Viņš piecēlās smiedamies. „Ak, Susan!" viņš iesaucās. „Mana lieliskā sieva! Nāciet, Soņa."

Viņi dejoja, un pēkšņi viņus apņēma baltas gaismas loks, sameklēdams tos visu citu pulkā. Ļaudis bija pazinuši Soņu, un Bleks bija sajūsmināts, ka viņu ievēroja kopā ar Soņu. Viņa seja bija cieta un nopietna. Viņš likās nevienu neredzam, neko nejūtam, bet Susana viņu pazina un zināja, ka viņš bija uzspiedis savai skaistajai sejai šo izteiksmi un nolaidis acu plakstus, jo visu redzēja. Orķestris spēlēja tikai lēnas, līgojošas meldijas, un spēlēja tikai viņiem. Visi viņos skatijās. Un Susana uzzīmēja ēdienu kartes otrā pusē ar sulaiņa aizdoto zīmuli veiklos, spēcīgos Soņas stāva vilcienus, lai tos izteiktu marmorā. Tas bija „Dejojošās krievietes" sākums „Amerikāņu gājiena" sērijā.

Naktī pārnākot, Susana pirmā iegāja garajā viesistabā; durvīs viņa nejauši atskati jās, jo viņi tik ilgi kavējās tai aiz muguras. Pārsteigta viņa redzēja,

ka priekštelpas krēslā Bleks piekļāva sev Soņu un kvēli un cieti viņu noskūpsti ja. Susana novērsās un aizsteidzās pie karnina. Pēc acumirkļa viņi ienāca istabā smiedamies.

„Lai atnes mums kaut ko dzert," Bleks tai lūdza. Susana nejuta uguns karstumu, kaut gan Krauns bija sakrāvis lielu klēpi sausu šķilu... Bleks un Soņa! šis skūpsts viņus abus nemaz neuztrauca. Tad jau tas nevarēja būt pirmais.

„Labi,“ viņa apmulsusi teica un piezvani ja, jo Bleks tā bija pavēlējis. Viņa apsēdās dīvānā galā un izstiepa rokas pret uguni. Sala, un viņa gribēja sasildīties. Krauns atnesa viskiju ar sodu, un tā kā Susana nekad nedzēra, viņš neielēja trešo glāzi.

„Kraun," viņa skarbi sauca, „es arī vēlos glāzi."

„Labi, kundze," viņš atsaucās pārsteigts. „Salst, vai nē?" viņa steidzīgi ieprasījās pārējiem.

„Man nē," smējās Soņa. „Man arvien ir tik karsti. Ak, kā nāk miegs," aiz brūnās rokas viņa nožāvājās. „Blek, aizvediet mani uz māju, kad būšu izdzērusi savu glāzi. Susan, es rīt atnākšu desmitos, jā? Esmu iedomājusies savu tēlu marmorā. Marmors tak ir mūžīgs, vai nē? Kad es jau būšu satrūdējusi un Bleķa veidotais tēls būs sadrupis kā veca māla pods, tad marmors vēl stāvēs."

„Jā,“ teica Susana.

Nē, viņi abi nebija uztraukušies. Tas nebija viņu pirmais skūpsts.

Viņa gulēja savā istabā, savā gultā un gaidi ja, kad pārnāks Bleks no Soņas viesnīcas. Viņš ieradās ļoti drīz, bez aizkavēšanās, un apsēdās tai blakus gultā. Viņš bija tik dabīgs un laipns, trijos rītā viņš arvien bija laipns, tādēļ tā nevarēja viņam jautāt: „Kādēļ tu skūpsties ar Soņu?"

Ja viņa to būtu teikusi, tad viņš paraustītu plecus, smietos un zobotos: „Vai tu esi greizsirdīga? Skūpsts nav nekas, Susan. Manis dēļ tu vari skūpstīt ko gribi."

Un ja viņa atklāti pateiktu: „Blek, es gribu skūpstīt tikai tevi," viņš tikai atkal smietos un teiktu: „Tad skūpsti mani,“ un viņš noliektos pēc viņas skūpsta.

Nē, viņa negribēja neko teikt. Viņa nevēlējās skūpstīt Bleķu.

„Blekam taisnība, Susan,“ teica Soņa. Viņa dejoja un nemitīgi pļāpāja, izmezdama pa teikumam un mainīdama vienu asi izteiktu pozi pēc otras. „Jūs esat ļoti vienkārša."

„Tiešām?" jautāja Susana. „Man nav bijis vaļas par to padomāt." Steidzīgi viņa gatavoja vienu zīmējumu pēc otra.

„Bleks ir tāds," teica Soņa un sāka dejot īsiem, nervoziem, aprautiem soļiem. Viņas ķermenis izteica Bleķa būtību. Viņa izteica Bleķu, nebūdama tam nemaz līdzīga. Susana pārtrauca zīmēšanu un gaidi ja. Tagad bija neiespējami zīmēt. Viņa nezināja, kā uztvert to, ko Soņa darija. Viņā skatīdamās, tā iedomājās, ka līdz šim nekad vēl nebija vēlējusies Bleķu attēlot. Viņa nevarēja iedomāties Bleķu marmorā. Viņā bija kaut kas gaistošs, nesatverams un nepaturams. Soņa dejoja strauji, gaistošiem, aprautiem soļiem.

„Un tā esat jūs ...“ Soņa apstājās, nopurinājās, gāja, un viņas kustības bija lēnas, dziļas, elementārās, mazliet cietas. „Tik vienkārši, līdzīgi bērnam, bez iedomības, bez koķetēšanas. — Bleks bija koķets, bet ne Susana. Susana ir skumja, bet to neapzinās. Viņa nav skumja sevis dēļ, bet apzinoties, ka dzīve savā slepenībā ir skumja, un priekš ir tikai acumirklim. Skumjas ir ilgstoša īstenība — pamats ir bēdas, un to zināt nozīmē pazīt mieru."

Bet Susana neklausijās. Viņa zīmēja, cik ātri vien spēja slīdēt ogle. Viņa zīmēja drošiem, bieziem melniem vilcieniem, kas tai bija īpatnēji. Viņa nekad neskicēja. Viņa savus tēlus zīmēja trijās dimensijās un pamatīgi, kādus tā tos iedomājās marmorā, jau zīmējot uz papīra.

„Tagad pietiek," viņa teica. „Man ir viss vajadzīgais."

Soņa apstājās, piegāja tai klāt un paņēma lapas, kuru bija vairāk par divdesmit.

„Jūs redzat mani gluži citādu!" viņa iesaucās. „Un kura ir Soņa? Vai ticēt Susanai vai Blekam? Kura tad es esmu?“

„Susana neatbildēja un neklausi jās. Viņa devās gar saviem marmora bluķiem uz zināmo apaļo akmeni. Visu ritu viņa nebija iedomājusies, ka iepriekšējā vakarā Bleks bija šo Soņu skūpstijis. Vismaz neskaidro smeldzi viņas būtības attālākā kaktiņā gandrīz nevarēja saukt par atmiņu.

Kādā maija rītā Mērija šo lietu atkal jo nežēlīgi izstāsti ja. Susana nobeidza pirmo no trijiem Soņas tēliem, ko kala lielā, ieapaļā kopā. Katrs šis tēls bija Soņa, bet pilnīgi to izteica visi trīs. Soņa — stīvi skaistā pozē, droša un pievilcīga; Soņa — sastingusi, sakrustotām rokām, piesitusi kāju; Soņa — nolikusi kā vītola zars. Tas bija grūtākais darbs, kādu Susana bija strādājusi, jo starptelpa bija vesela daļa. Trīs tēli nepieskārās viens otram, bet viena, stabam līdzīgā tēla kustība pārplūda nākošā un atkal nākošā, tādēļ visi tie bija saistīti nepārtrauktā kustībā. Susana bija strādājusi viengabalainiem vilcieniem un izteikusi nevis Soņas sievietību, bet viņas deju.

Kādā priekšpusdienā atnāca Mērija.

„Eju pusdienās," viņa teica. „Bez tam es braukšu jaunnedēļ uz Parīzi. Parsdale & Poore firma mani sūta uz turieni zīmēt. Parasti arvien brauc Bluma jaunkundze, bet par laimi viņai ir alkās zarnas iekaisums."

Viņa bija ļoti grezna un vājāka kā jebkad. Viņa izvilka kabatas drānu, noslaucija krēslu un apsēdās.

„Vai tu ēdīsi kopā ar Michaelu? Neesmu jūs abus sen redzējusi," teica Susana. Patlaban viņa veidoja Soņas kāju un nepārtrauca darbu.

„Ak, Michaels," teica Mērija. „Viņš ir dusmīgs."

„Vai jūs izšķīrāties?" Susana novērsās no Soņas kājas.

„Es tevi nesaprotu," teica Mērija. Viņa aplūkoja savas šaurās brūnās rokas un vīnsarkanos nagus. „Kā tad lai mēs būtu izšķīrušies, ja nekad neesam bijuši kopā?“

Susana vilcinājās. ,,Nezinu,“ viņa teica. „Jo par jums abiem es nekad neko neesmu zinājusi. Jūs neprecaties, un neprecat arī citu.“

„Precēties, precēties!“ iesaucās Mērija. Pēdējā laikā viņas senākā, slepenā savaldīšanās vismaz ārīgi bija izzudusi. Viņa runāja daudz, pēkšņi un nervozi. „Tu arvien biji kā apmāta uz precēšanos, Su-san. Tu domā, ka sieviete bez precēšanās nevar dzīvot.“

„Tā ir svarīga lieta," laipni paskaidroja Susana.

„Ja es precētos, tad tas būtu veikals," pēkšņi turpināja Mērija. „Varbūt es apprecēšos, šo lietu es būšu izlēmusi, kad pārbraukšu. Tagad es vēl skaidri nezinu."

„Michaelam bijis ļoti daudz pacietības." Susana veidoja marmorā muskuli tik glezni, it kā tā nebūtu pat novilkusi svītru, bet akmens noapaļojās kā miesa.

„Michaelam gar to nav nekādas daļas," Mērijas balss bija skaidra un sekla, un trausla aiz skaidrības: „Viņu es nekad neprecēšu. Ja es precēšos, tad ar Benifjeldu Rodesu."

Susana atmeta darbu un uzlūkoja māsu. „Par tādu es nekad neesmu dzirdējusi," viņa brīni jās.

„Tāds nu tomēr ir," atteica Mērija. Viņas asie, skaistie nagi kā dzeņi kala krēsla rokturus. „Viņš-ir mūsu sabiedrības lielākais akcionārs."

Susana nolika darba rīkus. Viņa bija nometusies uz grīdas un tā nopietni skati jās Mērijā.

,,Vai tu tādēļ viņu precēsi?" viņa jautāja. Pirmo reizi viņa ieraudzija, ka Mērijas tumšās, skaistās acis, lai cik atklāti tās Susanā šķietami raudzītos, bija necaurredzamas. Viņas bija tik tumšas, ka redzokļi izgaisa šai tumsā.

„Tā ir mana darīšana, kādēļ es precos, ja es to* vispār darīšu," teica Mērija.

„Kā tu ar viņu iepazinies?"

„Viņš bieži nāk mūsu veikalā."

„Cik vecs viņš ir?“

„Viņam nav vēl sešdesmit, bet viņš izskatās jaunāks/'

„Michaelam gan tad jādusmojas," noteica Susana. Viņa jutās mazliet nelabi. Cilvēki vairs nerīkojās godīgi. Seno laiku sirsnība un veselīgums bija izgaisis viņu sirdīs. īsu brīdi viņa sajuta ilgas pēc Marka.

„Pret Michaelu es biju pilnīgi atklāta," Mērijas balss bija gaiša un cieta. „Nekad es viņam nemeloju. Devu viņam, ko spēju. Viņš zina, ka es nekad nevarētu viņu apprecēt."

„Kādēļ, Mērij ?“

Mērija noņēma cepuri, atglauda īsos, cieši piegulošos matus, atkal uzlika cepuri galvā, pabīdīdama to vairāk uz kreiso ausi. Viņa atvēra rokas somu, izņēma pūdernīcu un nopūderēja taisno degunu. Tad atkal visu iebāza somiņā un aiztaisi ja to. „Susan, tai .sievietei, kas apprecēs Michaelu, jāatsakas no visa. Viņš neatsakas ne no kā. Man būtu jāpaliek par viņa daļu. Un to es negribu. Es negribu būt tikai otra cilvēka daļa."

„Kaut gan tu viņu mīli?"

„Nē, un lai kā es viņu mīlētu. To es nepanestu. Tu nedomā, Susan. Tu tikai jūti. Tu turpini savu dzīvi un satausti savu ceļu no vienas dienas otrā. Tavas acis nav un nebūs vaļā. Bet man ir savi nodomi, un es izmantoju savas smadzenes. Jūtas nav nekas, ja lieta grozās ap praktisko ikdienu. Ja es apprecētu Michaelu, nekad tad es nezinātu, kāds ir mans stāvoklis, un cik mums ir naudas. Ja viņa māte reiz nomirs, tad viņš droši vien kaut ko mantos, bet pēc viņas izskata spriežot, tā nodzīvos līdz simtam. Un tā gleznodams viņš nekad nepelnīs."

„Tu tak varētu turpināt savu darbu," teica Susana.

Viņa atcerējās zēnu Michaelu, kas ieradās viņas mājas jumta istabā — tas bija tik sen; un viņš uzzīmēja pats sevi, zirga mugurā traucoties uz tumšo mežu.

„Es varētu gan, bet es negribu," teica Mērija.

„Kad es apprecēšos, es vairs nestrādāšu. Ja tas nav iespējams, tad es palikšu tāda, kāda esmu.“

Susana paķēra kaltu un veseri. Viņa gribēja strādāt, bet to pārņēma pēkšņas dusmas.

„Tev līdzīgas sievietes/' viņa lēni teica, „tev līdzīgas sievietes atmet mūs visas gadu simteņu tālā pagātnē. Mums nav cerību, ja mēs nemācīsimies dzīvi pareizi dzīvot." Viņa neganti kala marmoru. Viņa bija pabeigusi kājas liego apaļumu un gatavoja pamatni. Darbnīcā atbalsojās viņas vesera sitieni. Bet neskatoties uz dusmām, viņa zināja, ko darija. Viņas rokas lidoja drošā nojautā ... „Es ienīstu sievietes, kas domā tikai par to, kā vislabāk izmantot vīrieti. Lūk, Lusila un nabaga Hols! Viņa domā, ka ir cienijama sieviete. Viņa neredz nekā, izsūc Holu, kamēr nekas nepaliks pāri. Visu mūžu viņš nav neko citu darijis, kā uzturējis Lusilu. Cauru dienu viņš strādā, lai viņu uzturētu un apģērbtu, vakaros pārnācis palīdz tai mazgāt traukus un apguldīt bērnus, jo viņa ir pārāk nogurusi. Tāda ir viņa dzīve. Neviens nezina, kāds īsti ir Hols. Nekad viņam nav bijis laika atrast pašam sevi. Nē, Mērij, nepreci Michaelu. Tu dari labi viņu neprecēdama. Varbūt viņš kļūs tas, kas viņš ir — liels glzenotājs, kad reiz pārliecināsies, ka tu viņu neprecēsi. Būtu žēl viņu iznīcināt tikai tādēļ vien, lai tu varētu atmest, darbu un dzīvot dīkā."

Šī viņas vārdu straume izplūda starp vesera sitieniem.

Un Mērija atbildēja, viņas balss atgādināja aukstu, mierīgu strautu: „Tavas teorijas neder, Susam Nevienam cilvēkam nav visa, pat tev nē." Viņa apklusa un tad mierīgi teica: „Bleks jau nemaz nepieder tev, bet Soņai."

Viņa piecēlās. „Es negribēju to tev teikt. Tā nav mana darīšana. Es jau to zinu visu ziemu. Visi to zina, tikai tu nē. Stāstu to tikai tādēļ, ka gribu pierādīt, ka tev nav taisnība. Tev viņš ir zaudēts. Tev nevar būt viss, ja tu arī esi ticējusi, ka tas ir iespējams."

Tur nekas nebija sakams. Mērija bija viņai izrāvusi pamatu zem kājām. Viņai pat nebija spēka pacelt veseri, nebija spēka sist pret kaltu, nebija spēka sacirst akmeni. Viņa nolika darba rīkus. Un pēkšņi darbnīcas klusumā viņa juta, kā izkalta mute.

„Kādēļ tu arvien mani ienīdi ?“ viņa jautāja. Mēle neklausi ja sausajā mutē.

„Nē, Susan, es tevi neienīstu/4 teica Mērija. Viņas trauslajā balsī ieskanējās līdzjūtība. „Es tevi nožēloju. Katrs cilvēks zina labāk par tevi, kas ir Bleks Kinnerds. Tādēļ es biju tik pārsteigta, bez tam tu turējies ļoti labi — tu tak tagad esi precējusies gandrīz jau trīs gadus, un Soņa ir pirmā, par kuru es dzirdu —“

„Jimijā būs trīs gadi,“ Susanas balss bija tikai čuksti. Saulainā jūnija dienā viņa gāja ar Bleķu uz mazo dzimtsarakstu nodaļu Parīzē un apprecējās. Toreiz viņa juta, ka tai jāprecas, aizgāja un to izdari ja.

„Nesen Michaels teica, viņš nebūtu domājis, ka tas tik ilgi vilkšoties. Tu nemaz neesi Blekam piemērota, jo patiesībā tu esi ļoti vienkārša, Susan. Tu nemaz šeit neesi tāda kā citi ļaudis/4

Susana vēl arvien bija nometusies ceļos un ska-tijās augšup uz Mēriju. Varbūt Mērijai bija taisnība. Viņa bija vienkārša, Blekam pārāk vienkārša — pārāk vienkārša visiem. Soņa nosauca viņu par vienkāršu. Tikai Marks viņu neatzina par pārāk vienkāršu. Bet Marks bija bērns, un viņš nomira jauns. Un viņa nespēja saprast gudrību, nedz tai turēties pretim. Viņa sakņojās īstenībā pārāk dziļi — bet varbūt arī sapņos.

„Tad esi sveika,“ Mērija noliecās un pieglauda savu vēso, tumšo vaigu Susanas vaigam. ,,Dari, ko gribi, bet nebēdājies. Tā jau ir brīnišķīga nēģeriete. Susan, tev tiešām ir panākumi.“

Susana juta Mērijas vēlēšanos būt kaut cik laipnai, bet bija par vēlu. Viņa piecēlās.

„Sveika, Mērij,“ viņa teica. „Neņem ļaunā manus vārdus, tev jau pašai jāzina, kas tev darams.“

Mērija aizgāja smaidoša un pārliecināta; un viņas šaurās sārtās lūpas bija cieši sakniebtas. „Jā, to es zinu,“ viņa teica.

Kad Mērija bija aizgājusi, Susana apsēdās krēslā un sāpīgi atcerējās brīdi, kad Bleks skūpsti ja Soņu. Kāda šim skūpstam bija nozīme, kā un kādēļ viņš to skūpstija? Susana to nezināja. Kādēļ gan Bleks būtu Soņu skūpstījis, ja viņš to nemīlētu? Viņa to nesaprata. Tā tad viņš to mīlēja. „Jāvaicā viņam," viņa vienkārši nodomāja.

„Nekas cits nebija darams. Pat ja viņa zinātu, kā to darīt, tā nespētu viņu izspiegot. Un ja arī viņa to spētu, tai nebija laika dienā viņam sekot. Šūšanai bija jāstrādā.

Viņa paskati jās pulkstenī. Tā gribēja tūdaļ doties uz māju pie Bleķa. Bet šai laikā, pulksten vienā, viņš nemēdza būt mājās. Viņš reti pusdienoja mājās, kad nestrādāja, un taisni tagad viņš gatavojās otrai izstādei. Viņa zināja Bleķa cerības, ka pēc izstādes muzejs beidzot nopirks vismaz dažus viņa tēlus. Viņa nopūtās un izņēma no mēteļa kabatas sainīti ar sviestmaizēm, ko tai ik rītus, atstājot māju, pienesa un cienīgi pasniedza Krauns.

„Ak, paldies, Kraun," viņa arvien teica un iebāza sainīti kabatā. Reiz viņš ieprasījās: „Kundze, vai jums neaizsūtīt pusdienas?" Bet viņa izbijās iedomājoties, ka kalpotāji ar paplātēm varētu viņu traucēt darba, un steidzīgi atteica: „Nē, nē, sviestmaizes man ļoti garšo."

Viņa paēda, tad piegāja pie ūdensvada un padzērās kā no avota. Brīdi viņa stāvēja, nezinādama ko darīt, un taisni tādēļ tā ķērās atkal pie darba. Reiz viņa apstājās un domāja: „Es veidoju Soņas ķermeni, kā es to varu?" Brīdi viņa kavējās un tad turpināja. Dziļāka par visu bija vēlēšanās strādāt, pabeigt iesākto. Tā jau nebija Soņa. Tas bija viņas darbs.

Ēdamistabā pie vakariņām Bleks viņai izstāstīja, ar kādām nepatikšanām viņš pūloties pārliecināt veco Jozefu Hartu, ka viņa darbi nav tikai rotaļāšanās ar mālu. Kad viņš uz brīdi apklusa, Susana jautāja: „Vai tas ir viss, Blek?“

„Man liekas, ka vienai dienai ar to pietiek, Su-jsana," viņš draudzīgi atbildēja, jo bija tai paguvis visu izstāstīt. Viņš nemaz nebija citādāks kā parasti. Viņa novēroja Bleķu, kamēr tas runāja, un pārdomāja, vai tiešām viņš nebūtu kaut kā pārvērties. Jo jaunai mīlestībai vajadzēja atstāt kādas mazas pazīmes. Bet viņš skati jās Susanā skaidrām, aukstām pelēkām acīm, un viņa roka nekad netrīcēja, nobraukot cigaretes pelnus; un ienākot Susana arī nemanīja, ka viņa skūpsts būtu bijis paviršāks. Pirms vakariņām viņai gribējās savā istabā uzvilkt viņa zīmēto sarkanzeltaino tērpu. Spīdošs un vizošs tas karājās skapī. Bet viņa kaunējās darīt kaut ko tādu, kas atgādinātu vēlēšanos viņam patikt. Tā varēja vismaz nevilkt zilo, kas viņam nepatika. Un tā viņa beidzot izraudzījās vienkāršu baltu šifona apģērbu, atsukāja un kā vienmēr savija mezglā savus garos matus. Bet Bleks to nemanīja, steigdamies izkratīt savas dusmas.

„Man tev kas jājautā," viņa teica. Brīdi viņi bija vieni. Tikko bija pasniegti salāti. Krauns varēja nākt tikai pēc dažām minūtēm.

„Jā?“ Bleks sarauca smalkās melnās uzacis. Bet viņa balss skanēja bezbailīgi.

„Šodien pie manis bija Mērija," teica Susana. „Un viņa man pastāstīja, ka tevi un Soņu saistot mīlestība. Vai tā ir, Blek?"

Tagad viņa to bija pārsteigusi. Viņš nolika dakšiņu un noslauci ja muti servjetē.

„Kādēļ Mērijai to vajadzēja teikt?" viņš jautāja.

Un tai pašā mierīgajā balsī viņa atbildēja: „Viņa to izteica negribot, sakarā ar citām lietām, par kurām es runāju. Tā nebija tenkošana. Viņa nebija gribējusi man to teikt, par to es esmu pārliecināta. Bet viņa noskaitās."

Viņa bija iedomājusies, ka dusmosies uz Bleķu, bet viņa nedusmojās. Viņa bija mierīga kā nāve, kad Bleks viņā paskatījās.

„Vai tu uz mani dusmosies?“ viņš jautāja.

„Nē,“ viņa teica. „Es nedusmošos, man tikai jāzina. Tikai pasaki man to, Blek.“

Bet viņš nevarēja to tik vienkārši pateikt. Viņš. drupināja maizi savā šķīvī. „Soņa — protams, Soņa ir mīlējusi daudzus vīriešus, tas atbilst viņas dabai, droši vien arī viņas mākslai.“

„Blek, kaut tu man to vienkārši pateiktu,“ viņa atkārtoja.

„Tas nav tik vienkārši, Susan,“ viņš atbildēja. „Piemēram, Soņai nav nekā kopēja ar manām jūtām pret tevi. Es to nenoliedzu, ka viņa iespaido daļu manu — domu. Kādēļ lai es to noliegtu? Es jau arī varētu pārmest, ka es atradu tevi strādājam Dāvidā Barnesa darbnīcā, bet es to nedaru. Tādi cilvēki kā mēs — mēs daram, kas mums jādara. To prasa mūsu daba.“

Viņa skatijās Blekā ieplēstām acīm. „Vai tad tu domāji, ka Dāvids Barness un es —“ viņa iesāka.

Viņš pakrati ja galvu un izstiepa roku. „Nē, nē, Susan. Es nemaz nesaku, ka esmu tā domājis. Es ņēmu tādu, kāda tu biji — es ņemu tevi, kāda tu esi. Lai tu darītu ko darīdama, tu esi Susana.“

Viņa balsī un izskatā bija tāds miers, ka Susana jutās pārsteigta. Viņa pieķērās teikumam, ko tas bija izteicis. Kaut kur tak vajadzēja būt patiesībai, īstai patiesībai.

„Tā tad tu domā, ka tev jāmīl Soņa?“

„Susana, mana vienkāršā mīļā, aizmirsti Soņu. Manām domām par Soņu nav nekā kopēja ar mums abiem.“

„Tomēr, Blek — visam, ko tu domā un jūti, ir sakars ar mani.“ Beidzot tas bija skaidri pateikts. Bet viņai bija tāda sajūta, it kā tā censtos sameklēt Bleķu miglā. Viņa dzirdēja Bleķa balsi, bet neredzēja viņa vaigu.

„Susana!“ Bleķa balss bija nepacietīga. „Nerunā nekad vairs par to.“

„Tā tad tu man to negribi teikt, Blek?“

„Es domāju, ka tā nav tava darīšana/' viņš teica sausi un auksti. Pēkšņi viņš izskatijās līdzīgs tēvam: bāls un auksts, ne īsti nelaipns, tikai nespējīgs iejusties ārpus sevis ... „Par to tu vairs nerunāsi, mīļā," Bleķa mātei teica vecā Kinnerda sausā balss. Un viņa pazemīgi atbildēja: „Jā, Artur, piedod." „Labi,“ viņš noteica. Un savam dēlam viņš stāstija: „Dēls, ar

tavu māti es biju laimīgs." Bet viņa bija daudz jaunāka par savu vīru, tomēr nomira jau priekš daudziem gadiem. Viņa nomira toreiz, kad Bleks vēl bija mazs, un tagad viņš to neatcerējās. Bet viņa jau varbūt bija pieredzējusi, ka mazais puisēns ir jauns vecā Kinnerda atkārtojums, tādēļ tai likās lieki pūlēties. Cita nekā viņai nebija... Un Susana sevī kaislīgi iesaucās: „Ai, cik es esmu laimīga, jo man ir lielāka manta par Bleķu, man nav tikai mīlestība vien! Ja man būtu tikai mīlestība ..."

Viņa cieši to uzlūkoja. „Blek, man nav tev jāklausa," viņa teica, bet nemaz nebija paredzējusi, ka tā teiks. Susanai likās, ka viņas balss skanētu no kāda viņas tēla. „Es neesmu no tevis atkarīga, vai tu to zini?" teica šī balss.

„Susan ..."

„Nē, lūdzu, pagaidi. Es vēl neesmu beigusi. Ar Soņu tu vari darīt ko gribi. Bet līdz tam laikam, kamēr tu nebūsi ar sevi skaidrībā, lai varētu ar mani izskaidroties, lūdzu, atstāj mani vienu."

„Susan," viņš iesaucās, „tu esi neprātīga."

„Es jau varētu pavaicāt Soņai, bet negribu to darīt," Susana turpināja, cieši viņā skatīdamās. „Tu man to pateiksi."

„Es tev neko nevaru teikt — es neko nezinu."

„Tad es gaidīšu," viņa atbildēja.

„Tā ir bērnišķīga, muļķīga greizsirdība," viņš norūca. „Susan, tu esi pārāk vienkārša, lai dzīvotu."

„Es esmu vienkārša," viņa piekrita. „Visas lietas man jāredz pilnīgi un skaisti. Manai dzīvei jābūt man pašai saprotamai. Man jāsajēdz savas dzīves pamati. Esmu tava sieva, un tas nozīmē, ka savā.

dzīvē es nevaru ierādīt vietu nevienam citam. Tik vienkārša es esmu."

„Tu esi sieviete/' viņš to pārtrauca.

„Es esmu vairāk nekā sieviete," viņa atbildēja. ,„Es esmu darba sieviete."

Un kamēr Susana runāja, viņas acu priekšā bija darbs, un tas nozīmēja brīvību, drošību, patvērumu un panākumus, un tad viņa vairs nebaidi jās. Kad nomira Marks, Susana nenomira. Un viņa nenomirtu arī tad, ja Bleks mīlētu Soņu.

„Mērija ir muļķe," viņa skaļi noteica

„Tāda viņa tiešām ir," piekrita Bleks.

„Tā es nedomāju," atrauca Susana.

Bleķa acīs bija jautājums. Krauns ienāca ar nākošo ēdienu, un Susana apklusa. Viņa domāja: „Mē-rija ir muļķe, atmezdama savu darbu." Viņa ēda tālāk. Ēst, gulēt un turēt mierīgu prātu — darbam tās bija svarīgākās lietas. Viņa sirsnīgi mīlēja Bleķu, un uz laiku šī mīlestība viņu pieveica. Tagad viņu nedrīkstēja pieveikt bēdas. Viņa negribēja ļaut bēdām skart savu īsto būtību, jo tas bija vienīgais spēka avots darbam.

Krauns pasniedza kafiju lievenī, un Bleks gāja ;Susanai līdz uz turieni. Pirms apsēšanās viņš pacēla Susana zodu un cieši viņu noskūpstija. Viņa fo neatstūma, nenovērsās; viņa ielēja un pasniedza Blekam kafijas tasi, un tad ieraudzija tā acīs savādu izteiksmi, pa daļai izsmejošu, pa daļai gavilējošu.

„Tu vismaz atļauj sevi skūpstīt," viņš teica.

Viņa novērsās. „Cik upe ir skaista," viņa klusi noteica. Tā tiešām bija skaista. Viegla migla klāja ūdeni, kas vēl arvien bija par aukstu siltajam nakts gaisam; tā cēlās garām, līgojošām spailēm, un šai miglas tīklā drīz sapinās zvaigznes. Tas bija tik skaists skats, ka Susanas sirds sažņaudzās sāpēs, un asaras sakāpa acīs. Viņa iedrebējās aizturētās elsās. Viņa smagi cieta. Un vēl arvien viņa to mīlēja. Brīdi viņa pagaidi ja, skatīdamās miglā.

„Bet mani vārdi bija nopietni, Blek," viņa teica nelokāmi.

Dāvids Barness atkal bija Ņujorkā; viņš vēroja Susanas veidotos septiņus tēlus.

„Tas ir gluži kas jauns,“ viņš teica. „Nav vairs ne mazākā Francijas iespaida."

„Tie ir amerikāniski," teica Susana.

„Es šaubos, vai jūs zināt, kas tie ir," viņš atbildēja. Un pēc brīža viņš piebilda. „Blekam nav ne mazākā iespaida uz jums."

„Ir gan," viņa atteica.

„Es to neredzu."

„Viņa dēļ es vairāk pievērsos pati sev," viņa atbildēja, un tā kā viņš gaidi ja, plucinādams bārdu abām rokām, tā mēģināja viņam izskaidrot savas jūtas: „David, ar veseri un kaltu es protu labāk rīkoties nekā ar mēli. Kad mēs ar Bleķu sākām viens otru mīlēt, tad es iekļāvu savu dzīvi viņa dzīvē un biju pagalam. Veselu gadu es neko nedariju. Un tēva vārdi man tad atvēra acis, es sapratu, ka man jāpaliek sevi, citādi es vairs nevarētu dzīvot un kādā dienā nomirtu nepiepildījusi sevi. Un ja tas nebūtu noticis, tad viss man liktos lieks. Es sāku strādāt. Man bija jāstrādā neatkarīgi no Bleķa, un es arvien vairāk un vairāk atguvu sevi — neapzinīgi, no visa atraisoties, ne par ko nedomājot."

„Labi," viņš iesaucās. „Tagad es varu jums jautāt, kāds velns jūs spieda viņu precēt?"

„Viņš deva man to, kā man nekad nebija bijis," viņa teica. Tad viņa atcerējās visas kopā ar Bleķu pavadītās kaislīgās mīlas stundas, un viņas mute ietrīcējās, un vaigi pietvīka zem Dāvidā Barnesa ciešā skata. Viņa apzinājās, ka tai nav jānovēršas. „Viņa dēļ es kļuvu sieviete."

Dāvids Barness strauji pašķīra bārdu. „Susan," viņš mīksti teica, „tai pirmajā dienā, kad jūs priekš daudziem gadiem ienācāt manā darbnīcā, vecajā mājā uz laukiem, es sapratu, ka jūs esat skaista sieviete. Vai jūs to zinājāt?"

Viņa pakratija galvu. „Nē, Dēv, par to es nedomāju."

Viņš apsēdās uz kailās grīdas, sakrustoja kājas.

„Es zināju, ka jūs to neapzinājāties, un es jums neko neteicu. Un kad jūs bijāt Parīzē un es jums palīdzēju, kad jūs ieradāties manā darbnīcā, es varēju jums to pateikt. Es gribēju un gribēju jums to teikt, bet neteicu. Man likās, ka neviens vīrietis nedrīkst jūs aizkart tikai tādēļ vien, ka liktenis lēmis jums būt sievietei."

„Par to es nekad neesmu domājusi/' viņa teica. „Es neiedomājos ...“

„Zinu,“ viņš teica. „Bet ja es būtu izstiepis roku ...“

Viņa pakratija galvu. „Es nedomāju, Dāvid ...“ viņa maigi teica.

Viņš piecēlās un apsēdās uz palodas.

„Tas vienalga," viņš skarbi turpināja. „Atzīstiet man par labu vismaz to, ka es nekad neesmu izstiepis roku. Bleks to dari ja, bet viņam nebija lielākas tiesības to darīt par mani. Viņš domāja par sevi, es par jums."

„Es jums ticu," viņa teica.

Viņš ilgi viņā noskati jās.

.. . Bet Bleks prasi ja, un viņa deva un nenožēloja to. Nē, ja viss tas būtu jāpārdzīvo no jauna, viņa darītu taisni tāpat, jo arī Bleks bija piepildijis viņas dzīvi. Bez viņa tā nebūtu ieguvusi visu. Vēl arvien viņa domāja par Bleķu ar dziļām, kaislīgām ilgām. Viņa mīlēs to vienmēr ierobežotā, dziļā mīlestībā, tāpat kā mīlēja tagad. Viņas dvēsele bija šķirta no Bleķa dvēseles: iekšēji viņi nekad nesaplūdīs kopā, bet kamēr vien pukstēts viņas sirds, pastāvēs arī šīs ierobežotās, dziļās jūtas no miesas uz miesu aklā, spējā, moku pilnā mīlestībā. Viņa sēdēja klusēdama un domāja; un Dāvids Barness sēdēja un vēroja viņas sejas izteiksmi, kamēr vairs nespēja viņā noskatīties.

„Atgriezīsimies īstenībā," viņš skarbi noteica. „Susan, jums jāizstāda šīs lietas. Septiņi tēli — nav jau daudz — bet var jau pievienot Parīzes darbus. Ir laiks sākt. Tik viegli jau nebūs, jo jūs esat sieviete: tas ir liels šķērslis. Kritiķi prasa no jums «•lītas, mazas lietiņas. Mums viņiem jāiekaļ, ka jūs negatavojat ne Ziemassvētku eglītes rotājumus, ne grāmatu viņjetes."

Viņš vēroja Soņas tēlus. „Ak Dievs, kāda jums ir darba prasme/' viņš norūca. „Vai Bleks redzēja šos Soņas tēlus?" viņš ieprasijās.

„Viņš nav redzējis nevienu manu darbu," viņa atteica.

„Viņš nav to redzējis?" Dāvidā spalvainā seja nobāla zem viņa bārdas.

„Nē,“ viņa teica. „Viņš bija pārāk aizņemts. Arvien tam bija kas jādara. Droši vien tā ir mana vaina, es neprotu to izstāstīt. Es neesmu nemaz viņam stāstijusi par savu darbu."

„IIm!“ Viņa milzīgās, šķautnainās rokas atkal plucināja bārdu.

„Būtu interesanti, ja jūs būtu izstādijuši savus darbus kopā, tikai es šaubos, vai es pats jūsu vietā to būtu darījis. Redziet, Susan, es zinu, kas jādara, piedalieties manā izstādē — kopā ar maniem Milžiem! Divdesmit viens man ir gatavs, novembrī es rīkošu izstādi, un es jums tajā došu vietu. Dāvids Barness un Susana Geilorde — teikšu pazemīgi, ka tas jums nāktu tikai par labu."

Viņa jutās tik pateicīga par viņa sirsnību, ka piegāja tam klāt un satvēra viņa lielo roku. Vēl nekad viņa tai nebija pieskārusies, un viņai likās, ka tā turētu rokā koka bumburainu sakni. Viņu pārņēma liels mulsums, tad tas atvilka savu roku.

„David, es jums nesaku paldies," viņa sirsnīgi teica. „Jūsu laipnība mani aizgrābj. Bet man jāstrādā vienai, un manam darbam jāpastāv pašam. Jūsu vārds nedrīkst būt man par balstu."

„šī spēle jums ir sveša," viņš berzēja savu lielo, plato degunu. „Esmu to labi pārdomājis. Es jums apgalvoju, ka pat vīrietim ir grūti tikt galā ar šo jezgu, sievietei nav nekādu cerību to paveikt. Uz jums neskatīsies nopietni. Vienlīdzība ir nieki. Un mākslinieku liktenis ir pilns nolādētas, nejēdzīgas savtības, kur viens cenšas otru samīdīt. Sievietei nav nekādu izredžu. Ja viņa būs spējīga, vīrieši trakos — viņi jau tagad apskauž viens otru. Bet sievietei sacensties ar viņiem, tā ir tīrā nekrietnība. Nolādiet to dienu, kad jūs piedzimāt kā sieviete tai gadi jumā, ja jūs kaut ko darat, lai sacenstos ar vīriešiem."

„šai bruņniecisma zemē?" viņa jautāja smaidīdama.

„Bruņniecisms domāts tikai sievietēm, Susan," viņš svinīgi paskaidroja. „Un sievietes nav nopietnas vīriešu sāncenses. Velns lai parauj, jūs neesat dāma. Par laimi jums ir dabīgas sprogas," dusmīgi noteica Dāvids Barness. „Tas vismaz patiks kritiķiem."

Susana uzlūkoja savus septiņus tēlus, un tie skati jās viņā. Tā pazina viņu balsis, jo katru savā laikā bija dzirdējusi.

„Es nebaidos," viņa teica. „Tas nekas, ka esmu sieviete."

Viņš izrāva no kabatas savu veco cepuri.

„Par jums es nebēdāšu," viņš teica, smaidīdams bārdā. „Jūs gājāt caur mežu — kā redzu, esat iznākusi jau otrā malā. Rīkojiet vien pati savu izstādi. Ceru, ka jūs nepaliksiet traka, kad es to apskatīšu un izteikšu savas domas laikrakstos."

Viņš jau bija izgājis pa durvīm, kad apgriezās, pabāza galvu un uzsmaidija tai zem kuplajām uzacīm.

„Paklausieties, Susan," viņš sauca. „Velns lai parauj, ja jūs nebūtu sieviete, es iztaisītu jūs par vienu no saviem Milžiem!" viņš ierēcās aiz smiekliem un aizcirta durvis. Pēkšņi atskanēja griezīgs troksnis, Susana piegāja pie loga un noskati jās, kā viņš aizmetās pa ielu, bārda tam plivinājās vējā, un cepure bija uz vienas auss. Viņš bārsti ja no kabatām penijus, un bērni steidzās no māju vārtiem un durvīm, skrēja tam paka], bet viņš svilpoja un nelikās to redzam.

Likās, ka viņas dzīve ar Bleķu pēkšņi bija izputējusi, tādēļ tā viņam pirmo reizi ieminējās par savu darbu. Uz kā tad bija celta viņas dzīve, ja tagad diena likās tik mocoši tukša tādēļ, ka naktī tā aizslēdza durvis? Tā Susana sev jautāja, brīni jās un skuma. Bet viņa nespēja atvērt durvis, kamēr viņš nebija runājis par Soņu, kamēr viņš neatvēra tai savas sirds durvis.

Reiz, kad viņi pusnaktī šķīrās kāpņu galā, viņš pasmaidi ja, un viņa acīs zem šī smaida bija dusmas, kaut gan viņa balss bija gluži mierīga.

„Susan, vai tie nav miesīgi spaidi ?“

Viņa pakrati ja galvu un atbildēja atklāti un mierīgi. „Nē, Blek. Gluži vienkārši. Iedomājoties tavu miesu, man paliek mazliet nelabi, tas ir viss.“

Viņš klusēja, un Susana redzēja, ka tas ir sašutis. Viņa sāka saprast, ka vienkāršas un tiešas lietas bija tās, ar kurām tas neprata apieties.

„Patīkama sievas piezīme,“ viņš beidzot noteica, un viņa nemaz neatbildēja. Un pie durvīm viņš tad noprasija: „Susan, vai tu gribi no manis šķirties?“

„Ak, nē," viņa mierīgi teica. „Kādēļ tu man tā jautā?“

„Tu jau vairs nemīli mani,“ viņš atbildēja.

„Es mīlu gan,“ viņa iesaucās. „Es mīlu tevi tāpat kā vienmēr esmu mīlējusi. Vainīga ir mana būtne. Tā stāv savrup un gaida. Es nevaru sevi piespiest. Būtu ļauni tā ar mani rīkoties."

Viņš skati jās Susanā ilgi, tad saņēma tās galvu savās garajās, kalsnējās rokās un noskūpsti ja viņas uzacis.

„Labu nakti," viņš teica un aizgāja; Susana aizvēra durvis. Tās nebija jāaizslēdz: viņa pazina Bleķu.

Bet viņa nezināja, kādas domas slēpa šīs jūras pelēkās acis. Viņa negribēja no tā šķirties. Viņa bija tam teikusi taisnību, ka viņa miesa tai derdzas, iekām viņa nezināja, kas viņam bija Soņa. Viņa nespēja sniegt tam savu miesu, ja durvis viņu dvēseļu starpā bija slēgtas — nē, nē. Tas būtu pārāk zemu. Runājot par sieviešu brīvību, Trina reiz teica: ,Jr jāturas līdz, ja tu arī esi nogurusi kā veca kaķe. Viņi saīgst par visu, ja tu to nedari. Tā ir vienīgā iespēja saglabāt mieru.“ Viņa pārdomāja šos vārdus, auksta un mierīga g-ulēdama mēness gaismā, kas slīpi iespīdēja logā. Bet viņa nevarēja būt pret sevi tik patvarīga, un par tādu cenu nopirkts miers nebija miers. Viņā bija kaut kas dārgs, šis dārgums bija viņa pati, un tam bija jāpaliek neskartam. Tā nebija tikai viņas miesa vien. Tas bija spēks, kas, darbodamies brīvi, rādijā sapņus un lika rokām tos izteikt. Pat Bleks nedrīkstēja kavēt šo spēku, jo tas bija viņas dzīves dziļais plūdums, un ja tas apstājās, tad izbeidzās viss, un viņa bija pagalam. Un gulēdama savā lielajā, klusajā istabā, viņa prātoja par citām durvīm uz savu dvēseli, kuras tā varēja pavērt Ble-kam, kamēr kaislībai bija jāgaida.

Viņa tad saprata, ka šo savas būtnes daļu viņa vēl nekad nebija rādijusi Blekam. To darot, viņa varbūt tagad varēja atrast jaunu saiti. Viņa apņēmās izstāstīt Blekam par saviem septiņiem tēliem un izlūgties padomu izstādes lietā. Varbūt viņam tas sagādās prieku. Šo savas būtnes dziļāko daļu viņa tam vairs nekad negribēja slēpt. Viņa bija paslēpusies, bet turpmāk tā nevēlējās vairs neko slēpt. Pēc šīs apņemšanās viņai bija priecīgs un vieglāks prāts, un beidzot tā iemiga.

Rītā bija viegli viņam pateikt: „Blek, vai gribi redzēt dažus manus darbus ?“

Viņš izskati jās glīts un vēss savā vieglajā pelēkajā uzvalkā. Brokastīs ēdamistabā bija aizvilkti logi, un Krauns pasniedza saldētus augļus un kafiju. Šūšana bija tērpusies sidraboti baltos līta svārkos, kuri Blekam patika. Blakus viņas servjetei bija nolikta Džona vēstule no nometnes. Viņa bija jautra un cerību pilna, tādēļ tūdaļ sāka runāt.

Viņš bija ieradies drusku agrāk un piecēlās, kad viņa piesēdās, un tad arī viņš atkal apsēdās. Viņš pacēla galvu un sāka runāt.

„Protams,“ viņš teica un tad piebilda, „jau dažu labu reizi es gribēju apjautāties par tavu darbu, Su-san, bet tu jau esi patstāvīga, jauna sieviete."

Viņš smaidi ja, bet Bleķa balsi skanēja dusmas, vismaz viņai tā likās.

„Nezināju, ka esi par to domājis/' viņa iesaucās. *,Es gaidiju, kad tu ko teiksi."

„Kādēļ? Es tak tev rādu visus savus darbus."

Viņa uzlūkoja Bleķu. Viņa tam varbūt bija no-darijusi lielu netaisnību. „Nezinu,“ viņa beidzot teica. „Man likās, ka šī manas būtnes daļa ir pilnīgi šķirta no tevis, jo zināju, ka tā tev nepatiks. Bet varbūt arī tādēļ, ka esmu sieviete," viņa domīgi teica. „Varbūt man likās, ka jāpierāda, jāpanāk kaut kas, iekām par to runāju. Es tiešām nezinu, Blek, es nekad neapdomāju savu rīcību. Jūtu, ka man tā jādara, un daru tā, tas ir viss."

„Ak," viņš mierīgi teica, „tādēļ tu esi tik briesmīga."

„Vai es tāda esmu?"

„Jā. Nekad tu neesi visa."

„Es laikam tevi nesaprotu," viņa teica.

„Man liekas, ka tu visiem esi drusku sveša, jo nedomā tā kā citi. Susan, nav viegli tev piekļūt. Vai tu arī zini, ka visi mani draugi no tevis baidas?"

„Ko?“ viņa brīnijās. „Kādēļ tā, Blek?"

„Viņi domā, ka tu esi pašapzinīgāka, ka tu viņus kritizē. Tu sēdi un noskaties cilvēkos."

„Bet es tak tā nedaru . ..“ Viņai gandrīz gribējās raudāt. „Es nevaru citādi, man jānovēro cilvēki. Es to daru neapzinīgi."

Tā viņi runājās šurp un turp kā svešnieki, un viņa to nespēja panest. Aizturētās asaras pēkšņi saskrēja acīs.

„Nesaki, ka nevari mani saprast," viņa čukstēja.

Bet viņš nepacēla galvu, neredzēja viņas asaras un zobodamies turpināja: „Sievietēm tak patīk būt noslēpumainām un nesaprotamām."

Viņa jutās tam tāla. Patiesībā viņa bija tāla visiem taisni tā, kā bija teicis Bleks. Strādājot no dienas dienā, cilvēki likās ļoti tāli. Viņai nebija bijis laika draudzēties, nebija laika citiem. Pat bērnus tā redzēja tikai pavirši, īsu brīdi dienas sākumā un beigās. Un tagad arī naktī viņa bija šķirta no Bleķa, Viņš sēdēja galda galā, saulē viņš tai bija neskaidri saredzams un likās tāļš.

„Blek, pasaki tak kaut ko īstenu!“ viņa lūdza. „Runā ar mani.“

Ja viņš būtu runājis, tā steigtos pie viņa, nomestos ceļos, apskautu viņu un iesauktos: „Lai paliek Soņa — lai paliek viss, ja vien tu mani ņem pie sevis. Es gribu cilvēku tuvumu."

Bet viņš pacēla galvu un teica tai pašā jautrajā balsī: „Ko lai es tev saku, Susan? Ka tu šodien esi daiļa? Bet tu jau arvien esi daiļa, un es to tev bieži saku — nāc, paēd brokastis, tad iesim apskatīt tavus brīnišķos darbus."

Viņš iemērcēja pirkstus ieapaļā ūdens traukā, kurā peldēja sarkanas rožu lapas, un noslauci ja tos. cietajā linaudekla servjetē. Krauns ienesa nierus ar speķi, un Bleks sāka ēst ar parasto baudu. Arvien viņš ēda jo sirsnīgi un tomēr saglabāja savu kalseno, iedzimto slaidumu.

„Šodien ir tiešām labi nieri," viņš teica nopietni un izjusti.

„Es ļoti priecājos/* viņa apliecināja, jo bija upurējusi savu dārgo laiku, meklēdama jaunu virtuveni,. jo nieri, ko Bleks tik labprāt ēda, nekad nebija tā pagatavoti, kā viņš vēlējās; un vakar Džēna kā parasti īgni noteica: „Kundze, rītos es varu kaut pati viņam pagatavot šos nierņs, lai viņš tā nekliedz. Bet ieskaidrojiet tiem lejas cilvēkiem, ka tas ir īpašs pasūtījums."

„Paldies, Džēna, arvien jūs man esat liels palīgs/* teica Susana, un Džēna tad mīklaini atbildēja. „Reiz es jums tiešām vēl noderēšu ...“

„Vai iesim?" jautāja Bleks.

Susana tūdaļ piecēlās, viņai ietrīcējās ceļi. „Es no viņa nebaidos," viņa centās sev iegalvot un skaļi teica: „Es tikai apģērbšos, Blek." Tad viņi iesēdās automobilī, un Bantijs viņus svinīgi aizveda uz darbnīcu četrus kvartālus tālāk, kur tie izkāpa. Viņa veda Bleķu uz vietu, kuru bija no tā rūpīgi slēpusi.

„Susan,“ Bleks iesaucās, „tādā troksnī un netīrībā."

„Darbnīca ir tiešām jauka,“ viņa atrauca. „Un te ir tik daudz telpas."

Viņa aizsteidzās tam priekšā un atvēra durvis. Bet kad viņš iegāja un sāka skatīties, tā atkal sāka trīcēt. Viņa lūdza: „Mīļais Blek, apsēdies, un es novietošos tev blakus uz krēsla malas."

Viņš apsēdās, un viņa novietojās tam blakus un gaidi ja pukstošu sirdi. Viņa jutās droša par saviem darbiem, kad Dāvids Barness tos skati ja, bet tagad, Blekam vērojot, viņa bija neziņā. Tēli pēkšņi likās tūļīgi, smagnēji stūraini, pārāk lieli. Blakus viņa darbu izmeklētai, pārspīlētai pilnībai tie viņai likās rupji.

„Esmu gluži pārsteigts," viņš beidzot teica. „Su-sana, tie jau ir milzīgi. Kā tev tas izdevās?"

„Es strādāju gandrīz katru dienu," viņa atbildēja.

„Es nebiju iedomājies tik lielus tēlus," atbildēja Bleks. Viņš piecēlās un apstaigāja tos. Viņa juta, ka tēli mana viņa soļu tuvošanos, bet tie nesatrūkās.

„Zinama vienkāršība jau nu viņos ir," viņš iesāka, bet nepabeidza teikumu. Ārā ieķērcās ugunsdzēsēju automobilis un pabrauca garām, bērni kliedza, un vecā istaba nodrebēja, tad atkal iestājās miers. Tikai smagie stāvi netrīcēja.

„Es saprotu tavu izdomu," atkal iesāka Bleks, lasīdams uzrakstus. „Zinamā veidā pirmatnējā Amerika — ar saknēm un zemi, visu nepieciešamo un tamlīdzīgi."

„Apmēram tā," viņa teica. „Tās ir drīzāk jūtas nekā izdoma."

Ilgi viņš stāvēja Soņas trejtēlu priekšā.

„Ak tā," viņš teica ļoti mierīgā balsī. „Tad tādu tu viņu redzi, gandrīz kā zemnieci. Man viņa liekas gluži citādāka."

„Viņa jau arī ir zemniece," teica Susana. „Viņas tēvs bija kroatu zemnieks; viņi dzīvoja tataru vidū."

Tad viņš jautāja: „Vai viņa to ir redzējusi?"

Un viņa atbildēja: „Pabeigtu nē. Viņa nāca šurp, lai pozētu."

„To viņa stāstija.“

No tā vakara, kad viņi bija runājuši par Soņu, tā neieradās vairs viņu mājā, bet Susana, protams, zināja, ka viņi satikās. Un Bleks tagad runāja par viņu vienaldzīgi, it kā nekas nebūtu jāslēpj.

„Vai tu visu tūdaļ kali marmorā?“ viņš jautāja.

„Jā,“ viņa atbildēja, un tad piebilda: „Tev nepatīk akmens, bet tā ir mana viela.“ Vēl arvien viņš vēroja Soņas spēcīgo, kailo ķermeni, tad viņa vairs nespēja to ilgāk paciest.

„Vai tev patīk mana melnā sieva ?" viņa jautāja, un viņš tad apgriezās.

„Jā, tā ir laba," viņš teica. Un tad viņš piebilda zināmā izbrīnā: „Tā ir tiešām ļoti laba, Susan.“

Viņai gribējās iekliegties: „Kādēļ tu brīnies?" Bet viņa noteica: „Jā, ari man tā patīk."

Tad viņš kļuva ļoti laipns. Viņš pastāsti ja, kā jāgatavojas izstādei, pateica adreses un vārdus un jautāja: „Vai lai es tev piepalīdzu, Susan? Vai nolīdzināt tev ceļu?"

Bet viņa pakrati ja galvu.

„Man tas sagādās prieku. Es izdarīšu visu pati. Vai tev nebūs nekas pretī, ja es minēšu tikai savu jaunavas vārdu?"

„Kas man tur var būt pretī?" viņš atbildēja.

Pie durvīm viņš to rātni noskūpsti ja: „Savā ziņā viss ir apbrīnojami labs. Bet tēli nav moderni, Susan."

„Tie ir tikai tas, ko es redzu," viņa paskaidroja. „Es nezinu, kas viņi ir."

„Nē," viņš teica un skatijās tēlos, „var redzēt, ka tu to nezini. Tu neesi strādājusi ar galvu, bet ar kādu citu savas būtības daļu — es nezinu, ar ko. Tas ir nojautas drabs, un savā ziņā nepilnīgs. Vai tu vispirms zīmē?"

„Jā, bet es saplēšu visus zīmējumus un strādāju no galvas."

„Ak tā,“ viņš teica. „To var tikai retais.“ Šūšana nebija skaidrībā, vai viņš domāja, ka viņa nepieder šiem retajiem. Tad viņš noliecās un noskūp-stija viņu. „Sveika, Susan.“

Viņš aizgāja — nē, durvīs viņš apstājās, un viņa sejā pazibēja stūrgalvība. „Es vēlos, lai tu šodien ēstu pusdienas kopā ar mani,“ viņš pēkšņi noteica.

Daudzus mēnešus viņi nebija kopā pusdienojuši. Pamazām bija nodibinājusies paraša līdz vakaram iet katram savus ceļus. Viņa vilcinājās, skatīdamās viņā. Šo dienu viņa bija nodomājusi ziedot zaviem tēliem, lai pārdomātu, kas vēl būtu papildināms. Ja viņa skaidri zinātu, ka viņš vēlējās Susanas sabiedrību aiz mīlestības, tad tā būtu gājusi bez kavēšanās. Bet spītības dzirksts viņa acīs un zobgalīgajā smaidā modināja Susanā šaubas. Viņa atvairija šaubas. Un-tumainībā viņa nespēja ar to sacensties, nedz arī saprata viņu.

„Labprāt,“ viņa klusi teica. „Kur? Mājās?“

„Nē — „Femme d’Or" restorānā," viņš paskaidroja un tad piebilda: „Vai tu būtu ar mieru, ja arī Soņa nāktu?“

Viņi saskatijās. Tā nu bija atklāta negantība.

„Patiesībā es to negribētu," viņa teica.

„Ak, vienu vienīgu reizi," viņš labinājās un tad teica: „Tev jānāk. Tā būs pēdējā reize. Jaunnedēļ viņa brauks atpakaļ uz Krieviju un ziemu pavadīs Maskavā." Viņš ienāca atpakaļ, cieši saspieda viņas plecus un tad aizgāja.

Kad viņš bija projām, akmens tēli atkal atdzīvojās. Tie bija tik mierīgi viņa kustīgajā klātbūtnē. Un Susana aizmirsa Bleķu un Soņu un ziedojās šiem tēliem. Tagad viņa prata to darīt. Viņa to bija iemāci jusies priekš daudz gadiem, toreiz, kad Marks nomira. Bet toreiz tas neizdevās tik labi kā tagad. Viņas gribas spēks bija gandrīz nevainojams. Bleks strādāja sajūsmas brīžos. Bija dienas, kad viņš padari ja ļoti daudz, un dienas, kad viņš nebija kungs par sevi.

„Ak Dievs, es nekad vairs nevarēšu strādāt," viņš izmisis gaudās. Viņš nevarēja sevi piespiest darīt to, kas tam nepatika.

Bet viņai arvien bija griba strādāt. Tā bija it kā pogas piespiešana, kas iešūpoja sviru, lai iedarbinātu milzīgu ražotāju mašinu. Bet izstiept roku, iedarbināt gribu — pirmais acumirklis bija tīrā griba. Likās, ka viņa nomāktu gribu bez jutībā. Pēc šī pirmā brīža viņas gribas spārnotā būtne tiecās uz piepildīšanos, un visas citas domas bija atstātas novārtā, lai strādātu, nevis lai gulētu ... Viņa nogludināja un izlīdzināja savu tēlu apveidu, bet nedari ja to pārāk smalki, jo viņas darbu būtība izteicās lielos, rupjos vilcienos. Viņas tēli izcēlās no cieta akmens blāķa, vai spēcīgi lēca no augstas klints. Viņa aizmirsa visu, un kad tā atkal atjēdzās, pusdienu laiks jau sen bija garām.

„Man nebūs vairs jāredz Soņa,“ bija viņas pirmā doma, un pateicībā viņa uzlūkoja savus tēlus, kuru dēļ bija visu aizmirsusi. Viņa strādāja tālāk, priecājās un reizē nožēloja. Ko teiks Bleks? Viņš varbūt neteiks neko. Viņam varbūt bija padomā kaut kas līdzīgs melodrāmai. Viņa zināja, ka Blekam ir tādas tieksmes. Viņš varēja raudāt kā bērns, kad bija pārāk noguris vai kad neizdevās darbs, kuru tas bija izdomājis. Viņa pati raudāja tik reti, tādēļ sākumā to pārņēma šausmas, jo viņa reti bija redzējusi raudam vīriešus. Tad viņa pārliecinājās, ka Blekam bija tieksme uz raudāšanu, un tā bija tikpat nenozīmīga kā bērnam, kas raud, kad nav dabūjis to, ko iedomājies. Viņā nebija skarbuma. Un kad viņš raudāja, Susana ļāva tam raudāt bez pretošanās un beigās bez līdzjūtības.

„Tu esi cietsirdīga, Susan!“ viņš reiz iesaucās.

„Asaras tev palīdz,“ viņa atbildēja; tai pašā brīdī viņš vairs neraudāja un uzkliedza tai: „Cik tu esi cieta!“

Un viņa droši atbildēja: „Nē, bet nevaru sevi saplosīt." Viņa iemāci jās sevi pataupīt, zinādama, ka Bleķa negaisi pāriet līdzīgi vasaras lietum. Bet viņa nebija tāda kā Bleks. Vētra izraustija viņas saknes, un viņai bija jāuzmanas, lai tā nesabruktu ... Tagad viņa domāja: „Un ja man pārnākot, viņš vakarā būs dusmīgs, tad pateikšu vienkārši, ka es strādāju un visu aizmirsu. Ja viņš būs dusmīgs, tad laidīšu viņa dusmas pār galvu."

Pēkšņi atvērās durvis. Šūšana atskati jās, un tur stāvēja Soņa smaga balta zīda apģērbā. Viņa stāvēja durvīs un smaidi ja, un zem baltās cepures viņas gaišzaļās acis kļuva arvien tumšākas.

„Vai drīkstu ienākt?“ viņa jautāja.

„Jā,“ teica Susana. „Es nupat domāju, ka man nav īsta aizbildināšanās iemesla par neaiziešanu pusdienās, izņemot patiesību: es aizmirsu Bleķa aicinājumu.“

Soņa tai lēnām tuvojās: „Jūs aizmirsāt? Parādiet savas acis. Nē, jūs esat atklāta. Redzu, ka jūs to tiešām aizmirsāt. Susan, nav otras tādas sievietes pasaulē, kas aizmirstu, ka viņai jāiet ar vīru pusdienās!“

Susana uzlūkoja Soņu, izjuta viņas būtību. Viņa nevarēja pārmest Blekam, vismaz ne pilnīgi. Tikai gluži apmāts cilvēks varēja neievērot Soņas jautro muti, plato, mīlīgo seju, viņas stingrā auguma nevainojamo vingrumu. Un Bleks tak nebija gluži apmāts.

„Es negribēju aizbraukt jūs neredzējusi, Susan," skanēja Soņas dziļā, mākslotā balss. „Es zinu, ka jūs daudz ko domājat par Bleķu un mani. Jau sen es gribēju pie jums atnākt un neatnācu/'

Kas slēpās šīs sievietes skaistajās acīs? Viņa sāpīgi tajās lūkojās. Bet Soņa jau tuvojās savam tēlam un apskatija to. Viņa izstiepa savu dumbro, kustīgo roku un noglāsti ja savu marmora vaigu.

„Jūs attēlojāt mani trejādi. Ar to nepietiek. Ir vēl citi Soņas veidi. Viena teica: „Ej un pasaki Susanai..otra teica: „Tu un Bleks dodat viens otram nepieciešamo," un vēl citai Soņai teica Bleks: „Soņa, es neaplaupu Susanu. Viņa saprot." Un tā..."

Viņa parausti ja plecus un smaidīdama sniedzās pretim trijiem tēliem.

„Vai jūs vēl mīlat viens otru?“ jautāja Susana»

„Ko saka Bleks?“ ievaicājās Soņa, viņā nepaskatīdamās.

„Ne — jā, ne — nē,“ atbildēja Susana.

„Es saku: Jā un nē,“ teica Soņa. Viņa uzlūkoja Susanu cieši un ātri, un tad atskanēja viņas skaļie,, krieviskie smiekli. „Bet jums par to nav jāuztraucas. Ir galā tas, ko es un Bleks esam darijuši. Braukšu mājās uz gadu vai diviem. Kad es atgriezīšos, būšu cits cilvēks. Es vienmēr mainos. Katru gadu es esmu citādāka. Es jums to apsolu. Es pat pārkrāsošu savus matus."

„Savas acis jūs nevarat pārkrāsot/' teica Susana.

šai būtnei bija līdzība ar Bleķu, tas bija kaut kas ne gluži bērnišķīgs, bet mežonīgs un burvīgs. Tas bija temperaments, bet Susanai svešs. Viņa nevarēja radīt šādos pēkšņu dusmu, prieka un izvirtības uzliesmojumu brīžos. Savus tēlus viņa rādijā uz cietiem kā klints un dziļiem, stipriem pamatiem. Viss viņas dzīvē bija iesakņojies šai viņas būtības pamatā,, no kurienes verda mūžīgais radīšanas spēka avots. Susanai nebija vajadzīgs vīns, lai iekairinātu savus spēkus, nedz mīlestība, lai to uzturētu, kā vienmēr dari ja Bleks, Soņa un visi tiem līdzīgie.

Viss viņai bija lieks, izņemot ikdienas nepieciešamās lietas: ēdienu un miegu, visvienkāršāko satiksmi ar cilvēkiem un laiku pārdomām un darbam. Viņa saprata to visu, un tagad vairs tai nebija vajadzības zināt kaut ko par Bleķu un Soņu. Viņa aizmirsa, un aizmiršana bija simbols.

„Ak, neļaunojieties," labinājās Soņa. „Ejiet pati savu ceļu, Susan!"

„Jā, to jau es gribu, un to es daru," atteica Susana.

Soņa smējās, un viņas acis bija jautras. „Ak, Susan!" viņa iesaucās. „Sveika, dārgā Susana. Neaizmirstiet, ka šī Soņa nekad neatgriezīsies." Viņa noskūpstija abus Susanas vaigus, un viņas sarkanās lūpas bija siltas un mīkstas. „Jums līdzīga nav neviena," viņa teica. „Jūs vienmēr būsiet mazliet vien-tu]a, jo jums līdzīga nav neviena — un tomēr jūs neesat vientuļa/' Viņa stāvēja pie durvīm un mājā.

„Es neesmu jūs sāpinājusi, un es jūs nenožēloju," viņa teica.

Viņa aizgāja. Susana stāvēja un klausi jās senajos vārdos, kas gāja tai līdzi visu mūžu. „Jums līdzīga nav neviena," atsaucās sienas. Tagad viņa vairs neturējās pretim. Šie vārdi vairs nespēja viņu sabaidīt. Tie bija patiesi. Viņa apsēdās uz brīdi un atpūtās, tad paņēma cepuri un izgāja uz ielas.

„Hallo, Geilordes jaunkundze," sauca bērni. Bija pirmā, karstā diena, kad bija atvērts peldbaseina aizgrieznis, un ūdensstraumē lēkāja ducis mazu, tievu augumiņu. Blakus stāvēja kārtībnieks, lielais Bils, un sveicinādams pacēla cepuri.

„Vismaz reiz viņi būs tīri," viņš smējās.

„Cik labprāt es tiem piebiedrotos," Susana smaidīja. Tie visi bija viņas draugi. Viņai bija daudz draugu, bet neviena cilvēka dzīve nešāvi jās ar viņas dzīvi. Tādi mēdz būt koki, kas laiž savas saknes plašā tīrumā, koki, kuru zari izplēšas un sniedz patvērumu, bet paši tie vientuļi stāv zem debesīm.

Viņa pārnāca mājās un priekštelpā iesaucās: „Blek!“ Bet atbildi nesagaidi ja.

Vakarā Susanai nebija jāsaka, ka viņa aizmirsusi norunu, jo viņš to nemaz nepieminēja. Visu vakaru viņš bija nerunīgs, palasi ja un tad sēdēja dīkā. Bet redzot tā nemieru, viņa laipni jautāja: „Blek, vai tu stipri jutīsi Soņas trūkumu?"

Viņš paskati jās Susanā no sāniem. „Es par viņu nedomāju."

„Kādēļ tad tu skumsti?" viņa jautāja.

„Nezinu," viņš atbildēja. „Visu dienu jau esmu velnišķīgi nomākts. Man liekas, ka es nekad vairs nevarēšu strādāt."

„Tu strādāsi gan," viņa noteica. „Tāda sajūta tev jau ir bijusi vairākkārt, bet arvien tu esi sācis atkal strādāt."

„Tā es vēl nekad neesmu juties," viņš teica. „Esmu tik tukšs."

Viņš atkrita dīvānā un aizvēra acis. Viņam bija skarbu skumju savilkta seja. Viņa nejutās vairs aizkustināta, bet vēroja Bleķa skaisto vaigu. Marmoru nevarēja izkalt viņam līdzīgu, varbūt ziloņkaulu? Viņš atvēra acis.

„Nāc šurp,“ viņš rīkoja. Viņa piegāja tam klāt, un viņš ielika galvu viņas klēpi un apņēma ar rokām tās ceļus. Susana viņa apskāva un juta, ka viņš, tai pieglaudies, sāka klusi raudāt.

„Bet, mīļais, mīlulīt," viņa teica bez skumjām. Viņa nezināja, kas tam kaitēja, varbūt arī viņš pats to nezināja, jo citādi to nebūtu viņai slēpis. Viņš raudāja, ļaudamies nepamatotai grūtsirdībai. Un Susana viņu cieši turēja, pacietīgi gaidīdama, kad viņš atgūs sevi un varbūt arī viņu. Susanai viņš vairs nebija vajadzīgs, bet viņš tai bija dārgs. Ja viņš spētu atgriezties pie Susanas, tad varbūt viņu starpā uzplauktu jauna mīlestība.

Protams, viņš atgriezās pie Susanas. Visu vasaru viņa gaidi ja Bleķu un gatavojās izstādei, ko vajadzēja atklāt rudens sākumā.

„Iesācējam novembris ir vislabākais mēnesis," Jozefs Harts viņai teica.

Reiz viņa aizgāja pie tā uz viņa veco brūno mūra māju, jo Dāvids Barness bija ieteicis tā darīt.

„Es stāstiju vecajam vīram par jums," viņš teica. „Viņš vēlētos jūs redzēt. Jums derētu turp aiziet — tas vis bieži negādās, kad viņš grib kādu redzēt."

Bet kad viņa iegāja Jozefa Harta viesistabā, viņš izlikās to aizmirsis.

„Nekad neesmu par jums dzirdējis," viņš noteica, kad viņa bija ienākusi. Viņa istabas atgādināja gleznu un tēlu muzeju.

Sākumā viņa nevarēja neko skaidri saredzēt. Sulīgi tumšas flāmu sejas lūkojās no veciem apzeltītiem rāmjiem blakus bālām amerikāņu ainavām, sausām un jaunām. Istabas galā tad viņa pēkšņi ieraudzija Michaela mežonīgos zirgus. Tā bija gara, gaismas apspīdēta, līmeniska glezna. Deviņi sidraboti balti zirgi mēnesnīcā šāvās pār tuksnesi, tumšu kā nakts, bet viens starp tiem bija visveiklāks, mazs un melns, un tas bija barvedis.

„Es nepazīstu jūsu darbus,“ teica Jozefs Harts.

„Zinu,“ viņa atbildēja. „Bet jūs ar tiem iepazī-sieties.“

„Ja jūs taisat nenoteiktas, modernas lietas, tad es tās negribu redzēt. Tādās lietās es neskatos/4 viņš noteica. Tirgotāji un galeriju direktori visur tai bija teikuši: „Ja jūs dabūtu Jozefu Hartu...“

„Jūs apskatat šos zirgus?“ viņš ievaicājās.

„Jā,“ viņa atbildēja.

„Tas ir Michaela Bārijā darbs,“ viņš teica. Visnepastāvīgākais mākslinieks pasaulē. Reizēm viņš uzglezno šim līdzīgu darbu — tīras krāsas, tīras formas, tīrs skaistums. Un tad viņš aizmirst un pagatavo veselu rindu fantastisku gleznu — kailas sievietes uz klintīm — tīri piedauzīgas lietas.“

Viņa neatbildēja, skatīdamās zirgos, kas mežonīgi un brīvi aulekšoja tuksnesī.

„Kādu vielu jūs veidojat?“ viņš jautāja. „Ceru, ka ne mālu?“

„Marmoru,“ viņa teica un piebilda: „Reiz es pagatavoju arī bronzas tēlu kopu.“

„Kur tā atrodas?“

„Halfreda piemiņas slimnīcā.“

„Vai tas ir jūsu darbs?“

„Jā, tas bija mans pirmais īstais darbs.“

Viņš paņēma vīna glāzi, kuru bija nolicis galdā Susanai ienākot, un klusēdams iebaudi ja malku.

„žēl, ka jūs esat sieviete,“ viņš beidzot noteica.

„Nav vis žēl,“ viņa atteica. „Tam vairs nav nekādas nozīmes.“

„Gan jau redzēsiet, ka šim apstāklim ir nozīme,“ viņš nepiekāpās. „Jūs tiksiet uz augšu tikai tad, ja’jūs tiešām būsiet labāka par citiem.“

„Es nestrādāju tādos nolūkos,“ viņa teica.

Viņš neatbildēja. Bet ielējis sev vēl vienu glāzi vīna no slaidas sarkanas pudeles, tas pameklēja kabatā karti un kaut ko uzrakstīja. „Nododiet to vīram, kuru sauc par Gelviku, adrese tur uzrakstīta/' viņš pavēlēja. „TJn pasakiet viņam, ka es jūs sūtu."

„Pateicos,“ viņa teica, bet viņš jau tai bija pagriezis muguru. Labu brīdi viņa nostāvēja viena un skati jās Michaela gleznā, tad aizgāja.

„Jāpasaka Michaelam, ka esmu to redzējusi," viņa domāja. „Jāizstāsta viņam, cik tā ir laba.“

Jozefu Hartu viņa jau bija aizmirsusi.

Tā bija maza, ļoti vienkārša galerija. Susana turp bija aizsūtijusi visus savus darbus, un pašā pēdējā brīdī no Parīzes pienāca arī „Ceļos nometusies sieviete".

Viņa izsaiņoja to ar Bleķa palīdzību. ,,Atraidītā!" iesaucās Bleks, iztīdams to. Susana skatījās tēlā kritiski.

„Protams, viņi to nevarēja gribēt," viņa teica. „Arī es tagad to saprotu. Tas nemaz nav labs darbs. Man liekas, ka Parīzē neesmu dari jusi nekā laba. Es jau nemaz īsti nezināju, ko gribu darīt."

„Vai mētīsim to laukā?" jautāja Bleks.

„Nē, lai tā paliek," teica Susana. „Beigu bei-nās tas tak ir mans darbs."

Viņu un Bleķu tagad saistija zināms biedriskums. Bet ne reizi viņš no tās nebija prasijis vairāk. Reizēm bija grūti ar viņu runāt, tad viņa piespiedās un pļāpāja; klusums viņu starpā bija nepanesams, kaut gan viņa ilgojās pēc dziļa un mierīga klusuma. Bet kad viņi nerunājās, iestājās ass klusums, un tas nebija ne dziļš, nedz mierīgs.

„Es droši vien izstādīšu arī kādu senu Džēnas tēlu, kuru reiz izveidoju; tas būs jāatved no laukiem," viņa pēkšņi ieminējās. „Man liekas, ka tas bija labs darbs."

„Ak, tā vecā ragana," laipni noteica Bleks, viņš patlaban aplūkoja melno sievu. „Pastumiet to par collu uz labo pusi," viņš pavēlēja nosvīdušajiem strādniekiem, un viņi tā izdari ja.

„Nē, Blek," teica Susana, „iespaids būs pārāk ārišķīgs. Gaisma lai skar manus darbus tieši un pilnīgi, nevis slīpi.“

„Marmoru tu izproti labāk, mīļā,“ viņš jautri atsaucās.

Kad viss bija gatavs, viņi lēnām apstaigāja tēlus.

„Susana, tu neuztraucies, ja kritiķi tev uzbruks,“ viņš miermīlīgi teica.

„Protams, nē,“ viņa teica un pabrīni jās. Viņai nemaz nebija ienākusi prātā doma par to, ko teiks kritiķi. Viņas darbs bija pabeigts, un to vairs neskāra uzslava vai noliegšana.

Pēdējā dienā pienāca Džēnas tēls, un tai dienā Susana bija viena, un viena izsaiņoja savu darbu. Tas bija negatavs un jauns savā apdarē, bet tā tomēr bija Džēna. Iztraucēta darbā, tā skati jās un slaucīja rokas priekšautā. Susana novietoja šo tēlu aizdurvē, mazliet savrup no citiem darbiem, mierīgā kaktā, kur Džēna labprāt stāvētu.

Samaksājusi pēdējiem strādniekiem, viņa viena pati apstaigāja savus darbus, sākot ar Džēnas attēlu līdz visjaunākajam darbam, Uelsas kalnrača tēlam. Viņa atrada šo cilvēku gluži nejauši, kad tas bija ieradies no Rietumvirdžinijas. Viņš bija atbraucis Ņujorkā, lai piedalītos kādā strādnieku sapulcē kā pārstāvis. Susana bija gadijusies šai sapulcē gluži nejauši, jo viņa apmeklēja tik daudzas vietas bez noteikta mērķa, lai tikai redzētu cilvēkus. Šis strādnieks patlaban teica runu. Pēc sapulces viņa tam piegāja klāt un lūdza, lai viņš atnāk tai pozēt. Un viņš ieradās darbnīcā, daudz stāsti ja un sēdēja, uzrāvis plecus un izstiepis klēpī varenās rokas.

„Jaunkundz, es vairs nevaru izstiepties taisns/4 viņš teica. „Pazemē esmu pārāk ilgi staigājis saliecies.“

Savā ziņā tas bija viņas labākais darbs. Viņa izjuta, kā viņš bija ložņājis pazemē. Likās, ka viņa acis ir aklas, ka tam liegta saules gaisma, un tādu viņa to attēloja. Viņa rokas bija kā lielas ķetnas, līdzīgas kurmja ķepām, spēcīgas un nesamērīgas ar sakumpušo augumu. Un tādu viņa to attēloja. Jā, katrs viņas nākošais tēls bija labāks par iepriekšējiem. Viņai bija milzīgas sekmes. Un tas bija tikai sākums.

Dienā pirms izstādes atklāšanas Susana aizveda Džonu un Marčiju apskatīt viņas darbus. Viņi bija pārbraukuši mājās augusta brīvdienās. Susana neko neteica, viņa kautrējās bērnu priekšā, it kā būtu izdarijusi kaut ko sliktu. Bet viņa gāja abu vidū, uztverdama katru viņu zīmi un vārdu, ilgodamās viņu atzinības, un meklēja to, visu tiem paskaidrodama.

„Tā ir „Amerikāniete, melnā“, un tur tas tēls-„Amerika, ziemeļi" — tur ir Zviedrijas ietekme. Un tā ir itāliešu meitene, kuru es nosaucu par „Ameri-kaņu Veneru", un tas ...“

Viņa juta Džona kaislīgo uzmanību. Viņš bija jau gandrīz tikpat liels kā viņa un valkāja pirmo uzvalku ar garām biksēm. Viņš klusēja, iedziļinājās katrā tēlā, klausijās un skatijās, iebāzis rokas kabatās. Ja viņš kādreiz bija līdzinājies Markam, tad šis laiks jau sen bija aiz muguras, nodomāja Susana.

„Es skaidri redzu, ko tu gribi," viņš teica, aizturēdams elpu. „Tās ir gleznas lietas, māt," viņš piebilda, un sirds tai salēcās krūtīs.

„Bet kādēļ viņi visi ir tik lieli un neglīti, māt?" nepacietīgi jautāja Mārči ja. „Pat Soņa tev ir iznākusi neglīta."

„Ciet klusu, Marčij!" Susanas vietā iesaucās Džons. „Tu neko nesaproti."

„Es saprotu gan," skaitās Marčija. „Man nepatīk tādi resni un smagi cilvēki!" Runādama tā pacēlās uz pirkstu galiem, iztaisi ja pirueti un sāka griezties nelielā dejā, paceltām rokām un vaļīgiem pirkstiem. Smago, stabiem līdzīgo tēlu vidū viņa izskati jās pēc maza tauriņa nenoteiktā lidojumā, kas izgaist jau no pieskāriena.

„Marčijas smadzenes ir kājās," norūca Džons.

„To es arī zinu," Marčija gavilēja. „Man liekas pat, ka es jūtu ar kājām. Kad es dejoju, tad esmu laimīga."

Tagad viņa bija ļoti laimīga, jo abi pārējie vairs neskati jās Susanas tēlos, bet uzlūkoja viņu.

„Kam tev vajadzīga šī neglītā, vecā Džēna?“ viņa nekaunīgi dziedāja, diedama uz durvīm. „Viņa izskatās briesmīga. Džēna ir tik neglīta/4

„Viņa ir lieliska, tu to skaidri zini!“ iekliedzās Džons. Un braucot mājās, automobilī viņš kautrīgi pastāsti ja Susanai: „Es tagad pats izgriežu kokā Džēnas attēlu. Nezinu, kādēļ man tik ļoti patīk apstrādāt koku. Laikam tādēļ, ka vectētiņš kopā ar mani arvien kaut ko no koka izdrāza. Džēna man pozē katru dienu, kamēr esmu pārbraucis no skolas/4

„Vai tu man to parādīsi?“ jautāja Susana.

„Es redzēju vīna darbu, tas arī ir neglīts, jo Džēna ir neglīta,“ iesaucās Marčija.

Džons atraidija māsu, viņā paskatīdamies. „Māt, tu tak zini Džēnas seju. Es nedomāju, ka tā ir neglīta.“

„Glīta ir tikai Soņa,“ stūrgalvīgi sauca Marčija. „Soņa un Mērija ir glītas, un Bleks ir skaists. Ak, cerēsim, cerēsim, ka es arī būšu glīta, kad izaugšu liela, māt.“ Viņa uzlūkoja māti tumšām, lūdzošām acīm. „Es gribu nomirt, ja nebūšu glīta!“

„Droši vien tu būsi glīta,“ teica Susana.

„Tam nu gan es neticu,“ nežēlīgi noteica Džons. „No tavas sejas man kļūst nelabi. Marčij, tu vienmēr domā tikai par sevi.“

„Džon!“ Susana viņu apsauca. Viņa pagriezās, lai nomierinātu Marčiju.

Bet Marčija sēdēja ļoti stalta un vēsa, un mierinājums tai bija lieks. „Man vienalga, ko domā Džons,“ viņa jautri teica. „Blekam es patīku.“ Viņi bija pārbraukuši; atvērās durvis. „Es negribu redzēt veco, kokaino Džēnu,“ viņa teica un aizlēca.

„Džon, nerunā tā ar Marčiju,“ iegājusi zēna istabā, Susana to pamāci ja. Viņu pārsteidza dēla nobriedušais, nopietnais skats, kad viņš atbildēja: „Es nevaru citādi, māt,“ viņš teica, „viņai jau nesāp. Ar viņu jāapietas cieti, citādi viņa padara cilvēku traku. Un viņa ir laimīga, ja zina, ka viņas dēļ kāds palicis traks."

Viņš izņēma kaut ko no sava skapja un to attina. Tas bija koka gabals, apmēram pēdas augstumā. „Tas ir saknes gabals, atradu to nometnē, un tas izskati jās pēc Džēnas,“ viņš teica. „Skaties, māt, man tik vajadzēja iezīmēt seju. Visi vilcieni jau bija. Protams, tas jau nav vēl gatavs.“

Susana aizmirsa Marčiju. Šis koks tiešām atgādināja Džēnu. Džons bija koku nomizojis un nodrāzis tam virskārtu, un no zarainās saknes tagad veidojās Džēnas līkais stāvs.

„Tas ir lielisks darbs," viņa vienkārši noteica.

Viņa bija lepna, viņa lepojās ar savu dēlu. Viņa bija to dzemdējusi, dāvājusi tam daļu savas būtnes. Viņa jaunās rokas glāstīja gludo koku, tās aizgrāba sava tievuma un lieluma dēļ — pēc būtības tās bija vīra rokas, bet vēl tik bērnišķīgas un kaulaini jaunas. Tajās skatoties, Susanai pārskrēja auksti drebuļi, gribējās noliekties un noskūpstīt viņa rokas. Bet Susana to nedari ja.

„Viņa teica: „Es patlaban domāju, vai tev nevajadzētu ņemt stundas."

Viņš pakratija galvu. „Nē, māt, to es negribu. Koktēlniecību es neizvēlēšos par savu amatu. Es drāžu tikai prieka pēc. Droši vien es nodošos zinātnei."

Viņš rūpīgi apklāja mazo koka tēlu ar veco zīda mutautu.

„Man laikam nebūs pa spēkam ar to pelnīt naudu," viņš teica. „Pat tad, ja es to varētu." Un pagriezis viņai muguru, lai ieliktu tēlu skapī, viņš noteica vienaldzīgi kā pieaudzis cilvēks: „Vai zini, māt, Marčija tiešām skatas uz dzīvi kā kaķe. Viņa domā tikai par sevi. Par to es raizējos."

„Viņa vēl ir tik jauna," atbildēja Susana un pasmaidi ja. Džons bija apzinīgs. Jā, viņa plecos un pakausī bija saskatama maza līdzība ar Marku, bet tā izgaisa, kad viņš apgriezās. Šīs līdzības nebija sejā, tā slēpās kaut kur visā viņa būtnē.

„Viņa nepārvērtīsies/' teica Džons. „Viņa ir no -citas vielas. Man arvien liekas, ka viņa būtu no terakotas, nevis koka vai marmora, bet no kaut kā nepastāvīga."

Susana stāvēja, uzņemdama sevī dēla tēlu, priecādamās par viņa tuvumu un brīnīdamās par tā gudrību.

„Tev un man,“ viņa bikli teica, „mums vajadzētu būt vairāk kopā."

Viņš spēji nosarka, viņa gaišais vaigs kļuva tumši sārts.

„Ak, cik labprāt," viņš teica. „Tikai tu arvien esi aizņemta."

„Tik aizņemta es nemaz neesmu. Man arvien ir pieticis laika tam, ko vēlos," viņa teica, šis brīdis bija pārāk jauks, lai to panestu, un viņa to pēkšņi pārtrauca.

„Padomāsim par to, kad būs pagājusi mana izstāde."

Tik bieži viņa atkārtoja: „Kad paies mana izstāde," likās, ka tā būtu krustceļu vai pārmaiņu priekšnojauta, šī sajūta bija tik stipra un tik savāda, ka izstādes atklāšanas rītā viņa aizgāja uz savu darbnīcu, lai pārdomātu nākošo darbu. Viņa bija atzīmējusi idejas pilnīgam „Amerikāņu gājienam", un izstādes septiņi tēli bija šī Gājiena pirmā daļa. Bet pārskatot piezīmes, šīs idejas likās seklas. Neviena nebija tāda, kuru vajadzētu piepildīt katrā ziņā. Bez tam viņai vairs nebija marmora. Viņa nebija skaidrībā, vai vēlas to vēl saņemt no Fane Hilla.

Vakar vakarā vēlu bija ieradies Bleķa tēvs, paklausīdams viņas aicinājumam, lai apskatītu izstādi tikai Susanas klātbūtnē.

„Apskati savus marmora bluķus," Susana jautri teica un pusdienas laikā atvēra viņam durvis. Viss jau bija apkopts un sagatavots.

Viņš ienāca ar gludo melno cilindru un pelēkiem cimdiem rokā. Kopā viņi apstaigāja tēlus, un jo smagāka kļuva viņa klusēšana, jo steidzīgāk runāja. Susana. „Vai tu to atceries? Tas ir viens no Paras bluķiem, šie ļaudis vada restorānu tepat tuvumā. Vai tie nav lieliski? Virs pasniedz virumu, it kā viņš būtu dievs, kas baro cilvēci."

„Ak tā," šaubijās Kinnerds.

„Un tas ir melnais Beļģijas marmors." Viņa uzlika roku uz resnā melnā ceļgala.

Kinnerds novērsās. „Tiešām vareni," viņš norūca.

Visu apskatijis, viņš apsēdās un par jaunu vēroja tēlus.

„Nevaru tev pateikt, kā man ir ap sirdi," viņš teica, un sejā tam atplaiksnijās uztraukums. Ar brīvo roku viņš noglauda pieri. „Tēli ir tik — milzīgi. Varbūt telpa ir drusku par mazu. Katram šim tēlam vajaga plašu telpu — liekas, ka tie cilvēku satriektu drupās."

Brīdi viņa pagaidija. Tad teica: „Tu varbūt nenožēlosi, ka esi man iedevis marmoru."

„Nē, ak nē," viņš atrauca. „Tikai es varbūt ne-gaidiju tik milzīgus darbus — no dāmas. Jāaprod, un tas ir viss. Es varbūt iedomājos kaut ko vieglāku, drīzāk kaut ko klasisku."

„Šie tēli nav skaisti, to es zinu," viņa teica.

Un tad viņš steidzās labot savus vārdus. „Tie ir ļoti spēcīgi, dārgā. Un apdarē tiešām vīrišķīgi."

„Es nedomāju, ka vīriešu un sieviešu darbs tā atšķiras," viņa noteica.

„Man ļoti gribas zināt, ko teiks kritiķi," prātoja vecais Kinnerds.

Un kad viņa tagad sēdēja savā darbnīcā, atcerēdamās vecā vīra apmulsušo skatu, tā domāja: „Na-baga vecais vīrs! Viņam tie nepatīk. Nevaru vairs ņemt viņa marmoru."

Diena bija dīvaina un raiba. Uz īsu brīdi atnāca Michaels, palūkojās apkārt, iesvilpās un iesaucās: „Susan, tas tak ir vareni, tas ir lieliski, šos tēlus jau vajadzēja izstādīt ostā, lai parādītu visai pasaulei, no kā pastāv Amerika!" Un tad viņš uzmeta Susanai drūmu skatu un teica drebošām lūpām: „Susan, Mērija ir apprecējusies!"

„Ak, Michael!" Viņa pēkšņi apsēdās, šādas nelaimes satriekta.

Viņš palocija galvu. „Mani viņa negribēja precēt, bet veco Rodesu gan, gluži krietnu vecpuisi — bet Mērija ..."

Viņš norija rūgto kumosu, bet nespēja valdīties. Viņš apsēdās blakus Susanai, atspieda galvu pret viņas plecu, un viņa aplika tam savas rokas.

„Vai, vai," viņa gaudās dziļā izmisumā.

„Es esmu muļķis," viņš čukstēja. „Ir jau smieklīgi. Visu nakti es nevarēju gulēt. Viņa man piezvani ja, kad tie vakar vakarā bija pārbraukuši. Viņš devās tai pakaļ uz Parīzi. Un tad visam bija beigas. Es nebūtu ticējis, ka viņa to tiešām darīs."

Viņš drebēja. Un viņa asaras bija baigas un satriecošas.

Michael, jūsu vietā es ..." viņa saudzīgi teica.

„Nevaru viņu aizmirst," viņš pēkšņi iesaucās. „Nerunājiet tā."

„To jau es nemaz negribēju teikt," viņa atbildēja. „Es gribēju teikt, lai jūs šo notikumu uzskatītu par savas dzīves sastāvdaļu. Arī tas ir jūsu dzīves daļa un pieder jums, un jūs to nevarat aizmirst. Viss, viss tas jums ir vajadzīgs — mīlestība, ciešanas un zaudējumi — viss ..." Viņa apklusa, meklēdama vārdus no sirds dziļumiem. ,,Arī zaudējums ir pozi-tiva lieta, arī tā ir dzīve."

Viņa turēja to cieši un gaidi ja, kad viņš nomierināsies. To teikdama Michaelam, viņa bija to teikusi arī sev. Viņas dzīves sastāvdaļa bija tas, ko deva tai Bleks, bet tāda pat sastāvdaļa bija arī tas, ko viņš nedeva. No tā, kas tai bija un kā nebija, no visa izrietēja tas, kas viņai bija vajadzīgs.

„Braukšu kaut kur uz ziemeļiem un gleznošu." Michaels atvirzijās no viņas. Viņš novērsās un ieklepojās.

Susana piecēlās, paņēma drānu un noslauci ja putekļus Soņas akmens kājai.

„Man vienmēr vēl liekas, ka neesat skaidrībā, ko jūs vēlētos gleznot." Gribējās palīdzēt viņam, runājot viegli plūstošos vārdos, bet tādus viņa neatrada un tādēļ turpināja kā mācēja: „Ir tāda viela, kas cilvēkā liekas iedzimta — ja jūs to atradīsiet, tad sāksiet gleznot no saviem sirdsdziļumiem. Visas šis Mērijas gleznas nav gleznotas, izejot no viņas dziļākās būtības, nedz ari no jūsējās. Tā mēdz apstrādāt gadijuma rakstura vielu, bet skaidri tēli veidosies tikai tad, kad jūs būsiet atradis savu īsto būtību."

Viņš klausijās, bet neatbildēja.

„Es priecājos, ka Mērija apprecējusi citu," viņa stūrgalvīgi turpināja, „ja viņa būtu apprecējusi jūs,, jūs paliktu tai stāvoklī, kādā tagad esat."

„Par to es nebēdātu," nomāktā balsī teica Mi-chaels. „Kas tad par to raizējas, vai es kādu gleznu uzgleznoju, vai nē?"

„Neviens,“ atbildēja Susana. „Dažām gleznām vai tēliem, mūzikas mazumiņam, vienalga kam — vairāk vai mazāk — tam nav nozīmes. Bet svarīgs ir apstāklis, vai jūs savā dzīvē esat laimīgs. Un jūs varat būt laimīgs tikai tad, kad jūs zināsiet, ko gribat darīt, un kad jūs to varēsiet izdarīt." Viņa apklusa, cenzdamās skaidri pateikt savas domas: „Daži cilvēki atgādina dīķus, un citi ir upes, kas plūst uz jūru. Jūs esat upe, jums jātek, jūs nedrīkstat iestigt dīķī. Jūs justos saistīts un dusmotos, un ļautos visādām mežonībām un postam. Jums jāgādā, lai jūsu upes gultne būtu tīra."

Visu to viņa bija teikusi arī pati sev, pulēdama marmoru un noslaucīdama tam putekļus, tikai viņai tās nebija svarīgas domas. Bija jāsaka Michaelam kaut kas vairāk, kaut kas patiesi mierinošs. Pēkšņi viņai iešāvās prātā kāda doma, un priekā starodama viņa uzlūkoja Michaelu.

„Michael, es redzēju jūsu zirgus!"

„Zirgus?“ viņš nesaprata, par ko viņa runāja.

„Jūsu mežonīgos zirgus, gleznu, ko nopircis Jo-zefs Harts."

Tagad viņš saprata.

„Susan, ko jūs par tiem domājat?"

„Tie ir lieliski,“ viņa čukstēja. „Lieliski, tas ir viss, ko varu teikt. Viņos skatoties, es jutu, es jutu ..

„Jā?“ viņš kāri skatijās Susanā. Viņai bija sīki jāattēlo savas jūtas, lai viņš varētu aizmirst Mēriju, lai viņš varētu apmierināties.

„Man likās, ka jūs beidzot esat brīvs," viņa teica. „Bezgalīgais tuksnesis, bezgalīgās debesis, skaidrā, aukstā mēness gaisma pār ūdeni, lidojošie, skaistie radi jumi, kurus vēl neviens nebija piejaucējis, kurus neviens nekad nepiejaucēs ...“ Viņi saskatījās, un viņus pārņēma saprašanās sajūsma, kurai nebija nekā kopēja ar viņiem pašiem.

„Es zinu,“ viņš teica.

Michaels pienāca viņai klāt, kur tā bija nometusies ceļos. Viņš noglāstija viņas vaigu un aizgāja, ne vārda neteicis.

Kad viņš bija aizgājis, tā palika vēl brīdi nometusies ceļos un nekustējās. Tad viņa devās pie tālruņa un piezvani ja uz Mērijas dzīvokli. Droša balss atbildēja, ka Mērijas Geilordes tālruņa numurs esot grozīts, pateica viņai jauno numuru, un viņa uzgrieza skaitli un izdzirda patīkamu, dobju balsi, kas tomēr drusku grieza ausī.

„Lūdzu, es vēlētos runāt Mēriju Geilordi," viņa teica, un svešā balss sauca: „Mērij, dārgā, tevi vēlas." Tad Mērijas trauslā, ļoti skaidrā balss viņai jautāja: „Jā?"

„šeit runā Susana," tā atbildēja.

Mērijas balss nebija pārvērtusies. „Es nupat tev gribēju zvanīt, Susan, un pastāstīt..."

„Michaels jau man pastāstīja," viņa atrauca.

„Ak tā? Mēs tikai vakar pārbraucām. Es rīkojos ātri." šai skaidrajā balsī nebija sadzirdama nekāda vainas apziņa.

„Vai tēvam un mātei tu jau ziņoji?" jautāja Šūšana.

„Nē, taisījos viņiem šodien rakstīt," atbildēja Mērija. Bija dzirdama patīkamā, zemā balss, un Mērija teica: „Benijs grib ar tevi parunāt, šorīt viņš izlasi ja laikrakstā paziņojumu par tavu izstādi/'

Un atkal viņa klausi jās šai patīkamajā, zemajā balsi: „Labi, labi, Susan! Es tīri uztraucos. Mērija man nemaz nebija stāstijusi, ka jūs rīkosiet izstādi. Gluži nejauši izlasiju jūsu vārdu un jautāju Mērijai, vai tā nav viņai kāda radiniece."

Tā tad tas bija Mērijas vīrs, viņa domāja, klausīdamās un pa vārdam atbildēdama. Viņam bija laipna, laba balss, drusku garlaicīga un ikdienišķa. Protams, viņš nekā nebija vainīgs. Mērija nekad viņam nestāstīs, ka tāds Michaels vispār dzīvoja.

„Jā, protams," tagad viņa atbildēja. „Nē, es neesmu aizņemta. Rīt varbūt būs vairāk darba. Es vismaz tā ceru. Nāciet tūlīt. Esmu pilnīgi viena." Viņa ierunāja klausulē šos teikumus starp viņa jautājumiem.

„Benijs grib aiziet pie tevis, mēs būsim klāt, tiklīdz mūsu rīcībā būs automobilis."

„Būšu šeit visu dienu," atbildēja Susana.

Un gaidīdama viņa atcerējās Mēriju kā mazu meiteni sēžam pie klavierēm, neatlaidīgi atkārtojam mūzikas gabalu nepareizi un skaišamies, kad kāds viņai to atgādināja.

„Tas ir Benijs," teica Mērija. Viņas seja un balss bija pa paradumam vienaldzīga, un jaunajā brūnajā samta tērpā viņa izskati jās eleganta. No viņas Susana vērsa savu skatu uz divām ļoti zilām, laipnām acīm apaļā sarkanā sejā, zem plāniem, rūpīgi sasukātiem baltiem matiem, tik plāniem, ka cauri varēja redzēt galvas sarkano ādu. Viņa juta neveiklu, pēkšņu valgas rokas sirsnīgo spiedienu.

„Labi, labi," skanēja viņa zemā balss. „Nevaru jums nemaz izteikt, cik lepns es esmu!"

Rodess izvilka savu zīda mutautu, noslaucīja seju un iesmējās. „Ārā ir diezgan auksts," viņš teica. „Bet es arvien drusku svīstu, kad esmu uztraucies, un iepazīšanās ar jums mani, protams, uztrauca, vai nē, dārgā?" Viņš pagriezās pret Mēriju un viegli pasmaidija. Tad viņš apskati ja tēlus. ,,Tas tik ir — patiesi, Mērij, tu man nekad neesi teikusi, ka tava māsa ir īsta tēlniecei

„Neesmu vēl paguvusi izstāstīt visu par savu ģimeni,” atbildēja Mērija.

„Labi, labi,” sirsnīgi noteica Rodess. „Esmu jau sācis ar to iepazīties. Es ļoti vēlos visus redzēt, sevišķi jūsu bērnus, Susan. Es mīlu bērnus. Reiz jau es biju precējies. Mana pirmā sieva mira no tifa, kad mēs bijām pasaules ceļojumā, un es vairs nedomāju par precēšanos, iekām kādā dienā šeit birojā neieraudzīju Mēriju.” Viņš atkal smējās.

Susana saprata, kas tas bija par cilvēku, katrs to varēja redzēt: laipns un labs, vientiesīgs cilvēks. Pārmetoši viņa paskati jās Mērijā, un pēdējā atbildēja viņas skatam pilnīgi un augstprātīgi. Viņas skats bija tas pats drūmais, stūrgalvīgais, kā vienmēr.

„Vai Mērija neizskatās lieliski?” Susanai jautāja Rodess. Viņš apvelti ja Mēriju ar mīlestības pilnu skatu, saņēma viņas roku un noglāstīja to. Viņa bija novilkusi cimdus, un Susana ieraudzija viņas jauno laulības gredzenu un otru ar briljantiem un smaragdiem. „Laulības dzīve viņai ir tikai par labu,” teica Rodess.

„Viņa izskatās tāda, pret kuru vīrs ir bezgala labs,” stingri noteica Susana. Viņai patika šis laipnais, bērnišķīgais vīrs un gribējās piekodināt Mērijai, lai viņa ir pret to laba, jo būtu ļauni izturēties nežēlīgi pret vecu un vientiesīgu vīru.

„Man liekas, ka es nevaru būt pret viņu pietiekami laipns,” Rodesa seja bija nopietna. Viņš niekojās ar resno zelta pulksteņa važu, kas likās pārāk stingri uzstiepta vestei. „Vīrietis nekad nevar būt diezgan laipns pret sievieti, tā es arvien domāju, un ja tik skaista jaunava uzticas vecam vīram ...“ viņš nepabeidza teikumu. Viņa zilajās, vientiesīgajās acīs bija asaras: „Jā, viņas labā es nekad nevarēšu pietiekami daudz darīt. ’ Nezinu, ko viņa manī atradusi. Es nevaru būt labāks.” Viņš apklusa un tad kautri turpināja: „Es nemaz negribu jums apliecināt, ka liekos sev ļoti niecīgs, kad sāku par sevi domāt, šorīt bārdu skūdams, es ieraudzīju sevi spogulī un domāju: „Vecais muļķi, kā tu vari iedomāties, ka viņa var tevi mīlēt ?“ Es nekad nedrīkstu aizmirst, ka viņa mani nebūtu precējusi, ja kaut kāda iemesla dēļ viņas jaukā sirds nejustos spiesta to darīt. Vērojot savus paziņas, esmu bieži brīnījies, kā viņi varējuši apprecēt tādas sievas, tik jaukas sievietes. Lai nu būtu kā būdams, iemesls laikam ir viņu labā, sievišķīgā daba,“ viņa balss ietrīcējās. „Tādēļ es nejautāju, bet pateicīgi pieņemu to, ko viņa man dod. Viņa ir brīnišķīga meiča.“

Viņš uzlūkoja Mēriju, viņu dievinādams, un viņa tur stāvēja un smaidīja savu vieglo smaidu, auksta un nesatricināma savā svešādā, neizdibināmā skaistumā. Viņa izstiepa roku un viegli pieskārās viņa rokai. „Labais Benij,“ viņa klusi noteica un tad steidzīgi ziņoja Susanai: „Mēs pirksim pilsētā māju, Susan, vai nav lieliski? Un arī Palmbičā mums būs māja! Katru ziemu Benijs pavada vairākus mēnešus dienvidos.“

„Jūs apciemosiet mūs ar bērniem un savu vīru,“ viņš teica. „Bet tagad, dārgā, mēs nevaram vairs ilgāk pļāpāt, jāapskata viss tas ...“

Viņam aiz muguras Susana uzmeta Mērijai nopietnu skatu, bet Mērijas acis vēl arvien bija tukšas, mirdzošas un neizprotamas. „Es tev pateikšu, ka nedrīkst sāpināt šo labo, veco vīru,“ dusmīgi domāja Susana, skatīdamās šo acu cietajā tumšumā. „Viņu tu varētu sāpināt vēl daudz vairāk par Michaelu, jo viņš ir tik nevarīgs. Tev jābūt pret viņu labai, ja nespēj būt mīļa.“ Bet viņa zināja, ka tam bija vajadzīgs maigums. Reiz viņš to pazemīgi izlūgsies Mērijai un nesapratīs, kādēļ viņa nevar būt pret to maiga, viņš nesapratīs arī, ka viņai nemaz nav tādu jūtu. Un viņš nebija arī tāds kā Michaels, kas spēja aiziet. Jo vairāk viņa to sāpinās, jo ciešāk viņš tai pieķersies, jo viņš nekur nevarēja aiziet, būdams tāds, kāds viņš bija: vecs un bez patvēruma. Sirds sāpēja viņa dēļ, kamēr domas jau sniedzās nākotnē.

Viņa piegāja tam klāt, sirsnīgi un pilnīgi sāka izskaidrot savu tēlu nozīmi, kaut gan zināja, ka viņš tos nesapratīs.

„Vai lai es jums pastāstu katra šī tēla vēsturi? Es vēlētos, lai jūs zinātu par tiem visu.“ Un runādama viņa domāja: „Būšu laipna pret viņu. Likšu bērniem viņu bieži apciemot, lai viņi to iemīļo. Lai viņam vismaz kaut kas tiek no šīs laulības ar Mēri ju.“

„Jā, saprotu!" viņš nopietni teica. „Tas jau liekas brīnišķīgs. Bet es gan ar jums lepojos." Viņš pagriezās pret Mēriju: „Mēs ļoti lepojamies ar jums, vai nē, Mērij ?“

Mērija smaidija. „Protams,“ viņa teica. Tad viņa nolieca galvu un pievilka ciešāk savu caunādu.

„Kā tad iet?" viņa jautāja Blekam.

„Nemaz ne tik ļauni," viņš atbildēja.

Dienas lielāko daļu viņi bija pavadījuši galerijā, un tagad bija vakars. Visu dienu nāca ļaužu pulciņi, atsevišķi cilvēki, daži pāri. Drūzmas nebija, bet ta arī Susana nebija gaidījusi. Bet viņa priecājās, kad cilvēki nejauši ienāca apskatīt nezināmās mākslinieces darbus, apstājās, skati jās un pusbalsī sarunājās. Viņa dzirdēja viņu sarunu atsevišķus teikumus — viņi kritizēja, slavēja un izteica savu apmulsumu.

„Tā ir liela doma," jauneklis teica kādam vecākam vīram.

„Jā," šaubīdamies piekrita vecākais. „Attēloša-nai varbūt par lielu. Ja mākslinieks grib panākt pārāk daudz, tad viņš var zaudēt visu."

„Es nevaru sacīt, ka viņai kaut kas nebūtu izdevies," atbildēja jauneklis.

„Var jau būt," teica vecākais, tad viņš apklusa un atkal turpināja: „Rupjā apdare atstāj lielāku iespaidu nekā darbs varbūt ir pelnijis ..."

„Man liekas, ka tāda mēdz būt mākslas būtība," jauneklis teica dusmodamies.

„Varbūt, varbūt —" vecākais mierīgi atbildēja-„Es piederu skolai ar mazākām prasībām, bet tās ir izpildāmās un ne mazāk vērtīgas/*

„Skaidrs,“ nicīgi noteica jauneklis, un viņi pagāja garām.

Cilvēki atkal un atkal atkārtoja: „Tas nemaz

neliekas sievietes darbs/* Un dažs labs paraustija plecus: „Nesaprotu, kādēļ māksliniekam jāattēlo tik neglīti cilvēki. Redziet, šo lielo, resno nēģerieti! Cik rupjš darbs.“

Mājās viņa paēda vakariņas tikai Bleķa sabiedrībā, viņi saskati jās un smaidi ja.

Bija piedzīvota savāda, laimīga diena, tā bija pilna viņai nesaprotamas laimes. Jo viņa bija apgalvojusi, ka darbs tai ir svarīgāks darīšanas brīdī, ka piepildīšanu viņa jūt, to veikdama. Bet tā nebija. Pārdomājot šo dienu, tagad viņa saprata, ka darbs nelikās pabeigts arī viņai pašai, iekām tas nebija parādīts citiem cilvēkiem, vienalga, vai viņi to saprata, vai nesaprata. Viņas darbs bija līdzīgs valodai, kurai nav nozīmes, ja tā nav sazināšanās līdzeklis.

„Līdz šim vēl nav bijis neviens ievērojams kritiķis,“ viņš teica. „Ja arī rīt viņi neatnāks, tad es piesvanīšu Lijām un Sibertam, un vēl dažiem, kurus pazīstu.“

„Bet tu nedrīksti teikt, ka esmu tava sieva,“ viņa teica smaidīdama.

„Tev tas nemaz nekaitētu,“ viņš zobgalīgi atbildēja, un viņa acis spulgoja.

„Nē, nē, Blek,“ viņa lūdzās.

„Lai notiek, tu neatkarīgā sieviete!“ viņš smējās par Susanu, un tomēr viņam tas drusku nepatika. Pēc tādas dienas viņa pēkšņi to vairs nespēja panest. Viņa devās uz dīvānu, kur sēdēja Bleks un pieglaudās tam vēlēdamās tikai vienu — lai viņš šodien būtu laimīgs.

Bet sajuzdams viņas auguma tuvumu, tas izbijās. Tad viņš izplēta rokas un apskāva Susanu. Un viņa jutās tik tuva Blekam, kā sen nebija jutusies, un neizraisi jās no viņa skāvieniem, šai brīdī viņas darbs bija pabeigts. Savos sirds dziļumos viņa juta piepildīšanos. Viņa bija apmierināta. Pēkšņi viena viņas dvēseles daļa pievērsās atkal Blekam, vēl nebūdama apmierināta.

„Soņa?“ viņa pati sev jautāja. Bet Soņas vairs nebija.’ Bleks viņai neko nebija teicis, un viņa tagad zināja, ka viņš nekad to nedarīs. Varbūt patiesi tā ari bija vislabāk. Viņas domas traucās uz priekšu, kamēr Bleķa skāvieni kļuva arvien ciešāki un kvēlāki. Citādā ceļā viņi nekad vairs nevarēja tuvoties. Citādi tas laikam nebija iespējams. Varbūt biedriskas attiecības mīlestībā un darbā nekad nebija iespējamas viņai līdzīgām sievietēm. Bija jāņem tas, kas bija, jo arī tas, kā trūka, bija dzīve. Tā viņa bija teikusi Michaelam. Viss bija dzīves sastāvdaļa. Ja viņa un Bleks varēja būt tuvi tikai tādā ceļā, vai tad nebija labāk tuvoties tā, nekā to nedarīt nemaz?

Likās, ka tā redzētu Soņu no tālienes viņos noskatāmies savām bālajām, kaislīgajām acīm, bet viņa atvairīja šo parādību. Kaut kur tak bija jāatrod saite starp viņu un Bleķu, kas tos saturētu kopā. Viņa lūpas pieskārās mēmā, kvēlā un spējā skūpstā, un skumjā, jaunā kaislībā viņa tāpat atbildēja.

Bet otrā rītā viņa visu atminējās, paskati jās un, ieraugot savu balto augumu rīta gaismā, sāka domāt par marmoru, kā tas radās, gadu simteņiem lēni sacietēdams, kamēr tas noderēja cilvēka rokai; un kad šī mirstīgā roka bija uzspiedusi tam savu zīmi un darbs bija padarīts, tad marmors bija dabūjis veidu turpmākiem gadu simteņiem. Viņas rokas bija tikai miesa, ķermenis radīts tikai acumirklim, lai izlietotu tā enerģiju, kas Susanai nebija nebija saprotams, jo viņa zināja, ka šis spēks bija darbam, bet nezināja, kādēļ dzīvojot bija jāstrādā. Tā domājot par savu mirstīgo ķermeni, viņa skuma: „Kā tas vien var saistīt Bleķu un mani ?“ Bleks nelikās viņai tagad tuvāks. Nē, ar visu, ko sniedza nakts, viņš nebija tai kļuvis tuvāks. Viņa sajuta maigumu, bet bija tam ļoti tāla.

Brokastis viņa nogāja vēlu, kad viņš jau lasi ja svētdienas laikrakstu, un starp uzacīm tam bija iegūlusies grumba.

„Redzi, Susan," viņš teica, tai ienākot, „tavs vecais draugs pacenties tavā labā.“ Viņa balss bija jautra.

Viņa piegāja tam klāt, viņa juta sevi vēl maigumu kā pagājušās nakts atbalsi un aplika rokas viņa pleciem. Bet Bleks vairs neatradās nakts iespaidā. Viņš sita pirkstus pret papīru.

„Barness,“ viņš teica. „Protams, tā ir laipnība, vismaz zināmā mērā.“

Viņa pārlaida skatu laikraksta slejām. „Davids Barness slavē jauno tēlnieci," Bleks lasi ja priekšā. „Viņš nu gan drusku pārspīlē — par daudz tavā labā. Izklausās vairāk pēc subjektivas uzslavas, it kā tev būtu vajadzīgs atbalsts."

Viņa apsēdās savā vietā.

„šis raksts iekustinās kritiķus," viņš teica. „To-mēr derētu vēl piezvanīt vienam vai diviem iespaidīgākajiem kritiķiem."

„Kā vēlies, Blek," viņa atbildēja.

„Gan jau redzēsim," viņš tad noteica Viņa ne-prasija laikrakstu. Viņa gribēja to izlasīt vienatnē. Viņa centās par to nedomāt un uzlūkoja Bleķu.

Viņš izskatijās vēss, pat drusku vienaldzīgs. Šūšana saprata, ka viņa acīs šī nakts nebija viņu attiecību atjaunošanas sākums, bet pati par sevi saprotama lieta, kas viņam bija mazliet jāpagaida. Viņa novērsās un jutās tā kā nokaunējusies.

„Būs patīkami vērot, kas notiks," viņš teica. „Barnesa vārdus jau ievēros." Un tad viņš piebilda: „Protams, manus darbus Barness nekad nav sapratis."

Viņa balss bija vienaldzīga, bet Susana tajā sadzirdēja rūgtumu. Izbrīnijusies viņa pacēla galvu un ieraudzija viņa acīs apvainojumu.

„Blek!“ viņa iesaucās. „Ai, mīļais! Dāvids Barness tikai domā, ka man vajaga palīdzēt, bet tev nē ...“

„Protams, man nav vajadzīga palīdzība/' teica Bleks. „Bet viņš varēja apliecināt savu laipnību."

„Man liekas, ka viņš to dara tikai pārliecībā, ka man kā sievietei būs grūti."

Viņa labinājās tam klāt, mīlinājās un tad pēkšņi aprāvās. Ja viņā bija jūtas, kas miera dēļ bija gatavas padoties, tad viņa tām negribēja ļauties un teica: „Palīdzība man nav vajadzīga. Es pati varu pastāvēt. Darbs nešķiro cilvēkus vīriešos un sievietēs." Viņa pasmaidija. „Darbs ir debesis, kur nav vīriešu un sieviešu."

„Gan jau redzēsi, ka tādu debesu nav, Susan," teica Bleks. „Tavu stāvokli noteiks tas, vai tu esi vīrietis vai sieviete, lai tu darītu ko darīdama."

„Es liedzos to atzīt," viņa teica.

„Par sievietēm šaubas," iesāka Bleks. „Lielākie mākslinieki, lielākie muziķi, pat lielie pavāri ir vīrieši, un ...“

„Ak, Blek, lūdzu — šie vecu vecie vārdi!" viņa iesaucās. „Un taisni tev tā jārunā!"

„Man varbūt ir grūti nopietni domāt par sievietēm," viņš pašapzinīgi pasmaidija.

Viņa dusmojās par Bleķu, dusmojās pati par sevi, ka tik muļķīga, nodrāzta saruna varēja viņu sakaitināt, tādēļ neteica vairs ne vārda. Ātri un nedaudz ieēdusi, viņa piecēlās. „Došos tagad turp, lai redzētu, kā tur iet," viņa noteica.

„Es arī drīz ieradīšos," viņš atbildēja.

Viņa nespēja ticēt pagājušai naktij. Un tomēr šī nakts bija, un tā bija jāpatur. Viņa tuvojās Blekam un noglāstija viņa gludo vaigu. Viņš nepakustējās, bet viņa noliecās, noskūpsti ja viņu un aizgāja.

Savam lielajam romiešu degunam Jozefs Harts uzlika degunkniebi. Plata melna lenta nokarājās gar vaigu. Viņš teica Susanai: „Tikai vēl vienu nokrāsu, un jūsu darbi jau varēja būt moderni. Tikai jūs, iedomīgie, jaunie mākslinieki, nezināt, ka galēji klasisko no galēji modernā šķir tikai maza, bet ļoti svarīga starpība. Lai nu kā, bet jūs esat sākusi iet pati savu ceļu. Ļoti oriģināls darbs, varbūt drusku par smagu. Bet gan jau jūs izveidosieties.”

Šodien ieradās ari vecais Kinnerds. Viņš jau vakar bija šeit bijis un aizgājis bez neviena vārda. Tā-gad viņš sēdēja solā un bālu seju skati jās tēlos. Nāca ļaudis, un tā kā Jozefs Harts bija Susanu pagodinājis ar savu uzrunu, tad tie viņu vēroja. Viņa ieraudzija Bleķu. Viņš ienāca, parunājās ar savu tēvu un tad nāca pie viņas. Susana tam uzsmaidi ja, bet neko nebilda. Patlaban Jozefs Ilarts teica viņai pamācošu runu, ļaudis sastājās apkārt un klausi jās, viņš to ievēroja un turpināja mazliet svinīgāk.

„Tomēr nepietiek ar īpatlbu vien. Gandrīz katrs cilvēks var būt īpats. Pat ārprātīgs, pat bērnišķīgs gars var būt tāds. Bet viņiem nav izteiksmes. Katra mākslas darba apstiprinājums ir tā izteiksmē. Tas nav neko vērts, ja neko neizsaka.”

Tad runāja Bleks: „Daudz kas varbūt atkarājas no tā cilvēka gara stāvokļa, kas tādu iespaidu gūst. Daži varbūt uztver tikai vienkāršo un viegli saprotamo. Par mākslu nevar spriest pēc skatītāja gara stāvokļa.”

„Jūs nerunājat par lietu,” teica Jozefs Harts. „Neskatoties uz visu smagumu, šos tēlus es varētu nosaukt par vienkāršiem, bet nebūt ne viegli saprotamiem.”

Bleks paskati jās viņā neganti. „Tie ir diezgan saprotami,” viņš dusmīgi teica, „vismaz lietpratējam.”

Tā tad tādas bija Bleķa domas! Dusmās un skaudībā viņš nu bija pateicis Jozefam Hartam to, ko viņai bija slēpis. Jo Susana zināja, ka viņš varēja dusmoties tikai aiz skaudības darbā. Jau vairākkārt viņa bija redzējusi Bleķa skaudību. Un ja viņam arī pret Susanu bija tādas jūtas, tad nekas vairs nespēja dziedināt viņas brūci. Jo viņa zināja, ka arī Blekā bija kaut kas dziļāks par mīlestību. īsti viņš skaitās tikai tad, kad bija aizkartas un apvainotas šīs viņa dziļākās jūtas. Un to viņa bija izdarijusi negribot, jo viņas darbi patika bagātam, savdabīgam vecam vīram, kura iespaids bija pārāk liels. To viņai Bleks nekad nepiedos.

Vientuļa viņa raudzi jās apkārt galerijā. Sāka pulcēties cilvēki. Tas gan bija Dāvidā Barnesa kritikas iespaids. Bet cilvēki kavējās, nopietni sarunājās un pulcējās ap vienu vai otru tēlu.

... Bet ko tas viss līdzēja, ja Bleks viņai nepiedos? Tai brīdī gaudās viņā sieviete, kas reiz bija Bleķa mīļākā: „Ko tas līdz?"

Un Susana atbildēja: „Tu neesi viss. Tu esi tikai daļa. Bez tam tai ir labā un sliktā puse. Ja mans darbs ir labs, tad Blekam nav taisnība. Es nevaru domāt tikai par tevi, jo valda arī taisnība."

Viņa aizzagās projām un apsēdās pie vecā Kin-nerda. Viņa negribēja apvainoties Bleķa vārdu dēļ. Viņam bija tiesība izteikt savas domas. Bet Susana zināja, ka viņš tās bija izteicis viņai, nevis Jozefam Hartam. Tas nu bija pateikts, un nekad viņš vairs nespēja atsaukt šos vārdus. Viņi vēl sprieda. Bleks stāvēja saslējies, ar muguru pret Susanu. Jozefs Harts mētāja rokas un svaidi ja briļļu plato melno lentu. Susana izdzirda Kinnerda laipno, neskanīgo balsi.

„Man atkal jānāk aplūkot tavi tēli, dārgā," viņš teica. „Tie mani apbur."

„Par to es priecājos," viņa atbildēja. Jozefs Harts stīvi palocijās Bleķa priekšā un novērsās. Viņa gaidi ja, ka Bleks nāks šurp, bet viņš to nedari ja. Viņš devās uz galerijas izeju, apstājās durvīs un tad aizgāja.

„Nezinu, kur tevi ierindot," teica Kinnerds. „Tas mani mulsina. Nesaprotu tavu techniku. Bleķa vietu es zinu. Viņš ir izteikti moderns. Bet tu tāda neesi. Tavi darbi nav arī klasiski, un es nemanu arī ne mazāko franču iespaidu. Dārgā, pasaki, kas tev ir padomā?"

„Nezinu,“ viņa teica. „Nezinu. Es pati nezinu savu vietu. Es strādāju tāpat kā elpoju — neapzinīgi. Es jūtu brīdi pēc brīža."

„Ak tā," viņš laipni iesaucās. „Varbūt tādēļ, ka tu esi sieviete."

Viņa neklausījās.

„Jūs lūdz pie tālruņa, Geilordes jaunkundz," kāds ziņoja. Bija jau gandrīz vakars. Viņai negribējās iet mājās, tā palika izstādē gaidīdama, kad varēs sākt domāt par atkalredzēšanos ar Bleķu. Piegājusi pie tālruņa, viņa pazina Krauna balsi: „Kundze, jums telegrama. Vai lai izlasu?"

„Lūdzu,“ viņa atbildēja brīnīdamās, un viņš lēnām lasi ja.

„Tētis ļoti slims. Brauc tūlīt. Māte." Vai jūs vēlaties atbildēt, kundze?"

„Jā. Telegrafējiet uz to pašu adresi: „Tūlīt

braukšu. Susana." Un pasakiet Džēnai, lai viņa sakravā jnanu un savu ceļa somu, un telegrafējiet manai māšSi uz Palmbiču, Reginas viesnīcā, Benifjelda Rodesa kundzei."

„Labi, kundze."

„Vai Kinnerda kungs mājās?" viņa apjautājās.

„Nē, kundze," tas atbildēja.

Viņa pakāra klausuli. Apmeklētāju pūlis vēl nekad nebija bijis tik liels. Viņa ieraudzīja tievu, tumšu vīru ar nelaipnu seju, kas apstājās katra tēla priekšā, mazā blokā kaut ko steidzīgi piezīmēdams. Vecais Kinnerds bija atkal atnācis un sāpīgi vēroja itāliešu zēna tēlu. Viņš bija aizmirsis Susanu, un viņa aizgāja, to neuzrunājusi.

Pēc stundas, taisīdamās aizbraukt no Bleķa mājas, viņa uzrakstija Blekam zīmīti.

„Mīļais, tētis ir slims, un es patlaban steidzos projām. Nezinu, kur tevi atrast." Viņa bija likusi Kraunam piezvanīt uz Bleķa klubu, bet tur viņa nebija — „Es aizbraucu, atcerēdamās pagājušo nakti. Brauc pie manis, ja vari. Tava palīdzība man varbūt būs ļoti vajadzīga. Nezinu, kas mani gaida. Tava Susana."

Viņa salocija vēstuli, aizzīmogoja to un nodeva Kraunam.

„Iedodiet to Kinnerda kungam, tiklīdz viņš pārnāks," Susana noteica.

Viņš paklani jās un aizvēra automobiļa durvis, kad viņas ar Džēnu bija tajā iesēdušās, bet kad Bantijs iedarbināja motoru, viņš iegāja mājā un aizvēra durvis. Un Susana aizbrauca, paturēdama atmiņā aizvērto durvju skatu.

„Ja es ticētu priekšnojautai...“ viņa domāja apmulsusi. „Bet es tai neticu." Viņu pārņēma pēkšņas, bezgalīgas ilgas pēc Bleķa, šī rīta dusmām nebija nozīmes. Patiesībā viņš tai, protams, tūdaļ sekos, kad dabūs zināt, ka viņa aizbraukusi, un tur noplukušā, ērtā un vienkāršā vecā mājā viņi varbūt sapratīsies tā kā vēl nekad nebija sapratušies. Džēnas balss pārtrauca viņas domas.

„Viņam nebija labs izskats jau tad, kad mēs pēdējo reizi bijām mājās," viņa teica nopūzdamās. „Jā, mēs visi esam mirstīgi."

„Klusu, Džēna," Susana to apsauca. „Jūs arvien ticat visļaunākam."

„Dažreiz jau tā arī notiek," noteica Džēna. „Bet es jau ceru to labāko, kundze."

Susana neatbildēja. Viņa domāja tikai par Bleķu, ne par vienu citu. Bleks nedrīkstēja dusmoties, lai notiktu kas notikdams. Tēva mājās priekšā viņa vēl domāja par Bleķu, kad IIols Palmers tai atvēra durvis.

„Ak, Hol," viņa iesaucās. „Kur māte?"

„Pie viņas ir Lusila," viņš teica. Viņa vienkāršā, apaļā seja bija skumja, un mazās zilās acis pildi jās asarām.

„Sue, tu nāc par vēlu," viņš teica, „viņu ķēra trieka."

Susana pagriezās pret Džēnu. „Telegrafējiet Ble-kam," viņa teica, novilka mēteli un devās pie mātes.

Viņa sēdēja stundām ilgi un klausi jās mātē. Viņai ienākot, Lusila piecēlās.

„Ak, kā es priecājos par tavu ierašanos, Susan.

Darijām, ko varējām, bet neesam jau savējie. Kur Mērija ?"

„Es viņai aizsūtiju telegramu," atbildēja Susana. Dīvainā kārtā šādos nāves gadi jumos Lusila un Hols arvien saskārās ar viņas dzīvi. Brīdi atmiņā atausa tā nakts, kad nomira Marks, daudz dzīvāk, nekā tā atcerējās pagājušo nakti.

„Kamēr tu esi šeit, aiziešu uz māju," Lusila skaļi čukstēja. „IIols visu nokārtoja. Mācītājs bija un aizgāja, bet viņš varbūt vēl atgriezīsies, kad tu esi ieradusies. Vai atbrauks arī citi ģimenes locekļi?"

„Aizsūtīšu pēc bērniem," Susana noteica. „Un mans vīrs arī, protams, būs."

„Jā, lai atbrauc bērni," šņukstēja māte. „Man tad būs labāk. Nav jau vairs vērts dzīvot."

„Tā nerunājiet, Geilorda kundze," Lusila runāja spēcīgā, sulīgā balsī. „Jums ir divas mīļas meitas un jauki mazbērni, un jūs mīl daudzi šīs pilsētas iedzīvotāji. Neaizmirstiet, ka jūs bijāt lieliska sieva un māte. Jūs nevarat neko sev pārmest."

„Dariju, ko varēju," teica māte un izslaucija acis.

„Savas ģimenes labā jūs dari jāt visu," sirsnīgi piekrita Lusila. „Tagad saņemieties. Susana droši vien gribēs nomazgāties un notīrīt ceļa putekļus un tad vēlēsies redzēt tēvu." Viņa pagriezās pret Susami. „Viņš izskatās tik dabīgs. Tiklīdz viņš beidza elpot, sejā izzuda nejaukais sarkanums un visa pie-pūlēšanās ..."

„Vai viņš stipri cieta?" ieprasijās Susana.

„Mēs nezinām," Lusila atbildēja, „jo mēs nezinām, vai viņš bija pie samaņas. Viņš nerunāja ne. vārda."

„Mums bija maza ķilda," piebilda māte, un viņas acis piesarka. „Par tīriem niekiem. Susan, tu jau zini, kā viņš mēdza ķildoties. Pēdējā laikā palika arvien ļaunāk. Es nebiju paguvusi atplēst muti, kad viņš jau runāja pretī."

„Jūs bijāt tik pacietīga," nopūtās Lusila.

Māte turpināja savu stāstu, un viņas piepampušie acu plaksti trīcēja. „šorīt viņš gribēja iziet pagalmā, un es viņam liedzu iet, jo viņš tiešām bija * loti saaukstējies. Bez tam es teicu, ja viņš jūtas tik labi, ka var iet ārā, tad viņš var ari noiet pagrabā un izslaucīt krāsni. Dienas divas es to dariju, jo viņš teica, ka pelni iekairinot viņa klepu. Un viņš tad pagriezās pret mani un teica — tu jau zini, kā viņš mēdza runāt — ka viņš nekad vairs neaiztikšot krāsni. Un es teicu, ka tas nav sieviešu darbs. Viņš nosarka, dzīsla uzpampa kā arvien, kad viņš skaitās, un tad viņš pakrita ...“ Viņa sāka raudāt.

Susana klausi jās un iedomājās, kā tēvs bija pakritis. Viņš bija miris mazas, nenozīmīgas ķildas dēļ. Bet nē, viņu nenokāva viens vienīgs, sīks acumirklis. Tās bija dusmas par dzīvi šai mazajā mājā, kuru viņš pats bija uzcēlis, apdzīvojis un ienīdis visus šos gadus.

,.Tagad es iešu." Lusila noliecās un noskūpstīja Geilordes kundzes vaigu. „Pasauciet mani, kad būšu vajadzīga."

Viņa aizgāja, un Susana palika pie mātes viena pati. Vajadzēja māti mierināt, bet viņa nespēja to darīt. Viņa raudāja tik stipri, ka nevarēja parunāt, nevis par tēva nāvi, bet par viņa dzīvi; un redzot meitas asaras, arī māte sāka atkal raudāt.

„Mēs nedrīkstam raudāt," beidzot noteica Susana.

„Rīt aizsūtīšu Džēnu pēc bērniem. Ieiešu un apskatīšu tēvu. Un tu atpūties, un ļauj man par visu gādāt. Liecies gultā, es tevi apsegšu, vakariņas es tev atnesīšu šurp."

Viņa palīdzēja mātei noģērbties un uzvilkt veclaicīgo naktskreklu. Bija neiespējami iedomāties, ka šis resnais, neglītais ķermenis reiz bija bijis slaids un skaists, kas savaldzināja un turēja tēvu gūstā visus šos viņa dzīves gadus. Un tomēr tā bija — tā bija! Cik viegli pārvērtās miesa, un cik viegli izira saite, kas par jaunu bija vienojusi viņu un Bleķu!

Pēc maza brīža viņa stāvēja viesistabā, kur bija novietots tēvs. Viņš gulēja savos labākajos melnajos svārkos, melnās kurpes bija spodras, un baltie mati sasukāti. Seja un rokas likās no marmora, un pie-

skaroties viņa plecs zem uzvalka likās auksts un ciets. Likās, ka būtu apģērbts tēls. Viņa nespēja noskatīties šai skumjajā sejā, apsēdās viņam blakus un sāka atkal raudāt. Viņa nesēroja par tēva nāvi, bet par viņa dzīvi, par to dzīvi, kura bija ievilkusi ap viņa muti bēdu grumbas, kuras dēļ bija iekritušas viņa acis, kura bija tam jaunībā devusi mīlestības sapņus un tad tos nolaupijusi, kura vīra gados to bija apveltijusi sapņiem par brīvām salām zilā tropu jūrā un ieslēgusi mazpilsētas tumšajā mājiņā. Un tikpat nežēlīga bija nāve, kas atklāja šīs skumjas, kad cilvēks vairs nespēja slēpt to, ko bija slēpis visu savu mūžu.

Viņa izgāja no istabas un kaislīgi domāja: „Mums visiem vajadzētu būt brīviem. Katram cilvēkam kaut kā vajadzētu iegūt brīvību. Neviens lai nemirst, nekad neizbaudījis brīvību."

Viņa ienesa mātes istabā paplāti ar vakariņām, un māte bija aizmigusi. Viņu pamodināja soļi, un izbijusies tā iesaucās: „Susan, kā tad — Ak, es aizmirsu. Ikreiz pamozdamās esmu aizmirsusi, kas noticis." Viņa sāka raudāt, Susana nolika paplāti un apskāva māti. „Arvien es dariju, cik spēju," viņa šņukstēja.

„Protams,“ teica Susana un nodomāja, „viņai taisnība, un par to sāp sirds."

„Vairāk neviens nebūtu spējis darīt," turpināja māte, slaucīdama acis.

„Neviens," mierīgi noteica Susana un paņēma paplāti.

Neizsakāmi viņa ilgojās pēc kaut kā sava. Jo tagad šī viņas bērnu dienu māja tai vairs nelikās sava. Viņas tiesības šeit bija nomirušas līdz ar tēvu. Šai naktī viņa gaidi ja, cerēdama uz Bleķa ierašanos, pārdomāja pagājušos gadus un atzina, ka māte gan bija barojusi un kopusi bērnus, bet tēvs bija pavēris viņu dzīves durvis. Visus šos gadus viņš pastāvīgi atkārtoja, tiklīdz gadijās kas jauns: „Pamēģini, pamēģini,.

kādēļ to nedarīt?" Viņš bija pirmais, kas tai iespieda rokā zīmuli, viņš nopirka tai pirmo mālu veidošanai. Un Susanā radās pirmā vēlēšanās veidot, jo viņa skati jās, kā tēvs izdrāza kokā mazus dzīvnieciņus un putnus, ar ko bērniem rotaļāties. Tai dienā māte iesaucās: „Tāda netīrība! Viņa noziedusi abas rokas un priekšautu.'“ Un viņš tad paskatijās sievā dīvainu skatu. „Gan jau es vēlāk nomazgāšu," viņš teica. Susana izveidoja mazu tēlu, tēvs to uzslavēja, un tad viņi devās vannas istabā, un viņš rūpīgi noberza viņas rokas. Tad viņš teica: „Nav vērts tagad mazgāt priekšautu. Paturēsim to māla darbiem. Tev vēl tas bieži noderēs." Viņš uznesa Susanas mazo zilo priekšautu augšā, pakāra to savā jumta istabā un teica: „Te būs tavs priekšauts, kad tev tā vajadzēs." Viņš nolika dēli pār krēsla atzveltni un palodzi, novietoja uz tā mālu un ūdens krūzi, lai būtu ar ko mālu atjaukt. „Nāc augšā strādāt un netraucē māti," viņš teica. „Maza netīrība nekaitē, ja tikai ir ko redzēt." Un visus šos bērnības gadus viņa laimīgi nosēdēja pie šī dēļa.

Šai naktī viņa pārdomāja visus notikumus, kas saisti jās ar tēvu, atcerējās viņu, un zaudējums kļuva nepanesams. Un tomēr tēva dabas lielais vēriens at-baidija Mēriju. „Pamēģini, pamēģini..." viņš mēdza teikt, un Mērija tad atrāvās. „Es negribu," viņa neapzinīgi atbildēja. „Labi," tēvs tad noteica, un prieks viņa sejā izgaisa. Un kad Mērija bija aizgājusi, viņš apkampa Susanu ar lielu spēku. „Susan, tu esi mana meita, vai nē?" viņš iesaucās ... Vakarā Mērija bija atsūtijusi telegramu. „Dziļi skumstu. Ieradīšos, kad tu sauksi. Sirsnībā — Mērija." Susana viņai neatbildēja. Kad viss būs nokārtots, tad viņa apņēmās Mērijai aizrakstīt un visu izstāstīt.

Ap pusnakti atskanēja tālruņa zvans, un piegājusi Susana izdzirda Bleķa balsi.

„Susana?“

„Blek, mīļais!" viņa iesaucās, „kā es pēc tevis ilgojos!"

„Es tikai tagad saņēmu tavu vēstuli," viņš teica.

„Nebiju mājās visu dienu un arī nepiezvaniju. Šūšana, es ļoti nožēloju. Kā tev klājas, dārgā?"

„Man ... Blek, viņš nomira tik pēkšņi. Kad es ierados, tas viss jau bija noticis."

„Ak, dārgā, ļoti žēl!" Brīdi viņš klusēja. Viņa klausi jās stiepļu tukšajā dūkšanā un gaidi ja gandrīz raudādama. Tagad viņš teiks, ka drīz atbrauks. Atkal atskanēja viņa balss.

„Susana, tā ir labāk. Ceru, ka tāpat nomirs arī mans tēvs."

„Bet es viņu nekad vairs neredzēšu. Māja ir tik tukša!“

„Zinu," viņš viegli ieklepojās. „Beigu beigās viņš tak bija vecs. Viņš jau bija nodzīvojis savu dzīvi."

Gribējās tālrunī kliegt: „Ak nē, tā jau ir tā lieta — viņš nebija izdzīvojis savu dzīvi." Bet viņa klusēja. Klausoties Bleķa balsī, viņu pārņēma tāds kā drūmums.

„Es tevi neaicinu šurp, Blek, brauc tikai tad, kad pats vēlies."

„Susana, mīļā," viņa balss bija izaicinoša un reizē lūdzoša. „Es nekad neeju bērēs, šaubos, vai es ieradīšos arī sava tēva bērēs. Pašam savās jau nu man būs jāpiedalas. Bet es ceru, ka cits gan neviens nenāks, pat tu nē. Iet bērēs ir nekulturāli. Nē, Susan, tev, protams, tas jādara. Bet tad es tevi lūdzu braukt mājās jau ar nākošo vilcienu. Tādās reizēs ir muļķīgi bēdāties." Susana neatbildēja, un viņš atkal jautāja: „Susan, vai tu tur vēl esi?"

„Jā, esmu šeit," viņa atbildēja.

„Vai tu mani dzirdi?" viņš jautāja.

„Jā, es dzirdu."

„Tu tak mani saprati?" viņš noprasija.

„Protams,“ viņa atbildēja.

„Vai es tev vēl kaut kā varu palīdzēt? Tu jau zini, ka es to labprāt darīšu, Susan, tikai ne...“

„Nē, paldies, Blek. Iešu gulēt. Labu nakti."

„Tas ir vislabākais," viņš piekrita. „Labu nakti, Susan." Viņa balss izgaisa tālumā, un viņa nolika klausuli.

Kādēļ viņa vakar bija ticējusi, ka miesa spēj viņus saistīt? Vai tas bija tikai pagājušā naktī?

Pēkšņi viņa sāka raudāt un nemitējās, arī kāpdama augšup. Viņa noģērbās, nomazgājās un apgūlās, bet viņas augums trīcēja nevaidamās raudās. Viņa nezināja, kādēļ tik nevaidami raudāja, bet apzinājās, ka skuma ne tikai par nāvi vien.

Nākošā dienā viņa atvēra durvis un ieraudzija Džonu un Mārčiju, ko tik dedzīgi bija gaidijusi. Iedomājoties šo brīdi, viņa naktī bija savaldijusi asaras. „Rīt atbrauks Džons un Mārči ja,“ viņa iedomājās. Kā liels gaismas stars bija šis mierinājums viņas izmisumā. Viņa domāja par abiem bērniem kaislīgā mīlestībā. Tie bija viņas bērni, kurus tā bija dzemdējusi un kurus mīlēja. Rīta agrumā viņa domāja: „Es nedrīkstu viņiem pārāk pieķerties, es nedrīkstu domāt par sevi. Man jāiegaumē, ka viņi pirmo reizi redzēs nāvi.“ Un atverot durvis, viņa neļāva savai sirdij vaļu. Viņa sirsnīgi tos noskūpsti ja, lai klusībā gūtu sev mierinājumu, bet jautri teica: ,,Nāciet iekšā, mīlulīši. Vai esat nosaluši? Džēna, lūdzu uzvāriet mums visiem šokoladi.“

Bērni bija kautrīgi, jo nezināja, kāda tagad būs māte. Tādēļ viņa centās būt pret bērniem tāda, kāda arvien bija bijusi. Un visu laiku viņa priecājās par bērnu veselīgo, labo izskatu, par viņu sārtajiem vaigiem un skaidrajām acīm. Viņa aizmirsa Marčijas trūkumus, skati ja tikai viņas slaido, tumšo daiļumu, un Džons bija stiprs un skaists gaišmatis ar zilām acīm, kādas bija Markam, glīts, dzīvs un kustīgs, ar maigu muti.

„Džēna mums visu izstāsti ja, māt,“ viņš nopietni teica. „Viņa saka, ka bēres būšot šodien.“

„Vai mēs arī iesim līdz?“ ieprasijās Marčija. „Jā,“ mierīgi atteica Susana. „Vecmāmiņa apvainosies, ja mēs neiesim. Nav jau arī nekāda iemesla neiet, jo vectēvu mēs tak tik ļoti mīlējām. Iesim tagad pie vecmāmiņas. Viņa guļ savā istabā.“

Viņi bailīgi iegāja un nostājās pie gultas. Gei-lorda kundze satvēra viņu rokas un sāka raudāt.

„Jūs esat viss, kas man vēl ir,“ viņa šņukstēja, un bērni uzlūkoja Susanu izmisuma pilnām acīm. Šūšana apsēdās uz gultas malas, apsēdās arī Džons un sāka glāstīt vecāsmātes roku.

„Cik bēdīgi," viņš teica drebošā balsī, „cik ļoti bēdīgi." Bet Mārči ja palika stāvot un skati jās vecās sievietes pārvērstajā sejā.

„Mums visiem ir kam dzīvot — mums pašiem, un daudz kam citam," laipni teica Susana. „Tagad, māt, tev jāiebauda kas silts, tad tu droši vien celsies, un mēs visi iesim pastaigāties."

„Ak, es nevaru!" šņukstēja Geilorda kundze. „Bez tam tā arī neizskatīsies labi, Susan."

„Mums jau nav jāiet caur pilsētu," atteica Susana. „Iesim laukā, saulītē. Marčij, ej un pasaki Džēnai, lai atnes šokolādi šurp."

Viņas lietišķā balss visus nomierināja, ko arī viņa vēlējās, un Marčija aizskrēja.

„Vai viņi ieies viņu apskatīt pirms — pirms —?“ čukstēja Geilorda kundze.

Susana pievērsās Džonam. „Mī]ais, vai tu gribētu redzēt vectēvu tādu, kāds viņš tagad ir?"

Viņš uzlūkoja Susanu ieplēstām acīm. Zēns no-bāla.

„Vai varu to pateikt pēc brītiņa?" viņš jautāja.

„Protams."

„Ko?" ienākdama noprasi ja Marčij a.

„Es patlaban jautāju Džonam, vai viņš vēlētos redzēt vectēvu," parastā balsī noteica Susana.

Marčija apstājās istabas vidū.

„Es gan gribu," viņa dedzīgi noteica, „neesmu nekad redzējusi mirušu cilvēku."

„Bērns jau nemaz nevar iedomāties ..." ievaidējās Geilorda kundze un aizvēra acis.

„Labi," teica Susana.

„Iesim," sauca Marčija, un viņas tievā, mazā roka ieslīdēja Susanas rokā. Susana piecēlās, un viņas izgāja. Viņa mānijā, ka Džons tām noskati jās pakaļ, šaubi jās, vilcinājās, bet nesekoja.

Klusēdama viņa ieveda Marčij u viesistabā un nostājās ar viņu pie gultas. Viņa skatijās Marčijas sejā, cenzdamās tajā saskatīt bailes.

Bet Marčija nebija izbijusies.

„Viņš izskatās ārkārtīgi mierīgs," pēc brīža tā teica.

„Jā,“ piekrita Susana, „tāda laikam ir nāve — pilnīgs miers." Bridi Marčija klusēja.

„Vecmāmiņa tagad vairs nevar teikt, ka es to nevaru iedomāties," viņa runāja. Susana neatbildēja. Viņas pastāvēja vēl brīdi.

„Tagad es gribu iet projām," teica Marčija.

Un viņas aizgāja. Aiz durvīm stāvēja Džons.

„Es negribu viņu redzēt," zēns čukstēja. Viņa lūpas bija bālas, un viņš trīcēja.

„Viņš jau to nemaz no tevis neprasītu," noteica Susana.

„Kad pēdējo reizi viņu redzēju, tas izdrāza man laivu, manu trijmasti. Viņš smējās un atvadoties teica, ka atsūtīšot man to pēc trīs vai četrām dienām. Viņš tā arī izdarija. Viņš tak nedusmosies, ja es neiešu iekšā?"

„Atminies viņu tādu," teica Susana. „Arī viņam tas patiktu."

Viņa saņēma dēlu aiz dilbja un aizveda projām.

Beidzot viņa guva mierinājumu pati savā dvēselē. Viņa izjuta to novembra dienas aukstajā, skaidrajā saulē. Tēvs bija miris, bet no šīs nāves radīsies dzīve, kuru veidos viņa. Tēva piemiņai tā veidos visskaistāko darbu, kādu vēl nebija darinājusi, un šī darba avots būs atmiņas par tēvu. Viņa bija to zaudējusi, bet no šīs atziņas izšāvās skaidra liesma, šī stiprā, ierastā vēlēšanās. Tā deva Susanai spēkus arī pēcpusdienā, kad viņa stāvēja pie vaļējā kapa. Māte turējās pie Susanas vienas rokas, ar otru tā bija pieķērusies Džona jaunajam dilbim. Viņa skatijās debesīs, ko apspīdēja agrais saules riets, neredzēja neviena pavadītāju pūlī, nedzirdēja muziķu, nedz runas. Viņa stāvēja savrup pati savā klusumā, un tēva mirstīgā ķermeņa vietā jau iedomājās izveidotu viņa mūžīgo tēlu. Viņa klausi jās, kā smilšu saujas dobji atsitās pret šķirsta koku.

„Pīšļi par pīšļiem...“ Vārdi skanēja kā tāla atbalss. Viņa neredzēja un nedzirdēja neko.

„Kalšu viņu skaidrā marmorā," viņa domāja svinīgā pacilātībā. Garā viņa skatija tēva tēlu jau pabeigtu, klausījās viņa balsī, un aizmirsdama smilšu kopu, viņa pacēla galvu un smaidi ja.

Bleks bija teicis: „Brauc mājās ar nākošo vilcienu/' bet viņa nevarēja braukt. Atgriezušies tukšajā mājā, bērni skati jās viens otrā, nezinādami ko tagad darīt. Un šai klusuma brīdī viņa teica: „Ko

jūs teiktu, ja mēs visi aizbrauktu uz fermu pavadīt tur dažas dienas?" Un viņa juta, ka šī vēlēšanās izauga no pašreizējā tukšuma.

Džēna jautri iesaucās: „Kundze, ja jūs man jautātu, tad es teiktu, ka tā ir ļoti laba doma. Tur nebūs slikti. Vasarā es visu krietni iztīriju kā arvien."

„Jā," teica Džons, „jā, māt."

„Es nemaz vairs nevaru atcerēties, kā tur izskatās," piebilda Mārči ja.

„Man vienalga, kur es dzīvoju," nopūtās Geilorda kundze.

Viņi iekravāja automobilī gultas veļu un ēdamo un tūdaļ devās ceļā.

Pēdējā brīdī pa tālruni piezvanija Lusila: „Mēs šovakar aiziesim, pirmais vakars arvien ir tik grūts. Atceros, kā bija, kad nomira mana māte. Pirmajā vakarā ir tik grūti, kad aizgājējs ir projām."

„Mēs brauksim visi uz fermu," Susana viņai pastāstija un pakāra klausuli, nenogaidījusi atbildi. Viņa steidzīgi aizslēdza durvis un devās uz automobili, kur viņu jau gaidi ja. Cik patīkami būs uzklāt gultas, slaucīt istabu un gatavot ēdienu — ikdienišķi darbi dziedināja. Rīt viņa pierunās māti strādāt, un bērni varēs skraidīt apkārt. Viņa atļaus tiem kādu laiciņu kavēt skolu. Viņai tie abi bija vajadzīgi. Vakara tumsā viņa vadi ja automobili ārā no pilsētas, pa ceļu, kuru tā pēdējo reizi bija gājusi, lai mājās atrastu saslimušo Marku, un tad pāri pļaviņai. Kailie koku zari līkloču sniedzās pret vakara tumšajām debesim pār braucēju galvām. Nebija mēness gaismas, bet zvaigznes mirdzēja. Tad viņi apstājās ierastā lieveņa priekšā, un Džēna izvilka no somas lielo dzelzs atslēgu.

„Es jau nodomāju, ka būs jāatnāk šurp, tādēļ paņēmu to līdz,“ viņa teica.

Susana iegāja mājā pirmā.

„Pagaidiet,“ teica Džēna. „Es visu zinu. Atstāju spuldzi priekštelpā uz galda un nekaitīgos sērkociņus noliku blakus, citādi jau peles vēl var nodarīt kādu postu."

Spuldze aizdegās, viņi stāvēja priekštelpā un skati jās apkārt.

„Tagad es atceros," teica Džons pārsteigtā balsī.

„Es gan nē," atsaucās Mārči ja. „Man šeit liekas jocīgi."

Bet Susana viņos neklausijās. Viņa domāja: „Būs jāpasaka Blekam. Teikšu viņam, ka man ir darbs, kas jāpadara šeit." Jo tai brīdī viņa saprata, ka tēva tēlu viņa nevarēs izveidot ļaužu pilnajā, trokšņainajā ielā. Nekad viņš tur nebija bijis kopā ar Susanu, un viņa nespēs to paturēt sevī, ja dosies turp tagad to veidot. Šeit viņa varēja strādāt — šai klusumā un plašumā. Viņa stāvēja pati sava īpašuma robežās, it kā tā tiešām beidzot būtu atgriezusies mājās.

VI

Viņa raksti ja Blekam katru dienu. Jo bija gluži taisnīgi paziņot viņam ik dienas, ko viņa sevī novēroja. Vispirms viņa rakstija: „Palikšu šeit kādu laiku, kamēr tikšu skaidrībā par savu darbu. Tu sapratīsi, ka vienā vietā zināmu cilvēku var iedomāties labāk nekā otrā. Es redzu viņu šeit.*'

Bleks atbildēja: „Protams, es to saprotu." Un

tad viņš turpināja, izteikdams savas patiesās domas: „Es izgriezu kritikas par tavu izstādi. Katram kritiķim ir savi iebildumi, es jau domāju, ka pēc Bar-nesa raksta tā būs. Visumā tev veicies labi: protams, visi saka, ka tavi darbi esot ievērības cienīgi, jo tēlnieka amats sievietei esot neparasts."

Susanai bija vienaldzīgi šie spriedumi, un to viņa arī paziņoja Blekam. Jo bija jau atsūtīts marmora bluķis, kuru viņa telegrāfiski bija pasūtijusi. Viņa uzsāka savu jauno darbu. Pagājušā vairs nebija. Aizmiršanos viņa baudi ja, to neizprazdama, jo juta jaunu dziņu jaunam darbam.

Džēna tīri ja māju un gatavoja ēdienu, un māte spodrināja sudrablietas un lāpi ja aizkarus, laiku pa laikam nobirdinādama asaras. Ja kāds gadi jās tuvumā, viņa pārtrauca darbu, pastāsti ja kaut ko, pateica, ko viņa bija teikusi un domājusi, un ko viņš atbildējis . ..

Džons teica Susanai: „Man gribētos izdrāzt kokā vectētiņa galvu, māt. Es tad labprāt to paturētu. Vai tu ņemtu ķiršu koku? šķūnī es atradu labu, sausu koku. Vai tu man nevarētu palīdzēt uzzīmēt?"

Tikai Mārči ja bija nemierīga. „šeit nav nekā ko darīt," viņa atkārtoja vairākas reizes dienā. „Ja mēs brauksim atpakaļ uz skolu tikai pēc Ziemassvētkiem, tad es nezināšu, ko visu dienu iesākt, māt."

Susana arvien atlika aizbraukšanu. Viņa staigāja

no vienas istabas otrā, skatijās pa logu laukos, pakalnos un debesis, domāja un prātoja. Viņa brīnījās un gaidi ja ataustam atmiņas par Marku, bet tās neatausa. Marka vairs nebija, bet uz visiem laikiem viņa dzīve bija kļuvusi par Susanas dzīves sastāvdaļu, kā viss cits bija viņas dzīves daļa. Viņu apciemoja senās draudzenes un jautāja: „Sue, cik ilgi tu šeit paliksi?" Un viņa atbildēja: „Nezinu." Viņas atstāstija visādas tenkas. „Vai tu atceries Trinu, Sue? Vīrs viņu visādi krāpa, beidzot priekš dažiem gadiem viņa izdari ja pašnāvību, un viņš apprecēja citu, vēl jautrāku par viņu pašu; tagad pienākusi viņa kārta ciest. Mēs visas sakam, ka viņš to pelni jis.“

Susana bija gājusi savu ceļu, un tas nebija viņu ceļš, bet tagad satiekoties viņām piederēja senā vieta viņas dzīvē. Viss, kas tai kādreiz bija piederējis, bija viņai arī tagad.

Reiz Dāvids Barness atrakstija Susanai: „Janvarī būs mana izstāde Ņujorkā, tad es braukšu atpakaļ uz Franciju un palikšu tur. Esmu pabeidzis savus Milžus. Manā mūžā tādu vairs nebūs. Man liekas, ka es būtu izstumts no Olimpa. Esmu tik ilgi dzīvojis dievu vidū, ka nevaru vairs skatīties tik sīki, kā skatas cilvēki. Jūsu iesākums ir lielisks. Kritiķi nezina vai atzīt jūs, vai nē, un tādēļ viņi jūs neaizmirsīs. Ejiet tik tālāk savu ceļu un dariet savu darbu. Jums nav vajadzīgs neviens. Paziņojiet man, kad jūs atgriezīsieties pilsētā."

Viņa salocija vēstuli un nolika to. Viņa varbūt nekad vairs neredzēs Dāvidu Barnesu, bet tas nekas. Viņi bija devuši viens otram visu, ko spēja dot. Viņa deva, cik spēja un cik otrs spēja saņemt. Nekas nebija zaudēts.

Bleks rakstija: „Es sāku domāt, ka tu vairs pie manis neatgriezīsies."

Un viņa atbildēja: „Nezinu, ko darīšu. Liekas, ka es redzētu tikai rītdienu."

Viņš atsūti ja telegramu, ka drīz ieradīšoties.

Viņa negribēja domāt, vai vēlas Bleķu redzēt, vai nē. Bija jārīkojas atkarībā no attiecībām ar Bleķu. Jo tagad viņa zināja, ka Bleks vairs nelikās tāds kā agrāk. Tā bija jauna persona, citādi skatama. Un viņa nevēlējās domāt tikai par to, kāds viņš tai likās, bet arī — kādām acīm viņš skatija Susanu. Ja viņa tam bija nepieciešama, tad tas bija jāievēro. Bet viņa apzinājās, ka viņš tai vairs nebija vajadzīgs.

Rītā Susana vienaldzīgi noteica: „šodien atbrauks Bleks.“ Marčijas vaigs kļuva gaišs, un viņa iesaucās: „Ak, cik jauki. Māt, es ilgojos pēc Bleķa.“

Un Džēna teica: „Kundze, tad man vēl jāatnes gaļa. Viņš jau nekad neēd īru gaumē sautēto gaļu.“

„Tēvs viņu nedabūja redzēt,“ nopūtās māte.

Bet Džons neteica neko. Viņš sēdēja pie galda un sekmīgi zīmēja.

Bleks bija rakstijis, ka ieradīšoties trijos, viņš brauca ar Bantiju. Susana rūpīgi apģērbās un gai-dija viņu viesistabā. Viņa ieraudzija Bleķu dažas minūtes pēc trim; ietinies kažokā, viņš izkāpa no automobiļa ar spieķi rokā un steidzās augšup pa kāpnēm. Viņa devās uz durvīm un atvēra tās.

„Ienāc, Blek,“ viņa aicināja.

„Ak, Susana,“ viņš iesaucās, noliecās un noskūpstīja viņas vaigu.

šai mājā viņš likās tik svešs, tādēļ skūpsts uz vaiga Susanu pārsteidza. Viņa pagaidi ja, kamēr viņš novilka mēteli.

„Grūti atrast šo vietu,“ viņš stāsti ja. „Gandrīz neviens to nezina. Un šodien traki salst."

Viņa skaistā deguna gals bija drusku piesarcis, un tas berzēja rokas. Tā bija nokaltušu lapu švīkoņa; šāds troksnis arvien bija tad, kad viņa tēvs berzēja rokas.

„Nāc pie kamīna,“ aicināja Susana.

Džons bija atnesis malkas klēpi un sakūris lielu uguni vecajā kaminā. Telpa ar nedaudzajām istab-lietām izskati jās silta, patīkama un liela. Džēna bija uzklājusi mazu tējas galdu kamina tuvumā, tur sēdēja māte un gaidi ja.

„Tas ir Bleks, māt,“ teica Susana. Bleks nolie-

cās pie mātes rokas, un viņa skati jās tajā drusku izbijusies.

„Pirms jūsu ierašanās, es nupat teicu Susanai.. iesāka māte, bet istabā ielidoja Mārči ja.

„Blek, Blek,“ viņa sauca. „Ak, beidzot tu ieradies !“

Viņa bija uzvilkusi savu labāko sārta tafta ģērbu un iesējusi īsajos melnajos matos sārtu lentu; viņas vaigi un lūpas bija koši.

„Marčij,“ Susana viņu apsauca, „panāc šurp!“

Mārči ja paskati jās viņā pēkšņā drūmumā un lēnām tai tuvojās.

„Kas ir?“ viņa norūca.

Bet Susana viņu satvēra un ar kabatas drāniņu noberza tai vaigus un lūpas.

„Kaunies, Marčij!“ viņa tai uzsauca, un Bleks sāka skaļi smieties. Visi vēroja sarkanos traipus baltajā kabatas drāniņā, un Marčijas melnās acis iezvērojās.

„Kāda tev daļa!“ viņa iesaucās.

„Ak Dievs!“ nopūtās Geilorda kundze.

Ienāca Džons. „Es jau viņai teicu, ka tev tas nepatiks, māt,“ viņš stāsti ja. „Labdien, Blek,“ viņš izstiepa roku, un Bleks to saņēma. Viņa zobgalīgajās acīs vēl atspoguļojās smiekli.

„To es atzīstu, Marčij,“ viņš pretojās. „Tie-šām ...“

„Marčij, ej un nomazgā muti,“ pavēlēja Susana. Klusībā viņa jutās Marčij ai pateicību parādā par šo aušību, un viņa nosauca tai pakaļ: „Un steidzies atpakaļ, mīlulīt: Džēna izcepusi tējas raušus ar ro-zinēm.“

Bet visu laiku viņa apzinājās Bleķa klātbūtni, tikai Bleķa. Jo arvien skaidrāk tā juta, ka viņus vairs nesaisti ja miesīgās saites. Viņa miesa likās Susanai sveša. Tā vairs neapbūra. Viņai vairs negribējās pieskarties Bleķa rokai, un viņa skūpsts tai sagādāja riebumu.

Viņa apmulsa arvien vairāk, ielejot tēju.

Marčij a ienāca un iesēdās Blekam klēpī, it kā nekas nebūtu noticis. Reiz viņa pieglaudās Bleķa kaklam un čukstēja aizsmakušā balsi: „Visvairāk es mīlu tevi.“

Un Bleks atkal smējās.

Visu laiku Susana apzinājās, ka tuvojas bridis, ka tas jau bija klāt, kad viņi sapratīsies, vai izšķirsies. Tam bija jānotiek vēl pirms vakara krēslas. Viņa pēkšņi piecēlās.

„Skrieniet nu visi projām," viņa tiem pavēlēja. „Mums jāparunājas."

Savāds spēks viņas balsī piespieda ari Mārčiju paklausīt, un beidzot viņi palika divatā.

Viņa gaidi ja, lai Bleks sāktu runāt, jo gribēja zināt, vai viņa tam vēl bija vajadzīga. Jo, ja viņš gribēja Susanu, ja viņa tam bija vajadzīga, tad palika spēkā Parīzes mazajā dzimtsarakstu nodaļā dotais solijums. Viņa gaidija, drusku baiļodamās, un likās, ka viņš tūlīt sāks runāt un kaislīgi jautās: „Susan, kad tu atgriezīsies pie manis?"

Bet viņš teica: „Susan, es ierados pa daļai darīšanās. Vecais muļķis Jozefs Harts —" viņš skaļi iesmējās. „Susan, tu vari justies glaimota — viņš grib ievietot muzejā divus tavus darbus."

Viņa bija tā pārsteigta, tā satriekta, ka grūti nācās atvairīt savas cerības un ieklausīties viņa vārdos. Šai brīdī viņai nebija svarīgs tas, ko viņš teica. Viņa nespēja tūlīt atbildēt. Bleks aizkūpināja cigareti.

„Viņš saka, ka vajagot tavu formālo piekrišanu, vai kā to sauc." Viņš spēcīgi ievilka un izpūta kuplu dūmu. „Es tak varētu rīkoties tavā vietā," viņš piebilda.

Viņa saņēmās un pārdomāja.

„Es negribu pārtraukt savu sēriju," viņa beidzot teica. „Tad tā būs nepilnīga. Vismaz astoņi tēli man vēl jāpagatavo. Ja muzejs grib, tas var ņemt visu sēriju."

Viņš sarauca uzacis. „Tiešām, Susan, tavas prasības nav mazas," viņš teica izsmejošā balsī, un viņas sirds sarāvās.

„Es gribu visu," viņa lepni apliecināja.

„Ceru, ka tu to sasniegsi/' viņš piebilda.

Viņa neatbildēja.

„Vai lai es to pasaku vecajam vīram?" pēc brīža viņš iejautājās.

’ „Nē, es pateikšu viņam to pati," viņa atbildēja. Viņa pēkšņi paliecās uz priekšu'. „Tas nav svarīgi," viņa teica.’ „Blek, un kas būs ar mums?"

’ Tas nu bija pateikts. Viņš uzlūkoja Susanu, un viņa izturēja šo skatu, bet viņas pašas acīs bija jautājums.

„Ko tu gribi teikt?" viņš jautāja.

„Vai tu esi ar mani laimīgs?"

„Vai tu esi ar mani?" viņš atjautāja.

„Es tā vairs turpmāk nevaru dzīvot ar tevi. Mums abiem vajadzīgs dzīves saturs."

„Protams," viņš laipni piekrita. Susana gaidi ja, bet viņš neturpināja. Kaminā salīgojās pagale, Susana taisījās to atbīdīt, bet viņš tai aizsteidzās priekšā.

„Atļauj man," viņš lūdza. Un atkal apsēdies, viņš teica: ,,Susan, šo veco māju tu varētu pārtaisīt

daudz patīkamāku. Tai ir stils." Viņš apskatija istabu.

„Jā,“ teica Susana.

Tad viņa pārliecinājās, ka viņš nekad nevarēs runāt ar Susanu no visas sirds. Tik ilgi viņš bija slēpies pats no sevis, tik ilgi vairij ies katras patiesības, tādēļ nespēja skatīties acīs patiesībai. Susana bija dzimusi patiesībai, un viņai tā bija vajadzīga. Ja viņi turpinātu kopdzīvi tagad, kad viņus vairs nesaisti ja miesīgas saites, savā neiecietīgā prasībā tā dzītu viņu bez apstājas pretim skaidrībai, no kuras viņš tik bieži centās izvairīties, kamēr beidzot viņš ienīstu Susanu, tāpat kā jau tagad viņa to vairs nespēja mīlēt. Nē, viņa vairs nemīlēja Bleķu, bet viņa nevarēja aizmirst, ka reiz to bija mīlējusi visdziļākā kaislībā. Ilgi viņa klusēja un domāja. Bleks pīpoja un skati jās ugunī.

„Blek,“ viņa beidzot teica ļoti klusi, „vai tu ļoti bēdātos, ja es tevi lūgtu atstāt mani šeit?"

„Vai tā ir šķiršanās ?“ ātri un skarbi viņš izteica šo vārdu.

„Ja tu tā vēlies,“ viņa atbildēja. „Es tikai gribu palikt šeit un strādāt."

„Vai kāds ir krustojis tavu ceļu?"

Viņa pakratija galvu.

„Nē, protams, nē."

Viņš smaidija. „Tad es to saprastu," viņš teica.

Bet Susana klusēja. Vēl arvien bija grūti izdibināt viņa patiesās jūtas.

„Ar tevi es biju laimīgs, Susana," viņš turpināja savā mierīgajā, laipnajā balsī. „Sākumā es reizēm šaubijos, vai būšu ar tevi laimīgs. Tu neesi man piemērota, bet tu mani izaicināji, jo biji neizdibināmā. Sākumā es gribēju salauzt tavu lepnumu, un tad es tevī iemīlējos."

„Mans lepnums nav salauzts," viņa mierīgi atbildēja.

„Tevī ir pārāk dziļš instinkts."

Tagad viņš bija vistuvāk patiesībai, viņa to saprata un pēkšņā līdzjūtībā teica: „Es neesmu tev patīkama sieva."

„Ir tikai daļa tevis," viņš teica smaidīdams. „Vī-rietim patīk, ja sieva viņam pilnīgi pieder."

„Zinu," viņa skumji piekrita. „Bet mani tā nevar iegūt." Viņa pagaidi ja un tad stingri noteica: „Tāda esmu piedzimusi."

Viņš neatbildēja, sēdēja un skatijās Susanā.

„ Arvien es gribēju panākt visu," viņa stāsti ja gandrīz lūgdamās, pēc iespējas gribēdama sevi aizbildināt. „Es gribēju būt viss — laba sieva un tāda māte, kādu vēlas bērni, es gribēju arī veikt savu darbu. Un kad atnāci tu, es gribēju būt arī tava mīļākā."

„Tā jau droši vien arī bija," viņš nelabprāt noteica.

„Kādēļ mēs runājam tā, it kā es jau būtu mirusi?" viņa jautāja. „Tik dzīva kā tagad, es vēl nekad neesmu bijusi, es visu apzinos."

Un tā arī bija. šai apziņā viņa saprata lielā iekšējā skaidrībā un skumjā pazemībā, ka vislielākā kļūda bija viņas iekšējā būtībā, kas tik ļoti atšķiras no caurmēra cilvēkiem, un tādēļ viņi to nevarēja paciest. Sievietes ar viņu nedraudzējās, jo viņa dari ja to pašu darbu, ko veica citas sievietes, un bez tam vēl daudz ko citu. Kāda cita iemesla dēļ gan viņu neieraudzija Mērija, un vai, Susanai izplēšot rokas, Mārči ja tik bieži neatrāvās tikai tādēļ vien, ka ar viņas pašas vājo sirsnību nepietika, lai saņemtu mātes pārbagāto mīlestību? , Viņa bija pārāk liela arī Davidam Barnesam, kam pietika ar saviem Milžiem. Viņa bija pārāk liela Markam, un tagad viņa bija par lielu Blekam. Viņš būtu tai varbūt piedevis, ja Jo-zefam Hartam nebūtu iepatikušies Susanas darbi. Katrs prasi ja no viņas kaut ko, kā citiem trūka. Bet viņa bija izdāvājusi savas veltes pārāk izšķērdīgi, un katrs bija jutis visa tā smagumu, kas viņa bija vēl bez tam, un katrs zināja, ka ar viņu vienu pašu Susanai nepietika; šī atziņa bija rūgta, tādēļ no tās bija jābēg. Viņa bija pārāk bagāta katram atsevišķi, neviens nespēja viņu piepildīt; katrs to zināja un gāja savu ceļu.

Viņai vairs nebija palicis neviena, izņemot Džonu. Par Džonu bija rūpīgi jāgādā. Bija jāļauj viņam drāzt savus mazos tēlus kokā, neliekot tam manīt Susanas marmora tēlu milzīgumu. Līdz pat nāvei viņa apņēmās slēpt dēlam savu lielumu.

„Tik bieži tu man teici, ka es esot vienkārša, reiz pat tu laikam teici, ka es esot muļķe," viņa uzrunāja Bleķu. „Tev bija taisnība. Man bija vajadzīgs ilgs laiks, lai atzītu savus trūkumus."

Viņš nejautāja, ko viņa bija atzinusi. „Ar to es gribēju teikt, ka tu esi vientiesīga, jo tu gribi, lai cilvēki ņem tevi tādu, kāda tu esi. Tu esi pret viņiem atklāta kā bērns. Bet tu neesi bērns, un viņi nezina, ko ar tevi iesākt."

„Jā, to es zinu," Susana piekrita. „Cilvēks mēro otru cilvēku pēc tā, kāds viņš pats ir un ko pats spēj. To jau man sen vajadzēja zināt."

Viņi turpināja sarunu ar lieliem starpbrīžiem, kuros Susana ilgojās un šaubi jās, bet viņš vēroja, un tā pagāja pēcpusdiena. Saules stari jau slīpi sniedzās istabā. Tie apspīdēja veco zilo paklāju, to pašu, kuru viņa bija nopirkusi kopā ar Marku toreiz, kad viņi sāka savu dzīvi. Šī dzīve nu bija pagājusi, bet tai piederēja sava vieta visumā. Tagad viņas saruna ar Bleķu bija skopa vārdiem, un Susana juta, ka aizslīd arī šī dzīve.

„Nezinu,“ viņš atbildēja. „Nejautā man par psi-choloģiskām lietām, dārgā. Patiesībā ...“ Viņš apklusa, novērsās un tad turpināja: „Liekas izgaisis viss, kas reiz mums bija."

„Ja es nebūtu bijusi tāda, kāda esmu ...“ iesāka Susana.

„Tad es tevī nekad nebūtu iemīlējies/' Bleks nobeidza. Viņš piecēlās un aizvilka sava mēteļa jostu. Viņa vaigs likās drusku bāls, lūpas izkaltušas. Pēkšņi Susanu pārņēma nenoteiktas, milzīgas sāpes.

„Ai, Blek,“ viņa iesaucās, „tu man devi tik daudz!"

„Tāpat kā tu man, Susana." Bet kad viņa izstiepa roku, viņš krati ja galvu. „Nedusmo, bet nemēģināsim aizturēt pagājušo. Es skumstu, jo tas ir pagājis. Es vēlētos, lai tas pastāvētu, bet nekas nepastāv. Es zinu — visās lietās es sajūtu beigas. Man arvien ir bijusi šī sajūta. Es neesmu vēl sācis, kad jau jūtu beigas."

„Vai tu arī par mani tā juti?" viņa jautāja.

„Laikam gan," viņš lēni atbildēja. „Es laikam to jau būšu nojautis, jo viss tas mani nemaz nepārsteidz. Li-ekas, ka es to jau būtu pārdzīvojis."

Viņš saņēma Susanas roku un noskūpsti ja to, un viņa ievēroja, ka Bleķa acis bija aukstas kā ziemā. „Tāds viņš izskatīsies vecumā," viņa nodomāja.

„Varbūt mēs bieži tiksimies," viņa teica.

„Kādēļ gan nē?" viņš atbildēja. Bleks gāja uz durvīm, pieliecās un paņēma savu cepuri un cimdus. Nokrita spieķis, bet viņš to pacēla.

„Es tev atrakstīšu. Sīkumus mēs viegli nokārtosim. Savādi!" viņš apklusa un lūkojās apkārt priekštelpā. „Es jau paredzēju šādas beigas, kad šodien šeit ienācu."

Bija grūti pateikt, vai viņš bija, vai nebija noskumis.

„Ja es zinātu, ka tu bēdājies, tad justos ļoti satriekta," viņa nopietni teica, pieskardamās viņa rokai.

„Vai tu bēdājies?" viņš jautāja Susanai.

„Blek, man liekas, ka es skumšu, man ir tāda sajūta, ka tam jānotiek."

„Tu skumsi, jo nekas nav pastāvīgs — tas ir viss. Tās ir pēdējās skumjas, un visu mūžu mēs cenšamies no tām izbēgt. Sveika, Susana, es tev pateicos."

Viņš aizgāja tik pēkšņi, likās, ka viņš būtu izgaisis. Susana noskatījās, kā viņš iesēdās automobilī, un mašina aizbrauca krēslā, kas zem kokiem metās arvien tumšāka.

Apmulsusi viņa iegāja atpakaļ istabā. Saule bija norietējusi, bet uguns dega kvēlu ogļu svelmē, un istaba bija silta un gaiša kā arvien. Viņa apsēdās vēl apmulsusi. Viņa klātbūtnē laiks bija pagājis diezgan viegli, bet tas likās baigs un neatgriežams. Tas nu bija pagājis. Vai viņa skuma? Viņa to ne-zināja.

Tai likās, ka stiprā narkozē viņš būtu tai devis smagu triecienu. „Tu skumsi, jo nekas nav pastāvīgs — tas ir viss," viņš teica.

Alt, bet viņā viss bija pastāvīgs. Viņai bija viss, kas tai reiz bija piederējis. Viņai bija viss: viņas un Marka ierīkotā māja, viņa nāve, Bleķa spējā un kaislīgā mīlestība, kuras dēļ viņa jutās īsta sieviete, bērni — tas viss piederēja viņai uz visiem laikiem, bagātīgi piedzīvojumi, no kā veidojās viņas dzīve, kas bija daudz svarīgāka par viņas mirstīgo ķermeni.

Jā, reizēm viņa varbūt skuma, tas varbūt notika naktīs, bet rītos viņa cēlās un strādāja, un tad tā vairs neskuma. Tad izgaisa visas skumjas.

Content

Baka Perla Lepnā sirds

I

II

III

IV

V

VI