Bomena Sallija

Riska zonas.

Sallija Bomena

Riska zonas

.

PROLOGS

Jaunais vīrietis, ģērbies melnā putekļu mētelī, nervozēja, taču robežas izdevās šķērsot bez starpgadījumiem. Pulksten piecos aukstā janvāra rītā viņš izbrauca no Amsterdamas, sēžot pie stūres vienam no Sezāres mersedesiem. Ārā piesala, mašīnā viņš uzturēja sešdesmit grādu temperatūru, pēc Fārenheita, ne vairāk, jo vēlējās saglabāt modrību. Baidoties no apledojumiem uz ceļa, pat no sīkākā satiksmes negadījuma vai jebkādas saskares ar policiju, viņš vadīja mašīnu piesardzīgi un ar apdomu, Nīderlandes ceļa posmā saglabādams apmēram piecas jūdzes zem atļautā braukšanas ātruma robežas.

Nonākot pie Beļģijas robežas, viņš mazliet saspringa, bet ap to laiku uz ceļa jau bija parādījies vairāk automašīnu. Viņš bija tikai viens no daudziem tādiem pašiem darījumu cilvēkiem, kas līdzīgos braucamrīkos devās Antverpenes, Briseles vai Parīzes virzienā. Turklāt Eiropas kopienas noteikumi bija atcēluši vairumu formalitāšu uz robežām: ja vien uz ceļiem netika izsludināta ārkārtas trauksme, reti kādu braucēju apstādināja. Pa līdzenajām Beļģijas autostrādēm viņš strauji pārvietojās uz dienvidiem. Pirms deviņiem viņš pa šoseju šķērsoja Francijas robežu, nodomājis pēc divu stundu piesardzīga brauciena sasniegt Parīzi.

Nokļuvis Francijā, jaunais cilvēks atslābināja uzmanību, tādējādi, kā vēlāk izrādījās, pieļaudams kļūdu. Viņš ieslēdza CD atskaņotāju un, juzdams pacilātību, ka misija gandrīz pabeigta, atļāvās aizsmēķēt sen kāroto cigareti un palielināt ātrumu.

Mersedesa milzīgais dzinējs V8 atbildēja uz mazāko pieskārienu akseleratoram. Strauji tuvodamies lēnai un gāzelīgai kravas mašīnai, viņš izrāvās, lai ar nicinošu skatienu to apdzītu, - un piecas sekundes par vēlu ieraudzīja tās aizsegā paslēpušos policijas auto.

Jaunais cilvēks sajuta adrenalīna pieplūdumu asinīs, momentānu sausumu mutē, taču neļāvās apjukumam. Pakāpeniski samazinādams ātrumu, viņš turpināja ceļu un signalizējis atgriezās vidējā joslā, pūlēdamies sevi pārliecināt, ka policija uz viņa rīcību skatīsies caur pirkstiem. Ja viņš būtu braucis ar uzkrītošu mašīnu, piemēram, poršu, ja viņam mugurā nebūtu tik nevainojams apģērbs, “Hermčs” putekļu mētelis un “Savile Row” uzvalks trīstūkstoš mārciņu vērtībā, tad-jā, tad policija varētu viņu apstādināt. Taču viņš izskatījās pēc labklājības un cienīguma iemiesojuma un tātad bija drošībā.

Bet tobrīd jaunais cilvēks aptvēra, ka policijas mašīna, ieslēgusi gaismas signalizāciju un sirēnas, seko cieši viņam pa pēdām.

Tikai mieru, viņš sev sacīja. Ļaunākajā gadījumā viņi izteiks brīdinājumu, un tas nebūtu nekas briesmīgs. Pieklājīgi pamājis, viņš nogrieza mašīnu šosejas malā un apstājās. Pagāja apmēram piecpadsmit sekundes, līdz policijas mašīna piebrauca viņam aiz muguras un no tās izkāpa policisti. Jaunais cilvēks pameta skatienu uz melno, plakano portfeli sev blakus uz pasažieru sēdekļa. Šādus portfeļus izsniedza visam Sezāres atbildīgajam personālam, uz šī bija viņa vārds, Kristjans Bērtrands, bet pie roktura piestiprinātā birka ar monogrammu “ŽL” norādīja, ka Bērtrands ir viens no sešiem Žana Lazāra personiskajiem palīgiem.

Vienu ilgu, sāpīgu mirkli Kristjans noraudzījās uz šo portfeli. Intuīcija lika to apsegt ar putekļu mēteli vai avīzi vai paslēpt portfeli zem sēdekļa, taču pirmais policists jau tuvojās mašīnai, un ikviena kustība, kas varētu pievērst uzmanību portfelim, būtu vislielākā kļūda. Žana Lazāra palīgs pārbaudīja savu izskatu vadītāja spogulītī - viņš bija bāls, bet mierīgs. Pēc tam viņš atvēra durvis. Pirmajam policistam tuvojoties mašīnai, Kristjans Bērtrands jau sniedza tam savus dokumentus. Viņš izturējās ar cieņu, bija pieklājīgs - un gatavs atvainoties.

Protams, atvainojoties viņš uz brīdi esot kļuvis izklaidīgs. Pārdomādams viņš uz mirkli apklusa - nepiemini Amsterdamu! -pēc tam tādā pašā garā turpināja: viņa prātu esot nodarbinājusi lietišķā rīta tikšanās Briselē un ziņojums Lazāra kungam vēlāk, kad viņš nonākšot Sezāres galvenajā birojā. Jaunais cilvēks nogaidīja, ļaudams iedarboties šiem vārdiem, kas uz jebkuru francūzi atstāja burvībai līdzīgu iespaidu. Tāpat arī šoreiz - viņš to redzēja.

Policists gan uzreiz neizrādīja bijību, taču viņa apņēmība mazliet saplaka. Viņš sacīja, ka svarīga lietišķa tikšanās un acumirklīga izklaidība varot daudz ko attaisnot, taču ne braukšanu ar simt piecdesmit kilometru ātrumu vietā, kur atļauts ātrums ne vairāk par simt trīsdesmit kilometriem stundā. Bērtrands nomurmināja atbilstošus atvainošanās vārdus. Pasniegdams policistam savus dokumentus, viņš piebilda, ka šis, protams, ikvienam, kas saistīts ar Sezāres vārdu, esot ļoti saspringts laiks: kā policists, bez šaubām, zināšot, nākamajā nedēļā tikšot izrādīta Sezāres pavasara kolekcija.

Policists pārdomāja informāciju. Viņš veltīja Bērtrandam ilgu un ziņkāru skatienu, kam nepaslīdēja garām Lazāra palīga putekļu mētelis, nevainojamais uzvalks, krekls un kaklasaite, konservatīvais Elizejas stila matu griezums un tonētās brilles bruņurupuča bruņu rāmjos. Kristjans Bērtrands klusībā lūdza Dievu, lai atturīgais apģērbs kalpotu par iemeslu glābiņam. Sorbonna, Oksforda, Hārvarda biznesa skolas doktora grāds - viņš domās uzskaitīja savus sasniegumus. Kaut nu izrādītos, ka kruķis ir prātīgs cilvēks, viņš lūdzās, nevis pārlieku piekasīgs pedants kā daži no viņiem, kaut nu viņš saprastu, ka šoreiz viņam darīšana ar izglītotu biznesmeni, kuram ir plaši sakari un kura pūliņi Sezāres labā ir starptautiski nozīmīgi un lielā mērā spodrina Francijas vārdu un prestižu.

Kaut nu policists būtu patriots, kaut uz viņu tas atstātu pamatīgu iespaidu, jaunais cilvēks izmisīgi lūdzās, bet piepeši sastinga. Kamēr pirmais policists neizturami lēni pārbaudīja dokumentus, otrs mierīgā solī apgāja apkārt mersedesam, noliecās pie tā reģistrācijas plāksnītes, pieskārās aizmugurējiem lukturiem, pēc tam, pienācis pie priekšgala, ar neatslābstošu un biedējošu uzmanību pārbaudīja mašīnas logu tīrītājus. Pēc mirkļa viņš atvēra pasažieru puses durvis. Kristjans Bērtrands viņu paslepšus vēroja. Policists ielūkojās mašīnā, nopētīja kontrolpaneli, ierīces, CD atskaņotāju, melnos speciāla pasūtījuma ādas sēdekļus. Pastiepies viņš atvēra nodalījumu sīkumiem, pēc tam to atkal aizvēra. Novērsis skatienu, Bērtrands sabāza rokas mēteļa kabatās, cerēdams, ka neviens no policistiem nav ievērojis tās drebam.

Tobrīd otrs policists raudzījās uz portfeli, Bērtrands to nojauta. Riskējis pamest skatienu uz to pusi, viņš saprata, ka nav kļūdījies: vīrietis bija pārvietojis portfeli un tagad pētīja birku ar monogrammu. Bērtrands juta, ka bailēs sažņaudzas vēders, viņam kļuva nelabi, un viņu pārņēma reibonis. Man jānovērš viņu uzmanība, man kaut kas jāsaka, viņš domāja.

Bet piepeši viss bija galā. Otrais policists aizcirta pasažieru durvis, pirmais salocīja dokumentus un atdeva tos Bērtrandam.

- Ņemot vērā apstākļus... - viņš sacīja, atstādams teikumu nepabeigtu, taču Kristjans Bērtrands to saprata un sajuta reibinošu atvieglojumu. Policisti ļāva viņam braukt tālāk - pat bez brīdinājuma! Viņš bija glābts. Pirmais policists jau atgriezās pie savas mašīnas, arī otrais gribēja iet prom, bet piepeši apstājās.

- Sezāre... - viņš sacīja.

Bērtrands saspringa.

- Vai jūs tur ilgi strādājat?

- Četrus gadus.

Sekoja pauze. Bērtrands nedroši uzlūkoja policistu, pūlēdamies nolasīt viņa sejas izteiksmi. Tā vairs neizskatījās tik oficiāla, tajā atspoguļojās gandrīz vai bijība, kā Bērtrands sprieda.

- Tad jau jūs viņu esat sastapis - pašu Sezāri?

Tas skanēja ar nepārprotamu bijību, pat dievinošu apbrīnu, un Kristjans Bērtrands atslābinājās.

Viņu neturēja aizdomās, un jautājums bija diezgan pazīstams. Viņam to uzdeva saviesīgos vakaros, viesībās, lietišķu tikšanos reizēs Parīzē, Londonā, Romā, Ņujorkā. Savā ziņā tas bija izdevīgi - radīja leģendu: ar Sezāri saistītās slavas vilnīši izplatījās uz ārpusi, skardami tos, kas viņai strādāja, vienalga, vai tie bija palīgi biznesa lietās vai šuvējas. Pasmaidījis viņš sacīja, ka, protams, esot redzējis Sezāri svinīgajos sarīkojumos divas reizes gadā, kad viņa iznāca no savas noslēgtības, lai pēc modes skatēm saņemtu aplausus. Pieklusinot balsi līdz konfidenciālākam tonim, viņš piebilda, ka viņam bijusi privilēģija sastapt viņu personiski. Pirms diviem gadiem pats Žans Lazārs esot viņus iepazīstinājis pieņemšanā, kas rīkota par godu Sezārei.

- Jūs gribat teikt, ka esat pats ar viņu runājis?

- īsa vārdu apmaiņa, jā. Kā jums zināms, Sezāres jaunkundze ir ļoti bikla, ļoti jūtīga. Protams, viņa nepalika uz to pieņemšanu, tādēļ varu teikt, ka man ārkārtīgi laimējās. Sieviete, kuru biedē pašas slava, māksliniece - tik skaista! Šo tikšanos es nemūžam neaizmirsīšu...

Meli bez aizķeršanās bira pār viņa lūpām, tie bija labi iestudēti, atbilstoši kompānijas politikai, un tādu pašu atbildi vai tās variantus viņš jau bija devis daudzos gadījumos arī iepriekš. Vajadzēja darīt zināmu, ka, par spīti noslēpumainībai, kas apņēma Sezāri, viņa tik tiešām darbojās, viņa tik tiešām turpināja modelēšanu. Citi no Sezāres vadošā personāla varēja likt uzsvaru uz viņas izskatu vai valdzinājumu, vai viņas sakāpināto iedvesmu: Bērtrands, kurš ne reizes nebija ar Sezāri runājis, ievēroja, ka mākslinieka ciešanas atstāj vislielāko iespaidu.

-Neparasta sieviete, - sacīja policists, nogrozīdams galvu.

Bērtrands svinīgi piekrita, bet vairāk informācijas nesniedza, jo pašu neparastāko par Mariju Sezāri - turklāt viņš to varēja vienīgi nojaust - nevarēja stāstīt nevienam, pat ne paša sievai.

Ar to starpgadījums beidzās, policijas mašīna aizbrauca. Joprojām satraukts, Bērtrands atgriezās pie sava mersedesa, lai nomierinātos, izsmēķēja vēl vienu cigareti un, ņemot vērā apstākļus, nosprieda Lazāra kungam neko neteikt par šo nelielo incidentu. Nu jau rāmākā gaitā viņš turpināja ceļu uz Parīzi.

Iebraucot pagalmā pie skaistā septiņpadsmitā gadsimta hdtel particulier, kuru Lazārs pirms piecpadsmit gadiem bija iegādājies, lai ierīkotu Sezāres galvenā biroja telpas, Bērtrands atkal nervozēja. Lazāram nepatika, ja viņam lika gaidīt, un tādos gadījumos viņa garastāvokļa izvirdumi bija plaši pazīstami. Kristjans Bērtrands sagatavojās ilgstošai galvas mazgāšanai, kas neapšaubāmi sekos. Aizspraucies garām durvjusargam, ar rokas mājienu atbrīvojies no liftnieka, viņš metās skriešus, tiklīdz neviens viņu vairs nevarēja redzēt.

Lazāra savādais biroju komplekss atradās ēkas augšējā stāvā. Viņa midzeni apsargāja vesels bars sekretāru, asistentu un citu padoto, kuru darbavietas sekoja cita citai izolēto telpu rindā. Tā kā Bērtrands tika gaidīts, neviens pat nepakustējās, lai viņu apstādinātu, taču pašā pēdējā telpā Lazāra pati galvenā sekretāre pacēla skatienu uz panelējumā iestrādātu izsmalcinātu pulksteni. Viņa brīdinot viegli sakustējās un sacīja: - Calmez-vous.

Bērtrands sakārtoja kaklasaiti, ciešāk satvēra portfeli un atvēra durvis tālākajā istabas sienā. Viņš izgāja cauri priekštelpai un devās uz priekšu cauri anfilādei, ko ieskāva spoguļi un augsti logi, pa kuriem pavērās skats uz Sentonorē ielu. Šis bija viens no pasaulē skaistākajiem un dārgākajiem skatiem - vismaz tā Bērtran-dam patika lielīties savai sievai.

Durvis, kas veda uz Lazāra telpām, trīs collu biezumā bija polsterētas ar melnu ādu skaņas slāpēšanai. Pirms ieiešanas Lazāra kabinetā Bērtrands uz mirkli apstājās un nokremšļojās. Viņš zināja, ka viņa ierašanās jau būs pieteikta, un - kā vienmēr - brīdi uzkavējās durvīs, kamēr acis apradīs ar krēslu, kurā Lazārs mēdza strādāt.

Pa kailajiem parketa dēļiem Bērtrands tuvojās rakstāmgaldam un krēslam, kas bija vienīgās mēbeles šajā kabinetā. Apstājies viņš nolūkojās Lazārā un, izrādot cieņu, pamāja, saspringti gaidot uzbrukumu, ko, jādomā, varēja izraisīt tāda novēlošanās.

Valdīja klusums. Uzbrukums nesekoja. Lazārs lēnām pacēla galvu. Viņa skatiens vairāk bija pievērsts portfelim nekā savam menedžerim. Ar vienu plaukstu Lazārs noslaucīja priekšā uz galda guļošos dokumentus vienā malā.

- Nekādu sarežģījumu? - viņš noprasīja.

- Nē, ser, nekādu. Uz autostrādes bija ļoti dzīva kustība. Atvainojos par nokavēšanos.

- Dabūji jauno izstrādājumu?

- Jā, ser. Kā runāts.

- Mums ir pietiekami daudz laika?

- Jā, ser. Viņi iesaka četru dienu pārbaudes periodu, kamēr izveidosies tolerance pret zālēm. Vienu tableti dienā, no paša rīta, reizē ar ēdienu... - Bērtrands vilcinājās.

- Turpini, - sacīja Lazārs.

- Ēdiens ir nepieciešams, ser. Jānodrošina ūdens uzņemšana pirms un pēc devas. To viņi īpaši uzsvēra.

- Blakusparādības?

Bērtrands atkal vilcinājās. Lazārs sakustējās, paliekdamies uz priekšu, un gaismas laukums no galda lampas apspīdēja viņa vaibstus. - Vai tu mani dzirdi? Blakusparādības. Ir vai nav?

-Acīmredzot, ser, izstrādājuma testēšana līdz šim bijusi ierobežota, taču viņi apgalvo, ka nelabvēlīgas reakcijas neesot novērotas. Atsevišķos gadījumos esot paātrināts pulss, bet tas ilgstot tikai dažas stundas. Reizēm sastopams bezmiegs, taču tikai gadījumos, kad pārsniegta deva vai arī tā ieņemta pārāk vēlu...

Lazārs pārtrauca Bērtrandu ar strupu rokas mājienu, likdams viņam novietot portfeli uz rakstāmgalda. Kādu brīdi viņš to klusējot nopētīja. Lazāra klusēšana arī bija slavena, un viņa palīgs sākotnēji bija domājis, ka tā paredzēta iebiedēšanai. Taču tagad, vairāk pieradis pie Lazāra stila, viņš saprata, ka tā nav tik teatrāla. Viņš saprata, ka Lazāra klusēšana ir viņa neparastās un mainīgās koncentrēšanās rezultāts. Lai arī kā būtu, Bērtrands zināja, ka nupat viņš gluži vienkārši pārstājis eksistēt.

Viņš stāvēja klusēdams un nolūkojās Lazārā, kura glītās rokas ar garajiem pirkstiem tobrīd atradās uz portfeļa. Bērtrands strādāja pie viņa kopš 1991. gada, taču neizprata šo cilvēku vairāk kā pirmajā ierašanās dienā. Četru gadu laikā Lazārs nebija pieļāvis nevienu tuvināšanās brīdi, nedz arī atklājis kaut vienu vienīgu personiskās dzīves faktu. Bērtrands zināja tikai to, ka Lazāram bija apmēram piecdesmit gadu, ka viņš, iespējams, nebija franču izcelsmes, brīvi runāja piecās valodās, strādāja ilgas stundas, gulēja maz, turklāt klīda valodas, ka dzīvojot viens, lai gan viņam piederēja vairāki īpašumi gan Parizē, gan tās tuvumā, kā arī vēl citi ārzemēs, tā ka pat šīs baumas varēja neatbilst patiesībai.

Par Lazāra slaveno ķērienu un neatlaidību biznesa jomā Bēr-trandam bija zināms no pirmavota, par viņa ziedošanos Sezāres biznesa impērijai nebija šaubu. Bērtrandam tikai nebija īstas skaidrības, vai tā ir patiesība, kā runāja, ka šī ziedošanās un uzticība attiecas arī uz pašu Mariju Sezāri.

Klusums ieilga. Raugoties mulsinošajā un askētiskajā cilvēkā, kas bija viņa darba devējs, Bērtrands, kuram Lazārs nepatika, bet kuru viņš cienīja, juta apbrīnu un bailes jaucamies ar žēlumu. Lazāra lepnajai dabai nebija raksturīgi izrādīt vājumu, un tomēr apliecinājums šai vājībai - vājībai, kuru Bērtrands nemūžam nebūtu iedomājies, - tagad gulēja starp viņiem uz Lazāra rakstāmgalda.

Ja tas Lazāram bija vajadzīgs, lai pārdzīvotu dienas pirms skates, tad acīmredzot sasprindzinājums pēdējā laikā bija lielāks, nekā Bērtrands domāja. Nopētījis Lazāru, viņš aptvēra, ka sasprindzinājuma pēdas ir skaidri manāmas un viņam vajadzēja tās ievērot jau agrāk. Lazārs patiesi izskatījās paguris un nomākts. Kad viņš pacēla tumšās acis, Bērtrandu satrieca to izteiksme.

-Atver portfeli! - sacīja Lazārs.

Bērtrands atvēra Tajā atradās daudzi niecīgi sainīši, katru no tiem Bērtrands atbilstoši Lazāra norādījumiem iepriekšējā vakarā Amsterdamas viesnīcas numurā bija rūpīgi iesaiņojis. Katrā sainītī atradās balta kārbiņa pāris collu lielumā, un katrā kārbiņā, ietīta smagā zelta faille, atradās viena tablete. Katru kārbiņu no ārpuses apņēma Sezāres markas audums - smags, balts zīds; katru kārbiņu saturēja Sezāres sudrabotā zīda aukliņa. No galda lampas krītošajā gaismā sainīši spoži mirdzēja. Tie izskatījās niecīgi, kārdinoši, it kā saturētu kaut ko retu un greznu, kādu dārgakmeni, kādu izsmalcinātu juvelierizstrādājumu vai sīku pialu ar retām smaržām. Tā bija Lazāra ideja, ka tabletes vislabāk nomaskēt dāvanu izskatā.

Pavisam bija sešas kārbiņas. Lazārs tās pārvietoja tā, ka četras gulēja blakus viņa kreisajai rokai un divas blakus labajai. Viņš vēlreiz pacēla skatienu, lampas gaismai izceļot asos vaibstus un tumšo, neizprotamo skatienu.

- Četru dienu pārbaudes periods. Tas tātad beidzas dienu pirms skates. Un tad?

Bērtrands norija siekalas.

- Pašā skates dienā, ser, var ieņemt divas tabletes.

- Dubultdevu?

- Jā, ser. Tolerances līmenis tad būs nostabilizējies.

- Un rezultāti?

- Intensīva labsajūta un optimisms, ser. Pacilātība. Pašpārliecinātība.

- Cik labi apzināties, ka kaut ko tādu iespējams iegādāties.

- Līdz ar ievērojamu fiziskā stāvokļa uzlabošanos, ser. Efekts ir īslaicīgs, bet enerģijas atjaunošanās uzskatāma. Āda kļūst starojoša un...

-Acis?

- Pavisam viegla zīlīšu sašaurināšanās, ser. Nekas pārāk uzkrītošs, no tālienes pamanāms.

- Valoda? Kustības?

- Netraucētas, ser.

- Vai pats pārbaudīji?

- Jā, ser, kā teicāt. - Bērtrands nenolaida skatienu no Lazāra, jo vienmēr juta lepnumu, melojot šim cilvēkam. - Es iedzēru vienu tableti vakar no rīta...

- Vienu veselu tableti?

- Jā, mesjē Lazār, - sacīja Bērtrands, kurš patiesībā bija iedzēris pusi. - Iedzēru zāles desmitos no rīta pēc maltītes savā viesnīcas numurā. Efekts bija gandrīz acumirklīgs un pārsteidzošs...

- Sīkumi mani neinteresē. Vai vēlamais rezultāts tika sasniegts?

- Jā, ser. Pilnā mērā. Nekavējoties pagaisa viss sasprindzinājums un bažas. Iestājās miers un paļāvība. Pastiprinājās telpas izjūta. Krāsas un skaņas ieguva neparastu intensitāti un...

- Vai tu varēji atpūsties?

Lazārs uzdeva jautājumu ar piepešu spēku. Bērtrands apjuka.

-Atpūsties? Nūjā, beigu beigās. Devos pie miera ap pusnakti un...

- Vai gulēji labi? Neko nesapņoji?

- Tikai patīkamus sapņus, ser. - Bērtrands riskēja pasmaidīt. - Tādus sapņus es labprāt redzētu katru nakti...

- Es nesaprotu.

- Stimulēti tiek visi pieci jutekļi, mesjē Lazār. Efekts ir erotisks. Es pamanīju, sacīsim, ievērojamu un tūlītēju libido pastiprināšanos. Ja es nebūtu bijis viens pats, es...

-Tu vari iet.

Noraidījums bija auksts un strups. Bērtrands, domādams, ka pat Lazāru varēja uzjautrināt viņa pēdējās piezīmes, aptvēra, ka darba devējs nelaimīgā kārtā pārpratis viņa toni. Tagad viņa seju sedza noslēgta un noraidoša izteiksme. Noliecis galvu, viņš vēlreiz nopētīja kārbiņas. Noraudzīdamies lampas gaismā gludi spīdīgajos, melnajos matos, palīgs sāka atkāpties no rakstāmgalda. Pārmērīgu familiaritāti Lazārs necieta ne acu galā; ja palaimētos, Bērtrands nodomāja, varētu tikt līdz durvīm, kamēr viņš vēl nav ļāvis vaļu niknumam. Jau pirmīt Lazārs bija viņu saudzējis, nesodīdams par novēlošanos. Otru reizi uz tādu labvēlību nevarēja cerēt. Virzīdamies uz durvju pusi, viņš sagatavojās izsmieklam, ledainam sarkasmam. Ļoti biedējoša Lazāra dusmu izpausme bija aukstums: viņš spēja cilvēku padarīt par nulli, pat nepaceļot balsi.

- Pagaidi! - sacīja Lazārs.

Nobālis Bērtrands pagriezās.

- Saki man... - Lazārs joprojām pētīja sainīšus. Vienu no tiem viņš turēja rokās, grozot gan šā, gan tā. - Vai šīs brīnumdares zālītes - vai tās ir kaut kā nokristītas? Vai viņi jau ir tām devuši nosaukumu?

Bērtrands, aiz atvieglojuma nopūties, apstiprināja, ka ir, patiesi, mazie brīnumiņi bija dabūjuši vārdu. To radītājs, jauns holandiešu ķīmiķis, bija gribējis tabletēm piešķirt smagnēju, agresīvu nosaukumu, kaut ko tādu, lai jaunais izstrādājums nekavējoties nonāktu visu valodās. Viņa garmatainais amerikāņu partneris, narkomāns, bija citās domās, iebilzdams, ka viņiem vajadzīgs nosau-kūms, kas norādītu gan uz sākotnējo možumu, gan dziļo mieru pēc tam.

- Tiklīdz tabletes izplatīsies, - viņš bija sacījis, - tās tāpat tiks pārdēvētas, kā parasti. Bet pašlaik, vecīt, tās liek lidot, pēc tam apņem kā siltā ligzdā, pēc tam...

- Kā tās sauci - atkārtoja Lazārs.

Bērtrands atguvies nosauca pašu galveno. Viņš sacīja, ka mazās, bezkrāsainās, saldās brīnumtabletes pazīstamas ar nosaukumu Baltās Dūjas.

Šķita, ka nosaukums aizskar Lazārā kādu stīgu, un viņš to atkārtoja it kā pats savā nodabā, vēlreiz uzlūkodams Bērtrandu. Asi izskanēja pēdējais jautājums:

- Un tās ir drošas?

Bērtrands, kurš nespēja vien sagaidīt, kad tiks projām, saprata, ka pašlaik nav īstais brīdis ielaisties sīkumos, un nolēma nepieminēt holandiešu ķīmiķa dažas rupjākās piezīmes un amerikāņa nesakarīgos brīdinājumus. Visādā ziņā viņam nenāca ne prātā atzīties Lazāram par pilnīgo iespaidu, kādu uz viņu atstāja iepriekšējā vakarā ieņemtā tabletes pusīte. Būdams precējies un visumā diezgan aprobežots, Bērtrands nebija pieradis pie tādas paškontroles zaudēšanas. Lazāru gaida daži pārsteigumi, viņš ne bez zināma ļaunuma nodomāja.

- Spēcīgas, ser, - viņš atbildēja. - Bet pilnīgi drošas. Jā.

PIRMĀ DALA ANGLIJA

.

I

Tikšanās ar Roulendu Makglru bija paredzēta pulksten desmitos - viņa birojā Galvenajā redakcijā, nevis Lindsijas kabinetā Modes redakcijā. Piekritusi šim nosacījumam, Lindsija aptvēra, ka tas piešķir Makglram teritoriālas priekšrocības. Noskaitusies viņa nekavējoties sāka plānot tikšanās gaitu. Makgīrs viņai nepatika, viņa sliecās ienīst Makglru, kurš divu īsu mēnešu laikā, kopš strādāja avīzē, jau vairākkārt bija paspējis viņu piekrāpt. Vajadzēja tikt ar viņu galā. Lindsija apņēmās šajā tikšanās reizē vairs nepadoties: viņa dos - kaut kā - izšķirošo triecienu.

Torīt Lindsija ieradās pie sava rakstāmgalda kā parasti astoņos. Iepriekšējā vakarā viņa bija divpadsmitos devusies pie miera un cēlusies sešos. Pirms iziešanas no mājām atkārtojās parastais juceklis - krāni tek, piens izbeidzies, kaķis slims un Lindsi-

jai radās aizdomas, ka viņai jau zuduši beidzamie spēki. Brokastojot viņa pūlējās sevi pārliecināt, ka ir gatava cīņai ar Makglru, ka viņas apņēmība un enerģija ir neskartas.

Ap deviņiem Lindsija bija izšķirstījusi nedējas modes žurnālus, uzmetusi trīs nākamo fotoseansu plānus, strādājot par velti kā sava mīļākā fotogrāfa Stīva Markova analītiķe - vairums viņas fotogrāfu bija neirotiķi, bet Markovs, kura pēdējais draudziņš nupat bija pārcēlies uz Barbadosu, šajā ziņā pārspēja visus, - un veica beidzamos organizatoriskos pasākumus sakarā ar nākamajā nedēļā gaidāmās Parīzes pavasara modes kolekciju skates atainošanu “Korespondentā”.

Deviņos un trīsdesmit minūtēs viņa paslēpās savā kabinetā, aizverot durvis, lai nedzirdētu griezīgos telefona zvanus, steidzīgos asistentus un klaigāšanu. Izdzērusi trešo melnās rīta kafijas tasi, Lindsija sāka sastādīt sarakstus, un tā vienmēr bija slikta zīme.

Saraksti auga garumā. Vienu no tiem ar virsrakstu DARBS veidoja telefona numuri tiem modeļiem, asistentiem, palīgiem un izpalīgiem, kuri visi kopā, ja vien tiks pareizi mierināti, slavēti, lielīti un ar glaimiem baroti, varētu nodrošināt, ka viņai izdotos pavasara skati atainot efektīvi un bez Markova draudiem ik pēc desmit minūtēm pārgriezt sev rīkli. Otrs saraksts ar virsrakstu STEIDZAMI lika izmisumā nolaist rokas. Tajā ierakstītais izskatījās tā: Vista! Tualetes papīrs! Nopirkt benzīnu. Piezvanīt Džinijai. Sarunāt meistaru. Baltmaize. Pateikt Tomam, lai atdod videoierakstus.

Bija piektdiena. Lindsija gatavojās brīvajām nedēļas dienām. Nedz viņas māte, nedz dēls nepiederēja pie cilvēkiem, kas atcerējās nopirkt pārtiku vai izsaukt meistaru, ja pilēja krāni. Kā lai viņa pilnveido pret Makgīru iecerētos plānus, ja viņu pastāvīgi no mērķa novirzīja tamlīdzīgas banalitātes.

Iztaisnojusi muguru, ar ledainu skatienu raudzīdamās svina pelēkajās janvāra debesīs aiz loga, Lindsija brīdi vingrinājās fro-ideur. Vienīgais veids, kā tikt galā ar šīs pasaules Makgīru, viņa nosprieda, ir auksts un iznīcinošs nicinājums. Viņa mēģināja atsaukt atmiņā, kā izturējās un rīkojās grandēs dames, kuras joprojām vēl valdīja modes pasaulē viņas karjeras sākumā pirms piecpadsmit gadiem.

Kā suga šīs dāmas mūsu laikos bija gandrīz izmirušas: iespējams, ka viņu vēsās elegances, dabiskās tirānijas pēdas varēja sastapt dažās viņu sekotājās, bet pašai Lindsijai pēc dabas šādas īpašības nepiemita. Protams, cik vien viņa varēja atcerēties, šīs sievietes atradās tālu no visa, kas kaut cik līdzinājās reālajai dzīvei. Jādomā, ka viņas algoja šoferu, istabeņu, saimniecības vadītāju un pavāru barus. Viņu vīri vai nu neeksistēja, vai bija neredzami. Nevienai, cik vien Lindsija varēja atcerēties, nebija bērnu, bet, ja bija, tad bērni, paraugbēmi, labi pielāgojušies, neradīdami problēmas, jau sen bija pametuši ligzdu.

Es esmu ietekmīga laikraksta modes lappuses redaktore,

Lindsija sacīja pati sev. Es strādāju apskaužamu darbu, kuru daudzi, lai arī kļūdaini, uzskata par spožu, vienalga, ko tas nozīmētu. Es esmu neatkariga sieviete. Es varu būt grande datne jebkurā laikā, kad vien to vēlos. Pirmdien es dodos uz Parīzes modes skati. Piesargies, Roulend Makgīr, jo man ari nav sveša biroja politika, un es grasos tevi samīdīt putekļos.

Lindsija jautājoši palūkojās uz savām kājām. Parasti viņa valkāja svētlaimīgi ērtus melna audekla basketbolistu zābakus. Šodien viņas kājas bija tērptas spoži melnās “Manolo Blahnik” laiviņās uz trīs collas augstiem papēžiem. Elegantās kurpes, kas saistīja skatienu un bija tik dārgas, ka sirds vai plīsa, mazliet spieda purngalos. Viņas dēls Toms tās bija nosaucis par ielasmeitas darba kurpēm, bet tāds jau Toms bija.

Lindsija uzmeta vēl vienu asinis stindzinošu skatienu logam, saburzīja sarakstus, atvēzējusies svieda tos papīrgrozā un netrāpīja. Patiesībā viņa nebija radīta būt par grande datne un nekad nebija tāda bijusi. Pirmkārt, tam neatbilda viņas āriene, mazais augums un zēniskais izskats. Otrkārt, nevarēja neņemt vērā viņas dzīves apstākļus: Lindsija bija trīsdesmit astoņus gadus veca vientuļā māte, kas dzīvoja haotiskā Rietumlondonas dzīvoklī kopā ar māti, kura jau kopš dzimšanas bija neciešama, un septiņpadsmit gadus vecu dēlu, kas drīz vien, kā viņa cerēja, grasījās iznirt no pusaudža gadu hormonu vētras. Gan māte, gan dēls pilnībā uzticēja viņai maksāt visus rēķinus un atrisināt visas dzīves krīzes.

Toms bija ārkārtīgi gudrs, bet noslēgts. Pēdējos trīs gadus viņa normālais sarunas veids aprobežojās ar ņurdēšanu. Tomēr kopš rudens Toms straujā secībā bija apgādājies ar draudzeni, izslimojis plaušu karsoni un atklājis Dostojevski. Mīlas, literatūras un nesenās augstās temperatūras kombinācija bija atdevusi viņam balsi. Pašlaik Lindsija, steigā mēģinādama slaucīt putekļus vai gatavot ēdienu, spriedelēja par ētiku. Viņas māte Lūize, kura peldēja caur dzīvi uz mērķtiecīga optimisma mākoņa, sacīja, ka šie fakti iezīmējot lūzumu. Lindsija par to nebija tik pārliecināta.

-Toms, mīlulīt, šobrīd sāk izkūņoties, - iepriekšējā vakarā bija teikusi Lūize. - Tagad jūs varēsiet nostiprināt savas attiecības. Jūs gaida daudzas brīnišķīgi gudras, mātišķas sarunas.

-Viņš var sarunāties ar savu draudzeni, - caur sakostiem zobiem atteica Lindsija, ļoti strauji maisot konservētu spageti mērci. - Tā ir viņas funkcija. Toma vecuma zēni negrib runāt ar savām mātēm. Atrunāties - varbūt. Esmu gandrīz vai lieka. Skaties faktiem acīs!

- Blēņas, mīlulīt, - gaisīgi noteica Lūize, ielejot sev vīnu un aizsmēķējot vēl vienu cigareti. - Viņš negrib runāt ar draudzeni. Viņas funkcija ir sekss.

Lindsija aizvēra acis. Vainīga balss viņas apziņas dziļumos, pārlieku aktīva kā vienmēr, sāka spriedelēt par kontracepcijas līdzekļiem, AIDS statistiku un tamlīdzīgām lietām. Spēji mainot tematu - viena no tai raksturīgām īpašībām -, balss piepeši atgādināja, ka Toma kāja aug ātrāk par sēnēm un viņam pirmdien vajadzīgi, bet nav iegādāti jauni futbola zābaki. - Jēzus! - skaļi un visai agresīvi izsaucās Lindsija. Viņa uzrakstīja uz piezīmju lapas: “TOMS, ZĀBAKI, PIEZVANĪT LŪIZEI!” - un piestiprināja lapu pie telefona. Ieskatījusies pulkstenī, viņa nošķendējās, piecēlās, nokrāsoja lūpas ar spilgti sarkanu lūpu zīmuli, iesmaržinājās ar sevišķi stiprām un bezgaumīgām amerikāņu smaržām un izgāja priekšējā kabinetā, kur viņas asistente Piksija, īpaši izbaudot mirkli, nogaidīja precīzi piecas minūtes pāri desmitiem, lai uzgrieztu Makgīra biroja numuru un piemīlīgi bezkaunīgā balsī paskaidrotu, ka Dramo kundze esot konferencē un aizkavēšoties. Lindsija stāvēja Piksijai blakus un pa to laiku vaibstīdamās rādīja grimases.

Piksija bija deviņpadsmit gadus veca un godkārīga. Turklāt talantīga. Viņas plānos ietilpa trīsdesmit gadu vecumā kļūt par angļu “Vogue” redaktori, bet trīs gadus pēc tam triecienā ieņemt Ņujorku. Piksiju varēja pieskaitīt pie jaunajiem pankiem, tādēļ nebija šaubu, ka viņa vienmēr būs ģērbusies oriģināli. Šorīt viņai degunā bija iesprausts dimants, viņa valkāja apspīlētas bikses, afrikāņu kaklarotu un Goltjē kreklu, kas izskatījās kā pagatavots no karsētas plastikāta plēves. Piksija runāja ar stipru Liverpūles akcentu un bija attapīga. Lindsija mēdza izlikties, ka pieņēmusi viņu darbā šīs pēdējās īpašības dēļ, bet patiesībā viņai meitene gluži vienkārši patika, un Piksija viņai atgādināja pašas jaunības gadu dzīvespriecīgi pašpārliecināto personu. Piksija, kas Lindsijai bieži lika justies vecai, noliekot klausuli, jautri iesmējās.

- Nabaga Makgīrs! - viņa sacīja. - Izklausījās, ka viņam zūd pacietība.

- Labi.

- Kāpēc viņš tev nepatīk? - Piksija viņu uzlūkoja. - Man pašai viņš šķiet lielisks.

- Viņš ir vīrietis. Iedomīgs vīrietis, turklāt viņš traucē. Skaties un mācies, Piksija, labi?

- Mani viņš var traucēt jebkurā laikā. Būtu labi, ja viņš to darītu.

- Piksija, pievērs uzmanību! Vai mans izskats iedzen bailes? Kā izskatās mans kostīms?

- Kostīms ir vienkārši brīnišķīgs. Patiešām elegants. Gribi mani pārbaudīt?

- Labi. Došu tev pavedienu. Tas maksāja piecu mēnešu algu. Nācās pirkt uz kredīta. Ņemt aizdevumu no Pasaules Bankas.

- Acīmredzot tas ir Sezāres. - Piksija sarauca pieri. -Ļauj mirklīti padomāt. Pagājušā gada? Pavasaris? Rudens? Jā, rudens - deviņdesmit četri. Tā nav masu produkcija... Es redzu, ka tam ir sakars ar dārgu modes namu...

- Cerēsim, ka Makgīrs arī redzēs to pašu.

- Bet tas nevar būt dārgs modes nams, ja vien tu pēdējā laikā neesi sastapusi miljonāru...

- Nebūtu slikti.

-Tātad tā ir gatavā produkcija, bet augstākā labuma. Es skatos uz pogām - pogas ir mana kaislība - un žaketes griezumu, pa diagonāli, un materiālu, - vai tas ir kašmirs?

- Un zīds. Kas vēl?

-Apkakle? - Piksija pasmaidīja. - Veids, kā apkakle apņem kaklu.

- Labi. Kļūst siltāk.

- Skaidrs. Rudens - deviņdesmit četri. Autorizēts izlaidums. To modelējusi Keita Mosa, tikai smilškrāsā, nevis melnā. Šis ir kostīms ar numuru četrdesmit divi vai četrdesmit trīs, vai ne?

- Četrdesmit trīs. Ļoti labi, Piksija. Nu, vai es tagad neesmu jau diezgan ilgi kavējusies? Kā tev šķiet?

Pasmaidījusi Piksija ieskatījās pulkstenī.

- Divdesmit minūtes. Varbūt pagaidīt vēl piecas? Es domāju, ja tu grasies būt nekaunīga, tā īsti nekaunīga, ko?

- Tieši tā! - Lindsija atsmaidīja pretī.

Viņa nokavēja vēl desmit.

- Iedzersim kafiju, - sacīja Roulends Makgīrs, novākdams kājas no rakstāmgalda un pieceldamies pilnā sešas pēdas un piecas collas augumā. Lindsija pievērsa viņam aprēķināti ledainu skatienu, kura iespaidu nedaudz mazināja nepieciešamība skatīties uz augšu.

- Ja tev ir laiks, - viņa sacīja. - Kā pats redzi, esmu novēlojusies.

Neko neteikdams, Makgīrs tikai aši ieskatījās pulkstenī.

-Apsēdies, - viņš sacīja pāri plecam. - Atvaino par nekārtību ! Pastum tās grāmatas malā. Anotāciju eksemplāri. Viena vienīga makulatūra.

Lindsija uzmeta niknu skatienu viņa mugurai ar platajiem pleciem. Viņa redzēja, ka atšķirībā no jebkura cita vīrieša visā ēkā Makgīrs šķita spējīgs pats sev pagatavot kafiju. Vēl viens no viņa trikiem, Lindsija nosprieda, turklāt domāts, lai atstātu iespaidu. Lindsija nešaubījās, ka tad, ja viņas nebūtu tuvumā, Makgīrs paaicinātu kādu no sekretārēm, vienu no daudzajām un jauniņajām, kuras sēdēja aiz Makgīra kabineta durvīm un trīcēja, viņam tuvojoties.

Neteikusi ne vārda, viņa sāka virzīties uz rakstāmgalda pusi. Pārvietošanos kavēja papīra ķīpas un grāmatu kaudzes. Divu mēnešu laikā Makgīrs bija pārvērtis šo redakciju un mainījis tās darba efektivitāti. Pirms Makgīra Galvenā redakcija bija draudzīga vieta, kuru apdzīvoja talantīgi jauni cilvēki, kas vairījās no pārliekas piepūles un lielāko daļu dienas, ja nepiedalījās lenčos ar vajadzīgajiem cilvēkiem, pavadīja, apsveicot sevi par izvairīšanos no ziņu redakcijas, kur patiešām vajadzēja strādāt. Kopš Makgīra ierašanās slaisti bija nozuduši. Pa ceļam uz Makgīra svētnīcu, ejot garām lielam skaitam vienādi pievilcīgu jaunu sieviešu, par kurām baumoja, ka tās visas esot ambiciozas, baismīgi gudras un iemīlējušās Roulendā Makgīrā, Lindsija saīgusi ievēroja, ka tie visi nomainīti. Lindsija bija izturējusi viņai pievērstos vērtējošos skatienus, ārkārtīgi priecādamās, ka viņai mugurā Sezāres kostīms.

Tikpat pārvērties bija Makgīra kabinets. Šī telpa, kas sākumā bija hromā un melnkokā ietverts modems fons rosīgai aktivitātei, tagad atgādināja noslēgtu mācīta vīra celli apmēram 1906. gadā. Tiesa, tajā atradās Makgīra IBM dators, taču patiesībā to nevarēja saredzēt: visas virsmas kabinetā bija aizkrautas ar papīriem, žurnāliem un grāmatām. Apsēdusies pie rakstāmgalda, Lindsija slepus uzmeta skatienu grāmatu nosaukumiem un aizkaitināta pamanīja, ka viņai tuvākā kaudze sastāvēja no valdības dokumentu krājumiem, virs kuriem gulēja nodriskāts un acīm redzami bieži lietots Prusta sējums franču valodā.

Pieliekusies tuvāk, Lindsija nopētīja papīrus, kūms Makgīrs bija lasījis, viņai ienākot. Viņa redzēja lielos, zaļos vākos iesietus dokumentus, faksu kaudzi un tārīta “Times” izdevumu, kas bija atvērts pie krustvārdu mīklas. Viņa jau bija dzirdējusi baumas, ka Makgīrs krustvārdu mīklas aizpildot piecpadsmit minūtēs. Tagad viņa redzēja, ka šis neciešamais cilvēks lodziņos vārdus ierakstījis ar tinti.

-Tu droši vien esi vienīgais cilvēks Londonā, kas aizpilda krustvārdu mīklas ar tintes pildspalvu, - viņa dzēlīgi noteica. - Kas notiek, ja tu kļūdies?

- Es nekļūdos. Parasti, - atteica Makgīrs, pasniegdams viņai tasi kafijas. - Krustvārdu mīklas man nekad nav sagādājušas grūtības. Pat “Times” publicētās. Vajadzīgas iemaņas. Sava veida prasme.

Lindsija apveltīja viņu ar asu skatienu. Makgīra tonis bija visai pieticīgs. Pirms diviem mēnešiem, kad Makgīrs tikko sāka strādāt, šis tonis viņu varēja maldināt, bet tagad vairs ne. Atstājis pārsteidzoši glīta, patīkama un pārāk labdabīga cilvēka iespaidu, lai ilgi paliktu šajā vietā, Makgīrs bija sācis atlaist darbiniekus. Sava pirmā mēneša laikā viņš divas reizes nebija izpildījis Lindsi-jas lēmumus.

Neizpildīt vienu reizi - to varēja piedot. Divas reizes - vairs ne. Lindsija netērēja laiku strīdos, saprazdama, ka nevajadzējis ticēt viņa izskatam. Apejot Makglru, viņa devās tieši pie “Korespondenta” galvenā redaktora, veca viņas drauga, vārdā Makss.

Viņa kabinetā pie lielas viskija glāzes darbadienas beigās Lindsija izdarīja jaunu atklājumu. Makgīrs, kurš bija šķitis tik neieinteresēts varas spēlītēs, kā izrādījās, jau bijis šeit pirmais. - Paklau, Maks, - viņa bija teikusi, - kurš te vada Modes redakciju? Es domāju, ka tā esmu es. Manā līgumā rakstīts, ka tā esmu es. Tagad es atklāju, ka to vada mūsu Adonīds. Dari kaut ko, Maks! Aizvāc šo cilvēku no maniem pleciem un no manas dzīves!

- Stipri vārdi, - sacīja Makss aizsmēķēdams.

- Maks, viņš vispār neko nezina par modi. Kāda velna pēc viņš iejaucas? Kopš kura laika man jādod atskaites Galvenajai redakcijai? Vai viņš ir kāds ķeizariņš, vai?

- Nekādā ziņā ne. Tā Roulends nerīkojas. Lai gan man jāatzīst, reizēm šķiet, ka viņš kāro pēc manas vietas.

Makss, kādreiz aizrautīgs jauns cilvēks, kura pacelšanās iz-devējvaras augstumos notika galvu reibinošā ātrumā, tagad piekopa ļoti mērenu stilu. Viņš valkāja konservatīvu trīsdaļīgu uzvalku, kā pieklājās ietekmīga un konservatīva laikraksta galvenajam redaktoram. Nesen viņš bija sācis nēsāt brilles, par kurām Lindsija nešaubījās, ka viņam tās nav nepieciešamas. Makss, būdams trīsdesmit sešus gadus vecs, tēloja piecdesmit sešus gadus vecu, vismaz darbā. Apspiedis smaidu, viņš piekārtoja nevajadzīgās brilles un pievērsa Lindsijai pūcei līdzīgu skatienu.

- Maks, vai tu mani saproti? Šis cilvēks atteicās no Stīva Markova bildēm, kuru iegūšanai man vajadzēja iztērēt trīs mēnešus. Šim cilvēkam nepatika modele, nepatika bildes un nepatika apģērbs. Šis pats cilvēks, Maks, nekad mūžā nebija dzirdējis par Kristiānu Lakruā. Viņš pats atzinās, un tas mani nepārsteidza. Es nebrīnītos, ja viņš nebūtu dzirdējis par Senlorānu.

- Roulends tā teica? Ka viņš nekad nav dzirdējis par Lakruā?

- Tieši tā. Viņš pat nenosarka.

Nopūties Makss pievērsa skatienu rakstāmgaldam.

- Lindsija, tev nevajag ticēt visam, ko saka Roulends. Viņam patīk pavilkt cilvēkus uz zoba. Jādomā, ka viņš gribēja tevi pakaitināt.

Pēdējā piezīme neuzlaboja Lindsijas garastāvokli.

- Viņš ir klauns, - viņa sacīja. - Turklāt es sāku domāt, ka velnišķīgi lunkans klauns.

- Ne gluži. Nepavisam, - Makss samierinoši atteica. - Viņš ar izcilību beidzis Baliolu. Lunkans, no otras puses, - nu, viņš ir ārkārtīgi mērķtiecīgs, tāpēc tev varētu būt taisnība.

- Jauki. Un viņa Oksfordas grāds bija apģērbu modelēšanā, vai ne?

- Paklau, Lindsija! Man sāk apnikt. Klasiskajā filoloģijā.

- Labi. Es stāvu klusu. Viņš prot lasīt latīņus un grieķus oriģinālā. Tomēr fakts paliek fakts, ka no modes viņš saprot mazāk nekā mans kaķis. Tātad - kurš vada Modes redakciju, Maks? Es vai kāds Oksfordas pedants, kas raujas pēc varas?

- Tu kļūdies trīs lietās. - Makss pašapmierināts paskatījās uz Lindsiju. - Roulendu nedrīkst saistīt tikai ar Oksfordu. Viņš nav pedants, viņš ir pa pusei īrs, zemnieka dēls un jautras dabas un patīkams cilvēks. Turklāt viņš ir ļoti pieredzējis un pieprasīts žurnālists, kuru es ataicināju uz šo avīzi, lai patīrītu Galveno redakciju. To Roulends arī izdarīja - mazāk nekā divos mēnešos. Un viņam nepiemīt tieksme pēc varas. Itin vienkārši viņam patīk visu darīt pa savam. Tāpat kā tev, protams.

-Ak Dievs! Es sāku saprast. Cik viņam gadu?

- Trīsdesmit piektais.

- Vairāk vai mazāk tava vecuma. Citiem vārdiem, jūs esat vienaudži. Vai tu viņu pazini Oksfordā, Maks?

- Jā, - joprojām samiemieciskā tonī sacīja Makss. - Patiešām pazinu. Oksfordas otrā gada laikā mēs dzīvojām kopīgās istabās. Mums bija kopīgs motocikls. Mēs dievinājām vienu un to pašu sievieti, bet Roulends man viņu atņēma. Mēs...

- Dod man spēkus! - Lindsija vienā malkā pieveica savu viskija glāzi. Redzot Maksa sajūsmu, viņa piecēlās. - Labi. Es nepieminēšu veco zēnu sakarus, Maks.

- Pārāk lēti.

- Es nepieminēšu vīriešu draudzību - neko tādu. Esmu sapratusi, kas man bija jāsaprot. Taisnība pedantam, nevis man...

- Man arī nepatika tās Markova fotogrāfijas. Nedz arī modele. Viņa izskatījās tā, it kā dzīvotu pusbadā. Man nepatīk šis bezpajumtnieku stils...

- Mans viedoklis netiek ņemts vērā, un tā tas paliek, vai ne? Lunkanais velns ir dabūjis tavu piekrišanu. Man vairs nav nekādas teikšanas...

- Tikai šajos divos gadījumos. Teiksim tā, es uzklausīju Makgīra argumentus. Viņaprāt, mēs varētu uzlabot modes lappusi, ja ieņemtu asāku, žurnālistikai vairāk atbilstošu nostāju. Lindsi-ja, saproti, viņš ir ļoti gudrs. Viņš ir arī sasodīti talantīgs. Viņa viedoklis ņēma virsroku. Nākamreiz...

-Nākamreiz, Maks, ja tas ņems virsroku, es iesniegšu atlūgumu. Šomēnes gaidāma lielā skate. Es nepieļaušu, ka Makgīrs iejaucas. Es tā nestrādāšu.

Makss uzklausīja draudus starodams.

- Muļķības, - viņš atbildēja. - Tu nemūžam neiesniegsi atlūgumu. Tu mīli šo darbu. Tu mīli avīzi. Tu mīli mani - es esmu labs draugs un ārkārtīgi labs redaktors...

- Biji kādreiz.

-Un ar laiku tu iemīlēsi Roulendu Makgīra. Pavaicā citiem, Lindsija! Visi viņu mīl. Tikai tie ne, kurus viņš atlaidis.

Tikai ne es, nodomāja Lindsija, Makgīram atgriežoties pie rakstāmgalda. Ja Makgīrs viņai mazāk nepatiktu un viņa tam vairāk ticētu, tad nāktos atzīt, ka Piksijas dotais raksturojums ir ļoti precīzs. Viņam bija āriene, kas varētu apturēt satiksmi ielās, - un Lindsijai vajadzēja piekrist, ka, vienalga, kādas vainas viņam piemistu, liekulības starp tām nebija. Makgīrs šķita pilnībā neapzināmies savu ārieni. Katrā ziņā viņš neko nedarīja, lai to liktu lietā. Viņam bija slaids un muskuļots augums, ko nespēja apslēpt pat diezgan vecmodīgie un saburzītie tvīda uzvalki, kuras viņš parasti valkāja. Viņam bija nepaklausīgi, melni mati, pagari un slikti apgriezti. Viņam bija zaļas acis, kurās spoguļojās pārsteigta, laiska un viegli zobgalīga izteiksme; klīda tenkas, ka Makgīrs dusmās līdzinoties sātanam, bet Lindsijai ne reizes nebija nācies to personiski pieredzēt.

Ja viņa Makgīru nepazītu tā, kā pazina šobrīd, tad viegli varētu iztēloties viņu soļojam pāri laukiem, kas tinas ķeltiskā dūmakā. Lindsija spētu iedomāties viņu lauku ainavā veicam vīrišķīgus lauku darbus, piemēram, palīdzot slimam dzīvniekam vai nesot smagas kravas, vai cērtot mežus. Lindsija spētu saredzēt viņu drosmīgu, iztēloties viņu bez bailēm kāpjam kalna nogāzē, iedomāties viņu kā karavīru, dzejnieku vai veterinārārstu, taču viņa nespēja iztēloties Makgīru kā cilvēku, kas spētu veiksmīgi darboties mūsdienīgas avīzes redakcijā, tomēr skaidrs, ka Makgīrs darbojās, tātad tā bija viņas kļūda.

Lindsija, acis piemiegusi, uzlūkoja Makgīru. Ārējā sirsnība, pieklājīgā izturēšanās - tās bija maldinošas, viņa nodomāja, un apzināti maldinošas. Tās bija paredzētas, lai atbruņotu un savaldzinātu. Tās nodrošināja, ka Makgīrs žurnālistikas konkurencē padarīja pretiniekus vājus un pirmais tika pie informācijas.

- Es dzirdēju, ka tu šodien dodies uz laukiem? - vaicājoši ieminējās Makgīrs. - Tu pavadīsi nedēļas nogali ar Maksu?

Lindsija palēcās. Iegrimusi Makgīra iespējamās un jau pierādītās nežēlības apcerē, viņa bija aizmirsusi grande dame manieres. Izslējusies viņa apveltīja Makgīru ar ledainu skatienu.

-Jā gan!

- Nodod manus sveicienus Maksa kundzei. Un visiem mazajiem maksēniem. - Viņš pasmaidīja. - Četri bērni man kādreiz šķita kaut kas ārkārtējs. Tagad man liekas, ka tas ir jauki. Jādomā, ka piektais jau ceļā...

- Jā. Tas gaidāms pēc diviem mēnešiem.

- Varbūt šoreiz piedzims meitene. Maksam tas patiktu.

- Bez šaubām, - atbildēja Lindsija, nelikdamās zinis par gandrīz nemanāmo īru akcentu, kas palaikam iezagās viņa balsī. Gan akcents, gan smaids bija pievilcīgi. Lindsija nešaubījās, ka Makgīrs to apzinās.

- Klau, vai mēs nevarētu sākt? - Viņa pieliecās tuvāk. - Man daudz kas vēl darāms pirms aizbraukšanas. Pašlaik veicu pēdējos pasākumus Parīzes skatei. Vai tu redzēji manu ideju uzmetumu?

Makgīrs sāka pāršķirstīt papīrus uz sava rakstāmgalda.

- Man šķiet, Makss teica, ka tu pie viņa ieradīsies ar draudzeni...

- Jā. Ar Džiniju. Ženevjēvu Hanteri. Tu viņu nepazīsti...

- Nē. Pirms sāku strādāt šeit... - Viņš turpināja izklaidīgi pārlapot papīrus. - Tomēr esmu pazīstams ar viņas darbu. Un, protams, ar viņas pagājušā gada reportāžām no Bosnijas. Tās bija lieliskas. Savā ziņā tikpat lieliskas kā Paskāla Lamartēna fotogrāfijas... Jādomā, viņi ir strādājuši kopā?

-Jā.

- Viņi ir labi sastrādājušies. Tā es pateicu Maksam. Kur es liku to sasodīto uzmetumu? Tas vēl pirms mirkļa tepat kaut kur bija... Kāpēc viņa nepaliek avīzē un neturpina strādāt ar viņu?

- Es patiesi nezinu.

- Kāds pieminēja... Jādomā, viņa bijusi slima?

- Ne gluži. Nē. Visādā ziņā tagad viss kārtībā.

- Nu, laikam būšu pārpratis. Makss teica...

Viņš nepabeidza teikumu. Lindsija izlikās nedzirdējusi mudinājumu. Izrādījās, ka Makgīrs ir labi informēts. Ja viņš zināja par Džinijas slimību - un to zināja pavisam nedaudzi -, tad Makss ir izpļāpājies. Skaidrs, ka viņi ar Maksu ir daudz tuvāki draugi, nekā viņa bija nojautusi, - visticamāk, ka tā, jo Makss prata glabāt noslēpumus.

Tieši tobrīd, kad Lindsija mēģināja izskaitļot, ko vēl Makss varētu būt teicis, Makgīrs sagādāja pārsteigumu. Beidzot atradis uzmetumu, viņš to pasniedza pāri galdam.

- Labi, - viņš teica.

Lindsija iepleta acis.

- Labi? Tu gribi teikt, ka esi ar to apmierināts?

- Tu esi modes lapas redaktore. - Viņš paraustīja plecus. - Ja jau tev vajadzīgs tas sasodītais Markovs, lai tad tā būtu. Rādi, ko esi izvēlējusies! Būtu jauki, ja tu spētu piespiest sevi laiku pa laikam tam piešķirt mazliet asuma.

- Vai tev nav nekādu iebildumu? Es esmu pārsteigta.

- Nē, kolekcijas ir tava valstība. Man pat sapņos nerādās, ka es tur varētu iejaukties. Galu galā es nemaz neprotu atšķirt Lak-ruā no Senlorāna...

Sasodītais Makss, nodomāja Lindsija, ievērojot jautras uguntiņas zaļajās acis. Tātad viņš atstāstījis abu sarunu Makgīram.

-Priecājos, ka esi apjautis savu teritoriju! - Lindsija atgrūda krēslu, gribēdama ātri aiziet.

- Vēl tikai viens jautājums, - sacīja Makgīrs.

Lindsija pārsteigta pagriezās. Makgīrs bija paņēmis rokās zaļu mapi, smagu, zaļu mapi, kā viņa redzēja, pārsietu ar auklu.

- Kostīms, kas tev mugurā, - tas ir Sezāres, vai ne?

Fakta konstatācija viņu uzjautrināja. Lindsija apveltīja Mak-

gīru ar nosodošu skatienu.

- Jā, kā dažkārt gadās. Tu nekļūdies.

-Vai tu esi kādreiz sastapusi Sezāri? Varbūt intervējusi viņu?

Lindsija nenoteikti uzlūkoja Makgīru neizpratnē, vai jautājumu izraisījusi neziņa vai viltus.

- Nē, - viņa atbildēja. - Neesmu. Un, kā tu droši vien zini, neviens žurnālists nav viņu intervējis. Sezāre neparādās sabiedrībā, vienīgi savu kolekciju skates noslēgumos. Un viņa nekad un nevienam nedod intervijas. Viņa ir īsta vientuļniece.

- Skaista vientuļniece, jāsaka...

- Neapšaubāmi.

- Bet Žans Lazārs, no otras puses, - viņš taču runā ar presi.

-Ar uzticamiem žurnālistiem. Ar saviem draugiem. Ar cilvēkiem, kuri neuzdos neveiklus jautājumus par Sezāri, jā, ar tiem viņš runā. Es šo procesu nesauktu par interviju, bet viņš laiku pa laikam rīko pieņemšanas.

- Vai tu nevarētu noorganizēt pie viņa pieņemšanu?

- Varētu, ja gribētu, bet es negribu. Iespējams. Jā.

- Pamēģini! Paskaties, vai nevari viņam piekļūt, kamēr esi Parīzē...

Lindsija pievērsa Makgīram neizpratnes pilnu skatienu.

- Kāpēc? Tas ir bezjēdzīgi. Pat ja viņš piekritīs tikties, es neko noderīgu neuzzināšu. Protams, es gribētu zināt, vai tā ir patiesība, ko baumo, mēs visi gribētu, vai ne? Es gribētu zināt, vai patiesi Marija Sezāre pirms pieciem gadiem sākusi slīgt dziļā depresijā.

Es ar mīļu prātu uzzinātu, kādu daļu no kolekcijas viņa šajās dienās veido pati. Ikviens vēlētos iegūt atbildes uz šiem jautājumiem...

- Tad pavaicā! Pavaicā Lazāram. Kādēļ gan ne?

- Vairāku iemeslu dēļ, - atcirta Lindsija. - Pirmām kārtām, es neuzdrošinātos, un, ja ari uzdrošinātos, es vairs nespertu kāju viņu tuvumā. Man aizliegtu ierasties uz visām turpmākajām Se-zāres skatēm. Otrkārt, es jau teicu, ka tas ir bezjēdzīgi. Lazāram ir gatavs teksts visām intervijām: Marija Sezāre ir ģeniāla. Viņa uzdevums ir pasargāt Sezāri no uzmācīgā pūļa. Tā, lūk!

- Un vadīt kompāniju, kas ienes daudzus miljonus. Neaizmirsīsim to...

- Protams! Ko viņš arī dara ar nemainīgiem panākumiem. Par to viņš runātu itin labprāt. Viņš apspriestu gatavo apģērbu dizainu, firmas kosmētiku, smaržas. Viņš runātu par statistiku un savaldzinātu klausītājus. Velta laika šķiešana. Statistiku es jau zinu. Sezārei ir labākais preses departaments no visiem Parīzes modes namiem. Es to visu jau esmu dzirdējusi.

- Tiešām? Tu esi pārliecināta?

Lindsija jau grasījās vēsi atcirst, bet negaidot apklusa. Mak-gīra smaragdzaļās acis viņu asi uzlūkoja, un viņa balsī ieskanējās piepešs aizkaitinājums. Sajuzdama vārdos neizteiktu pārmetumu, viņa, brīdi vilcinājusies, paraustīja plecus.

- Nu labi. Es pārspīlēju. Visu es neesmu dzirdējusi, tāpat kā jebkurš cits. Lazāru un Sezāri acīm redzami apvij noslēpumainība. Kopš zināma laika...

- Tā vien gribētos teikt, jā. - Makgīrs uzmeta skatienu mapei. - Protams, runājot kā nespeciālistam. No kurienes viņi nākuši, kā viņi satikušies, kāds bijis Lazāra pirmais veiksmīgais darījums, kādas ir viņu patiesās attiecības, tad vēl, kāpēc Lazārs pagājušajā gadā gribējis aiziet no kompānijas...

- Gribējis aiziet no kompānijas, ja var ticēt baumām, - Lindsija viņu pārtrauca.

-Nu bet šogad Lazārs ir pārdomājis un sēž savā vietā. Vienkārši daži šādi sīkumi. Nekas tāds, kas varētu pārāk nopietni satraukt modes pielūdzējus... - Makgīrs veltīja viņai ašu zaļo acu skatienu. - Protams, - viņš turpināja, - modes lapu redaktori nestrādā tā kā citi žurnālisti, vai ne? To es sāku saprast. Viņi neuzdod kutelīgus jautājumus. Viņi nepēta aplūkojamo nozari. Viņi apmeklē modes skates, sadūdojas ar draugiem, noslēdz tās mazās smadzeņu daļiņas, kas vēl spējīgas darboties, apjūsmo svārku garumu un pārdzīvo ekstāzi. Par blūzi. Vai žaketi. Vai cepuri...

- Pagaidi mirklīti! - sacīja Lindsija.

-Tam, ko viņi apjūsmo, - nesatricināmi turpināja Makgīrs, - nav nekāda sakara ar deviņdesmit deviņu procentu vienkāršo sieviešu dzīvi. Tas pat neietekmēs šo sieviešu ģērbšanās veidu. Tas ir frivoli, neķītri dārgi, tas aizvaino sieviešu dzimumu...

- Vai es drīkstu izteikties?

- Bet viņu ziņojumi, protams, divreiz gadā nodrošina bezmaksas reklāmu ļoti ienesīgai nozarei. Un modes žurnālisti apmierinās ar pastāvošo situāciju. Viņi veicina produkcijas noietu - lai cik bezkaunīga un muļķīga, lai cik sasodīti nevalkājama tā būtu. Tas mani vienmēr pārsteidzis. Kādēļ melot? Kādēļ gadu no gada cildināt šīs blēņas? Es, protams, mācos. Viņi nedrīkst kritizēt. Viņi neuzdrīkstas kritizēt. To darot, viņi riskē zaudēt savus dārgos ielūgumus, savas cienījamās vietas pirmajā rindā... Starp citu, vai tu sēdi pirmajā rindā, Lindsi ja? - Viņš pavērsa zaļo acu skatienu Lin-dsijas virzienā. Viņa savilka plaukstas dūrē, juzdama nagus iespiežamies dziļi ādā.

- Jā, - viņa sacīja. - Sēžu. Pagāja desmit gadi, līdz es tur nokļuvu, un es par to, ko redzu, varu ziņot daudz labāk, nekā sēžot desmitajā rindā. Paklau...

- Par to es nešaubos, - izstaipīdamies sacīja Makgīrs. - Tur, kur es augu, mēdza sacīt, ka, vakariņojot ar velnu, vajadzīga karote ar garu kātu. Bet esmu pārliecināts, ka uz tevi tas neattiecas. Galu galā, ja tu uzrakstītu to, ko patiesībā domāja tu, piemēram, norādītu, ka Sezāres kolekcijas kļuvušas iedvesmas nabagas, bez spožuma, - ko tu ar to panāktu? Tev aizliegtu piedalīties. Uz visiem laikiem.

Viņš citēja Lindsijas pašas vārdus, pavadot tos ar visburvīgāko smaidu. Lindsija, kurai reiz piemita negants raksturs, bet kura bija iemācījusies pār to valdīt, noskaitīja līdz desmit un izdarīja nomierinošus jogas elpošanas vingrinājumus. Iesūnojušais īru fanā-

tiķis, viņa domās sacīja. Pašapmierinātais stulbenis! Pesteļotājs. Neciešams, aprobežots, neizturams, bezkaunīgs... Viņa vilcinājās. Būdama diezgan godīga, Lindsija bija spiesta atzīt, ka Makgīra vārdos ir krietna daļa patiesības, bet viņa bija pārāk saniknota, lai nekādā ziņā to neatzītu.

- Varbūt būs lietderīgi, Roulend, - viņa beidzot ierunājās pārspīlēti pieklājīgā balsī, - ja es tev izskaidrošu dažas mana darba īpatnības. Es apmeklēju skates, lai analizētu apģērbu. Lai iepazīstinātu ar stiliem. Es aplūkoju piegriezumu, krāsu, materiālu un līniju. Es esmu speciāliste šajā jomā. Par laimi, apģērbs mani interesē. Man patīk drēbes. Tāpat kā tās patīk simtiem tūkstošu sieviešu, kuras katru nedēļu lasa lappuses, ko esmu sagatavojusi. Tās ir lasītājas sievietes, kas šim laikrakstam nepieciešamas. Tās, kas priecē reklāmas aģentūru sirdis, Roulend, to aģentūru sirdis, kuras savukārt pērk vietu šajā avīzē un palīdz maksāt algu tev un arīdzan man...

- Es esmu iepazinies ar šīs nozares ekonomiku, paldies... -noraidoši iestarpināja Makgīrs, un Lindsija apspieda pieaugošu vēlēšanos pieliekties un iecirst viņam pļauku.

- Klausies vēl... - viņa turpināja. - Paskaties uz savas Galvenās redakcijas produkciju, pirms sāc lasīt man sprediķi! Pagājušo sestdien tu, piemēram, ievietoji garu rakstu par Čečeniju un rakstu par Klintoniem...

- Nu un tad?

-Auto slejā tu rakstīji pārjauno “Aston Martin”, ceļojumu slejā ievietoji rakstu par smalku Tai pludmales kūrortu, un kulinārijas slejā tavs redaktors salīdzināja piecpadsmit olīvu šķirnes, turklāt pirmais teikums bija tik trakoti pompozs un pretenciozs, ka es gandrīz aizrij os, to lasot. Drausmīgajai meičai, kas tev taisa restorānu apskatus, drausmīgajai meičai, kuru tu pieņēmi avīzē, tu ļāvi izmantot veselu sleju, lai aprakstītu kaut kādu sasodītu restorānu ārpus Oksfordas, kurā viņa ar savu pēdējo draudziņu tikko izšķiedusi gandrīz divsimt mārciņas no tavas redakcijas budžeta. Par lenču! Tas nav frivoli? Tas nav neķītri? Paklau, Roulend, nevajag man stāstīt tādas sūda blēņas!

Sekoja klusums. Grandēs dames, nodomāja Lindsija, nebūtu lietojušas pēdējo apzīmējumu, patiesībā vispār nebūtu strīdējušās. Jo sliktāk viņām, Lindsija nodomāja, tagad juzdamās daudz labāk. Ne mazākās nožēlas. Viņa ievēroja, ka Makgīrs ir viegli piesarcis. Bet, ja arī viņas izteiktās piezīmes bija trāpījušas desmitniekā, tad viņš ātri atguvās. Patiesi, Lindsijai radās aizdomas, ka viņš ir no tiem cilvēkiem, kuriem patīk strīdēties. Uzmetis Lindsijai ašu, mirdzošu skatienu, Makgīrs - viņai par dusmām - sāka smieties.

- Sitiens, - viņš sacīja. - Jūtams sitiens. - Viņš pieliecās tuvāk pāli rakstāmgaldam. - Bet, no otras puses, drausmīgā meitene izmantoja savas kritizētājas spējas. Viņa nokritizēja duglbre mērci...

- Liela muiža!

- ... Un mūsu autokorespondents nebija apmierināts ar "Aston Martin” vadības paneļa dizainu.

-Viņš pilināja siekalas, rakstot par to draņķa “Aston” \ Tas maksā labu ceturtdaļu miljona. Nesmīdini mani!

- Taču raksts par olīveļļu - tur man tev jāpiekrīt. Šausmīgi. Nebaudāmi. Slavināja līdz nepieklājībai.

- Un tu kaut ko esi darījis šajā sakarā, vai ne? Būdams redakcijas galvenais redaktors.

- Protams, esmu! - Makgīrs mierīgi atbildēja uz Lindsijas skatienu. - Vai tu neesi dzirdējusi? Es viņu šonedēļ atlaidu.

Sekoja vēl viens klusuma brīdis, šoreiz ilgāks. Lindsija sēdēja pavisam nekustīgi, uzlūkodama zaļās acis un tvīda žaketi, un grāmatu kaudzes, uz mirkli iedomādamās skolas naudas un kredītu maksājumus un jaunos futbola zābakus.

- Vai tie ir draudi? - viņa beidzot vaicāja, skaidri izrunādama vārdus savā mierpilnākajā balsī.

Makgīrs pirmoreiz izskatījās pārsteigts. Uzmetis Lindsijai tukšu skatienu, viņš pārbrauca ar plaukstu pār matiem un steigšus sāka runāt.

Lindsija neklausījās. Viņa piecēlās, juzdamās tā, it kā būtu sagūstīta kādā aukstā, saltā telpā, kurā gaiss ir pārāk plāns un apgrūtina elpošanu un runāšanu.

- Tāpēc ka tad, ja tie ir draudi, - viņa turpināja tajā pašā mierīgajā, neizteiksmīgajā balsī, - es labāk piezvanīšu Džinijai un atlikšu mūsu tikšanos. Man apmēram pēc stundas viņa jāsagaida, un, protams, es nokavēšu.

- Nokavēsi? Nokavēsi? Par ko tu runā?

- Džinijai vajadzēs gaidīt. Un, ja tevi tas interesē, bet tevi droši vien neinteresē, tāpat vajadzēs gaidīt manai mātei un manam dēlam, un maniem iepirkumiem, un krānu meistaram...

- Krānu meistaram? Kādam krānu meistaram?

- Tāpat vajadzēs gaidīt garāžai un sasodītajam veikalam, kurā varētu būt - tikai varētu - vēl pēdējais pāris divpadsmitā izmēra sporta zābaku. Tāpat vajadzēs gaidīt visām pārējām manām garlaicīgajām un banālajām problēmām, ar kurām man jātiek galā papildus darbam, kas - ja tu vēl nezini - šonedēļ iet uz beigām. Tam visam, Roulend, vajadzēs pagaidīt, jo es joprojām būšu augšstāvā, šajā ēkā. Es runāšu ar Maksu. Es tā nevaru strādāt.

Apmierināta ar savas runas savaldīgo sarkasmu un cildenumu, Lindsija sāka virzīties uz durvju pusi. Viņa juta, ka noiešanai no skatuves izvēlējusies piemērotu brīdi. Makgīrs noklepojās.

- Futbolam vai regbijam? - viņš vaicāja.

Lindsija apstājās un pagriezusies apveltīja Makgīru ar savu bezgala iznīcinošo skatienu.

- Zābaki, - Makgīrs atkārtoja. - Futbolam vai regbijam?

- Futbolam. Un nemēģini man pielabināties! Par vēlu.

- Un divpadsmitā izmēra? Lieli. Droši vien viņš ir gara auguma puisis.

- Jā, viņš ir garš. Sešas pēdas un divas collas. Viņam ir septiņpadsmit gadu. Vai tas nāk par labu taviem aprēķiniem?

- Es neko nerēķināju, bet jūtos pārsteigts. Man šķita, ka tev ir ap trīsdesmit. Varbūt trīsdesmit viens.

- Par vēlu glaimot, - klusībā apmierināta, sacīja Lindsija. - Par vēlu izlocīties. Es...

- Tie nebija draudi, - Makgīrs viņu pārtrauca, runādams strauji un pieceldamies kājās. - Mēs esam pārpratuši viens otru. Es izvēlējos nepareizu pieeju. Es tevi neataicināju, lai draudētu vai kritizētu. Man nepatīk mode. Es neizliekos, ka es to saprotu. - Piepeši plati pasmaidījis visapburošāko smaidu, viņš saņēma Lindsi-jas roku. - Man arī ne visai patīk “Aston Martin Vai divsimt

mārciņu rēķini par lenču. Esmu pieļāvis kompromisu. Atzīstu, ka...

Lindsija sastingusi nolūkojās uz Makgīra plaukstu, kas bija liela, iedegusi un skaisti veidota, un atsvešināti nodomāja, vai viņai nav sirds aritmija, vai ari īpatnējā, nevienmērīgā pulsācija zem Sezāres tērpa ir pārslodzes, rūpju, nepareizas diētas un stresa rezultāts. Vēlāk viņa nepārstās prātot, vai šajā brīdī attiecībās ar Makgīra nav pieļāvusi savu pirmo un izšķirošo kļūdu. Galu galā viņa varēja atbrīvot savu roku un turpināt brašo noiešanas ainu, bet to viņa nedarīja vis. Tieši otrādi, sastapusi Makgīra zobgalīgo skatienu, viņa sāka atmaigt.

- Kāpēc tad tu mani aicināji? - viņa vaicāja, ļaujot Makgī-ram aizvest sevi atpakaļ pie rakstāmgalda. Vēlreiz pacēlis zaļo mapi un atsējis to, viņš sniedza mapi Lindsijai.

-Tāpēc, ka man vajadzīga tava palīdzība, - viņš sacīja. - Ar

šo te.

Lūguma tiešums un vienkāršība Lindsiju pārsteidza. Viņa meklēja Makgīra sejā divkosības un viltus zīmes, taču nespēja atrast. Tobrīd Lindsijai ienāca prātā, ka Makgīrs, ja atteiktos no sava pārākuma, būtu vīrietis, kas viņai varētu patikt. Viņa uzlūkoja zaļo mapi, kas bija bieza, smaga un bez kāda uzraksta.

- Vai tas ir materiāls par modi?

- Nē. Tikai netieši. Jautājums ir plašāks par to - un nepatīkamāks.

- Vai nevēlies paskaidrot?

- Es nevaru visu paskaidrot, nē. Vēl ne.

- Tas ir slepens?

- Var teikt arī tā.

Lindsija atvēra mapi. Viņai pretī raudzījās pazīstama seja, slavena seja. Marijas Sezāres fotogrāfiju, vienu no nedaudzajām, kas vispār bija un nevis iegūta zagšus, bet viņai pozējot, bija uzņēmis Sesils Bītons. Tā attiecās uz septiņdesmitajiem gadiem un, reiz ieraudzīta, vairs tik viegli neaizmirsās. Marija Sezāre šeit bija sava skaistuma plaukumā. Melniem matiem, melnām acīm, viņa smējās, pacēlusi roku, it kā lai aizsegtu seju. Viņas mati bija īsi apcirpti. Viņa atgādināja, kā reiz teica Sesils Bītons, skaistāko zēnu pasaulē, viņai ap kaklu bija mazs zelta krucifikss.

Saraukusi pieri, Lindsija sāka šķirstīt mapes saturu. Tajā bija avīžu un žurnālu izgriezumi, visi attiecās uz Sezāri un Lazāru, aptverot gandrīz trīs gadu desmitus. Mape bija četras collas bieza.

- Es gribu, lai tu to izlasi, - sacīja Makgīrs. - Tur ir viss, ko varēja sameklēt mani palīgi. Amerikāņu, angļu, itāliešu, franču materiāli. Vai tu varētu to izdarīt brīvajās dienās?

- Tas ir tik steidzami?

- Jā. Steidzami... Es domāju, tu varētu tajā ieskatīties, ciemojoties pie Maksa. Pēc vakariņām varbūt. Gultā...

Makgīrs veltīja viņai vēl vienu zaļganu skatienu. Sev par pārsteigumu, Lindsija aptvēra, ka Makgīram piemīt arī citi talanti, par kuriem viņai nav bijis ne jausmas: kad to prasīja mērķi, viņš prata flirtēt.

- Būtu lietderīgi zināt, - viņa sacīja, - kas man jāmeklē.

-Tukšumi.

- Tur būs simtiem tukšumu. Pirmīt tu pats pieminēji dažus, kas uzkrīt visvairāk. Visi šie materiāli sastāv no vieniem pieņēmumiem. Baumas un pilnīgi pretējas baumas. Leģenda. Mīts.

- Tas nekas. Viss, ko tu vien zini vai par ko esi dzirdējusi, vienalga, cik neticami, cik nepamatoti tas skanētu, - ja tas nav šajā mapē, es gribētu par to zināt.

- Pat tenkas?

- Pat tenkas. Reizēm tās var būt noderīgas. Jā.

- Tiksimies pirmdien?

- Ē... jā. - Viņš novērsās. - Pirms tu dosies uz Parīzi? Ja tev atradīsies laiks, jātu man atļausi, es tev izmaksāšu pateicības lenču.

- Varbūt.

Makgīrs izskatījās aizskarts.

- Vai mēs neesam salīguši mieru?

-Nē. Vēl ne. - Nenolaizdama skatienu, Lindsija lūkojās viņam pretī. - Es joprojām domāju, ka tu esi aprēķina cilvēks. Viltības pilns. Es tev neticu ne par matu.

- Bet vai tu man palīdzēsi?

-Tu kļūsti mazliet ciešamāks, kad lūdz pakalpojumus. Tādēļ-jā.

Piecēlusies kājās, Lindsija pagriezās uz iešanu. Piepešā ga-lantuma uzplūdā Makgīrs ari piecēlās un atvēra viņai durvis. Stāvot uz sliekšņa, viņš uzdeva vēl pēdējo jautājumu, kas Lindsiju tobrīd ļoti samulsināja: vai Žanam Lazāram esot kādi sakari ar Amsterdamu?

- Nē. Kādēļ lai viņam tie būtu? Lai arī kādas tautības būtu Lazārs, holandietis viņš nav. Un Holande nefigurē starptautiskajā modes apritē...

- Nē, - sacīja Roulends, iezvanoties telefonam. - Nē. Es domāju, ka... - Viņš pacēla klausuli. Lindsija kavējās durvīs. Viņa varēja sadzirdēt no klausules nākam steidzīgu un enerģisku sievietes balsi. Roulends sarauca pieri.

-Tātad tiksimies pirmdien, Roulend...

- Pirmdien? - Viņš pievērsa Lindsijai tukšu skatienu.

- Mūsu lenčs, Roulend. Tavs atvainošanās lenčs...

-Ak jā! Protams! Kā tad. Pirmdien. Visādā ziņā.

Izejot no istabas, Lindsija atskatījās. Zvanītāja joprojām runāja - patiesībā bija runājusi visu šo laiku bez apstājas. Pārliecināts, ka neviens viņu nenovēro, Roulends nopūtās. Klusi nolicis klausuli uz rakstāmgalda, viņš paņēma Prusta sējumu un sāka lasīt. Lindsijai aizverot durvis, zvanītāja izgrūda acīm redzamu ciešanu saucienu. Roulends nesatricināmā mierā pāršķīra lappusi.

Pulksten vienos, tieši tobrīd, kad Lindsija grasījās iziet, piezvanīja Markovs. Divas reizes viņš bija zvanījis, kamēr viņa sarunājās ar Roulendu. Lindsija gurdeni nodomāja, ka viņš pavisam nopietni spētu zvanīt ik pa desmit minūtēm visu turpmāko diennakti. No Markova to varēja sagaidīt.

- Nu, čabulīt, - viņš sacīja, kad Lindsija pacēla klausuli. - Pastāsti man par divkauju! Vai izdarīji izšķirošo dūrienu?

- Un kā vēl, - samelojās Lindsija.

-Labs darbiņš, dārgumiņ. Tiešs trāpījums aortā, vai arī nāve bija ilgstoša?

- Ilgstoša. Tagad atšujies, Markov! Sīkāk pastāstīšu Parīzē,

labi?

-Nevaru vien sagaidīt. Visu rītu iztēlojos šo ainu. Šis Mak-glrs - pastāsti, kāds viņš ir! īss? Resns? Ar noslieci uz plikpaurī-bu? Neinteresants, jā?

- Tur jau tas joks, ka ne. Viņa augums ir sešas pēdas piecas collas. Melni mati. Ļaunas, zaļas acis. Testosterons šķīst uz visām pusēm...

- Mīlulīt! Kāpēc tu uzreiz neteici? Viņš izklausās tieši pēc mana tipa.

- Ne mazāko izredžu, Markov.

- Tu esi pārliecināta?

- Simtprocentīgi.

- Nu labi. Dzīve nav rožu lauks. Vienalga, iepazīstini mani kādreiz. Klau, man zvana pa otru telefonu! Varbūt tā ir Barba-dosa. A toute ā l ’heure, mīlulīt, - ar briesmīgu akcentu piebilda Markovs un nolika klausuli.

Vienos piecpadsmit Roulends Makgīrs piegāja pie loga savā divpadsmitā stāva redaktora kabinetā un, ieskatījies pulkstenī, palūkojās laukā. No vietas, kur viņš stāvēja, varēja redzēt Temzu, Kanāriju piestātnes noliktavas un autostāvvietu.

- Precīzi pēc pulksteņa, - sacīja Roulends.

Makss, košļādams vienu no siera un marinētu dārzeņu sviestmaizēm, ko viņš parasti pasūtīja, paliekot uz lenču izdevniecības ēkā, nolika Roulenda iedoto mapi un piebiedrojās viņam pie loga.

Abi vīrieši vēroja, kā no ēkas iznirst sīka, trausla sieviete un starp novietotajām mašīnām sāk virzīties uz jauna folksvāgena golfa pusi. Sievietes mati, īsi, cirtaini un nepaklausīgi, spīdēja tikpat spoži kā mašīnas krāsojums. Viņai kājās bija melni basketbola zābaki, melnas zeķes, melns svīteris un apjomīgs melns mētelis. Sieviete bija apkrāvusies ar portfeli, audekla somu, vairākām grāmatām un lielu, zaļu, ar auklu pārsietu mapi. Viņai tikai ar grūtībām izdevās saturēt visus šos priekšmetus, un, kad viņa nonāca pie mašīnas, vairāki nokrita zemē. Apveltījusi audekla somu ar spēcīgu spērienu, sieviete nikni palūkojās debesīs. Viņas lūpas ekspresīvi savilkās, veidojot kodolīgu apzīmējumu, kura nozīme nepalika apslēpta ari divpadsmit stāvus augstāk. Roulends pasmaidīja.

- Cik žēl! - viņš sacīja. - Viņa ir novilkusi to kostīmu. Tas bija lielisks kostīms.

- Viņai nav mugurā Sezāres kostīms? - Makss pasmaidīja.

To viņa bija uzvilkusi tikai uz tikšanos ar tevi? Tādā gadījumā

(as neapšaubāmi nozīmē karu, Roulend. Tev nav ne mazāko cerību.

- Tu maldies. Pašlaik viņa dodas pēc Ženevjēvas Hanteres. Viss notiek saskaņā ar plānu, Maks...

- Viņa nenojauš?

- Protams, ne. Es jau tev teicu. Es viņu savaldzināju. Pagatavoju viņai kafiju. Izteicu komplimentu par to kostīmu. Gaidāma viegla uzvara, Maks.

- Ceri vien! Tu nesaproti sievietes, Roulend. Nekad neesi sapratis.

- Tici man! - Roulends nelikās dzirdējis Maksa piezīmi. Viņš vēroja melno folksvāgenu strauji dodamies uz izeju, kur, rādīdams labo pagriezienu, tas nogriezās pa kreisi, tik tikko izvairīdamies no milzīgas kravas mašīnas, kas, bremzēm kaucot, strauji apstājās. Makss aizvēra acis.

- Tikai nekad nekāp Lindsijas mašīnā, - viņš sacīja. -Tas ir mans vienīgais padoms, Roulend. Lai arī kādi sasodīti muļķīgi plāni rastos tavā galvā, no tā gan izvairies. Tas nozīmē riskēt ar dzīvību. It sevišķi, kad viņa ir sliktā garastāvoklī.

- Viņa nav sliktā garastāvoklī. - Roulends aizgriezās no loga. - Es jau tev teicu. Pirms divām dienām, jā, tad bija karš. Tagad ir detente. Tādas sievietes kā Lindsija nav grūti uzvarēt, ja tam nopietni pievēršas. Turklāt...

- Roulend, tu neflirtēji?

- Dieva dēļ! Par ko tu mani uzskati? Es nekad neflirtēju ar sievietēm.

- Flirtē gan, Roulend. Flirtē, pats to nemaz neapzinādamies.

- Nu šoreiz tas ir pilnīgi izslēgts. Kādēļ lai es to darītu? - Paņēmis vienu no Maksa sviestmaizēm, viņš sāka to domīgi košļāt. Apspiedis smaidu un neko vairs neteicis, Makss aizsmēķēja.

īsu brīdi valdīja biedrisks klusums, kura laikā Roulends, kam nekad prāts nenovirzījās no darba, pārlapoja Maksam atnestās mapes saturu, savukārt Maksam, vērojot savu draugu, savu neparasti glīto draugu, kurš nekad neapzinājās, kādu iespaidu atstāja uz sievietēm, bija diezgan daudz laika, lai pārdomātu pēdējo pavērsienu ieilgušajā traģikomēdijā, kāda bija Roulenda Makglra dzīve.

Iespējams, viņš nodomāja, ka būtu pašā laikā izteikt kādu brīdinājuma vārdu, - ņemot vērā Roulenda pašreizējos plānus, tas varētu pat būt steidzami.

- Paklau, Roulend, - viņš ierunājās mazliet negribīgi, jo Roulends nikni sargāja savas privātās dzīves neaizskaramību.

- Par Lindsiju. Viņa nav gluži tik stipra, kā izliekas, un mēs ar Šarloti viņu ļoti mīlam. Es saprotu, cik svarīgs tev liekas šis materiāls, un es saprotu ari to, kādēļ tev varētu noderēt viņas palīdzība, bet...

Roulends neklausījās. Viņš pārlasīja pēdējo ziņojumu, kuru bija atsūtījusi kontaktpersona no Savienoto Valstu Narkotiku apkarošanas aģentūras Amsterdamā un kuru viņš pirms īsa brīža bija iedevis Maksam izskatīšanai. Makss nezināja kontaktperso-nas vārdu un, visticamāk, to ari neuzzinās: tāds bija Roulenda darba stils.

- Protams, protams, - viņš sacīja, aizverot mapi un atgaiņājoties no Maksa pēdējās piezīmes. - Dieva dēļ, pārstāj velti nervozēt, Maks! Tu gribi vaicāt, kādi ir mani turpmākie plāni.

- Diez vai. Tu man tāpat neteiksi.

- Darbs, - nepacietīgi attrauca Roulends, paceldams kaudzīti fotoattēlu no Maksa rakstāmgalda un tos pāršķirstīdams. - Mans nodoms ir strādāt. Tikt galā ar šo lietu. Lindsija nav svarīga. Ja viņa piekrīt man palīdzēt, labi. Ja ne - jo sliktāk viņai. Es turpināšu savaldzināšanas ofensīvu...

- Lai Dievs man dod spēku!

- Šie attēli... - Roulends nolika tos atpakaļ uz galda.

- Tās ir pēdējās Paskāla Lamartēna fotogrāfijas?

- Jā. - Makss pacēla fotoattēlus no galda. - Vienu es gribu rīt izmantot pirmajā lappusē. Redaktora izvēlēto attēlu - to tur...

- Viņš kļūdās. - Roulends norādīja uz fotoattēlu Maksa kreisajā rokā. - Tev jāizmanto šis. Ļaudis sāk pierast pie notikumiem Bosnijā. Vajag viņus izsist no līdzsvara, Maks.

- Varbūt, - atbildēja Makss, zinot, ka Roulendam taisnība. Viņš aplūkoja Roulenda ieteikto fotogrāfiju. Grupa sērojošu sieviešu bija sastājušās ap zēna līķi. Zēna labā roka joprojām žņaudza Kalašņikova automātu. Viņa kreisā roka gulēja asiņu peļķē. Zēna seja bija žēlsirdīgi paslēpta, bet sieviešu sejas ne. Lamartē-nam bija dotas varbūt trīsdesmit sekundes laika, kurās tvert viņu ciešanas, bet tāds bija viņa talants, nodomāja Makss, talants, kas pacēla Lamartēnu pāri citiem: tehniska meistarība, ko vadīja spēja just līdzi. Attēli bija vajājuši Maksu visu rītu. Ja mirtu viens no maniem bērniem, viņš domāja, tad es justos tieši tā un tāda izskatītos mana sieva.

Pacēlis skatienu, viņš ievēroja sapratni Roulenda acīs un pamājis pastūma fotogrāfijas malā.

- Cik tad ilgi Lamartēns domā tur palikt? - vaicāja Roulends pieceldamies un, kā dažkārt mēdza to darit, sāka soļot šurpu turpu pa kabinetu. - Es domāju, ka viņš atgriezīsies reizē ar Ženev-jēvu Hanteri.

-Tāds bija sākotnējais plāns. - Makss paraustīja plecus.

- Jādomā, ka viņš atgriezīsies, kad būs gatavs atgriezties. Lamartēns pats sev nosaka likumus.

Neko neteicis, Roulends atgriezās pie sava krēsla un apsēdās.

-Tātad! Vai turpināsim, Maks? - Viņš ielūkojās pulkstenī.

- Tu gribēji man pastāstīt par Ženevjēvu Hanteri...

- Tiešām? - Maksa sejā iezagās viegli izvairīga izteiksme.

- Jā. Gribēji gan. Kā tu pats labi zini. Sāc nu, Maks! Mums ir desmit minūtes līdz tavai sanāksmei. Es gribu dzirdēt visu. Pilnīgi visu. No A līdz Z.

- Roulend, mēs jau to esam pārrunājuši. Tu jau gandrīz visu zini...

Stūrgalvīgu sejas izteiksmi, kļūdams pati uzmanība, Roulends pieliecās tuvāk.

- Iespējams. Pastāsti man vēlreiz! - viņš sacīja.

II

Džinija tagad no rītiem bija iesākusi doties pastaigās. Reizēm viņa pastaigājās stundu, reizēm divas un vienmēr bez noteikta mērķa. Staigāšana nāca par labu: tā nodarbināja miesu, ieaijāja prātu un īsināja dienu. Paliekot dzīvoklī, viņa juta pienākumu rakstīt, bet vārdi, kas parādījās datora ekrānā, atteicās saistīties savā starpā vai paust kādu jēgu. Paliekot dzīvoklī, viņa pārāk asi izjuta Paskāla prombūtni. Šīs bija viņu pirmās kopīgās mājas: viņi tās kopīgi bija sameklējuši, kopīgi apgādājuši ar mēbelēm, šī bija vieta, kas viņiem abiem vēstīja par viņu mīlestību - un viņi tajā bija kopīgi mitinājušies mazāk par pieciem mēnešiem.

Mājas atradās Notinghilas nomalē milzīga, ekstravagantiem tornīšiem rotāta nama augšstāvā. To saviem draugiem prerafaelītu māksliniekiem bija radījis arhitekts, kura darbu 1868. gadā uzskatīja par radikālu. Šajā namā reiz bija atradusies viena no Roseti studijām, šo namu bija bieži apmeklējis Raskins, bet, lai cik ieinteresēta Džinija bija par ēkas iepriekšējo dzīvi, viņa to nespēja izjust. Pēc Džinijas domām, tai nebija priekšvēstures un patiesībā tā pastāvēja tikai kopš dienas, kad viņi ar Paskālu to pirmo reizi ieraudzīja. Plecu pie pleca iegājuši namā, abi kā norunājuši apstājās, un Džinija sajūsmināta klusi nopūtās. Tik daudzām nedēļām paejot meklējumos, zaudējot dūšu, skatot citu pēc citas neatbilstoši dārgas un bezgaumīgi pārbūvētas ēkas, viņi piepeši gluži kā brīnumu bija uzgājuši šo.

Ēkā bija apjomīga darbnīcas telpa, tik gara un plaša kā baznīcā, un spirālveida kāpnes veda uz guļamistabu galerijā ar grāmatu plauktiem gar sienām. Vienu veselu sienu aizņēma logs, augsts arkveida logs ar skatu uz ziemeļu pusi. Caur to kā str aume ieplūda gaisma, mezdama kustīgus apļus uz sienām. Bija pavasara diena, lieliska pavasara diena, kad gaiss dziedāja par atdzimšanu, un šis logs ielaida pavasari istabā. Pilsēta no tā nebija saredzama: joprojām kavēdamies uz sliekšņa, viņi uzlūkoja bāli zilās debesis, sīkos, augstu skrejošos mākonīšus, kailos koku zarus, kuros tikko sāka parādīties pirmo lapu zaļums, un saules spožums žilbināja viņiem acis. - Tā ir mūsu, - pēc ilgas klusēšanas sacīja Paskāls. - Tā domāta mums. Tai jābūt mūsējai, jā?

Pēc tam abi ļoti centās būt pragmatiski. Roku rokā viņi apstaigāja māju, meklēdami trūkumus, izpētīdami šaurās palīgtelpas. Paskāls svinīgi izklaudzināja sienas, pārbaudīja elektrības vadus un ūdensvada caurules. Džinija tikpat svinīgi apskatīja virtuvi, kas viņai kļuva mīļa no pirmā acu uzmetiena. Viņa atvēra trauku skapja durvis, un izrādījās, ka tās ir paklausīgas durvis, skaisti nostrādātas, durvis, kuras viņai nenācās kritizēt, kuras neķērās. Zemākajā līmenī viņi atklāja otru guļamistabu, mazu, romantisku torņa guļamistabu, valstību, kuru Rekhems būtu varējis uzgleznot kādai pasaku princesei. Šī istaba bija kā radīta ar iztēli apveltītam bērnam. Džinija redzēja, ka Paskāls iedomājies savu meitu.

- Marianna varētu braukt ciemos, Paskāl, - viņa sacīja.

Paskāls nopūtās. - Varētu, - viņš atteica. - Patiesi varētu.

- Vai viņai patiktu šī istaba, Paskāl?

- Viņa par to būtu sajūsmināta. Es zinu.

Brīdi pēc tam ne viens, ne otrs īsti neuzdrīkstējās runāt. Atgriezušies milzīgajā studijas telpā, viņi stāvēja, sadevušies rokās, augstā, brīnišķīgā loga priekšā. Paskāls žvadzināja aģenta dotās atslēgas. Viņi saskatījās. Paskāla pelēkajās acīs iedegās jautras uguntiņas. Viņš zināja, ka Džinija grasās izteikt neizteikto, un, pirms Džinija to paspēja, viņš pacēla roku, viegli aizlikdams pirkstus priekšā viņas lūpām.

- Nē. Pagaidi! - viņš sacīja. - Tu tūdaļ kļūsi prātīga. Pirms tu kļūsti prātīga, man jāizdara, lūk, kas.

Atglaudis garo, gaišo matu cirtu no Džinijas sejas, Paskāls kādu bridi lūkojās viņas acis, bet pēc tam, pievilcis Džiniju sev klāt, pieliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām.

Apskāviens bija ilgs, tas izsita Džiniju no līdzsvara, sajauca viņas prātus. Iespējams, viņa nodomāja, ka tāds bija Paskāla nodoms. Visbeidzot viņa smaidot atkāpās un pakratīja galvu. Saņēmusi viņa plaukstu, Džinija nopētīja Paskāla seju no drošāka atstatuma izstieptas rokas attālumā. Viņa vēroja saules starus pārslīdam tumšajiem matiem, pierei un vaigiem. Viņa mīlēja šo uzacu līniju, viņa mīlēja ikvienu šīs sejas vaibstu, ikvienu balss mo-dulāciju un ikvienu pieskārienu. Būdama harmonijā ar Paskālu, Džinija nekļūdīgi zināja, ko viņš domāja, to izteica galvas pavērsiens, lūpu līnija un zobgalīgās uguntiņas, kas joprojām mirdzēja viņa acīs. Tomēr neizteikto agrāk vai vēlāk vajadzēja izteikt.

- Paskāl, tas ir pārāk dārgi, - viņa sacīja.

- Mazliet.

- Vairāk nekā mazliet. Mums jāskatās patiesībai acīs.

Paskāls, vismērķtiecīgākais cilvēks, kādu viņa pazina, kurš

vienmēr spēja kaut ko izgudrot, lai iespētu neiespējamo, paraustījis plecus, sāka soļot šurpu turpu pa istabu. Džinija, pazīstot Paskāla atteikšanos atzīt sakāvi, vēroja viņu klusā apbrīnā. Viņa bija redzējusi Paskālu šādā noskaņā arī agrāk, kad viņš strādāja: Paskālu, kurš spēja strīdēties vai apburt, lai tiktu garām jebkurām barikādēm un šķēršļiem, Paskālu, kurš, nespēdams iekļūt pa parādes durvīm, vienmēr atrada ceļu, kā iekļūt pa sānu vai sētaspuses durvīm, Paskālu, kurš devās uz karadarbības zonām un atgriezās ar fotoattēliem, kādus neviens cits nespēja iegūt.

Viņš soļos piecas minūtes, Džinija nodomāja, - un viņš soļoja. Viņš novilks žaketi un uzrotīs piedurknes, viņa nodomāja, -un (žakete bija veca, no melnas ādas) viņš tā ari izdarīja. Viņš meklēs izeju, viņa nodomāja, - un garš, slaids, kustībās straujš, izveicīgs ar kameru, izveicīgs domās, izveicīgs gultā, viņš meklēja.

Džinija pūlējās koncentrēties. Viņa vēlreiz saskaitīja naudu, ko varētu gaidīt, pārdodot viņas pašas Londonas dzīvokli, naudu, ko, pēc Paskāla domām, varētu iegūt, pārdodot viņa Parīzes alelier, summas, ko bija minējušas kredītkompānijas. Vienalga, kā Džinija skaitīja, viņa redzēja, cik daudz viņiem pietrūkst. Neatbilstība bija diezgan liela, lai Džinijai nolaistos rokas, un viņa nopūtās. Paskāls, neiebiedējams kā vienmēr, acumirklī atgriezās pie Dži-nijas un apņēma viņu ap vidu. Tagad viņš par mani zobosies, Džinija nodomāja, - un viņš zobojās.

-Mana mašīna, - sacīja Paskāls, kurš mēdza braukt lielā ātrumā ar klasisku, vecu un ļoti mīļu poršu. - Es pārdošu savu mašīnu un iegādāšos ko garlaicīgāku. Tas līdzēs.

- Es arī pārdošu savējo... - Viņa pasmaidīja. Džinija brauca ar aizvēsturisku folksvāgenu. Paskāls, kurš nebija sajūsmināts par šo braucamrīku, uzmeta viņai nopietnu skatienu.

- Tādu upuri es nevaru pieļaut. Turklāt - mums nāktos kādam piemaksāt, lai tiktu no tā vaļā...

- Jādomā, mēs varētu pārtikt no dārzeņiem...

- Varētu. - Viņš piekļāva Džiniju sev ciešāk. - Rāceņi. Pastinaki. Tie ir lēti.

-Tuvākajos desmit gados es varētu neiegādāties jaunas drēbes...

- Vēl labāka doma. Tu jau man tāpat labāk patīc bez tām.

- Es varētu mainīt nodarbošanos. Atmest ar roku žurnālistikai. Kļūt par baņķieri. Par neatkarīgu advokāti. Reklāmas speciālisti...

- Nedomāju vis. Tā būtu velta laika šķiešana. Paskaties uz mani, Džinija...

Džinija pagriezās ar seju pret viņu, Paskāla rokām joprojām skaujot viņas vidukli.

- Vai mēs gribam šo te, Džinija?

- Jā. Mēs gribam.

- Tad mēs to dabūsim, - sacīja Paskāls, kurš - par kaut ko izšķīries - kļuva neatvairāms.

No tā paša mirkļa viņš bija tāds, kādu Džinija viņu visvairāk mīlēja, - ļoti enerģisks, ļoti apburošs, ļoti dzelžains un caur un cauri francūzis. Vispirms dzīvokļa īpašnieki, pēc tam viņu aģenti, pēc tam banka sāka padoties viņa spiedienam: par cenu, šķiet, varēja galu galā vienoties mazliet citādi, kredītu galu galā varēja mazliet palielināt. Atgriezies Džinijas dzīvoklī ar tā bezcerīgi vientulīgo uzrakstu “Pārdod”, viņš nedēļas laikā atrada tam pircēju -kārtīgu un aizrautīgu pircēju. Naktīs, kad, viņam par dusmām un sapīkumu (jo Paskāls pats neievēroja darbalaikus un nicināja tos, kuri tos ievēroja), banka un nekustamā īpašuma aģenti nebija pieejami, viņš simtiem lappušu noklāja ar aprēķiniem. Summa pēc summas, visi izdevumi akurāti pārsvītroti. Viņš saskaitīja, kādi bija viņu izdevumi, abiem ēdot ārpus mājas, maksājumus bijušajai sievai par Mariannas uzturēšanu, nākamos kredītmaksājumus, ceļa izdevumus, maksu par apkuri un - Džinija pārsteigta un sajūsmināta ieraudzīja - vīnu un maizi.

- Vīns? - viņa vaicāja, raudzīdamās pāri Paskāla plecam. - Tā ir greznība. Izsvītro to!

-Tev tā varbūt ir greznība. Man tā ir nepieciešamība. Tu esi amerikāniete. Es esmu francūzis.

- Tu esi izlaidis elektrību, Paskāl...

- Bet sveces? - viņš pagriezies uzsmaidīja.

- Apdrošināšana?

- Sasodīts! Man jāzvana Maksam.

Viņš zvanīja Maksam šad un tad, raisot Džinijā aizdomas, ka tā tas bija iecerēts jau pašā sākumā. Viņš sacīja Maksam, ka priecājoties par “Korespondenta” jūtām pret viņu, bet, ja Makss vēloties, lai aplidošana beigtos ar kāzām, tad pūrs esot jāpalielina.

- Es te izdaru aprēķinus, - sacīja Paskāls. - Es atļāvos vīnu, bet ne elektrību. Muļķīga tuvredzība... Kad tu atnāksi pie mums uz vakariņām, Maks, tu redzēsi, ka šajā brīnišķīgajā istabā, ko mēs domājam iegūt, būs visai noderīgi tev pagatavot kaut ko ēdamu... Ko, tiešām? Pietiekamā summa? Ko tas nozīmē?

Iestājās klusums, kamēr Paskāls, kurš ļoti labi saprata, ko tas nozīmē, uzmanīgi klausījās Maksa paskaidrojumos. Pēc tam viņš nosauca naudas summu. Džinija nobālēja. Makss sacīja - jā.

Un tā šis brīnišķīgais miteklis kļuva viņu. Paskāls devās apciemot savu draugu, veclietu tirgotāju, kura noliktava atradās Kingsroudas tālākajā galā. Pēc lieliska lenča un vairāku stundu niknas galliskas tirgošanās viņš ieguva gultu. Tā bija augsta, plata, lieliska baldahlngulta, kādreiz karaļa mīļākās īpašums, vismaz tā apgalvoja tirgonis. Gultas balstus apvija kokā grieztas vīnstīgas, un tai bija oriģināls baldahīns no nodiluša, sārta zīda. Pirkumu Paskāls turēja slepenībā un gultu atveda dienā, kad Džinijas nebija mājās, jo intervēja ļoti garlaicīgu un pašapmierinātu ministru. Tajā pavasara vakarā, kad Džinija pārradās, gulta viņu jau gaidīja.

Abi tūdaļ pat ierāpās gultā, juzdamies, it kā atrastos uz burukuģa klāja. Guļot spilvenos, viņu skatiens pāri galerijas balustrādei pievērsās burvīgajam logam, koku galotnēm, mākoņainajām debesīm, piecus stāvus zemāk mītošās, neredzamās pilsētas gaisinām un skaņām. Viņi dzēra vīnu gultā, pēc tam ēda tajā vakariņas, pēc tam mīlēja tajā viens otru, pēc tam gulēja.

- Es esmu apmierināts, - sacīja Paskāls, nākamajā rītā viņu apskaudams. - Es nekad neesmu bijis tik apmierināts.

Džinija arī bija apmierināta. Viņai patika šis vārds, kas šķita iekļaujam viņus savās skavās. Viņa domāja par visiem tiem gadiem, kopš pirmo reizi bija sastapusi Paskālu, un negaidīti apjauta, ka tie aptver gandrīz pusi viņas mūža. Viņa domāja par nedēļām, kad viņa bija tikko iepazinusi un mīlējusi Paskālu Beirūtā. Viņa domāja par abu atšķirtības gadiem un atkalapvienošanos. Viņa domāja: “Es neko nevēlos. Viss, ko es mīlu, augstu vērtēju un turu dārgu, ir šeit. Jā gan, es esmu apmierināta.”

Viņai neradās ne mazākās aizdomas, ne mazākā priekšnojauta, pat ne uz mirkli neienāca prātā tik māņticīga doma, ka labvēlīgajiem dieviem, kas dala cilvēkiem balvas, piemīt drūms paradums, dodot ar labo roku, ar kreiso tūdaļ pat atņemt. Piecus mēnešus pēc ievākšanās dzīvoklī Džinija dabūja to, pēc kā vienmēr bija tiekusies: viņu nosūtīja uz Sarajevu informēt par karu Bosnijā. Viņa devās turp kopā ar Paskālu un strādāja kopā ar Paskālu. Viņš jau agrāk daudzas reizes bija darbojies karadarbības zonās, viņa nebija.

Pēc sešiem mēnešiem Džinija atgriezās viena pati. Paskāls, neapzinādamies milzīgās pārvērtības viņā, bija piekritis, kājā, tā būtu labāk. Viņš vēl paliks uz īsu brīdi un fotografēs. Viņš paliks, augstākais, trīs nedēļas, mēnesi. Pašlaik viņš atradās Bosnijā viens pats jau deviņas nedēļas, un viņa atgriešanās datums joprojām nebija izlemts. Sākumā, lai gan Džinija neatļāvās to sacīt Paskālam, viņa priecājās par viņa aizkavēšanos, cerot, ka tādējādi iegūs laiku atgūties no Bosnijas sekām un tur redzētā, laiku tikt vaļā no murgiem, bezmiega, laiku izārstēties.

No kariem var tikt vaļā, nedēļām ejot, Džinija mēģināja sev iestāstīt. Jābūt kaut kādai iespējai tos nevis aizmirst - viņa nicinātu sevi, ja aizmirstu, - bet distancēties no tiem. Viņai vajadzēja atbrīvoties, un tomēr viņa, šķiet, nespēja atbrīvoties. Nāve, tās metodes, skaņa, garša, izskats un smaka vajāja Džiniju. Tā liedza atpūtu, ar baiļu kliedzienu rāva viņu augšā no miega vientuļajās rīta stundās, tā iesūcās šajā jaukajā dzīvoklī un aptraipīja tā sniegto apmierinājumu, tā vajāja viņu visdzīvākajās ielās. Tāpat kā daudzi žurnālisti Bosnijā, Džinija bija guvusi fizisku ievainojumu. Kādu vakaru mazā ciematiņā augstu kalnu pārejā, pa ceļam ar Paskā-lu uz Mostaru (un vairāk par visu viņa baidījās domāt par Mosta-ru), viņi bija iekļuvuši mortīru uguns joslā. Šrapneļa gabals bija ietriecies Džinijas augšdelmā. Ievainojums bija niecīgs, un viņa par to gandrīz vai kaunējās, ņemot vērā sakropļojumus, ko viņa bija redzējusi. Ar to ātri un veiksmīgi tika galā pārsienot.

Šobrīd, deviņus mēnešus pēc atgriešanās no Bosnijas, brūce bija gandrīz sadzijusi, bet viņas prāts - ne. Paskāls, kas izsenis bija iepazinies ar moderno karošanu un tās atbaidošajiem rezultātiem, bija centies Džiniju brīdināt. Un viņa, nebūdama muļķe, protams, bija uzklausījusi šos brīdinājumus. Pirms došanās uz Bos-niju viņš klusi un negribīgi bija parādījis viņai dažus no pagātnē izdarītajiem uzņēmumiem, kuri bija fotografēti vienīgi dokumentācijas nolūkā, nekad ne publicēšanai, jo neviens žurnāls vai avīze tos nemūžam nespētu publicēt.

- Tev jābūt gatavai. - Viņš izklāja melnbaltās fotogrāfijas Džinijai priekšā uz galda. - Tu to redzēsi, Džinija. Un šo. Un šo. Un vēl vairāk.

Klusēdams viņš gaidīja, kamēr viņa klusējot noraudzījās papīra taisnstūrīšos.

- Tā ir robeža, - viņš beidzot sacīja. - Džinija, vai tu esi pārliecināta, pilnīgi pārliecināta, ka gribi to šķērsot? - Satriekta, mocīdamās ar nelabumu, pretodamās ciešanu fiziskajiem simptomiem, Džinija bija aizgriezusies, nespēdama viņu uzlūkot. Ceļojums uz Bosniju bija gaidāms pēc nedēļas. Paskāls, Džinija nodomāja, to izplānojis, lai viņai vēl tagad būtu iespēja atkāpties.

- Tā nebūs gļēvulība, - Paskāls saudzīgi turpināja. - Tā tu nedrīksti domāt. Tā gluži vienkārši būs izvēle. Džinija, starp dzimumiem pastāv atšķirība. Sievietei ir grūtāk uz to visu skatīties, dzīvot ar to visu...

- Kāpēc? - Džinija strauji pagriezās, viņu uzlūkodama, tobrīd nojauzdama, ka viņam varētu būt taisnība. - Kāpēc, Paskāl? Tas viss notiek. Zvērības pastāv. Kādēļ sievietes būtu no tā jāpasargā? Tas nevar būt pareizi. Man tas šķiet vāji, un es negribu būt vāja...

-Tā ne vienmēr ir vājība. Es domāju citādi. Šīs šausmas, ko tu te redzi... - Viņš norādīja uz fotogrāfijām. - To vaininieki ir vīrieši. Tātad viņu rīcība ir tas, ar ko jācīnās visiem vīriešiem. Bet, ja sieviete no tā novēršas, ja tu, Džinija, novērsies, - vai tā nevarētu būt spēka pazīme?

Džiniju tobrīd aizkustināja rūpes un maigums viņa sejā. Cik tas raksturīgi Paskālam, viņa nodomāja, ne tikai piedāvāt viņai atkāpšanās ceļu, bet darīt to augstsirdīgi.

Viņai klusi piedāvāja, un viņa klusi atteicās, bet, nonākot Bosnijā, Paskāls sākumā mēģināja viņu pasargāt no briesmām, kurās viņš viens pats būtu riskējis, bet kurām nepakļāva Džiniju. Viņš rūpējās par to, ko viņa redz, un mēģināja panākt, lai viņa kā pret salu jutīgs stāds izturību iegūtu pakāpeniski.

Džinijai nevajadzēja pat nedēļas, lai saprastu, ka šis process, par kuru viņš nekad nerunāja, bet kuru pedantiski ievēroja, kaitē viņu darbam. Un tā - gandrīz no paša sākuma - viņai par nepieciešamību kļuva darbošanās. Viņai, kura no Paskāla nekad neko neslēpa, tagad radās daudzi noslēpumi: ja viņš būtu nojautis Dži-nijas patieso reakciju, tad nekavējoties aizsūtītu viņu atpakaļ uz Londonu.

Viņa atklāja, ka gluži labi spēj noslēpt bailes un nogurumu. Grūtāk bija slēpt asaras, bet visgrūtāk - sāpes un augošo neizpratni, kas bija asaru cēlonis. Dienu pēc dienas viņa atklāja jaunas metodes, kā Paskālu apmānīt, un tās vajadzēja nemitīgi likt lietā gan dienu, gan nakti (nekādas atslābināšanās, nomodā guļot viņa skavās), jo Paskāls bija attapīgs, jūtīgs un dzīvoja uz vienas stīgas ar viņu: pietiktu ar vienu skatienu, vienu nepareizu balss vibrāciju, vienu žestu, un viņš ieraudzītu patiesību.

Tā dienu no dienas Džinija sevi pilnveidoja, viņa nocietināja sirdi, padarīja sevi nejūtīgu, pārvērta sevi par meistarīgu staigājošu un runājošu automātu, par automātu, kurš vēroja sagrautos namus, sakropļotos ķermeņus, izpostītās dzīves un turpināja strādāt. Džinija atklāja, ka to darit nozīmē kļūt par bezdzimuma būtni. Radās sajūta, it kā kaut kas plūstošs un tekošs viņas ķermenī sāktu izžūt. Kad Paskāls tagad viņu tādu apskāva, sausām acīm, izkaltušām asinīm, zaudētu apetīti, viņā nekas nesakustējās, acumirklī atbildot. Viņa jutās kā izžuvusi, sakaltusi čaula un gandrīz vai nebrīnījās, kad, par spīti tabletēm, izbeidzās mēnešreizes: sievietes asiņoja, bet viņa vairs nebija sieviete, viņa bija shēma.

Protams, dažus no šiem simptomiem neviens mīļākais nevarēja pārprast. Džinija redzēja, ka Paskālu tie sāpināja, un viņa nekavējoties dubultoja savus pūliņus. Viņa sāka tēlot savus orgasmus, un Paskāls divas nedēļas klusējot ļāva viņai to darit. Otrās nedēļas beigās, apskāvis Džiniju, viņš gaidīja atzīšanos, kas nesekoja, un pēc tam sacīja: - Džinija, nekad vairs tā nedari. Es nepieļaušu, ka tu man melo. Un vairāk par visu es nepieļaušu, ka tu man melo gultā.

Džinija sadzirdēja sāpes, nožēlu un raizes viņa balsī - arī zināmu stingrību. Tajā reizē viņa mazliet paraudāja, un Paskāls turēja viņu apskautu, kamēr viņa to darīja. Pēc tam viņš mēģināja Džiniju iztaujāt un pārliecināt, lai viņa izrunājas, bet, kad Džinija uz jautājumiem atbildēja izvairīgi un noliedza, ka pastāv kāds iemesls bažām, viņš vairs neuzstāja. Džinija redzēja, ka Paskāls klusībā nolēmis pieņemt viņas atturību un neko neteikt, bet viņa zināja, ka šis pedantiskais apzinīgums, gan vārdiskais, gan fiziskais, viņam dārgi maksāja.

Profesionāli, Džinijas izrādītās aukstasinības ietekmēts, viņš pakāpeniski piekrita viņas lūgumiem, spridi pa sprīdim palielināja risku. Viņš atļāva Džinijai skatīt kara liecības, ņēma viņu sev līdzi uz karstajiem punktiem: izvarošanas upuri, mirušie, mirstošie un nāves kroplums. Viņa domāja, ka Paskālam redzams, ko viņa uzskata par pašu smagāko, - pēc Mostaras visādā ziņā par to vairs nebija jāšaubās. Viņš varēja redzēt, ka, iemācījusies skatīt norautus locekļus, viņa nespēja uzlūkot vecāku ciešanas un ievainotus bērnus: viņas miesa sadumpojās, acīs sariesās asaras un drebēja rokas. Vairs neteikdams ne vārda, viņš mēģināja izvairīties no vietām un situācijām, kur šādas ainas visvairāk bija iespējamas, bet pat Paskālam tas ne vienmēr izdevās. Šajā zemē par iecerēm un plāniem nekad nevarēja būt drošs: attālā un acīm redzami vientulīgā kalnu pārejā varēja piepeši atklāties lielgabalu ugunis, nāve varēja gaidīt aiz nākamā stūra vai pāri nākamajai ielai.

Nāves tuvums, šausmas aiz tuvākā ielas stūra, lūk, pēc Džinijas domām, tā bija Bosnijas būtība. Un tā atgriezās viņai līdzi uz Londonu, lai gan, rakstot vēstules un zvanot Paskālam pa telefonu, viņa nekad to nepieminēja.

- Vai tu izgulies, mīļā? Vai tu kārtīgi paēd? - viņš vaicāja, un Džinija atbildēja, jā, protams, viņas apetīte atkal atgriezusies, vēl pagājušajā naktī viņa nogulējusi veselas desmit stundas.

- Un tu ej cilvēkos, mīļā? Vai tu satiecies ar draugiem? Tava roka - vai tu esi pārliecināta, ka tā sadzijusi?

Jā, viņa meloja, viņa bijusi teātrī, kino, viņa tikusies ar Lin-dsiju, viņas rokai nekas nekaitot, kopš izņemti diegi. Cik labi viņa prata tēlot pa telefonu! Cik prasmīgi viņa prata melot vēstulēs! Viņa zināja, ka pēdējais, ko tagad drīkst darit, ir uzkraut Paskālam raizes par sevi, un tāpēc viņas balsī skanēja sirsnība, jautrība, pārliecība. Džinijai radās aizdomas, ka viņš ir pārsteigts, taču pamazām nomierinās. Viņas melu ieaijāts, Paskāls atlika atgriešanos, kaut tā bija karstākā Džinijas vēlēšanās. Jā, viņa tēloja labi, taču viņai aiz muguras bija sešu mēnešu prakse Bosnijā, - un iespējams, ka cilvēku, kas pats strādāja milzīga stresa apstākļos, nemaz nebija tik grūti pārliecināt.

Šis tas no viņas teiktā atbilda patiesībai: viņas roka bija sadzijusi, bet, klīstot pa Londonas ielām, Džinija zināja, ka viņas prāts nav atveseļojies. Viņa brīnījās, cik ilgs laiks paies, kamēr tas kļūs vesels. Seši mēneši, gads, desmit gadi?

Deviņās nedēļās maz kas bija mainījies. Londonas normālā dzīve visu vēl pasliktināja. Šeit, kāds tur brīnums, cilvēki turpināja savu ierasto dzīvi, un Džinija, mēģinot ar viņiem kontaktēties, palika ieslēgta pati savā pasaulē. Te nu viņa bija, otrpus kaut kādas stikla sienas, žestikulējot, mēģinot runāt, mēģinot izlauzt ceļu no garīgā cietuma, par ko bija pārvērtusies karadarbības zona, -un viņa atklāja, ka to nespēj. Gāja dienas, gāja nedēļas, un cilvēki kļuva nepacietīgi ar viņu, savukārt Džinijai nerealitātes sajūta pastiprinājās.

Vienatnē viņu jaukajā dzīvoklī, vienatnē viņu jaukajā gultā Džiniju apstāja bailes. Viņa mēdza raudāt par bērniem, kurus gribēja izglābt, bet zināja, ka tie jau mēnešiem ilgi miruši. Viņa dzirdēja bumbu sprādzienus un lielgabalu dunoņu, domāja par snaiperiem un iedomājās, ka Paskāls, ar kuru viņai bija paredzēta brīnišķīga dzīve, arī varēja kļūt par statistiku - kā jebkurš cits. Varēja atskanēt telefona zvans, ierasties nopietns svešinieks: Paskāls varēja neatgriezties.

Tā nu Džinija baidījās par viņa drošību, vēra vaļā skapjus, lai pieskartos viņa drēbēm, ņēma no plauktiem viņa grāmatas, kad pārmāca bailes. Džinija lasīja viņa vēstules, pēc tam tās atkal pārlasīja, līdz zināja no galvas - visus šos viņa mīlestības apliecinājumus. Viņa arī rakstīja, rūpīgi izvēlēdamās vārdus, lai slēptu savu izmisumu, un pārliecinādamās, lai neviena asara neuzpilētu uz lapas. Ap Ziemassvētkiem - Džinija bija pārliecināta, ka Paskāls atgriezīsies uz Ziemassvētkiem, - viņa atsāka cerēt. Šie būs viņu pirmie kopīgie Ziemassvētki. Viņa izsteidzās ārā, nopirka eglīti, vizuļus un zvaigznes, lai to izrotātu. Viņa nopirka Paskālam dāvanas un - paildzinot savu prieku - iesaiņoja tikai pa vienai dāvanai ik vakarus, lai viņas prieks un satraukums varētu ilgt visu nedēļu.

Taču Paskāls neatgriezās, kā bija plānots, viņam piepeši pavērās iespēja tikt līdz ziemeļu zonai, kur mēnešiem ilgi nebija iekļuvis neviens žurnālists. - Tev tas jāizmanto - tev jāiet, - pa telefonu sacīja Džinija, un pēc neilgas pārliecināšanas viņš gāja.

Ap to laiku Džiniju pārņēma jaunas bailes. Iegājusi vannas-istabā un iedegusi visas gaismas, viņa bija piespiedusi sevi paraudzīties spogulī. Viņa redzēja, viņa piespieda sevi redzēt sekas, ko bija atstājis apetītes zudums un bezmiegs. Viņa ielūkojās bālajā sejā, kas raudzījās pretī: Džinija zināja, ka Paskāls viņu uzskata par skaistu, jo diezgan bieži tā bija sacījis. Viņa pavērsa seju gan šā, gan tā, meklējot kādas pēdas no sievietes, ko viņš bija aprakstījis, ko viņš mīlēja.

Džinija nespēja viņu saskatīt. Piepeši viņai pārskrēja panikas vilnis. Šo te viņš diez vai pazītu un nekādā ziņā nespētu mīlēt. Viņai bija uzradies blāvs, saspringts, slapstīgs skatiens, viņas acis bija kļuvušas šaudīgas, vairījās pašas no sava skatiena. Visam pāri, protams, bija viens noslēpums, viena atzīšanās, kuru vajadzēja izteikt Mostafā, bet kura tā arī palika neizteikta. Šo noslēpumu viņa joprojām auklēja sevī. Ja Paskāls tagad būtu ienācis istabā, viņa ilgotos to pastāstīt, bet baidītos to darīt: vārdi iestrēgtu kaklā.

Nākamajā rītā pēc bezmiega nakts Džinija, nervozā satraukumā degdama kā drudzī, bija pieņēmusi saprātīgu un acīm redzamu lēmumu. Viņa devās pie ārsta. Tas bija nepieciešams solis, solis, kuru spert viņa bija vairījusies divus mēnešus.

Ārsts bija viņai nepazīstams, ar pavisam nesen reģistrētu praksi. Tā kā pa Ziemassvētkiem kabinets bija slēgts, tagad pie tā drūzmējās nocietušos pacientu pūlis. Džinija apsēdās pārpildītajā uzgaidāmajā telpā ar nelasītu žurnālu klēpī. Viņa pūlējās nedzirdēt kaprīzu bērnu raudas un zīdaiņu brēkšanu. Viņa pūlējās izlemt, cik daudz stāstīt ārstam un kā savu vajadzību paskaidrot pēc iespējas īsāk. Džinija ievēroja, ka vairums pacientu ārsta kabinetā pavadīja pavisam īsu brīdi. Taču teikumi viņas prātā juka un pinās cits aiz cita, un viņa krita panikā, domādama: “Man jārunā skaidri un lakoniski. Man viņam jāpasaka, ka es biju Bosnijā. Man jāpiemin bezgalīgās stundas, ko strādājām. Man jāpaskaidro sava sākotnējā pārliecība, ka es tikšu galā, ka es pūlējos tikt galā, bet izrādījās, ka pārāk smagi ir skatīt nāvi.” Jā, viņa nodomāja, tas ir īstais vārds. Vienkārši - nāve. Nekādas vajadzības ielaisties sīkākos paskaidrojumos. Džinija salēcās, dzirdot, ka aizkaitināta māsiņa jau trešo reizi izsauc viņas vārdu. Nervozi sažņaugusi somu, viņa piecēlās kājās.

Ārstu viņa ieraudzīja telpā, kas patiesībā bija niecīgs nodalījums. Viņš bija jauns vīrietis apmēram viņas pašas vecumā, ar nokausētu izskatu. - Jūsu slimības vēsture, - viņš sacīja, - es nevaru atrast jūsu vēsturi.

-Acīmredzot mans pēdējais ārsts to vēl nav atsūtījis, - sacīja Džinija. - Varbūt...

- Gan jau atradīsies. Kādas problēmas?

Ārpusē zvanīja telefons, kliedza bērns. Džinija nenolaida skatienu no plakāta pret smēķēšanu. Viņai acumirklī kļuva skaidrs, ka viņa nespēj ieminēties par Bosniju šim vīrietim, viņa nespēj pieminēt Bosniju šajā vietā. Tas būtu pārāk ilgi, pārāk sarežģīti, tas būtu pārāk lēti. Spriežot pēc laika, kuru iepriekšējais pacients bija pavadījis ārsta kabinetā, viņai bija dotas piecas minūtes vai mazāk.

Ārsts viņu vēroja, klaudzinādams ar lodīšu pildspalvu.

- Simptomi? - viņš vaicāja. - Par kādiem simptomiem sūdzaties?

- Es - nevaru gulēt, - atbildēja Džinija, sākdama svīst. Telpa šķita bez gaisa, lodīšu pildspalva klaudzēja. - Mani moka murgi. Es esmu pārcietusi - zināmu stresu. Man nav īpašas apetītes. Esmu nokritusies svarā apmēram par četrpadsmit mārciņām, kā man šķiet...

- Stoniem. Jūs esat nokritusies par stonu. Mēs Anglijā sakām “stons”, nevis “mārciņa”. Jā?

- Es reizēm raudu. Bez jebkāda iemesla. Es varu atrasties pārtikas veikalā vai vienkārši iet pa ielu - un šķiet, es tur neko nevaru darīt. Tas gluži vienkārši notiek. Es nevaru apstāties.

- Cik ilgi jūs šos simptomus novērojat?

-Apmēram divus mēnešus.

- Kas tos izraisījis?

- Piedodiet?

- Smags zaudējums? Šķiršanās? Zaudējāt darbu?

- Nē. Es neesmu precējusies. Es...

Džinija apklusa. Smags zaudējums: viņa izmēģināja prātā šos vārdus. Iespējams, tie ir vārdi, kas viņai būtu jālieto. Izņemot, nē, smags zaudējums skanēja tā, it kā būtu zaudēts kāds, kuru pazīst un mīl, - māte, varbūt tēvs. Vai svešu cilvēku nāvi var aprakstīt kā smagu zaudējumu? Nē, viņa nosprieda: viņa nevar lietot šo vārdu, viņai nav tiesību.

Ārsts steigā kaut ko pierakstīja. Neizskatījās, ka viņš justu līdzi. Džinija īsti nesaprata, vai tas ir tāpēc, ka neprecētas sievietes ar miega traucējumiem viņš uzskatīja par uzmācīgām neiroti-ķēm, vai arī tāpēc, ka viņa lodīšu pildspalva lāgā negribēja rakstīt. Viņš to aizkaitināts sakratīja.

- Krišanās svarā ir samērā strauja. Vēl kas? Vemšana?

-Nē.

- Menstruāciju cikls normāls?

- Nē. Nav bijušas četrus mēnešus. Es biju - ārzemēs, un tās izbeidzās, kamēr es biju projām. Bet ar mani tas var atgadīties, ir noticis jau agrāk. Ja es pārāk daudz strādāju, ja ir stress un...

- Ārzemēs? Kur - ārzemēs? Taču ne Indijā, Āfrikā vai tamlīdzīgi?

- Nē. Es biju - Austrumeiropā.

Ārsts acumirklī zaudēja interesi. Viņš turpināja rakstīt. Uzrakstījis 4, viņš apvilka tam apkārt apli. Aiz bērnu un telefonu radītā trokšņa Džinija varēja saklausīt automātu tarkšķus, brūkošu mūru krakšķošo dunoņu. Reizēm tā gadījās, un to vajadzēja pārvarēt, jo pretējā gadījumā šīs skaņas aizvedīs viņu atpakaļ uz Mos-taru, atpakaļ uz to slimnīcas palātu un atpakaļ pie kāda jauna zēna. Viņa atcerēsies zēna acis, un tad viņa katrā ziņā sāks raudāt. Džinija cieši satvēra krēsla malu un burtu pa burtam nosauca uz plakāta rakstītos vārdus.

- Jādomā, ka esat izdarījusi analīzes? - Ārsts pacēla skatienu.

- Analīzes?

- Vai jūs esat izdalījusi grūtniecības analīzes? - Viņš apveltīja Džiniju ar aukstu skatienu, it kā viņas neattapība aizkaitinātu viņu vēl vairāk. - Es domāju, ka esat, ja jau četrus mēnešus nav bijušas menstruācijas.

- Jā, esmu. Kamēr biju projām - es tur pārbaudījos... - Dži-nija nosarkdama vilcinājās. - Tiklīdz tās pirmoreiz izpalika, es devos pie ārsta un...

- Tas būtu bijis par ātru. Jūs to nezinājāt?

-Jā. Jādomā, ka zināju. Vienkārši - man ļoti rūpēja noskaidrot un... Un, vienalga, esmu pārbaudījusies arī vēlāk. Pagājušajā mēnesī. Šajā mēnesī. Es iegādājos tos komplektus. Aptiekā...

Džinija apklusa. Viņa dzirdēja, cik savādi un aizelsusies skan viņas balss. Telpā šķita neciešami karsts. Lodīšu pildspalva joprojām klaudzēja. Ārsts ieskatījās pulkstenī.

-Tie bija negatīvi. Es jau to zināju. Es neesmu stāvoklī. Es lietoju tabletes. Vismaz - tolaik lietoju. Pārtraucu tās lietot, kad atgriezos Londonā...

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka - nu, es Londonā ne ar vienu neguļu.

- Jādomā, ka apstākļi var mainīties.

Viņa tonis bija noraidošs. Džinija juta, ka ārstu sāk kaitināt šīs lietas sievišķīgums.

- Jebkurā gadījumā... - Viņš kaut ko pierakstīja. - Uz analīžu komplektiem nevar paļauties. Ja precīzi neseko norādījumiem uz iesaiņojuma...

- Paklausieties - es protu lasīt norādījumus uz iesaiņojuma, skaidrs? Šos norādījumus var saprast piecus gadus vecs bērns. Es tikai...

- Protams! Protams!

Džinija bija pacēlusi balsi, tā bija kļūda. Viņš acumirklī sāka mierināt, aiz ārējas iejūtības slēpdams aizvien pieaugošu vienaldzību.

- Nu, es ļoti šaubos, ka jums ir kāda nopietna kaite. Es domāju, ka jūs pārspīlējat. Tomēr mēs paņemsim savu analīžu paraugu, lai pavisam skaidri varētu izslēgt grūtniecību. Paņemsim arī nsinsanallzes. Man nepatīk jūsu novājēšana. Garāmejot pieejiet pie māsiņas. Un pienāciet pēc trim dienām. Tad es jūs izmeklēšu.

Pēc trim dienām Džinija atgriezās. Viņu izmeklēja cits ārsts, jo pirmais bija devies steidzamā izsaukumā. Otrs ārsts bija dzīvespriecīga un moža sieviete. Grūtniecības pārbaude bija negatīva. Asinsanalīzes bija normālas. Ārste apgalvoja, ka vainojams stress, un parakstīja īsu valiuma kursu. Džinija savāca tabletes un, aiznesusi tās mājās, aplūkoja.

Tabletes viņu bezgala saniknoja. Viņa noskaloja tās izlietnē.

Velns izdzenams ar Belcebulu, būtu sacījis Paskāls. Viņas pamāte Mērija, viņas draugi - visi būtu devuši to pašu padomu. Taču Mērija, ar kuru Džinija juta ciešu tuvību, bija devusies trīs mēnešus ilgā ceļojumā uz Štatiem, bet draugiem Džinija nevaicāja, pat ne Lindsijai. Lai pareizi izdzītu velnu, viņa uzskatīja, tas jādara vienatnē un pašai.

Džinija mēģināja strādāt, bet darbs neveicās, viņa mēģināja gulēt, taču galvenokārt neveiksmīgi. Bet no rītiem, lai īsinātu dienu, nosistu laiku, viņa klīda pa ielām.

Džinija klīda bez kāda mērķa. Tajā piektdienā, kad bija norunāts tikties ar Lindsiju, Džinija devās ziemeļu virzienā uz Por-tobello, pēc tam pagriezās uz dienvidiem, uz Holandparku, pēc tam uz rietumiem, uz Šeperdsbušu, tad pa galveno ceļu atgriezās Notinghilgeitā. Smidzināja lietus, patīkams, smalks lietutiņš, un mašīnu riepas garāmbraucot uz asfalta šņāca. Visos veikalos un restorānos, šķiet, zumēja savāda, nesakarīga, attāla dzīve. Normāla, normāla, normāla, Džinija sacīja sev. Tas ir normāli - cilvēki iepērkas, draugi satiekas. Šī būs normāla nedēļas nogale. Es būšu mans normālais es. Es runāšu ar cilvēkiem un rīkošos pareizi. Es pārstāšu staigāt pa dzīvi kā mēnessērdzīgā.

- Nedēļas nogale laukos, - bija teikusi Lindsija, - nāks tev par labu, Džinija. Tev patīk Šarlote. Tev patīk Makss. Tev patīk mi-nimaksēni. Tu pārvērties par sasodītu eremītu, par vientuļnieci. Tev jābrauc. Es tevi aizvedīšu. Un nekādu iebildumu. Tā, lūk!

Džinija bija iebildusi. Viņa sacīja, ka nedēļas nogale laukos līdzinās cita veida valiumam. Viņa sacīja, ka nepārvēršoties par eremītu vai kādu vientuļnieci ar dīvainībām, viņai gluži vienkārši patīkot būt vienai un esot vajadzīgs laiks, lai padomātu.

- Muļķības! - teica Lindsija. - Tu pārāk daudz domā. Tā ir tava nelaime. Paskāls drīz pārradīsies mājās...

- Varbūt drīz, varbūt ne.

-Un, kad viņš atgriezīsies, ko viņš atradīs? Graustu. Tu esi par stonu nokritusies svarā. Tu izskaties slima un bēdīga. Tu nestrādā, neraksti, netiecies ar cilvēkiem. Tu kļūsti dīvaina. Tāpēc izbeidz!

- Nu labi, - paklausīgi sacīja Džinija, gatava darīt visu, lai tikai Lindsija liktu viņu mierā. - Es braukšu. Es tev nedarīšu kaunu. Es runāšu. Es ēdīšu. Es nejukšu prātā.

-Tu nejūc prātā, - sirsnīgi atteica Lindsija. - Vismaz vēl ne. Bet tev kaut kas jādara. Prātā jukšana ir nākamais solis.

Džinija ieraudzīja, ka nonākusi pie Lindsijas mājas, lai gan neatcerējās, ka būtu izraudzījusies to par mērķi vai iegriezusies pareizajā ielā. Uzgājusi pa kāpnēm, viņa piezvanīja pie durvīm, un pēc krietna laiciņa tās atvēra Toms, kuru Džinija atcerējās kā mazu, nevaldāmu bērnu un kurš viņai patika.

- Hei, sveiki! - sacīja Toms, pamezdams durvis plaši atvērtas un lēkšodams uz kāpņu pusi. - Nāc iekšā! Es esmu viens pats. Ome ir izgājusi. Viņa devusies uz “Harrods” veikalu pēc futbola zābakiem. Mamma zvanīja. Viņa lika uzsmērēt tev sviestmaizi, viņa aizkavēšoties. Es sacīju, ka uzsmērēšu sviestmaizi, bet nebija maizes. Mamma sacīja, ka uz stūra esot veikals, un nolika klausuli. Viņa izklausījās pēc tādas, kam tūlīt jāsākas mēnešreizēm, bet tas nav nekas jauns. Vai mamma tev neteica, ka man pirms divām dienām bija simt divi grādi temperatūra? Šausmīgi augsta, vai ne? Tas ir, vēl četri grādi - un sāktu vārīties smadzenes. Tu to zināji?

- Zemapziņā, - sacīja Džinija, nonākot līdz augšstāvam un virtuvei. - Bet tam ir sava jēga.

Viņa uzlūkoja Tomu, kuru nebija redzējusi kopš aizbraukšanas uz Sarajevu. Viņš bija ataudzējis zirgasti un, šķiet, atguvis jaunas runasspējas. Tomam mugurā bija saplēsts svīteris un saplēs-li džinsi, un viņa kājas bija basas. Viņš drīz kļūs par vīrieti, nodomāja Džinija, un visai glītu, bet vēl nebija apguvis vīrieša sociālo divkosību. Toms skatījās viņā platām acīm, pēc tam nosarcis novērsa skatienu no viņas sejas.

- Es zinu, - viņa sacīja. - Vai Lindsija tevi nebrīdināja? Es esmu nokritusies svarā.

- Uzvārīšu kafiju. Kaut kur jābūt cepumiem... - Viņš jau samulsumā bija aizgriezies un rakņājās netīrā trauku skapī, pēc tam virs izlietnes, kas bija līdz malām pilna ar netīriem traukiem, mēģināja piepildīt tējkannu ar ūdeni. - Velns! - viņš nomurmināja.

- Varbūt es labāk mazliet nokopšu, pirms mamma atgriežas. Tagad gan ir omes kārta - mums ir virtuves dežūras. Mammas pēdējais izgudrojums, lai cīnītos ar haosu. Taču ome pamanās izvairīties. Viņai nepatīk mazgāt traukus. Viņai no mazgāšanas līdzekļa esot alerģija, tā viņa saka.

- Ērti, - sacīja Džinija, labi pazīdama Lūizi.

- Jā. Es jau arī teicu to pašu.

- Es palīdzēšu. Ja es mazgāšu un tu slaucīsi, tas neprasīs daudz laika. Ap cikiem Lindsija būs mājās?

- Viņa teica, ka ap pusdiviem. Varbūt divos. Viņa lien no ādas laukā, jo pirmdien izlido uz Parīzi. Nedēļas nogali pavadīs kopā ar tevi. Saviesīgā dzīve. - Toms plati pasmaidīja. - Viņa sāk justies vainīga. Bet, kad viņa jūtas vainīga, tad izturas tā, it kā viņai nopietni tūdaļ sāktos mēnešreizes. Turklāt izdevniecībā uzradies kaut kāds kretīns, ar kuru viņa ir karastāvoklī, kas draud pārvērsties par atomkaru, un šis kretīns esot viņu aizkavējis.

- Lakoniski, - sacīja Džinija, tecinot karsto ūdeni.

- Varbūt mazliet parupji attiecībā uz sieviešu psiholoģiju, bet aina man tagad pietiekami skaidra. Tad tu negribi pievienoties mums pie Maksa?

- Nav mans ampluā.

- Kādreiz bija.

- Vairs nav. Pārāk daudz zīdaiņu. Šarlote atkal ir stāvoklī un... Kas noticis?

- Nekas. Mazliet applaucējos, nekas vairāk. Ūdens ir nedaudz par karstu.

- Vienalga, pa ATT šajās dienās rāda Bergmaņa retrospekciju. Divpadsmit stundas pēc kārtas. Nevainojama māksla. - Viņš iesānis nopētīja Džiniju. - Bergmanis, Antonioni, Fellīni, Godārs. Nevis tavi amerikāņu režisori. Nu jau vairs ne.

-Tev kādreiz patika mani amerikāņu režisori. “Noziedzīgās ielas”. ‘Taksometra šoferis”. “Krusttēvs”. Atceries, Tom, “Krusttēvu” mēs noskatījāmies vismaz reizes trīs...

- Jā. Nu, agrīnajam Kopolam nav nekādas vainas. Un Skor-sēze ir lielisks. Vai esi redzējusi “Goodfellas"? Jā, un, protams, Tarantīno. Es domāju, Tarantīno patiesi ir apbrīnojams. Esi redzējusi ‘Trakos suņus”? “Lubeni”?

-Nē.

- Divas pašas ievērojamākās amerikāņu filmas. Nepārspējamas. Postmodernais kino. Protams, tajās ir vardarbība...

- Esmu dzirdējusi. Pašlaik es labāk izvairos no vardarbības. Jādomā, ka ar laiku panākšu nokavēto...

- To nedrīkst neredzēt. “Lubenē” ir viena tāda aina - es negribu tev to sabojāt, tāpēc ka viņš, protams, spēlē visādas vārdu spēlītes, bet tur ir skats ar tiem koledžas bērniem, un tu zini, viņus tūdaļ nošaus, un Travolta izvelk savu šaujamo, bet viņš netē-mē uz viņiem vai kaut ko tādu. Viņš vienkārši stāv viņiem aiz muguras un tad... - Toms apklusis nosarka. - Paklau! Piedod! Man nevajadzēja par to runāt. Mamma mani brīdināja. Viņa sacīja...

-Tas nekas, Tom. Patiešām. Neraizējies. Viss kārtībā. Tikai padod man, lūdzu, to pannu, labi?

Toms padeva pannu. Stāvot blakus Džinijai, viņš neveikli berzēja traukus, laiku pa laikam pamezdams skatienu viņas virzienā.

-Es labprāt uzzinātu... - Viņš vilcinājās. - Es gribēju sacīt, kas notika ar tevi tajā Sarajevā? Vai tu par to kādam esi stāstījusi? Mamma teica, ka tu par to nerunājot. Ne ar viņu, ne ar kādu citu. Kāpēc?

- Tu arī mēdzi nerunāt, - Džinija iebilda. - Tom, trīs četrus gadus tu gandrīz nemaz nerunāji. Lindsija nobažījusies, vainodama sevi, gandrīz zaudēja prātu. Esmu pārliecināta, ka tev bija domas, idejas, jūtas, kurās tu varēji dalīties ar citiem. Tu sev vien zināmu iemeslu dēļ izvēlējies to nedarīt. Un man šķiet, Tom, ka es tevi tolaik netincināju...

- Nē. Netincināji vis. Tu izrādīji vienaldzību. - Viņš brīdi klusēja. - Labs ir. To es varu saprast. Cilvēki tāpat jau par daudz runā. Šajā ģimenē viņi runā bez apstājas. Mamma nekad neievelk elpu. Ome nekad neievelk elpu. Man itin vienkārši vajadzēja mazliet telpas. Mazliet klusuma uz kādu brīdi.

- Jā, reizēm tas palīdz. - Džinija novērsās.

- Protams. Nepārdzīvo! Vienkārši tu mēdzi runāt, un tas ir viss. Man patika ar tevi sarunāties, vai atceries? Mēs gājām ārā, tu aizvedi mani uz kādu filmu, nopirki hamburgeru. Tas bija jauki...

- Jā. Es atceros. Man arī patika.

- Tāpēc es nevaru vien nobrīnīties, kas tev tagad noticis. -Viņš vēlreiz pieklusa. - Mamma saka, tie esot posttraumatiskā stresa izraisītie traucējumi - vai viņa tev neteica?

- Nē, neteica. Un man nav nekas tik grandiozs.

- Pārāk daudz līķu, tā saka mamma. Es teicu, Paskāls tiek ar to galā, viņš fotografējis tik daudzus karus, kāpēc tad Džinija nevar? Mamma sacīja, ka sievietēm tas esot citādi, viņas vairāk jūtot, bet tam nu gan es neticu. Manuprāt... - Viņš labi apsvēra vārdus. - Es domāju, ka ar laiku tu pie tā pieradīsi. Un nav brīnums, ka tev bija grūti, jo šis bija tavs pirmais karš, un tas tev daudz nozīmēja, jo tu vienmēr to gribēji, vai ne? Rakstīt par kariem.

- Jā, tā bija. Kādreiz. Vai neparunāsim par ko citu?

- Protams.

Uz brīdi iestājās klusums. Toms noslaucīja pannu un dažus šķīvjus, kamēr Džinija sadrūmusi berza un skaloja. Tūlīt būs labi, viņa sev sacīja, ja vien varētu koncentrēties šim vienkāršajam darbiņam, - bet tad Toms izdarīja kaut ko pavisam negaidītu, kaut ko tādu, ar ko viņa vairs nu nemaz nespēja tikt galā.

No jauna nosarcis, bērnišķīgā neveiklībā, kas Džinijai atgādināja agrāko laiku Tomu, viņš apņēma viņas piecus un atvainojās, sacīdams, ka apzinoties, cik rupjš bijis, uzsākot runāt par šo tematu, un lūdza piedošanu, ka esot tā darījis, bet kāds, nu, patiesībā kāda - viņa draudzene - esot likusi viņam iejusties citu cilvēku jūtās, un viņš ari esot mēģinājis, un šķiet, ka viņam tas savā ziņā izdevies, un viņš nav gribējis būt uzbāzīgs, bet Džinija tik tiešām esot izskatījusies tik savāda, ka viņš jutis nepieciešamību kaut ko pateikt...

Džinija sāka raudāt. Viņa redzēja, ka asaras sagādā Tomam ciešanas, bet nespēja neko sev padarīt. Asaras pilēja mazgājamā ūdenī, bet, kad Toms aizveda Džiniju pie galda, viņa apsēdās un raudāja priekšautā. Sameklējis salvetes, Toms satraucās aizvien vairāk. To redzot, Džinija cīnījās ar asarām, līdz beigu beigās guva pār tām virsroku. Redzēdams, ka viņa nomierinās, Toms izrādīja vēl lielāku sirsnību. Viņš pagatavoja kafiju un, apsēdies Džinijai blakus, saņēma viņas roku.

- Pastāsti man, - viņš sacīja. - Man tu vari stāstīt. Es nevienam citam neteikšu, apsolu. Es saprotu. Kāpēc tu sāki raudāt?

- Tas nav tevis dēļ, Tom. - Paspiedusi viņa plaukstu, Džinija to atlaida. - Lūdzu, nevaino sevi! Tu biji ļoti labs. Vienkārši - Bos-nijā es nedrīkstēju raudāt. Es nevarēju atļauties. Asaras it kā sakrājās manī. Tās gaidīja, līdz nokļūšu mājās, - un tagad es piepeši kaut ko atceros un sāku raudāt, un nevaru neko padarīt. Tas ir viss.

- Ko tu atceries? - Toms drūmi viņā nolūkojās, un Džinija jutās aizkustināta, redzot, ka, būdams pa pusei zēns, pa pusei pieaugušais, Toms pūlējās būt tas, ko viņš uzskatīja par īstu vīrieti.

-Es atceros atbaidošas lietas, ko tur redzēju. Mirstošus cilvēkus. Brūces. Tu skaties ziņas televīzijā, Tom. Tu vari iedomāties. Skaidrs, ka pirms brauciena es arī redzēju šīs programmas. Es biju redzējusi Paskāla fotogrāfijas. Es zināju, ko ieraudzīšu, un domāju, ka esmu sagatavota. Bet, kad tu to ieraugi, stāvi blakus - mēnešiem ilgi -, kad tu zini, ka nekas no tā, ko tu dari, nekas no tā, ko tu raksti, neko nemainīs... - Viņa nokāra galvu.

- Es saprotu. - Toms sarauca pieri. - Kāpēc tu gribēji tur nokļūt, Džinija? Kāpēc rakstīt tieši par kariem? Vai tāpēc, ka to darīja tavs tēvs? Tāpēc, ka viņš dabūja to Pulicera balvu? Varbūt Paskāla dēļ? Lai varētu strādāt kopā ar viņu, būt viņam blakus?

- Laikam viss kopā, Tom. - Džinija nopūtās. - Es vairs nezinu. Es zinu tikai vienu - es vairs nespēju atgriezties Bosnijā. Es vairs nekad nerakstīšu ne par vienu karu...

- Es domāju, ka rakstīsi, - iedrošinot sacīja Toms. -Mamma parādīja man to, ko tu uzrakstīji. Tas patiesi bija aizkustinoši. Mamma raudāja, lasot to vienu rakstu par Mostaru un...

- Nevajag, Tom! Nerunāsim vairs par to. Tu man palīdzēji -patiesi. Man vajadzīgs tikai laiks...

- Tu ilgojies pēc Paskāla, - Toms piecēlās. - Mamma teica, ka tā esot puse problēmas, un es tam piekrītu. Viņa saka, tu atveseļošoties, kad viņš atgriezīsies. Patiesībā viņa uz Paskālu ir pamatīgi dusmīga - par to, ka viņš tik ilgi ir projām. Vienu vakaru viņa teica, ka būtu viņai bijis Paskāla numurs, viņa piezvanītu un pateiktu, ko par viņu domā...

- Ko? - Džinija arī piecēlās un apjukusi viņu uzlūkoja. -Tom, viņa tā nedomāja, vai ne? Viņa nedrīkst tā darīt. Viņai nav tiesību iejaukties...

-Ir jau labi. Viņa nezvanīs. Viņai gluži vienkārši uznāk visādas idejas. Un... - Pārvērties sejā, Toms uz mirkli apklusa. - Ak tā, es saprotu. Tagad es saprotu. Tu neesi viņam teikusi, vai ne? Viņš nemaz nezina, ka tu esi slima?

-Tom, es neesmu slima. Vai mēs nevarētu izbeigt...

-Vai viņš zina, kā tu esi nokritusies svarā? Vai viņš zina, kā tu sagaidīji Ziemassvētkus - viena pati?

Džinija koši piesarka.

- Kas tev to teica? Tā nav taisnība. Es biju pie draugiem.

- Mamma tā nedomā. Es dzirdēju, ka viņa saka omei.

-Ak, Dieva dēļ! Tas ir neciešami - es to nespēju izturēt. Es

nevaru izturēt, ka par mani. spriež šādā veidā. Tā nav Lindsijas darīšana, kā es sagaidu Ziemassvētkus...

- Nē, ir gan. Viņa ir tava draudzene. Un tā visādā ziņā ir Paskāla darīšana. Es pazīstu Paskālu. Man patīk Paskāls. Varu saderēt, ka tu neesi viņam stāstījusi ne par Ziemassvētkiem, ne par novājēšanu - neko. Tāpēc ka mammai taisnība -ja viņš zinātu, tad atlidotu ar nākamo lidmašīnu...

-Tom, vai tu tūdaļ pat neizbeigtu? Liec mani mierā...

- Nē, nelikšu! - Džinija piepeši aptvēra, ka arī Toms ir saniknots. Viņa seja bija nobālusi, un pusaudža taisnprātībā viņš pameta uz Džiniju niknu skatienu. - Tu melo Paskālam. Melot nedrīkst, vismaz ne cilvēkam, kas tevi mīl...

- Es nemeloju! - Džinija saniknota apmetās apkārt. - Var būt zināmas lietas, ko es uzskatu par labāku viņam neteikt, bet tam ir savi iemesli. Viņam jāstrādā, Tom.

-Tie, vienalga, ir meli. Vienīgi tie ir noklusēšanas meli. Es nemeloju. Es nemelošu savai meitenei. Es neesmu sarunājis nevie-nus melus kopš pagājušā gada devītā novembra. Ne aplinkus melus, ne pieklājības melus...

- Skaidrs, es saprotu. Tad tev jāmācās, Tom. Reizēm patiesība sagādā ciešanas. Reizēm meli var palīdzēt. Vai pasargāt. Kad būsi vecāks, tu sapratīsi.

Pēdējā piezīme bija liktenīga, viņa to saprata tajā pašā acumirklī. Toma seja un kakls koši pietvīka.

- Pāri it īpaši nedrīkst melot, - viņš atcirta. - No tā man patiesi kļūst nelabi. Sievas melo saviem vīriem. Vīri melo sievām. Tā dara mans tētis. Kad viņš ir šeit, kas notiek reizi gadu simtenī, viņš melo bez pārtraukuma...

Džinija sadzirdēja pieaugošu satraukumu Toma balsī, juta viņa piepešu niknumu. Pagrieziens sarunā un Toma negaidītās reakcijas straujums bija pārsteidzis Džiniju nesagatavotu.

- Tom, nevajagl - pastiepusi roku, viņa ierunājās. - Piedod, ka es tā pateicu! Un tev nevajag tā domāt. Lindsija nemelo. Lin-dsija ir viena no patiesākajiem cilvēkiem, ko es pazīstu. Turklāt tavi vecāki nedzīvo kopā. Nav dzīvojuši gadiem ilgi. Tev nevajag spriest par viņiem šādā veidā...

- Kāpēc ne? Tā ir patiesība. Es zinu faktus. Viņi bija precējušies. Uz desmit minūtēm. Viņiem bija kāzas. Viņi deva visus tos zvērestus. Piedzimu es. Pēc tam viņi izšķīrās. Viņi apsolījās un neturēja solījumu. Un tu - tu neesi labāka...

- Tom, klausies, pagaidi! Es domāju, ka tu patiesībā tā neuzskati. Tu nesaproti...

- Es domāju, ka jūs ar Paskālu esat citādi. - Viņa balss kļuva skaļāka. - Man patiešām viņš patīk. Es viņu cienu. Man patīc tu. Es domāju, varbūt tā var gadīties, varbūt var kādu mīlēt un uz ilgu laiku. Es gribēju sacīt, tas tik būtu kaut kas, vai ne? Man vajadzēja zināt...

Viņš spēji apklusa. Lejā noklaudzēja durvis, un abi ieklausījās Toma mātes soļos uz kāpnēm. Toma seja noraustījās. Džinija bezpalīdzīgi viņu vēroja. Viņai bija tik maza pieredze ar bērniem un pilnīgi nekādu zināšanu par to, kā runāt ar tādu, kas bija pa pusei pieaudzis, pa pusei bērns. Lai arī viņa bija tikai divpadsmit gadus vecāka par Tomu, viņai vēl nebija trīsdesmit, tobrīd abus šķīra dziļa plaisa. Pašas pieredzes trūkums neļāva Džinijai runāt. Viņas roka joprojām bija pastiepta pretī Tomam, un viņš joprojām izlikās to neredzam. Viņa māte bija sasniegusi pirmo kāpņu laukumiņu, kad Toms piepeši, dusmīgi pametis ar roku, ierunājās, apklusa un, izgājis no virtuves, aizcirta aiz sevis durvis.

Pēc mirkļa ar troksni aizcirtās viņa paša istabas durvis, un gandrīz nekavējoties gaisu satricināja rokmūzikas dārdoņa. Enerģiju izvirzdama un klusībā apmierināta ar sevi, ienāca Lindsija. Tajā pašā mirklī kā pēc signāla iezvanījās telefons. Pacēlusi klausuli, Lindsija kādu brīdi klausījās klusēdama.

- Markov, - viņa beidzot sacīja. - Pašlaik es to negribu dzirdēt. Man nav vajadzības to klausīties. Sākušās brīvdienas, labi? Tagad atšujies, Markov, un liec mani mierā! - Nolikusi klausuli, viņa pagriezās pret durvīm, paceldama balsi. - Tom! - viņa iekliedzās. - Pieklusini par dažiem decibeliem, lūdzu...

Bungu rīboņa kļuva klusāka.

- Kas notika? - Viņa pievērsās Džinijai. - Ķilda?

- Kaut kas tamlīdzīgs. Es īsti nezinu. Toms bija ļoti labs pret mani. Mēs sarunājāmies. Piepeši saruna novirzījās sāņus. Tad...

- Eksplozija?

- Jā. Ak, Lindsija, man šķiet, es zaudēju viņa uzticību.

- Neraizējies! Tādēļ jau pieaugušie domāti. Es Toma uzticību zaudēju piecas reizes dienā.

- Varbūt man iet un ar viņu parunāt?

- Nekādā ziņā! Šādā noskaņojumā viņš līdzinās Savonaro-lam. Viņš tev liks justies kā tārpam. Kad tev būs bērni - atceries to! Lūk, par ko viņi pārvēršas. Nevarētu teikt, ka es pēc tā būtu ilgojusies. Bet, runājot par pusaudžu noskaņojumiem, - kur ir mana māte?

- Es sapratu, ka Lūize ir “Harrods” veikalā. Pērkot futbola zābakus.

- Velns un elle! Es tam neticu. Vienīgi mana māte varētu iet uz turieni pēc futbola zābakiem. Protams, patiesībā viņa pašlaik izpērk pusi kosmētikas nodaļas. Tur aiziet nākamā mēneša alga. Nu nekas... Uzvāri man kafiju, Džinija! Es piezvanīšu Šarlotei, un tad varam braukt. Man tev jāpastāsta miljoniem jaunumu...

Ievērojusi, ka parastā pārspīlēti mutuļojošā enerģija nav mazinājusies, Džinija izdarīja, kā bija lūgts. Tikusi uz šosejas, Lin-dsija lielā ātrumā un bez mazākajām talanta pazīmēm drāzās uz rietumiem Oksfordas virzienā. Džinija, kas bija aizmirsusi, cik šausmīgi brauc Lindsija, beigu beigās aizvēra acis. Cieši turēdamās aiz milzīgā ātrumā braucošo automašīnu aizmugurējām ugunīm, Lindsija visu ceļu bez apstājas runāja. Viņa runāja līdz pat Oksfordai, viņa runāja Oksfordā, kur, pabraukusi garām pagriezienam, nomaldījās. Viņa runāja, braucot pa lauku ceļiem aiz Oksfordas, un viņai, par spīti teiktajam, nebija, kā šķita Džinijai, miljoniem apspriežamu jaunumu.

Viņai bija tikai viens temats un tā variācijas. Viņa runāja par vīrieti, kuru Džinija nekad nebija redzējusi un kurš viņu neinteresēja. Viņu sauca Roulends Makgīrs - un Lindsija viņu nevarēja ciest, vismaz tā viņa apgalvoja.

III

Todien Makss negaidīti piezvanīja Šarlotei, kad viņa stāvēja abu agrākās, pirms krietniem desmit gadiem laulības sākumā nopirktās lauku mājas virtuvē. Šarlote tobrīd cepa smalkmaizītes, un viņas rokas joprojām bija baltas, ar miltiem. Viņu jaunākais dēls Daniels, nosēdināts pie galda istabas tālākajā galā, laimīgs, kaut nošķiedies, ņēmās ar krāsām: zvans atskanēja īsi pēc diviem, un Makss - steigšus apliecinājis sievai, kas vienmēr par viņu raizējās, ka viss ir kārtībā un viņš todien iziešot no darba, kā plānots,

- ķērās vērsim pie ragiem.

- Es gribēju pateikt par Roulendu, - viņš sacīja. - Es ar viņu runāju. Patiesībā viņš tikko no manis aizgāja. Paklau, mijā, es domāju...

-Tikai nesaki, ka Roulends ir pārdomājis... Ak, Maks!

- Nē, nē! Roulends nav mainījis savus plānus, protams, ne. Tu taču zini, kāds viņš ir. Taču es esmu mainījis savējos. Mīlulīt, es zinu, ko mēs runājām, bet esmu nospriedis: mēs pārāk aizrāvāmies. Mums nevajadzētu tik steidzīgi mesties iekšā tajā lietā...

- Bet, Maks, mēs nesteidzāmies, - sacīja Šarlote. - Mēs to apspriedām stundām ilgi. Tu man piekriti - tu tā teici. Mēs jau tikai mazliet paskubināsim likteni. Roulends nemaz nezinās.

- Viņam radīsies aizdomas, - Makss drūmi noteica.

- Mīlulīt, tu zini, cik viņš ir attapīgs, - viņš nojautīs. Tu izkritīsi no lomas vai es... - Makss nopūtās. - Es laikam biju traks. Nezinu, kā ļāvos tev pierunāties.

- Kādēļ lai viņam rastos aizdomas? Ideja jau tāpat pieder viņam. Mēs tikai palīdzēsim, pagriezīsim to visu mazliet uz citu pusi...

- Nē, Šarlote. - Makss, būdams dziļi pieķēries savai sievai, ar noslieci pakļauties sievas spriedumam jautājumos, kas skar emocijas, kur, viņaprāt, sievietes ir lielākas speciālistes nekā vīrieši, šoreiz izklausījās nelokāms. - Nē, mīlulīt. Es esmu izlēmis. Mēs nepārkāpsim robežas un netēlosim Dievu to Kungu. Ar tādu cilvēku kā Roulends tas ir pārāk bīstami. Viss kas var notikt. Viņš ir mans draugs, un es vēlos, lai viņš paliktu mans draugs, labi?

Šarlote bija neizpratnē. Makss, kas vienmēr bija ļoti izlēmīgs, ārkārtīgi reti mēdza pārdomāt un vēl retāk runāt ar viņu tādā balsī. Slaucīdama miltainās rokas priekšautā, viņa pārdomāja savu nostāju. Starp abiem sen bija tā izveidojies, ka sirdslietās noteicošais vārds pieder Šarlotei, ka tā ir viņa, kas apveltīta ar sievišķīgu intuīciju un kas prot nomanīt jūtu mošanos starp draugiem nedēļas, pat mēnešus pirms Maksa, tā ka šī negaidītā Maksa dumpošanās viņai bija pārsteigums. Šarlote, laimīgi apprecējusies, bija laulības svētlaimes apustulis un atzīta saprecinātāja viņu ģimenē: Makss taču to nebūs aizmirsis?

- Viņš ir arī mans draugs, Maks, - viņa sirsnīgi noteica. - Mīļais, tu krīti panikā, bet to darīt nav nekādas nepieciešamības. Mēs to visu jau esam pārrunājuši. Roulends nav laimīgs - lai arī kā viņš izliktos, ka ir. Viņš taču nevar pavadīt atlikušo dzīvi, bez apstājas strādājot. Viņš ir pelnījis ko labāku. Viņš ir vientuļš un nejūt gandarījumu - tā ir tāda izšķērdība... - Uz mirkli apklususi, viņa kļuva drošāka, kad Makss neiebilda. - Padomā, mīļais, - viņa pārliecinošā balsī turpināja. - Te viņš ir-šis ļoti izskatīgais vīrietis, kurš ir ne tikai glīts, bet arī gudrs, patīkams un labs. Tu esi redzējis viņu ar mūsu zēniem - tie viņu dievina. Viņam vajag pašam savus bērnus. Viņam vakarā jāatgriežas mājās pie kāda, kas viņu mīl, nevis jādzīvo vienam pašam savā dīvainajā mājā, pārtiekot no līdzņemamiem ēdieniem, domājot drūmas domas un strādājot, strādājot, strādājot dienu un nakti...

- Viņš ne vienmēr ēd gatavos ēdienus, - pacietīgi iebilda

Makss. - Šarlote, vai tu nepaklausītos, ko es saku? Bezgalīga procesija mīlošu sieviešu nāk un gatavo viņam ēdienu. Gludina viņa kreklus. Apčubina viņu. Nomaina cita citu gultā. Drūmas domas? Roulendam nav laika drūmām domām. Viņš ir pārāk aizņemts ar siržu laušanu. Viņa intīmā dzīve atgādina mīnu lauku - mums abiem tas nav nekāds noslēpums.

-Ak, Dieva dēļ! Tās sievietes neskaitās. Viņas tikai uzmet Roulendam vienu skatienu un jau ir neprātīgi iemīlējušās. Neviena no viņām neiztur ilgāk par piecām sekundēm. Tiklīdz Roulends jūt, ka viņas ir nopietnas, viņš mūk pa gabalu.

-Tam ir savi iemesli. Un tev tie zināmi tikpat labi, cik man.

Šī piezīme lika Šarlotei uz brīdi iegrimt pārdomās. Viņa sarauca pieri.

- Bet vai tad tu neredzi, Maks? - viņa pēc mirkļa sacīja. -Tas tikai pierāda mana viedokļa pareizību. Ja Roulends varēja iemīlēties vienreiz, viņš var iemīlēties atkal. Viņš nevar sērot visu mūžu. Tas bija gandrīz pirms sešiem gadiem, Maks.

- Mums tie ir seši gadi. Bet ne viņam. Mīļā, es nupat ar viņu runāju, es jau tev teicu, un en passant uzpeldēja Vašingtonas apgabala tēma. Atlika tikai ieskatīties viņam sejā, un es zināju. Šarlote, kā tev šķiet, kāpēc viņš uzstāj, lai mēs rakstītu par narkotiku pētījumiem? Kāpēc, tavuprāt, viņš šos rakstus izvirzīja par nosacījumu, lai pieņemtu vai nepieņemtu darba piedāvājumu? Tā joprojām ir Roulenda personiskā kampaņa. Mēs abi domājam, ka viņam būtu labāk, ja viņš spētu to atzīt pats sev, bet viņš neatzīst. Brūces joprojām nav sadzijušas, Šarlote, un tu to zini.

- Sieviete varētu tās sadziedēt. īstā sieviete, - sacīja Šarlote. Viņas balss skanēja ļoti pārliecinoši, un Makss, nebūdams tik liels romantiķis kā viņa sieva, vēlreiz nopūtās. Sievas naivete, viņu vienmēr aizkustināja, un viņas ticība mīlestības spēkam Maksu saviļņoja, taču viņš juta, ka Šarlote ne vienmēr saprot vīriešu dzimumu.

- Mīlulīt, - viņš maigi sacīja, - es zinu, ka tu tam tici, un iespējams, ka tev pat ir taisnība - kā daudzreiz jau bijusi. Bet mēs tomēr neiejauksimies. Ja Roulendam jāatrod īstā sieviete, viņam tā jāatrod pašam. Viņš uz to ir vairāk nekā spējīgs. Ja to darītu es, visticamāk, ka Roulends to pamanītu, vai tev tā nešķiet?

-Ak, Maks. - Dzirdot, ka vīra balss kļūst maiga, bet zobgalīga, Šarlote pēkšņi jutās laimīga, kaut ari satraukta. Uzsmaidījusi Danijam, kurš pacēla skatienu no sava zīmējuma, viņa noglāstīja ar kreiso roku vēderu, kur spārdījās viņas septiņus mēnešus vecais mazulis. Viņa zināja, ka tūdaļ padosies, kā vienmēr, kad Makss runāja tādā balsī. - Es tikai gribu, lai viņš ir laimīgs, vairāk neko, -viņa ierunājās. - Un nodomāju - ņemot vērā viņa pašreizējos plānus -, ka tā būtu ideāla iespēja. Pareizais laiks, kandidāte... taču varbūt tev taisnība. Roulends ir neaprēķināms. Tas var iznākt ne-smalķjūtīgi. Bet ko tad tu iesaki? Neko nedarīt?

- Pilnīgi neko, - mazliet stingrāk atbildēja Makss, kuru nespēja apmānīt viņas balss nevainīgais tonis. - Un es runāju nopietni, Šarlote. Tev man jāapsola. Nekādu plānu. Nekādu mājienu...

- Nu labi, labi, es apsolu. Pasteidzies un nāc mājās! Es ilgojos pēc tevis. Tāpat arī Danijs. Viņš sūta tev buču. Un apkampienu. Maks...

- Es tevi mīlu, - sacīja Makss Šarlotei tik pazīstamā balsī, kura gan būtu varējusi pārsteigt viņa kolēģus. - Es tevi ļoti mīlu. Patiesībā tas nav tālu no elkdievības. Man arī... - Viņš uz mirkli aizdomājās. - Man ari ir luste pēc tevis. Manuprāt, tas ir pareizais vārds. Jā, skaidri jūtama luste. Pēc divarpus minūtēm sākas sanāksme, un šķiet, ka mana luste nedomā pāriet.

Šarlote pasmaidīja.

- Maks, - viņa sacīja, - tas izklausās glaimojoši, bet visai maz ticami. Es esmu septītajā mēnesī. Es esmu lielāka nekā caurmēra māja.

- Vai tas kādreiz mani būtu atbaidījis? - aizvainotā balsī vaicāja viņas vīrs. - Tieši otrādi, tas veicina zināmu atjautību no manas puses. Tehnikas progresu, ja tā var teikt. Pieņemot, ka es braucu kā zvērs un ap sešiem tieku mājās... Ap cikiem tie sasodītie ļautiņi ierodas uz kokteili?

-Ap septiņiem trīsdesmit. Bet, kad tu ieradīsies, tas būs visai sarežģīti, jo būs atbraukušas Lindsija un Džinija un gaidāmi daži neveikli momenti, kā mēs to jau paredzējām.

- Es viņas apsteigšu, - sacīja Makss. - Pēc maniem aprēķiniem, tad mums paliek vismaz pusstunda brīva laika. Nu un šajā pusstundā mēs varētu...

Viņš sīki uzskaitīja ļoti interesantas nodarbošanās iespējas. Šarlote, ar neatslābstošu uzmanību klausīdamās, sarka. Nonācis pie pašas atjautīgākās apraksta daļas, Makss, spēji aprāvies, beidza sarunu, un Šarlote smaidot nolika klausuli. Makss varēja būt briesmīgs, kad to vēlējās, bet viņš nekad mūžā nebija nokavējis nevienu sanāksmi.

Laulāto mīlestība, nodomāja Šarlote. Bija pagājusi stunda kopš viņas sarunas ar vīru. Šīs stundas laikā viņai no ciemata palīdzēt bija ieradusies Džesa, kas tobrīd cepa maizi. Pilnībā pabeigusi gatavošanos vakara viesībām, Šarlote sēdēja ar Dāniju, kas joprojām aizrautīgi gleznoja. Viņai bija diezgan daudz laika, lai pārdomātu Maksa un savus pašas argumentus, un, būdama nemierā ar sarunu, viņa jutās viegli uzbudināta. Viņai vajadzēja sameklēt spēcīgākus iebildumus. Šarlote juta, ka daudz kas svarīgs palika neizteikts, to varēja pateikt labāk.

Danijam visapkārt bija krāsu tūbiņas košos toņos. Viņš bija notraipījis ar krāsu plaukstas, seju, elkoņus un drēbes, tā bija uz grīdas un galda. Viņš bija uzzīmējis sarkanu koku, četrstūrainu māju, zilu, sabozušos suni un resnu Šarloti ar sārtu matu ērkuli. Plašā, nekārtīgi omulīgā telpa smaržoja pēc rauga, tikšķēja pulkstenis. Šarlote zināja, ka viņai vajadzētu justies mierīgai, un parasti šādā situācijā viņa bija mierīga, bet šoreiz miers no viņas vairījās. Viņa ielūkojās savā Dānijā zīmētajā portretā. Kādēļ mani mati ir sārti, viņa brīnījās un piepeši atklāja, ka gribas raudāt.

Impulsīvi apskāvusi Dāniju, Šarlote paslēpa seju viņa matos. Dānijā matu un ādas smarža, šī īpašā zīdaiņu un ļoti mazu bērnu smarža Šarloti dziļi saviļņoja. Tā aizkustināja viņas sirdi. Noskūpstījusi Dāniju un pēc tam palaidusi vaļā, jo viņš pūlējās izlocīties no mātes apskāviena, lai turpinātu nodarboties ar savu mākslu, viņa nodomāja: “Visas šīs bagātības. Kas tur varētu būt slikts vai nepiedodams vēlēt visas šīs bagātības, kuras nav šķiramas no mīlestības un laulības, tādam cilvēkam kā Roulends, kas ir tik labsirdīgs, tik patiess un tik nelaimīgs?

īsi pēc trim, joprojām nomākta, neatrisinātajai problēmai nodarbinot prātu, Šarlote izgāja no mājām, lai izietu pēcpusdienas pastaigā ar četriem suņiem - diviem resniem labradoriem un diviem mežonīgiem raseliem. Dānieļu viņa atstāja ar Džesu gatavot pie tējas mazas biskvītkūciņas. Uz mirkli apstājusies dārzā, viņa, suņiem riņķojot un pinoties ap kājām, pameta skatienu atpakaļ pa spožo virtuves loga četrstūri.

Džesa tobrīd kūla cukuru ar sviestu, Daniels lika kopā savus iemīļotos kūku rotājumus, caurspīdīgas vijolītes, cukura graudiņus košās krāsās un sudraba bumbiņas. Danielam garšoja tikai ļoti izrotātas kūkas ar spilgti sārtu glazūru. Viņa ceturtajai dzimšanas dienai, kas bija gaidāma nākamajā mēnesī, viņi gatavojās cept torti Dānijā iemīļotā dzīvnieciņa eža formā. Tam vajadzēs būt sārtam ezim ar šokolādes pārslu adatām, un tas gulēs šokolādes lapu ligzdā.

Pēcpusdiena bija skaista, vēsa un skaidra, gaiss smaržoja pēc miklas zemes un ugunskura dūmiem. Nonākusi līdz viņu piebraucamā ceļa galam, Šarlote jutās mierīgāka un drošāka. Sāka atgriezties viņas dabiskā apskaidrotība - īpašība, ko Makss viņā mīlēja visvairāk. Sasējusi ciešāk koši sarkano lakatiņu pāri nepaklausīgajiem matiem un savilkusi veco mēteli ciešāk ap vidu, Šarlote pasvilpa suņiem un devās ceļā pa ierasto maršrutu. Viņa dosies lejup gar upi, garām baznīcai, pēc tam atpakaļ pāri kalniem. Ap to laiku, kad viņa atgriezīsies mājās, vairs nebūs ilgi jāgaida Džini-ja un Lindsija. Pirms tumsas iestāšanās viņa paspēs vēl tikai sadzīt vistas vistu mājā - un to viņa nedrīkst aizmirst izdarīt, jo apkaimē bija uzklīdis lapsa kūmiņš. Pēc tam kad Džesa atgriezīsies pie savas ģimenes, bet Šarlotes vecākie dēli atgriezīsies no skolas, viņi dzers tēju. Grauzdiņi, nodomāja Šarlote, Dānijā košsār-tās kūciņas. Viņa atmetīs plānus, kas saistījās ar Roulendu, nē, viņa pat nepieminēs Roulendu, nemaz ari ne.

No otras puses - un pie šīs domas viņa uz mirkli apstājās, nolūkodamās uz pelēko upes lenti lejā, - no otras puses, Lindsija ir viņam piemērota, un šī nedēļas nogale šķita tik lieliska izdevība, lai šo ideju sāktu īstenot. Viņu savienība, tiklīdz tāda iespēja Šarlotei ienāca prātā, un tā ienāca prātā tajā pašā acumirklī, kad Makss pirms nedēļas pirmo reizi bija pieminējis Roulenda plānus, - šī savienība šobrīd viņai šķita tik acīm redzama, tik likumsakarīga, ka viņa nesaprata, kādēļ nav iedomājusies par to nekad agrāk.

Lindsija bija sirsnīga, neatkarīga un stipra. Viņai bija dēls, kam izmisīgi vajadzēja tēva tēlu, tādu vīrieti kā Roulends, kuru viņš varētu atdarināt un apbrīnot. Viņa paša tēvs, Lindsijas bijušais vīrs, kuru Šarlote bija vienu reizi sastapusi un acumirklī sākusi neieredzēt, bija glīts, vāja rakstura vieglprātis, kas, pēc pēdējām ziņām, bija apmeties uz dzīvi Kanādā. Ar Lindsiju viņš tikās reti, bet ar Tomu nekad un parādījās vienīgi tad, kad aptrūkās naudas vai viņu bija pametusi kārtējā meitene.

Lindsija bija pelnījusi ko labāku par vīrieti, kas viņu bija atstājis sešus mēnešus pēc Toma piedzimšanas. Viņa bija pelnījusi ko labāku nekā visu atlikušo mūžu uzturēt savu izcili egoistisko māti, un tāds liktenis Lindsijai, tiklīdz Toms būs pametis mājas, kā baidījās Šarlote, bija visai iespējams. Lindsijas māte, asa pašsaglabāšanās instinkta vadīta, bija izdzīvojusi ikvienu vīrieti, ar kuru Lindsija pēc šķiršanās uzsāka nopietnas attiecības. Pēc Šarlotes domām, Roulenda lielākā priekšrocība Lindsijas vīra lomā bija tā, ka viņš nekavējoties saredzēs Lūizes liekulību un bez nožēlas ātri vien nogādās viņu drošākā attālumā. Roulends, būdams nežēlīgs, ja vien vēlējās, bija viens no ļoti nedaudzajiem viņai zināmajiem vīriešiem, kurš spētu atbrīvot Lindsiju no viņas mātes nagiem: Šarlote spēja iztēloties viņu, glābēju un varoni, vicinām nepieciešamo zobenu.

Protams, Šarlote sevi apsauca, Lindsija var iedomāties, ka viņa negrib vai viņai nav vajadzības, lai viņu glābtu. Tur nu gan viņa maldās! Lindsijai nepieciešams glābiņš gan no sevis, gan no mātes. Viņai jāmācās uzticēties, sajust, ka sāpes un atraidījums nav vienmēr un neizbēgami saistīts ar mīlestību. Viņai jāliek saprast, ka dažiem vīriešiem var uzticēties un ka īstais vīrietis var pārveidot sievietes dzīvi, gluži tāpat kā pārveidojās Šarlotes dzīve pēc Maksa ienākšanas tajā un - ņemot vēl vienu triumfālu piemēru - kā pārveidojās Džinijas dzīve līdz ar Paskāla atnākšanu.

Tikusi līdz upei, Šarlote apstājās. Uzlikusi suņiem kaklasiksnas, viņa devās uz priekšu pa šauro ceļu un palēnināja gaitu uz tilta. Domājot par apmierinājumu un mieru, viņa vēroja zivju šaudīšanos ūdenszālēs. Saraukusi pieri, Šarlote pacēla skatienu, ar acīm sekojot ielejas līkločiem. Kādu pēcpusdienu pagājušajā vasarā Makss ar bērniem bija aizgājis pa priekšu, bet viņa ar Roulen-du sarunājās pie tās tur vītolu skupsnas.

Roulends visu rita cēlienu bija sapīcis un sliktā noskaņojumā. Tagad viņš ar nekustīgu un noslēgtu seju stāvēja, lūkodamies lejup upē. It kā būtu aizmirsis Šarlotes klātbūtni, viņš satrūkās, kad, viņu žēlodama, beidzot izlēmusi izrunāties, Šarlote pieskārās viņa plecam.

- Es zinu, par ko tu domā, Roulend, - viņa bija teikusi, cik vien saudzīgi spēdama. - Šodien ir gadadiena, vai ne? Makss man pateica. Roulend, tev nevajadzētu visu to paturēt sevī. Kādēļ tu tā dari? Vai tu nevari par to izrunāties - pat ar mani ne?

-Tas pazemo. Tas pazemo viņu. - Roulends novērsās. - Liecies mierā, Šarlote! Es tikšu galā.

- Kā viņu sauca, Roulend? Es pat to nezinu...

- Kā viņu sauca? - Roulends apveltīja viņu ar aukstu skatienu. - Viņu sauca Estere. Viņa bija melnādainā. Nestāsti man, ka tu to nezināji. Es zinu, ka Makss nebūs izlaidis tik sulīgu detaļu. Tas ir viens no apstākļiem, kam cilvēki pievērš uzmanību. Tas viņus vienmēr interesē. Kādēļ tas tā ir, vai tu nevari pateikt?

- Es nezinu. - Šarlote redzēja, ka Roulenda augums, viņam runājot, saspringst un ka viņa sejas izteiksme kļūst noslēgta. - Roulend, es zinu vienīgi to, ka tu kādu mīlēji, ka jūs gribējāt apprecēties, bet viņa nomira. Vairāk Makss man neko nav stāstījis.

- Cik noslēpumaini! Makss būs lasījis amerikāņu avīzes. Tās ir aprakstījušas katru sīkumu, pat ja es nekad neesmu stāstījis. Stipri šaubos, ka Makss to būs aizmirsis.

- Necenties pārmest Maksam, Roulend, un nevajag ņirgāties! - mazliet iekaisdama, sacīja Šarlote. - Ja tu esi aizmirsis, Makss ir tavs vecākais un tavs uzticamākais draugs.

- Piedod! - Roulends nosarka. - Tas iznāca negribot. Un nav taisnīgi. Es... tev, protams, taisnība. Tas notika tieši pirms pieciem gadiem un... Parasti man izdodas savaldīties. Bet īpaši labi es ar to nekad netieku galā. Piedod man, Šarlote! Es šajā brīdī gluži vienkārši neesmu piemērota sabiedriba. Man vajag nedaudz pabūt vienam pašam.

Norāde bija nepārprotama. Šarlote, lai arī Roulends viņu tobrīd biedēja, tomēr neatlaidās.

- Es tevi neatstāšu, Roulend, - viņa klusi sacīja. - Un es negribu samierināties ar tādu atbildi. Tev vajadzētu par to izrunāties. Acīmredzot... - Viņa šaubījās. - Laiks rit, vajadzētu būt vieglāk. Bet vieglāk kļūst arī tad, ja izrunājas ar draugu. Pastāsti man, kas notika, Roulend. Vai Estere cieta nelaimes gadījumā? Vai viņa bija slima?

Kad Šarlote pieminēja aizejošo laiku, Roulends bija pievērsis viņai tik nicinošu skatienu, ka viņa jutās pārsteigta un ar grūtībām riskēja izteikt sakāmo līdz galam. Tagad viņa seja savilkās dusmās.

- Ja tu neaiziesi, tad aiziešu es. - Roulends pagriezās, lai dotos prom. - Liec taču mani mierā! Neiejaucies, Šarlote, - vai tu vari to saprast?

- Nē, - sacīja Šarlote, juzdama sašutumu un dusmas mostamies sevī pašā, un saņēma viņa roku. - Nē, Roulend! Dusmojies, cik tev patīk! Bet es tev neļaušu palikt vienam pašam. Tu nedrīksti aizrauties ar savām sāpēm tā, kā tu to pašlaik dari...

-Aizrauties? Paldies!

- No kā tu baidies, Roulend? - Viņš bija atrāvis roku, un Šarlote to satvēra no jauna. - Vai tu baidies man izrādīt savas ciešanas? Vai arī tu baidies atzīties pats sev, ka ir pagājuši pieci gadi - un ka neviens, pat ne tu, Roulend, pēc pieciem gadiem vairs nespēj izjust tikpat dziļas sāpes kā toreiz?

To dzirdot, viņš nobāla. Dusmīgi izsaucies, viņš jau gribēja iet projām, bet tad apstājās, pagriezās un pievērsa Šarlotei ilgu, tumšu skatienu, skatienu, kas viņai lika nodrebēt un kaunā novērsties. Pēc tam viņš sāka runāt balsī, kurā nebija nojaušamas ne mazākās emocijas, tā skanēja ledaini auksti.

-Tev nepieciešama informācija? Gribi visu zināt? Labi, Šarlote, tā kā tu esi mans draugs un tik ļoti rūpējies par manu labklājību, es tev izklāstīšu visus faktus. Mēs dzīvojām Vašingtonas apgabalā, - viņš sacīja. - Netālu no Djuponsērklas. Es tur trīs gadus biju savas avīzes korespondents. Apmēram mēnesi pirms nelaimes man lika atgriezties Londonā. Es atteicos, patiesībā atteicos no sava darba. Man nebija grūti pieņemt šādu lēmumu, - Makss domā, ka bija, bet viņš maldās. Estere strādāja Narkotiku apkarošanas pārvaldē, viņa nespēja pat pieļaut domu, ka varētu pamest Ameriku. Savukārt es varēju strādāt par ārštata korespondentu, gadījās brīva vieta avīzē “Post”... - Viņš pirmo reizi saminstinājās. - Makss domāja, ka es rīkojos pārsteidzīgi, un tā arī pateica. Bet mans lēmums nobrieda acumirklī. Es nespēju iedomāties, ka varētu viņu pamest. Mēs nākamajā mēnesī gribējām apprecēties.

Bija vasaras nedēļas nogale - ļoti karsta, ļoti tveicīga. Todien bijām ieplānojuši izbraukt no Vašingtonas un doties uz dienvidiem apciemot viņas brāli. Es atliku braucienu, jo gadījās svarīgs materiāls. Protams, ja es to nebūtu darījis, nekas tamlīdzīgs nenotiktu un Estere joprojām būtu dzīva. Viņa būtu mana sieva. Mums būtu bijuši... - Viņš atkal apklusa. Mirklis viņa skatienā lika Šarlotei neviļus viegli sakustēties viņam pretī, bet tad atrauties.

- Viņa izgāja, lai nopirktu produktus, - viņš turpināja tajā pašā neizteiksmīgajā balsī. - Es paliku mājās, strādāju, zvanīju pa telefonu, - bet viņa tā arī neatgriezās. Esteri nošāva, kad viņa atgriezās no veikala. Viņu sašāva kaklā kāds piecpadsmit gadus vecs narkomāns. Puišelis kāroja pēc maka, ko viņa tam arī iedeva, bet viņš, vienalga, izšāva. Viņa nomira uz ietves apmēram divus kvartālus no mūsu mājām. Nomira uz ietves starp svešiniekiem, kas bija viņu apstājuši un pārāk šokēti - vai pārāk nobijušies -, lai sniegtu pirmo palīdzību.

- Nobijušies sniegt palīdzību? Roulend, es nesaprotu...

-Tur bija daudz asiņu. Mūsu dienās cilvēki domā par AIDS.

Varbūt. Tam nav nekādas nozīmes. Ārsti teica - viņi teica, ka viss beidzās ļoti ātri. - Uz brīdi apklusis, viņš pievērsa skatienu pakalniem upes otrā pusē, sarauca pieri, pēc tam paraustīja plecus. - Pēc bērēm es nekavējoties aizbraucu no Vašingtonas. Es nekad tur neatgriezīšos. -To teicis, viņš devās projām, bet Šarlote, asarām acīs, skrēja viņam pakaļ un, atkal satvērusi viņu aiz rokas, lika apstāties.

- Roulend, Roulend, lūdzu, pagaidi! Cik labi, ka tu man pastāstīji, tas ir tik šausmīgi, ka man kļūst bail. Lūdzu, paklausies, es varu saprast. Es varu mēģināt saprast. Ja kaut kas tāds notiktu ar mani - ja tas būtu Makss... Roulend, vai tad tu nesaproti? Nav nekas slikts, ja par to runā. Tavi draugi grib tev palīdzēt. Mēs ar Maksu gribam palīdzēt Tev jāsāk no tā atbrīvoties, Roulend. Tu nevari pieķerties pagātnei un ļaut, lai tā saindē visu tavu dzīvi. Es nešaubos, ka Estere nemūžam to negribētu. Viņa būtu sapratusi. Ar laiku...

Šarlote spēji aprāvās. Roulends ar pelnu pelēku seju bija pagriezies pret viņu.

- Runāt par to? Vai gribi zināt, kāpēc es nerunāju? Kāpēc es nožēloju, ka tagad izstāstīju? Tāpēc, ka es zinu, kas notiks, es zinu, ko saņemšu pretī. Labi domātus, bezjēdzīgus vārdus, apbrīnojami stulbus padomus, nožēlojamas pamācības par to, ka laiks dziedē. Es nicinu to visu. Dieva dēļ, nemāci mani, Šarlote, - man no tā kļūst nelabi.

- Es tevi nemācu, Roulend. Es gluži vienkārši gribu, lai tu saprastu, ka jāļauj tam, kas noticis, nogrimt.

- Jāļauj nogrimt? Es saprotu. Tas ir pavisam vienkārši, vai ne? Tieši to tu darītu, ja, piemēram, rīt Makss pakļūtu zem autobusa? Cik daudz laika tev vajadzētu, lai ļautu šim notikumam aiziet nebūtībā? Trīs gadi? Pieci? Desmit? Ko tu darītu? Klusībā aizmirstu? No jauna apprecētos? Cik ilgi tu, Šarlote, ieteiktu bēdāties?

- Vai tev tās ir tikai bēdas, Roulend? - viņa klusi vaicāja. - Varbūt tevi moka vainas apziņa?

- Vainas apziņa? - Roulends'apveltīja Šarloti ar niknu skatienu.

- Vainas apziņa tāpēc, ka tu mainīji jūsu abu plānus Esteres nāves dienā. Un tāpēc, ka, pat negribēdams to atzīt, tu nespēj mūžīgi sērot. Kādu dienu tev gribēsies apprecēties, gribēsies bērnus... - Šarlote ieskatījās Roulendam acīs un impulsīvi atkal satvēra viņa roku. - Roulend, vai tad tu nesaproti? Kad tas notiks, tā nebūs tava nodevība. Mirušos nevar nodot.

- Tiešām? - Izrāvis roku no Šarlotes tvēriena, viņš atkāpās. -Ak Dievs, kāpēc es to darīju? Kāpēc? Es taču zināju, kas notiks. Es viņu mīlēju. Vai tu par to šaubies? Ja šaubies, tad tu esi tikpat akla, cik muļķe. Un - Dieva dēļ - liec taču mani vienreiz mierā..;

Ieraugot viņa sejas izteiksmi, Šarlote nešaubījās par viņa jūtām un vairs neteica ne vārda. Pazemota, nožēlas pilna un nokaunējusies viņa noskatījās, kā Roulends lieliem soļiem attālinās, straujā gaitā nozuzdams pakalnu virzienā. Todien viņš neatgriezās līdz pat vēlam vakaram, bet, kad beidzot pārnāca, tad bija atkal tas pats Roulends, kuru viņa bija domājusi pazīstam: lepns, paštaisns, bieži aizspriedumains, noslēgts, viltīgs un tomēr savādi nevainīgs. Viņš nedz atvainojās, nedz paskaidroja, kāpēc tā izturējies. Ne viena, ne otra puse to vairs nepieminēja ne toreiz, ne arī vēlāk, un, ja Roulends ari kādreiz nožēloja savus vārdus - vienu vai divas reizes Šarlotei šķita, ka viņš nožēlo, - pēc vārdos neizteiktas un smalkjūtīgas vienošanās ari par to neviens neieminējās.

Tagad Šarlote nodomāja, ka viņa lietderīgi un īstajā laikā atcerējusies šo epizodi, kuru pati tik nelabprāt atsauca atmiņā. Pat šobrīd, par to domājot, Šarlotei vaigos iesitās karstums. Roulends bija licis viņai justies tik mazai, tik muļķīgai un nejēdzīgai. “Cik pašapmierināti droši vien izskanēja mani vārdi,” viņa nodomāja, “runājot šīs banalitātes, piedāvājot garīgo plāksteri.’’ Kavēdamās uz tilta, Šarlote nolūkojās vītolos, pie kuriem bija notikusi saruna. Tobrīd viņai ienāca prātā, turklāt pirmo reizi, cik riskanti ir iepazīt citus un cik smaga var izrādīties viņu patiesās būtības atklāšana vai ieskatīšanās tajā. Roulenda raksturam piemita tādas šķautnes, kuras pārsniedza Šarlotes iztēles iespējas. Viņa dusmas un pēkšņais atsalums biedēja, un tomēr šis cilvēks, kurš bija uzskatāmi parādījis, cik maz Šarlote viņu saprot, bija tas pats vīrietis, kuru tikai pirms nedēļas viņa tik vieglprātīgi bija gatavojusies izprecināt.

Kāda es esmu muļķe, Šarlote, juzdamās nelaimīga, nodomāja. Paldies Dievam, ka Maksam bija pieticis prāta piezvanīt un atcelt viņas saprecināšanas plānus: viņam bija taisnība. Šarlote pārlika prātā abu sarunu un nenopietnību, ar kādu viņa bija runājusi par Roulenda daudzajām meitenēm. Tagad Šarlote viņu stāvokli redzēja citā gaismā: nebūtu patīkami, viņa nodomāja, būt vienai no Roulenda pamestajām sievietēm.

Vai viņš tagad sievietes izmantoja? Šarlote nebija īsti pārliecināta, lai gan pieņēma, ka pierādījumu tam netrūktu. Un ja nu viņas un Maksa iejaukšanās rezultātā par tādu būtu izvērties Lin-dsijas liktenis? Viņa nekad sev nespētu piedot. Tagad, kad Šarlotei bija laiks par to padomāt, viņa redzēja, ka pašas plāns bija muļķīgs un neveikls jau sākumā. Lindsijas būtība bija tik saulaina, tik atklāta, turpretī Roulendā aiz ārējā viegluma slēpās tumsa. Kā viņa, to zinot - būdama tam lieciniece -, varēja gandrīz pieļaut tādu kļūdu?

Mēģinādama nomierināties, Šarlote vēl neilgu brīdi pastāvēja uz tilta, bet, ievērojusi, ka pakalni kļuvuši sārti violeti un pamazām sāk krēslot, sasauca kopā suņus, iznāca atpakaļ uz ceļa un sāka soļot uz vārtiņiem, kas atradās turpat aiz pagrieziena. Vēl nenonākusi līdz tiem, vietā, kur ceļš kļuva šaurāks, viņa izdzirdēja mašīnas troksni. Pēc mirkļa, pārāk lielā ātruma dēļ pagriezienā slīdot sāņus, tā jau drāzās viņai virsū un, par mata tiesu neskarot, pa-brāzās garām. Šarlote juta, ka lielā, pavisam jaunā BMW buferis aizķer viņas mēteli, bet trakā ātrumā slīdošie riteņi apšļaksta viņu ar dubļiem. Viņa nikni nosauca mašīnai pakaļ, bet šoferis, vīrietis, viņu nedz ievēroja, nedz palēnināja gaitu. Šarlote noskatījās, kā mašīna iegriežas tuvākajā zemesceļā un, lēkādama pa slīpo nogāzi, aizjoņo aiz tās augošā dižskābaržu meža virzienā.

Juzdama aukstus drebuļus un savilkdama veco mēteli ciešāk ap sevi un savu nedzimušo bērnu, Šarlote devās tālāk. Šajā ceļa posmā viņa nevienu vairs nesastapa un tikai uz brīdi pamanīja kādu vīrieti ar kaut ko, šķiet, suni, soļojam pa ceļu lejāk gar upi. Vīrietis apstājās uz tilta, tāpat kā pirmīt bija apstājusies Šarlote. Sāka pūst brāzmains vējš, bija laiks atgriezties mājās. Nodrebējusi Šarlote pasvilpa savus suņus, kas bija diezgan izdraiskojušies.

Šarlote izgāja cauri ciematam, pagāja garām kapsētai, nor-maņu baznīcai, nabagmājai un augstam akmens mūrim, kas ieskāva muižas dārzus. Māju logos tagad bija iedegušās ugunis, un Šarlotes noskaņojums kļuva priecīgāks. Viņas grūtsirdība un neomu-lības sajūta pagaisa. Viņa vēlējās atrasties mājās, tāpat kā viņas kaimiņi. Viņa vēlējās būt pie saviem dēliem, saviem draugiem un sava vīra. Viņa vēlējās, lai diena nemanot pāriet vakarā un lai vakars ieilgst, visiem draudzīgā gaisotnē sēžot pie kamīna. Ceļa pēdējā posmā viņa pagāja garām tikai diviem cilvēkiem: divām meitenēm skolas formās, kuras atgriezās muižā. Viena bija no vaiga piemīlīgā Kasandra, kura reizēm auklēja Šarlotes bērnus un kuras māte - švītīga šķirtene - Šarlotei nepatika. Otra meitene izskatījās pēc Minas, kas šajā apkaimē tikai nesen bija apmetusies uz dzīvi. Viņas tēvs bija virsnieks netālajā ASV gaisa karaspēka bāzē. Šarlote tovakar bija uzaicinājusi Minas vecākus uz kokteili līdz ar dažiem citiem draugiem no tuvākās apkārtnes. Paredzot nedēļas nogales iespējami neveiklo sākumu, tas varētu nedaudz izkliedēt gaisotni.

Šarlote uzsauca meitenēm sveicienu, taču, kā par brīnumu, abas šķita nolēmušas viņu neredzēt un nedzirdēt, izlikdamās nepazīstam. Kasandra, garākā no abām meitenēm, metās skriešus, un Mina aizsteidzās viņai nopakaļ. Meitenēm nonākot pie muižas vārtiem, Šarlote izdzirdēja smieklus.

Cik savādas un slikti audzinātas, nodomāja Šarlote. Rupjība no Kasandras puses nebija nekas neparasts - viņas māte turklāt bija pazīstama ar savu familiaritāti -, bet Mina, klusā, mazā Mina, kuras māte vienmēr šķita tik nelaimīga, parasti pārsteidza ar savām labajām manierēm. Paraustījusi plecus, Šarlote, pielikdama soli, devās tālāk. Tuvojoties piemājas ceļam, viņa ieraudzīja mazu, melnu auto spēji apstājamies, apgriežamies un ar rāvienu iejoņojam pievedceļā, tikai par mata tiesu neaizķerot vārtu stabus. Kad Šarlote, uz nakti sadzinusi vistas drošībā, gāja cauri augļu dārzam, Lindsija un Džinija jau sēdēja virtuvē, kas tagad reibinoši smaržoja pēc tikko izceptas maizes.

Lindsija turēja klēpī Dānieļu un bija dziļi iegrimusi sarunā ar Džesu, kura jau gatavojās doties prom. Džinija - un Šarlote tikai pēc mirkļa aptvēra, ka tā patiesi bija Džinija, - sēdēja pie virtuves galda ar drūmu izteiksmi piemīlīgajā sejā un tukšu skatienu.

Lindsija bija brīdinājusi Šarloti par pārmaiņām, bet viņa, neredzējusi Džiniju kopš tās aizbraukšanas uz Sarajevu, kā izrādījās, nebija tām pietiekami sagatavota. Izbijusies viņa apstājās kā zemē iemieta un iepleta acis. Skaistuma pēdas joprojām bija nomanāmas - un Šarlote kādreiz bija uzskatījusi Džiniju par skaistāko sievieti, kādu viņa pazinusi, lai gan šis skaistums dažai labai gaumei varēja šķist par nopietnu un rāmu. Tagad Džinija bija kļuvusi satriecoši vāja un viņas sejā nemanīja ne dzīvības, ne sārtuma. Viņas neparastie, kādreiz garie un sudraboti bālie mati bija nemākulīgi, pat nežēlīgi apcirpti.

Šarlote izdzirdēja pār savām lūpām izlaužamies neviļus izsaucienu, bet, uztvērusi Lindsijas brīdinošo skatienu, atguva savaldību. Piešķirot sejai citu izteiksmi, piespiežot sevi smaidīt, viņa steidzās pretī. Džinija piecēlās, un Šarlote, piepeša žēluma un raiž-pilna satraukuma pārņemta, viņu sirsnīgi apskāva. Atbildējusi uz apskāvienu, Džinija klusējot no tā atbrīvojās. Tobrīd Šarlote pamanīja viņas acīs asaras, un Džinija, būdama lepna pēc dabas, tūdaļ pat aizgriezās. Drīz vien, nomurminājusi neskaidrus atvainošanās vārdus, viņa izgāja no istabas un, paņēmusi ceļasomu, uzkāpa augšstāvā.

Šarlotes laipnajā sejā bija iezagušās izbailes, un, uzlūkojusi Lindsiju, viņa nekavējoties vaicāja, kas varējis izraisīt tik krasu pārmaiņu abu draudzenē, bet atklājās, ka Lindsija nezin kādēļ negrib atbildēt un acumirklī kļūst izvairīga.

- Vai tā bija Šarlote Flandersa? - vaicāja Mina, muižas durvīm noklaudzot viņām aiz muguras.

Kasandra bija aizņemta ar mātes ierīkotās dārgās signalizācijas atslēgšanu, bet beidzot pīkstēšana izbeidzās.

- Četri riebīgi suņi? Atkal stāvoklī? Jā, tā bija viņa. .

- Ak vai, Kasija! - Mina novilka skolas formas mēteli un akurāti to pakāra. - Mums vajadzēja ar viņu parunāties. Viņa ir jauka. Viņa patiesi izturējās brīnišķīgi pret manu māti, palīdzot viņai iejusties...

- Protams, protams, viņa ir jauka. - Kasandras balsī ieskanējās nepacietība. - Un viņa runā. Mina, mums nav laika. Viņa ari vienmēr apvaicājas, piemēram, kā klājas manai mātei? Kur ir mana māte? Kāpēc melot vairāk, nekā mums nepieciešams, pareizi?

- Es nezinu. - Minas mazā sejiņa saviebās. - Es laikam jūtos vainīga. Turklāt mani vecāki šovakar iet uz turieni. Ja nu viņa ieminas, ka mūs redzējusi?

- Nu un tad? Viņi zina, ka tu nāc uz šejieni.

- Ne jau tik agri. Ja viņa pieminēs laiku, rnana māte sapratīs, ka kaut kas nav tā, kā vajag. Viņa zinās, ka mēs esam nobas-tojušas.

-Aizmirsti taču to! - bezrūpīgi attrauca Kasandra. - Viņa pat neatcerēsies. Ja māte tevi rīt patiešām tincinās, kaut ko izgudro. Saki, ka viens no skolotājiem bija saslimis. Kāda starpība? Tad jau būs vienalga.

- Ko tad, ja māte šovakar piezvana?

- Viņai atbildēs automāts. Atceries, mēs šovakar ejam uz teātri! Batā. Kopā ar manu māti. Ceļš ir garš, pēc tam mēs tiekamies ar draugiem, pēc tam māte ved mūs atpakaļ. Mēs nebūsim mājās līdz pat vēlai pusnaktij... Paklau, Mina! Mēs taču visu izdomājām. Mums ir ideāls alibi. Pat tava māte neko nenojautīs.

- Ko tad, ja kāds pie Šarlotes Flandersas ieminēsies, ka tava māte ir aizbraukusi? Ja viņa kādam ciematā pateikusi, ka brauc uz Ņujorku?

- Viņa nebūs teikusi, - sacīja Kasandra, paraustot plecus. - Viņu neinteresē ciemata iedzīvotāji. Viņa tos sauc par zemniekiem. Tik un tā viņa izdomāja braukt pēdējā mirklī - gluži vienkārši ņēma un aizbrauca. Mina, pārstāj čīkstēt un pasteidzies! Tu ej uz ziemeļu spārnu, man paliek dienvidu spārns. Iededz gaismu, aizvelc aizkarus, lai izskatās, ka te kāds ir iekšā. Tad mēs uzkodīsim, bet pēc tam pārģērbsimies. Atslābinies, Mina. Tiksimies pēc piecām minūtēm virtuvē, labi?

Kasandra uzskrēja pa platajām kāpnēm, kas veda no vestibila augšstāvā, un nogriezās pa kreisi. Mina lēnākā solī viņai sekoja, pūlēdamās pārliecināt sevi, ka viņa pilnībā piekrīt Kasandras plānam. Galu galā Kasandra ari agrāk bija piedalījusies ballītēs un apgalvoja, ka tās esot fantastiskas, vienkārši lieliskas. Pagājušova-sar viņa bijusi Glestonberijā, tad tieši pirms Ziemassvētkiem ārpus Čeltnemas un šovakar atkal. Bet Kasandrai jau bija viegli, viņas māte nekad neinteresējās, kur viņa iet vai kad viņa būs atpakaļ. Uz mirkli uzmetusi meitai acis, viņa, atpakaļ neskatoties, varēja mierīgi aizbraukt, atstājot Kasandru vienu pašu milzīgajā lauku mājā. Viņa nekad nezvanīja, lai pārbaudītu, kur tobrīd atrodas Kasandra, un viņas padoms - izteikts Kasandras sešpadsmitajā dzimšanas dienā - skanēja lakoniski: izvairies no stiprajām narkotikām! Lieto prezervatīvu! Un atceries - vairums vīriešu ir maitas.

Uzgājusi pa kāpnēm, Mina nogriezās pa kreisi. Viņa iegāja savstarpēji savienotās, bagātīgi mēbelētās guļamistabās, kas visas demonstrēja Kasandras mātes interjera dizaineres māku. Mina paklausīgi ieslēdza gaismu un aizvilka kokvilnas aizkarus. Nekad mūžā Minas pašas māte nebūtu devusi viņai šādu padomu. Viņas māte, šķiet, bija aizmirsusi, ka arī Miņai pēc dažiem mēnešiem paliks sešpadsmit. Viņa joprojām izturējās pret Minu tā, it kā viņai būtu desmit gadu. Viņa raizējās par itin visu: vīriešiem, viesībām, transportu, smēķēšanu, dzeršanu. Pasauli viņa uzlūkoja kā bīstamu vietu, kas to vien gaida, lai ievilinātu lamatās viņas meitu, bet šo lamatu būtība viņu mulsināja. Viņa mēģināja tās izskaidrot Miņai, bet tad pati apjukusi nosarka. No seksa un narkotikām viņa baidījās visvairāk, bet nekādi nespēja piespiest sevi lietot šos jēdzienus, tādēļ runāja par “zēniem” un “zālīti” vai iebiedēšanai izgrieza rakstiņus no avīzēm par negribētām grūtniecībām vai atkarību no heroīna un atstāja tos uz Minas rakstāmgalda. Atrunāšanās bija tik uzkrītoša, ka nezināmu iemeslu dēļ Mina sadusmojās un saņurcījusi izsvieda tos ārā bez lasīšanas.

Iekams tēvs nebija nosūtīts uz Angliju, iekams Mina nesāka mācīties Čeltnemas akadēmijā un nesadraudzējās ar Kasandru, viņa lielākoties bija pieņēmusi mātes sīkumainās rūpes: viņa mīlēja māti un zināja, ka mātes aizbildniecība ir labi domāta. Taču pirms dažām nedēļām Ziemassvētku skolas brīvdienās, kad viņas ar māti bija vienas pašas mājās, Mina, paceļot paralēlā telefona klausuli, lai piezvanītu Kasandrai, nejauši pārtvēra mātes sarunu ar kādu angli, kura balsi viņa nepazina. Viņa jau gribēja nolikt klausuli, bet apstājās pusceļā. - Mīļais, - Mina izdzirdēja māti steidzīgi sakām. - Mīļais, es arī ļoti gribu tevi redzēt. Bet tas nav iespējams. Mina ir mājās - mums nāksies pagaidīt līdz nākamajai nedēļai.

Mina juta, ka viņai kļūst ļoti auksti, pēc tam ļoti karsti, asinis sakāpa viņai vaigos. Meitene stāvēja, nespēdama pakustēties, joprojām sažņaugusi rokā klausuli. Viņa dzirdēja visu, čukstus izteiktos jautājumus, mīlestības apliecinājumus, faktus, kas runāja skaidru valodu par meliem un laulības pārkāpšanu. Pēc tam Mina ļoti klusi nolika klausuli, iegāja savā tualetes istabā, un viņai kļuva nelabi. Meli, meli, meli, viņa domāja. Meli viņai lika justies nožēlojamai un niknai, sajauca domas un izdzina sviedrus. Pēc šī atgadījuma viņa bija daudz spējīgāka uzklausīt Kasandru un viņu atdarināt. Un kas par to, ka tādēļ vajadzēja melot mātei? Melošanai tagad nebija nekādas nozīmes, viņa taču zināja, ka viņas māte pati ir krāpniece.

Pēdējā no krāšņajām guļamistabām Mina apstājās. Viņa bija pamanījusi spogulī pati savu atspulgu. Ar aukstu un kritisku skatienu meitene nopētīja sevi no augšas līdz apakšai: kalsna meitenīte neglītos skolas formas svārkos un svīterī. Kā viņa ienīda savus rudos matus, bālo sejas krāsu, savus vasarasraibumus, savu plakano krūškurvi! Es izskatos pēc divpadsmitgadīgas, nodomāja Mina un vēlējās tūkstošo reizi, kaut līdzinātos Kasandrai, kura bija gara auguma, zeltainiem matiem, bezrūpīga un uzdrīkstēties spējīga. Viņa vēlējās būt līdzīga Kasandrai, kuru Dievs bija svētījis ar pareizām krūtīm.

Vēl nav par vēlu pārdomāt, Mina sev teica. Iespējams, ka viņas mātei īstenībā nemaz nav mīļākā un netīšām noklausītā saruna bija pavisam nevainīga. Iespējams, ka viss šis pagātnē aizgājušais ciešanu pilnais mēnesis bija viena vienīga šausmīga kļūda.

Taču Mina zināja, ka tas tā nav. Viņa juta acīs sakāpjam asaras un, mirkšķinot plakstiņus, tās aizturēja, ļaudama dusmām nomainīt asaras. Dusmas bija labākas nekā asaras, jo tās piešķīra drosmi. Viņa nodomāja: es iešu, un tā viņai arī vajag! Pēc tam pagriezusies viņa noskrēja lejā virtuvē, kur Kasandra ar riebumu lūkojās tukšā ledusskapī.

- Kaut kas neticams, - viņa sašutuši noteica. - Varēja gan gaidīt, ka viņa būs atstājusi kaut ko ēdamu. Tur ir divas bundžas konservētu pupu, maize - un cauri... - Viņa aizcirta ledusskapja durvis, pēc tam atguvusies aši uzsmaidīja Miņai. - Paskaties, ko es nopirku, - viņa sacīja, pasniegusies pēc iepirkumu somas un izgāzdama tās saturu uz galda. - Matu želeja, skropstu tuša, līmējamie tetovējumi. Paskaties, Mina, vai tie nav lieliski?

Mina ar šaubām uzlūkoja viltus tetovējumus. Kasandra bija nopirkusi melnu skorpionu, vanagu, pūķi un dažus burtus, no kuriem varēja izveidot vārdu NAIDS.

- Mēs sataisīsim matus un uzkrāsosim sejas - tu aizņemsies kaut ko no manām vecajām drēbēm, manuprāt, tās derēs... Cik naudas tu atnesi?

- Desmit mārciņas.

- Velns! Ar to nepietiek. Mēs taču gribam gūt panākumus, vai ne?

- Laikam gan.

- “Šampūns”, “trasieri”, varbūt kāds “Es” - būsim pārmaiņas pēc samaitātas. Jā, mazliet ekstāsija - tu tik pagaidi, Mina, tas ir fantastisks! Tas liek justies pa īstam seksīgai. Hē, un tehnomū-zika - es ceru, ka spēlēs “The Prodigy”. Varbūt “LiquidDeath”. Esmu gatava dejot visu nakti... Pagaidi! Kaut kur jābūt naudai. Viņa to noglabā, lai samaksātu piena vedējam un tamlīdzīgi...

Kasandra sāka vērt vaļā virtuves kārbas un burciņas. Mina vēroja. Viņa reizēm prātoja, vai Kasandrai nesāp viņas vecāku vienaldzība. Kasandra par to vienmēr runāja kā par priekšrocību, bet Mina nebija pārliecināta, ka viņa runā taisnību. Reiz, atgriezusies no brīvdienām ar tēvu, kuram bija četrdesmit, un savu jauno pamāti, kurai bija divdesmit seši, Kasandra bija raudājusi. Bet tas bija gandrīz pirms gada, vairāk Kasija par tēvu nerunāja un reti viņu redzēja. Kopš tā laika viņa nebija raudājusi.

Piektajā kārbā Kasandra atrada mazliet naudas. Ar triumfējošu smaidu viņa to nosvieda uz virtuves galda.

- Es jau zināju. Četrdesmit mārčeles. Lieliski! Mums daudz vajadzēs. Vai ņemsimies ar ēdienu? Kā tu domā?

- Es vēl nejūtos īpaši izsalkusi.

- Es ari ne. Konservētas pupas man šā vai tā negaršo. Ja būsim izsalkušas, dabūsim ko labāku. Paskatīsimies... - Kasandra ielūkojās pulkstenī. - Ir vēl stunda, pusotras, lai saģērbtos, ja mēs no šejienes izejam tieši pēc sešiem. Pa taku aiz mājas iziesim uz galvenā ceļa, pēc tam...

- Cik tālu tas ir, Kasija?

- Ne pārāk tālu. - Kasandra paraustīja plecus. - Nav nekādu sarežģījumu. Es pat paskatījos kartē. Zinu, kur tas ir. Burvīga vieta: tāds milzīgs šķūnis taisni lauku vidū. Vairāku jūdžu tuvumā nav nevienas mājas, tā ka nekādas grūtības dabūt dziru un nebūs nekādu policiju...

- Skaidrs, bet kā mēs līdz turienei nokļūsim, Kasija?

- Pirmo posmu nobrauksim ar autostopiem. Putna lidojumā jau līdz turienei ir tikai dažas jūdzes, bet man nenāk ne prātā brist pāri laukiem, pārāk dubļains. Mēs negribam sabojāt savus tērpus... - Viņa ieķiķinājās. - Tātad mēs apturēsim kādu, kas brauks Čeltnemas virzienā, pēc tam šausimies atpakaļ. Pa šo maršrutu ieradīsies visi ceļotāji. Tas būs grandiozi, Mina, - simtiem mašīnu, autobusu, pat zirgi. Šie cilvēki patiešām jūtas brīvi. Es dažus no viņiem pazīstu. Viņi mūs paķers pa ceļam...

Mina šaubījās. Viņa nekad nebija sastapusies ar jaunā laikmeta ceļotājiem, vienīgi redzējusi tos televīzijas ziņu programmās, parasti, kad radās nesaskaņas ar policiju. Pēc viņas domām, viņiem bija nomadu izskats, viņi atgādināja savādu cilti ar savām netīrajām drēbēm, bērneļiem uz pleciem un noplukušajiem suņiem. Māte bija teikusi, ka viņi esot nožēlojami, vienkārši ubagi un hipiji, kas joprojām turoties pie alternatīvā dzīvesveida, tikai apmēram trīsdesmit gadus par vēlu. Bet, pēc Kasandras domām, šādi uzskati bija apnicīgi, buržuāziski, tumsonīgi, - tad kurai no viņām bija taisnība?

Kasandra sacīja, ka ceļotājiem varot uzticēt pat savu dzīvību. Viņa sacīja, ka ceļotājus neviens neieredzot, jo viņi atsedzot mūsdienu dzīves ļaunumus, tās tukšumu.

- Paskaties uz manu māti, - teica Kasandra. - Paskaties uz saviem vecākiem, Mina. Labi, es piekrītu, viņi šķiet atšķirīgi, bet patiesībā viņi ir vienādi. Kas viņus interesē? Nauda. Darbs. Vairāk strādāt, lai dabūtu vairāk naudas, vairāk lietu, Mina. Lielāku mašīnu, labāku māju. Tas viss ir mēsli, Mina. Tā paiet visa dzīve. Bet vai tas ir tas, ko tu gribi no dzīves?

Mina neatbildēja. Viņa nezināja, ko grib no dzīves. Kādreiz viņa būtu teikusi, ka viņas vecāki nav tādi, bet tagad viņa nebija tik pārliecināta. Kopš tās dzirdētās telefona sarunas viņa bija jutusies tukša un apdullusi, mājas šķita neīstas, - tad jau varbūt Ka-sandrai bija taisnība.

Viņa ar skaudību uzlūkoja Kasandra, kura vienmēr par visu bija tik pārliecināta. Kasandra savu jaunavību bija zaudējusi četrpadsmit gadu vecumā. Dodoties uz Glastonberiju, viņa bija ieņēmusi mazliet LSD un visu nakti vērojusi zvaigznes dejojam. Tur ārpusē, pakalnos, bija cita pasaule, un Mina juta tās vilinājumu. Tomēr viņa vēl šaubījās. - Kā tad mēs tiksim atpakaļ? - viņa vaicāja. - No rīta zvanīs mana māte. Viņa zvanīs ap pusdesmitiem. Ja es palieku pie draudzenēm, viņa vienmēr zvana.

- Nu un tad? Nekādu problēmu! Mēs būsim atpakaļ no rīta ap astoņiem...

- Ko es teikšu, kad viņa atbrauks man pakaļ? Viņa taču domās, ka tava māte ir šeit.

-Nu, viņas šeit nebūs. Jo sliktāk viņai. Es pateikšu, ka māte aizgājusi iepirkties vai iegriezusies pie draudzenes. Pateikšu, ka viņa nupat aizgājusi uz baznīcu kārtot ziedus...

Par spīti sev pašai, Miņai nāca smiekli.

- Uz baznīcu? Tava māte? Tam viņa nenoticēs. Nekad mūžā. -Arī Kasandrai bijajāsmejas. Iebāzusi roku kabatā, viņa izvilka cigarešu papīru un plastmasas maisiņu ar tabaku un pēdējām “zālītes” paliekām.

- Pakaifosim mazliet? Pirms šļūcam tālāk. Lai būtu vairāk možuma, ko?

Mina nopūtās. Ar cigaretēm Kasandra bija viņu iepazīstinājusi iepriekšējā semestrī. Tiklīdz Mina iemācījās pareizi ievilkt dūmu, Kasandrabija iedevusi Miņai pirmo cigareti ar marihuānu. Sākumā reakcija bija ārkārtīgi vāja un sagādāja vilšanos, bet tad Mina iemācījās paturēt dūmus plaušās. Tas sagādāja peldošu miera un drošības sajūtu. Visas dusmas un nepatikšanas izgaisa, un viņa aizmirsa savu māti un telefona sarunu, kas bija pārvērtusi viņas dzīvi.

Kasandra jau rūpīgi tina cigareti. To aizsmēķējusi, viņa dziļi ievilka dūmus un padeva cigareti Miņai. Ievilkusi saldos dūmus plaušās, Mina pēc mirkļa sajuta vieglumu un pacilātību.

- Vai Zvaigzne tur būs? - viņa vaicāja, izpūzdama dūmus.

Kasandras seja atmaiga un kļuva sapņaina.

-Protams, būs. Es jau tev teicu. Pagaidi tik, kad tu viņu satiksi, Mina. Viņš patiesi ir apbrīnojams. Nevaldāms. Kad viņš pieskaras...

- Kas notiek, kad viņš pieskaras?

- Nezinu. Es nevaru to aprakstīt. Bet viņš vienkārši paņem tavu plaukstu, varbūt, vai pieskaras tavai rokai, un tu sajūti to spēku, un tas pāriet no viņa tevī un it kā - piepilda tevi...

Uzkāpušas augšstāvā, meitenes pārģērbās un nogrimējās tā, ka viņas vairs nevarēja pazīt. Viņas pārveidoja matus par Medūzas čūskām, nokrāsoja plakstiņus zelta, bet lūpas - melnā krāsā. Visbeidzot viņas uzlīmēja viltus tetovējumus. Mina pielīmēja melno vanagu pie sava kreisā vaiga. Kasandra piestiprināja skorpionu pie pieres, pūķi pie kakla, pēc tam pastiepa roku, un Mina palīdzēja viņai pielīmēt piecus burtus, kas veidoja vārdu NAIDS.

- Mēs izskatāmies vienkārši spoži, - sacīja Kasandra, meitenēm pētot sevi vannasistabas spogulī.

- Lieliski, - sacīja Mina, joprojām juzdamās pacilāta. - Mēs izskatāmies lieliski.

Kasandra viņu apkampa.

- Es tevi iepazīstināšu ar Zvaigzni, apsolu. Tev viņš patiesi patiks. Un viņš atnesīs kaut ko jaunu. Viņš teica, ka tas esot kas nepieredzēts. Vislabākais, kas vien varot būt. Viņš to aizvakar atveda no draugiem Amsterdamā...

IV

Pāri ielejai iepretī muižai kalsns, jauns cilvēks ar suni, kuru Šarlote bija pirmīt ievērojusi, turpināja savu ceļu. Nogriezies no takas, kas veda gar upi, viņš sāka iet kalnup uz dižskābaržu pusi. Jaunais cilvēks gāja nesteidzoties, ieelpodams vakara gaisu pa sastāvdaļām: viņš varēja saost miklu zāli, ugunskura dūmus, gruzduma smaku un - tuvojoties koku aizsegam - lapsas smaku.

Apstājies viņš palūkojās atpakaļ pāri ielejai uz upes ieloku un ciematu aiz tā. Ievēroja baznīcas smaili, graciozu muižas fasādi, ugunis ciemata logos. Skats bija pazīstams, maz mainījies četrsimt gados un - zināma angliskuma kvintesence - tāds, kas bieži redzams Kotsvoldas ceļvežos. Jaunais cilvēks noraudzījās tajā ar riebumu, drošu, pašapmierinātu, aprobežotu, bagātīgu riebumu. Zvaigzne ienīda Anglijas laukus, viņš deva priekšroku pilsētas ielu rakstam, smaržām un riskam.

Zvaigzne - tas nebija viņa īstais vārds, bet tagad viņš atsaucās vienīgi uz šo apzīmējumu, - apvalstīja siekalas mutē un nospļāvās. Suns ložņāja viņam gar papēžiem. Saraustījis auklu, kas kalpoja par pavadu, Zvaigzne devās tālāk un iznāca izcirtumā dižskābaržu meža malā. Tur, neuzkrītoši novietots aiz mūra, ar izslēgtām ugunīm stāvēja pavisam jauns 5. sērijas BMW sudraba krāsā.

- Tavējā? - Zvaigzne noprasīja tuklam, eleganti ģērbtam jauneklim, kas, pūzdams uz pirkstiem elpu un kājas pret zemi dauzīdams, stāvēja blakus mašīnai.

- Jēzus! Tu mani nobiedēji! - Jauneklis apsviedās apkārt.

- Kāpēc tev jāpielien cilvēkiem no aizmugures? Man jau tā šajā vietā mati ceļas stāvus. Tu esi nokavējies.

-Vai tava mašīna? - Zvaigzne noprasīja vēlreiz. Jaunais cilvēks atguvies nervozi pasmaidīja, nenoteikti pamādams ar rokām.

- Tā var teikt. Klase, ko?

Zvaigzne apveltīja viņu ar žultaini nicīgu skatienu. Vīrietis, kuru sauca Mičels un kurš strādāja Sitijas naudas tirgos, viņam nepatika, tāpat kā viņa mašīna. Viņš paraustīja plecus. - Vācu mēsls. Ja pērc vācu mašīnu, tad pērc mersedesu. Tas ir labāks.

- Kurš kaut ko teica par pirkšanu? - Mičels vēlreiz pasmaidīja, pakāpdamies tālāk no Zvaigznes, kurš nebija kādu laiku mazgājies un spēcīgi oda pēc sviedriem. - Vai vakaram viss sagatavots? - viņš turpināja, atkal piesizdams kājas. - Kungs, cik auksts! Esmu braucis visu garo ceļu no Londonas. Man līdzi ir parastie draugi, tā ka, pie velna, ceru, viss ir kārtībā.

Zvaigznēm mugurā bija milzīgs, saplēsts tvīda mētelis. No vienas tā kabatas viņš izvilka mazu un ļoti dārgu mobilo telefonu. Mičels šo priekšmetu uzlūkoja bez izbrīna, lai arī tas diezgan manāmi nesaderējās ar Zvaigznes klaidoņa apģērbu. Zvaigzne uzspieda numuru.

- Vēl viens zvans, - viņš sacīja. - Un jā, viss kārtībā.

- Kaifs? - Mičels vaicājoši ieprasījās.

Mičelam patika ātrums un pusauga meitenes, ja iespējams, gan viens, gan otrs vienlaikus. Zvaigznes uzdevums bija apgādāt viņu ar to visu, tādēļ jautājumu viņš saprata acumirklī. Atmetis atpakaļ garos, melnos matus, viņš ļāva atskanēt zvanam un pasmaidīja. Zvaigzne bija svētīts - vai nolādēts - ar pārsteidzoši izskatīgu ārieni, un viņa Smaidam, kas bija ievingrināts daudzu spoguļu priekšā, vajadzēja atbruņot. Mičels, pazīdams Zvaigzni no seniem laikiem, nekapitulēja. Viņš ievēroja, kā vairākkārt bija ievērojis ari agrāk, ka Zvaigznes zilmelnajās acīs parādījies nejauks spīdums, ne īsti normāls, tāds, ka var sagaidīt jebko, pielūdz mani, Čārlz Menson, tipa spīdums. Dziestošajā gaismā Zvaigznes acis un zobi meta atspīdumu. Mičels pakāpās vēl vienu soli atpakaļ.

Pēc īsas sarunas pa telefonu Zvaigzne to izslēdza un ar strauju kustību aizcirta ciet.

Visbeidzot viņš atbildēja uz Mičela pēdējo jautājumu.

- Kaifs? - viņš vaicāja. - Tur būs trīssimt cilvēku. Trīs simti - minimums. Un kruķiem par to nav ne jausmas. Just strāvu gaisā, cilvēk, tas ir kaifs, ja tu saproti, ko es gribu teikt. Ciltis lasās kopā. Man ir mūzika, ugunsrijēji, burvju mākslinieki, daudzi bagāti vientieši... - Viņš iesmējās. - Vienas milzīgas ellišķīgas kāpnes uz debesīm - to es tev varu apsolīt. Tici Zvaigznēm! Vai es tevi kādreiz esmu piekrāpis?

- Jā, - sacīja Mičels, atguvis drosmi. - Esi gan.

- Piemēram?

- Pagājušajā vasarā, piemēram. Iesmērēji draņķa aspirīnu. Iesmērēji draņķa cērmju tabletes. Izblēdīji divdesmit mārciņas par tableti. Mani draugi nebija pārāk apmierināti. Es nebiju pārāk apmierināts. Tā jau nav tālu līdz kapsētai - es pēc tam divas dienas vēmu. Tā holandiešu padauza, kum tu man piegādāji, pielaida man sifilisu... - Viņš ievilka elpu. Zvaigzne neklausījās. - Starp citu, kas noticis ar to mauci ņu?

- Viņa ir pagalam.

- Izsaku līdzjūtību. Bet fakts paliek fakts. Tu mani piekrāpi. Tas pasākums bija zem katras kritikas.

- Lija lietus.

- Tas bija amatieriski.

- Tas bija izmēģinājums. Šonakt būs citādi. Pagaidi tikai! Šoreiz mani draugi tika cauri. Es dabūju kaut ko nopietnu.

Mičela sejā parādījās interese.

- Paraugi? - viņš vaicāja.

- Nekādu paraugu! Nekādu paraugu par velti.

- Paklau, man šoreiz jābūt drošam, saprati? Esmu atbraucis sasodīti garu ceļu. Man ir draugi, kas braukuši no Birmingemas, es nevaru veltīgi šķiest viņu laiku un izskatīties pēc kretīna...

Zvaigzne paraustīja plecus un pat nesakustējās. Iestājās klusums, notika gribu sadursme. Beigu beigās Mičels izvilka biezu maku un, izņēmis no tā divdesmit mārciņu banknoti, padeva Zvaigznēm. Zvaigzne izlikās to neredzot.

-Tu laikam joko...

- Es nekad nejokoju.

Sekoja vēl viena pauze, pēc kuras Mičels izvilka no maka vēl otru banknoti. Paņēmis naudu, Zvaigzne pasniedza viņam mazu sainīti. Mičels atvēra sainīti un, nopētījis tajā iesaiņoto tableti, to norija. Viņš mazliet pagaidīja, pastaigāja uz priekšu un atpakaļ, aizsmēķēja. Pagāja kāds laiks. Mičels vēl aizvien staigāja, tad piepeši, spēji nometis cigareti, aizvēra acis, sagrīļojies atslīga pret mašīnu un satvēra ar rokām krūtis. Pagāja vēl dažas minūtes. Sakrustojis rokas, Zvaigzne viņu klusēdams vēroja. Visbeidzot Mičels atkal atvēra acis.

- Jēzus, - viņš sacīja. - Jēzus Kristus.

- Neliels ceļojums, ko?

-Ar ekspresi - un es joprojām ceļoju. Hā! Šoreiz tev patiešām izdevies. Kādā ellē tu to izraki?

- Amsterdamā.

-Dievs svētī holandiešus! Kā to sauc?

-Tā ir Baltā Dūja.

Mičels vēlreiz aizvēra acis. Zvaigzne pagriezās.

-Tad tiksimies šonakt, - viņš sacīja. - Ar taviem draugiem. Ak jā, starp citu, tu dabūji atlaidi. Viņiem cena būs augstāka.

Mičels nopūtās. - Cikos sākums? - viņš vaicāja.

- Astoņos. Deviņos. Desmit. Brīviem cilvēkiem laiks nav svarīgs.

- Nestāsti man tās hipiju muļķības! - Mičels atvēra acis. - Tev patīk nauda tāpat kā man. Arīdzan meitenes. Neaizmirsti, ka tu runā ar Mičelu. Pagājušajā vasarā es tevi redzēju ar to mazo holandieti. Un iepriekšējā gadā ar franču meiteni. Viens mans vārds pareizā vietā un...

Apklusis viņš dziļi ievilka elpu. Viņa galvā pulsēja kāda jauna ķīmiskā reakcija. Nobālis Mičels sāka viscaur drebēt, pēc tam nolamājās. Redzei atkal noskaidrojoties, viņš pamanīja, ka Zvaigzne tagad atrodas viņam ļoti tuvu, tā ka zilmelnās acis spīd tikai dažu collu attālumā. Viņš sarāvās.

- Tu redzēji? - noprasīja Zvaigzne. - Pastāsti man, ko tu redzēji!

- Neko. Es neko neredzēju. Vainīga - Jēzus, Zvaigzne! -vainīga šī tablete. Es nespēju sakarīgi domāt. Paklau, mēs taču pazīstam viens otru, vai ne? Nerunājot par tabletēm, mēs...

- Nu, protams, mēs viens otru pazīstam. - Piegājis tuvāk, Zvaigzne satvēra viņu aiz atlokiem. - Tu mani patiešām labi pazīsti. Caur un cauri. Tu zini, kas liek manai sirdij pukstēt, vai ne? Tik-tak. Tiktak. Kas īsti liek manai sirdij pukstēt, Mičel? Tā ir nauda, tabletes, mazas meitenītes, tev līdzīgie? Vai tas ir kaut kas vairāk?

Mičels sāka nikni pretoties.

- Laid mani vaļā! - viņš jau skaļāk ierunājās. - Pie velna, laid mani vaļā, labi...

- Manuprāt, tas ir kaut kas vairāk, Mičel. Man šķiet, tā ir šī apetīte pēc kaut kā vairāk. Vairāk visa kā. Vairāk seksa, vairāk naudas, vairāk tablešu, vairāk aizrautības, vairāk galējību. Ko lai es ar tevi tagad daru, Mičel, kad tu mani tik labi pazīsti? Vai man tevi noskūpstīt? Vai man tevi nobeigt?

Mičels iestenējās. Zvaigzne bija spēcīgs un tobrīd pacēla viņu augšup, tā ka Mičela pēdas atrāvās no zemes. Viņa platā mute un baltie līdzenie zobi tagad atradās puscollu no Mičela sejas.

- Kaifs... - sacīja Zvaigzne, gari stiepdams vārdu tā, ka tas izklausījās pēc burvju rituāla vārda. Pieliecies uz priekšu, viņš iekoda Mičelam degunā.

Mičels sāpēs iebrēcās. Zvaigzne smiedamies palaida viņu

vaļā.

- Mīlas kodiens, - viņš sacīja. - Nekas vairāk.

Drebošiem pirkstiem izvilcis kabatlakatu, Mičels noslaucīja

seju. Deguns asiņoja, rokas trīcēja, un ķīmisku reakciju izraisīti viļņi joprojām krita un cēlās viņa smadzenēs.

-Tu, nenormālais maniaks... -Izvelbtām acīm viņš raudzījās asiņainajā kabatlakatā, tad pacēla tukšu skatienu pret sabiezējušo krēslu. Zvaigzne bija nozudis. Sapurinājis galvu, Mičels dziļi ievilka elpu, aizvēra, pēc tam atkal atvēra acis. Šoreiz viņš Zvaigzni redzēja. Zvaigzne stāvēja viņam pretī, vienaldzīgi nesatricināms, tieši tāds pats kā agrāk. Paklīdenis ar sātaniskām acīm. Mičels nodrebējis izgrūda lāstu.

- Kas tu, pie velna, esil - viņš ierunājās. - Kas tu esi? Kāda velna pēc...

Zvaigzne izlikās jautājumus nedzirdam.

- Vietu zini? Tad tiksimies vēlāk. - Viņa lūpas atņirdzās mīlīgā vilka smaidā.

Zvaigzne negaidīja, kamēr klients atbildēs. Mičela skatiens bija kļuvis stiklains, viņa acis atkal aizvērās. Vēsi un bezkaislīgi noraudzījies Mičelā vēl kādu brīdi, kā zinātnieks varētu laboratorijā novērot eksperimentu ar pelēm vai žurkām, Zvaigzne noglāstīja suni un pagriezās. īsu bridi vēlāk atguvis saprašanu, Mičels nopētīja izcirtumu un ceļu. Zvaigznes spēja materializēties un dema-terializēties viņu biedēja. Mičels jutās mazliet jucis, mazliet pa-ranoiķis. Ne vairāk kā minūte vai divas varēja būt pagājušas -Zvaigznēm vajadzēja būt vēl saredzamam.

Viņš nopētīja ceļu, kas veda līdz šosejai. Ēnas un apveidi kustējās viņa smadzenēs. Ceļš izvijās kā amerikāņu karuseļkal-niņš, tas dzīvoja pats savu dzīvi. Mičels vēroja tā kustīgos vijumus un līkumus. Pamazām viņš sāka saprast: uz ceļa neviena nebija, uz šosejas neviena nebija. Zvaigznēm vajadzēja būt redzamam, bet viņa nebija, viņš bija izplēnējis gaisā un pazudis.

Šarlote, kuru visi draugi pazina kā brīnišķīgu pavāri, vienmēr rīkoja burvīgus tējas vakarus. Nokļuvusi aci pret aci ar mazu sviestmaizīšu ierindu, grauzdiņiem ar medu, piparkūkām un kūciņām, Lindsija vienmēr zvērēja sevi ierobežot, bet nekad zvērestu nepildīja.

Juzdamās vainīga, ka Tomam reti - ja vispār kādreiz - sagādātas tādas tējas dzeršanas kā šī un ka viņa paradums, atgriežoties no skolas, ir grauzt šokolādi vai čipsus, atgādinādama sev, ka ikviena no Dānijā lieliskajām kūciņām satur vismaz piecsimt kaloriju, bet prātodama, ka viņas pienākums ir kompensēt Džinijas apetītes trūkumu, Lindsija notiesāja pārmērīgu daudzumu visa kā. Lai iztaptu Danijam, kurš viņu vēroja triszvaigžņu “Michelin” šefpavāra svinīgajā nopietnībā, viņa padziļināja savu noziegumu, apēzdama divas viņa gatavotās kūciņas - vienu par godu viņai pašai, ar sudraba bumbiņām rotātu burtu L uz tās, un vienu ar DŽ, domātu Džinijai, no kuras Džinija bija klusi atteikusies. Lindsija uz viņu par to dusmojās.

Tieši tobrīd Lindsija ievēroja, ka uz vienas no atlikušajām kūciņām greznojas iniciālis T no vārda “tētis”, un tā skaidri bija domāta Maksam, bet uz otras bija iniciālis R. Nevienam šajās mājās nebija vārda, kas sāktos ar burtu R, un Lindsiju tas mulsināja.

- Kam domāta šī kūciņa, Danij? - viņa vaicāja.

Lindsijai par pārsteigumu, Danijs acumirklī koši piesarka un

pievērsa skatienu vispirms grīdai, pēc tam mātei. Izmisīgi meklēdams palīdzību, viņš uzlūkoja savus trīs vecākos brāļus, bet Alekss, Bens un Kolins bija aizņemti, jo pie pavarda cepa grauzdiņus.

-Varbūt tas ir B, - ieteicās Lindsija. - B no vārda Bens, vai ne tā, Danij? Cik muļķīgs jautājums - es no šejienes nevaru īpaši labi saredzēt...

- Tas ir R, - sacīja Danijs, piepeši sadusmodamies -Tas ir R. Tas nemaz neizskatās pēc B. Tas ir R no vārda...

- Rasels! - iesaucās Šarlote, pielēkdama kājās, lai salietu tēju. - Zini, Lindsija, Džeks Rasels. Rasels, uzvārdā Rasels, - viens no Maksa jociņiem. Tas pats, kurš apēda tavas čības, kad tu pēdējo reizi pie mums viesojies. Tas pats, kurš ēd visu, kas pagadās...

Lindsija jautājoši palūkojās uz suni, kas beidzot nomierinājies šņākuļoja viņai pie kājām. Viņa brīnījās, kādēļ gan tam vienīgajam no četriem suņiem bija tas gods saņemt tādu cienastu un kādēļ, ja tas tā bija, viņš to vēl nav saņēmis. Lindsija skaidri zināja, ka šis sīkais un ļaunprātīgais radījums jau bija aprijis trīs smilšu cepumus, spilvena tresi, “Lego” gabaliņu un četrus grauzdiņus. Viņa jau gribēja to pieminēt, bet pārdomāja. Danijam, kas paslepus šaudīja ašus skatienus uz mātes pusi, no neizskaidrojama satraukuma acis joprojām bija plati ieplestas.

Mazi bērni reizēm mēdz tādi būt, atslīgdama atpakaļ krēslā, nodomāja Lindsija. Varbūt Danijs rīkojās saskaņā ar kaut kādu īpašu rituālu. Varbūt Rasels savu cienastu saņems pēc tam un tikai pēc tam, kad viņa saimnieks būs atgriezies no Londonas, un tas nebūs vairs ilgi jāgaida, viņa aptvēra, ieskatīdamās pulkstenī. Ak debess, tas rādīja jau pusseši! Viņas te sēdēja veselu mūžību. Maksam vajadzētu pārrasties ap sešiem.

Notiesātā cienasta apjoms un pavarda siltums uzdzina mie-

gu. Lindsija iekārtojās vēl dziļāk krēslā. Kā es mīlu šo māju, viņa nodomāja, un šo istabu! Cik ļoti tās nelīdzinās Londonai, bet kāda omulība!

Viņai iepretī blakus viena otrai uz milzīga, apbružāta dīvāna sēdēja Šarlote un Džinija. Vecākie zēni, kuriem piepeši bija apnikusi grauzdiņu cepšana, devās augšstāvā rotaļāties. Dāniju bija ieinteresējusi bilžu grāmata. Šarlote noņēmās ar Džiniju. Viņai, šķiet, bija izdevies pielabināties tiktāl, ka Džinija no vienzilbīgām atbildēm sāka pāriet uz kaut ko līdzīgu sarunai.

Ne jau par Bosniju, Šarlote bija pietiekami saprātīga, lai neriskētu skart šo tematu, bet sākumā par neitrālām lietām, pēc tam par Džinijas un Paskāla dzīvokli - Šarlote ilgojās to redzēt, Šarlote lūdza Džiniju to aprakstīt -, bet pēc tam, visbeidzot, par Pa-skālu pašu.

- Man viņa pietrūkst, - sacīja Šarlote savā parastajā sirsnībā. - Vai atceries mūsu kopīgās vakariņas - lai atzīmētu tavu pievienošanos avīzei? Tajā mazajā franču restorāniņā, ko Paskāls bija sameklējis? Es joprojām sapņoju par to ēdienu - tas bija tik labs... Kad viņš atgriezīsies, mums jāaiziet uz turieni vēlreiz. Un es gribu, lai tu atved viņu šurp. Vai viņš laukos negarlaikosies? Nē, man šķiet, ka ne.

- Nē. Viņš nekad negarlaikojas. Paskāls - esmu pārliecināta, ka viņš ļoti labprāt šurp atbrauktu. Turklāt viņam patīk lauki. Viņš ir uzaudzis laukos. Mazā Provansas ciematiņā. Viņš mani vienreiz uz turieni aizveda...

- Vai tiešām viņš ir no Provansas? Nekad to nebūtu domājusi! Man viņš vienmēr šķitis tāds - uzlādēts laikam. Starptautisks. Vienmēr pa ceļam uz lidostu, steidzoties no viena darba uz citu, tverot ļaudis un notikumus savās neparastajās fotogrāfijās. Man sirds plīst, raugoties dažās no šīm fotogrāfijām. Tas viņam droši vien dārgi maksā, gadu no gada to fotografēšana, un tomēr, viņu sastopot vaigu vaigā, es gaidīju, ka viņš būs drūms, iespējams, nomākts no redzētā. Bet viņš šķiet tik... - Šarlote sarauca pieri, meklējot pareizo vārdu. Tik uzlādēts ar enerģiju un idejām... Un ari tik laimīgs. Bet es jau viņu pirmoreiz sastapu kopā ar tevi. Un ikviens ir laimīgs, kad viņš ir tik dziļi iemīlējies.

Tas ir kompliments un ievads, klausoties nodomāja Lindsija. Viņa redzēja, kaDžinijas sejā ielīst ciešanu sārtums. Uz mirkli tajā atspoguļojās pateicība un atzinība, bet tad viņa saspringusi novērsās, it kā baidīdamās, ka Šarlotes ievadam varētu sekot jautājumi.

Šarlote, viltniece tāda, atlika tos uz vēlāku laiku. Viņa kādu brīdi vēl runāja, un Lindsija, juzdama, ka domas sāk novirzīties sāņus, aizvēra acis. Šarlote, dzīvodama uz laukiem, bija tikusies ar Paskālu tikai dažas reizes un nepazina viņu tik labi kā Lindsija. Viņa neko nezināja par šīs romantiskās mīlestības vēsturi, neapzinājās kā Lindsija savādos apstākļus, kādos Paskāls sastapa Džiniju. Šarlote atšķirībā no Lindsijas nebija redzējusi Džinijas emocionālo atbildi uz abu atkalsastapšanos pēc atšķirtības gadiem. Pašlaik, kad Džinija tikai attāli atgādināja pati sevi, bija grūti iedomāties, ka viņa ir kaislīga sieviete un Paskāls - kā Šarlote savā ievadā mēģināja parādīt - kaislīgs vīrietis.

Lindsiju kaislības biedēja un reizēm mulsināja. Viņa vairījās no to izpausmēm un no paša šī vārda. Tomēr, kad Paskāls un Džinija bija kopā, starp viņiem varēja just daudz dziļāku kaislību nekā acīm redzamo, savstarpējo seksuālo pievilkšanos. Tā meta dzirksteles pāri telpai, tā uzlādēja gaisu ap vakariņu galdu un - šajā gadījumā - uzdzina Lindsijai skaudību. Paskālam Lamartēnam bija skaista un ārkārtīgi izteiksmīga seja. Redzēt, kā viņš vēro Džiniju, viņa nesatricināmo uzticību, rūpes, viņa pastāvīgo saskaņu ar Džiniju un otrādi - tas Lindsijai bija sāpīgs pārdzīvojums. Būdama godīga, viņa apzinājās, ka tas, kam viņa bija lieciniece, ir kaut kas tāds, ko viņa pati nekad nav jutusi un nav izraisījusi.

Lindsija pēc tam bieži nožēloja, ka bijusi skaudīga. Citreiz viņa juta dīvainu atvieglojumu, norobežojoties no šīs kvēles. Lindsijas mūža lielākā kaislība tika glabāta viņas dēlam. Viņa labklājība, veselība un laime Lindsijai rūpēja visvairāk - un savā ziņā viņa par to bija laimīga. Viņa zināja, ka šāda mīlestība ir nemainīga. Kaislība starp sievieti un vīrieti, atšķirīga pēc rakstura un kvēlojoša, nebija tik droša.

- Saki man, Džinija, - viņa izdzirdēja, šūpodamās uz nomoda un sapņa robežas, - kā tu iztiec? Vai tu vari viņam piezvanīt?

- Ja. Un viņš katru dienu cenšas piezvanīt man. Reizem sakari ir ļoti slikti. Un mēs, protams, rakstām...

- Bieži?

- Katru dienu, ja varam. Paskāls raksta brīnišķīgas vēstules. Tās lasot, dzirdu viņa balsi. Reizēm - ja mums laimējas - vēstules pienāk ļoti ātri. Reizēm paiet nedēļas, kamēr tās saņemam. Šonedēļ neesmu saņēmusi no viņa nekādu ziņu - bet tas nozīmē, ka viņš bijis, jādomā, kādā attālā nostūrī. Paskāls ne vienmēr atrodas Sa-rajevā. Viņš gan tur atgriežas, taču pastāvīgi braukā apkārt.

Lindsija, ieklausīdamās ciešāk, klusībā apsveica Šarloti, kurai bija izdevies no Džinijas izvilināt tik daudz informācijas -daudz vairāk informācijas, nekā viņai pašai bija izdevies uzzināt divu mēnešu laikā. Viņa cerēja, ka Džinija stāsta patiesību un nemaldina nedz viņu, nedz Šarloti. Taču Lindsija vairs nebija tik pārliecināta, ka abu sazināšanās notiek tik regulāri, kā Džinija apgalvo. Kopš Ziemassvētkiem, vērojot Džinijas stāvokļa aizvien dziļāku pasliktināšanos, viņa bija sākusi domāt, ka Bosnijā starp viņiem noticis kāds strīds, varbūt izšķirošais strīds, un ka abu attiecības, kas pēkšņi aizsākušās karadarbības zonā, karadarbības zonā tikpat pēkšņi ari beigušās. Lindsija sāka domāt, ka nekas cits nevarētu būt vainojams Džinijas ieilgušajās bēdās un viņas ieilgušajā, nemainīgajā atsalumā pret visu. Džinijai būtu ļoti raksturīgi neatzīties, ka romānam pienākušas beigas, jo viņa reti uzticēja citiem savus noslēpumus un pēc dabas bija lepna.

Vēlāk jāpastāsta Šarlotei par šo iespējamību, nodomāja Lindsija. Šarlote līdz brīvdienu beigām spētu izdibināt patiesību. Bet nē. Viņa ievēroja, ka Džinija tobrīd pavērsa sarunu atpakaļ uz neitrālākiem tematiem. Pašlaik Džinija iztaujāja Šarloti par viņas ģimenes apstākļiem, par ciematu, Kotsvoldu, un viņas jautājumi bija tik māksloti kā dažam labam nervozam svešiniekam kokteiļu vakarā, viņas mēģinājumi izrādīt interesi par Šarlotes atbildēm - tēlota un nožēlojama.

Nabaga Džinija - viņa tik ļoti centās! Vēlreiz ieskatījusies pulkstenī, Lindsija pieķēra Šarloti paslepus darām to pašu un strauji piecēlās kājās.

Iedama palīgā Šarlotei un dodama iespēju Džinijai klusēt, ko viņa acīmredzot vēlējās, Lindsija sāka bez apstājas runāt. Veikli citu pēc cita apspriedusi dažādus jautājumus - satiksmes problēmas, ko viņām nācies pārciest uz šosejas, neparedzēto līkumu, ko vajadzējis mest draņķa Oksfordas vienvirziena ielu dēļ, lielisko launagu, ko nupat ieturējušas, - viņa visbeidzot nonāca pie temata, kas tikko bija iešāvies prātā, - pie Roulenda Makgīra, pie Roulen-da Makgīra rakstura un Roulenda Makgīra daudzajiem trūkumiem.

Lindsija iekarsa. Viņa sacīja, ka patiesi būšot ļoti patīkami veselas divas dienas pavadīt projām no Roulenda Makgīra vietā, kurā viņai nevajadzēšot ne reizes dzirdēt pieminam viņa vārdu, -un piepeši apklusa. Tieši tobrīd, kad viņa atcerējās - pārāk vēlu -, ka sasodītais Makgīrs, iespējams, bija Šarlotes tāpat kā Maksa draugs, un tādā gadījumā viņas piezīmes bija divkārt netaktiskas, Džinija atturīgā balsī sacīja:

- Ja tu gribi aizmirst, Lindsija, kādēļ tad pati viņu piemini? Neviens cits par viņu nav runājis. Mašīnā tu šo Makgīru neliki mierā visu ceļu līdz šejienei...

-Tā nav taisnība!

- Es šo cilvēku ne reizes neesmu sastapuši, bet jau zinu par viņu vairāk, nekā vajadzīgs. Es varu aprakstīt viņa izskatu, viņa balss skaņu...

- Jā. - Šarlote enerģiski pārkārtoja spilvenus uz dīvāna. - Lindsija labi nepazīst Roulendu. Es pazīstu. Un viņš ir... - Viņa savādi saminstinājās. - Viņš ir ļoti jauks. Nemaz nav melīgs.

Lindsija grasījās protestēt - “jauks” Šarlotes vārdnīcā bija augsta uzslava, lai gan, pēc Lindsijas domām, Šarlotes labdabīgais raksturs ar šo apzīmējumu apbalvoja pārāk bieži un pārāk viegli. Atvērusi muti, lai iebilstu, viņa to atkal aizvēra. Šarlote ar savu smalko dzirdi bija sadzirdējusi garām pabraucam mašīnu un acumirklī saspringusi. Cik savādi, nodomāja Lindsija un piepeši aptvēra, ka vienmēr tik mierīgā Šarlote nervozē. Raizējas par Maksa drošību uz šosejas, nodomāja Lindsija un, piecēlusies kājās, piegāja pie loga un palūkojās laukā.

Aiz loga bija satumsis, augšup debesīs jau kāpa mēness. Lindsija piespieda seju pie loga rūts. Viņai aiz muguras Šarlote rosījās ar tējas piederamiem, prātodama, vai Makss atgriezies gribēs tēju vai kādu stiprāku dzērienu.

Lindsija ielūkojās dārzā, pūlēdamās mēnessgaismas un ēnu rotaļā sazīmēt pazīstamas līnijas. Viņa juta piezogamies krēslas stundas skumjas, neizskaidrojamu un neskaidru nožēlu. Tas tur ir īvju dzīvžogs, viņa sev sacīja, bet tas blāvais zilums ir dārza vāze, un tas ir ceja līkums, kura viens atzars stiepjas gar mājas priekšu, bet otrs ved uz staļļiem un garāžām pagalmā. Ceļš ir tukšs, bet tad - pēkšņi - uz tā parādās gaisma, un Lindsija pamana Maksa mašīnas pazīstamos apveidus, tai palēninot gaitu ceļa sazarā.

- Makss ir mājās, - viņa ierunājās, bet tad sarauca pieri.

- Un, manuprāt, Šarlote, viņš kādu atvedis sev līdzi. Vai tu kādu gaidīji? Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņam blakus kāds sēdēja.

-Ak! - Šarlote bija piecēlusies kājās un acīm redzamā apjukumā raudzījās ap sevi. - Kas gan tas varētu būt? - viņa noteica.

Divus soļus no sētas durvīm Makss dzelžainā tvērienā sakampa Roulendu aiz rokas.

- Tikai atstāj to visu man! - viņš nošņācās. - Tu vēl izkritīsi no lomas. Mums vajadzīgs plāns. - Makss viņu satraukts uzlūkoja. - Tu nevari tāpat vien uzrasties. Lindsija saodīs pa gabalu, ka kaut kas nav kārtībā...

-To jau tu esi paskaidrojis. Gari un plaši. Vai mēs, lūdzu, nevarētu iet iekšā? Te ir sasodīti auksts.

- Pagaidi. Pagaidi! - Makss no jauna sagrāba viņa roku.

- Man ir ideja. Pirmām kārtām - ļausim viņām to aptvert pamazām. Protams, ne jau Šarlotei, viņa visu zina, bet pārējām. Tātad, kad būsim virtuvē, radi kaut kādu troksni. Padauzi mazliet ar kājām...

- Nekļūsti nu smieklīgs! Dauzīt ar kājām? Kādēļ? Nav taču sniega. Nav lietus...

- Vienkārši tāpat, lai viņas sajūt tavu klātbūtni, Roulend. Tātad - viņas aptver, ka mēs esam divi. Pēc tam, ejot cauri priekštelpai, atkal sacel troksni. Pazīstamu troksni, tā, lai viņas saprot, ka tas esi tu. Piemēram... tu varētu ieklepoties.

- Klepot? Kas tad man jātēlo? Tuberkulozes slimnieks? Maks, vai mēs te stāvēsim visu nakti, vai? Tu esi uztraucies?

- Uztraucies? Es nekad neuztraucos. Mani nervi ir kā izdaudzinātās tērauda stīgas...

-Ak Kungs! Es tam neticu.

- Labi. Es esmu uztraucies. Es esmu - noraizējies. Tu nepazīsti Lindsiju. Tu nezini, kāda viņa var būt. Viņai ir briesmīga mēle, Roulend. Un, kad viņa saskaišas, - vai tu kādreiz esi redzējis Lindsiju, kad viņa ir zaudējusi savaldīšanos?

- Jādomā, ka es tiktu ar to galā, ja redzētu.

-Tas tāpēc, ka tu neesi visu līdz galam pārdomājis. Vai tev nav ienācis prātā, ko Lindsija var iedomāties, ka tu to visu esi noorganizējis, lai vēlreiz ar viņu sastaptos? Viņa var iedomāties, ka tu esi aizrāvies, Roulend...

- Tu esi traks. Tu esi pagalam zaudējis prātu. Ar šo sievieti? Nekad mūžā. Nekādā ziņā. Tas nav mans tips. - Roulends uz brīdi aizdomājās. - Tavuprāt, viņa tiešām var tā iedomāties?

- Tā ir varbūtība. Tev jābūt gatavam. Sievietēm viss kas var ienākt prātā...

- Tiesa. Tiesa. Un vēl jāņem vērā Džinija...

- Tieši tā. Tu gribi atstāt uz viņu labu iespaidu, vai ne? Nu tad labāk dari, kā es tev saku. Turi ciet savu muti, Roulend, un atstāj visu manā ziņā.

- Kāpēc? Tu neproti melot. Tu esi viens no draņķīgākajiem meļiem, kādu man nācies sastapt. Tu pārāk izpušķo.

- Nepareizi, - sacīja Makss, atgūdams pašapziņu. - Nepareizi, Roulend. Es esmu viltīgs un izsmalcināts. Bet tu, Roulend, tāds neesi.

Makss atvēra virtuves durvis. - Seko man! - viņš sacīja aiz-kapa balsī, un Roulends nopūzdamies viņam sekoja. Dzīvojamā istabā, šķiet, valdīja nedabisks klusums, tādēļ Roulends priekšnamā noklepojās.

- Roulend! Es neticu savām acīm! Kāds patīkams pārsteigums! - Viņiem ienākot, Šarlote strauji pagriezās un apkrita Rou-lendam ap kaklu. Roulenda skatienam nepaslīdēja garām - tāpat arī Lindsijas, viņš nodomāja -, ka Šarlote ir tumši piesarkusi. Maksa spēcīgi iedunkāts, Roulends atkāpās. Rokas sažņaugusi dūrēs,

Lindsija stāvēja pie loga. Uz dīvāna viņai blakus, skatienu pievērsusi Roulendam, sēdēja sieviete, kurai vajadzēja būt Ženevjēvai Hanterei. Roulendam ienākot, Džinija bija pievērsusi viņam skaidru, pelēku acu skatienu. Šis pētošais skatiens, kuru Roulends būtu nosaucis par asu, bet neieinteresētu, viņu mulsināja. Maksam ierunājoties, viņa pievērsa skatienu kamīnam. Uguns meta šaudīgu atblāzmu viņas matos. Viņas plaukstas ar garajiem pirkstiem bez gredzeniem gulēja viņai klēpī.

- Jā. Ziniet. Es tieši izgāju no kabineta, - sacīja Makss, - un netīšām saskrējos ar Roulendu. Vestibilā. Patiesībā tas notika tieši pie lifta. Tobrīd man prātā ienāca viena doma - pavisam negaidīta. Kādēļ Roulends nevarētu mums piebiedroties, es nodomāju. Galu galā viņš strādājis bez atelpas. Nedēļas nogale laukos, es nodomāju... Tieši tas, ko Roulendam vajadzētu. Viņš varētu atpūsties. Viņš varētu...

Maksa balss izdzisa. Lindsija uzlūkoja viņu ar iznīcinošu skatienu. Viņas lūpas bija sakniebtas un abos vaigos rotājās divi koši sarkani plankumi.

- Cik liktenīgi! - viņa sacīja. - Kāds prieks mums visiem, Maks!

- Jā. Nudien, jā, - Makss novērsās. - Un Roulends, par laimi, nebija šosestdien un šosvētdien neko ieplānojis. Nu, protams, viņam bija daudz darāmā un tamlīdzīgi, bet viņš to visu varēja atlikt...

- Un turklāt tik neaprēķināmi. Es nemaz nezināju, ka Roulends ir tik impulsīvs. Man teica, ka viņš ir cilvēks, kas vienmēr visu izplāno. Ļoti rūpīgi...

Tobrīd Zenevjēva Hantere pacēla skatienu. Roulends nodomāja, ka viņa sajūt telpā sabiezējušo spriedzi - tas nemaz nebūtu grūti, pat suņiem tā nepagāja secen. Taču viņu, šķiet, sasprindzinājums neietekmēja Pametusi skatienu uz Maksu, pēc tam uz Roulendu, Džinija atlaidās spilvenos. Viņas skatiens ir tāds kā cilvēkiem lidmašīnās, nodomāja Roulends, tāds skatiens ir cilvēkiem, kad viņi klausās mūziku ar austiņām, dzirdot citiem neuztveramas skaņas. Kas tā par mūziku, kas tā par melodiju, viņš domāja, pēc tam atguvās un saprata, ka stāvoklis kādam jāglābj, un paspēra soli uz priekšu un ierunājās.

-Atzīsties, Maks, - viņš sacīja, un Makss sarāvās. - Aiz visa tā stāv sieviete - un es liku Maksam sevi ielūgt viņas dēļ. Šarlote, esmu pēc tevis noilgojies. - Noskūpstījis viņu uz vaiga, Roulends apskāva to vietu, kur agrāk bija viņas viduklis. - Neesmu tevi redzējis vairākus mēnešus un sacīju Maksam, ka man tevi jāredz vēl pirms bērna piedzimšanas. Tu izskaties majestātiska, vai viņš tev to nav teicis?

- Resna, - iepriecināta un atvieglota atteica Šarlote.

- Necenties būt galants! Es atgādinu kalnu, un es to zinu.

- Tu izskaties skaista, - sacīja Roulends pavisam nopietni.

- Un vēl kas - šoreiz tā noteikti būs meitene. Meita. Maksa jaunkundze.

- Tu esi pārliecināts? - Šarlote iesmējās. - Kā tu vari zināt?

-Tāpēc, ka mazulis guļ zemu. Un, kā saka mana īru vecmāmiņa, tā ir droša zīme, ka gaidāma meitene.

- Kādas blēņas, Roulend! Esmu pārliecināta, ka tu pat neatceries savu īru vecmāmiņu.

- Pagaidi, pēc diviem mēnešiem redzēsim.

Palaidis vaļā Šarloti, Roulends aplaida skatienu istabai un pamanīja Dāniju bikli slēpjamies aiz krēsla. Pārliecināts, ka Da-nijs ir diversijai piemērots, viņš pastiepa tam pretī rokas. Danijs sajūsmināts metās uz priekšu, ieķērās viņa ceļgalos un vēlreiz sajūsmināts iebrēcās, kad Roulends pacēla viņu gaisā.

Pēc tam, kā jau viņš bija cerējis, viss notika pavisam viegli. Suņi atdzīvojušies sāka riet, Šarlote sāka rosīties ap tējas traukiem, Maksam gari un plaši nācās stāstīt par apgrūtinošo jaunā laikmeta svētceļnieku virkni, kas viņus bija aizkavējusi, tuvojoties ciematam, bet vecākie zēni - izdzirduši Roulenda un tēva balsis -skriešus metās lejup pa kāpnēm, daļēji mīlestības, daļēji alkatības jūtu vadīti, jo viņu mīļotais Roulends nekad neieradās ciemos bez dāvanām.

Šīs vārdu pārmaiņas vidū Roulends tika iepazīstināts ar Že-nevjēvu Hanteri, un viņam uz mirkli nācās saņemt Džinijas vēso, šauro plaukstu. Viņa zemā balsī ar amerikāņu akcentu izteica kādu piezīmi - vēlāk viņš to atcerējās kādu vispārpieņemtu, beznozīmīgu angļu sveicienu. Roulendu, kurš zināja par viņas angļu izglītību, viņas angļu pamāti, sveiciens - ne vairāk, ne mazāk - izsita no līdzsvara; viņš bija gaidījis - ko? Varbūt vairāk spēka, vairāk enerģijas, viņš sev vēlāk sacīja, varbūt pat atjautības, jo viņas raksti bija atjautīgi un viņas krasi individuālā rakstīšanas maniere bija skaidra un lakoniska.

Bet nu viņš sadūrās ar intereses trūkumu, gandrīz gurdenumu, kuru viņa centās nomaskēt, bet nespēja apslēpt. Viens šo garo skropstu aizēnoto, vēsi pelēko acu skatiens, viens šaurās plaukstas pieskāriens, un Roulendam radās sajūta, ka viņš tiek izdzēsts no viņas atmiņas, pirms šī plauksta paspēj izslīdēt no viņējās.

Roulends, lai gan nemūžam neatzītos, bija vīlies. Bet - neizprotama iemesla dēļ - arī viegli satraukts. Makss, kā drīz vien kļuva redzams, nejuta ne mazāko nedrošību. Viņa jautrība kūsāt kūsāja, viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs palikt ar Roulendu divatā. Tikai divdesmit minūtes pēc abu ierašanās viņš jau drāzās augšup pa kāpnēm, Roulendam krietni lēnāk sekojam.

- Jānomazgājas, jāpārģērbjas! - Makss nokliedza lejup pa kāpnēm, ievilkdams Roulendu savā ģērbistabā un aizvērdams durvis. - Nu? - viņš triumfējoši noprasīja. - Kā tu domā? Mums izdevās, vai ne? Sievietes ir tik viegli apmānīt...

- Tev tā šķiet?

- Es zinu. Pāris nepatīkamu brīžu ar Lindsiju, bet tu par to parūpējies. Meistara gājiens - man tas jāatzīst, Roulend, es no tevis varētu mācīties. Tu patiesi saglabāji pilnīgu mieru. Nepamirkšķināji ne acu. Nezaudēji galvu...

- Paldies, Maks! Tas nāk ar pieredzi.

- Un Džinija, vai tev viņa patika? Vai viņa bija tavā gaumē?

- Grūti izjust patikšanu pēc viena rokasspiediena un viena teikuma, Maks.

Roulends pagriezies nopētīja attēlus uz sienām - fotogrāfiju virknes no Maksa skolas gadiem: regbija komanda, kriketa komanda, pēc tam Oksforda, viņi abi ar Maksu blakus Oksfordas motociklam. Makss, izskatīdamies vīlies, apsēdās uz šaurās gultas.

- Paklau, es taču tevi brīdināju, - viņš sacīja. - Viņa ir noslēgta. Sarežģīta. Es jau tev sacīju, ka visus piedāvājumus kopš atgriešanās no Bosnijas... Ja tu izlemsi, ka gribi, lai viņa strādā pie Lazāra materiāla, tev nāksies viņu kaut kā ieinteresēt.

- Mēs to visu jau esam pārrunājuši.

- Es zinu. Bet tev ir tikai divas dienas, Roulend. Labi, materiāls ir labs, no tā varētu iznākt ļoti labs raksts. Narkomānijas aspekts varētu viņu ieinteresēt... No otras puses, viņai jau divus mēnešus piedāvā labus materiālus. Un viņa no visiem ir kategoriski atteikusies.

-Tas nekas! - Roulends pieliecās pie nākamās fotogrāfijas.

- Esmu pilnībā par netiešu pieeju - tur es tev piekrītu. Novērtē viņu. Dod viņai iespēju tevi vispirms iepazīt paziņu lokā -labi. Panāc pat, lai tu viņai iepatiktos - varbūt. Bet es pazīstu Lin-dsiju un zinu, ko viņa par tevi runā. Ja tu domā viņu izmantot, tad sagaidi, ka darbs uz priekšu neies.

Domīgi raudzīdamies Roulendā, viņš apklusa. Roulends, aplūkodams fotogrāfiju, kurā redzams, ka Makss krīt no laivas Ai-sisas upē, neatbildēja.

- Es gribu sacīt, skaties patiesībai acīs, Roulend. Tagad tu viņu esi redzējis, varbūt sapratīsi. Vai tu joprojām domā, ka divu dienu ilgai savaldzināšanas ofensīvai varētu būt kādi panākumi?

- Es domāju, ka tā nevarētu nodarīt nekādu ļaunumu.

- Nu, vēlu tev veiksmi. Es jau tev sacīju, ka viņu nolīgt -tas bija murgs. Te nu viņa ir - viņa un Lindsija -, abas strādā “News”, abas ilgojas no turienes aiziet, jo nolādētais Nikolass Dženkinss spēlē uz publikas instinktiem, viens vienīgs sekss, sekss, sekss... Starp citu, vai tu redzēji, kāds viņam apgrozījums?

- Palielinājies vēl par piecdesmit diviem tūkstošiem? Jā, redzēju.

- Nelietis! Un kādreiz tas bija tik labs laikraksts. Lai nu kā, kur es paliku? Ak tā, pie Lindsijas un Džinijas. Nu, ar Lindsiju viss bija pavisam vienkārši. Noskaidrojuši viņas noteikumus, mēs noslēdzām līgumu viena lenča laikā. Starp citu, ļoti laba lenča laikā, restorānā “Tante Claire”. Vai tu esi tur bijis, Roulend?

-Nē.

- Mēs ar Lindsiju izdzērām, kauns atzīties, divas pudeles vislabākā “Meurseult”, kādu esmu savā mūžā dzēris. Tā bija viena vienīga izprieca. Turpretī Džinija... - Viņš saviebās. - Viņa izspēlēja mani pret ‘‘Times’’. Mēnešiem ilgi.

- Nu un tad? Tu pagātnē esi lietojis to pašu metodi. Tāpat arī es. Visi tā dara.

- Es zinu. Bet es to nebiju gaidījis. No sievietes ar tādu izskatu. Pēc Šarlotes domām, viņa atgādina Krivelli madonnu...

Roulends klusēja.

- Un es viņai pateicu, ka vairums vīriešu visādā ziņā reaģētu citādi. Bet ne es, jo es runāju kā vislaimīgākais precētais vīrietis pasaulē. Es gribu sacīt, ka tu droši vien būsi ievērojis - kaut kas viņas lūpu līnijā... Un augums - protams, pirms tam, kad viņa tik ļoti nokritās svarā... Sacīsim tā: tas neliek madonnām acumirklī būt par...

-Ak, Dieva dēļ, Maks! - Roulends aizkaitināts atmeta ar roku. - Viņa ir žurnāliste. Ārkārtīgi laba žurnāliste. Vai tu nevari vienkārši palikt tikai pie tā?

- Nē, nevaru, - dedzīgi atteica Makss un aizsmēķēja. - Un man jāsaka, tas stipri vien nāk no tevis. Kopš kura laika tu esi vienaldzīgs pret sievietēm? Katru nedēļu tev ir kāda cita.

- Ne sievietes, ar kurām es strādāju. Turklāt tā ir mana darīšana, nevis tavējā, Maks.

Novērsies no fotogrāfijām, Roulends piegāja pie loga. Palūkojies ārā, viņš uzgrieza Maksam muguru.

- Tu esi siržu lauzējs, Roulend, un labi pazīstams, tā ka nelasi sprediķi!

-Pasarg’ Dievs, vai man tas viss jāklausās? - Roulends pie-kļāva pieri klāt vēsajam stiklam. - Lauztai sirdij nevajadzētu kļūt par frivolu jēdzienu. Nomaini plati, Maks!

Makss nebija noskaņots nomainīt plati. Uzlūkojis Roulen-da muguru, viņš ievilka dūmu un bridi nogaidīja.

- Kas notika ar to pēdējo meiteni? - viņš beigu beigās riskēja it kā starp citu apvaicāties. - Ar to francūzieti?

-Ar Silviju? Es patiesi nevaru pateikt. Neesmu viņu sen redzējis. - Roulends nervozi iepleta rokas. - Kas tev lēcies, Maks?

- Nekas, nekas... Tāpat vien ienāca prātā. Tad tas ir cauri?

- Jā. Tas ir cauri.

- Pavisam cauri? Tu gribi teikt, ka viņa nedz raksta, nedz zvana?

- Pavisam cauri, bet tas viņai neliedza pagājušo nedēju piezvanīt man trīsdesmit divas reizes.

- Trīsdesmit divas? Tas ir iespaidīgi, Roulend.

Vēsi pasmaidījis, Roulends atskatījās. - Iespējams, ka es kļūdos. Varbūt bija trīsdesmit trīs. Sāku aizmirst.

Ievērojis viņa skatienā zobgalīgas uguntiņas, Makss riskēja uzdot vēl vienu jautājumu.

- Par tām sievietēm, Roulend...

-Jā.

- Vai tu neļaunotos, ja es kaut ko pavaicātu?

- Vaicā vien! Var būt, ka atbildēšu. Var būt, ka ne.

- Es tikai... lieta tāda... vai tu ar viņām esi vaļsirdīgs, tu viņām atklāti pasaki vai ne - ka nevēlies nekādas dziļākas attiecības? Tu... ē... no viņām to neslēp?

Roulends, bezgala pārsteigts, viņu uzlūkoja.

- Cik neparasts jautājums! Tīri sievišķīgs jautājums. Vai aiz tā nestāv Šarlote?

- Tu pasaki, kā ir, Roulend. Es gribu zināt. Sasodīts, es tevi pazīstu septiņpadsmit gadu. Izvilkt no tevis informāciju ir tas pats, kas izspiest asinis no akmens. Pārstāj būt tik riebīgi noslēpumains!

- Nu, Dieva dēļ, lai notiek! - Zaudējis pacietību, Roulends atmeta ar roku. - Jā, Maks, es neatstāju ne mazāko vietu šaubām. Es to pasaku skaidri un gaiši, ja nepieciešams - vienzilbes vārdos. Galu galā viņas ir mūsdienīgas sievietes - viņas apgalvo, ka ir mūsdienīgas sievietes. Viņas nebeidz vien runāt par to, cik mūsdienīgas viņas esot. Diemžēl mana pieredze rāda, ka nākamajā rītā viņas izrādās galēji vecmodīgas, lai cik mūsdienīgas bijušas iepriekšējā vakarā.

Makss, lai arī cik uzticīgs savai sievai, dzirdot ar tādu spēku izteikto secinājumu, sajuta piepešu skaudības dzēlienu. Viņš apveltīja Roulendu ar bargu skatienu.

- Un par to, Roulend, tu vari vainot tikai pats sevi. Tu sagādā viņām īstu elli. Un ko gan tu sagaidi, nododamies šādai seksuālai atlētikai? Turklāt tava attieksme pret sievietēm ir ļoti naiva, Rou-lend. Paprasi Šarlotei...

- Man nav ne mazākās vēlēšanās prasīt Šarlotei vai kādam citam. Pilnīgi pietiek ar vienu šās ģimenes locekli, kurš runā kā krustmāmiņa sprediķotāja.

Roulends pagriezās uz iešanu.

- Šāda rīcība sievietes tikai pamudina, - turpināja Makss, neļaudams sevi apklusināt. - Sievietes spēj būt perversas, Rou-lend. Jo grūtāk vīrieti iegūt, jo vairāk tas viņas pievelk. Tā vismaz saka Šarlote.

- Paklau! - Roulends pagriezās. - Lai arī kādas būtu sekas, es savu privāto dzīvi cenšos dzīvot cik vien iespējams godīgi. Bet reizēm, par spīti visiem piesardzības pasākumiem, kurus veicu, tiek aizskartas cilvēku jūtas...

-Tavējās?

- Nē. Manas ne. - Brīdi šaubījies, Roulends paraustīja plecus. - Interesanti, kas man būtu jādara, Maks? Jādzīvo kā mūkam?

-Tu vienmēr vari apprecēties, - apspiezdams smaidu, sacīja Makss. - Tam vajadzētu viņas mazliet atvairīt.

- Man pietiek! Ej palasi kādu sieviešu žurnālu, Maks! Tavā pašreizējā noskaņojumā tas lieti noderētu.

Makss, kuram būtu vajadzējis paredzēt šādu atbildi, neko neteica. Atvēris durvis uz kāpņu laukumiņu, Roulends tās pēc mirkļa atkal aizvēra.

- Vēl viena lieta. - Viņš pagriezās atpakaļ. - Es jau tev pirmīt gribēju vaicāt. Par Ženevjēvu Hanteri...

- Jā, Roulend?

- Kādēļ tu tik ļoti negribēji viņu sūtīt uz Bosniju? Galu galā Lamartēns jau agrāk ir ar viņu strādājis. Lamartēns viņu ieteica. Vai tur slēpās kāda problēma - kaut kas tāds, par ko tu man neesi stāstījis?

Makss, šādu jautājumu jau gaidījis, vilcinājās. Viņš noņēma brilles, pēc tam tās atkal uzlika. Roulends, pazīdams to kā izvai-rības pazīmi, apsēdās.

- Kaut kas tur būs bijis. Man to vajadzēja zināt. Saki, Maks, - kas?

- Viņi dzīvo kopā, Roulend.

Sekoja klusums. Makss aizsmēķēja vēl vienu cigareti.

- Tu nezināji?

-Tu gluži labi zini, ka ne. Un biji ļoti uzmanīgs, lai man to neteiktu.

- Jā. Tev taisnība. Tāpēc ka es tevi pazīstu, Roulend, un zinu, ka tu pārsteidzīgi izdarīsi kļūdainus secinājumus. Zini, reizēm tu vari būt ļoti liels puritānis, un tev no tā jātiek vaļā - ne visiem piemīt tavas spējas nošķirt darbu no personiskās dzīves. Turklāt -es domāju, ka tu varētu zināt. Par to visi runāja...

- Es neklausos tādās tenkās.

- Toties es klausos. Tā ir mana kaislība. Bez tam viņi to nevienam neslēpa, un kādēļ gan lai viņi slēptu? Kopš Paskāla šķiršanās pagājuši vismaz četri gadi, bet viņi ir kopā tikai apmēram gadu. Taču galvenais, ka es pats jutos nelāgi. Šāda aizraušanās -karadarbības zonā? Kad viņa agrāk nav rakstījusi kara reportāžas! Ne visai ideāls variants, vai ne?

-Tālu no ideāla, es teiktu. - Roulends piecēlies vairākas reizes šurpu turpu šķērsoja mazo istabiņu. - No otras puses, - viņš piesardzīgi turpināja, - taisnību sakot, tas bija risks, un risks atmaksājās. Labāk par viņiem attēlot situāciju nespētu neviens. Viņai pēc līguma vajadzēja uzrakstīt sešus rakstus. Viņa tos uzrakstīja - un tie bija ļoti labi. Tādējādi, lai kādi būtu sākotnējie motīvi, Lamartēna ticība viņas spējām attaisnojās. Tu pieņēmi pareizo lēmumu, vai ne?

- Jā, un katrā ziņā es to nenožēloju. - Makss atkal vilcinājās. - Bet viss negāja gluži tik gludi, kā tu sacīji, Roulend...

-Turpini!

-Tev tas nepatiks...

-Runā, Maks!

- Lieta tāda, ka Lamartēns man nedeva īpašas izvēles iespējas. Tev tas jāaplūko kontekstā. Lamartēns, iespējams, ir slavens pasaules fotogrāfs, vai ne? Katrā ziņā viens no diviem vai trim pasaulē labākajiem. Un viņš pabijis itin visur - Indoķīnā, Āfrikā, Afganistānā, Vidējos Austrumos. Taču trīs gadus viņš nav pievērsies kariem, tris gadus viņš lielā mērā bijis paparazzo - tam patiesi nav cita nosaukuma. Dievs vien zina, kādēļ viņš to darījis, - es vismaz neesmu uzdrošinājies viņam vaicāt. Klīda baumas, ka tur vainojami lieli šķiršanās rēķini un lielas prasības no - tā man šķiet - bijušās sievas, kas nav pārāk jauka. Lai arī kā, tiklīdz izskanēja ziņa, ka viņš grasās atgriezties pie kariem, ka viņš grasās doties uz Bosniju, visi gribēja viņu pie sevis. Es patiesi ļoti gribēju viņu un viņa fotogrāfijas. Beigu beigās es viņu dabūju. Maksa par to bija Džinija. - Atzīšanās tika uzņemta ar drūmu skatienu. Makss steigšus turpināja: - Tagad paklausies, Roulend, es zinu, ko tu domā, bet tas tā nebija. Lamartēns atnāca pie manis personiski. Un viņš tieši tā arī pateica. Ja es gribot viņu, tad viņa braukšot līdzi - bez kādiem “ja” un “bet”. Džinija par to neko nezināja, Roulend. Turklāt Lamartēns lika man apsolīt, ka viņa nekad to neuzzinās, nekādos apstākļos: ja viņa uzzināšot, tad sekas būšot neaprēķināmas...

Roulends joprojām klusēja. Makss, spēdams iztēloties viņa domu gaitu, nopūtās.

- Paklau, Roulend, es gribu, lai tev tas būtu skaidrs. Džinija nepiespieda viņu to darīt. Es gan nevaru par to likt galvu ķīlā, varu atkārtot tikai to, ko teicis Lamartēns. Bet viņš nav melis, un viņš neatļautu sevi izmantot. Nedz ari viņa to darītu, Roulend. Viņai ir savi trūkumi, kā tu atklāsi, ja strādāsiet kopā, bet principu trūkums pie tiem nav pieskaitāms. Tieši otrādi. - Viņš ievilka elpu. Roulends joprojām klusēja, un Makss pacēla rokas. - Tā, tagad tu zini patiesību. Runājot pilnīgi atklāti, ja Lamartēns nebūtu man uzmaucis cilpu kaklā, es būtu teicis “nē”. Pirmām kārtām, viņa ir sieviete. Otrkārt, viņa ir pieredzējusi un rakstījusi par sarežģītām un bīstamām lietām, bet nekad par karu, un, treškārt, tas ir jautājums par viņu abu attiecībām. Taču viņš man deva ļoti niecīgu izvēles iespēju. Turklāt runāja ļoti pārliecinoši...

Roulends uzmeta viņam asu skatienu. - Viņš ir no tiem cilvēkiem, kas prot pārliecināt?

-Jā, Roulend. Ļoti. Man viņš patīk, un es viņu apbrīnoju un cienu viņa spriedumu. Ja tu viņu sastapsi, es nešaubos, ka tu man piekritīsi. Skaidrs, ka viņš zināja, cik ļoti Džinija grib uz turieni doties. Skaidrs, viņš runāja kā iemīlējies. Jā, viņš bija ieinteresētā puse un pats to atzina. Taču viņš mani pārliecināja, ka neļauj savām jūtām aptumšot spriešanas spējas, ka nekad nebūtu izvirzījis tādus noteikumus, ja baidītos, ka Džinija varētu pievilt viņa vai manas cerības. Es to pieņēmu. Viņš par Džiniju runāja ļoti augstā stilā. Viņš cīnījās par Džinijas iespēju izmantot savus spēkus, par izdevību, kas viņai likās nopelnīta. - Makss nopūtās. - Es patiešām biju aizkustināts. Un padevos. Kā jau tu teici - viņa attaisnoja Lamartēna uzticību.

Valdīja klusums. Roulends joprojām neko nesacīja. Makss neizpratnē ziņkārīgi uzlūkoja draugu. Parasti Roulends nekavējās izteikt savas domas jebkurā jautājumā, bet, kopš abi bija ienākuši istabā, viņš izturējās izklaidīgi, un Maksam šāda izklaidība šķita savāda. Roulends bija viens no nedaudzajiem kolēģiem, kuru viņš apbrīnoja un kura cieņu augstu vērtēja. Tagad, sastopoties ar viņa klusēšanu, Makss nezināja, ko domāt. Vai Roulends tādā pašā situācijā būtu rīkojies tāpat, kā rikojās viņš? Maksam šķita, ka viņš zina atbildi uz šo jautājumu. Roulends, kurš savā darbavietā bija neparasti vienaldzīgs pret dzimumu, drīzāk nekā Makss būtu sūtījis sievieti uz karadarbības zonu, bet Roulends, kurš sastapies ar Lamartēna prasībām, bija pavisam kas cits. Viņš nebūtu pacietis šāda veida spiedienu, un, ja viņam rastos aizdomas par slepenu vienošanos, nedz Lamartēns, nedz Džinija pie viņa vairs nekad nestrādātu.

Bet tādā gadījumā, domāja Makss, atgriežoties pašapziņai, Roulenda principi būtu viņam izmaksājuši augstākās klases fotogrāfijas un augstākās klases reportāžas. Viena no Roulenda mazajām problēmiņām, prātoja Makss, bija zināms morāls neelastī-gums, atteikšanās no kompromisa. Nav labi, nav labi - kādreiz jānorāda viņam uz šo trūkumu... Atziņa, ka viņa talantīgajam draugam ir Ahilleja papēdis, nekavējoties atjaunoja Maksa humora izjūtu.

- Protams, - viņš turpināja, Roulendam dodoties uz durvju pusi, - nekad nav viegli pieņemt šādus lēmumus...

- Patiešām nav viegli, - atskanēja sausa atbilde. Maksa nedrošība acumirkli atgriezās.

- Esmu par to bažījies. Vienu vai divas reizes. Ne no profesionālā viedokļa... - Viņš it kā šaubījās. - Bet, teiksim, no personiskā...

- Jā? - Roulends, kurš jau gribēja atvērt durvis, apstājās un cieši uzlūkoja Maksu.

- Bez šaubām, - Makss kā aizsargājoties turpināja.

- Man ienāca prātā, varbūt Lamartēns tagad nožēlo, ka reiz izteicis tādu priekšlikumu...

- Kāpēc tu tā domā?

- Tāpat vien. - Makss savilka izteiksmīgu grimasi.

- Galu galā Džinija jau divus mēnešus kopš atgriezusies. Lamartēns vēl aizvien ir projām. Mēs joprojām īsti nezinām, kad viņš domā braukt atpakaļ. Karadarbības zona, nepārtraukts stress, strādāšana tik cieši kopā... Viņas slimība, tas, kā viņa izskatās, daži Lindsijas izmesti mājieni. Man ienāca prātā, ka viņi varbūt ir sastrīdējušies, varbūt pat izšķīrušies, lai arī Džinija, jādomā, to nav sev atzinusi... - Viņš pakratīja galvu. - Es ceru, ka maldos. Es justos atbildīgs - daļēji, ja tā notiktu. Bet tādas attiecības - tās var izplēnēt pašas no sevis, tas var atgadīties bez manas palīdzības... -Sapratis, ka mēģina taisnoties, Makss apklusa.

- Tā nav tava vaina, - piepeši atdzīvodamies, izmeta Roulends un pavisam sirsnīgi uzsmaidīja Maksam. - Tā ir viņu problēma, nevis tavējā, Maks, tu to zini. Paklau... - Viņš atvēra durvis. - Cikos tie cilvēki sāks pulcēties? Pusastoņos? Es varētu aši ieiet vannā, man šķiet...

Viņš devās pa gaiteni uz priekšu. No lejas Šarlote sauca savu vīru, un Makss, piepeši atcerējies patīkamo, lai ari īso tikšanos, ko bija norunājis ar sievu, atgriezās ģērbistabā. Viņš palūkojās uz fotogrāfiju, kurā viņš bija redzams ar Roulendu un motociklu, kas reiz bija abu dzīves lielākais prieks. Primadonna, nevis motocikls: Roulends mēneša laikā pēc tā iegādāšanās bija apguvis motora sarežģītos noslēpumus, Makss ne.

Vajadzēja pavaicāt Roulenda domas par pieņemto lēmumu, Makss nodomāja. Kā viņš būtu izturējies pret Lamartēnu? Vajadzēs pavaicāt šajās dienās, Makss nolēma, bet, tā kā nedēļas nogale pēc tam ieguva negaidītu pavērsienu, aizmirsa savu apņemšanos.

Lejā Lindsija viena pati sēdēja pie kamīna un domīgi raudzījās ugunī, kad istabā noraizējies, sažņaudzis rokā zili plušķaina dzīvnieka zīmējumu, ietipināja Danijs.

- Kur Roulends? - viņš vaicāja.

- Droši vien augšstāvā, Danij. Viņš ar tavu tēti uzkāpa augšā nomazgāties un pārģērbties.

- Paskaties! - Puisēns pavicināja zīmējumu. - Suns. Es to uzzīmēju Roulendam.

- Brīnišķīgs suns, Danij. Man tas ļoti patīk.

- Kājas īsas, - kritiski noteica Danijs, pārlaizdams skatienu savam roku darbam.

- Dažiem suņiem ir īsas kājas. Tas nekas.

- Varētu būt ezis, - šķelmīgi sacīja Danijs, apgriezdams zīmējumu ar kājām uz augšu. - Man patīk eži. Eži ir mani mīļākie dzīvnieki.

- Cik asprātīgi, Danij! Tas varētu būt ezis vai suns. Patiesībā tas varētu būt ezis.

Danijam tas šķita ļoti jautri. Viņš smiedamies nokrita zemē un vicināja kājas. Lindsija tieši tobrīd atcerējās, cik brīnišķīgi atsaucīgi varēja būt mazi bērni, jo viņiem patika vismazākais joks, bet tad viņai prātā ienāca vēl kaut kas. Viņa sarauca pieri.

- Vai tu, Danij, zināji, ka ieradīsies Roulends? - Lindsija noprasīja, acumirklī juzdamās vainīga un zemiska.

- Jā. Mamma pie brokastu galda pateica. Viņa sacīja, ka tas esot noslēpums, jauks noslēpums. Bet viņa man to izstāstīšot tikai tad, ja es apēdīšu visu olu. Tā es arī izdarīju. Es to apēdu visu, pat riebīgos baltos gabaliņus...

Dānijā acis iepletās, un viņš, koši piesarcis, noraizējies palūkojās Lindsijā.

- Tas taču tagad vairs nav noslēpums, vai ne? - bērns nočukstēja. - Roulends jau ir te. Viņš man uzdāvināja pistoli. Viņš apēda savu kūku.

- Nē, Danij, tas vairs nav noslēpums. - Lindsija viņu noskūpstīja. - Turklāt es būšu mēma kā zivs.

- Tu apsoli?

-Apsolu. Aizslēdzu muti. Droši!

Danijam patika aizslēgt muti. Viņš vairākas reizes aizslēdza savējo, pēc tam uztipināja augšā pa kāpnēm. Lindsija uzmeta dusmīgu skatienu ugunij. Nelietis, viņa nodomāja, slepus smējās par mani visas rīta sarunas laikā! Melīgs, viltīgs, divkosīgs aprēķina cilvēks. Cik sen jau viņš to bija ieplānojis? Kas viņam padomā?

Durvīs piesārtusi un satraukta galvu pabāza Šarlote.

-Ak, te tu esi, Lindsija! Es - man šķiet, es tagad iešu mazliet aprunāties ar Maksu. Un pārģērbties. Džinija iegrimusi lasīšanā. Pārējie ieradīsies ap pusastoņiem. Viņi paliks tikai uz stundiņu. Pēc tam mēs ēdīsim. Esmu izcepusi milzīgu gaļas un nieru pīrāgu, ceru, ka visi būs apmierināti. Baidos, ka tev un Džinijai būs kopīga vannasistaba ar Roulendu, tā ka, ja vēlies iet vannā...

- Labprāt.

- Labi, tad izmet ārā Roulendu. Neļauj viņam iztērēt visu karsto ūdeni. Un neliecies zinis par puikām! Roulends viņiem uzdāvinājis pistoles. Tās saceļ ellīgu troksni. Izklausās, ka būtu sācies Trešais pasaules karš...

Viņa nozuda, un Lindsija devās uz augšstāvu. No zēnu guļamistabas bēniņos skanēja kaujas troksnis. Džinijas durvis bija ciet. Vannasistabas durvis bija ciet: veco ūdens cauruļu šņākšana un rūkšana apliecināja, ka to ieņēmis Roulends. Ko, pie velna, viņš tur dara - laiž ūdeni vannā vai peldbaseinā? Un vai tiešām, to darot, visu laiku jāsvilpo? Uzmetusi durvīm niknu skatienu, viņa devās uz savu istabu.

Lindsija nopētīja atvestās drēbes. Viņa grasījās vilkt mugurā diezgan neglītu kleitu, kuru bija paņēmusi līdzi galvenokārt tāpēc, ka - atšķirībā no viņas nekārtīgās garderobes - tā gadījās izgludināta un tīra. Piepeši viņai to vairs negribējās vilkt. Viņa jutās tā, it kā varētu uzvilkt ļoti īsos Donnas Karanas svārkus, ļoti īsos un apspīlētos svārkus no vismīkstākās ādas, svārkus, kas apliecināja pasaulei, ka Lindsijai ir lieliskas kājas. Lādēdamās, ka angļi vecās lauku mājās tik maz uzmanības pievērš vannasistabām, viņa atspiedās pret istabas durvīm, turot rokā somiņu ar vannas piederumiem. Jādomā, ka pat Roulends Makgīrs ap šo laiku būs beidzis plunčāties vannā.

Svilpošanu bija nomainījuši gabali no operām. Roulends ar baudu un nepareizi dziedāja “La Donna e mobile”. Lindsija gaidīja, kamēr dažādās ārijas būs izskanējušas. Izdzirdējusi vannasistabas durvis atveramies, viņa noskaitīja līdz desmit un izšāvās no savējās istabas.

Viņa saskrējās ar Roulendu, ar puspliku Roulendu, un atkāpās. Viņas ceļu aizšķērsoja sešas pēdas un piecas collas iedegušu muskuļu. Roulenda nepaklausīgie mati bija slapji, melni, pieglausti un spīdīgi. No tiem uz varenajiem pleciem pilēja ūdens, ūdens tecēja lejup pa muskuļotajām krūtīm. Viņam ap vidu bija balts dvielis un vairāk nekas.

- Vai tev jādižojas apkārt kā Tarzānam? - Lindsija nošņāca, pūlēdamās novērst skatienu no bicepsiem, krāšu muskuļiem, šaurā vidukļa un gurniem.

- Tā kā atbraucu tiešā ceļā no biroja, - atbildēja Roulends, veltīdams viņai izaicinošu skatienu, - nebija citas iespējas...

-Tu esi puspliks...

-Ak tu iebilsti pret dvieli? Es to noņemšu, ja tev tā patīk labāk.

Viņa rokas noslīdēja pie gurniem. No bēniņiem skanēja tarkšķoši pistoļu šāvieni. Lindsija metās bēgt. Ienirusi vannasistaba, viņa aizcirta durvis un aizgrūda tām priekšā aizbīdni. Viņu apņēma bieza migla. Nolamājusi tvaiku pilno, kūpošo gaisu, Lindsija, neko neredzot, taustījās uz priekšu, bet tad apstājās. Viņa ievēroja, ka Roulends ir papūlējies izmazgāt vannu, bet, kā visi vīrieši mazgājoties, bija piešļakstījis telpu ar ūdeni un atstājis piemirkušos dvieļus samestus kaudzē.

Lindsija apsēdās blakus plašajam dzelzs monstram un noraudzījās tā nagainajās kājās. Telpa brīnišķīgi smaržoja pēc Roulenda pēcskūšanās līdzekļa. Smarža lika Lindsijai justies dusmīgai, nostalģiskai un vājai.

Kokteiļvakaros Roulends parasti nejutās īsti omulīgi, un viņam tie nepatika. Viņam nepiemita talants uz saviesīgām sarunām, un viņš ar grūtībām pacieta muļķus: trūkstot šīm nepieciešamajām īpašībām, Roulends, kad vien iespējams, izvairījās no tamlīdzīgiem pasākumiem, bet, ja izvairīties nebija iespējams, kā pašlaik, labprātāk turējās savrup.

īsu brīdi viņš aprunājās ar Oksfordas profesoru un gleznotāju no kaimiņu ciemata, ar viņiem Roulends bija ticies jau agrāk un pret abiem izjuta simpātijas. Profesors, tuvs Roulenda bijušā Oksfordas kuratora draugs, mēģināja viņu pārliecināt, kā bija to darījis jau iepriekš, ka viņš velti izšķiežot savas spējas, izmantojot tās neatbilstoši spožajiem sasniegumiem universitātē, un ka viņam vajadzētu atgriezties akadēmiskajā dzīvē.

- Pārāk atgādina klosteri, - atteica Roulends.

- Nav šaubu, ka zināšanas ir elitāras, - atbildēja profesors, kurš bija jau gados un atzīta autoritāte. - Svarīgāk, ka tās ir dziļas.

- Vienalga. Man patīk žurnālistika. Tā man ir piemērota. Sliktos var labot...

- Bieži?

- Reizēm. Turklāt man patīk raiba dzīve.

- Tu joprojām kāp? - vaicāja profesors, un, kad Roulends atbildēja, kājā, viņš joprojām kāpjot, vecā vīra seja atplauka. Kā-

du brīdi viņi ar lielu prieku parunāja par kalniem, klinšu veidiem, kvarca paveidiem un Skl kalnieni. Tad pienāca Šarlote un aizveda veco vīru projām, un Roulends varēja pāris soļu atkāpties līdz grāmatplauktiem. Tur, kādu brīdi neviena neievērots, viņš gremdējās svētlaimīgā mierā.

Roulends domāja par to, cik ārkārtīgi viņam patīk šī ļoti vecā un juceklīgā māja, kas smaržoja pēc pavarda dūmiem un ēdiena un kas viņa acīs simbolizēja visus nokārtotas ģimenes dzīves priekus. Viņš vēroja vecā zvejnieku svīterī un garos, izšūtos Radžas-tānas svārkos ģērbušos Šarloti apstaigājam savus viesus. Viņa bija mierīgākā un mātišķākā sieviete, kādu Roulends pazina, un reizēm viņš par to apskauda Maksu. Ļoti reti, tomēr Roulendam, kurš dzīvoja viens pats un kuram patika dzīvot vienam pašam, ienāca prātā, ka Makss pēc Oksfordas beigšanas pagājušajos gados viņu pārspējis. Paša Roulenda dzīve pēc Baliolas bija maz mainījusies: Maksam bija četri dēli, laimīga laulība. Makss bija noenkurojies drošā ostā, viņam bija ne vien darbs, bet vēl cita dzīves jēga un mērķis. Roulends dzīvoja bez reliģijas, bez ģimenes un stingras politiskas pārliecības, viņš nebija nedz īrs, nedz arīdzan īstens anglis, viņš bija savrupnieks, skatītājs un - visticamāk - tāds arī paliks līdz pēdējai dzīves stundai.

Šī doma lika viņa skatienam pievērsties Ženevjēvai Hante-rei, ari savrupniecei, kā viņš nojauta, ne gluži amerikānietei, ne an-glietei: Roulenda pirmais iespaids par viņu - un šis iespaids saglabājās - bija kā par sievieti bez mājām.

Šķiet, viņa pielika lielas pūles, Roulends nodomāja, lai maskētos. Ženevjēvai mugurā bija pelēkas, nenoteiktas drēbes, kad viņš ieradās, bet arī pašlaik viņa nēsāja kaut ko pelēku un neuzkrītošu. Divas reizes viņa bija izgājusi no istabas, lai piezvanītu, un divas reizes gandrīz tūdaļ pat bija atgriezusies - nobālusi un saspringta. Roulends pārlika prātā Maksa pirmītējo informāciju, bet tā, šķiet, vairāk izraisīja jautājumus nekā deva atbildes. Viņš paspēra dažus soļus uz priekšu. Ženevjēvai bija klusa balss, un Roulends atklāja, ka viņu māc ziņkāre dzirdēt kaut ko no tā, ko viņa teica.

Ženevjēvu jau labu laiku bija sagūstījusi viena no viešņām, amerikāniete mazliet pāri četrdesmit, ar kuru Roulends pirmīt tika iepazīstināts un no kuras viņš acumirklī un ne visai pieklājīgi bija izbēdzis. Sievieti sauca Sūzena, kā nu tur bija - Sūzena Len-disa, jā, tā, un viņas vīrs, gara auguma vīrietis ar skaļu balsi, istabas otrā galā pašlaik lielījās Lindsijai ar savu golfa spēles prasmi. Viņš acīmredzot bija virsnieks kādā tuvējā ASV aviobāzē.

Lendisa kundze bija - angļu izpratnē - ģērbusies pārāk grezni tādam gadījumam kā šis. Viņai vienīgajai no atnākušajām sievietēm seju klāja biezs dekoratīvās kosmētikas slānis, kājās bija augstpapēžu kurpes un mugurā ielas kostīms. Viņa bija nervoza, sabiedrībā jutās neomulīgi un acumirklī bija pielipusi Džinijai, jo tā šeit bija vienīgā amerikāniete. Roulends ievēroja, ka Džinija kokaini, bet pieklājīgi mēģināja tikt no viņas vaļā.

Līdz Roulenda ausīm nonāca viņu sarunas druskas. Sūzena Lendisa apsprieda skolas ekskursijas uz ārzemēm, pašlaik viņa slavēja Kotsvoldas labumus, vecie Elizabetes laika nami viņai liekoties savādi. Viņa ar vīru dzīvojot tikai dažas jūdzes atstatu, un abi esot ļoti labi iejutušies jaunajā vietā. Visi izturoties tik draudzīgi, un, ja viņa ar vīru piekristu visiem uzaicinājumiem, kurus saņemot, tad abiem katru vakaru nāktos pavadīt ārpus mājas. Un viņas meita - viņai esot meita, vārdā Vilhelmīna, Mina, lai būtu īsāk, -viņa gluži vienkārši dievinot jauno dzīvesvietu, viņai uzradies tik daudz draugu, viņa mācoties brīnišķīgā, izcilā skolā un - iedomājieties - šovakar palikusi pie draudzenes pa nakti šajā pašā ciematā, muižas ēkā, vai Džinija esot redzējusi muižu? Nu, tā esot vēsturiska, skolasbiedres mātei - ļoti ievērojamai interjera dizainerei - tā izmaksājusi gandrīz miljonu, vismaz tā ļaudis runājot.

- Pats brīnišķīgākais šeit, - tobrīd stāstīja Sūzena, - ir tas, ka šeit ir tik droši. Vai varat iedomāties, Džinija, ko nozīmē mūsdienās audzināt pusauga meiteni Ņujorkā - jebkurā lielā Amerikas pilsētā, ja par to runājam? Turpretī šeit, šajos mīļajos, mazajos ciematiņos, es vienmēr zinu, kur Minu meklēt. Nekādu huligānu, nekādu narkotiku, nekādu laupītāju... - Viņa vilcinājās. - Laikam jau man tā nevajadzētu runāt, bet, ziniet, es šeit neesmu sastapusi nevienu melnu seju kopš pašas pārbraukšanas. Tikai bāzes tuvumā, citur nekur.

- Tiešām?

Roulends redzēja, ka Džinijas vēsais pelēko acu skatiens pievēršas Lendisa kundzes sejai.

- Ziniet, kuru katru mirkli ieradīsies mans draugs. Viņš ir melns. Tā ka tas mazliet izlīdzinās stāvokli. Jūs mani atvainosiet? Man vajag piezvanīt.

Lieliski nostrādāts! Pat Roulends uz mirkli noticēja. Lendisa kundze tumši piesarka. Džinija izgāja no istabas, un abi Lendisi drīz vien pēc tam atvadījās.

- Nevajag, Roulend! - Viņam blakus uzradās Šarlote. - Es zinu, ko tu domā.

- Varu iedomāties. Kāda velna pēc tu viņus aicini savā mājā?

- Viņš ir briesmīgs, es piekrītu. - Šarlote paraustīja plecus. - Viņa nav uz pusi tik slikta, kā izskatās. Viņa ir skaista un vientuļa un izmisīgi meklē draugus. Šejienes sasodītie angļu snobi vīpsnā par viņas drānām un māju...

- Un kā ar viņas rasu aizspriedumiem?

-Ak, Roulend! Tiem viņi piekrīt. Tas ir viens no sodiem par dzīvošanu Glosteršīrā. Tā ka pārstāj slēpties stūri un izdarīt paviršus spriedumus par maniem viesiem! Nāc ārā no savas alas* Roulend, un runā! Nāc un uzmundrini Lindsiju! Viņai tik ilgi bija jāpacieš Roberts Lendiss. Vispirms mums bija golfs, pēc tam Rei-ganomika, pēc tam viņš atcerējās, kas viņa ir, un apjautājās par Parīzi. Viņš gribēja zināt, ko dāmiņas valkās šajā gadā...

- Tu pārspīlē!

- Tikai mazliet. Lindsija viņam sacīja, ka pagājušogad krūtis bijušas mazas, bet šogad, kā rādās, tās būšot lielas.

- Viņš bija apmierināts?

- Nē. Viņš nav galīgs muļķis. Manuprāt, viņš pamanīja, ka Lindsija varētu par viņu ņirgāties. - Šarlote paņēma viņu zem rokas. - Nāc, Roulend, vēl tikai desmit minūtes, un tad viņi ies projām! Pēc tam būs gaļas un nieru pīrāgs. Es to pagatavoju speciāli tev...

Roulends vilcinājās. Lindsija, kura cītīgi bija no viņa vairījusies, kopš viņš ienāca istabā, tikko kā uzmeta viņam vēsu skatienu un uzgrieza muguru. Viņa izskatījās, kā pirmīt bija izteicies profesors, ļoti pievilcīga īsos, apspīlētos ādas svārkos un melnās, vienkāršās laiviņās. Virs svārkiem viņa valkāja baltu blūzi ar augstu apkakli. Ar īsi apgrieztajiem, cirtainajiem matiem un slaido figūru Lindsija izskatījās zēniska - kā viduslaiku pāžs, nodomāja Roulends.

Viņš ļāva sevi aizvest pie Lindsijas. Šarlote nekavējoties nozuda.

-Paldies, Roulend, man bija lieliska vanna, - sacīja Lindsija. - Pusotras collas remdena ūdens. Un visi dvieļi bija slapji.

-Atvaino! Neesmu īpaši pieradis pie mājas dzīves, - teica Roulends.

- Neizskatās, ka tu nožēlotu! - Lindsija pacēla seju un nopētīja viņu. - Tu izskaties uzjautrināts un apmierināts, es teiktu.

- Nav taisnība, - laiski atbildēja Roulends. - Es patiesi nožēloju. Es nožēloju savā sirdī. Vienkārši tas ne vienmēr atspoguļojas manā sejā. Esmu mazliet palaidies. Tā notiek ar vīriešiem, kuri dzīvo vieni.

- Uz tevi tas neattiecas, - kā zinādama noteica Lindsija. -Esmu dzirdējusi par tevi baumas...

- Baumas neatbilst patiesībai, - izjusti iebilda Roulends. - Par mani izplata ļaunus melus. Daudzi mani nesaprot.

- Tu pašlaik centies mani savaldzināt?

-Nekādā ziņā! Vai tev bijusi izdevība ieskatīties tajā mapē?

Jautājums, no kura Roulends nezin kāpēc nespēja atturēties, izrādījās, bija kļūda.

- Nē, iedomājies tikai, nav bijusi, - atbildēja Lindsija un neatskatījusies devās projām.

Sievietes, nodomāja Roulends. Viņš pievienoja lietvārdam vairākus apzīmētājus, un tas viņu jūtami uzmundrināja. Pēc tam, tā kā Šarlote bija izgājusi no istabas, bet Makss iegrimis sarunā, viņš izmantoja izdevību un aizmuka.

Ejot pa gaiteni garām Maksa kabinetam, Roulends izdzirdēja

Džiniju strīdamies ar telefonistu un gurdenā balsī atkārtojam virkni ciparu. Kāpņu pakājē viņš saskrējās ar Šarloti. No kāpņu augšgala skanēja šāvieni un klaigas. Šarlote uzmeta Roulendam pagurušu skatienu.

- Vai tu nevarētu, Roulend? Tikai uz piecām minūtēm! Viņi zina, ka tu te esi, tāpēc tā ir. Viņi grib dzirdēt vienu no taviem asiņainajiem stāstiem. Vai tu nevarētu viņus iebiedēt, lai viņi ietu gulēt?

Roulends iesāka savu stāstu ar tradicionālo:

- Reiz sensenos laikos...

Sakrustotām kājām viņš sēdēja uz grīdas puiku lielajā bēniņu guļamistabā. Viņa garo stāvu no abām pusēm ieskāva rotaļu lācīši, virs galvas no spārēm nokarājās lidmašīnu modeļi, pie kājām stiepās plastmasas dinozauru procesija.

Makss un Šarlote, negaidītos veidos izrādot kārtības mīlestību, saviem bērniem bija devuši vārdus alfabēta secībā. Astoņus gadus vecais Alekss, vecākais no puikām, sēdēja Roulendam kreisajā pusē uz augšējās gultas, un nākamais dēls Bens atradās zem viņa. Kolins, kuram bija vēl tikai seši gadi, un Danijs atradās Roulendam labajā pusē. Visi zēni bijīgi bija noguldījuši ieročus gultu kājgaļos, un nervozākais no visiem, Kolins, cieši turēja rokās piebāztu pingvīnu.

- Reiz sensenos laikos, - turpināja Roulends, - Īrijas tālajā rietumu krastā, kur es uzaugu, dzīvoja Jeprečauns^1, vārdā Lapa. Viņam bija koši zaļa āda, oranžas acis un aste...

- Leprečauniem nav astes, - Alekss viņu pārtrauca.

- Šim leprečaunam bija, - sacīja Roulends. - Viņam bija vienu milimetru gara aste, un viņš ar māti dzīvoja peles alā mana vectēva fermas sienā. Abi bija priecīgi kā skaidra diena, bet diemžēl... - Šeit Roulends, kurš bija pieklusinājis balsi līdz baismam čukstam, ieturēja pauzi.

- Vai viņam bija ienaidnieks, Roulend? - sajūsmā nodrebēdams, vaicāja Bens. - Vai viņš bija briesmīgs'?

- Par to nav šaubu, - apstiprināja Roulends. - To sauca Gro-ilahs. Viņš bija ļauns rūķis, un viņš dzīvoja kūdras purvā pie dīķa. Brokastīs viņš dzēra varžu asinis, viņam bija zvīņaina āda un gļotām klāts ķermenis...

- Pē! - Bens savieba degunu. - Varu saderēt, ka viņš smirdēja. Es vienreiz iekritu kūdras purvā Skotijā, - vai tu atceries, Aleks? Es smirdēju. Es smirdēju dienām ilgi.

- Viņš atbaidoši smirdēja, - piekrita Roulends, paklausīgi improvizējot. - Iedomājieties pašas riebīgākās smakas pasaulē. Piemēram, sutinātus kāpostus un...

-Danijs nopurkšķinājās! - iebļāvās Alekss, un visi četri no-vaikstījās.

- Bet Groilahs smirdēja vēl sliktāk. Viņam bija ne tikai ļauna sirds, bet arī milzīga apetīte, un viņš gadiem ilgi dzina pēdas lep-rečaunam Lapam. Saprotiet, leprečauni bija viņa mīļākais ēdiens...

Roulends klusi turpināja, līdz redzēja, ka zēni ieaijāti miegā. Pirmais iemiga Danijs, pēc tam Alekss, tad Bens. Tikai Kolins palika nomodā, kāri tverdams katru vārdu.

- Viņš neapēda Lapu, vai ne, Roulend? - čukstēja Kolins, pabāzdams roku no segas apakšas un steigšus pietverdamies pie Roulenda.

- Protams, ne, - atbildēja Roulends, nojaušot, ka laiks stāstam uzņemt citu virzienu. - Nekādā ziņā. Lapam bija laba sirds, un viņš bija drosmīgs, tāpēc viņam vajadzēja uzvarēt. Turklāt viņam bija zobens. Un, patiesību sakot, viņš nemaz tik ļoti neuztraucās par Groilahu.

- Kāpēc ne, Roulend?

- Tāpēc, ka viņam prātā bija kas cits. Saproti, viņš bija dzirdējis par to princesi. Par ļoti skaistu un ļoti skumju princesi, par leprečaunu princesi, kurai bija acis kā safīri un gari, zeltaini mati.

- Kāpēc viņa bija noskumusi, Roulend? Vai viņa raudāja?

- Viņu bija ieslodzījusi sensena burve, tāpēc. Burve lika viņai uzturēties simt pēdu augstā stikla tornī. Viņa katru dienu raudāja kristāla asaras, jo ilgojās pēc glābēja. Viņu izglābt mēģināja daudzi prinči, bet nevienam tas neizdevās. Redzi, viņu izglābt varēja tikai viens cilvēks. Tam vajadzēja būt tādam pašam kā viņai. Tam vajadzēja būt drosmīgam. Un ar skaidru sirdi...

Beidzot Kolins gulēja. Roulends vieglītēm atsvabināja viņa roku un piecēlies izstaipīja kājas. Istabā valdīja miers un klusums, vienīgā skaņa bija puisēnu klusā elpa. Nezināmu iemeslu dēj stāsta skumjā noskaņa palika ar Roulendu, un viņam negribējās iet projām.

Līdz ar stāstu bija atgriezusies viņa bērnība. Iztēlē viņš varēja saskatīt tikko aprakstītās fermas ēkas, kur viņš pats bija dzīvojis līdz astoņu gadu vecumam, līdz Alekša vecumam.

Piegājis pie loga, viņš pavilka sāņus aizkarus. Mēness stāvēja augstu debesīs. Kokus un dzīvžogus salna jau bija iekrāsojusi baltus. Viņš raudzījās sudrabotā pasaulē. Dārza tālākajā galā no dzīvžoga atdalījās kāda ēna. Roulends vēroja, kā lapsa vieglītēm aiztek pa zāli. Apmetusi riņķi vistu mājai, tā pacēla purnu, paostīja gaisu un sastinga, kad mājas priekšā atskanēja cilvēku balsis un mašīnu rūkoņa.

Laikam projām dodas pēdējais no apkaimes viesiem, un drīz tiks pasniegtas Šarlotes brīnišķīgās vakariņas. Roulends ieklausījās, kā motoru dūkoņa pamazām attālinās. Lapsa aiztecēja atpakaļ līdz dzīvžogam, bet pēc tam devās pāri laukiem uz pakalnu pusi. Uz mirkli, sekojot lapsai ar sasprindzinātu skatienu, Roulendam šķita, ka tālumā aiz mājas viņš redz kustamies gaismas. Tas viņu mazliet mulsināja, jo, daudzreiz tur staigājot, Roulends zināja, ka tajā pusē nav neviena ciemata, nedz ceļa, ir tikai klajš līdzenums.

No virtuves apakšstāvā atlidoja balsis. Roulends ļāva aizkariem atkrist atpakaļ un klusi izgāja no istabas. Pieliecis galvu zem spārēm, viņš kāpa lejā pa šaurajām, vijīgajām kāpnēm.

Pagāja labs laiciņš, līdz vakariņojot Roulenda nostalģija, atšķirtības sajūta beidzot pārgāja. Lai arī pamazām, tomēr vīna, sarunu, garšīgās maltītes iesildīts, viņš atgriezās tagadnē. Tikai tad Roulends pamanīja, ka viņš nav vienīgā izklaidīgā būtne pie svētku galda. Viņš ievēroja, ka arī Ženevjēvas Hanteres domas atrodas kur citur. Viņa gandrīz nemaz nepiedalījās sarunās, runāja reti, bet, kad runāja, viņas piepūle bija gandrīz vai fiziski jūtama un izturēšanās stīva un savādi piespiesta.

Džinija sēdēja viņam iepretī, un Roulends viņu paslepšus nopētīja. Viņai bija ļoti īsi, blāvi sudraboti mati, bāla ādas krāsa, bet izteiksme pelēkajās acīs nesalasāma. Viņa Roulendam kādu atgādināja, bet sākumā viņš nespēja aptvert, ko īsti. Tad pār viņu nāca atklāsme. Viņa neatgādināja nevienu pazīstamu: viņa atgādināja princesi no tāvakara pasakas. Līdzīgi šai būtnei, viņa izskatījās noburta, it kā kāds vai kaut kas viņu būtu ieslodzījis un viņa uz pasauli lūkotos cauri stikla sienai.

Kad Mina un Kasandra beidzot nonāca līdz šķūnim, bija kļuvis dzeldīgi auksts. Milzīgās šķūņa durvis bija vaļā, un tā iekšieni apgaismoja prožektori. Citi jau dejoja, un apkārtējos laukos dziļas sliedes bija atstājuši ceļotāju furgonu, sagrabējušu autobusu un mikroautobusu riteņi. Daži atbraucēji dedzināja ugunskurus, kas apgaismoja mazus zemes laukumiņus un pastiprināja apkārtējo tumsu.

Ap šķūni kustējās daudzas jo daudzas ēnas. Šurpu turpu skraidīja skrandainu bērnu bariņi, rēja suņi, daži ceļotāji, svaidīdami rokas un piesizdami kājas elektroniskās mūzikas savādās murdoņas pavadījumā, ārpusē dejoja, citi gatavoja ēdienu vai tāpat vien sēdēja sakņupuši pie saviem ugunskuriem uz spilgtām segām, ko bija izklājuši uz zemes.

Mina mazliet parāvās atpakaļ, taču Kasandra, cieši satvērusi viņu aiz rokas, ievilka meiteni pūlī. Mūzika, padarot kurlas Minas ausis, kļuva aizvien skaļāka un skaļāka, smakas un skaņas viņu apdullināja. Bagātīgi oda pēc marihuānas, sviedriem un nemazgāta apģērba, ēdiena izgarojumiem un mašīnu izplūdes gāzēm, degoša koka, dubļiem un ledaina gaisa. Ārpusē pie šķūņa durvīm ar krāsainām bumbām žonglēja kāds vīrietis, ģērbies koši sarkanā afgāņu halātā. Viņam aiz muguras pašā šķūnī uz sienām dejoja un lēkāja gaismas atspulgi. Prožektoru zibšņi Minu apžilbināja. Pietvērusies Kasandrai pie rokas, viņa vēroja, kā draudzenes seja iegūst paātrinājumu, raustoties kā kadri no vecas filmas, viņas sejas vaibstiem sadaloties fragmentos, tā ka skorpions uz viņas pieres šķita atdzīvojamies.

Kasandras acis - te melnas, te spožas - pētīja pūli. Kaut kur šeit, Kasandra sacīja, kaut kur starp plīvojošiem matiem un konvulsīvām kustībām viņas atradīšot Zvaigzni.

- Viņš ir garš, - pāri mūzikas dārdoņai kliedza Kasandra. - Viņš atgādina eņģeli. Viņam ir gari, melni mati. Viņam ap kaklu ir sarkana šalle...

Viņa sāka spraukties starp dejotājiem, cieši turot Minu aiz rokas. Un, lauzdama ceļu, Mina sajuta, ka mūzika un atrašanās pūlī ir lipīga. Infekcija nebija draudīga, tā bija labdabīga un arī impulsīva. Viņa juta sintezatora ģitāras sākam pulsēt savās vēnās, ar mūziku savijušos vārdu skrandas atvēra slēptākos apziņas nostūrus. Iegremdē savas smadzenes citā dimensijā... Neaizmirsti pievērst uzmanību... Viņai tās patika - šīs savādi pacilātās, spalgās balsis. Neaizmirsti pievērst uzmanību, viņa skandēja klusībā. Viņa arī gribēja dejot, viņa gribēja saplūst ar skaņām.

Mina pakustināja kāju, pēc tam rokas, viņa dziļi ieelpoja kodīgo, piedūmoto gaisu. Pūlis nošķīra viņu no Kasandras, pēc tam aiznesa atkal pie viņas šaurajā telpā pie sienas.

- Vai redzi? Klase! - Kasandras seja atplaiksnīja un izdzisa. Skorpions uz viņas pieres atplaiksnīja un izdzisa. Viņa bija aizsmēķējusi “zālīti”, cigaretes gals iegailējās un izdzisa. - Še!

Viņa padeva cigareti Miņai. Mina ievilka brīnišķīgi saldos dūmus. Viņa acumirklī jutās pacilāta: viņa varēja kustēties līdzi mūzikai, gaisma viņu sauca augšup. Likās, viņa spētu pieskarties spārēm piecdesmit pēdu augstumā virs galvas. Vēl viens dūms -un viņa varbūt varēs pacelt roku un pieskarties debesīm.

Kasandra smaidīja: viņas sejā zibsnīja iedrošinājums un sapratne.

- Tu redzēsi - tikai pagaidi! Iesim sameklēsim Zvaigzni...

Kasandra pagrieza galvu nepareizā virzienā, uz mūzikas pus-

i, uz prožektoru pusi, un Mina, kura bija zaudējusi laika sajūtu, aptvēra, ka Kasandra nespēj sajust Zvaigzni tā, kā sajuta viņa pati. Viņa mēģināja atrast vārdus un pateikt Kasandrai: pat bez skatīšanās viņa juta, ka Zvaigzne jau atrodas viņām blakus. Viņš bija uzradies no nekurienes; pat nepagriezusi galvu, Mina varēja sajust viņa klātbūtni. Atliekusies, lai viņu uzlūkotu, Mina acumirklī saprata, ka viņam uzticas. Pirmajā brīdī - tāpēc ka viņš bija tik skaists - Miņai šķita, ka viņa redz parādību. Viņa raudzījās Zvaigznes degošajās acīs, prožektoru šaudīgajā gaismā viņa smaids atgādināja zibens uzliesmojumu. Nākamajā mirklī viņš saņēma Minas plaukstu un Kasandras plaukstu, un Mina nekavējoties sajuta, tieši kā Kasija bija aprakstījusi, viņa enerģijas lādiņu.

Sasveicinājies ar Kasandru, viņš pagriezās pret Minu un pievērsa viņai ilgu, nekustīgu skatienu.

- Un šī ir Mina, - viņš sacīja, - tava amerikāņu draudzene. Esi sveicināta, Mina! Man par tevi visu izstāstīja. Vai tu šovakar esi laimīga, Mina? Vai tu jau esi kaut ko mēģinājusi?

- Mazliet, - sacīja Mina. - Jā, esmu.

- Labi. - Saspiedis viņas plaukstu, Zvaigzne to atlaida. - Es varu palīdzēt. Es jums abām esmu sagādājis spārnus.

Nākamajā brīdī izskatījās, it kā burvis uzburtu kārtis no zila gaisa. Pirms mirkļa viņa roka bija tukša. Tagad viņš to lēni pastiepa, atlieca pirkstus, un plaukstā, prožektoru raustīgās gaismas apstarotas, atradās divas tabletītes. Viena bija sārta, koši sārta, cukurvates krāsā, otra bija gluda un balta kā pērle.

- Baltā Dūja un Sārtais Dārgakmens, - viņš lēni noteica. - Zvaigznes īpašās dāvanas divām ļoti īpašām meitenēm. Kura būs kurai? Vai Mina ir dūju meitene vai dārgakmeņu meitene - es īsti nezinu...

- Kura ir stiprāka? - vaicāja Kasandra.

- Nu, tās abas ir spēcīgas. Es pats tās atvedu - pāri jūrai.

- No Amsterdamas?

- Varbūt. Kas to lai zina? - Mūzika noraustījās, Zvaigzne uzzibsnīja smaidu. - Manuprāt, sārtā Kasandrai, - viņš sacīja, - bet baltā Miņai. Sārtā kā brīnišķīgs Sirmas rubīns, un baltā kā mūķenes plīvurs...

- Nē! - Prožektoru gaismā Kasandras sejai pārskrēja mazi, dumpīgi vilnīši. Mina, kura nespēja atraut skatienu no Zvaigznes sejas, sajuta gaisā kaut ko jaunu, kaut ko sīvu, līdzīgu greizsirdībai vai aizvainojumam. - Nē! - atkārtoja Kasandra, paceļot balsi. -Tās sārtās es jau esmu redzējusi. Es, Zvaigzne, gribu balto.

-Tu esi pārliecināta? Nu tad - lai notiek!

Viņa plaukstas atkārtoja noslēpumaino burvju kustību. Kreisajā palika sārtā tablete, un viņš to piedāvāja Miņai, kura to norija bez vilcināšanās. Uz labās plaukstas atradās baltā, kuru steigšus paķēra Kasandra. Norijusi tableti, viņa sāka rakņāties pa kabatām. Šķita, ka Zvaigzne kaut ko gaida. Mina nebija īsti pārliecināta, jo viņai tuvojās daži dejotāji un gaiss zibēja, mijoties gaismai un tumsai, bet viņa nodomāja, ka droši vien Kasandra iedeva Zvaigznēm naudu, tātad maģiskās tabletes galu galā nebija gluži dāvanas.

Katrā ziņā telpa tobrīd stipri virpuļoja, un šķūņa akmens grīda bija sākusi kustēties. Pirms Mina paspēja ko sacīt, Zvaigzne aplika viņas viduklim spēcīgu roku un veda viņu projām. Pametusi skatienu pāri plecam, viņa tālumā ieraudzīja Kasandras seju, tikpat sastingušu un bālu kā mēness.

Zvaigzne aizveda viņu no šķūņa uz kādu klusu vietu, kur mūzikas skaņas vairs bija tikai vāji sadzirdamas. Viņš izklāja Miņai uz zemes segu, spilgtu ielāpu segu, un viņa apsēdās. Zvaigzne noklikšķināja pirkstus, un, nezin no kurienes uzradies, mazs sunītis uzrāpās Miņai blakus uz segas. Mina noglāstīja suņa savādi izspūrušo, pelēko kažoku. Suns šķita ļoti vājš, bikls un paklausīgs. Viņu saucot Dejotāja, sacīja Zvaigzne. Mina noglāstīja Dejotājas mazo, aso purniņu. Pielīdis tuvāk, suns sāka laizīt viņas roku. Minu pārņēma piepeša, spēcīga jautrība, viņa juta, ka nepārvarami mīl šo sunīti, viņa juta, ka tikko kāds dievs nokāpis no debesīm un ieviesis šajā pasaulē taisnīgu kārtību.

Zvaigzne apsēdās viņai blakus, un Mina raudzījās viņam sejā. Viņa bija pārsteigta, ka Zvaigzne no visiem bija izraudzījies tieši viņu, bet vairāk viņa bija pārsteigta, ka vismaz uz laiku viņš bija nolēmis palikt.

- Tev ir vanags uz vaiga. - Viņš ar pirkstu galiem vieglītēm pieskārās Minas sejai. -Tavi plakstiņi ir zeltīti. Tu esi skaista, Mina.

Mina raudzījās viņā ieplestām acīm. Neviens, pat ne viņas vecāki, nekad neko tamlīdzīgu nebija teikuši.

- Nē, es neesmu, - viņa atbildēja. - Kasija ir skaista, ne es.

Paskaties... - Viņa pacēla seju pretī ugunskura gaismai. - Man ir vasarasraibumi un rudi mati.

- Kasandra ir parasta meitene. Tādas kā Kasandra ir tūkstošiem. Man patīk tava āda, tavi vasarasraibumi un tavi mati, Mina. Ugunskura gaismā tie atgādina liesmas un sarkanu zeltu.

Mina skatījās viņā ieplestām acīm. Viņa pūlējās atpazīt viņa balsi, kas nepiederēja ne anglim, ne amerikānim, kam nepiemita ne vācu, ne franču akcents un kas šķita nenosakāmi un vienreizēji piederam tikai Zvaigznēm vienīgajam.

- Vai tu baidies? - viņš piepeši noprasīja, vērodams viņas acis. - Es zinātu, ja tu baidītos, bet man šķiet, tu nebaidies.

- Nē. Es nebaidos. Es jūtos... - Mina apklusa, pūloties aprakstīt, kas ar viņu notiek, bet kaut kas ar viņu visādā ziņā notika, viņa juta to iezogamies savās dzīslās. - Es jūtos klusa. Mierīga. Ir tāda sajūta, it kā atvērtos durvis un aiz tām atrastos manas mājas.

Atbilde, šķiet, Zvaigzni apmierināja. Vēl dažus mirkļus cieši pētījis Minu, viņš apgūlās tai blakus uz segas un, aizlicis rokas aiz galvas, lūkojās naksnīgajās debesīs.

Arī Mina palūkojās augšup. Zvaigznes bija ļoti spožas. Miņai šķita, ka viņa redz Lielos Ratus un Orionu, Polārzvaigzni, Piena Ceļu. Viņa domāja par Kasandru un to, kur viņa varētu atrasties - varbūt dejo -, pēc tam viņa Kasandru aizmirsa. Garām skrēja bērns, un Mina aplaida skatienu improvizētajai nometnei.

Viņpus ugunskuriem un dejotājiem pie lauka piebrauca vairākas jaunas mašīnas, kas krasi atšķīrās no tām, kuras bija atbraukušas iepriekš. Mina atsvešināta vēroja jauno, dārgo mašīnu virteni. Nomirgoja to starmeši, atvērās durvis, un no mašīnām izbira pasažieri, visi vīrieši, visi uzvalkos. Vīrieši sakliedzās savā starpā, pulcējās bariņos un smiedamies un lādēdamies izklīda, virzīdamies uz šķūņa pusi. Mina pagriezās pret Zvaigzni.

- Kas tie tādi?

-Pilsētnieki. Viņi ierodas, lai pirktu “zālītes” no ceļotājiem. Un no manis. - Viņš izklausījās garlaikots. - Viņi labi maksā. Viņi ir muļķi.

- Vai tu esi ceļotājs? - Mina apvaicājās.

- Nē. Es iederos visur un neiederos nekur. Es nepiederu nevienam un nekam. Es nāku un eju, kad man patīk.

- Vai tev nav vientuļi?

- Pašlaik nav. Esmu atradis tevi, Mina. Un es ilgi esmu tevi meklējis. - Viņš veltīja Miņai mirdzošu skatienu. - Ļauj, lai tas notiek, Mina, - viņš sacīja, atkal apguldamies, pievērsdams skatienu debesīm un satverdams viņas plaukstu. - Apgulies man blakus, - viņš sacīja. - Iedomājies, ka mēs esam divas būtnes kapā. Guli pavisam nekustīgi. Vēro debesis.

Mina paklausīja. Debesis tagad bija spoži krāsainas, svītrotas un kustējās ļoti strauji. Viņa redzēja bezgalīgus rakstus, ēnas iz-vijamies, izlokāmies un pārvēršamies atkal no jauna.

- Vai tu zini, Mina, ko tu vēlies dzīvē sasniegt? - vaicāja Zvaigzne.

- Nē, nezinu. Es pat nezinu, kas es esmu, - viņa atbildēja.

- Es tev došu to, ko tu vēlies, un parādīšu tev, kas tu esi, -viņš sacīja nepakustēdamies. - Turi manu roku. Sajūti enerģiju.

Mina atkal paklausīja. Viņi gulēja viens otram blakus klusēdami stundām ilgi, gadsimtiem ilgi. Mina juta, ka viņas ķermenis pazūd. Viņa sajuta savas dvēseles spēku. Pat Zvaigznes mazais sunītis sajuta, ka notiek kaut kas neparasts, kaut kas nozīmīgs.

Pēc kāda brīža sunītis kļuva nemierīgs, iesmilkstējās un nolaizīja Minas plaukstu, un pēc dažiem gadu tūkstošiem, pacēlis pelēko purniņu pret debesīm, sunītis sāka gaudot.

VI

Šarlote ar pašas rīkoto viesību norisi bija apmierināta. Viņi ēda sveču gaismā virtuvē pie garā galda. Plātsmaize bija ideāli pacēlusies, gaļas un nieru pīrāgs - lieliski izdevies. Džinija gan ēda ļoti maz, toties nabaga novārtā pamestais, pusbadā dzīvojošais Roulends, kuram nebija neviena, kas viņam gatavotu, vai neviena nopietna, kas viņam gatavotu, bija ar vilka apetīti notiesājis divas porcijas. Šarlote nebūtu varējusi priecāties vairāk, ja Roulends būtu bijis viens no pašas bērniem.

Ap pusvienpadsmitiem, kad pārējie bija saaicināti dzīvojamā istabā, viņa un Makss uz īsu brīdi palika virtuvē vieni paši. Telpu pildīja klusi mierīga laulības dzīves gaisotne. Šarlote gatavoja kafiju. Piepeši viņa apjauta, ka Makss niekojas ap iepriekš karafe sapildītu portvīnu. Tas bija viens no viņa dārgākajiem portvīniem, “Fonseca 69”.

- Maks, - viņa sacīja, - tu taču nedomā viņiem to pasniegt?

/• Vai tas būtu prātīgi?

- Gandrīz nav šaubu, ka ne. Es domāju riskēt. - Viņš pamanīja Šarlotes skatienu. - Vai tu vakariņu laikā ievēroji frissonl

- Ievēroju. Varbūt tas bija vienpusīgs frisson, bet tas tur bija.

- Nevienam nevarētu kaitēt, ja to uzturētu. Palīdzētu...

- Maks! Pirmīt tu runāji ko citu.

- Es zinu. - Makss noskūpstīja viņas kaklu. - Bet tas ir tikai portvīns.

-Tas nav tikai portvīns. ŠI dzira ir stipras iedarbības degviela.

- Pārstāj to saukt par “dziru”! Mazliet cieņas, lūdzul

- Ja tu to iedosi Roulendam, viņš sāks runāt. Viņš runās visu nakti un visu ritu, un vēl visu nākamo dienu.

- Man patīk Roulends, kad viņš runā. Un tev tāpat.

- Bet Lindsijai? - Šarlote veltīja viņam zīmīgu skatienu. - Un nedomā, ka es pirmīt neredzēju, pirms ieradās kokteiļviesi, ka tu čukstēji Lindsijai ausī...

- Es nečūkstēju. Es tikai kā starp citu šo to pieminēju.

- Tu pieminēji Roulenda meitenes, vai ne? Maks, skaties man acīs!

- Tikai garāmejot. Viņai nevarētu nākt par ļaunu to uzzināt. Galu galā tā ir patiesība. - Viņš vērtējoši pacēla portvīnu pret gaismu. - Vēl vairāk, tev bija taisnība, runājot par sieviešu slimīgajām nosliecēm. Acumirklī, kad es viņai to pateicu, es to ievēroju. Nepārprotamu mirdzumu acīs...

- Kāpēc tu to dari, Maks? Tu sacīji...

- Starp citu, kāpēc sievietes ir tādas? Kāpēc tavs dzimums ir tik dīvains? Katrai saprātīgai sievietei, uzzinot par Roulenda reputāciju, vajadzētu bēgt pa gabalu...

- Sievietes nav saprātīgas. Tas ir viņu spožums un viņu nelaime. Neizvairies! Kāpēc?

- Es pārdomāju pēc tam, kad biju tev piezvanījis. Vai varbūt pa ceļam uz šejieni. Nē, varbūt šovakar pēc sarunas ar Roulen-du. Daļēji pārdomāju. Man šķita, nevar izcelties nekāds ļaunums no maza, neuzkrītoša pamudinājuma. Man šķita, varbūt es maldos un varbūt Šarlotei taisnība. Tev bieži vien, kā izrādās, ir taisnība. Tu esi šausmīgi gudra...

- Pārstāj skūpstīt man kaklu, Maks!

- Vai es drīkstu tevi noskūpstīt kaut kur citur? Uz delnām? Potītēm? Pirkstgaliem?

- Maks, ej un ielej viņiem to sasodīto “Fonseca ”! Viena glāzīte varētu nākt par labu. Jā, un ielej Džinijai dubulto!

- Nevar pasniegt dubulto porciju portvīna, - sirsnīgi sacīja Makss, - kā tu to labi zini.

-Tad ielej viņai pamatīgi lielu glāzi. Es gan viņu ļoti mīlu, bet šovakar viņa sešas reizes mēģināja sazvanīt Paskālu, un es sāku jukt prātā...

Šim plānam nebija lemts piepildīties. Džinija, tāpat kā Šarlote, no portvīna atteicās. Roulends, izdzēris tikai pusi glāzes, sacīja īsu cildinājuma runu “Fonseca” brīnišķīgajām īpašībām. Lin-dsija, kurai alkohols palika alkohols, kas noderīgs nervozās situācijās, neapdomīgā kārtā savu glāzi izdzēra joti strauji.

Vienpadsmitos četrdesmit piecās minūtēs iezvanījās telefons. Džinija, kura visai nesaistīti sarunājās ar Roulendu, mazliet pieslējās no krēsla. Sārtums ielija viņas sejā. Roulends atkāpās. Šarlotei aizejot uz Maksa kabinetu, lai paceltu klausuli, viņš paņēma grāmatu no Maksa grāmatplauktiem un sāka lasīt. Džinija gaidīja, sēžot uz pašas krēsla maliņas.

Atgriezusies Šarlote nespēja paskatīties Džinijai acīs.

- Lindsija, zvana tas trakais Markovs, - viņa steigšus sacīja. - Viņš teica, ka viņam ar tevi jārunājot. Viņš zvana no savas mašīnas. No Parīzes, ja vēlies zināt.

Nopūzdamās Lindsija piecēlās. Iegājusi Maksa kabinetā, viņa pacēla klausuli.

- Vai gribi dzirdēt? - bez ievada vaicāja Markovs. - Tas ir, vai tu nevari skaidri pateikt? Vai tā ir dzeja? Vai tā ir iedvesma? Jā vai nē?

Viņš pielika klausuli pie pastiprinātāja. Ieraksts, kuru Lindsija varēja sadzirdēt pat pārāk labi, bija vecs. Atskaņoja “Klusē, mana muļķa sirds”.

- Markov, - Lindsija enerģiski sacīja, portvīnam skalojoties viņas dzīslās, - kurš tev iedeva šo telefona numuru? Lūize? Ir jau pusnakts, Markov. Šis ieraksts bija draņķīgs, kad es to pirmoreiz dzirdēju. Tikpat draņķīgs tas ir pašlaik.

- Tu gribi sacīt, ka tevi tas neaizkustina? Kas tu esi, nejūtīga, vai? Kā klājas Maksopolē? Kas notiek?

- Markov, atbrīvo šo līniju.

- Lindija, es esmu Parīzē. Es te zvanu no Parīzes...

- Man ir pilnīgi vienalga, kaut tā būtu vai Mongolija. Pārstāj mani vajāt! Un nesauc mani par Lindiju, tas mani tracina.

- Vai negribi dzirdēt kaut ko patiesi interesantu? Negribi zināt, ko es tikko sastapu lidostā?

- Nē, negribu.

- Bārā. Teiksim, es eju iekšā, un viņi grasās nākt ārā. Tu to gribi zināt, Lindija, tici man, ka gribi!

- Nu labi. Kas? Dodu tev desmit sekundes laika. Es esmu gultā, Markov. Es gandrīz biju aizmigusi. Runā ātri!

- Viena pati, mana dārgā, vai arī es zvanu patiesi nepiemērotā laikā? Pirms orgasma? Pa vidu orgasmam? Kāds, kuru es pazīstu, dārgumiņ? Tumšmatis vai blonds?

- Piecas sekundes un...

- Lindija, tu kļūsti mazliet garlaicīga, vai tu to zini? Labi. Tikai Mariju Sezāri. Un Žanu Lazāru. Kopā - ļoti cieši kopā. Teiksim, viņš ir viņu apskāvis, teiksim, viņa raud, un viņš mēģina noskūpstīt viņas matus...

- Tu nekļūdies?

- Mīlulīt, neaizmirsti, ka man ir laba intuīcija un es nevalkāju saulesbrilles. Viņi atradās trīsdesmit pēdu attālumā no manis. Es trīcēju, Lindija. Man izdevās noklausīties šo to ļoti interesantu. Notiek nopietnas lietas.

- Markov, pagaidi acumirkli, paklausies...

- Dārgumiņ, man ir tāda sajūta, it kā man tūdaļ pat vajadzētu piezvanīt piecpadsmit miljoniem cilvēku. Tas ir, šeit mēs runājam par Černobiļu informācijā. Man vajag runāt...

- Markov, pagaidi! Tas ir svarīgi. Kam tu jau esi pateicis?

- Nevienam. Es vispirms zvanīju tev...

- Vakariņas pirmdien? - Lindsija ātri pārlika prātā. - “Maxims”? "Le TourEiffel"? “Grand Vefour"? Kurā vietā tu kāro filmēt, Markov? Nosauc to, un tu tur būsi...

- Haiderabada. Piecu dienu filmēšana. Kvesta un Evandže-lista. Trīs avīzes atvērumi. Visas krāsas. “Sunday”. Sešpadsmit tūkstoši. Tu to vari dabūt gatavu?

- Uzskati, ka esi dabūjis.

- Plus “Grand Vefour” pirmdien...

-Ak Dievs, Markov! Nu, lai notiek!

-Manas lūpas neizdvesīs ne skaņas, dārgumiņ. Es tevi dievinu. Čau!

Degošu seju Lindsija aizsteidzās atpakaļ uz dzīvojamo istabu. Šarlote žāvādamās un Džinija klusējot jau grasījās to pamest..

- Laiks doties pie miera, - sacīja Šarlote. Mirkli nogaidījusi, kamēr durvis aiz viņām aizveras, Lindsija sāka steigšus runāt.

- Haiderabada? - pēc dažām minūtēm sacīja Makss. - Vai tu esi pie pilna prāta, Lindsija? Nekādā ziņā! “Sunday ” nekad uz tā neuzķersies. Man pat nav vērts prasīt.

- Sešpadsmit tūkstoši? - sacīja Roulends. - Droši vien tev portvīns sakāpis galvā. Markovs ir ķerts. Viņš droši vien tagad zvana pa visiem telefoniem.

- To viņš nedarīs. Mēs viens otru saprotam.

- Acīmredzot.

- Tas ir mazāk nekā viņa reklāmas izcenojums...

- Tā ir izspiešana. Tādu summu viņš nedabūtu pat no

“Vogue

Lindsija izlikās nemanām Roulendu, tas bija bezcerīgs gadījums, un vērsās pie Maksa, kurš staigāja šurpu turpu pa istabu.

- Maks, vienkārši piežmiedz “Sunday” - lūdzu! Es nevaru Markovam piedāvāt krāsas, bet “Sunday ” var. Bez tam Džensija ilgojas viņu izmantot. Viņa nepalaidīs garām izdevību. Viņš ir pieprasīts, Malts, neviens cits nav tik pieprasīts kā viņš. Un K vesta -tu tikai pagaidi, viņa ir neparasta. Es grasos viņu izmantot Parīzē. Viņa ar laiku būs slavena.

Roulends novaidējās, Lindsija nelikās par viņu ne zinis.

- Paklau, Maks! Tas ir pavisam mazs pakalpojumiņš. Man tikai vajag, lai tu mazliet piežmiegtu Džcnsijas izdevēju... Pie velna, Maks, viņš bija Oksfordā kopā ar tevi un Roulendu, un visu pārējo vīrišķo pasauli. Vienreiz mūžā izmanto savus sakarus manā labā, Maks! Liec lietā savas leģendārās pārliecināšanas spējas... Aizveries uz mirkli, Roulend, es neesmu beigusi! Lūdzu, Maks, tas cels apgrozījumu. Tikai viens mazs vārdiņš viņam pie auss, Maks. Vai tas būtu daudz prasīts?

Lindsijas rokas bija apvijušās ap Maksa vidukli. Maksa brilles zibēja vien. Viņš grasījās kapitulēt.

- Tas ir gluži bezjēdzīgi, - sacīja Roulends, kurš, šķiet, bija imūns pret tādām blēdībām. - Tātad viņš tos redzējis lidostā. Nu un tad? Varbūt no mana viedokļa tas ir pat mazliet interesanti, bet tie nav sensacionāli jaunumi.

-Tu nepazīsti Markovu. Es viņu pazīstu. Tas bija ievads, Roulend. Ļauj man tikai parunāt ar Markovu. Es zinu, ka tas nav viss.

- Man ir labāka ideja. - Roulends apveltīja viņu ar vēsu zaļo acu skatienu. - Kā būtu, ja es parunātu ar Markovu? Tāpēc ka mani viņš nekādā ziņā nevazās aiz deguna...

-Aizmirsti to, Roulend! Markovs tev neveltīs ne sekundes sava laika.

-Ak tad tā tu domā? Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņš tevi nepazīst. Tu viņam nepatiksi. Ar viņu jāprot apieties, un man ir simtprocentīga garantija, ka tu to nepratīsi.

- Bez šaubām, mani neaptīs ap pirkstu kā tevi, tas nu ir skaidrs. Maks, parunā tu ar šo sievieti, labi?

- Nu nē, - sacīja Makss, apspiezdams smaidu, un atkāpās. - Es te nepiedalos, bērni...

- Vienkārši liec viņai saprast, Maks, vairāk es tev neko neprasu.

Makss vilcinoties pavērsa skatienu no Roulenda uz mazo, piesārtušo Lindsijas stāvu. Viņa bija ieņēmusi boksera stāju un vienlaikus atgādināja gan glītu sievieti, gan dusmīgu, jaunu zēnu. Turpretī Roulends - varbūt arī izklausījās, ka viņš ir iekarsis, - izskatījās neparasti vēss. Atspiedies pret kamīna dzegu, viņš stāvēja, turēdams rokā “Fonseca” glāzi, un viss viņa izskats apliecināja nekaunīgu vīrieša augstprātību. Makss nopūtās.

- Nekāds ļaunums jau neceļas no tā, ja izsaka priekšlikumu, Roulend, - viņš miermīlīgi sacīja. - Lindsijai taisnība, Markovs ir temperamentīgs. Viņš turklāt ir ārkārtīgi labi informēts. Un viņam ar Lindsiju ir īpašas attiecības. Markovs viņu dievina. Viņš ēd Lindsijai no rokas...

- īpašas attiecības? Ar Markovu? - Roulenda sejā atspoguļojās neticība. - Nu, tagad man pietiek...

- Varbūt, - iestarpināja Makss, runājot Zālamana balsī, -varbūt būtu prātīgi, ja jūs abi ai viņu tiktos. Kopā. - ŠādaANO pieeja, kā izrādījās, bija kļūda. Roulends pacēla ciešanu pilnu skatienu pret griestiem, bet Lindsija, to redzot, sāka runāt aizgūtnēm.

- Ja tu, Maks, - viņa ierunājās, - iedomājies, ka es kaut uz vienu sekundi sēdēšu “Grand Vefour” ar to tur muļķīgo, aprobežoto, ietiepīgo, iedomīgo īru... Ja tu domā, ka es viņam ļaušu aiztikt Markovu, tad tu esi traks. Viņš ir tikpat smalks kā lācis boksa cimdos. Viņš, Maks, ir atavisms no ļoti, ļoti primitīviem laikiem. Rāpies atpakaļ savā kokā, Roulend, tur tava īstā vieta! Un nekad, nekādos apstākļos neprasi man vēlreiz, lai es tev palīdzētu...

- Darīts, - atbildēja Roulends. - Tā nav problēma. Es tikpat dodu priekšroku profesionāļiem. Emociju izvirdumi nav manā stilā.

To sakot, viņš pacēla pie lūpām “Fonseca” glāzi un nodzēra mazu, precīzā bridī aprēķinātu malciņu. Lindsija neatbildēja. Viņa, šķiet, nodomāja Makss, izdarīja kādus savādus ritmiskas elpošanas vingrinājumus. Abi redzēja Lindsiju ieelpojam un izelpojam tieši desmit reizes.

- Roulend, - viņa beidzot sacīja mīlīgi saldā balsī, - tu nesaproti modes pasauli. Es zinu, ka tev ļoti grūti to atzīt, bet, manuprāt, kad portvīna sekas būs pagaisušas, pat tu sapratīsi, ka man taisnība. Tev kā ēst vajag, lai es izskatu to mapi, un tev vajag, lai es runāju ar Markovu, un baidos, ka tev vajadzīga mana pieredze, jo bez tās tu, Roulend, lido miglā pāri kalniem bez radara. Tu lido, būdams akls. Kad tu to sapratīsi, varbūt rīt no rīta, es gaidu, ka tu man atvainosies. Es gaidu, ka tu, Roulend, mēģināsi vairākas stundas man pielabināties. Labu nakti, Maks! - Pastiepusies uz pirkstgaliem, viņa noskūpstīja Maksu uz vaiga. - Jaukas vakariņas! Dusi saldi!

Viņa izgāja no istabas, klusi aizverot aiz sevis durvis. Valdīja klusums. Roulends nolika glāzi.

- Ja tu smiesies, Maks, - viņš sacīja. - Ja tu tik vien kā pasmaidīsi, es tevi brīdinu...

- Vai es smējos? Smaidīju? Vai es teicu kaut vienu vārdu?

- Pārstāj rādīt tik sasodīti pašapmierinātu seju, Maks! - Roulends saņēma galvu rokās. - Kas notika? - viņš aizkaitināts vaicāja. - Kas, pie joda, notika? Kad tas notika? Tur vainojams portvīns, Maks. Man nevajadzēja tam pieskarties. Līdz tam taču viss gāja tik labi...

Augšstāvā Lindsija palekdamās nozuda savā istabā. Pēc tam, ģērbusies tikai krūšturī un biksītēs, viņa cēli aizstaigāja līdz van-nasistabai, priecīgi nomazgājās un nodziedāja dažas dziesmas. Tad, no aukstuma drebēdama, viņa ienira gultā, savilka dūnu segu ap pleciem un, pagriezusi naktslampiņu pareizajā leņķī, atvēra Roulenda zaļo mapi. Kādu brīdi viņai bija grūti koncentrēties, Roulenda neciešamā seja joprojām peldēja starp viņu un lappusēm. Lindsija domās pakavējās pie viņa satriecošajiem matiem un acīm, viņa izbaudīja mirkli, kad ar pāris trāpīgi izvēlētajiem vārdiem bija noslaucījusi iedomību un augstprātību no šās sejas.

Reizi vai divas viņai šķita, ka dzird apslāpētus trokšņus nākam no Džinijas istabas, kas bija blakus viņējai, viņai šķita, ka dzird kustību, bet pēc tam ieklausījusies nodomāja, ka dzird skaņas, kādas rodas, ja raud. Taču viņa nebija īsti pārliecināta, un sešpadsmitā gadsimta sienas bija biezas. Brīdi klausījusies, Lindsija nosprieda, ka kļūdījusies, jo vairs nekas nebija dzirdams.

Atguvusi koncentrēšanās spējas, viņa no jauna pievērsās mapei un lasīja kādu stundu. Tikusi līdz pusei, viņa piepeši kaut ko atcerējās un sajuta pieaugošu satraukumu. Materiālos par Mariju Sezāri un Žanu Lazāru bija viens acīm redzams un būtisks baltais laukums - bet varēja gadīties, tikai varēja gadīties, ka viņa šo laukumu spēs aizpildīt.

Apakšstāvā Makss ļāvās gurdenumam - bija jau pāri vieniem naktī -, bet Roulends gremdējās drūmās noskaņās.

- Ja tu plāno pielabināšanās metodes, - sacīja Makss, celdamies kājās, - tad vari to darīt viens. Es izmetīšu ašu līkumu ar suņiem, bet pēc tam došos gulēt.

- Es iešu tev līdzi. - Roulends piecēlās no krēsla.

Uzvilkuši mēteļus un zābakus, abi devās ar suņiem apkārt dārzam. Roulendam bija asa dzirde, pēc dažiem jardiem viņš apstājās un ieklausījās.

- Kas tas par troksni?

- Kāds troksnis? Es ne velna nedzirdu. Tikai vējš. Iesim, Roulend, te ir sasodīti auksts.

- Klausies! - Roulends nekustējās. - Mūzika. Es dzirdu mūziku. Tā plūst šurp no pakalnu puses.

Makss ieklausījās, un pēc kāda brīža ari viņš to sadzirdēja, attālu, tomēr izšķiramu, savādu pulsējoši sēcošu skaņu.

- Droši vien kādas viesības, - viņš sacīja. - Ieilgušas viesības. Kas tur sevišķs? Nāc, Roulend, Dieva dēļ, iesim! Man salst.

- Viesības? - Roulends joprojām nekustējās. - Maks, tur, augšā, nav neviena ciema. Tur nav pat nevienas mājas. Tur nav nekā, tikai lauki, koki, savāds šķūnis...

- Nu, varbūt tās ir viesības brīvā dabā. Vai nav vienalga?

- Janvārī? Kad temperatūra noslīdējusi zem nulles? Maks, paklausies...

- Zini, - enerģiski noteica Makss. - Mani tas neinteresē. Manis pēc tas var būt kaut sātanisks rituāls. Es apeju apkārt šim dārzam, pēc tam es eju gulēt. Es tev iesaku darīt to pašu.

Suņiem skraidot šurpu turpu starp kokiem, viņi nogāja vēl kādu gabaliņu. Suņi saoduši lapsas smaku, nodomāja Roulends un, atcerējies pirmīt redzētās gaismas, apstājās.

- Man gribētos izpētīt. Paieties pa to ceļu. Izvēdināt galvu. Man pašlaik negribas gulēt.

-Tev jau nekad negribas, - īdzīgi atteica Makss. - Tā ir viena no tavām daudzajām sliktajām īpašībām. Tava kaitinošā enerģija rīta agrumā. Es eju gulēt. Durvis atstāšu neaizslēgtas. Aizšauj aizbīdni, kad atgriezīsies...

Suņiem ošņājoties pa pēdām, Makss atgriezās mājās. Roulends izgāja cauri dārzam un atvēra vārtiņus, kas izveda uz laukiem.

Viņam patika pastaigas, it īpaši naktī un it īpaši vienam pašam. Klusums, viņš nodomāja, un naksnīgais gaiss izgaiņās mulsās domas. Viņš nemūžam nebūtu atzinies Lindsijai, taču dažas viņas izteiktās piezīmes bija trāpījušas mērķī. Lācis boksa cimdos? Kāds neandertālistisks atavisms? Vai tāds viņš šķita citiem? Vai tāds viņš, vēl ļaunāk, bijal Roulends nepacietīgi sapurinājās un pielika soli. Viņš atcerējās, ka tepat kaut kur aiz pirmajiem diviem laukiem jābūt labai takai.

Soļojot viņš atcerējās visus šā garā vakara notikumus. Vienu mirkli viņš domāja par Lindsijas piezīmēm, nākamajā - par savādo, mazrunīgo un neizprotamo Ženevjēvu Hanteri. Tad domas aizklīda atpakaļ paša bērnībā - uz fermu, par kuru viņš bija stāstījis Maksa puikām. Kāpēc turp, viņš domāja. Kāpēc atgriezties turp? Un uz mirkli viņš skatīja citu vietu, pasaku vienkāršotībai neatbilstošu vietu, neglīti sakņupušas drēgnas lauku mājas, kur tēva ģimene vairākās paaudzēs bija tik tikko savilkusi galus, lai izdzīvotu. Tajās bija četras mitruma piesūkušās istabas, trūka gan karstā ūdens, gan vannas, un tualete atradās ārpusē. Aiz mājas bija pagalms, govju kūts, trīs cūku aizgaldi un četri tīrumi. Roulends to visu vienlaikus mīlēja un ienīda. Šeit viņa vecāki strādāja vaiga sviedros, reti pārmīdami kādu vārdu. Istabas oda pēc rezignācijas, vilšanās un bezcerības. Reizēm, kad tēvs dzēra, klusais naidīgums uzliesmoja un pārvērtās vardarbībā, atklātā karastāvoklī.

Kādēļ, Roulends iedomājās, runājot ar Maksa dēliem, viņš pārveidoja un sentimentalizēja šo pasauli? Kādēļ atgriezās tajā vietā, fantazēja par to, ja visu mūžu no tās bija vairījies? Viņa mātei bija četrdesmit gadu, kad viņai piedzima vienīgais bērns. Nu jau viņa desmit gadus, kopš bija mirusi. Tēvs, saspiests zem aizlienēta traktora, bija gājis bojā, kad Roulendam bija septiņarpus gadu. Gandrīz trīsdesmit gadus viņš nebija spēris kāju Īrijā, nemaz nerunājot par savas bērnības mājām, - tad kādēļ to darīt tagad?

Protams, ģimenes attiecības glabāja kādu noslēpumu. Kādēļ viņa māte, bezgala apdomīga sieviete, bija apprecējusies ar astoņus gadus jaunāku vīrieti bez penija pie dvēseles, ar bezrūpīgu, labsirdīgu, dzērāju īru, kurš tik tikko prata lasīt, lai gan runāja kā eņģelis, ja vien vēlējās? Viņa tolaik bija trīsdesmit astoņus gadus veca angļu vecmeita ar divistabu dzīvoklīti lētā Birmingemas rajonā un briesmīgā graustu rajona skolā mācīja literatūru. Šo darbu, kurā sākotnēji viņa bija metusies ar aizrautību un dedzību, viņa bija sākusi ienīst. Māte sastapa tēvu, kad tas bija uz kādu laiciņu ieradies Anglijā, lai strādātu pie kāda būvuzņēmēja un sagrabinātu mazliet naudas: viņš ieradās salabot notekas, izlabot dārza mūri.

Kas notika? Vai tas bija seksuāls valdzinājums? Vai viņa klusībā izmisīgi ilgojās pēc bērna? Māte bija tradicionāla vidusšķiras sieviete, aprobežota, neprecēta, varbūt vientuļa, un principu vārdā viņa bija atteikusies no ģimenes audzināšanas jaukā lauku mazpilsētā. Kādēļ tieši viņa no visām sievietēm bija nolaidusies līdz īru melnstrādniekam, lai cik glīts, lai cik pievilcīgs viņš būtu?

Un tēvs, kādēļ viņš bija padevies? Vai viņa skatienu bija saistījuši gaidāmie ieņēmumi, ja pārdos jaunās sievas dzīvoklīti, divi tūkstoši mārciņu, kas vēl kādu brīdi uzturēja pie dzīvības viņa fermu? Vai varēja būt, ka viņš mīlēja šo sievieti bez humora izjūtas, ar cieši sakniebtajām lūpām? Vai varbūt viņa agrāk, pirms Roulenda piedzimšanas, pirms lēmuma visu savu kluso, sīksto enerģiju pievērst bērna audzināšanai, bija citāda?

Ak Dievs, nodomāja Roulends, pūlēdamies aizgainīt atmiņas. Visas šīs bērnības stundas: māte mācīja viņam lasīt, viņa mācīja viņam rēķināt, mācīja glīti rakstīt un pievērst uzmanību pareizajām gramatiskajām formām, un tas tika darīts, lai viņš kādu dienu varētu aizbraukt no šīs vietas un atgūt īsteno pasauli. Tēvs viņam mācīja, kā lietot bisi, kā paredzēt lietusgāzi stundu uz priekšu, kā pārlauzt trusim kaklu ar vienu spēcīgu sitienu. Reiz viņi kopā atrada ķīvītes ligzdu netālu no pasakā aprakstītā ezera. Citreiz viņi vēroja klijāna lidojumu augstu gaisā, un tēvs sacīja, vai tas neesot skaists skats, vai tas nerunājot uz vīrieša sirdi?

Lūkodamies pāri vēja aprautajiem pakalniem, Roulends spēji apstājās. Viņš vairs nespēja atsaukt atmiņā tēva seju, laiks bija aizmiglojis vaibstus, bet joprojām dzirdēja viņa balsi un joprojām, gandrīz pēc trīsdesmit gadiem, varēja precīzi saskatīt tēva lielo, netīro un tulznaino roku formu un līniju zīmējumu. Tās bija izveicīgas rokas. Raudzīdamies pāri Anglijas ainavai, Roulends vēroja mirušo vijam virves, liekam cilpas.

Tas bija sen. Pieliecies Roulends pacēla kaļķakmens šķembu un to aizsvieda. Pirms tēva bērēm, kā sagaidāms, bija mirušā vāķēšana. Lai ari māte bija svešiniece, viņa pildīja savu pienākumu līdz pēdējam. Kad viss bija galā, viņa ļoti steidzīgi sāka saiņot mantas. Trīs ceļasomās. Māte bija ģērbusies melnā: melnā mētelī, melnās kurpēs, melnās zeķēs, jaunā, neiederīgā, melnbalti punktotā šallē. Viņš juta istabu trīsam gaidās, iespējams, laimē. Aizpogājusi dēla lietusmēteli, sajozusi to, viņa sacīja: - Roulend, mums pasūtītas biļetes uz prāmja. Mēs atgriežamies Anglijā. Mēs atgriežamies mājās.

Pasakām pavisam nepiemērots stāsts. Nav nedz laimīgu beigu, nedz arī princeses, kas pasīvi un pacietīgi gaidītu izglābšanu, nodomāja Roulends un pasmaidīja.

“Maksa portvīns mani dara sentimentālu,” viņš sev sacīja un, nokratīdams drūmās kapsētas atmiņas, sāka iet ātrāk līdz pirmajai pakalna korei.

Tur viņš apstājās, atskatīdamies uz noieto ceļu. Maksa māja un ciemats vairs nebija redzami. Uz rietumiem no viņa atradās Čeltnema, viņš redzēja pilsētas ugunis iekrāsojam naksnīgās debesis. Dienvidos atradās aviobāze, kuras virsnieks bija Lendiss. Roulends skaidri varēja saskatīt apgaismotos skrejceļus, varēja izšķirt ēkas un angārus, saredzēt robežgrāvjus un ap teritoriju izvilktās stieples. Ziemeļos un austrumos nespīdēja nekādas ugunis, tur stiepās vienīgi kraujas, kaili lauki, vēja noliektu un izpluinītu dze-loņkoku skupsnas. Nošķirtība un vientulība atstāja uz Roulendu labvēlīgu iespaidu, un viņš jutās kā no jauna piedzimis. Mūziku joprojām varēja dzirdēt, taču viņam bija pārgājusi vēlēšanās noskaidrot tās cēloni. Viņš nolēma noiet vēl dažas jūdzes, bet pēc tam atgriezties Maksa mājās.

Pacēlumu šķērsoja labs zemesceļš. Roulends sekoja tam vēl kādu jūdzi, tad apstājās koku aizsegā. Viņš jutās atspirdzis un pacilāts. Atspiedies pret kaļķakmens krauju, viņš ļāva pagātnei aizplūst projām: viņš palūkojās augšup uz zvaigznājiem, mēģinādams tos noteikt, paspēris soli, palūkojās lejup un ieraudzīja meiteni.

Klusi iekliedzies, Roulends noliecās. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka ir viņu iztēlojies, ka tā ir mēnesnīcas un ēnu rotaļa, nejauša līdzība, kritušu zaru un baltu akmeņu kompozīcija.

Taču, pieskāries viņai, Roulends saprata: tā nav fantāzija, sieviete ir īsta. Viņas kājas un pēdas bija basas, un viņa bija ģērbusies tumšās drānās. Pastūmis malā dažus zarus, Roulends pieskārās aukstai rokai - sieviete nekustējās.

Viņa bija sakņupuši pret grāvja malu, un viņas seja nebija redzama. Ar ievingrinātām kustībām Roulends pataustīja viņas kaklu, viņas muguru. Pārliecinājies, ka sieviete nav ievainota, Roulends uzdrošinājās viņu izkustināt. Ļoti saudzīgi viņš pagrieza sievieti pret sevi ērtākā stāvoklī uz labajiem sāniem.

Viņas ķermenis bija ļengans un padevīgs. Un, kad Roulends bija pārvietojis sievietes augumu, mēnesnīca izgaismoja viņas seju. Roulends sastinga. Viņa bija ļoti jauna, tikko pārkāpusi pār bērnības slieksni. Viņas plakstiņus klāja kāda metāliska krāsa, seja bija notriepta ar dubļiem, lūpas nomelnējušas. Roulends pataustīja pulsu uz viņas kakla, bet tas nebija jūtams. Viņš pasniedzās pēc meitenes plaukstas un, to darot, ieraudzīja, ka uz viņas pirkstiem ietetovēts vārds NAIDS, pa vienam burtam uz katra pirksta, un ka pirkstus jau pārņēmis stingums.

Roulendu sagrāba auksts niknums, pēc tam žēluma vilnis. Viņš vēlreiz pataustīja pulsu, lai gan zināja, ka to nesataustīs, katra ziņā ne šai meitenei, kura jau vairākas stundas bija mirusi. Saudzīgi noguldījis viņu iepriekšējā stāvoklī, Roulends novilka savu mēteli un pārsedza to meitenei. Pēc tam viņš piecēlās un skriešus metās atpakaļ pa ceļu, pa kuru bija šurp ieradies, uz Maksa mājām -pie telefona.

Roulends bija ļoti labā sportiskā formā, viņam vajadzēja tikai desmit minūtes, lai noskrietu divas jūdzes, ko viņš bija nogājis. Ap diviem un piecpadsmit minūtēm viņš bija izsaucis policiju, piecēlis Maksu, izstāstījis viņam, kur meklējama meitene, un devies atpakaļceļā pāri laukiem.

Šķita pareizi, ka pie viņas kadam vajadzētu palikt, tadeļ viņš nostājās blakus meitenes līķim, vērdamies pāri pakalniem un pūlēdamies izspriest, kā gan kāds, būdams tik jauns, tā ģērbies, varēja atrasties tik nomaļā vietā, tik vēlā stundā, tik aukstā laikā.

Satricinājums bija palēninājis Roulenda domāšanu, un pagāja labs brīdis, pirms viņš saskatīja saistību starp gaismām, mūziku un meiteni. Viņš spēji apgriezās, pirmo reizi aptverdams, ka mūzika apklususi un vienīgā dzirdamā skaņa bija paša elpa un vējš dzelkšņainajos koku zaros.

Taču, ja mūzika izskaidroja meitenes klātbūtni šajā vietā, tā neizskaidroja viņas nāvi. Nometies uz ceļiem blakus viņas sakņupušajam stāvam, Roulends mēģināja izprast, kā tas nācies, ka viņa atrodas šeit, turklāt mirusi, ja izskatījās fiziski neskarta.

Protams, Roulends nevarēja zināt, ka Kasandrai bija šķitis itin jauki pamest šķūni, pamest dejotājus un doties pāri klajajiem laukiem.

Sākumā viņa jutās apdullinoši varena, bet bija ļoti karsti, it kā viņas apģērbs degtu ugunīs. Tādēļ Kasandra novilka kurpes un zeķes un devās tālāk, līdz gaiss viņu atvēsināja un karstums uz brīdi atkāpās.

Viņa nogāja lielu gabalu, bet tad piepeši nemaz vairs nevarēja paiet. Viņas kājas trīcēja, prāts sacīja - ej, bet ķermenis neklausīja. Viņa nodomāja, ka varbūt vainojams aukstums. Viņa nodomāja, ka jāapguļas, un, atradusi grāvi, ierāpās tajā. Tad viņa izvēmās, pavisam nedaudz. Pēc tam sākās drebuļi, patiešām nejauki drebuļi, bet viņa sev sacīja, ka joprojām jūtas labi, tam drīz vajadzētu pāriet, viņai gluži vienkārši nevajag kustēties un kāds bridis jānogaida.

Šī Baltā Dūja lika viņas galvai pulsēt, un sirds dauzījās kā bungas, taču vajadzēja palikt šeit pat un neatslēgties. Nekad neļauj tām pavilkt sevi apakšā, bija sacījis Zvaigzne, un nekad neļauj tām sevi iesūkt pārāk dziļi. Kusties pa straumi, viņš sacīja, bet uzmanies no atplūdiem. Viņa tā arī darīja un, juzdama, ka tiek ierauta dziļumā, peldēja.

Izniršana bija ilga, neskaitāmu asu gammā, un, parādījusies virspusē, viņa tvēra pēc gaisa, bet sajūta bija laba, patiesi laba, viņa redzēja savu tēvu, kura viņai blakus ieskāva viļņi, un abi elpoja šo šķidro zeltu, šķidro mieru. Paldies Dievam, ka viņas ar Minu bi-

d

ja sadabūjušas tabletes, nodomāja Kasandra, prātam metot jaunus līkločus. Mina nekad arī nebūtu tikusi galā ar šo vielu, bet tā bija pašā laikā kādam tik pieredzējušam kā viņa, kas toreiz Glaston-berijā bija pamēģinājusi mazliet LSD, kas bija norijusi visas citas interesantās vielas. Kāds ceļojums, viņa nodomāja, kāds neticams ceļojums, viens ilgs, brīnumains vilnis. Viņa dzirdēja pati savas asinis plūstam pa dzīslām, viņa tika šūpota augšup, pēc tam lejup...

Trīcēšana pastiprinājās. Esi mierīga, viņa sev sacīja, sākdama just bailes. Viņa mēģināja kādu pasaukt, lika lūpām izveidot vārdu “tēti”, taču pār tām nenāca ne mazākā skaņa. Neirotoksis-kā iedarbība ap to laiku jau bija neatgriezeniski progresējusi, bet Kasandra to nezināja. Klusi ievaidējusies, viņa saritinājās. Piecas minūtes pēc tam bez kāda iepriekšēja brīdinājuma sākās konvulsijas.

VII

Džinija gulēja trīs stundas. Pamodusies sešos, viņa tūdaļ pat piecēlās un atvilka aizkarus, - aiz loga joprojām bija tumšs. Nomazgājusies Džinija steigšus apģērbās un nokāpa lejā.

Virtuvē viņu smilkstot apsveica suņi, astes vicinādami. Neviens cits vēl nebija pamodies, pat ne bērni, visā mājā valdīja klusums. Uzvārījusi ūdeni uz sevišķās plīts “Aga”, uz kuru Šarlote pilnībā paļāvās, Džinija pagatavoja sev mazliet šķīstošās kafijas. Viņas rokas drebēja un sirds sitās ļoti strauji. Bija pagājušas trīs dienas, kopš viņa pēdējo reizi bija runājusi ar Paskālu. Šeit pulkstenis rādīja seši un trīsdesmit minūtes, bet Sarajevā tobrīd bija pusastoņi.

Džinija aizgāja līdz Maksa kabinetam, kuru viņš tai bija atjāvis lietot, aizvēra durvis un nopētīja telefonus. Maksam šajā istabā bija visi jaunākie mūsdienu pasaules tehnikas atribūti. Šeit atradās “Macintosh", faksa aparāts, portatīvais dators, kuru viņš izmantoja ceļojot, un divi telefona aparāti. Abiem telefoniem bija pieslēgti automātiskie atbildētāji, un Paskālam bija abi numuri. Makss tos pirms gulētiešanas droši vien bija noregulējis atbildē-tājrežīmā. Džinijas skatiens sastapās ar divām nekustīgām sarkanām spuldzītēm. Naktī Maksam neviens nebija zvanījis, tātad arī viņai ne.

Apsēdusies Džinija sāka spiest numuru. Pēc trešā mēģinājuma viņai izdevās dabūt savienojumu ar viesnīcu, atskanēja ilg-

stoSi signāla pīkstieni. Gaidot viņa redzēja viesnīcas vestibilu, žurnālistus, TV reportierus un operatorus, kuriem šajā stundā jau vajadzēja sākt pulcēties. Viņa redzēja kāpnes un liftus, kas reti darbojās, viņa redzēja numuru, kurā viņa ar Paskālu bija apmetusies. Tas bija neglīts, brūnās un oranžās krāsās, ar septiņdesmito gadu stila logu, kura stiklu klāja prettrieciena lente.

-Apgulies man blakus! Ļauj man tevi apskaut, - Paskāls bija sacījis dienā, kad viņi atgriezās no hospitāļa Mostarā. Viņa izdarīja, kā viņš lika. Viņa drebot gulēja viņa skavās. Līdz rītam viņai jāsniedz reportāža par šo atsevišķo incidentu. Prātā virknējās vārdi, bet tie visi skanēja tukši. Džinija raudzījās logā. Ārpusē krēsloja. Viņa bija aiz pārguruma robežas, turklāt baidījās aizvērt acis.

- Pastāsti man, ko tu redzēji. Pastāsti man, ko tu domāji. -Paskāls ļoti liegi glāstīja viņas matus. Tie joprojām bija gari, joprojām neapgriezti. Viņš atstūma tos no Džinijas sejas un lika viņai pagriezties pret sevi. - Mīļā, tev tas noteikti jāizstāsta. Ja tu visu turēsi ieslēgtu sevī, tu nekad no tā neatbrīvosies. Džinija, lūdzu, tici man! Es zinu.

- Tu zini, ko es redzēju. - Viņai bija grūti izsacīt vārdus. - Tu arī to redzēji.

- Nē. - Paskāls saudzīgi saņēma viņas plaukstu. - Tādā situācijā divi cilvēki nekad neredz vienu un to pašu.

- Paskāl, tu biji man blakus - pavisam tuvu...

- Arī tad ne.

Tajā brīdī Džinija atļāvās uz viņu paskatīties. Viņa redzēja nogurumu šajā tik mīļajā sejā, viņa redzēja nožēlu un samierināšanos, bet arī spēku Paskāla acīs. Lai arī ko es būtu redzējusi, viņa nodomāja, viņš ir redzējis daudz, daudz vairāk.

- Džinija, tu netiksi dziedināta, to es nesaku. - Paskāls saspieda Džinijas plaukstu. - No tā nevar izārstēties. Tu to zini. Tu dzīvo ar mani. Ja šīs durvis ir atslēgtas, tu tās nevari vairs aizslēgt. Starp cilvēkiem, kas bijuši aiz šīm durvīm un kas nav bijuši, pastāv šķirtne, Džinija. Es tevi par to jau brīdināju.

- Es zinu.

- Bet starp mums nav robežas... - Paskāls pievilka viņu sev tuvāk. - Džinija, nevajag to radīt. Pastāsti man, mīļā! Ļauj man saskatīt to, ko tu ieraudzīji...

Un Džinija mēģināja. Viņa atgriezās tur, bijušajā municipālajā ēkā, kura atradās Mostaras nomalē un kuru ieskāva krāsmatas, vietā, kas divus pēdējos mēnešus bija kalpojusi par improvizētu pilsētas slimnīcu.

Viņi atradās garā telpā, kas bija atvēlēta smagi ievainotajiem. Vienā galā gulēja kareivji, otrā - civiliedzīvotāji. Šajā palātā bija tikai daži bērni, un Džinija, tajā iegājusi, juta atvieglojumu. Viņa bija intervējusi medicīnas māsu, pēc tam ārstu, kas visu nakti bija aizvadījis, operējot bez anestēzijas līdzekļiem. Viņai piebiedrojās viens no brīvprātīgajiem ārstiem, Paskālam pazīstams francūzis no Mēdecins Sāns Frontieres. Līdz ar viņu bija ieradies tik nepieciešamais pretsāpju līdzekļu un antibiotiku papildinājums. Džinija palīdzēja viņam tās izsaiņot, pēc tam ļāva aizvest sevi līdz gultai pie tālākās sienas. Viņš iepazīstināja Džiniju ar tajā guļošo desmit gadus veco zēnu, kuram bija atvedis šokolādes tāfelīti. Abi zēna vecāki pirms divām nedēļām bija gājuši bojā. Zēnam bija no ceļgala amputēta kāja, viņa labo roku bija ievainojis šrapneļa šāviņš. Pie zēna gultas, atsacīdamās šķirties no brāļa, sakņupuši tupēja viņa septiņus gadus vecā māsiņa. Viņa bija fiziski neskarta, bet jau četrpadsmit dienas ne ar vienu nerunāja, tikai ar brāli.

Apsēdusies pie zēna gultas, Džinija ar viņu sarunājās, un franču ārsts tulkoja. Viņa juta tik dziļas sāpes un līdzjūtību, ka tās bez vārdiem runāja pašas par sevi. Saruna, nedroši taustīdamās, tuvojās beigām. Džinija cerēja, izmisīgi cerēja, ka šis zēns ar vājo seju un tumšajām, vērīgajām acīm sapratīs viņas ieinteresētību viņa liktenī, pat ja šī ieinteresētība bija veltīga un nespēja to atvieglot.

Sarunas laikā zēna māsa ne reizes nepacēla galvu. Pieķērusies pie brāļa rokas, viņa bez mitas trīcēja. Redzot Džinijas sejas izteiksmi, iejaucās ārsts. Pateicis dažus vārdus, viņš izveda Džiniju palātai cauri gaitenī. Kaut kur tālumā, kā vienmēr, dunēja šāviņu troksnis. Ārsts bija kalsns, bārdains, apmēram piecus gadus par viņu jaunāks. Viņš uzlūkoja Džiniju.

- Cik ilgi tu te esi?

- Trīs mēnešus. Gandrīz četrus.

-Tad paklausies, ko es tev teikšu. Tas puika izdzīvos. Tāpat viņa māsa. Tagad, kad viņiem ir penicilīns, viņa ievainojums sadzīs.

Džinija atskatījās pāri plecam. Viņai no palātas drūmu seju tuvojās Paskāls. - Izdzīvos? - viņa pārvaicāja. - Viņam nav vecāku. Nav māju. Viņš ir desmit gadus vecs. Tu redzēji viņa acis...

Viņa apslēpa seju plaukstās. Jaunais ārsts joprojām viņu mierīgi vēroja.

- Un tomēr viņš izdzīvos. Tu nedrīksti ļauties emocijām -vai tu to saproti? Tas ir svarīgi... - Viņš brīdi vilcinājās. - Es nekad neuzdodu jautājumus par viņu dzīvi. Es cenšos nezināt viņu vārdus. Es tikai uzmanu, lai viņi tiktu pārsieti un saņemtu zāles, jo citādi viņi nomirtu. Tāds ir mans uzdevums. Tavs uzdevums...

- Mans? - Sarāvusies Džinija palūkojās viņam sejā. Viņa raudāja, vairs neraizējoties par to, ka asaras kāds varētu redzēt.

- Mans uzdevums? Dieva dēļ, kāds ir mans uzdevums? Es jūtos nederīga - vairāk nekā nederīga. Es jūtos kā tūriste.

- Tas nav nekas jauns. Tas pāries. - Viņš novērsās, ieklausoties skaņās aiz loga, kas bija pievērsušas viņa uzmanību. Atskanēja skrienošu soļu troksnis, kliedziens, tad iestājās klusums. Atkāpies no loga, ārsts saņēma Džiniju pie rokas.

- Tev ir uzdevums, - viņš sacīja. - Pavaicā Paskālam. Tu izvilini līdzjūtību. Sašutumu. - Viņš veltīja Džinijai vēsu skatienu.

- Un cilvēki izraksta čekus. Izdara spiedienu uz politiķiem. Bet mēs šeit, - saraucis pieri, viņš vēlreiz palūkojās apkārt, - mēs saņemam humāno palīdzību, brīvprātīgos ārstus, pārtiku un medikamentus. Tāds ir tavs uzdevums. Rakstīt. Tad dari to! Apraksti šo Dieva pamesto vietu. Pievērs tai cilvēku uzmanību! Apraksti to bērnu...

-Ar to nepietiek. - Džinija jau griezās, lai ietu. - Tas nav samērojams. Tu to zini...

- Tev ir kas labāks padomā? Tu proti kopt slimniekus? Tev ir ārsta kvalifikācija? Paklausies...

Viņš turpināja runāt, domāja Džinija, vēl sekundes simtdaļu pēc tam, lai gan viņa nespēja sadzirdēt vārdus. Strauji pagriezusies atpakaļ, Džinija redzēja, kā, gaismai satumstot, pārvēršas viņa seja. Kaut kas silts, spēji sakustoties, pieskārās viņas ādai, pameta viņus katru uz savu pusi, pacēla gaisā, it kā viņiem nebūtu svara, un nometa zemē. Atskanēja ilga, gari stiepta skaņa, pēc tam dziļi svelpjošais tās pastiprinājums, no kura Džinija bija sākusi baidīties. Viņa dzirdēja apdullinošu dunoņu, sienām sabrūkot drupās, tad iestājās klusums, kam sekoja soļu troksnis un kliedzieni.

Trīsdesmit sekundes? Sešdesmit sekundes? Džinija aiztaustījās līdz gaitenim un rāpus aizlīda līdz ieejai palātā. Pretī mutuļiem vēlās putekļi, lienot kaklā un acīs, līdz beidzot pamazām nosēzdamies kļuva caurredzamāki. Vienas palātas daļas vairs nebija. Trūka trīs gultu tās tālākajā galā. Zēns, ar kuru viņa pirms piecām minūtēm runāja, bija pazudis un tāpat viņa māsiņa. Vienu ilgstošu apstulbuma un ciešanu pilnu brīdi Džinija domāja: un tāpat arī Paskāls.

Viņa palīdzēja novākt sabrukušo mūri, ar nagiem plēšot apbirušos akmeņus. Ap šo laiku viņa jau labi zināja, ka nav gandrīz nekādu cerību, un Paskāls, strādājot viņai blakus, arī neloloja nekādas ilūzijas. Kad abiem bija pavisam skaidrs, ka brīnums nav noticis, viņš piecēlās, uzrāva viņu kājās un klusēdams aizveda projām. Tobrīd, guļot viesnīcas gultā pēc atgriešanās no Sarajevas, Džinija mēģināja to visu izstāstīt Paskālam. Viņai gribējās sacīt: kāpēcl Kāpēc izdzīvoja abi ārsti un medicīnas māsa, un pārējie pacienti, un tu, un es? Kāpēc vajadzēja aiziet bojā zēnam un viņa māsai? Beigās tas bija viss, ko viņa spēja pateikt: vienu vienīgu bezspēcīgu - kāpēc.

Paskāls pagaidīja, līdz viņa beidza runāt. Viņa apskāviens kļuva ciešāks. Noslaucījis asaras no Džinijas vaigiem, viņš noskūpstīja viņas aizvērtās acis.

- Kāpēc? Tāpēc, ka tā ir nejaušība, - viņš beidzot klusi sacīja. - Tāpēc, ka tā vienmēr ir nejaušība un patvaļa. Tiks pasargāta veca sieviete, mazs bērns nomirs. Izdzīvos kareivis, kas iepriekšējā dienā izvarojis divas sievietes, bet kāds nevainīgs garāmgājējs ies boja. Džinija, nemēģini atrast visa taja kādas likumsakarības un jēgu. Tādas nav...

- Dieva nav! - Džinija pēkšņi nikni piecēlās no gultas un aizgriezās. - Nav Dieva. Nevar būt. Tagad es to saprotu.

- Vismaz tāda, ko es gribētu pielūgt. Nē, nav. - Paskāls klusēdams viņu vēroja.

Paslēpusi seju plaukstās, Džinija sāka rūgti raudāt.

- Es gribu atpakaļ to zēnu! - Paskāls dzirdēja viņu sakām. Vārdi iestrēga kaklā. - Es gribu - ārsts sacīja, ka viņš izdzīvos. Pa-skāl... - Pacēlusi skatienu, viņa spēji apgriezās - Kā tu spēj to izturēt? Kā tu spēji Kā tu vari uz to noskatīties, gadu pēc gada? Man šķita, ja es saņemšu drosmi - es spēšu... - Aprāvusies viņa nokāra galvu. - Es nevaru - man šķiet - es nevaru vairs cerēt...

To dzirdot, Paskāls klusējot piecēlās un vēlreiz piekļāva viņu sev klāt. Viņš nogaidīja, līdz asaru vētra rimās un viņa nomierinājās.

- Es tevi mīlu, - Paskāls sacīja, rāmi paceldams viņas seju tuvāk. - Es tevi mīlu, un es zinu, ka tu mīli mani. Tas zēns - bija mīlēts. Tu viņu atcerēsies. Es viņu atcerēšos. Vai tas nedod kādu cerību?

Viņa balss un seja bija sadrūmusi. Pavērdamās augšup, Džinija sastapa viņa nekustīgo skatienu. Nelūgta un negaidīta pirmo reizi vairāku mēnešu laikā, viņas augumam izšāvās cauri fiziska tieksme pēc viņa. Tā šķita kā naža dūriens un lika viņai nokaunēties. Apspiezdama iekāri, Džinija piekļāva seju viņam pie krūtīm un ieklausījās viņa sirdspukstos.

- Es zinu, ko tu domā, - sacīja Paskāls, un viņam bija taisnība: viņš tiešām zināja daudz, kaut arī varbūt ne visu. - Tā ir tik trausla - jā? Un mīlestība nepasargā. Nāve var sagaidīt aiz nākamā stūra, pēc nākamajām piecām minūtēm...

- Jā. Tas. Un...

- Netaisnība. - Noskūpstījis Džinijas pieliekto galvu, Paskāls nopūtās. - Ak, Džinija, - vai tad tu nesaproti? Lūk, no kā es tevi centos brīdināt. Es zināju, ka ar tevi tā notiks. Un tas ir pats smagākais...

Sarajevā telefons joprojām zvanīja. Visbeidzot, atskanot divdesmitajam pīkstienam, klausule tika pacelta. Šoreiz viņai laimējās, jo bieži vien otrā galā gadījās kāds dežurants, kas vāji runāja angliski. Šoreiz tur bija deviņpadsmit gadus vecs puisis, kas lepojās ar savu sarunvalodas prasmi, kuru bija apguvis, gadiem ilgi skatoties amerikāņu gangsterfilmas.

Viņš sacīja, ka Paskāls esot izrakstījies. Viņš esot atgriezies no rīta četros un pēc stundas atkal aizgājis. Iepriekšējā vakarā viņš divas stundas esot nopūlējies, lai sazvanītu Džiniju, bet līnijas atkal bijušas ļoti sliktas. Taču šķita, ka viņš saņēmis dažas viņas zīmītes un visādā ziņā piezvanīšot tuvāko divdesmit četru stundu laikā.

Džinijai drebēja rokas. Nolikusi klausuli, viņa paslēpa seju plaukstās. Viņa zināja, ko dežuranta vārdi patiesībā nozīmēja un kādēļ tas izteica tos tik pārliecinošā balsī. Tie nozīmēja, ka Paskāla rokās ir kāds pavediens. Tie nozīmēja, ka viņš pirms ausmas devies uz kādu bīstamāku vietu par Sarajevu, agrās rīta stundās karadarbība parasti pieklusa, šajās nedaudzajās stundās pirms ausmas pastāvēja mazāka iespējamība uzskriet snaiperiem un retāk tika mestas bumbas.

Džinija juta augam augumā bailes, šo šausmīgo, stindzinošo paniku, kas vienmēr, šķiet, uzbruka tad, kad viņa bija pavisam neapbruņota. Viņa piespieda sevi piecelties un iziet no istabas. Viņa piespieda sevi darboties: atgriezusies virtuvē, viņa nomazgāja dažus traukus, ko Šarlote bija atstājusi izlietnē, pēc tam uzvilka mēteli un izveda suņus mazliet paskrieties.

Džinija apgāja apkārt sakņu un augļu dārzam, un viņas pēdas atstāja nospiedumus sasalušajā zālē. Pārlaidusi skatienu laukiem un kailajiem pakalniem aiz tiem, viņa mēģināja sev iestāstīt, ka šāds prāta un dvēseles stāvoklis ir pārejošs. Nejaušība nenotiks. Paskālam nekas nenotiks, un viņš drīz - neapšaubāmi - atgriezīsies. Viņi varētu pat atbraukt uz šejieni, kā bija ierosinājusi Šarlote. Viņi varētu šeit paklaiņot pa pakalniem, varbūt vasarā, siltā vasaras vakarā. Vēl daži mēneši - un šī ainava pārvērtīsies. Koki sazaļos, ziedēs puķes, viņi varēs sarunāties vai klusēt, un atkal abi būs drošībā.

Izņemot vienu. Atgriezusies atpakaļ mājā, Džinija iegāja klusajā virtuvē un, apsēdusies pie galda, neko neredzošu skatienu raudzījās sienā. Izņemot vienu. Viņa labāk nebūtu atcerējusies, taču nespēja aizmirst sarunu, kas apmēram četras nedēļas pirms Ziemassvētkiem bija notikusi Londonā ar Helēnu, Paskāla bijušo sievu.

Helēnu, kalsnu, mundru, tumšmatainu anglieti, Džinija bija sastapusi pirms tam divas reizes, abas reizes kopā ar Paskālu. Šo sarunu lenča laikā ierosināja Helēna, tā bija pirmā reize, kad abas sievietes sastapās vienas pašas. Helēna šajā gadā bija apprecējusies otrreiz, viņas jaunais vīrs, kuru viņa dēvēja par savu labo, uzticamo angli, bija atraitnis ar trim pusauga bērniem, kuri mācījās internātā un nedzīvoja mājās. Viņš bija mantojis un vadīja plaukstošu tekstilrūpniecības kompāniju, kura nesen bija pārņēmusi franču zīda aušanas uzņēmumu ar administratīvo centru Parīzē un rūpnīcām Lionā. Kādreiz slavenā uzņēmuma modernizācija pašlaik aizņemot lielāko daļu viņa laika, paskaidroja Helēna. Tādēļ viņa ar Ralfu bija izlēmusi atlikt ideālas angļu lauku mājas meklējumus un nākamos sešus mēnešus grasījās aizvadīt Ralfa Parīzes dzīvoklī. Šāds plāns bija izdevīgs visām ieinteresētajām pusēm.

Džinija stingi to visu noklausījās. Helēna aprakstīja dzīvokļa iekārtošanu, kuru viņa bija uzsākusi Parīzē. Nebūdama muļķe, viņa neizteica piezīmes par Džinijas ieinteresētības trūkumu vai viņas izskatu, kas, Džinija zināja, bija visai vienaldzīgs, lai arī kā viņa bija centusies.

- Tas, protams, nozīmē, - turpināja Helēna, - ka Marianna vēl sešus mēnešus varēs palikt savā franču skolā. Viņa ne visai priecājās par izredzēm pārcelties uz Angliju. Es sacīju Ralfam -viņa to jau dievina, es zināju, ka tā būs, - ka mēs negribam viņai uzspiest pārāk daudz pārmaiņu. Viņa varēs palikt savā vecajā skolā, ar saviem draugiem, vismaz uz laiku... Visā visumā tas šķita vispraktiskākais plāns. Arī Paskālam tas šķita prātīgs...

- Ak tā! - Džinija pacēla skatienu. - Es to nezināju.

-Nūjā. Mēs abi īsi apspriedāmies. Pirms jūsu aizbraukšanas uz Dienvidslāviju... Bosniju. Kā nu tā tur tagad jāsauc. Laikam

Paskāls aizmirsis to pieminēt. Jums abiem droši vien bija citas lietas prātā.

Helēna pievērsa ciešu skatienu Džinijai, kura neatbildēja. Pamājusi oficiantam, lai atnes vēl kafiju, viņa aizsmēķēja.

- Vai tu neņemsi ļaunā, ja es runāšu atklāti? - Helēna strupi noprasīja, tad it kā šaubīdamās apklusa. - Par to nav viegli runāt. Es gribu, lai tu zinātu, ka mani nevada aizvainojums vai greizsirdība. Varbūt kādreiz tā bija, bet vairs nav.

- Nē, lūdzu. Es saprotu.

- Es biju precējusies ar Paskālu piecus gadus. Pirms tam mēs dzīvojām kopā. Varbūt tās nebija laimīgas laulības, bet es patiesi pazīstu Paskālu. Es viņu pazīstu ļoti labi.

Džinija neko neteica. Viņa nenolaida skatienu no Helēnas elegantā, sarkanā kašmira svītera un vienkāršās pērļu virtenes. Helēnai bija ap četrdesmit, bet viņa izskatījās desmit gadus jaunāka, starojoša, valdniece pār savu dzīvi, apmierināta ar pasauli.

t Vai jūs domājat vienmēr strādāt kopā, blakus viens otram? Tas droši vien varētu būt viens no risinājumiem.

- Nē, nedomājam, - atbildēja Džinija. - Droši vien tas nebūs vienmēr. Mēs bijām domājuši... kad varēsim...

- Man nepatīk vārds darbaholiķis, - turpināja Helēna. - To izmanto pārāk bieži. Tas acīmredzot ietver atkarību, bet es nekad nejutu, ka Paskāls būtu atkarīgs no sava darba. Atkarība nozīmētu pasivitāti, gribas trūkumu no viņa puses, bet tādos trūkumos Paskālu neviens nevarētu vainot, vismazāk jau nu es. - Viņa nervozi pasmaidīja. - Atvaino! Es kādreiz strādāju par tulku, kā tev zināms. Es pārāk daudz uzmanības pievēršu vārdiem. - Domīgi ievilkdama dūmu, Helēna uz brīdi apklusa, tad sarauca pieri. - Es vienmēr esmu domājusi, ka Paskāls ziedojas darbam - intensīvā, gandrīz reliģiskā nozīmē. It kā tas būtu viņa aicinājums. Vai tu saproti, ko es gribu sacīt?

- Jā, saprotu. Un tas viņam dārgi maksā.

- Iespējams. - Helēna atvairīja šo secinājumu. - Ja runājam par mani, tad man bija ļoti grūti ar to sadzīvot. Varbūt ne sākumā. Zini, tur bija savs spožums. Paskāls kļuva slavens. Man patika viss šis dramatiskums, vēstuļu sūtīšana uz attālām vietām, mēģinājumi sazvanīt karadarbības zonas. Vai tu zini, ka es sniedzu vairākas intervijas? - Viņas skatiens uzzibsnīja. - Cilvēkus mocīja ziņkārība uzzināt, kā tas ir - būt viņa sievai. Kā es tiekot galā... - Viņa saviebās. - Protams, Paskālam tas nepatika. Viņš bija nikns, kad es parādīju attēlus. Viņš vienmēr atteicās sniegt intervijas. Viņam nekad nav bijusi interese kļūt par slavenību. Slava viņu neinteresē itin nemaz.

Džinija neko neteica. Viņa vēlējās, kaut Helēna nebūtu tā pieminējusi karadarbības zonas. Viņa sajuta Bosniju ļoti tuvu, tepat aiz restorāna sienas. Vēl daži mirkļi - un viņa sadzirdēs tās skaņas, pāri plūstot, atgriezīsies visas sāpes un skumjas. Tas nav normāli, viņa sev sacīja. Viņai jāatgūst perspektīva. Viņa piespieda sevi pievērst visciešāko uzmanību Helēnas vārdiem.

- Pat pirms Mariannas piedzimšanas, - Helēna turpināja, -bija grūtības. Paskāls mēnešiem ilgi bija projām. Man vienai pašai nācās apmeklēt viesības, kokteiļvakarus. Protams, es vienmēr esmu bijusi ļoti neatkarīga, es patiesi neņēmu ļaunā... - Viņa viegli sarauca pieri. - Varbūt, ja Paskāls tolaik pelnītu vairāk, nekā viņš pelnīja, būtu bijis labāk. Mēs varētu atļauties lielāku dzīvokli. Es varētu izklaidēties. Zini, šausmīgi viegli ir izkrist no aprites, ja esi sieviete, kas dzīvo viena pati. Es Paskālam teicu, ka viņš varēja pelnīt vairāk - tas būtu bijis tik viegli. Reklāmas aģentūras savā starpā cīnījās viņa dēļ. Es mēdzu viņu pavilkt uz zoba, sakot, ka tu, dārgumiņ, taču varētu tās izmantot līdz nākamajam karam...

Iesmējusies viņa pameta skatienu uz Džiniju.

- Es redzu, ka tu mani neatbalsti. Varbūt tu esi lielāka ideāliste, nekā es toreiz biju. Es patiesi neredzu, kādu ļaunumu tas būtu nodalījis. Vienalga, tas nav svarīgi. Visā visumā mēs sapratāmies ļoti labi. Viss pārvērtās, tiklīdz piedzima Marianna. - Viņa sadrūmusi apklusa.

- Džinija, man vajadzēja tikt galā, man vajadzēja tikt galā pilnīgi vienai. Protams, mūsu laulība ap to laiku bija mazliet sašķobījusies. Un tomēr, ja Marianna bija saslimusi, ja mājās bija kāda problēma, liela vai maza, man nācās tikt ar to galā. Deviņdesmit procentus laika Paskāls bija projām. Viņš atradās lidmašīnā, lidostā, kādā draņķīgā, blusainā viesnīcā aiz pasaules malas, kur lielāko tiesu nedarbojās komutators, un, ja tas darbojās, tad Paskāls nekad nebija uz vietas... Es tiku galā. Ne vienmēr īpaši labi. Reizēm, kad viņš atgriezās no Afganistānas, Kambodžas, Mozambi-kas, vienalga, no kurienes, es mēģināju paskaidrot. Viņš nekad man nestāstīja, ko pārdzīvojis šajās vietās, viņš par to vispār nerunāja. Un es patiesībā nemaz negribēju zināt. Tas ir, lai kādas šausmas viņš tur piedzīvoja, es tur neko nevarēju līdzēt. Protams, es zināju, ka nav smalkjūtīgi sūdzēties pai manām sīkajām problē-miņām. Es zināju, ka viņam tās šķita niecīgas. Bet es nespēju apstāties. Es rīkoju scēnas, raudāju, lūdzos. Pilnīgi nekas nemainījās. Viņš mani nomierināja, pēc tam devās projām, lai noķertu nākamo lidmašīnu. Pēc kāda laika... - Cieši uzlūkojusi Džiniju, viņa uz mirkli apklusa. - Pēc kāda laika es kļuvu šausmīgi nikna. Patiešām šausmīgi nikna. Dusmas mani neatstāja ne uz mirkli. Jādomā, ja viņam būtu bijusi cita sieviete, es ar sevi labāk tiktu galā, tas vismaz būtu bijis parasti, iepriekš paredzami. Bet mana sāncense nebija sieviete, viņa darbs bija mans sāncensis. Man, - viņa saknieba lūpas, - tas kļuva nepieņemami. Ja vīrs ir prom, tas ir pavisam kas cits nekā tad, ja tēvs ir prom. Protams, Paskāls dievināja Mariannu. Kad viņš bija mājās, viņš izturējās pret meitu brīnišķīgi. Taču viņš gluži vienkārši nespēja saprast, ka ar ziedošanos nepietiek. Kā tu domā, vai viņš ir mainījies?

Jautājums atskanēja pēkšņi. Džinija koši piesārta.

- Skaidrs, ka viņam tas nākas ļoti grūti, - viņa ierunājās. - Viņš mēģina uzturēt līdzsvaru starp lietām, kas viņam ir vissvarīgākās. Pat Sarajevā viņš visu laiku domāja par Mariannu. Viņš pastāvīgi rakstīja, viņš zvanīja. Kad viņš atgriezīsies, viņš...

- Es patiesībā runāju par kaut ko citu, kā tu, manuprāt, saproti pati, - rāmi sacīja Helēna. - Es nedomāju par Mariannu. Es domāju par tevi.

Džinija nolaida skatienu. - Mums nav bērnu, - viņa klusi sacīja, - tādēļ man tas ir citādi.

- Protams! - Helēna šaubīdamās viņu uzlūkoja. - Katrā ziņā tā nav mana darīšana. Es negribu iejaukties. Vai tu zini, kad viņš atgriežas no Sarajevas?

- Nē, precīzi ne. Stāvoklis katru dienu mainās. Bet driz. Varbūt pēc pāris nedēļām...

- Viņš atgriezīsies janvārī uz Mariannas dzimšanas dienu. Ar to mēs varam rēķināties, - mazliet dzēlīgi sacīja Helēna. - Tas vismaz ir konkrēts datums.

- Viņš pārradīsies agrāk, - steigšus ierunājās Džinija. - Viņš atgriezīsies uz Ziemassvētkiem, es zinu.

Helēna neko neteica. Ielūkojusies viņas sejā, Džinija saprata, ka viņa apšauba tāda paredzējuma precizitāti. Un, protams, kā vēlāk izrādījās, Helēnai bija taisnība. Paskāls neatgriezās uz Ziemassvētkiem. Viņa bijusī sieva patiesi viņu labi pazina.

- Es palūgšu rēķinu! - Helēna pagriezās, lai paaicinātu oficiantu. - Nē. Es izmaksāju. Pavisam noteikti. Ceru, ka mēs drīz atkal redzēsimies. Varbūt Parīzē Mariannas dzimšanas dienā? Es gribētu tevi iepazīstināt ar Ralfu. Vienmēr esmu domājusi, ka šīs lietas ir daudz vienkāršākas, ja tās neslēpj. Nav ne mazākā iemesla, kādēļ mēs tagad nevarētu būt draugi... - Brīdi vilcinājusies, viņa, Džinijai par lielu pārsteigumu, pasniedzās pāri galdam un pieskārās Džinijas plaukstai. - Tu man patīc, Džinija. No manis to nevarētu gaidīt, bet tā ir. Es ceru, tu saproti, ka Paskāls ir pelnījis dzīvē mazliet laimes. Dievs zina, ka ar mani viņš to nav atradis. Kad es pēdējo reizi viņu redzēju, viņš patiesi šķita tik pārvērties - uz labo pusi un tik daudzējādā ziņā. Ne miņas no rūgtuma, dusmām, es redzēju, cik labu iespaidu tu uz viņu esi atstājusi, un es biju priecīga. Es tikai...

-Kas?

- Mana dārgā, tu pati neizskaties īpaši labi.

- Tas nekas. Es Sarajevā saķēru kaut kādu vīrusu. Tagad viss ir kārtībā.

- Labi! - Helēna pasmaidīja. - Saki Paskālam, lai rūpējas par tevi. Neļauj viņam pār mēru ļauties apmātībai, galu galā jūs taču dzīvojat kopā! Nākamreiz, kad viņš zvanīs, Džinija, atgādini viņam savas tiesības. Man toreiz neizdevās panākt, lai tas iedarbotos, bet es nešaubos, ka tu panāksi savu. - Viņa piecēlās. - Man jāiet. Jāpaspēj uz Parīzes reisu pulksten četros. Ralfs mani sagaidīs, tāpēc nedrīkstu nokavēt. - Viņa sazvērnieciski palūkojās uz Džiniju. - Tagad man ir jāsteidzas uz lidmašīnu.

Džinija atgriezās savā dzīvoklī. Helēna varēja viņai nepatikt, un viņa īsti nezināja, vai drīkst viņai uzticēties, taču Helēnas zīmīgajiem vārdiem cauri izlauzās patiesas jūtas. Stundu, divas stundas Džinija staigāja šurpu turpu pa dzīvokli. Telefons nezvanīja. Beigu beigās, padevusies kārdinājumam, viņa iegāja vannasista-bā un izmēģināja todien iegādāto grūtniecības pārbaudes komplektu. Tas bija diezgan vienkārši: ja grūtniecība bija iestājusies, pa-raudziņš nokrāsojās sārtā krāsā, ja ne - tas nokrāsojās zils.

Reakcija ilga piecpadsmit minūtes. Džinija apsēdusies to vēroja. Viņa prātoja, ko teiktu Paskāls, ja zinātu patiesību, ja viņa pateiktu, ka vēlas, lai paraugs nokrāsotos sārts, vēlas to no visas sirds. Ko viņš teiktu, ja viņa atzītos, ka vēlēšanās laist pasaulē viņa bērnu Džiniju bija pārņēmusi todien, kad sabruka slimnīca, un ka šī vēlēšanās, tik nepārvarama un asa, joprojām nebija viņu pametusi?

Viņa paslēpa seju plaukstās. Viņai nebija vajadzības iztēloties reakciju uz emocijām, ko viņa nevēlējās atzīt: viņa zināja, kāda būs šī reakcija. Viņa to bija redzējusi brūni oranžajā viesnīcas numurā, kad bija pastāstījusi, ka viņai nav bijušas mēnešreizes: bažas, tad satraukums, tad kaut kas ļoti tuvs izmisumam.

- Mīļā, tu joprojām lieto tabletes? Es nesaprotu...

- Jā. Lietoju. Manuprāt, esmu pārstrādājusies. Nogurusi...

-Džinija, vai tu esi pārliecināta? Vai nevar būt, ka tu dienu

vai divas netīšām esi aizmirsusi tabletes? Paklau, mīļā, tu izskaties tik ārkārtīgi nogurusi...

- Nē. Es pārbaudīju. Neraizējies, vainīgs tikai stress - man tā jau bijis agrāk...

Paskāls mēģināja viņu apskaut, viņš sāka uzstāt, lai Džinija aiziet pārbaudīties pie ārsta. Kad viņa tā bija izdarījusi un dabūjusi apstiprinājumu, ka nav stāvoklī, viņa atklāja, ka nespēj paskatīties Paskālam acīs. Viņa baidījās ieraudzīt tajās atvieglojumu un lūkojās zemē.

- Pieņemsim, ka es būtu bijusi, - viņa klusi sacīja. - Ko tad, Paskāl?

- Mīļā, es nezinu... - Viņš apskāva Džiniju. - Pagājusi tikai puse no mums šeit noliktā laika. Tu tik ļoti gribēji to darīt - šo te darbu. Karjerai tavā dzīvē ir tik liela nozīme. Tu teici, ka nevēlies bērnus. Tamlīdzīga kļūda laikā, kad mēs strādājam bez atpūtas, vienmēr atrodamies kustībā, zināmā mērā riskējam, Džinija...

- Kļūda?

- Vienā ziņā tā varētu būt kļūda, mīļā, tu to zini. Tas ir kaut kas, ko mēs neesam ņēmuši vērā, pēdējais, ko šobrīd esam plānojuši - visa šā slaktiņa vidū...

Džinija apklususi aizgriezās. Viņa dzirdēja nemieru Paskāla balsī, viņa domāja, ka spēj samanīt tajā vāji slēptas nepacietības pieskaņu.

Viņam ir taisnība, Džinija sev sacīja, viņa reakcija ir prātīga, pragmatiska, atbildības pilna. Viņa domāja: Paskāls nevēlas vēl vienu bērnu, viņš nevēlas manu bērnu.

Sāpes bija ļoti stipras. Par spīti šīm sāpēm un viņa racionālajiem argumentiem, vēlēšanās palika. Džinija joprojām vēlējās viņa bērniņu un vēl ilgi pēc atgriešanās no Bosnijas joprojām tvērās pie cerības, ka varētu būt stāvoklī. Protams, viņa zināja, kad aizsākās šī vēlēšanās. Viņa varēja pateikt precīzu dienu, precīzu stundu. Pēc Mostaras. Viņa bija redzējusi pārāk daudzus bērnus mirstam. Tagad viņas ķermenis pavēlēja - viņa gribēja sajust bērnu augam sevī, viņa gribēja, lai Paskāls redz šo bērnu piedzimstam.

Piecpadsmit minūtes beidzot bija aizritējušas. Sēžot van-nasistabā, viņa bija vērojusi kontrolmēģeni, vērojusi parauga sloksnīti, kas viņai atgādināja ķīmijas stundas skolā pirms daudziem gadiem. Galīgais spriedums pildīja Džiniju ar skumjām: kā viņa vienlaikus baidījās un gaidīja, paraugs nokrāsojās zils.

Pirmā no visas ģimenes parādījās Šarlote. Viņa nokāpa virtuvē žāvādamās, ietinusies tumši zilā vilnas rītakleitā, žēlodamās, ka viņu pamodinājušas sirēnas. Džinija novērsa skatienu no viņas piebriedušā vēdera. Šarlote, aizņemta ar suņiem, nepamanīja viņas sasarkušās acis.

- Es nesaprotu, - viņa pavicināja papīra strēmeli. - Makss man atstājis zīmīti, viņš negribēja mani modināt, bet es biju pasaulei mirusi. Izskatās, ka noticis kāds nelaimes gadījums. Viņi ar Roulendu naktī bija izsaukuši policiju pēc tam, kad mēs aizgājām gulēt. Bet kādēļ viņi nav atgriezušies? Kur viņi varētu būt? Kādēļ nav piezvanījuši?

- Es uzliešu tēju. - Džinija piecēlās. - Neraizējies, Šarlote! Droši vien atrodams kāds vienkāršs izskaidrojums. Tas nevar būt pārāk nopietni. Ja būtu, tad Makss tevi pamodinātu.

- Nepamodinātu vis! Viņš mani sargā. Mani un šo mūsu meitu, lūk, šiten. - Šarlote papliķēja sev pa vēderu. - Viņa pašlaik spārdās kā negudra. Te... - Viņa pastiepa roku. - Patausti, Džinija! Vai tas nav neparasti? Tik maza un tik stipra.

Džinija ļāva saņemt savu roku. Viņa pieskārās ar plaukstu Šarlotes vēdera izliekumam. Viņa bija pārsteigta, ka tas ir tik ciets. Sākumā viņa neko nejuta, pēc tam samanīja trīsas, tad kustību. Zem viņas plaukstas kaut kas salēcās, it kā sīkas plaukstiņas vai pēdiņas pretotos šim ieslodzījumam, un atgrūdās no vēdera sienas. Pēc tam viss aprima, tad atkal sakustējās, saņirbēja zem viņas pirkstiem, izliekdamies vienā garā, plūstošā kustībā.

- Viņa ir apgriezusies otrādi. - Šarlote pasmaidīja. - Tagad viņa kādu brītiņu gulēs. Tāda ir parastā kārtība.

- Viņa? - Džinija atrāva roku. Viņas sirdi sažņaudza skaudība un tik spēcīgas ilgas, ka aptrūkās elpas. Viņa strauji aizgriezās pret pavardu.

- Es ticu Roulendam. - Šarlote klusi iesmējās. - Es zinu, ka viņš mani vilka uz zoba, bet es viņam tomēr ticu. Roulends ir tik savāds - es nemaz nebrīnītos, ja viņam piemistu burvja spējas. Ak, tēja, cik jauki! Es tikai padzeršu to, tad saģērbšos un aiziešu līdz veikalam - tenku krātuvei. Ja kaut kas ir noticis, tur zinās. - Spēji apklususi, viņa strauji pagriezās.

Džinija izdzirdēja skrejošu soļu troksni, izmisīgu balsi. Pāri āra terasei skrēja kāda sieviete. Viņa bez klauvēšanas atrāva vaļā virtuves durvis. Tikai tad, kad sieviete ierunājās un Džinija sadzirdēja viņas akcentu, viņa saprata, ka šī sieviete ar nobālušo seju un

izjukušajiem matiem ir eleganti un grezni ģērbusies Sūzena Len-disa, kuru viņa bija sastapusi iepriekšējā vakarā un pret kuru bija izjutusi nepatiku.

- Lūdzu! - Sūzena sacīja. - Ak Dievs, Šarlote, lūdzu, tev man jāpalīdz! Es zvanīju un zvanīju - es tikko biju muižā. Tur visur ir policija...

Sagrīļojusies viņa satvēra krēsla atzveltni un izdvesa gārdzošu skaņu.

- Lūdzu, palīdzi man! Noticis kaut kas šausmīgs. Kasandra ir mirusi un Mina pazudusi. Viņa ir tik laba meitene - viņai ir tikai piecpadsmit. Šarlote, lūdzu! Es nespēju policijai iestāstīt - Mina ir prom.

Deviņos un trīsdesmit minūtēs Roulends sēdēja mazā izmeklēšanas telpā galvenajā Čeltnemas policijas iecirknī. Istabiņa bija neliela un oda pēc sastāvējušiem tabakas dūmiem. Viņš šeit sēdēja jau no pusseptiņiem ritā. Viņš nebija ēdis, mazgājies, skuvies, nedz arī gulējis. Makss, kas viņu uz šejieni atveda, atradās blakus izmeklēšanas telpā. Tieši viņš bija izdarījis Kasandras Morlijas līķa sākotnējo identifikāciju. Pašlaik viņš, jādomā, darīja to, ko Roulends bija darījis pagājušajās trijās stundās, tas ir, pārstāstīja pagājušās nakts notikumus.

Roulends bija devis liecību, pratināts par to. Kādā laikā, kad, kā - kādēļ viņš tur atradies, viens pats, tik vēlā nakts stundā? Kādēļ viņš pārvietojis līķi?

- Es nezināju, ka viņa ir mirusi, - Roulends bija atbildējis. - Viņa gulēja neveiklā pozā. Es pārbaudīju, vai nav savainots kakls un mugura, pēc tam viņu pārvietoju. Pēc tam...

- Jūs esat ārsts? Jums ir mediķa kvalifikācija?

-Nē. Ne gluži. Esmu apguvis pirmās palīdzības sniegšanu...

- Tiešām? Kāpēc?

- Paklau, es kāpju kalnos. Skotijā. Esmu kāpis Alpos. Es zinu, kā noteikt tāda veida savainojumus. Es to darīju automātiski. Droši vien - es meklēju arī citas acīm redzamas pazīmes... Galvas traumu - es nezinu...

- Vai mēģinājāt atdzīvināt?

- Nē. Nebija pulsa un...

- Jūs esat pārliecināts?

-Dieva dēļ! - Roulends zaudēja pacietību. - Bija sācies ri-gormortis. Cik tur bija? Mīnus pieci grādi. Kad es viņu atradu, viņa bija mirusi jau vairākas stundas.

Un tā tas turpinājās. Saruna ar vienu policistu, tad otru. Pakāpeniski Roulends sāka apjaust nepatīkamo patiesību, ka apstākļu sakritības dēļ, tāpēc, ka viņš bija vīrietis, viņam var arī nenoticēt. Beigu beigās pratināšanas metodes mainījās un viņu tonis kļuva mazāk naidīgs, iespējams, tāpēc, ka viņi bija saņēmuši medicīniskās izmeklēšanas rezultātus un Makss bija izstāstījis savu stāstu. Taču Roulendu viņu neticība atstāja ar sāju sajūtu pakrūtē, viņš jutās vainīgs sava dzimuma dēļ, tādas jūtas viņš pieredzēja pirmoreiz.

Liecība tika pierakstīta, pārbaudīta, papildināta un aiznesta pārdrukāšanai. Aiz izmeklēšanas istabas sienām skanēja pastāvīgs troksnis. Tika atvesti daži no šķūnī bijušajiem ceļotājiem, droši vien viņus nopratināja, varbūt konfiscēja īpašumu. Roulends to nevarēja zināt, un, visticamāk, neviens negrasījās sniegt viņam nekādu informāciju. Ap deviņiem kāds atnesa viņam tēju, ko viņš nevēlējās, un vēl pēc pusstundas atgriezās vecākais no izmeklētājiem. Viņš bija pusmūža vīrs, kurš jau Roulendam bija pavēstījis, ka viņam esot divas meitas pusaudzes. Izmeklētājs izskatījās tikpat noguris un nelabuma mākts, kā jutās Roulends. Pārlaidis plaukstas pār seju, viņš apsēdās un pasniedza Roulendam viņa liecību parakstīšanai.

- Vēl viena lieta. - Viņš norādīja uz pirmo rindkopu. - Jūsu izsaukums atskanēja divos un vienpadsmit minūtēs. Cikos jūs atgriezāties pie līķa?

- Apmēram divos trīsdesmit. Varbūt divos trīsdesmit piecās.

- Un jūs ievērojāt, ka mūzika ir apklususi, - kad?

-Varbūt piecas minūtes vēlāk. Neesmu pārliecināts. Es patiesībā par to nedomāju, vismaz ne pirmām kārtām. Vai tas ir svarīgi?

- Tas var palīdzēt. - Izmeklētājs nopūtās. - Ap to laiku, kad mūsu mašīnas nonāca līdz šķūnim, ceļotāji jau saiņojās prombraukšanai. Barveži jau bija nozuduši - vismaz pārējie tā apgalvo. Parasti šie pasākumi notiek visu nakti. Es gribētu zināt, kādēļ viņi šoreiz tik agri beidza, tas arī viss.

- Tātad ir arī barveži?

- Nu protams! Ceļotāji ir spējīgi sastāstīt visvisādas blēņas. Viņi var apgalvot, ka tikai ievērojuši Svēto Rakstu rindas, pareģojuši nākotni vai pavisam nejauši sagadījušies visi vienā vietā un reizē. Šoreiz - ir mirusi meitene. Tāpēc viņi ir ar mieru būt mazliet izpalīdzīgāki. Taču nav par ko priecāties. Piegādātāji viņiem ir zināmi, bet viņi neteiks vārdus.

- Tās bija narkotikas? - Roulends viņu uzlūkoja. - Tad tās viņu nogalināja?

-Acīmredzot mums jāsagaida sekcijas rezultāti. Es teiktu, ka tāda iespēja pastāv. Nesen šajā apvidū ieplūdinātas narkotikas -ekstāsijs, heroīns, kokaīns, amfetamīni. Ļaudis domā, ka lauku apvidi ir droši. Viņi domā, ka narkotikas ir lielu pilsētu problēma. Viņi kļūdās. Es mēģinu skaidrot savām meitām - viņas klausās. Nākamajā mirklī, kad esmu izgājis no istabas, viņas sāk smieties. Vai jums ir bērni?

-Nē.

- Pagaidiet, kamēr būs. Šeit ir tikpat viegli noiet no ceļa kā Londonā. Krogi, klubi, diskotēkas, viesības, rauti - zālīte, ekstāsijs vakara gaitā. Tie ir lētāki par alu. Reizēm viņi nopērk samazgas, reizēm viņi dabū kaut ko ļoti tīru. Tas līdzinās krievu ruletei, un bērniem tas patīk. Varbūt palielina risku. Kas to lai zina? - Viņš pabungoja pa Roulenda liecību. - Ja jūs tam piekrītat, tad parakstieties. Jādomā, ka jums gribas tikt projām no šejienes. - Roulends parakstījās.

- Šis ir otrais tāda veida nāves gadījums četrās nedēļās, -izmeklētājs turpināja, Roulendam pieceļoties. - Iepriekšējā arī bija meitene. Tas notika tieši pirms Ziemassvētkiem. Viņa bija holandiete, aizbēgusi no mājām. Viņai bija četrpadsmit gadu, nākusi no labas ģimenes, daudz naudas, nekādu materiālu problēmu. Meitene deviņus mēnešus bija projām no mājām. Vecāki identificēja viņas līķi Ziemassvētku dienā. Tie nebija priecīgākie Ziemassvētki manā mūžā.

- Viņa bija holandiete? - vaicāja Roulends. - No kurienes?

- No Amsterdamas, manuprāt. Adatas dūrienu pēdas uz abām rokām. Uzņemtā amfetamlna deva ne pārāk labi saderējās ar heroīnu. Bet heroīns bija neparasti tīrs. Tirgoņi laiku pa laikam ieved ļoti tīru preci, kad viņiem vajadzīgi jauni klienti, turklāt vajadzīgs viņus ātri piesaistīt... - Viņš atvēra durvis. - Paldies par palīdzību! Jūsu draugs drīz būs ticis galā. Jūs varat uzgaidīt šeit pat ārpusē...

Roulends atgriezās vestibilā. Viņš juta dusmas, bezcerību un nepacietību. Viņš bija ieradies par vēlu, lai glābtu Kasandru Mor-liju, un maz ticams, ka viņa sniegtā informācija varētu būt īpaši noderīga. Roulends apsēdās zem plakāta, kas brīdināja no braukšanas dzērumā, un samierinājās ar to, ka jāgaida Makss.

Pašlaik no ceļotājiem nebija ne miņas. Vestibilā neviena nebija, tikai dežurējošais policists pie rakstāmgalda un tukls, kareivīgs vīrietis dārgā uzvalkā un spilgtā kreklā, - viņš runāja ar dien-vidlondonas akcentu. Starp abiem noritēja vārdu pārmaiņa, kas acīmredzot bija sākusies jau pirms laba laika.

Roulendam ienākot, vīrietis pacēla balsi.

- Paklau, - viņš sacīja. - Vai tavam paurim tas reiz būtu saprotams? Es šeit ierados, lai ziņotu par automašīnas zādzību, nevis atbildētu uz sasodīti stulbiem jautājumiem. Mašīna ir paša jaunākā izlaiduma BMW pieci modelis. Sudraba. Ādas sēdekļi. Lietie diski. Mēs runājam vismaz par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu...

- Es pierakstīju šīs detaļas. Man ir reģistrācijas numurs. Vai jūs esat šīs mašīnas īpašnieks, ser?

- Nē, neesmu. Kod kaut vai pirkstos! Mani sauc Mičels -tu saprati? Tu pratīsi pierakstīt, ko? Mašīna pieder manai draudzenei. Man tā bija iedota tikai pa brīvajām dienām. Vai tagad tas ir noziegums? Tu vēl kaut ko gribi zināt? Varbūt manu asinsgrupu? Manas mātes dzimšanas dienu? Es gribu sacīt, ja tas vajadzīgs, lai šeit kaut kas sāktu virzīties uz priekšu, sakiet tik...

- Vai mašīna bija aizslēgta, kad jūs to pametāt, ser?

- Jā. Nē. Klau, es īsti nezinu. Es jau tev teicu...

- Jūs īsti nezināt? Jūs bijāt iereibis, ser?

- Nē. Nolādēts, es nebiju iereibis! Kas šeit notiek? Es jau teicu. Es braucu no šejienes atpakaļ uz Londonu, un... un man nācās apstāties. Sagribējās pačurāt. P-a-č-u-r-ā-t! Vai tu saproti?

Policists ar atturīgu sejas izteiksmi pierakstīja šo informāciju. Roulends ieklausījās ciešāk. Šeit notika cīņa uz izturību, un viņš jau zināja, kurš uzvarēs.

- Tātad es izrāpjos, lai fiksi nolaistu ūdeni, vai ne? - Mičels turpināja. - Es nobraucu no galvenā ceļa. Atrodos uz zemesceļa -pašā nekurienes vidū. Manā acu priekšā stāv tas šķūnis. Es redzu ugunis, dzirdu mūziku, - tā nu es nodomāju, iešu paskatīšos, kas tur notiek. Un ko es ieraugu? Visapkārt sapulcējušies hipiji. Es uzmetu skatienu - esmu projām no mašīnas divas, varbūt trīs minūtes, - un ko es atrodu, kad atgriežos? Sasodītā mašīna ir pazudusi. Tā nu es daru to, ko katrs darītu manā vietā. Es atgriežos. Es apvaicājos. Prasu, piemēram, vai neviens no jums, salašņas, nav nesen redzējis trīsdesmit tūkstošus vērtu BMW1 Es neko nenoskaidroju. Visapkārt ložņā tie draņķa Smurguļi. Es padodos - sāku soļot atpakaļ pa ceļu, un ko es atklāju? Viņi nospēruši arī manu sasodīto maku. Ne smakas no naudas. Ne miņas no kredītkartēm. Teiksim tā - tas neuzlaboja manu garastāvokli. Tā nu es tagad gribētu zināt - vai tu taisies ziņot, ka mašīna ir nozagta, vai arī domā skaitīt vārnas?

Policists kaut ko piezīmēja savā bloknotā. - Laiks, ser? Kad tieši tas būtu noticis?

Roulends, tagad vērojot ar dzīvu interesi, zināja, ka jautājums nav uzdots tāpat vien. To nojauta arī Mičels. Viņa izturēšanās acumirklī kļuva izvairīga.

- Laiks? īsti nezinu. Pusnakts - varbūt mazliet agrāk...

- Pašlaik ir pāri deviņiem, ser.

- Kas tu esi, pulksteņa dzeguze? Nu un tad?

- Kāpēc jūs par notikušo neziņojāt agrāk?

-Tāpēc, ka biju iestrēdzis tumsā uz viena draņķīga lauku ceļa daudzas jūdzes no šejienes. Tāpēc, ka man nācās kājām nosoļot šīs nolāpītās jūdzes, un tāpēc, ka tad, kad es beidzot nonācu līdz šejienei, vesels bars aunapieru mani nelaida klāt...

Mičels apklusa. Pēdējā izvirduma laikā policists bija pacēli. klausuli un pateicis tajā dažus vārdus. Nolicis klausuli, viņš piecēlās no savas vietas aiz galda un paņēma Mičelu pie rokas.

- Esiet tik laipns un panāciet šurp! Viens no izmeklētājiem labprāt pārmītu ar jums kādu vārdu...

Mičels sāka skaļi protestēt. Roulends redzēja, ka viņš pamet skatienu uz durvīm, it kā prātojot, vai nemesties pa tām ārā. Skaidrs, ka viņš nosprieda labāk to nedarīt, un nozuda blakusistabā. Kādu brīdi caur aizvērtajām durvīm varēja dzirdēt viņa bramanīgo valodu. Pēc tam tā apklusa. Viņam stāsta par meiteni, nodomāja Roulends.

Atspiedies pret sienu, viņš truli lūkojās plakātos. Mičels meloja, tas nu bija skaidrs. Roulends prātoja, vai izrādīsies, ka viņam zināms kaut kas noderīgs, bet viņa prāts nespēja sekot šim jautājumam, nedz ari kādam citam. Viņš juta aizvien pieaugošu melnu grūtsirdību un zināja, kurp turpmāk virzīsies domas, ja vien viņš nepiesargāsies: atpakaļ uz ielu pie Djuponsērklas un cita veida nāves no narkotikām, kas notikusi pirms piecarpus gadiem.

Pārvilcis ar plaukstu pār seju, Roulends mēģināja piespiest sevi domāt ko citu. Pēc piecām minūtēm parādījās Makss. Viņš izskatījās novecojis un zaudējis spēkus. Vilkdams mugurā vecu “Barbour” medību jaku, viņš saņēma Roulendu aiz rokas.

- Ejam prom no šejienes, - viņš sacīja. - Nāc, Roulend! Man vajag padomāt. Man nepieciešams svaigs gaiss.

Pirmais, ko Makss darīja, kad viņi atgriezās pie lendrovera, viņš mēģināja piezvanīt no mašīnas Šarlotei. Abi numuri bija aizņemti. Pēc vairākiem mēģinājumiem Makss meta mieru.

- Brauksim mājās! - Viņš uzmeta skatienu Roulendam. -Paklau, vai tev nebūtu nekas pretī sēsties pie stūres? Es jūtos -es jūtos kā ellē. - Iekāpuši mašīnā, ne viens, ne otrs kādu brīdi nerunāja. Makss aizsmēķēja.

- Tu neiebilsti?

- Nē. Neiebilstu. Patiesību sakot, tu vari man iedot vienu cigareti.

- Tu nesmēķē. Tu neesi smēķējis trīs gadus.

- Paklau, Maks! Iedod man cigareti, labi?

Roulends ievilka dūmus no cigaretes, kuru Makss viņam pasniedza bez turpmākiem komentāriem. Acumirklī nikotīns viņu nomierināja, tas bija tikpat pazīstams un vēlams kā agrāk.

- Lieta tāda, - Makss spēji ierunājās pēc dažām jūdzēm,. - ka es nekad pirms tam neesmu redzējis līķi. Pat ne svešinieka līķi, kur nu vēl kādu tik jaunu, kādu, ko es pazīstu. Patētiski, vai ne?

- Nē. Un šobrīd tas nav nekas neparasts. - Roulends nenolaida skatienu no ceļa sev priekšā. - Tavi vecāki joprojām ir dzīvi. Tāpat arī Šarlote. Turklāt - šajās dienās nāve tiek apslēpta skatieniem. Tā pienāk slimnīcās - aiz priekškara. Nevajag justies vainīgam, Maks. Kas tad tev būtu jādara? Jāuzskata tā par dabisku?

- Esmu dzīvojis aizvējā, - atbildēja Makss, - lūk, to es gribu pateikt. Pašlaik es sevi par to krietni vien nicinu. Tu nesapratīsi. Uz tevi tas neattiecas.

Roulends neko neteica. Viņš domāja par savu tēvu, pēc tam par savu māti, kas nāvi Ziemeļlondonas slimnīcas vēža slimnieku palātā sagaidīja tikpat īdzīgi, kā bija dzīvojusi visu mūžu. Viņš domāja par diviem nelaimes gadījumiem, ko bija pieredzējis, kāpjot Kairngormas kalnos. Viņš nedomāja, neļāva sev domāt par vasaras dienu Vašingtonas drēgnajā policijas morgā. Ja vien jūs varētu identificēt, mister Makgīr. Viņa ir - vai jūs esat ar mieru ?

- Vai tu zini, ko viņi man pateica? - Makss joprojām nenolaida skatienu no ceļa. - Viņi sacīja, ka nesen šajā apvidū ieplū-dinātas narkotikas...

- To viņi man ari sacīja.

-Ak Kungs, Roulend! Pēc desmit gadiem tie varētu būt mani bērni, kas to visu iegādājas. Desmit gadiem? Pat mazāk-Alek-sam ir astoņi. Kasandrai bija tikai sešpadsmit...

- Es zinu.

- Kad pirkām šo īpašumu, mēs domājām... - Makss dusmīgi pameta ar roku uz garāmslīdošajiem laukiem. - Mēs domājām, audzināsim viņus uz laukiem, turēsim viņus pēc iespējas tālāk no Londonas. Audzināsim viņus vecmodīgi - suņi, pastaigas, ciema skola, svaigs gaiss. Mēs domājām, ka tas ir droši. Mēs domājām -laikam mēs domājām, ka šeit valda citas vērtības.

- Tagad nekur nav droši, Maks. Tu to zini.

- Šeit visapkārt ir daudz naudas. Lieli īpašumi, privātskolas, internāti. Pārāk daudz bagātu bērnu, pārāk daudz bezrūpīgu vecāku. Kasandras Morlijas draņķa māte ne pusi laika nepavadīja šeit. Viņas tēvs dižojas pa Eiropu ar savu jauno sievu, kas divreiz jaunāka par viņu pašu...

- Izbeidz, Maks! Upuri nāk no joti dažādām pasaulēm. Apciemo kādreiz municipālos īpašumus. Bagāts, nabags - mūsdienās tam nav nekādas nozīmes.

- Es to zinu. Protams, es to zinu... - Makss kā šaubīdamies norādīja laukā pa logu. - Redzi tur to ceļu? Tas ved uz šķūni. Policija teica, ka daži ceļotāji joprojām esot tajā. Viņus tur turēs vēl divdesmit četras stundas. Varbūt mazāk, jo, cik es saprotu, viņi nav īpaši runīgi. Es gribu publicēt materiālu par šo lietu...

- Es arī.

- Es gribu, lai kāds dodas uz turieni. Es gribu, lai kāds aprunājas ar viņiem. Es varētu iet pats uz šķūni, bet...

Roulends drūmi pasmīnēja. - Ar tavu akcentu? Tādās drēbēs? Es nedomāju, ka tu ļoti tālu tiksi.

- Protams, to varētu izdarīt tu... - prātoja Makss. - Tikai tagad tu vairs neesi reportieris, nu tu esi redaktors. Rīt tev jātiek atpakaļ uz Londonu, bet mums patiesībā vajag kādu, kas varētu palikt šeit uz pāris dienām. Kādu, kas varētu aprunāties ar ceļotājiem, ar Kasandras Morlijas skolasbiedriem, noskaidrot, kas viņiem zināms. Kādu jaunu, kādu, pret kuru viņi spētu būt vaļsirdīgi...

- Es zinu, kuru tu domā, Maks. Es teiktu - nē.

- Kāpēc? Viņa ir laba žurnāliste. Viņa ir tepat uz vietas. Vakar tu vēl stipri gribēji viņu izmantot...

- Tas bija vakar, - Roulends strupi atcirta. - Tagad ir tagad. Paklau, Maks, - tu taču neesi akls. Tu viņu vakar redzēji. Viņa pusi no laika darbojas autopilotā.

- Jādomā, ka viņa to var pārvarēt. Šarlote domā, ka viņa sarāvusi attiecības ar Paskālu...

- Maks, cēloņi ir mazsvarīgi. Viņa izskatās slima. Viņa ļoti līdzinās mēnessērdzīgajai. Es nedomāju viņu izmantot Lazāra lietā, nedz arī kādā citā, to es tev tagad varu pateikt.

Makss neko neatbildēja. Viņš bija pieradis pie Roulenda acumirklīgajiem aizspriedumiem un pie viņa reizēm pārsteidzīgajiem spriedumiem. Šajā gadījumā Makss juta, ka varētu tiem piekrist.. Viņš paraustīja plecus.

- Lai nu kā, brauksim atpakaļ uz mājām. Man jāparunā ar Šarloti. Pēc tam varam izlemt. Šeit pa labi, pēc tam nogriezies pa kreisi...

Piedevis gāzi, Roulends pabrauca garām muižai, pie kuras stāvēja vairākas policijas mašīnas, un iegriezās Maksa piebraucamajā ceļā. Tikai ieejot mājā, viņš atcerējās Lindsiju un iepriekšējā vakara strīdu. Šodien viņš bija gatavs atvainoties vai pielūgties, kā viņa bija teikusi. Viņš sadzirdēja virtuvē atskanam sieviešu balsis: šķiet, ne atvainošanās, ne pielūgšanās šobrīd nevienam nebija prātā.

Ieejot virtuvē, gan viņam, gan Maksam acumirklī kļuva skaidrs, ka viņu prombūtnes laikā kaut kas atgadījies. Gaisotne bija saspīlēta, Šarlote bija nobālusi, Lindsija izskatījās tā, ka radās aizdomas, vai viņa nav raudājusi, Džinija stāvēja savrup ar muguru pret pārējiem. Maksam un Roulendam ienākot, viņa neatskatījās. Makss nepaspēja pat ierunāties, kad Šarlote metās viņam ap kaklu. Bērdama vārdus, viņa sāka stāstīt, kā ieradusies Sūzena Lendisa un pēc tam viņas vīrs, kā policija beidzot sakustējusies un sākusi meklēšanu.

- Maks, runa nav tikai par Kasandru, - viņa pabeidza savu stāstu. - Arī Mina Lendisa. Viņa pagājušonakt bija kopā ar Kasandru. Viņas abas devās uz to šķūni...

- Mina arī? Kur tad viņa ir pašlaik?

- Tur jau tā lieta, Maks, ka neviens nezina. Viņa ir pazudusi. Mājās viņas nav, muižā viņas nav, viņas nav pie ceļotājiem, viņas nav šķūnī. Roberts Lendiss tikko atkal zvanīja. Acīmredzot ceļotāji tagad apgalvo, ka viņa ir aizbraukusi - iepriekšējā vakarā. Mašīnā. Ar kādu vīrieti...

Šarlote bija tuvu asaram. Makss viņu apskava un klusi noveda malā.

- Nevajag, mīļā, - Roulends dzirdēja viņu sakām. - Tu nedrīksti. Domā par mazuli...

Roulends aizgriezās. Maksa un Šarlotes tuvība tādos brīžos viņu vienmēr aizkustināja un vienlaikus lika justies izslēgtam un neaizsargātam. Bija tā, it kā viņi runātu personiskā valodā, laulāto valodā, kādā viņš nekad nebija runājis, Roulends nodomāja, un kuru viņš diez vai kādreiz iemācīsies. Tobrīd viņš ievēroja, ka arī Lin-dsija tajā pašā brīdī novēršas un sāk pie pavarda rosīties ap tējkannu. Viens no suņiem iesmilkstējās.

Atspiedies pret logu, Roulends noraudzījās pāri dārzam tālumā. Tikšķēja pulkstenis, un viņu pārņēma nogurums svina smagumā. Lindsija sāka gatavot kafiju. Makss un Šarlote turpināja klusinātās balsīs savā starpā sarunāties. Makss bija viņu cieši sev pie-kļāvis, pēc tam pierunāja Šarloti apsēsties. Ženevjēva Hantere, Roulends nodomāja, izskatās slima, viņas seja bija no sasprindzinājuma nobālusi. Tobrīd viņa vēroja Maksu un Šarloti. Šķiet, Maksa rūpes par sievu viņā izraisīja neizskaidrojamas sāpes.

- Vai es drīkstu ko sacīt? - viņa, pārtraucot Šarloti, spēji ierunājās skarbā, neiederīgā tonī. - Mēs visi veltīgi šķiežam laiku. Vispirms - Roberts Lendiss grib, lai Makss viņam piezvana. Viņš pašlaik ar policiju atrodas Čeltnemā...

- Paklau, Džinija, liecies mierā, labi? - Lindsija ar troksni nolika tējkannu un strauji apgriezās. - Nesāksim jaunu strīdu! Ļauj, lai Šarlote paskaidro. Dod viņai laiku. Viņa ir septītajā mēnesī, ja tu gadījumā neesi to pamanījusi...

-To būtu grūti nepamanīt, - Džinija atcirta. Šarlote pārsteigta viņu pārmetoši uzlūkoja. Makss sarauca pieri.

- Klau, Džinija, - viņš rāmi ierunājās, - šķiet, ka tu ne visai izproti stāvokli. Un tamlīdzīgas piezīmes nepalīdzēs. Tādēļ, ja tev nekas nebūtu pretī...

- Jauki! - Brīdinājums netika ņemts vērā. Džinijas lūpas sakniebās. - Bet visa šī prātošana ir bezjēdzīga. Tā ilgst jau stundu - vairāk.

- Džinija, tā nav tikai prātošana. - Šarlote saņēma Maksa plaukstu. - Mēs ar Lindsiju tikai mēģinājām saprast, kas varēja būt noticis. Mina varbūt ir nolaupīta. Arī viņa varbūt ir mirusi. Pastāv simtiem iespēju, un tās visas ir šausmīgas...

- Nolaupīta? Tas neatbilst liecinieku teiktajam. - Džinija vēlreiz uzrunāja Maksu: - Maks, varbūt tu tomēr paklausītos, ko es saku? Liecinieki, kuri runāja ar Lendisu un policiju, skaidri pateica. Mina nebija sazāļota. Viņa nebija bezsamaņā. Viņu neievilka mašīnā kāds laupītājs no otršķirīgas filmas. Ja vien viņi nemelo, par to, kas notika, nav jāšaubās...

Viņa saminstinājās, Šarlote bija sākusi raudāt. Makss noliecās pār viņu; un Roulends, redzot Džinijas seju pārklājamies ar sārtiem plankumiem un iegūstam stūrgalvīgu izteiksmi, ievēroja sevī uzplaiksnījām pirmās nepatikas jūtas. Tāds pats naidīgums vienoja visus klātesošos, un Roulends redzēja, ka Džinija to nojauš. Viņa pārmaiņus sarka un bālēja. Nelikdamās zinis par pārējiem, viņa vēlreiz uzrunāja Maksu - šī izredzētība saniknoja Roulendu vēl vairāk.

- Maks, tas taču katram skaidrs, kas notika. Piecpadsmit gadus veca meitene sameloja saviem vecākiem. Viņa devās uz šķūni, skaidri zinot, ka tas ir pēdējais, ko vecāki viņai atļautu. Iespējams, ka viņa smēķēja “zālīti” - viņa ir redzēta smēķējam...

- Viņas māte apgalvo, ka to viņa nedarītu, Džinija, - ierunājās Šarlote. - Marihuāna? Es tev saku - tas nav iespējams. Viņa pat nepieskaras cigaretēm, tā saka Sūzena Lendisa...

-Ak, Dieva dēļ! - Džinija, zaudējusi pacietību, atmeta ar roku. - Un tu tam tici? Viņas māte būs pēdējā, kas to uzzinās. Maks, paklausies! Liecinieki skaidri pateica. Viņa aizbraukusi ap pusnakti mašīnā - kopā ar vīrieti. Labi, viņi apgalvo, ka nespējot aprakstīt ne mašīnu, ne vīrieti, bet galvenais ir tas, ka meitene esot aizbraukusi ar viņu labprātīgi. Viņas melu dēļ neviens nepamanīja viņas prombūtni. Tādējādi, lai kurš sēdēja mašīnai pie stūres, viņam bija desmit stundas laika. Ja Minu grib atrast, tad nav ko klausīties viņas vecāku fantāzijās par to, cik viņa ir mīļš un paklausīgs bērns. Piecpadsmit gadus vecas meitenes neuzvedas tā, kā cer viņu \.. .iki. Ja viņas to darītu, tad tagad neviens nebūtu miris. - Džini |.i runāja paceltā balsī un asā tonī. Roulends zaudēja pacietību.

- Dieva dēļ! - viņš iesaucās no dusmām ledainā balsī. - Kas .H (evi galu galā notiek? Citiem cilvēkiem ir jūtas, pat ja tev to nav. Zini, tavi vārdi nav visai žēlsirdīgi...

- Žēlsirdīgi? Es mēģinu runāt reāli...

- Tad domā, pirms sāc runāt. Jauna meitene ir mirusi. Es at-i adu viņas līķi. Mēs ar Maksu visu nakti esam aizvadījuši nomoda. Šarlote mēģina palīdzēt. Viņa ar Maksu šo meiteni pazina...

- Es to zinu. Un viņa ir mirusi. Neviens no mums pašlaik nevar palīdzēt Kasandrai Morlijai. Mēs varam palīdzēt Miņai Len-disai, ja vien neturpināsim te puņķodamies stāvēt un šķiest laiku...

-Ak Kungs! - Roulends apveltīja viņu ar nicinošu skatienu. - Kāpēc tu, pie velna, nevarētu vienkārši apklust un likties mierā? Spriežot pēc tavas vakardienas izturēšanās, tas ir tas, ko tu vislabprātāk dari...

Iestājās klusums. Ženevjēva Hantere soli atkāpās, it kā Roulends būtu viņai iesitis. Viņas seja tumši piesarka. Palūkojusies uz Roulendu, viņa aplaida neko neredzošu skatienu istabai..Pēc tam, noliekusi galvu un novērsusi seju, viņa sataustīja pāri krēsla atzveltnei pārmesto mēteli, paņēma to un pabrāzās garām Roulendam uz durvīm. Satraukti izsaukusies, Lindsija metās viņai pakaļ.

- Džinija, pagaidi, kurp tu ej?

- Es eju pastaigāties. Man vajag ieelpot svaigu gaisu.

Durvis aiz viņas aizcirtās. Sekoja vēl viens - ilgāks klusuma brīdis. Roulends vēroja, kā viņa straujā gaitā iziet cauri dārzam un nozūd skatienam. Pametusi acis uz Šarloti, Lindsija nopūtās.

-Roulend, tev tā nevajadzēja runāt. Džinija nejutās labi. Viņa negribēja...

- Es tam uzspļauju. Kādam to vajadzēja pateikt. Lai viņa dodas savā pastaigā! Es neraudāšu, ja viņa nostaigās visu ceļu atpakaļ līdz Londonai. Maks, es piezvanīšu Džonam Leinam. Vai Krišam Hakslijam. Vienam no viņiem jābūt brīvam. Ja viņš tūdaļ pat izbrauc no Londonas, tad viņš pēc pusotras stundas ieradīsies šeit...

- Telefons ir manā kabinetā. Es iešu tev līdzi. Labāk parunāšu ar Lendisu.

Makss līdz ar Roulendu izgāja no telpas. Virtuvē Šarlote un Lindsija pārmija skatienus. Lindsija piegāja un apsēdās viņai blakus.

- Zini, Lindsija. - Šarlote nopūtās. - Es nožēloju, ka viņu ielūdzu. Varbūt tas arī nav žēlsirdīgi. Bet es nožēloju.

-Es tevi saprotu, Šarlote, nepārdzīvo! Viņa bija neciešama. Viņa bija neciešama visu rītu. Tādu es viņu vēl neesmu redzējusi.

- Viņa piecēlās sešos. - Šarlote uzmeta Lindsijai raižpilnu skatienu. - Es dzirdēju viņu staigājam pa māju. Pēc tam es atkal aizmigu. Lindsija, viņa apgalvo, ka gulējusi labi, bet es varu apzvērēt, ka tā nav taisnība. Turklāt viņa atkal mēģināja sazvanīt Pa-skālu.

- Viņai tas neizdevās?

- Nē. - Šarlote sastomījās, tad ielūkojās Lindsijai sejā. - Starp viņiem viss beidzies? Vai viņa neko nav teikusi? Manuprāt, tās ir beigas. Es to zināju, tiklīdz viņu vakar ieraudzīju.

- Es īsti nezinu. Tā es sāku domāt. Kādēļ lai viņš tik ilgi būtu projām? Vispirms viņš palika uz divām nedēļām, pēc tam uz četrām. Pēc tam viņš grasījās atgriezties Ziemassvētkos... Šarlote, tie būtu viņu pirmie kopīgie Ziemassvētki. Viņa nopirka eglīti, viņa nopirka viņam visas tās dāvanas, viņa tās iesaiņoja - es nevaru izstāstīt, cik viņa bija laimīga. Gluži kā agrāk...

- Bet viņš nepārradās?

- Nē. - Lindsija veltīja Šarlotei bažīgu skatienu. - Es to atklāju tikai vēlāk. Es domāju, ka viņš atgriezies, kā bija plānots. Bet nē. Džinija visas Ziemassvētku brīvdienas pavadīja viena pati.

- Viena pati? Bet viņas pamāte?

- Viņa ir aizbraukusi. Džinija apgalvoja, ka bijusi pie draugiem, par kuriem es neko nebiju dzirdējusi. Es zinu, ka viņa meloja. Viņa necieš, ka viņu žēlo, Šarlote...

- Es zinu. - Šarlote skumji nogrozīja galvu. - Nu, Roulends katrā ziņā viņu nežēloja. Lindsija, kaut viņš to nebūtu teicis. Es zinu, ka viņš pārdzīvoja, un es zinu, ka viņš nebija izgulējies, bet Roulends spēj būt tik ass.

- Varbūt viņai tas nāk par labu. Neko nevar zināt. - Lindsija sarauca pieri un palūkojās uz Šarloti. - Tu zini, ko viņa sacīja, kad pieminēja piecpadsmit gadus vecas meitenes...

- Par viņu uzvedību? Jā. Kaut arī negribu atcerēties, tomēr

atceros.

-Tam bija savi iemesli, Šarlote. Ļoti personiski iemesli. Esmu pārliecināta, ka viņa identificē Minu ar sevi. Vai tu zini, cik viņai bija gadu, kad viņa pirmoreiz sastapa Paskālu?

Šarlote nezināja, un Lindsija viņai pastāstīja. Viņa aprakstīja abu pirmo tikšanos Beirūtā un viņu sešas nedēļas ilgušo romānu. Viņa aprakstīja Džinijas tēva iejaukšanos. Lindsija apzinājās, ka, to stāstot, viņa atklāj Džinijas noslēpumu, un, nonākusi līdz stāsta beigām, jutās nokaunējusies.

Šarlote klausījās klusējot un ar augošām bailēm.

- Tagad tu saproti, - sacīja Lindsija, - ka viņa nemīl Paskālu tikai pašlaik. Viņa nedzīvo ar viņu kopā tikai šo vienu gadu. Viņu attiecības ir daudz dziļākas, Šarlote. Tās sākušās tik sen.

- Es negribu vairs neko dzirdēt.

Šarlote piecēlās, un viņas sirsnīgo seju aizēnoja nelaimes mākoņi. Viņa bezpalīdzīgi iepleta rokas. - Es to ienīstu, Lindsija. Nabaga Kasandra! Mina! Džinija! Mīlas dēkas. Meli. Viss šis naids un posts. Mēs šeit vakariņojām, un Kasandra visu šo laiku atradās tur, guļot kaut kādā laukā. Tas ir tik šausmīgi. Tik riebīgi. Un es sāku tik ļoti baidīties...

Viņa vāca nost no galda krūzes un šķīvjus, it kā atjaunot kārtību telpā nozīmētu atjaunot kārtību pasaulē.

- Es domāju izvest puikas laukā, - viņa strupi noteica. - Nevar gribēt, lai viņi visu dienu rotaļājas augšstāvā. Es viņus aizvedīšu pie drauga tepat ciematā. Pēc tam iešu pie Sūzenas Lendisas. Viņa nedrīkst palikt viena.

- Šarlote... - Lindsija brīdinoši ierunājās.

- Es zinu, es zinu. - Šarlote atkal bija tuvu asarām. - Bet tev ir bērns, Lindsija. Tev jāsaprot. Un man kaut kas ir jādara. Es nevaru šeit izturēt, Lindsija. Šī vieta vairs neatgādina mājas.

VIII

Stundu pēc tam, kad Šarlote bija aizgājusi, Lindsija mēģināja atrast sev kādu nodarbību. Makss un Roulends palika ieslēgušies Maksa kabinetā. Viņa varēja sadzirdēt tikai balsu skaņas, telefona zvanus. Viņa jutās izstumta un nevajadzīga. Džinija nebija atgriezusies. Lindsija nespēja rimties. Nokopusi virtuvi, viņa izgāja laukā un devās pastaigāties. Viņa nogāja līdz vārtiņiem, kas veda uz laukiem, cerēdama ieraudzīt Džiniju atgriežamies, pārtvert viņu un mēģināt vest pie prāta, bet no Džinijas nebija ne vēsts, turklāt sals koda līdz kaulam.

Atgriezusies mājās, Lindsija paņēma Roulenda mapi un mēģināja izburties cauri atlikušajiem avīžu izgriezumiem, bet to tematika šķita banāla un nesvarīga: ne jau pirmo reizi mūžā Lindsija nodomāja, cik ļoti ienīst modes pasauli. Ne jau viņas konkrēto nodarbošanos, ne viņas darbu avīzē, bet tās vidi, tās gaisotni, tās untumus un kaprīzes, tās bezdomu apsēstību ar jauno. Jauna meitene ir mirusi, viņa nodomāja, nepacietīgi aizverot mapi. Kam citam vēl ir kāda nozīme? Patiesi triviāla nodarbošanās, viņa nodomāja bez smaida sejā, turklāt viņa tai bija veltījusi septiņpadsmit gadus. Šī doma darīja viņu nemierīgu: protams, ir svarīgi, ka šis darbs sagādā mājas un ienākumus Toma audzināšanai, bet paies vēl gads, divi gadi, Toms dosies uz universitāti, aizies no mājām. Ko tad es darīšu, prātoja Lindsija, vai es tuipināšu nodarboties ar modi, samērojot savu dzīvi ar gadskārtējām kolekcijām?

Lindsija juta, ka viņu tūlīt pārņems bailes un bezcerības izjūta. Viņa zināja, ka labāk neļauties šādām jūtām, un pašlaik tās bija egoistiskas un pilnīgi nevietā. Kā nāve visu pārvērš, viņa nodomāja: nupat viņa bija redzējusi Šarlotes cīņu ar piepešu dzīvības trausluma apziņu, par ģimenes un laulības balstiem, tagad arī viņa to sajuta. Darbība, viņa secināja, lūk, īstās zāles. Viņa vismaz var būt noderīga, kaut arī atstumta. Viņa pagatavos Maksam un Roulendam sviestmaizes, varbūt izvedīs pastaigā suņus. Turi mājas pavardu siltu, Lindsija piesardzīgi sev sacīja un izgāja priekšnamā.

- Maks... - viņa ierunājās. Maksa kabineta durvis bija vaļā. Viņš sarunājās ar Roulendu, Lindsija pavisam skaidri varēja sadzirdēt katru vārdu.

-Aizmirsti to, Maks, - Roulends vēsi noteica dusmīgā balsī. - Es jau tev teicu. Pamēģini vēlreiz piezvanīt Džonam Leinam. Piezvani Hakslijam...

- Paklau, es nevaru viņus sazvanīt. Leins neceļ klausuli. Hakslijs piezvanīs četros. Viņš ir draņķīgajā Norfolkā. Tas nekur neder. Man kāds vajadzīgs šeit tūdaļ pat.

- Tad padomāsim par kādu citu. Un, Dieva dēļ, lai tas būtu vīrietis. Man pietiek sieviešu histērijas. Vispirms Lindsija, tagad viņa.

- Padomā pats, Roulend! Tu pārspīlē - kādēļ? Palūk, viņa ir devusies pastaigā. Varbūt viņai būs laiks pārdomāt...

- Vai tad viņa domā? Es neredzu tam nekāda pierādījuma. Neviena no viņām nedomā, Maks. Viņas gluži vienkārši zaudē savaldīšanos, metas virsū, katru problēmu pārvērš kaut kādā sasodītā personiskā konfliktā. Viņas nav izturamas.

- Labi. Labi. Varbūt es varētu pamēģināt Niķu.

- Zvani viņam tūdaļ pat! Ja neveiksies, tad neveiksies, Maks. Es iešu pats uz to nolādēto šķūni. Policija neturēs ceļotājus tur mūžīgi. Mēs šķiežam laiku.

-Piezvani Lendisam! Ņem otru telefonu. Noskaidro jaunumus - varbūt viņiem kaut kas zināms par mašīnu, kurā viņa aizbraukusi. Pēc tam piezvani vēlreiz preses dienestam. Jā, un pasaki Lendisam, ka mums vajadzīgs Minas foto, kas nesen uzņemts...

I

Sekoja klusums, tad telefona aparata pogu klikšķi. Nelaimīga un saniknota, Lindsija pagriezās un devās uz virtuvi gatavot sviestmaizes. Pēc piecpadsmit minūtēm viņa izdzirdēja steidzīgu soju troksni, pēc tam ienāca Džinija, nomezdama pie durvīm dubļainos zābakus.

Lindsija pārsteigumā iepleta acis. Džinija izskatījās pārvērtusies. Aukstajā āra gaisā viņas seja bija piesārtusi, bet tas nebija viss, šķita, ka tikko ienākusi pavisam cita sieviete. Viņas skatiens izstaroja jaunu gaismu, viņas sejā bija parādījusies jauna mērķtiecība, bija atgriezušās viņas agrākās kustības, kad katra auguma līnija liecināja par enerģiju un mērķtiecību. Apstulbusi Lindsija raudzījās viņā, nespēdama atraut skatienu. Pārvērtība bija tik pēkšņa, ka viņu uz brīdi pārņēma neizskaidrojama neērtības sajūta: viņa bija aizmirsusi, cik piemīlīga bijusi Džinijas seja, viņa bija aizmirsusi, kā Džinijas dzīvesprieks spēja ienest gaismu istabā.

- Kur ir Makss? - Džinija bez ievada noprasīja.

- Tur. Ar Roulendu. - Lindsija saminstinājās. - Noraksta tevi, Džinija, ja vēlies zināt. Paklau...

- Man no tā ne silts, ne auksts, skaidrs? Man ar viņu jārunā. Es biju tajā šķūnī. Es aizgāju parunāties ar ceļotājiem...

-Ak tad tur tu biji!

- Protams. Un pats galvenais, ka viņi runāja ar mani. Es viņiem aiznesu “zālīti”. Tas palīdzēja.

- Narkotiku? Tu devi viņiem narkotiku? Un ko teica policija?

- Viņi skatījās uz citu pusi. Lindsija, tā ir valūta, nekas vairāk. Ļoti noderīga valūta. Sarajevā es to izmantoju visu laiku. Plus cigaretes. Plus skotu viskiju. Makss... - Viņa aprāvās. Brīdī, kad Džinija izrunāja viņa vārdu, abi ienāca, joprojām strīdēdamies. Visiem četriem virtuvē bija skaidrs, ka Roulenda tikko izmestais “kuce” neattiecas uz Maksa suņiem. Ieraugot Džiniju, abi vīrieši apklusa. Džinija izlikās nemanām viņu sejas izteiksmi, nedz ari tikko nejauši noklausīto piezīmi.

- Maks, - viņa ierunājās, - es biju šķūnī un runāju ar ceļotājiem. Mina Lendisa tiešām tur pagājušonakt bijusi, un viņa tiešām aizbraukusi kopā ar vīrieti. Viņa aizbraukusi īsi pirms pusnakts zagtā mašīnā. Pēdējā izlaiduma piektās sērijas BMW. Sudraba krāsā. Vīrieti pie stūres sauc Zvaigzne...

- Sudrabots BMW1 - Roulends pameta skatienu uz Maksu. - Es zinu par mašīnu. Turpini!

- Neviens nezina, no kurienes šis Zvaigzne ieradies un kur viņš pastāvīgi dzīvo. Neviens nezina, uz kurieni viņi devušies, -es saprotu, ka tā varētu būt jebkura debess puse. Zvaigzne ir izplatītājs. Pagājušo nedeju bijis Amsterdamā - tā vismaz viņš apgalvo...

- Amsterdamā? - Roulends asi noprasīja.

- Jā. Un viņš atgriezies ar pamatīgiem krājumiem. “Zālīte”. Amfetamīni. Betabloķētāji. Un kaut kas jauns ar nosaukumu Baltās Dūjas. Tās droši vien ir kaut kas īpašs, jo maksājot trīsreiz dārgāk par pārējo. Un viņš tās dalījis ļoti taupīgi. Viņam bijušas tikai dažas... - Džinija apklusa, jūtot jaunu un piepešu saspīlējumu telpā.

- Vai es kaut ko pateicu? Esmu kaut ko palaidusi garām?

- Pašlaik neņem galvā! - Makss steigšus sacīja. - Kas vēl? Raksturojumu dabūji?

- Zvaigznes? Protams. Vecums - mazliet pāri divdesmit līdz divdesmit pieciem. Gara auguma - apmēram sešas pēdas un divas vai trīs collas. Skūtu seju. Melni mati, nēsā garus līdz pleciem. Tumšzilas acis, spēcīgi vaibsti, - viņi, vismaz sievietes, teica, ka esot ļoti, ļoti glīts. Ģērbjoties kā viens no ceļotājiem. Vecs tvīda mētelis, melns apģērbs, vienmēr ar sarkanu šalli. Var būt kā anglis, tā amerikānis vai eiropietis. Neviens nezina...

Iestājās klusums. Roulends, kurš, Džinijai runājot, ļoti cieši viņu vēroja, pameta skatienu uz Maksu. Makss pamāja.

- Tādā gadījumā, - Roulends ieminējās, - mums ir pavediens - spēcīgs pavediens. Maks, tu zvani Lendisam! Es piezvanīšu policijai. Pēc tam došos uz Čeltnemu. Šorīt vīrietis, vārdā Mičels, ziņoja policijai, ka viņam nozagts BMW. Policists viņu pratināja. Ja palaimēsies, viņš joprojām būs iecirknī...

Roulends pagriezās, lai ietu uz Maksa kabinetu, pēc tam, it kā kaut ko aizmirsis, pameta skatienu uz Džiniju.

- Vai negribi braukt līdzi?

- Gribu. Kādēļ gan ne? - atbildēja Džinija, un kaktā neviena neievērotā, visu aizmirstā Lindsija nopūtusies novērsās.

Mičels visu dienu palīdzēja policijai pratināšanā. Vismaz tā policijā dēvēja drūmo klusēšanu, kas mijās ar bezsaturīgu lamu izvirdumiem. Tagad viņa mocības bija beigušās. Mičelu pagaidām atlaida, taču viņš zināja, kas gaidāms: nakts lētā viesnīcā, kamēr kredītkaršu kompānija sāks darboties un izsniegs viņam citu karti, kā arī nedēļām ilga stīvēšanās ar policiju. Šādas izredzes padarīja Mičelu patiesi nervozu. Viņa smadzenēs joprojām notika kaut kādas ķīmiskas reakcijas, un policijas iecirkni viņš pameta kareivīgā noskaņojumā, līdz saskrējās ar diviem žurnālistiem. Tajā pašā mirklī viņa garastāvoklis uzlabojās. Blondā korespondente bija ļoti pievilcīga, vīrietis izmaksāja viņam viskiju, turklāt preses interese par viņa personu cēla Mičela iedragāto pašapziņu.

Ar pirmo viskija porciju viņš ātri tika galā. Kad Mičelam priekšā uz galda parādījās otrā glāze un viņš jau grasījās to celt pie lūpām, vīrietis pārsedza glāzi ar lielu plaukstu.

Mičels nomēroja abus ar skatienu. Vīrietis, anglis vai īrs, bija gara auguma un spēcīgas miesasbūves, neskuvies, viņam bija visaukstākās zaļās acis, kādas Mičelam bija nācies redzēt, un viņa izskats nevēstīja neko labu. Sieviete, amerikāniete, turpretī bija gaišmate, mazliet pavāja, bet jauka. Viņai bija pārsteidzoši valdzinoša mute un skaistas, uzticīgas, pelēkas acis. Viņa neapšaubāmi bija simpātiskākā no abiem, vientiesīgāka, nodomāja Mičels. Nolēmis nelikties par vīrieti zinis, viņš uzrunāja žurnālisti.

- Paklau, ļaujiet man atvilkt elpu, - viņš sacīja. - Es jūtos kā ellē. Es pastāstīju jums visu, ko zināju.

Roka uz viskija glāzes nepakustējās. Sieviete nopūtās.

- Ak tu nelaime, un es biju tik pārliecināta, ka tu varēsi mums palīdzēt. Nu labi. Roulend, lai viņš dzer to viskiju! Viņš dara visu iespējamo, lai mums palīdzētu.

- Tu tā domā? Es nu gan neticu viņa pasakām. Tie ir meli no sākuma līdz beigām. Tikai variācija par blēņām, ko viņš pirmīt sastāstīja policijai. Katrā ziņā tie nav otras viskija glāzes vērti. Turklāt šis ari ir dubultais.

- Pagaidi, Roulend! - Viņa pievērsa Mičelam līdzjūtīgu skatienu, it kā atvainojoties par partnera attieksmi. - Tu taču nemelo mums, vai ne? - viņa vaicāja. - Es saprotu, ka tu esi piesardzīgs. Es tavā vietā ari piesargātos. Bet galu galā, pat ja tu pirki, esmu pārliecināta, ka tas nebija nekas pārāk briesmīgs. Tu gribēji nopirkt “zālīti”? Varbūt amfetamīnu?

- Dieva dēļ, Džinija, - vīrietis skarbi noteica. - Kad tu iemācīsies? Viņš ir sasodīts kontrabandists. Tā domā policija. Viņi man tikko tā pateica.

Mičels izbijies viņu uzlūkoja. Tie viņam bija jaunumi, nevēlami jaunumi. Viņš juta, ka pārklājas ar sviedriem, viņš pārlaida skatienu bāram, pūloties atbrīvot smadzenes no ķīmiskā reibuma.

- Paklau, - viņš sacīja, no jauna pievērsdamies sievietei, - par vienu mums jāvienojas pilnīgi noteikti. Iespējams, ka es pirku, to es varētu atzīt. Bet es nepārdevu - nekādā ziņā! Un es neko nezinu par bojā gājušo meiteni. Mani tādas zostiņas nekad nav interesējušas. Tā ir svēta patiesība, skaidrs?

Piedauzība bija kļūda. Mirklī, kad tā nāca pār Mičela lūpām, vīrieša seja sastinga. Viņš uzrunāja sievieti.

- Lai viņš iet pie velna! Man ir svarīgākas lietas darāmas. -Paņēmis viskiju sev līdzi, viņš piecēlās, lai ietu.

- Pagaidi, Roulend! - Sieviete veltīja Mičelam līdzjūtīgu skatienu. - Nepievērs viņam uzmanību, - viņa sacīja viegli klusinātā balsī. - Es tev ticu. Es zinu, ka tu nemelosi, ne par tik nopietnām lietām kā šī. Galu galā nabaga meitene ir mirusi.

Mičelu, kuram visu dienu neviens nebija ticējis, pārņēma pāri plūstošs pateicības vilnis. Piepeši viņam nepārvarami gribējās izstāstīt visu šai sievietei.

- Klausies, - viņš pieliecās tuvāk un sāka runāt, ātri bērdams vārdus. - Es tev pastāstīšu - tā mirusī meitene, tur noteikti iejaukts viņš, un šī meitene nav viņa pirmais upuris. Pagājušajā ziemā bija meitene francūziete - viņš tai sagraizīja ar žileti seju. Pēc tam bija vēl viena meitene, holandiete, bagāti vecāki, laba skola, viņu sauca

Anneka. Anneka bija viņā mazliet ieķērusies. Viņš viņu laida apkārt, ja tu saproti, ko es gribu teikt. Uzskatīja, ka Anneka ir viņa meitene, bet re, ko viņš darīja. Zini, es vakar apvaicājos par to meiteni - arī viņa esot mirusi. Es tev saku, ka viņš ir nolādēts maniaks. Palūk, paskaties te...

Viņš pieliecās tuvāk gaismai.

- Paskaties, ko viņš izdarīja ar manu degunu. Vakar. Viņš, ko domājies, man iekoda, pavisam pēkšņi un bez kāda iemesla. Tagad man vajadzēs taisīt asinsanalīzes. Varbūt esmu dabūjis AIDS. Varbūt es mirstu... Man vienalga, ko es tev izstāstu, es to vairs nespēju izturēt. Es neesmu gulējis. Viņš man vakar iedeva to draņķi, tas maksāja veselas četrdesmit mārciņas, teica, ka esot jauns, viņš to sauca par Balto Dūju - nu, Dievs vien zina, kas tas bija. Mans saprāts patiešām aizgāja pie joda. Vai redzi manas rokas? Tās trīc joprojām. Visas lampas šajā telpā kustas uz augšu un leju...

Garais vīrietis bija atgriezies pie galda un apsēdies, bet Mi-čels, sācis runāt, to nemaz nemanīja. Viņš raudzījās sievietē, kas viņā uzmanīgi klausījās ar šoka un raižu izteiksmi sejā.

- Roulend, lūdzu, iedod viņam to viskiju, - viņa sacīja sašutuma pilnā balsī. - Tu taču redzi, ka cilvēks slikti jūtas. Es tev teicu, ka viņš mums palīdzēs...

Paraustījis plecus, vīrietis pasniedza viskiju. Sieviete iedeva Mičelam turziņu ar čipsiem un sviestmaizi, un viņš, būdams izsalcis, notiesāja ar vilka apetīti. Abi žurnālisti sarunājās klusinātās balsīs. Sieviete, šķiet, izteica kādu priekšlikumu, vīrietis, šķiet, viņai pretojās. Beigu beigās, paraustījusi plecus, viņa vēlreiz pievērsās Mičelam.

- Klau, - viņa sacīja, - Roulends domā, ka man tev to nevajadzētu stāstīt. Manuprāt, viņš maldās. Redzi, tas cilvēks, kuru tu aprakstīji, manuprāt, es zinu, kurš tas ir. Manuprāt, viņš varētu būt tieši tas, kuru es gribu noķert...

-Liecies mierā, Džinija! - sacīja viņas kompanjons, bet sieviete nepievērsa viņam uzmanību. Mičels, kļūdams pati uzmanība, sarosījās.

- Nopietni? - viņš vaicāja. - Tādā gadījumā es pavisam dro-

ši varu tev palīdzēt. Es gribu sacīt, jā, kāpēc gan ne? Es viņam neko neesmu parādā. Tu dabū viņu aiz atslēgas, mēs visi priecāsimies...

Sieviete izskatījās aizkustināta, tad piepeši sāka šaubīties.

- Vai tu esi pārliecināts? - viņa vaicāja. - Es negribu tevi pakļaut nekādām briesmām...

- Tu domā, ka es no šā baidos? Nekādā ziņā! - Mičels mazliet saknosījās. - Es saprotu, ka jūs neuzrādāt savus informācijas avotus, vai ne?

- Protams! Pilnīga anonimitāte. - Sieviete nez no kurienes bija izvilkusi magnetofonu. Mičels, kuru sievietes acis tobrīd turēja savā varā, nemanīja, ka viņa nospiež ieraksta pogu. - Saki man, - teica sieviete, uzklausīdama katru Mičela vārdu, - šis tavs piegādātājs - viņš taču bija tavs piegādātājs, vai ne? Vai ļaudis viņu nesauc par Zvaigzni?

Mičels pamāja. Pieliecies tuvāk, viņš sāka stāstīt - ļoti sīki un ļoti ātri.

Pēc stundas, iestājoties krēslai, Džinija gaidīja no Maksa aiz-lienētajā lendroverā. Roulends atradās policijas iecirknī, kur sarunājās ar dažiem no rīta sastaptiem policistiem. Džinija vēroja, kā, apkrāvušies ar smagām somām, mājup devās pircēji. Viņa redzēja Mičelu izejam no kroga un grīļīgā gaitā aizsoļojam pa ceļu. Pēc piecpadsmit minūtēm atgriezās Roulends.

- Viņi joprojām nav atraduši BMW, - viņš sacīja, apsēzdamies pie stūres. Ieslēdzis aizdedzi, viņš iedarbināja motoru. - Es nodevu Mičela stāstīto - ja tam ir kāda vērtība. - Brīdi vilcinājies, viņš pameta skatienu uz Džiniju. - Tu labi tiki galā ar Mičelu, patiesībā ļoti labi.

Džinija paraustīja plecus.

-Mēs turējāmies pie vecajām metodēm. Nekas oriģināls, bet pārbaudīts un atzīts par labu. Turklāt trāpījāmies īstajā brīdī. Žēl tikai, ka viņš nevarēja mums pastāstīt vairāk. Šā Zvaigznes īsto vārdu... - Viņa tikko manāmi pasmaidīja. - Adresi. Tas būtu līdzējis. Kaut ko konkrētu. Tveramu.

- Es varu pasekot holandiešu meitenei. Annekai. Viņas tēvs ir dimantu tirgotājs. Tikko uzzināju sīkāk no policijas.

Roulenda balss bija atturīga. Viņš vērās pa mašīnas logu uz autostāvvietu.

- Kas vēl? - Džinija uzmeta viņam skatienu. - Tas nav viss.

- Viņi pabeiguši sekciju. Pirms stundas. Kasandras nāvē vainojamas narkotikas. Nav zināms, ko tieši viņa lietojusi, iekams nebūs saņemtas toksikoloģiskās analīzes.

- Cik ilgi jāgaida?

- Saka, vismaz trīs dienas. Var izrādīties, ka daudz ilgāk.

Neteicis vairs ne vārda, Roulends nospieda gāzes pedāli un

uzņēma ātrumu. Atpakaļgaitā izbraukuši no stāvvietas, viņi atradās sarežģītā vienvirziena ceļu sistēmā, īstā ielu labirintā. Vērās ciet veikali, un uz ielām bija dzīva kustība. Ne viens, ne otrs nerunāja. Beidzot nonākuši līdz pilsētas nomalei, viņi nogriezās uz mierīgāka lauku ceļa. Roulends visu uzmanību pievērsa nepazīstamajam maršrutam, jo tumsā pa šiem līkloču ceļiem vajadzēja braukt piesardzīgi. Mašīnas priekšā asfalta segums iegrima dziļāk un izliecās. Viņi bija iebraukuši ceļa posmā, ko ieskāva dižskābaržu audze. Koki, virs galvas savīdamies, veidoja tunelim līdzīgu arku. Roulends piebremzēja. Izbraucot uz taisnāka un labāk pārredzama ceļa, viņš vēlreiz pameta skatienu uz Džinijas pusi, kura -sievietei neraksturīgi, viņš nodomāja - visu šo laiku nebija izteikusi ne vārda.

Džinijas seju apslēpa sudrabotu matu vilnis. Lendroverā vilka caurvējš un bija auksti. Viņa sēdēja, satinusies mētelī, kailās rokas salikusi klēpī, Džinijas kaklu apņēma vilnas šalle āboliņa lapu zaļumā. Virs tās Roulends varēja tikai nojaust viņas kakla bālo izliekumu. Viņas mati priekšpusē un sānos garāki, mugurpusē bija apcirpti ļoti īsi. Tas bija dīvains, nelīdzens griezums, kas atgādināja ļoti jauna zēna frizūru, un nezin kādēļ tas Roulendu aizkustināja. Matu .sakārtojums piešķīra Džinijas izskatam iepriekš neievērotas neaizsargātības auru. Izskatījās, ka matus viņa būtu apgriezusi pati, turklāt ar neasām šķērēm.

Roulends prātoja, vai tiešām viņa to darījusi pati un, ja tā,

tad - kāpēc. Viņš prātoja, vai tiešām viņa būtu pārtraukusi attiecības ar slaveno Paskālu Lamartēnu, kā domāja Makss. Viņš prātoja, vai Džinijas klusēšana nozīmētu, ka viņa, līdzīgi princesei viņa pasakā, atkal bija atkāpusies aiz savas stikla sienas.

Viņš nolēma, ka pienācis laiks kaut ko sacīt, kaut kā ievadīt sarunu.

- Lai arī kā, - viņš ieteicās, - mums izdevās iegūt zināmu informāciju, pareizāk sakot, tev izdevās. Policijai tagad vajadzētu spēt noteikt Minas atrašanās vietu. Ir zināma mašīna. Zināmi cilvēki. Izskatīgs vīrietis, ģērbies noteiktā stilā. Ļoti jauna meitene ar rudiem matiem... Ja vien viņi, protams, joprojām ir kopā.

- Nu, manuprāt, viņi ir kopā, - atbildēja Džinija. - Esmu par to pārliecināta.

-Tev ir noteikts iemesls tā domāt? - Roulends ziņkāri viņu uzlūkoja. Viņš ievēroja, ka nekas neliecina par stikla pretestību. Viņa runāja pavisam normāli, ar savādu pārliecību.

- Nekāda noteikta iemesla. Galvenokārt nojauta. Arī tas, ko sacīja Mičels. Šķiet, Zvaigznes rīcībā vērojama likumsakarība. Pagājušajā ziemā bija franču meitene, viņa tika aizvietota ar Anne-ku, tagad Mina. Viņš tās iegūst un neatlaižas. Kādu laiku. Viņam patīk jaunas meitenes, un Mina acīmredzot izskatās daudz jaunāka par saviem gadiem. Šarlote teica, ka viņa izskatoties pēc divpadsmitgadīgas. Bez tam...

-Turpini!

- Šķiet, ka viņu pievelk meitenes no bagātām aprindām. No acīm redzami laimīgām ģimenēm. Tad vēl viņu tautība - ar žileti sagraizītā meitene bija francūziete, Anneka bija holandiete, Mina ir amerikāniete. Varbūt viņam patīk izraut cilvēkus no viņu mājām un ģimenēm. Varbūt tas viņam liek justies varenam.

- Tas ir interesanti. Un?

-Es vienkārši brīnos, cik tālu viņš aizvedīs Minu. Galu galā viņiem bija desmit stundu priekšrocība...

- Es zinu. Viņi aizbrauca ap pusnakti, ātrā mašīnā. No šejienes līdz Lamanša ostām nav vairāk par divām trim stundām. Viņi varēja izvēlēties tuneli, prāmi vai gaisa vilcienu...

- Vai tie naktī darbojas?

-īsti nezinu. Policija īpaši nesteidzās pārbaudīt šādu iespēju. Makss pēta grafikus. Visādā ziņā iespējams izbraukt agri no rīta. Gaismai austot, viņi jau varēja šķērsot Lamanšu un atrasties Francijā.

- Un pēc tam doties, uz kurieni vien vēlas, piemēram, uz Amsterdamu.

-Tieši tā. Vai Beļģiju, Itāliju, Franciju vai Vāciju. No otras puses, viņi varēja vispār neizbraukt no Anglijas.

Džinija nodrebēja un savilka mēteli ciešāk ap pleciem.

- Viņš ir bīstams, - viņa sacīja. - Es ļoti baidos par Minu.

- Viņš neapšaubāmi ir bīstams, - drūmi noteica Roulends. - Un tikpat bīstams ir tas, ar ko viņš nodarbojas. - Iestājās klusums. Roulends pārslēdza ātrumus. Beigu beigās viņš spēji noteica: - Paklau! Man tev jāatvainojas. Kad mēs ar Maksu šorīt atgriezāmies mājās... Tas, ko es teicu par žēlsirdību. Tā bija rupjība. Piedod, ka es tā sacīju!

- Es priecājos, ka tu tā sacīji. Nav par ko atvainoties. Tev bija taisnība. Ja tu biji ass, tad es to biju pelnījusi. - Viņa uz mirkli apklusa. - Patiesībā, ja kādam jāatvainojas, tad tā esmu es. Man ir kauns par to, kā es izteicos. Man ir kauns par to, kā es uzvedos. Tev tas nav svarīgi, bet es gribētu, lai tu to zinātu.

Atzīšanās nāca ar acīm redzamām grūtībām, tā tika izteikta klusā balsī. Tad viņa no jauna ieslīga klusēšanā. Roulends, kuram Džinijas atturība sāka atņemt drosmi, piespieda sevi saņemties.

- Vēl es gribēju sacīt, - viņš stīvi ierunājās, - ka es zinu tavu darbu. Es to vienmēr esmu apbrīnojis, un Sarajevā rakstītais materiāls bija ļoti labs.

- Paldies! - Viņa viegli sarāvās. - Es... es nerunāju par Sa-rajevu. Tas man kļuvis par likumu.

- Vai tu nevari pieņemt uzslavu? - nedaudz paasi noprasīja Roulends. Pagriezusies Džinija veltīja viņam ilgu un ciešu skatienu, pēc tam novērsās.

- Nē, - viņa klusi atbildēja. - Ne par šo tematu. Es nejūtu, ka būtu pelnījusi uzslavu.

- Kādēļ ne?

Roulends vēlreiz viņu uzlūkoja. Džinija kavējās ar atbildi. Viņš bija iedomājies - varbūt nežēlīgi vai viņa nealkst pēc turpmākiem komplimentiem. Tobrīd pamanījis viņas acīs asaras, Roulends saprata, ka viņa aizdomas bijušas lētas, un jutās nokaunējies.

- Pastāsti man, - viņš jau saudzīgāk sacīja. - Paskaidro. Es gribētu dzirdēt.

- Tas, ko es rakstīju, bija nesamērojams ar to, kas notika īstenībā. - Viņa joprojām bija aizgriezusi seju, bet Roulends varēja nojaust piepešu satraukumu. - Tas, ko es tur redzēju, - es šaubos, vai esmu parādījusi tūkstošo daļu no tā visa. Varbūt šādās situācijās tā vienmēr notiek, bet muļķīgā kārtā es to nebiju paredzējusi. Vārdi - es vairs īpaši neuzticos vārdiem. Kad tad vārdi kaut ko ir mainījuši?

- Varbūt ne pārāk bieži un varbūt ne uz ilgu laiku... - Roulends saminstinājās. Viņš juta, ka zaudētu Džinijas cieņu ar paviršu atrunu. - No otras puses, - viņš lēni turpināja, - ko dod klusēšana? Pareizie vārdi, pareizais atspoguļojums avīzēs var veicināt pārmaiņas.

- Spalva ir varenāka par zobenu? - Džinija uz mirkli pievērsa viņam skatienu. - Mans tēvs bieži citēja šo teicienu. Kādreiz es tam ticēju. Tagad vairs neticu.

- Es reiz sastapos ar tavu tēvu, - sacīja Roulends. - Vašingtonā. Kad atrados tur komandējumā.

Dzirdētais saistīja Džinijas uzmanību. Viņa pagriezās un, plaukstām sažņaudzoties klēpī, paskatījās uz Roulendu. Uz mirkli, pavērsis skatienu no ceļa, viņš ieraudzīja Džinijas sejā nemieru.

- Cik sen tas bija?

- Pirms kāda laika. Apmēram pirms septiņiem gadiem. Es ar viņu runāju pavisam īsi. Tas notika O’Braiena bārā - tajā mēdza uzturēties daudzi "Post” žurnālisti...

- Jā. Tam vajadzēja būt bāram. Ja ne šim, tad citam. Viņš dzer. Kā tev, bez šaubām, zināms.

Viņa runāja kā aizsargājoties. Roulends piebremzēja.

- Es tiešām to zināju. Jā. Vai viņš vienmēr dzēra?

- Viņš ir alkoholiķis. Pirms kļuva par alkoholiķi, viņš pamatīgi dzēra, bija viens no tiem dzērājiem, kuri apgalvo, ka varot pārtraukt dzeršanu jebkurā laikā. Es īsti nezinu, kad viņš pārkāpa robežu starp abiem stāvokļiem, ja tāda robeža vispār bija...

- Vai viņš dzēra, kad tu biji maza?

-Es neatceros. Es patiesībā nekad neesmu dzīvojusi kopā ar savu tēvu. Kopš piecu sešu gadu vecuma es dzīvoju Anglijā pie pamātes.

Ar katru mirkli Džinija aizvien vairāk noslēdzās sevī. Rou-lends sajuta paceļamies barjeru. Viņi brauca tālāk klusēdami. Pēc kāda brīža Roulends redzēja plaukstas viņas klēpī sakustamies.

- Pašlaik viņš atrodas klīnikā Arizonā. Seko divpadsmit soļu programmai. Viņš jau tur bijis agrāk. Šoreiz tas var palīdzēt. Vai viņš bija ļoti piedzēries, kad tu viņu sastapi? Es ceru - es gribētu domāt, ka ne. Cilvēki aizmirst. Viņiem ir tik īsa atmiņa. Kādreiz -kādreiz viņš bija labs žurnālists...

Roulends saklausīja lūgumu viņas balsī un jutās aizkustināts. Viņš atcerējās slaveno vīru, kādreizējo Pulicera balvas ieguvēju, kurš bija pārvērties par uzblīdušu nekauņu ar sarkanu seju un skaļu balsi. Viņu sargāja aizvien šaurāks piekritēju pulciņš. īsi pirms Rou-lenda aiziešanas Hanters bija uzrāvies kājās un nogāzies uz grīdas.

- Ne pārāk piedzēries, - Roulends saudzīgi atteica. - Nebija īpaši uzkrītoši...

- Viņš runāja par Vjetnamu? - Džinija pievērsa viņam asu, sāpīgu skatienu.

- Kāpēc?

- Tā ir viena no pakāpēm. Nekas vairāk.

Roulends, dzirdot ciešanas aiz ironijas viņas balsī, nolēma melot. - Nē, nē, šis temats palika neskarts... - Nonācis līdz krustcelēm, viņš piebremzēja un nogriezās pa kreisi. - Bez tam, ja viņš būtu runājis, mani tas interesētu. Esmu lasījis tava tēva grāmatu par Vjetnamu. Un es to apbrīnoju. Viņa agrīnie darbi bija ļoti spēcīgi.

- Es priecājos, ka tu tā domā... - Pirmo reizi Roulends izdzirdēja Džinijas balsī ieskanamies netēlotu sajūsmu. Tajā brīdī iz-

juzdams nepatiku pret sevi, viņš steigšus uzdeva nākamo jautājumu, un - kā bija cerējis - Džinija bija zaudējusi modrību.

- Droši vien viņš tevi ļoti ietekmēja? Vai tā nebija tēva ietekme, kas tev lika doties uz Bosniju? Varbūt tas bija Paskāla La-martēna iespaids?

- Es ļoti gribēju, lai tēvs ar mani lepotos. Kad vēl biju maza, es vienmēr domāju, ja es spētu kļūt... - Noliektu galvu, rokām klēpi sažņaudzoties, viņa apklusa. - Iespējams, ja es būtu zēns -dēls -, viss būtu bijis citādi. Patiesībā taču karus izraisa vīrieši, un vīriešiem izdodas labāk tos aprakstīt. Protams, ir bijušas sievietes, kas rakstījušas kara reportāžas un rakstījušas labi, bet viņu nav daudz. - Džinija vilcinājās, atgūstot savaldu, un viņas balss kļuva bezkaislīga. - Tā ka pašlaik es nezinu, kas vainojams pie manas sakāves. Mans dzimums vai mans raksturs. Vispār man šķiet, ka tas ir mans raksturs, tev tā neliekas?

Roulends neatbildēja. Džinijas atbildē viņu interesēja vairāki aspekti, arī mērķtiecīgā izvairīšanās pieminēt Paskālu Lamartēnu. Kādēļ viņa savu darbu Bosnijā uzskata par sakāvi? Roulends par to brīnījās. Ar katru Džinijas izrunāto teikumu Roulends mainīja savas domas par viņu, vispirms vienā ziņā, tad citā. Viņam patika Džinijas pēdējais jautājums un veids, kādā tas tika formulēts. Viņu tas bija pārsteidzis nesagatavotu.

Palēninājis ātrumu, Roulends palūkojās uz Džiniju, tad, pieņēmis pēkšņu lēmumu, nobrauca ceļa malā.

Apstājies viņš pagriezās pret Džiniju.

- Vai es drīkstu tev kaut ko pavaicāt? Vai tu zini, kādēļ tu šeit atrodies?

- Kā - šeit, pie Maksa, šajās brīvdienās? - Džinija, mēnesnīcai izceļot sejas vaibstus, nedroši uzlūkoja Roulendu, tad viegli pasmaidīja. - Jā. Es saprotu, Roulend. Es neesmu muļķe. Es šeit atrodos tāpēc, ka Maksam un Šarlotei manis žēl. Tāpēc, ka Lin-dsija droši vien nelika viņus mierā, sacīdama, ka es atrodos uz nervu sabrukuma robežas. Es šeit atrodos viņu laipnības dēļ, kuru neesmu īpaši labi atmaksājusi un...

- Vai Lindsijas diagnoze ir pareiza?

- Par nervu sabrukumu? - Viņu skatieni sastapās, Džinija sarauca pieri un novērsās. - Nē, man šķiet, es biju tuvu tam. Ziemassvētkos. Ziemassvētki nebija pārāk labs laiks. Tagad man ir labāk. - Viņa saminstinājās. - Protams, pastarpām es uzvedos slikti, kā tu no rīta norādīji. Es kritu cilvēkiem uz nerviem. Es kaitināju tevi - un es to saprotu. Es pati jūtu, ka kritu uz nerviem... - Viņa vēlreiz vārgi pasmaidīja. - Zini, ko saka Lindsija? Viņa apgalvo, ka viņas līdzjūtība no manis kļūstot gurdena.

Roulends uzjautrināts atsmaidīja pretī. Viņš prātoja, kas tāds varētu būt noticis Ziemassvētkos, jo viņš skaidri bija saklausījis sāpes Džinijas balsī, izrunājot šo vārdu, un tās viņa bija mēģinājusi apslēpt ar balss toni.

- Viņai, protams, ir pilnīga taisnība. Es esmu bijusi egoistiska un aizņemta ar sevi. Es labošos... - Joprojām novērsusi seju, Džinija bija sākusi runāt ātrāk. - Tātad es gribēju sacīt, ka man vajadzēja strādāt, es to tagad saprotu. Kad atgriezos no Bosnijas, es nespēju rakstīt. Es atteicos no vairākiem piedāvājumiem.

- Tiešām? Jā, man šķiet, Makss kaut ko tādu minēja.

- Bet, kad mēs pirmīt runājām ar Mičelu, kad es devos uz to šķūni... Es jutu, ka šis gadījums mani sāk pārņemt savā varā. Biju aizmirsusi šo sajūtu, kādu dod mērķis un aizrautība... Bet tagad - es gribētu atrast Zvaigzni. Vairāk par visu es gribētu atrast Minu. Tāpēc, ja es kaut kā varētu palīdzēt -ja tu vai Makss varbūt gribētu kādu, kas aprunātos ar Kasandras un Minas draugiem, - es to varētu izdarīt. Es labprāt to dalītu. Tas ir - galu galā es esmu šeit...

Viņas balss izdzisa. Roulends aptvēra, ka, izsakot šo priekšlikumu, Džinija bija zaudējusi pašpaļāvību, viņa gaidīja, ka Roulends iebildīs vai atteiks. Kaut kas, viņš nodomāja, vai kāds ļoti spēcīgi iedragājis viņas ticību saviem spēkiem.

- Kādēļ tas tevi tik ļoti interesē? - viņš vaicāja.

- Minas dēļ. - Džinija ļāva matiem noslīdēt uz priekšu, apslēpjot seju. - Es pazinu viņai līdzīgu meiteni.

- Patiesi? Vai viņa bija tikpat neprātīga?

- Iespējams. Bet viņa bija laimīgāka.

Džinija nodrebēja un piepeši, šķiet, pirmo reizi pamanīja, ka mašīna ir apstājusies.

- Tā vai citādi - mums jātiek atpakaļ. Kāpēc tu apstājies?

-Tāpēc, ka gribēju tev pateikt, kāpēc tu šajās brīvdienās atrodies šeit. Tas nebija žēlsirdības akts. Tu maldies.

- Maldos? - Džinija pagriezās, lai viņu uzlūkotu.

- Jā. Tu šeit atrodies tāpēc, ka es palūdzu Maksam, lai tevi uzaicina. Es piespiedu viņu izšķilties par šīs nedēļas nogali. Es gribēju tevi sastapt. Un es gribēju, lai tu man palīdzi...

- Tu gribēji? - Džinija nosarka. - Es nesaprotu. Kāpēc tu man nevarēji vienkārši palūgt? Kādēļ visa šī maskarāde? Ak tā, es saprotu... - Viņas sejā atspoguļojās piepeša atjauta. - Tu domāji, ka es atteikšos? Vai arī, ka Lindsija varētu noskaņot mani pret tevi?

- Tik tiešām man tas ienāca prātā.

- Bet tas nav viss? - Viņa cieši uzlūkoja Roulendu. - Tur slēpjas vēl kaut kas. Tu gribēji mani novērtēt - redzēt, vai esmu spējīga vēl ar kaut ko tikt galā - šī neirotiskā sieviete, kas visiem tik ļoti apnikusi...

- Es teiktu citādi. Tu rakstīji par karu - par īpaši atbaidošu karu. Acīmredzot tas atstājis uz tevi iespaidu. Es par tevi domātu sliktāk, ja tas tā nebūtu. Bet man vajadzēja būt drošam...

-Tev nevajag būt tik smalkjūtīgam. Man ne sevišķi patīk smalkjūtība. Es arī nedomāju, ka tu būtu ļoti smalkjūtīgs. Man labāk patiktu, ja tu ar mani runātu tieši... - Džinija uz mirkli apklusa. -Ak tā, es saprotu. Es sāku saprast. Pastāv kaut kāda saistība starp tavu lūgumu un šo - neparedzēta saistība, vai ne? Tam ir kaut kāds sakars ar narkotikām, ar Baltajām Dūjām, ar Amsterdamu. Tad tādēļ jūs ar Maksu pirmīt tā reaģējāt. - Viņa apklusa. Satraukums un piesardzīgā zobgalība, kas pirms mirkļa atspoguļojās Džinijas sejā, bija nozudusi. - Nu labi, - viņa kā samierinādamās sacīja un atslīga dziļāk sēdeklī. Roulends vēroja mēnesnīcas rotaļu viņas sejā.

- Vai tu neļautu man paskaidrot? - viņš vaicāja.

- Tagad? Šeit?

- Varētu arī tagad un šeit. Pirms atgriežamies pie Maksa. Neviens nepārtrauks, turklāt tas neaizņems daudz laika. Tev salst?

- Mazliet.

- Es atstāšu motoru ieslēgtu. Un sildītāju. - Apklusis viņš izslēdza starmešus. Pagaidījis, kamēr acis aprod ar pustumsu, Rou-lends norādīja uz mēness gaismā sudraboto ceļu, kas veda pāri laukiem. - Vai redzi šo ceļu? Tas ir vēl viens ceļš uz šķūni. Bet šis stāsts, kā tu būsi sapratusi, nesākas tur. Tas nesākas ar Kasandras nāvi vai pat ar cilvēku, kas saucas Zvaigzne. Līdz šai dienai es neko nebiju dzirdējis par Zvaigzni. Tas sākas...

Roulends apklusa. Viņš zināja, ka, runājot pavisam vaļsirdīgi, būtu jāatklāj, ka viņam šis stāsts sācies pirms daudziem gadiem Vašingtonā, bet šīm jūtām, kuras viņš turklāt nevēlējās atklāt, pašlaik nebija nekādas nozīmes.

-Tas sākās Amsterdamā. Pagājušajā gadā...

- Pagājušajā rudenī, - Roulends sāka stāstīt, - es izdarīju pētījumus par narkotikām. īsi pirms iesaistīšanās laikrakstā uzgāju jaunu pavedienu. Man ieteica pievērst ciešāku uzmanību diezgan mazai narkotiku ražotnei ar centru Amsterdamā. Līdz tam brīdim es galvenokārt interesējos par heroīnu un kokaīnu, jauniem kontrabandas ceļiem, saistību ar krievu mafiju un tā tālāk. Šie pētījumi joprojām turpinās, bet es gribēju izsekot arī šim pavedienam. Redzi, Amsterdamas ražotnei bija sava specializācija: narkotiku dizains, nākotnes narkotikas, kā daži mēdz sacīt, lai gan tās jau tagad gūst lielus panākumus šajā mūsu jaunajā, brašajā pasaulē...

To sakot, Roulends uzlūkoja Džiniju, iespējams, lai pārliecinātos, vai viņa uztvērusi pēdējo piezīmi. Pēc tam, uzacis raukdams, lūkodamies pāri laukiem un Džinijas profilā, viņš turpināja. Roulenda runas stils, lakonisks un lietišķs, viņai šķita interesants. Reizi vai divas viņa būtu teikusi, ka Roulends pārdzīvoja spēcīgākas emocijas, nekā atklāja, un viņai šķita, ka jūt apslēptu niknumu, ko viņš turēja stingros grožos.

-Amsterdamas ražotne, - viņš turpināja, - bija divu jaunu cilvēku izgudrojums. Viens no viņiem bija amerikānis, kas daudzus gadus darbojās narkotiku kontrabandas pasaules perifērijā, būdams gan to piegādātājs, gan lietotājs. Otrs, viņa partneris, bi-

11 i| nlāvināts, jauns holandiešu ķīmiķis. Abi vīrieši bija guvuši zilumus panākumus, ražojot un pārdodot MDMA, ko citādi pazīst >ii u saukumu ekstāsijs, un tā variācijas. Tomēr pēdējā gadalaiku viņi apjauta, ka ekstāsija tirgus sāk sašaurināties, jo pusaudži klubos, viņu galvenie pircēji, bija kļuvuši piesardzīgi. Bija nāves gadījumi pēc ekstāsija lietošanas, pieauga apjauta, ka narkotika nav seksuālā panaceja, kā bija šķitis sākumā, un tirgu pārplūdināja rupjas imitācijas, no kurām dažas nebija nekas vairāk kā aspirīns vai krīts, bet dažu lietošana beidzās ar nāvi. Jauniešu narkotiku tir-j'.ū liela nozīme ir modei. Pusaudži, kuri neies tuvumā šļircei, kuri neriskēs injicēt narkotikas vēnā, labprāt lieto tabletes vai kapsulas, taču viņi vienmēr meklē kaut ko jaunu, kaut ko, kas uzbudina vairāk, satrauc vairāk... Holandiešu ķīmiķis gribēja izgatavot jaunu produktu... - Roulends uzmeta viņai skatienu. - Komerciālā ziņā viņš ir attapīgs. Tādēļ viņš labi zināja, ko meklē. Kaut ko tādu, kas, ja iespējams, izraisītu lielāku atkarību nekā ekstāsijs, kaut ko, kas dotu lielākus uzplūdus un milzīgu enerģiju, līdzīgi LSD, un vairāk par visu kaut ko tādu, kas radītu vēl spēcīgāku seksuālo uzbudinājumu, nekā bija izraisījis ekstāsijs, un bez tā dzi-mumspēju pakāpeniskas pavājināšanās...

-Tas pavājināja dzimumspējas?

- Protams. Dažos gadījumos tas uzbudināja, bet apgrūtināja vīrieša erekciju. Visas stiprās narkotikas atstāj nelabvēlīgas sekas uz dzimumspējām, gan īslaicīgi, gan pēc ilgstošas lietošanas, un lieki sacīt, ka holandiešu ķīmiķis to labi apzinājās. Viņš apzinājās arī to, ka, izgudrojot produktu, kas palielina šīs spējas, kļūs par bagātu cilvēku. Par ļoti bagātu cilvēku.

- Un viņam izdevās? - vaicāja Džinija.

- Jā. Viņam izdevās - vai tā vismaz viņš apgalvo. Palīdzēja tas, ka ķīmiķim izdevās atrast investoru, kādu, kurš bija gatavs atbalstīt viņa eksperimentus. Ņemot vērā holandiešu operācijas apjomus, šis investors bija ļoti dāsns. Viņš piešķīra divi simti piecdesmit tūkstošus Šveices franku tieši no sava Cīrihes konta. Pagājušā gada aprīlī Amsterdamas Hiltonā šī nauda tika nodota amerikāņu partnerim. Pēc sešiem mēnešiem holandiešu ķīmiķis savu

izstrādājumu bija uzlabojis līdz pilnībai un bija gatavs sākt tā ražošanu. Man šķiet, tu zini, kā viņš to nosauca...

- Baltās Dūjas?

- Baltās Dūjas. Bez šaubām.

iestājās īss klusuma brīdis. Džinija ziņkāri uzlūkoja Rou-lendu.

-Tu esi ļoti labi informēts, - viņa ieminējās. - Kurš tevi apgādājis ar šo informāciju?

- Man ir cilvēks ASV Narkotiku apkarošanas birojā. Holandiešu ķīmiķis un viņa amerikāņu partneris gandrīz gadu atradušies viņu uzraudzībā. Amsterdama ir galvenais heroīna un kokaīna ieplūdes ceļš. Nav nekas neparasts, ja tur uz vietas strādā NAB operatīvie darbinieki.

- Nē. - Džinija neziņā nolūkojās uz Roulendu, ievērojusi viņa piepešo atturību. - Bet varētu būt mazliet neparasti, ja viņi tik daudz informācijas sniedz britu žurnālistam.

- Es vairākus gadus strādāju Vašingtonā. - Roulends kļuva vēl lakoniskāks. - Man tur ir senas pazīšanās. - Viņš uz brīdi apklusa. - Es vēl atgriezīšos pie jautājuma par ieguldīto summu un investora personību, ja vien spēšu. Līdz tam, lūk, kas notika pagājušajā rudenī. Ķīmiķis bija ieguvis savu jauno izstrādājumu, uz kuru viņš lika tik lielas cerības. Nākamais solis saistījās ar tā ie-barošanu klientiem - un tas bija amerikāņa uzdevums. Viņš sāka tāpat kā parasti: tika apgādāti draugi, kas darbojās rokmūzikas biznesā, mazliet vielas tika izdalīts kontaktpersonām geju klubos, daļu viņš nodeva pazīstamiem fotogrāfiem un modelēm. Baumas izplatījās ātri. Mūziķi atklāja, ka viņi ir spējīgi izdarīt ierakstus visu dienu, visu nakti un vēl nākamajā dienā. Modeles atklāja, ka šī narkotika pilnībā iznīcina viņu apetīti. Runāja, ka, lietojot Baltās Dūjas, cilvēks jūtas pašapzinīgs, laimīgs un iedvesmas pilns. Zūd nepieciešamība pēc miega. Vai pārtikas. Lieki sacīt, ka seksuālā apetīte paliek nevājināta...

-Atbrīvojas seksuālā enerģija?

-Tā apgalvo. Amerikānis apgalvo, ka Baltās Dūjas rada iekāri un ka tā ir visaptveroša, tā spējīga gāzt kalnus. Sešas, septiņas, astoņas reizes naktī - tā viņš saka. Viņš, protams, mēdz pārSpilēt. No otras puses, divu mēnešu laikā viņi trīskāršoja cenu, bet 1 lienti joprojām lauzās viņu durvīs. Tā ka, jādomā, viņa apgalvojumos ir sava daļa patiesības...

Roulends, kurš runāja lietišķā tonī, paraustīja plecus. Džinija nopūtās.

- Nav jau nekāds brīnums. Narkotika, kas cilvēkus dara slaidus, laimīgus un palīdz gūt panākumus seksā? Tas jau apmierina gandrīz visas divdesmitā gadsimta vajadzības.

- Mēs dzīvojam laicīgā pasaulē. - Roulends, kurš nekad nebija jutis īpašu saskaņu ar šo pasauli, no balss noskaņas nopratis, ka arī Džinija nedzīvo saskaņā ar to, pagriezās pret viņu. - Tu taču saproti, kāda veida nauda šeit var būt iesaistīta? Protams, beigu beigās Baltās Dūjas sāks atdarināt. Narkotiku iegūs citas ražotnes, atklās to noslēpumu, pavairos to. Bet tas prasa laiku. Tādēļ holandietis un amerikānis pašlaik vēlas paplašināt ražošanu - un ātri. Viņi iecerējuši - atkal, ja klausāmies, ko saka amerikānis, - dabūt savu peļņu divu gadu laikā. Pēc viņa vērtējuma tā varētu sasniegt apaļus piecus miljonus, pēc tam viņš plāno pārtraukt šo nodarbošanos. Tas ir pilnīgi iespējams. Vai arī NAB, holandiešu policija vai viņa paša heroīna lietošanas ieradums var izjaukt viņa plānus. Pa to laiku - ja Baltās Dūjas patiesi izraisa dažāda veida nāves gadījumus - ne viņš, ne viņa holandiešu partneris īpaši nezaudēs nakts mieru. Viņuprāt, riska elements var tikai veicināt produkcijas noietu. Viņus neuztrauc šās pasaules Kasandras Morlijas.

Iestājās klusums. Džinija bija vērojusi, kā runājot pieaug Roulenda niknums, lai gan tas atspoguļojās vienīgi viņa skatienā.

- Mēs nevaram zināt, kas izraisījis Kasandras Morlijas nāvi, kamēr nav iesniegts toksikologa ziņojums, - viņa klusi sacīja. - Pareizi, viņa pagājušajā naktī redzēta kopā ar Zvaigzni, un viņa rokās bija Baltās Dūjas. Tas var uzvedināt uz secinājumiem, bet tas nav pierādījums. Tā vislabākajā gadījumā ir apstākļu sagadīšanās. Taču Mičels pavisam noteikti vienu tableti izmēģinājis. Un viņš izdzīvoja, lai mums to pastāstītu.

- Piekrītu. Bet Mičels ir - cik gara auguma? Piecas pēdas un desmit collas? Un spēcīgas miesasbūves. Es teiktu, ka viņš sver

vismaz piecpadsmit stonus, divsimt mārciņas. Turpretī Kasandra Morlija bija slaida, uz pusi mazāka par Mičelu. Iespējams, ka visu izšķīra vienkārši ķermeņa lielums un deva. Var būt vēl citi faktori - pārtika, uzņemtais šķidruma, alkohola daudzums. - Viņš apklusa. - Es arī negribu izdarīt pārsteidzīgus secinājumus. Taču, manuprāt, tu vari saprast, kādēļ šis gadījums mani interesē, kādēļ es to gribēju izpētīt jau pirms šāsnedēļas nogales notikumiem.

-Jā. To es varu.

- Džinija... - Roulends pagriezās, lai palūkotos uz viņu. - īstā žurnālistika var veicināt pārmaiņas. Varbūt tās ir pavisam sīkas pārmaiņas - tādas, kas pasargā kaut vienu tādu pusaudzi kā Kasandra no nāves, kas slēdz vienu narkotiku ražotni, kamēr miljoniem citu izdzīvo, kas liedz tādam cilvēkam kā Zvaigzne tirgoties ar savu produkciju, pat ja tas ir tikai uz laiku...Tās tomēr ir pārmaiņas un pārmaiņas uz labāko pusi. Lai arī ko tu būtu pārdzīvojusi Bosni jā, lai cik iedragāta būtu tava ticība darbam - to taču tu saproti?

Ja viņa nebūtu sapratusi, Džinija nodomāja, tad tagad Rou-lenda runasveids būtu viņu pārliecinājis. Pirmo reizi viņš bija atļāvis izpausties savām jūtām. Tikai uz īsu mirkli zināma impulsi-vitāte un ideālisms Roulenda stilā atgādināja Džinijai Paskālu.

- Es to saprotu, - viņa rāmi atbildēja.

- Tādā gadījumā... - Viņš apklusa, it kā pieņemot kādu pēkšņu lēmumu. - Tādā gadījumā strādā kopā ar mani pie šīs lietas, kā es to sākumā vēlējos.

Roulenda tiešums Džiniju pārsteidza, tāpat kā temps, ar kādu tika pieņemts lēmums.

- Tu esi pārliecināts? - Džinija cieši viņu uzlūkoja. - Vakarvakarā, šorīt - vai tu man to būtu piedāvājis?

-Nē.

- Bet tagad piedāvā?

- Jā, piedāvāju.

-Tad es to pieņemu. Es gribu ar to nodarboties. Tagad es gribu pie tā strādāt.

Džinija nodomāja, ka atbilde iepriecina Roulendu. Tomēr, neko neteicis, viņš aizgriezās un iedarbināja motoru.

- Tādā gadījumā, - viņš sacīja, - ir vēl kas, ko tev vajadzētu zināt...

- Kas, piemēram, ieguldīja līdzekļus? Kurš bija tas, kas piegādāja ceturtdaļmiljona Šveices franku no konta Cīrihes bankā?

- Skaidrs! - Pasmaidījis Roulends izbrauca uz ceļa.

- Kurš tas bija? Kāds, kuram ir sakari narkobiznesa aprindās?

- Nē. Tieši otrādi. Bet tas ir cilvēks, par kuru tu būsi dzirdējusi. Kāds, kura saistība ar šo lietu mani stipri mulsina...

- Kas viņš ir?

- Francūzis. - Roulends iegrieza mašīnu asā pagriezienā. - Ļoti bagāts un ļoti ietekmīgs francūzis. Viņu sauc Žans Lazārs.

Atpakaļceļā Roulends iepazīstināja Džiniju ar pārējo informāciju, runādams tikpat lakoniski kā iepriekš. Klausoties ar neatslābstošu interesi, Džinija apbrīnoja Roulenda spēju pasniegt visus nepieciešamos faktus pareizā kārtībā un viņa pedantisko izvairīšanos no aptuvenības. Viņš runāja tikai to, ko nepārprotami zināja, un ne vārda vairāk. Pieradusi strādāt vidē, kurā viņas pirmais uzdevums gandrīz vienmēr bija mēģināt nošķirt faktus no pieņēmumu un minējumu gūzmas, lai izdibinātu patiesību, kas bieži bija aprakta zem pārpratumu, nepamatotu apsūdzību un apzinātu apmelojumu slāņiem, Džinija par to viņam bija pateicīga. Izrādījās, ka Makgīrs ir negaidīti punktuāls, bet punktualitāte nepiederēja pie viņas nicinātajām īpašībām.

Nepieciešamās informācijas izklāstu Roulends pabeidza, iebraucot Maksa pievedceļā. Iegriezis lendroveru aiz mājas, viņš iebrauca pagalmā pie staļļiem.

- Pirms ejam iekšā... - Džinija ierunājās. - Es gribu būt droša, ka neesmu pārpratusi. Vai naudu nodeva Lazāra galvenais palīgs?

- Jā. Viņu sauc Kristjans Bērtrands. Sorbonna. Hārvarda biznesa skola. Ambiciozs. Pie Sezāres un Lazāra strādā četrus gadus.

- Un šonedēļ viņš atgriezās Amsterdamā, lai saņemtu Baltās Dūjas? Sešas Baltās Dūjas? Kāpēc tik maz?

- Nezinu. - Roulends apdomājās. - Protams, kā Lindsija nepārstāj man atgādināt, nākamnedēļ notiek Parīzes kolekcijas skate. Sezāres iznāciens būs trešdien. Varbūt šīs Baltās Dūjas Lazāram nepieciešamas, lai izturētu skati un tās atbalsis. Tā vismaz apgalvo amerikānis... No otras puses, tas šķiet viņam neraksturīgi. Lazārs nav vājš cilvēks. Runā, ka viņam ir dzelzs griba, dzelzs pašdisciplīna...

- Vai tu gribi sacīt, ka narkotikas var būt paredzētas kādam citam?

- Tas man ienāca prātā. Ticamākais kandidāts šķiet Marija Sezāre. Klīst baumas par viņas nelīdzsvarotību, viņas veselību. Viņa ir miljardu franku vērtas kompānijas atslēga, un šo kompāniju Lazārs pagājušajā gadā it kā esot mēģinājis izpārdot. Ja viņš joprojām ir ieinteresēts izpārdošanā, tad Sezārei pašai ir jādarbojas un šai darbībai jābūt redzamai. Ļoti būtiski, ka viņa patiešām parādās skates beigās, turklāt vesela. Ja viņa to nedarīs, ja radīsies reāls pamats baumām par viņas veselību, par viņas radošajām spējām, kas notiks ar kompānijas cenu? Tā kritīsies. Taču, ja neliels daudzums Balto Dūju ne tikai nodrošina, ka viņa parādās, bet nodrošina, ka viņa to dara ar starojošu pārliecību par saviem spēkiem... vai tu saproti?

-Jā. Saprotu.

- Lai arī kā tur būtu... - Roulends pasniedzās pēc mašīnas durvju roktura. - Šajā stadijā tā visa ir tukša teoretizēšana. Vispirms mums jāvelta uzmanība šim pavedienam. Jāatrod Mina. Jāatrod Zvaigzne. Jāaprunājas ar Minas un Kasandras draugiem, Jāaprunājas ar holandiešu meitenes Annekas ģimeni...

- Un jāaprunājas ar tavu NAB cilvēku, - steigšus ieteicās Džinija. - Ja man jādodas uz Amsterdamu, man noteikti jāaprunājas ar viņu...

Viņa aprāvās, nojauzdama, ka Roulends piepeši saspringst. Durvis palika neatvērtas. īsu brīdi neviens nerunāja, vējš svilpoja ap mašīnu.

- Nē, - viņš beidzot sacīja. - Baidos, ka tas nav iespējams. Tas ir - pārāk daudz prasīts.

Džinija pārsteigumā iepleta acis.

- Pārāk daudz prasīts? Kādēļ? Roulend, visa informācija, ko lu saņem, nāk no šī viena avota. Man vajag ar viņu runāt. Notikumi ii attīstījušies. Varbūt viņam kaut kas zināms par Zvaigzni.

-Atvaino! Nē. Visi sakari ar NAB notiek ar manu starpniecību. Tie ir viņu noteikumi, ne manējie, un esmu spiests tos pieņemt. Es šeit esmu starpnieks. Viņiem ir mans apliecinājums, mans vārds, ka mani pētījumi nav pretrunā ar viņējiem.

- Bet tie nebūs pretrunā. Man arī agrāk bijušas šādas situācijas. Man ir rutīna, Roulend...

-Nē.

- Ak tā? Vienkārši - nē? Man ar to jāsamierinās?

- Ja tu vēlies ar mani strādāt, tad - jā.

Viņa balss bija laipna, bet nepiekāpīga. Džinija jau gribēja iebilst, bet nolēma nogaidīt. Viņa nolēma, ka atsāks uzbrukumu piemērotākā laikā. Vēlreiz palūkojusies uz Roulendu, Džinija atklāja, ka viņu mulsina Roulenda zaļo acu ciešais skatiens, un pievērsās bruģētajam pagalmam. No viena šķūņa jumta lidojumam pacēlās pūce. Noraudzīdamās, kā balti atmirdz putna ieplestie spārni, viņa izkāpa no mašīnas.

Neteikdams ne vārda, Roulends devās pāri pagalmam un cauri dārzam. Nonākot pie nama pakāpieniem, viņš pieklājīgi pastiepa roku un palīdzēja Džinijai uziet pa tiem. Lai gan bija tik auksts, viņa plauksta pieskaroties izstaroja siltumu. Džinija pārlaida viņam skatienu, prātodama, vai klusēšana varētu nozīmēt nepatiku, taču Roulenda sejā neatspoguļojās nekādas emocijas.

- Skaties zem kājām, pakāpieni ir apledojuši, - viņš sacīja, kad Džinija paklupa pie augšējā pakāpiena.

Arī verandas akmens plāksnes bija apledojušas. Uzmanīgi tās šķērsojusi, Džinija uz bridi apstājās, lūkodamās zvaigznēm nokaisītajās naksnīgajās debesīs.

- Londonā vairs nav iespējams redzēt zvaigznes, - viņa sacīja. - Pilsētas ugunis neļauj tās saskatīt. Vai tās nav lieliskas? Kādreiz es pazinu dažus zvaigznājus, bet tagad esmu tos aizmirsusi. Orions...

- Tās tur zvaigznes.

- Un Polārzvaigzne? Lācis? - Viņa atlieca atpakaļ galvu. Roulends, kurš nelūkojās debesīs, arī pacēla skatienu.

Viņš parādīja visas zvaigžņu kopas pēc kārtas. Tur bija Lielais Lācis un Mazais Lācis, tur Kasiopeja un tur navigācijā tik noderīgā Polārzvaigzne. Lūkodamās augšup uz šo pēdējo zvaigzni, Džinija nodrebēja, un Roulends, izrādot kavalierisku uzmanību, saņēma viņas plaukstu un aizvadīja viņu pāri slidenajām plāksnēm līdz durvīm.

Lindsija sēdēja virtuvē uz dīvāna, kad izdzirdēja nočirkstam granti, lendroveram iegriežoties Maksa piemājas ceļā.

Viņa tobrīd lasīja Kolinam un Danijam priekšā pasaku. Ģērbušies pidžamās, viņi, cīnīdamies ar miegu, bija ieritinājušies Lin-dsijai katrā pusē. Makss savā kabinetā runāja pa telefonu, Šarlote augšstāvā mazgāja vannā Alekšu un Benu. Lindsija aizvēra grāmatu. Pulkstenis rādīja astoņi. Roulends un Džinija bija projām vairākas stundas.

-Jūs abi ejiet gultā, - viņa sacīja. - Jūs jau gandrīz guļat. Nē, nekādu iebildumu! Ejiet nu!

Danijs nošmaukstināja viņai uz vaiga slapju buču. Roku rokā viņi abi ar Kolinu paklausīgi aizgāja. Piecēlusies kājās, Lindsija apstaigāja telpu. Viņa palūkojās uz plīti, galdu, krēsliem. Pagāja desmit minūtes. Ko, pie joda, darīja Džinija un Roulends? Vai viņi sēdēja tumsā un sarunājās?

Dzerot tēju, Makss it kā starp citu bija ievaicājies, vai Lin-dsijai nebūtu nekas pretī nākamajā dienā aizgādāt Roulendu atpakaļ uz Londonu. Viņš pats bija izlēmis doties ceļā ļoti agri no rīta. Ja Džinija nodarbošoties ar Kasandras Morlijas lietu, viņai varot rasties vēlēšanās palikt vēl dienu vai divas, lai intervētu Kasandras un Minas draugus. Lindsija, kurai viņa valoda šķita mākslota un izvairīga, ātri vien aptvēra cēloni: Makss baidījās, ka šāds priekšlikums varētu nepatikt Roulendam Makgīram.

- Kāpēc viņš nevar braukt reizē ar tevi? - viņa ievaicājās.

- Tāpēc, ka es izbraucu pirms ausmas. Šarlote būs sarūgti-

nata, ja visi viņu pametīs reizē. Paklau, Lindsija, tu taču varētu pāris stundu paciest viņa sabiedrību?

- Nu labi jau, labi, - atteica Lindsija. - Man tik un tā ir kaut kas viņam sakāms.

- Patiesi? - Makss ieinteresējās.

- Jā. Tu atceries, viņš man iedeva paskatīties to mapi. To -par Lazāru? Es to izskatīju un ievēroju kaut ko dīvainu. Es...

- Sasodīts! Zvana telefons. Tas būs informācijas dienests. Vai Lendiss. Pastāstīsi man vēlāk, Lindsija.

Makss nozuda. Kamēr Lindsija lasīja priekšā viņa dēliem, viņš vairākas reizes bija atkal parādījies, taču neizrādīja nekādu tieksmi iztaujāt viņu sīkāk. Lindsija, kas loloja savu atklājumu, jutās vīlusies. Viņa drūmi nodomāja, ka Maksu neinteresē nekas, ko viņa varētu pateikt, droši vien tas neinteresēs arī Roulendu. Lindsija sēdēja un bungoja ar pirkstiem pa virtuves galdu. Piecpadsmit minūtes pēc tam, kad viņa bija dzirdējusi piebraucam lend-roveru, verandā beidzot atskanēja soļi.

Ienāca Roulends un Džinija, ienesot sev līdzi auksta nakts gaisa vilni. Lindsija viņus piesardzīgi uzlūkoja. Roulends palīdzēja Džinijai izkļūt no mēteļa, viņš izteica kādu piezīmi, kuras jēga paslīdēja Lindsijai garām, un Džinija pasmaidīja.

- Vai jūs sastapāt Mičelu? - apvaicājās Lindsija, nesamierinādamās ar to, ka viņu neviens neredz.

- Ko? - Roulends tobrīd vilka nost savu mēteli. - Ak jā, sastapām gan. Izrādījās, kas tas ir ļoti noderīgi. Kur ir Makss?

- Tad kā tu domā, Roulend? - tobrīd vaicāja Džinija. -Es palieku vienu dienu šeit? Ar vienu dienu pietiktu. Pēc tam es varētu braukt uz Amsterdamu...

-Ar vienu dienu pilnīgi pietiktu, šaubos, ka skolasbiedriem būs daudz kas sakāms, bet var jau gadīties. Varbūt viņi dzirdējuši par Zvaigzni, iespējams taču, ka Kasandra vai Mina sastapušās ar viņu jau agrāk...

Viņš apklusa. Tikko virtuvē bija ienācis Makss, mādams ar papīra lapu. Ja vien Makss kādreiz izskatījās satraukts, tad tobrīd viņš tāds izskatījās.

- Pirmie panākumi! - viņš ierunājas. - Atrasta mašīna. Man nupat piezvanīja policija...

-BMW? Kur?

- Interesantā vietā. - Maksa un Roulenda skatieni sastapās. - Parīzē - vai tu vari tam noticēt?

- Parīzē? Viņi nav kļūdījušies?

- Tas ir pierādīts. Mašīna bija pamesta Pantinas rajonā, tuvu peripherique. To atradis kāds vienkāršs policier apmēram pirms trim stundām...

Makss aprāvās, jo bija iezvanījies telefons. Izdzirdējis, ka Šarlote augšstāvā paceļ klausuli, viņš no jauna pievērsās Roulen-dam.

- Jā, Parizē, - viņš turpināja. - Un, ņemot vērā tavu iepriekšējo informāciju, Roulend, tā ir visai interesanta izvēle, vai tev tā neliekas?

Lindsija, atkal samierinājusies ar to, ka par viņu neviens neliekas ne zinis, tobrīd vēroja Roulendu. Viņš nesteidzās ar atbildi. Viņa saprata, ka cēlonis tam ir Džinija, kurai bija pievērsta visa viņa uzmanība. Džinija stāvēja pavisam nekustīgi, viņas rokas bija apstājušās, noņemot zaļo šalli. Viņa ieklausījās attālajā Šarlotes balss murdoņā, viņas acis bija nedabiski mirdzošas, viņas seja bija saspringta un nobālusi. Izdzirdējusi atskanam Šarlotes soļus, viņa sakustējās, un brīdī, kad Šarlote sāka saukt no augšas, viņa jau skrēja uz Maksa kabineta pusi.

- Džinija! - sauca Šarlote. - Ātri, viņš jau vairākas stundas pūlas sazvanīt. Līnija ir drausmīga, bet sadzirdēt var. Džinija, ātrāk, tas ir Paskāls!

OTRA DAĻA EIROPA

.

IX

Minu pamodināja baznīcas zvani. Tie ielauzās viņas sapnī. Sākumā, joprojām nepamodusies, viņa nodomāja, ka tie ir govju zvaniņi un viņa atrodas kaut kur augstu kalnos. Pēc tam skaņas pārvērtās par zvārgulīšu šķindām un viņa lidoja kamanās pāri sniegotiem klajumiem, sēžot zem kažokādu pārklāja, un blakus viņai sēdēja Zvaigzne. Pēc tam sapnis sāka slīdēt projām, un viņa saprata, ka tic ir baznīcas zvani, kas skan kaut kur aiz Parīzes istabiņas sienām. Mina sakustējās, atvēra acis un sāka atcerēties. Viņa atcerējās istabu, matraci, uz kura viņa gulēja, un tīro lupatu segu, kas klājās viņai pāri, segu, kuru rotāja tumšzilas zvaigznes un koši sarkani sešstūri.

Mina piecēlās sēdus, izberzēja acis un pasmaidīja: Zvaigzne bija sacījis, ka viņš iziešot ārā, bet viņai vajagot atpūsties. Taču tagad viņš bija atgriezies.

Zvaigzne sēdēja viņai pretī uz koka krēsliņa un vēroja viņas pamošanos.

- Cik pulkstenis, Zvaigzne?

- Laiks sākties otrajai mesai. Pašlaik ir astoņi.

- Mesai? Tu gribi sacīt, ka tagad ir svētdienai

- Svētdiena. Tu biji pārgurusi. Ilgs ceļš. Mums vajadzēja sameklēt šo vietu. Tu nogulēji daudzas stundas. Vai negribi brokastis? Es zinu, ka te tuvumā ir kafejnīca...

- Esmu izsalkusi. Varbūt “dārgakmens” mani padarījis tik miegainu. Es labprāt paēstu brokastis, Zvaigzne...

- Kāpņu laukumiņā ir neliela vannasistaba. Tu vari to izmantot. Redzi, kamēr biju izgājis, nopirku tev dāvanu. Tā ir šalle. Tā pieskaņota tavām acīm.

Viņš uz burvja mājienu izvilka no kabatas šalli, un uz burvja mājienu tā parādījās viņa rokās. Mina redzēja, ka šalle ir no zīda un skaistā jo skaistā krāsā, zivju dzeņa spārnu krāsā. Viņa aiz sajūsmas klusi izsaucās. Piecēlies Zvaigzne saudzīgi ielika to viņai rokās.

-Apsedz ar to savus matus, - viņš sacīja. - Pašlaik mums jābūt piesardzīgiem, Mina. Pat šeit...

Mina vilcinoties viņu uzlūkoja.

-Es drīz varēšu viņiem piezvanīt, vai ne, Zvaigzne? Es negribu, ka viņi raizējas. Mana māte... Zvaigzne, ja pašlaik ir svētdiena, viņa būs izmisusi. Man jāpasaka viņai, ka esmu drošībā. Tas nav nekas slikts - es neteikšu, kur mēs esam...

- Protams, tu vari viņiem piezvanīt. - Viņš pasmaidīja, un istabā no šī smaida kļuva gaišāks. - Ja tu nebūtu gulējusi... tu vari viņiem piezvanīt no kafejnīcas. Tur ir telefona būdiņa. Iesim, mana mazā Mina... - Viņš saņēma meitenes plaukstu. - Atceries, šis ir piedzīvojums. Māsu piedzīvojums. Mazliet vēlāk... - Viņš aprāvās, un Miina ieraudzīja viņa seju pārvēršamies.

- Kas būs mazliet vēlāk? - viņa vaicāja, redzot, ka Zvaigznes skatiens satumst.

- Mazliet vēlāk man ir norunāta tikšanās, tas viss. Man jābūt lidostā. Šarla de Golla lidostā. Kamēr būsim tur, tu vari izšķirties. Uz Londonu lido simtiem lidmašīnu. Pa vienai katru stundu. Ja tu gribi, iesēdināšu tevi taisni lidmašīnā. Šodien pat tu vari nokļūt mājās...

- Mājās? - Mina nedroši viņu uzlūkoja. - Zvaigzne, man nav naudas lidmašīnas biļetei. Man vispār nav naudas. Visu naudu, kas man bija, es atdevu Kasandrai...

- Tā nav problēma. - Uz nākamo burvja mājienu viņa saujas bija pilnas ar naudu. - Franki, dolāri, mārciņas - vairāk nekā nepieciešams lidojumam uz Angliju. Pasaki tikai vienu vārdu, Mina, un mēs abi varam braukt projām. Mēs varam doties uz jebkuru pasaules vietu.

- Es nevaru pieļaut, ka tu maksā manā vietā... - Mina sarauca pieri. - Man vajadzēs tev atdot naudu, Zvaigzne.

- Nestrīdēsimies tagad par to. Kas zina? Varbūt mēs nokļūsim līdz lidostai, un tu negribēsi braukt projām. Pasteidzies - ir tik jauka diena! Mēs varam sēdēt kafejnīcā un vērot, kā saule apspīd Parīzi. Parīze ir viena no četrām pasaules skaistākajām pilsētām.

Viņš savu paziņojumu izteica ļoti nopietni. Uz Minu tas atstāja iespaidu.

- Kuras ir trīs pārējās? - viņa vaicāja.

- Venēcija, Ņūorleāna un Honkonga. Kādu dienu es tevi turp aizvedīšu. Varbūt.

-Tu pazīsti visas šīs vietas?-Mina vaicāja, un viņš aizgriezās, it kā piepešas garlaicības mākts.

- Protams, - viņš atbildēja. - Esmu iepazinis pasauli.

Mina saprata, ka zaudējusi viņa uzmanību. Viņa mācījās iepazīt Zvaigzni un bija apguvusi, ka viņa garastāvoklis mainījās ļoti strauji. Vienu mirkli Zvaigzne veltīja viņai tik ciešu uzmanību, ka viņa tumšzilās acis šķita lasām Minas domas kā grāmatā, nākamajā mirklī kaut kas notika: viņš apdzisa, un viņa seja noslēdzās.

Izgājusi kāpņu laukumiņā, Mina sameklēja tualetes telpu, nomazgājās un sasukāja matus. Tualetes telpa bija primitīva, bet par to nebija jābrīnās, jo māja bija veca. Viņi bija apmetušies pašā tās augšā, mansardā, bet pati māja atradās pakalna virsotnē. Atverot logu, Minas skatienam pavērās reibinoša jumtu ainava, kupoli un dzegas, skursteņi un smailes. Zvaigzne teica, ka šis esot viņa drauga miteklis, viņš sacīja, ka viņi atrodoties studentu kvartālā, ka viņi atrodoties Kreisajā krastā, kas esot labākā Parīzes daļa un netālu no Sorbonnas.

Paņēmusi savu jauno, zilo šalli, kas bija tik brīnišķīga kā gabaliņš no vasaras debesīm, viņa rūpīgi pārsēja ar to savus rudos matus. Viņa to apsēja tā, kā bija sējušas ceļotāju sievietes, pa čigānu modei, sasienot aizmugurē mezglu un zemu pāri pierei, tieši virs uzacīm. Viņai piestāvēja, un Mina uzsmaidīja savam atspulgam. Muļķīgo vanaga uzlīmi viņa bija nomazgājusi, taču atstājusi uz plakstiņiem zelta krāsas paliekas, un viņai mugurā joprojām bija Kasandras vecās, melnās drēbes. Krekls bija garš un brīvi krītošs līdz pat puslielam, indiāņu krekls, ko Kasandra bija nopirkusi Oksfemā, žakete smaga, arī melna, ar melnu izšuvumu, to Kasandras māte bija atvedusi kaut kur no ārzemēm. Viņa tagad izskatījās pavisam citāda, daudz vecāka - viņa arī jutās daudz vecāka, it kā vienā dienā un divās naktīs viņa būtu kļuvusi pieaugusi un ceļotu apkārt pasaulei.

Mina nespēja nociesties, kad varēs pastāstīt Kasandrai, kas noticis, kur viņa bijusi. Viņa varēja iedomāties sevi skolā, dzirdēt pati savu balsi: Jā, mēs izbraucām pusnaktī, mēs braucām visu nakti un nonācām Parīzē jau pirms saules lēkta. Mēs apmetāmies drauga dzīvoklī. Zvaigznēm visur ir draugi, tā viņš man teica. Viņš vienmēr ceļo, Kasija. Es būtu varējusi palikt kopā ar viņu. Viņš mani lūdza palikt. Viņš sacīja - ja mēs vēloties, mēs varot apceļot pasauli...

Viņa apsauca sevi. Zvaigzne viņu aicināja. Tobrīd viņa iedomājās par savu māti un savu tēvu un atsāka šaubīties, juzdamās uzbudināta, mazliet noraizējusies un izbijusies.

Zvaigzne aizveda viņu uz sev zināmo kafejnīcu, un, apsēdusies pie loga, Mina mazliet nomierinājās, skatīdamās uz Parīzi, kas slīdēja viņai garām.

- Tātad tu nekad te neesi bijusi? - vaicāja Zvaigzne, viņu vērojot. Mina ēda šokolādes radziņus, klāt piedzerot cafe au lait. Pastiepis roku, Zvaigzne noslaucīja sīku maizes drusciņu, kas bija pielipusi viņai pie zoda.

- Nē. Nekad. Es vienmēr esmu gribējusi atbraukt. Mēs esam bijuši daudz kur, bet vienmēr tādās īsti garlaicīgās vietās. Aviobāzu pilsētiņās. Vācija bija vissliktākā. Es ienīdu Vāciju. Mana māte ari. Mēs bijām iesprūduši pašā nekurienes vidū, šausmīgā apkārtnē, ko no visām pusēm ieslēdza priežu meži. Tētis visu dienu bija projām darbā. Vai spēlēja golfu. Viņš ir golfa fanātiķis. Viņam ir astotais handikaps, tā ka, jādomā, viņš ir veiksmīgs spēlētājs, bet mēs ar mammu gandrīz sajukām prātā. Mums bija kastes drudzis. Mamma teica, ka tā to saucot... - Mina apklusa. Viņa sacīja sev, ka nedrīkst kulstīt mēli. Viņa redzēja, ka Zvaigznēm tas nepatīk, jo viņa seja atkal ieguva noslēgtu izteiksmi. Varbūt viņa tam uzdzina garlaicību. Zvaigzne novērsās, sāka knosīties un bungot ar pirkstiem pa galdu, un Mina secināja, ka viņam kaut kas krita uz nerviem, jo parasti Zvaigzne bija tik nekustīgs.

- Es tūdaļ atgriezīšos, - viņš strupi noteica un piecēlās. Mina noraudzījās, kā viņš, nogājis gar galdiņiem, nozūd tualetes virzienā. Viņa palika sēžam, mēģinādama pabeigt iesākto baltmaizes radziņu, vērot Parīzi, bet viss ielu jaukums bija pazudis, un radziņš piepeši nelikās svaigs.

Zvaigzne ilgi bija projām, desmit minūtes vai vairāk. Kad viņš atgriezās, tūdaļ varēja redzēt, ka atgriezies arī viņa labais noskaņojums. Apsēdies iepretī Miņai, viņš pogāja ciet krekla piedurknes. Viņa rokas smaržoja pēc ziepēm. Viņš uzsmaidīja Miņai savu īpašo smaidu, kas lika viņai justies tā, it kā viņiem piederētu viss laiks šajā pasaulē.

- Vācijā... - Pieliecies tuvāk, viņš pieskārās Minas plaukstai. - Vai strīdi aizsākās Vācijā? Atceries, tu man mašīnā stāstīji?

- Varbūt. - Mina sarauca pieri. - Man bija tikai trīspadsmit, kad mēs no turienes aizbraucām. Mēs tur pavadījām veselus trīs gadus. Varbūt tas aizsākās agrāk, bet es neievēroju vai arī izlikos, ka nekas nav noticis. Pirms Vācijas mēs dzīvojām Havajās, un tur bija labāk. īsti nezinu. Jādomā, ka viņi kaut kad bija laimīgi. Kad es biju maza. Viņi patiešām mīlēja viens otru, kad apprecējās. Mamma stāstīja. Viņa sacīja, ka iemīlējusies tētī no pirmā acu uzmetiena, un... - Mina apklusa, cīnoties ar piepešām asarām. Zvaigzne vēroja, pievērsis viņai savu nekustīgo, ciešo skatienu.

Pēc tam viņš saņēma Minas plaukstu savējā un sacīja: - Mina, mīlestība nāk un iet. Tev tas jāiemācās.

- Tā nepaliek? - Viņa novērsās. - Grāmatās paliek. Filmās.

- Var gadīties, ka arī nepāriet. - Aizsmēķējis Zvaigzne ievilka dūmus un izpūta tos gaisā. Mina vēroja viņu cauri zilajiem dūmu gredzeniem. - Protams, visiem gribas, lai tā paliktu. Tāpēc cilvēki pārāk piepūlas. Viņi kļūst nemierīgi un satraukti. Vajag nogaidīt. Ļaut, lai tā ierodas. Cerēt, ka tā nepāries. Maza drusciņa mīlestības ir tā vērta. Pasaulē ir tik daudz naida.

Mina joprojām viņu cieši vēroja. Viņa nodomāja, ka Zvaigznes padoms izklausās gudrs, lai gan tā nebija gluži tāda atbilde, uz kādu viņa bija cerējusi.

- Zvaigzne, - viņa ievaicājās, - ja tā atnāk, kad tā atnāk -kā to var zināt?

Zvaigzne cieši satvēra Minas delnu, tik cieši, ka kļuva sāpīgi, un parāva Minu uz priekšu no krēsla tā, ka viņa nolīka pāri galdam un Zvaigznes skaistā seja atradās tikai dažas collas no viņējās.

-Ieskaties man acīs, - viņš sacīja. - Nu! Ieskaties! Ieskaties, kā nākas, Mina. Ļauj sev ieraudzīt...

Mina ielūkojās Zvaigznes acīs, kā viņai bija likts. Varavīksnene bija ļoti tumša, gandrīz melna, ar ziliem lāsumiem. Šajās acīs viņa varēja saskatīt sevi, sīciņu Minu, un tobrīd viņa pazaudēja sevi un redzēja vienīgi viņa skatienu, tā ka telpa pagaisa un viņa lūkojās gluži kā okeānā. Viņa vēroja tā viļņus, viņa vēroja šo lēni hipnotisko viļņošanos un, mazliet nodrebējusi, nopūtās.

Zvaigznes tvēriens kļuva maigs. Noglāstījis Minas roku, viņš sacīja:

- Tagad tu mani pazīsti. Un es pazīstu tevi. Tu man tik ļoti esi vajadzīga, Mina. No pirmā acumirkļa, kad tevi ieraudzīju. Es sapratu.

Mina noelsās. Atlaidis viņas roku, Zvaigzne piecēlās.

- Iesim, - viņš sacīja, it kā šis būtu pavisam parasts brīdis, it kā viņš nebūtu pateicis neko īpašu. - Iesim! Mums jātiek līdz lidostai. Laiks iet.

Arī Mina piecēlās. Atgrūdusi krēslu, viņa pasniedzās pēc žaketes, veikdama veselu virkni juceklīgu kustību. Zvaigzne jau devās uz durvīm, un Mina skrēja viņam pakaļ, satverdama viņu aiz rokas.

- Zvaigzne, - Mina ierunājās. - Mans telefona zvans. Tu sacīji, ka es no šejienes varēšot piezvanīt saviem vecākiem...

-Telefons nestrādā. Es tikko pārbaudīju. - Saņēmis Minu aiz rokas, viņš izvilka meiteni uz ielas un apstādināja taksometru. - Nāc! Tu vari piezvanīt no lidostas. Tur ir simtiem telefona automātu...

Taču, nonākot lidostā, viņš, šķiet, bija aizmirsis arī šo solījumu. Ļoti straujā solī viņš izgāja cauri uzgaidāmajai telpai, uzbrauca augšā ar eskalatoru, pēc tam nobrauca atkal lejā. Miņai nācās skriet, lai tiktu viņam līdzi. Visapkārt drūzmējās cilvēki, viņu grūstīja no visām pusēm. Skanēja mulsinošs svešu balsu, svešu valodu juceklis, laiku pa laikam tika izteikti paziņojumi mikrofonā.

Mina uz sekundi apstājās tablo priekšā un vēroja šurpu turpu skraidošos ciparus. Lidmašīnas lidoja uz Angliju - tieši tā, kā Zvaigzne bija teicis. Nupat pulksten desmitos viena bija aizlidojusi, tika izziņots nākamais reiss pulksten vienpadsmitos. Vēl viens reiss bija gaidāms ap dienasvidu.

- Nāc! Jāiet šeit... - Zvaigzne bija atgriezies pēc Minas un, no jauna satvēris viņas roku, veda viņu tālāk. Viņš gāja aizvien ātrāk un ātrāk, un, palūkojusies augšup, Mina redzēja, ka viņš ir dusmīgs, šausmīgi dusmīgs bez jebkāda iemesla.

- Ko es izdarīju? Zvaigzne! - Viņa paraustīja Zvaigzni aiz rokas. - Ko es tādu pateicu?

Apstājies viņš neko neredzošu skatienu Minu uzlūkoja.

- Ko? Neko. Es tikai steidzos. Tūliņ pienāks lidmašīna. Es negribu to nokavēt. Jāiet te... Pagaidi! Panes manu mēteli. Tā ir labāk. Tā. Nesaki neko un turies man blakus...

Zvaigzne ielocīja veco tvīda mēteli Miņai rokās. Viņa aptvēra, ka bez mēteļa viņš izskatās pavisam citāds, nemaz nelīdzinās ceļotājam. Viņa saprata, ka Zvaigzne acīmredzot pirmīt ir nomazgājies un pārģērbies, un - cik dīvaini, ka viņa to nebija pamanījusi, bet viņa jau vienmēr lūkojās viņa sejā, nevis uz apģērbu, - tagad viņš atgādināja studentu, iespējams, vienu no Sorbonnas studentiem melnā bītlenē, melnā žaketē un tīros, melnos džinsos.

- Tava šalle, - viņa sacīja. - Zvaigzne, tu esi noņēmis savu sarkano šalli...

-Aizveries! - viņš sacīja. - Es jau teicu. Nerunā! Nāc šurp!

Viņš izveda Minu pa durvīm uzgaidāmās telpas vienā pusē, un viņi nonāca gaitenī. Turot mēteli, Mina skrēja viņam blakus. Piepeši viņai galvā drūzmējās neskaitāmi jautājumi. Kas bija noticis ar jauko, sudraboto mašīnu? Viņa atcerējās, ka Zvaigzne to

!

bija atstājis kādā nomaļā ielā, bet kur tā tagad atradās? Kur Zvaigzne bija visu to laiku, kamēr viņa gulēja? Mina aptvēra, ka nogulējusi vismaz sešpadsmit stundas. Un kur bija viņa mazais sunītis, kas visu garo ceļu bija gulējis Minas klēpī? Dejotāja, kas līdz ar Minu, braucot cauri muitai, bija slēpusies zem pleda un kas bija mansarda istabiņā, kad Mina iemiga, - viņa to skaidri atcerējās.

- Kur ir Dejotāja? - viņai izlauzās, joprojām skrienot, lai tiktu viņam līdzi. - Zvaigzne, kas noticis ar Dejotāju? Tu teici, ka viņa vienmēr ir kopā ar tevi...

- Pašlaik viņa nav kopā ar mani. - Zvaigzne apstājās tik pēkšņi, ka Mina uzskrēja viņam virsū. Tagad nebija šaubu, ka viņš ir saniknots, viņa seja bija dusmās satumsusi, un Mina atlēca atpakaļ. - Viņa ir pie drauga. Vēl viens jautājums un...

Mina redzēja, ka viņš mēģina atgūt savaldīšanos.

- Un es tevi atstāšu tepat, - viņš pabeidza. - Es gluži vienkārši aiziešu un tevi atstāšu. Es ienīstu jautājumus. Es ienīstu sievietes, kas uzdod jautājumus. Es domāju, ka tu to saprati.

- Es saprotu. Zvaigzne...

-Tad dari, ko tev saka! Kad es tev saku. Tam ir iemesls. Saproti? Tā. Stāvi te!

Mina darīja, kā viņai lika. Gaitenis, kurā viņi tobrīd atradās, bija klusāks, izvietots galvenās ēkas vienā malā, viņa nodomāja. Zvaigzne atgāja nost un gaidīja. Pēc kāda brīža parādījās vīrietis, viens no lidostas darbiniekiem, iespējams, apkopējs formastērpā. Šķita, ka vīrietis un Zvaigzne viens otru pazīst. Viņi klusinātās balsīs pārmija dažus vārdus. Vīrietis palūkojās pāri plecam. Zvaigzne izdarīja vienu no savām burvja kustībām. Mina nebija īsti droša, bet viņai šķita, ka no rokas rokā pārgāja kāda naudas summa.

Izvilcis atslēgu, vīrietis atvēra durvis bez uzraksta. Zvaigzne paaicināja Minu, un vīrietis steidzināja abus ieiet, pats viņiem nesekodams. Viņš atkal aizvēra durvis, un Mina palūkojās visapkārt. Viņi stāvēja mierīgā, klusinātos toņos rūpīgi mēbelētā lidostas atpūtas telpā. Tajā grupējās vairāki atpūtas krēsli, grīdu klāja biezi paklāji, uz galdiem kaudzēs bija izvietoti jaunākie žurnāli.

- Kur mēs atrodamies? - viņa čukstēja.

- ŠI ir ĀSP atpūtas telpa, - Zvaigzne klusi atteica. - Tu zini, ko tas nozīmē? Kad svarīgas personas ielido vai izlido, viņas var šeit atpūsties. Prese te nedrīkst ienākt.

- Bet mēs drīkstam?

- Nē. Taču mēs nedarām neko ļaunu. Tikai klusi vērojam. Vairāk neko.

Zvaigzne pavilka viņu malā aiz garas palmas, kas auga podā. Minu pārņēma satraukuma vilnis, neatļautlba kutināja nervus. Viņa redzēja, ka atpūtas telpā uzturējās arī citi cilvēki, pavisam nedaudzi, un aizmugurē, zināmā attālumā, pulcējās grupa lidostas personāla. Šķiet, neviens nebija viņus ievērojis. Lidostas ļaudis bija aizņemti ar formām un dokumentiem, citi runāja pa telefonu, pārējie, vairāki vīrieši un pāris sieviešu, visi eleganti ģērbušies, raudzījās pa logu. Mina pastiepa kaklu: stikla logs pletās no grīdas līdz griestiem. Pa to pavērās skats uz lidlauka skrejceļiem. Viņa ieraudzīja piezemējamies lidmašīnu. Tā bija neliela, droši vien privāta, viņa nodomāja, ar nepazīstamu emblēmu uz sāniem. Arī Zvaigzne to redzēja, un, tiklīdz viņš to ieraudzīja, Mina juta, ka viņa augums sastingst.

- Nekusties, - viņš sacīja ar vienu mutes kaktiņu. - Skaties! Nekusties!

Tā nu Mina skatījās. Viņa juta pieaugam vilšanos. Pēc noslēpumainā sākuma maz kas bija noticis. Lidmašīna ārpusē apstājās. Mina redzēja tās priekšējās durvis atveramies, pēc tam sagaidītāji vīrieši un abas sievietes pievirzījās tuvāk logam, aizsedzot lidlauku viņas skatienam. Līdz viņai atlidoja teikumu fragmenti un balsu murdoņa, bet visi runāja franciski, un Minas franču valodas zināšanas bija vājas.

Sagaidītāju grupā bija nojaušams zināms saspīlējums un uzbudinājums, it kā viņi gaidītu kaut ko neparedzamu, bet nekas īpašs nenotika. Lai arī kas atradās lidmašīnā, tas bija izkāpis un ienācis pa lejāk redzamo ieeju atpūtas telpā, jo piepeši visa pie loga stāvošā grupa uzsāka citu kustību - pretī ieejas durvīm tālākajā telpas galā.

Viens no vīriešiem, pagājis malā, sāka steidzīgi runāt pa mo-

bilo telefonu, cits atvēra melnu diplomātportfeli un aši izņēma vairākas mapes. Visi sapulcējās abpus ieejai, veidojot divus flangus, izkārtojušies oficiālai sagaidīšanas ceremonijai. Labajā pusē tieši pie durvīm stāvēja pavecāka sieviete smalkā kostīmā ar nevainojamu matu sakārtojumu, blakus viņai, vienu soli aiz muguras, stāvēja vīrietis, kas, pēc Minas domām, šķita ieņemam visaugstāko amatu. Viņam mugurā bija melns mētelis, tumšs uzvalks ar šau-rum šaurām, smalkām svītriņām, uz deguna tonētas brilles bruņurupuča bruņu ietvaros. Pārējie no grupas, izrādīdami cieņu šiem diviem, stāvēja mazliet iesāņus aiz viņiem.

Tobrīd durvis atvērās un ienāca gaidītās personas. Mina ta-■cad varēja visu skaidri saskatīt: viņa redzēja, ka sagaidīti tika divi - vīrietis un sieviete. Vīrietis varēja būt apmēram piecdesmit gadus vecs, un pat no tālienes bija redzams, ka viņš izstaro spēku un enerģiju. Viņa mati, melni kā kraukļa spārns, spīdēja. Mina redzēja, ka viņš ir diezgan maza auguma, oficiāli ģērbies. Viņa āda bija iedegusi, un Mina nodomāja, ka viņš varētu būt itālietis vai spānis un ka viņš kustas kā karalis.

Nākot iekšā pa durvīm, viņš sāka runāt, un bija gandrīz vai smieklīgi skatīties, kādu uzmanību izrādīja visi pārējie, tverdami katru vārdu un mādami ar galvu. Vīrietis pacēla roku valdniecis-kā žestā, un balsu ņudzeklis pārtrūka līdz ar klanīšanos. Pakāpies sāņus, vīrietis palaida pa priekšu reizē ar viņu atnākušo sievieti.

Mina ieraudzīja, ka viņa ir sīka, ļoti slaida un pavisam nedaudz garāka nekā Mina pati un ka viņas kustības ir graciozas kā dejotājai. Arī viņas mati bija ogļu melnumā, tos gandrīz pilnībā sedza dārga zīda šalle. Viņa bija uzlikusi tik lielas saulesbrilles, ka Mina aiz tām gandrīz nespēja saskatīt sievietes seju. Viņas skatienam atklājās vienīgi lūpas, bālas, bez kosmētikas seguma. Sievietei mugurā bija kažoks, brinum skaists, tumšs kažoks, kas sniedzās līdz puslielam. Rokās viņai bija cimdi. Ap delnām mirdzēja zelts, Mina redzēja, kā tas nospīguļo, viņai apsveicinoties ar ļaudīm. Viņa pieskārās vienam, pastiepās, lai noskūpstītu otru, un Mina redzēja, ka šī procedūra viņus gan pārsteidz, gan iepriecina, jo, sievietei un viņas pavadonim paejot garām rindā izkārtotajai grupai, aiz

muguras palikušie saskatījās, savilka uzacis un pamāja, it kā apsveikdami cits citu ar panākumiem. Piepeši viņa gaisā sajuta pacilātību, tik asu kā sievietes smaržas. Tūdaļ pat viņa saoda arī pašas smaržas, pavasara puķu buķeti, bet sieviete un viņas nopietnais pavadonis nāca tuvāk, arvien tuvāk, pārējiem saslēdzoties ciešā pulkā aiz viņiem. Atskanēja īsi vārdu un smieklu izvirdumi, un gaisotne telpā šķita dzīvespriecīga, tad durvis atsprāga vaļā un viņi bija prom.

Klusums, kas iestājās pēc tam, bija saspringts kā stieple. Zvaigzne ne reizes nepakustējās. Viņš nebija nolaidis skatienu no sievietes un vīrieša kopš brīža, kad viņi ienāca telpā, līdz pat aiziešanas mirklim. Viņš palika stāvam nekustīgs kā statuja, raudzīdamies viņiem nopakaļ. Viņa seja bija noslēgta, neizteiksmīga un bāla.

Mina neuzdrošinājās ierunāties. Viņa juta, ka Zvaigzne joprojām varētu būt dusmīgs vai izjust sāpes, bet jebkurā gadījumā te slēpās kaut kas biedējoši nelabs.

Pēc krietna laika viņa no jauna paraustīja Zvaigzni aiz piedurknes.

- Vai tādēļ mēs šurp atnācām? Lai redzētu viņus?

- Ko? - Viņš pagriezās pret Minu, šķietami atjēgdams, kas viņa tāda ir un kur viņi atrodas. - Jā, - viņš sacīja. - Tādēļ mēs šeit atrodamies. Tie ir viņi, kurus es gribēju redzēt. Man ar viņiem saistās zināmi plāni - ar šo sievieti un šo vīrieti.

- Plāni? - Mina kā šauboties viņu uzlūkoja. Mirdzums Zvaigznes acīs viņu biedēja. - Kādi plāni? Es nesaprotu.

- Gan jau sapratīsi. Pēc trim dienām. Trešdien. Vai zini, cik ilgi esmu gaidījis pienākam šo dienu? Divdesmit piecus gadus, lūk, cik ilgi.

- Bet kādēļ? Kas viņi tādi ir, Zvaigzne?

- Tie ir mani ienaidnieki.

- Kas, tas vīrietis un tā sieviete? - Mina mazliet atkāpās, jo tagad Zvaigznes skatiens viņu patiesi biedēja. - Kāpēc, Zvaigzne, kāpēc? Vai tu viņus pazīsti? Kas viņi tādi iri

Uz pirmajiem diviem jautājumiem Zvaigzne atbildēja tikai pēc dažām dienām, bet uz trešo tūdaļ pat un uz vietas.

- Viņi ir slaveni, - viņš sacīja. - Ļoti slaveni. Pasaulslave

ni

ni! - Miņai par lielām šausmām, viņa seja piepeši sarāvās konvulsijās, vienu īsu brīdi viņai šķita, ka Zvaigzne grasās viņai sist.

- Sieviete ir Marija Sezāre, - viņš sacīja. - Bet vīrietis, kas bija viņai blakus, ir pazīstams kā Žans Lazārs.

Mariju Sezāri interesēja mašīnas. Parīzē Lazārs tiešā tuvumā turēja četras. Zvanot no villas, kas atradās aiz Fēsas, viņš bija devis rīkojumu atsūtīt mašīnu, ko viņš bija dāvājis Marijai dzimšanas dienā pirms diviem gadiem. Tā bija roku darbs, būvēta Kru-pu ģimenes loceklim 1937. gadā. Viņiem piederēja vēlāka izlaiduma rolsroisi, bet Marijai to līnijas šķita mazāk izteiksmīgas -viņa deva priekšroku pirmskara rolsroisiem.

Ceļojums šajā automašīnā nozīmēja noslēgšanos no pasaules. Stikla šķērssiena nošķīra viņus no šofera, tonētais stikls pasargāja no garāmgājēju skatieniem. Lazārs atslīga mīkstajos, ar kvalitatīvu ādu polsterētajos sēdekļos. Vienīgo troksni radīja klusie un nomierinošie mašīnas riteņu švīksti. Gaisu pildīja Marijas vistrauslāko pavasara ziedu - narcišu - smaržas. Tās bija pirmās un joprojām visslavenākās Sezāres smaržas - “L’Aurore”. Lazārs uz mirkli pievēra plakstiņus. Iepriekšējā naktī viņš nebija gulējis, viņš vairs nebija jauns, pēdējā laikā viņam nācās atklāt, ko nozīmēja, ja cilvēks gulēja neregulāri un vienmēr pamodās noguris.

Sajutis Mariju sev blakus sakustamies, viņš atvēra acis. Piespiedusi seju pie mašīnas stikla, viņa nolūkojās garāmslīdošajās ielās. Viņas mazās, cimdos ietērptās plaukstas klēpī te sažņaudzās dūrēs, te atlaidās. Piepeši viņa spēji pagriezās.

- Zan, pasaki, lai viņš nogriežas! Es gribu sastapt Matildi. Es viņu sen neesmu redzējusi. Es gribu viņu tūdaļ pat sastapt.

- Nē, mīļā. - Pieliecies Lazārs saņēma viņas plaukstu. - Tu viņai četras reizes zvanīji no Marokas. Šodien ir svētdiena. Vēl ir agrs. Tu viņu nogurdināsi, mīļā. Tu aizmirsti, ka viņa vairs nav jauna.

- Esmu noilgojusies pēc viņas. Kaut viņa joprojām dzīvotu pie mums! Tev nevajadzēja viņu sūtīt projām, Žan...

- Mīļā, es nesūtīju. - Viņš nopūtās. - Viņa aizgāja pensijā. Es viņai nopirku to jauko dzīvoklīti. Viņai ir pašai sava istabene...

- Viņa bija mana istabene. Viņa man bija kā māte. Viņa mani saprot. Un tagad tu esi viņu man atņēmis.

- Atņēmis? Mīļā, tu zini, ka tās ir muļķīgas iedomas. - Lazārs centās savaldīties. Viņam patiesi nebija patikusi Matilde, skarba Provansas zemniece ar noslēgtu seju. Matilde bija rūpējusies par Mariju vairāk nekā divdesmit gadus. Viņa bija valdonīga, noslēpumaina vīriešu nīdēja, kura pielūdza Mariju un zemi, pa kuru viņa staigāja, bet Lazārs viņu nebija padzinis. Augstākais, veicinājis viņas aiziešanu pensijā, bet galu galā Matildi bija nogurdinājis pēdējo piecu gadu stress.

- Paklau, - viņš turpināja, - tu vari apciemot viņu rīt, mīļā. Kad tu jutīsies stiprāka. Kad tu būsi atpūtusies. - Viņš uz brīdi apklusa, pūloties izdomāt, ar ko novērst Marijas uzmanību. - Aizmirsti uz brīdi Matildi, mīļā, - kāpēc tu man neparādi, ko esi nopirkusi?

Viņam par atvieglojumu, tas līdzēja, bet Marijas koncentrēšanās spējas jau tagad bija minimālas. Tūdaļ pat ar sajūsminātu smaidu viņa atvēra no Marokas atvesto somu, kuru viens no palīgiem, kā norādīts, bija novietojis viņai blakus uz sēdekļa. Citu pēc cita viņa sāka izcilāt jaukos sīkumus, kas tajā atradās. Viņa zināja, kas tie tādi, jo bija šīs lietiņas iegādājusies pati, bet arī tad, izceldama no somas katru priekšmetu, viņa pārsteigumā un sajūsmā noelsās, it kā viņa būtu bērns.

Brauciens uz Marokas māju bija pēkšņa Marijas kaprīze. Tā ienāca viņai prātā pulksten deviņos iepriekšējā piektdienā, viņi izlidoja privātajā lidmašīnā pēc divām stundām. Taču visu ceļu Marija bija nemierīga un raudulīga. Tikko ieradusies Fēsā, viņa jau gribēja atgriezties atpakaļ.

To paredzot, Lazārs bija devis rīkojumus. Viņus jau gaidīja pilnībā sagatavots džips. Pēc vieglas maltītes, kurai Marija nepieskārās, viņus aizveda tuksnesī. Tur viņi vēroja, kā kalni, kuri, viņiem izbraucot, tumsā bija neredzami, pamazām iznirst tajā rozīgi zilgajā gaismā, kāda raksturīga tuksnesim rītausmā. Skats, kas agrāk bija Mariju sajūsminājis, tikai uz brīdi novērsa viņas uzmanību. Lazārs saņēma viņas plaukstu.

- Paskaties, mīļā, - viņš sacīja. - Vai redzi tur to smaili? Tu redzi sniegu, Marija? Paskaties, kā tas gaismā pārvēršas par zeltu.

- Man salst, Žan. Es gribu mājās.

-Mīļā, vēl tikai mazu brīdi! Nostājies man blakus. Ietinies ciešāk kažokā! Es aplikšu roku tev ap pleciem - tā. Padomā, mīļā, vai tu esi aizmirsusi astoņdesmit piektā gada kolekciju? Toreiz mēs atbraucām uz šejieni, Marija. Mēs stāvējām šajā pašā vietā. Tu biji tik noraizējusies par kolekciju, tu sacīji, ne mazākās iedvesmas, nekādu ideju - nevienas pašas! Pēc tam mēs vērojām gaismu - un tā atausa pār tevi. Šīs krāsas. Vai atceries? Mēs tūdaļ pat braucām mājās, un tu sāki zīmēt - lappusi pēc lappuses, brīnišķīgākie zīmējumi. Tik gaisīgi, tik smalki - un krāsas, Marija, tu taču atceries krāsas! Togad tu darināji tērpus dievietēm. Neviens, kurš šos tērpus redzējis, nespēs tos aizmirst. Ļaudis vēl joprojām par tiem runā...

- Tas bija toreiz. Tagad ir tagad. Toreiz es biju laimīga. Pašlaik es neesmu laimīga.

- Mīļā, tu esi. Mēs abi esam. - Viņš apskāva Mariju, un viņa nodrebēja.

- Žan, man vajadzīga mana dāvana. Vai es to varu saņemt tagad? Tu man apsolīji. Tu sacīji - no rīta. Tagad ir rīts.

- Nu labi, - viņš bija atbildējis.

Pēc tam viņi bija lielā steigā braukuši atpakaļ uz villu. Viņš aizsūtīja prom kalpotājus. Viņš aizveda Mariju uz viņas mīļāko vietu, villas iekšējo pagalmu, kas bija nošķirts no pārējās ēkas daļas. Šajā noslēgtajā vietā bija ierīkots tradicionāls mauru dārzs ar jasmīna krūmiem un apelsīnu kokiem. Tur atradās maza strūklaci-ņa, ūdens no kuras krita ar lazurīta un zelta plāksnēm izliktā akmens tvertnē. Vienīgā skaņa bija šī ūdens murdoņa. Nosēdinājis Mariju uz akmens sola pie strūklakas, Lazārs, kā parasti, uzmanīgi un ceremoniāli ielika viņas plaukstā mazu, baltu kastīti, kas bija pārsieta ar sudraba auklu.

Viņa dedzīgi sāka atplēst iesaiņojuma papīru un atvēra niecīgo kastīti, ko apņēma zelta faille.

- Kas tas ir, Žan? Ak, kas tas varētu būt?

Marija viņu uzlūkoja, viņas piemīlīgā seja bija gaidās pie-sārtusi. Viņas plaši ieplestās tumšās acis sastapās ar Žana skatienu, viņas lūpas bija pavērušās. Šis skatiens - tik uzticīgs, tik nevainīgs, tik bērnišķīgs - vienmēr bija aizkustinājis viņa sirdi.

- Nesaki, ļauj man uzminēt! Tas ir kaut kas mazs un ļoti skaists. Tas ir gredzens, Žan? Jeb gliemežvāks? Smaragds? Ska-rabejs? Dārgakmens, - vai atceries tos jaukos akmeņus, ko mēs toreiz atradām Taizemē? Jā, tas ir mazs un ciets, manuprāt, tas ir akmens...

Lazārs smaidīja. Viņu aizkustināja un vienmēr bija aizkustinājis, ka Marijas sajūsma par skaisto bija tik drudžaina un tik katoliska. Vai pasaulē bija vēl kāda sieviete, viņš prātoja, kuru nenovērtējams dārgakmens aizrautu tikpat ļoti, cik jauks, bet nevērtīgs gliemežvāks vai akmens?

- Nekas tamlīdzīgs, mīļā, - viņš atbildēja. - Tas patiesi ir ļoti sīks - un mazliet maģisks. Vai tu varētu noticēt, ja es teiktu, ka tu savās rokās turi putnu?

- Putnu, Žan? - Marija iepleta acis.

- Jā, mana mīļā. Tavās rokās ir maza dūjiņa, maza Baltā Dūja, tā sauc šos putnus. Norij to - redzi, man te ir tev sagatavota ūdens glāze. Tā jādzer ar ūdeni, nekad ar vīnu, - un tad tu redzēsi. Šī mazā dūjiņa ir ļoti spēcīga. Tā tev dāvās jaunu spārnu pāri.

- Tu esi pārliecināts? - Marija nenolaida skatienu no viņa sejas. -Tu apsoli man, Žan? Pagājušo reizi...

- Es zinu, mīļā. Šoreiz nebūs nekādas kļūdīšanās. Es apzvēru. Pamēģini!

Viņa bija atvērusi zelta fciille. Viņa bija nopietni nopētījusi niecīgo, balto tableti, pēc tam paņēmusi no viņa glāzi ūdens. Viņa norija tableti kā paklausīgs bērns, kas pieņem piedāvātās zāles no saviem gādīgajiem vecākiem. Pagāja kāds laiks. Ieklausīdamies krītošā ūdens šļakstos, Lazārs vēroja viņas seju. Piespiedusi vienu sīko plaukstu pie krūtīm, Marija iekliedzās.

Un tad tas sākās: diena un nakts drudžainas darbošanās, brauciens uz pilsētu, pilnas rokas ar sīkiem pirkumiem, pelde baseinā, nepārvarama vēlēšanās dejot, vēlēšanās apgulties, vēlēšanās runāt, kā Marija daudzus gadus nebija ar viņu runājusi, dienas un nakts fragmenti mainījās kā kaleidoskopā... Šobrīd, sēžot viņai blakus skaistajā mašīnā, Lazārs uz savas ādas joprojām sajuta vairs neierastos viņas lūpu un roku glāstus. Viņam tās bija mocības, Marijai tās bija divdesmit četras stundas neaptumšotas laimes, nē, vēl vairāk. Tā vismaz viņa daudzreiz bija teikusi. Laime, viņš sprieda, tagad bija sākusi izsīkt.

- Vakar tā izskatījās tik jauka!

Viņa bija pacēlusi aplūkošanai iepriekšējā dienā pilsētā nopirkto rokassprādzi. Sudraba rokassprādzi rotāja koraļļu un tirkīza pērlītes. Tā bija veca, patiešām skaista un kādreiz būs iederējusies kādas arābu meitenes pūrā. Tā precīzi līdzinājās divdesmit vai trīsdesmit citām tajā pašā tirgū Marijas pirktajām rokassprādzēm.

- Un šis. - Marija pacēla sīku misiņa zvaniņu, tūdaļ iemezdama to atpakaļ. - Žan... - Viņa satvēra Lazāra roku. - Kad nonāksim mājās, es gribēšu gulēt. Es gribēšu gulēt gadu un vienu dienu kā princese pasakā. Es gribēšu gulēt zilajā istabā, Žan, uz tiem baltajiem palagiem, kurus tu liki atsūtīt no Londonas...

- Kurā istabā vien tu vēlēsies, mīļā. Atpūties! Neraizējies! Viss ir nokārtots.

- Tu paliksi pie manis un parunāsies ar mani? Kamēr es aiz-migšu? Tu neatstāsi mani vienu?

- Nē. Šodien ir svētdiena, mīļā. Es palikšu pie tevis visu dienu, ja tu vēlēsies...

- Svētdiena. Man patīk svētdienas. - Viņa nopūtās. - Es gulēšu, sarunāšos ar tevi un klausīšos zvanu skaņās...

Atslīgusi ādas sēdeklī, viņa aizvēra acis. Žans ielūkojās viņas sejā, ko tik ilgi bija mīlējis. Viņas piere bija gluda, un laiks tajā vēl joprojām nebija ievilcis gandrīz nevienu līniju. Viņas garās, melnās skropstas meta pusloku virs vaigu izliekuma, un šie vaigi joprojām glabāja vieglu sārtumu. Iekāre uzvilnīja cauri viņa augumam, un viņš, kā vienmēr, nespēja tai pretoties. Pieliecies viņš maigi noskūpstīja Marijas lūpas. Lūpas zem viņējām pavērās saldā intimitātē. Atpogājis kažoka zīda cilpas, viņš ieslidināja plaukstu zem pūkainās ādas un sāka glāstīt viņas kādreiz tik skaistās krūtis, ar pirkstu galiem juzdams viņas sirdspukstus.

Marija atbildot piespiedās tuvāk, saslēgdama rokas ap Lažām kaklu. Viņš sāka skūpstīt Marijas aizvērtās acis un viņas biezos matus. Piepeši viņa spēji sastinga un sāka viņu atgrūst. Lazārs tūdaļ pat atkāpās un, pacēlis vienu sīko plaukstu, to noskūpstīja. Viņš nespēja skatīties Marijai acīs.

-Žan, nevajag! Mīļais, lūdzu, neraudi! - Marija sāka skūpstīt viņa seju, pūloties piespiest viņu paskatīties uz sevi. - Lūdzu, nevajag! Es nespēju izturēt, kad tu esi noskumis. Es jūtos daudz labāk, patiesi jūtos. Ja es varētu vienkārši atpūsties un varbūt... -Viņa vilcinājās. - Varbūt vēl vienu mazo Balto Dūju, Žan. Tu sacīji, ka tev ir vairākas. Tu teici, ka tās man palīdzēšot, mīļais, un tās palīdzēja...

- Kad nokļūsim mājās.

Viņš atvirzījās no Marijas, iekārtojās viņai blakus un, novērsis seju, turēja viņas plaukstu. Viņa sāka pacietīgi gaidīt, jo viņas ticība Lazāram bija absolūta, un, lai gan Lazāru nemocīja sirdsapziņas pārmetumi, melojot citiem, Marija bija pārliecināta, ka viņai Lazārs nekad nemelos.

Šī māja, kas atradās apmēram divpadsmit jūdzes aiz Parīzes, skaistā vietā starp pilsētu un Versaļas pili, bija pirmā māja, ko Lazārs viņai nopirka. Astoņpadsmitais gadsimts, pirmsrevolūcijas celtne, katra tās detaļa tika atjaunota, ar ārkārtīgu precizitāti sekojot viņa norādījumiem. Kādreiz Lazārs uz šejieni bija atgriezies, prieka un triumfa sajūtas pārņemts, pašlaik šīs jūtas bija izdzisušas. Tā bija tikai vēl viena māja, lai arī sava veida pilnība. Lazārs atklāja, ka tā zaudējusi savas konkrētās īpašības, iztēlē sajaucoties ar citiem viņa īpašumiem tā, ka reizēm viņam nācās apstāties uz kāpnēm, raugoties apkārt uz gaiteņiem, zeltījumu, spoguļiem un vaicāt: uz kuru pusi?

Šodien, kā Marija bija prasījusi, viņi devās uz zilo istabu ar tās baltajiem, mežģīņotajiem, no Londonas atsūtītajiem palagiem, kādreiz Marijas Antuanetes īpašumā bijušo gultu un mazajiem, neaprakstāmi dārgajiem un neērtajiem LuijaXIV krēsliņiem. Tā bija sievietes istaba, miera pilna istaba, kuras daudzveidīgās, maigās nokrāsas atpūtināja acis.

Aizsūtījis projām istabeni, Lazārs izvilka no kabatas mazo, balto sainīti, bet šoreiz, redzot, ka iesaiņojums ir identisks pirmajam sainītim, Marija bija vīlusies. Lazārs atzīmēja: pārējo sainīšu papīram jābūt dažādam, jāmaina to izskats.

Marija kāri norija tableti, uzdzerot mazliet piedāvātā ūdens, taču ne visu.

- Mīļā, - viņš sacīja, - tev jādzer vēl. Tev vairāk jāēd. Vai pateikt, lai kaut ko atsūta?

- Nē, Žan. Vēlāk. Ak, mana jaukā gulta! Tā ir tik skaista un tik ērta...

- Tā bija gatavota karalienei.

- Nelaimīgai karalienei. Ne īpaši jaukai karalienei. Tomēr, vienalga, tagad tā ir manējā.

Viņa šķērsoja istabu. Norāvusi kurpes, viņa nometa kažokādas uz grīdas. Apgūlusies zilajā gultā zem zilā baldahīna, viņa pa-pliķēja pa zilo gultas malu.

-Apsēdies man blakus, Žan! Kā biji man solījis. Parunājies ar mani, mīļais. Iemidzini mani! Tu esi vienīgais, kurš to spēj...

Lazārs apsēdās viņai blakus. Marija atgūlās un aizvēra acis. Ļoti maigi un prasmīgi viņš palaida vaļā Marijas matus, izklājot tos pāri baltajiem spilveniem. Viņš glāstīja šos spīdīgos, kā kraukļa spārns melnos matus un ziloņkaula bālo pieri, sākdams stāstīt par viņu abu pagātni.

Marijai patika visi viņa stāsti, bet šis stāsts, viņu stāsts, bija vismīļākais. Žans to sāka vecajā mājā, kuru viņa joprojām atcerējās, ar balkoniņiem, kas atgādināja mežģīnes, bet bija kalti dzelzī. Viņš atgādināja Marijai, kā bija toreiz, kad viņi abi bija trūcīgi, bet viņš bija tik lepns, tik sarežģīts, tik stūrgalvīgs un tik netaisns.

-Tas bija briesmīgs laiks, mīļā, - viņš sacīja, - vai atceries? Es ik dienas dzīvoju ar patiesību, un tā mani pamazām iznīcināja. Tā ēda mani dzīvu. Pēc tam...

- Bet toreiz viss bija labi. - Marija mazliet sakustējās un satvēra viņa roku. - Beigās viss iznāca labi. Tāpēc ka es tev parādīju ceļu.

-Tā ir. - Pieliecies viņš noskūpstīja Marijas pieri. - Tu pa-i adīji man ceļu. Un tas bija drosmīgi.

Žans sāka šaubīties, jo par viņa daļu abu stāstā viņam bija grūti runāt. Varbūt Marija nepamanīs, viņš nodomāja, ja viņš turpinās stāstīt, izlaižot konkrētos starpgadījumus. Marija šķita gandrīz aizmigusi. Varbūt Baltā Dūja atstāja uz viņu nomierinošu iespaidu, varbūt reakcija uz to katru reizi ir citāda.

- Divus gadus pēc tam, - viņš ierunājās, - mēs devāmies ceļojumā. Mēs iesēdāmies vilcienā, pēc tam lidmašīnā...

-Nē. Neizlaid! - Viņabija atvērusi acis. - Es neciešu, ja tu izlaid. Pastāsti man labāko daļu! Pastāsti par pirmo reizi.

- Tā taču nebija vienīgā labākā daļa, mīļā?

- Nē. Nē, bet tā bija viena no labākajām. Šo daļu man vislabāk patīk atcerēties. Lūdzu, Žan!

- Nu labi. - Viņš nopūtās. - Tas notika tavā istabā. Vai tu atceries to istabu?

-Atceros.

- Es dzēru. Es nespēju piedzerties, lai gan ļoti centos. Es klīdu apkārt. Metu lokus pa pilsētu. Bija jau nakts. Es atgriezos vecajā kvartālā. Es riņķoju ap kapsētu, - vai tu atceries to kapsētu ar milzīgajiem pieminekļiem kā mājām? Kur tu bērnībā mēdzi rotaļāties.

- Es atceros. Man šķiet, ka es atceros.

- Es gāju uz turieni, lai domātu par tevi. Tālumā spēlēja džezs. Blūza solo ar saksofonu. Melodija mani gandrīz noveda ārprātā. Es biju ļoti izmisis...

-Tev nevajadzēja krist izmisumā. Tas bija vienkārši. Es tev visu laiku sacīju.

- Es neklausījos. Es neuzdrīkstējos. Tātad tonakt es jutos varens un nolādēts. Es atrados savas dzīves krustcelēs. Man bija tāda sajūta, ka es varētu dzīvot mūžīgi vai nogalināt sevi tūdaļ un uz vietas. Es jutu, ka man ar tevi jārunā. Es tik ļoti no tevis baidījos. Viens vārds no tavām lūpām, un es būtu darījis visu, jebko...

- Es pateicu to vārdu.

Atvērusi acis, viņa pievērsa skatienu Lazāra sejai. Viņa at-

kal bija sākusi drebēt, un viņas skatiens bija izkliedēts un mazliet stiklains.

- Tu tiešām atceries? - Marija satvēra viņa roku. - Saki man, ka tu atceries! Kas tas bija par vārdu?

- Maintenant.

Viņš klusi izteica vārdu, runājot ar seno akcentu, ar kuru kādreiz bija runājuši viņi abi. To sakot, viņš novērsa seju, jo tagad šis vārds sagādāja sāpes. Viņš redzēja istabu, kurā viņa bija izteikusi šo vārdu. Tā bija ēnaina, un varēja sadzirdēt attālās un sērās blūza skaņas, varēja dzirdēt, kā spalgi iesvilpjas preču vilciens un, riteņiem grabot, aizsteidzas tālāk.

Naktī troksnis kavējās ilgi, un preču vilcieni bija gari: trīsdesmit vagoni, reizēm četrdesmit. Viņš bija vērojis šo troksni aizslīdam garām, viņš bija vērojis Marijas seju, tik bālu un tik sīku, raugāmies viņā starp ēnām. Tagad, viņa bija gandrīz dusmīgi teikusi dedzīgā un pavēlošā balsī, it kā nespētu vairs ilgāk izturēt šo izlikšanos un būtu apņēmusies izbeigt visu viņa iepriekšējo vairīšanos un pretošanos. Tagad, viņa bija teikusi, un viņš bija klausījies vagonu grabēšanā, palūkojies uz krustu pie sienas un sapratis, ka nespēj vairs ilgāk cīnīties: visa viņa pretestība bija zudusi.

Tad ar dziļu nopūtu viņš bija apskāvis Mariju un pirmo reizi noskūpstījis citādi - kā mīļākais un reizē kā aizstāvis un draugs.

- Un tā tas viss sākās, - viņš tagad sacīja zilās istabas klusumā. -Es toreiz zināju, kādas būs sekas. Mēs abi zinājām. Mēs uzsākām kaut ko tādu, kas nevar beigties.

Lazārs aptvēra, ka, viņam runājot, Marija blakus bija sakustējusies, lai gan kustības bija vieglas, un pagāja zināms laiks, pirms viņš tās apjauta, tik dziļi pagātnē viņš bija aizmirsies. Sakustējusies Marija pievirzījās viņam blakus un vēlreiz paraustīja viņu aiz piedurknes.

- Sniedz man glāstus, Žan! Lūdzu! Sniedz man glāstus kā pagājušajā naktī. Es gribu pamēģināt vēlreiz.

- Nē, mīļā. Tu gribi gulēt. Tu tā teici...

- Es gribēju gulēt. Tagad es vairs negribu.

Piecēlusies sēdus, viņa atglauda atpakaļ savus biezos matus.

V i ņas pirksti sāka knibināties ap blūzes pogām. Viņas seja tobrīd bija piesārtusi un kustības kļuvušas drudžainas. Viņa paspēja atpogāt tikai divas augšējās pogas, kad blūzes zīda audums pārplīsa.

-Tas nekas. Lai paliek...Man vienalga. Žan, lūdzu, samīļo mani. Glāsti manas krūtis! Skūpsti mani, mīļais! Lūdzu, noskūpsti mani tūlīt...

Pagriežoties pret Mariju, viņu pārņēma vēl dziļāks bezspēks un nojauta, nepārvarama skaidrība, ka tas slikti beigsies. Viņš sāka glāstīt viņas muguru, pēc tam krūtis, kā viņa bija prasījusi, viņš mēģināja nejust un neredzēt, cik šausmīgi vāja viņa bija kļuvusi, bet tas bija neiespējami. Varēja sajust katru skriemeli viņas mugurkaulā, katru ribas izcilni, viņas ķīlītis, vienmēr mazas, bija kļuvušas tādas kā pusauga bērnam.

Cīnoties ar bezspēku un kaunu, viņš aizvēra acis un piekļāva seju pie Marijas kakla.

- Nē, mīļā, - viņš vēlreiz saudzīgi atkārtoja. - Tev jāatpā-šas un jābūt mierīgai...

- Es negribu atpūsties! - Marijas balss bija pacēlusies līdz tam pavēlnieciskajam tonim, no kura viņš bija sācis baidīties. - Es gribu, lai tu mani samīļo. Vai tas būtu tik daudz prasīts? Kāpēc tu negribi? Kāpēc tu nevari? Es zinu, ka tu mani mīli. Es zinu, ka tu mani gribi. Tad kas noticis? Žan, tev vēl nav piecdesmit. Vai tu esi par vecu?

Šī dzēlīgā piezīme atskanēja pirmoreiz. Ieraudzījusi viņa sejā parādāmies dusmas, Marija triumfējoši iespiedzās.

-Taisnība! Taisnība! Tu esi par vecu. Tu vairs to nevari.

- Tu maldies. - Piecēlies kājās, Lazārs vēsi viņu uzlūkoja. - Kad man ir vēlēšanās, es varu.

-Tad dari tā! Pierādi, ka vari! Es tev neticu.

- Nu labi. Ja jau tu mani tik mīļi lūdz.

-Žan...

- Guli mierīgi, velns tevi rāvis...

Atsprādzējis jostu, viņš attaisīja bikses, atstādams drēbes mugurā. Brīdī, kad viņš ieslīdēja viņas miesā, Marija, gari un vibrējoši iekliegusies, sāka locīties viņa rokās. Ar visa auguma svaru cieši piespiedis viņu pie gultas, Lazārs satvēra viņas delnas. Izdarīdams noliktās kustības, viņš joprojām neko nejuta, ne redzēja, viņa prāts bija satumsis. Vienīgā vēlēšanās bija nodarīt visu, cik ātri vien iespējams, noslīcināt sāpes baudā, pat ja bauda bija pavisam īslaicīga un nepastāvīga.

Viņam neizdevās nonākt līdz kulminācijai, viņš turpināja kustības, bet tad Marija sāka runāt un kustēties zem viņa - un tas bija vēl sliktāk. Viņa runāja jaunā palaistuvju valodā un izdarīja jaunas palaistuvīgas kustības - un tas, protams, nebija tas, pēc kā viņš tiecās, to viņš varēja nopirkt un pēdējos gados, izmisuma dzīts, reizēm bija pircis jebkurā diennakts stundā. Lai viņu apklusinātu, Lazārs aizlika viņas mutei priekšā plaukstu. Kaut kur apziņas aizslietņa otrā pusē viņš sajuta tuvojamies izmisumu, bet atteicās to saskatīt. Pagājušā nakts bija neveiksmīga, šoreiz viņš nedrīkstēja zaudēt.

Marija zem viņa plaukstas izdvesa apslāpētas skaņas. Viņš noslēdza prātam viņas aizvainojošās rokas un vārdus. No atmiņas dzīlēm viņš izsauca zaudēto Mariju no viņu kopīgās pagātnes. Viņš sajuta viņas roku kautros pieskārienus un ieraudzīja uzticību viņas skatienā. To Mariju viņš bija pielūdzis, viņu mīlēt bija bijusi Lazāra vienīgā reliģija, visas viņa dzīves vadošais princips. Viņš koncentrēja sevi uz šo Mariju, un pat tagad viņa nepievīla Lazāra cerības: pietika tikai viņu iztēloties. Skūpstīdams viņas krūtis, viņš nodrebēja un sasniedza augstāko punktu. Sekoja nevaldāms izvirdums. Tiklīdz tas bija galā, juzdams riebumu, viņš atbrīvojās no Marijas miesas, ienīzdams sevi, ienīzdams sievieti, par kuru bija pārvērtusies viņa zaudētā Marija.

Viņam nebija izdevies Mariju apmierināt, kas agrāk bija noticis tik viegli un nepiespiesti. Satvērusi Lazāra roku, viņa to iespieda sev starp kājām un, aizvērusi acis, sāka izmisīgi berzēties. Viņai vajadzēja vairāk par piecām minūtēm, lai sasniegtu apmierinājumu, bet viņas bauda šķita spēcīga. Viņa tūdaļ pat atlaida Lazāra roku.

-Liecies gulēt! - Atrāvies no Marijas, viņš piecēlās un sāka pogāties ciet. - Liecies gulēt! Tagad taču tu vari gulēt.

Viņa neatbildēja, bet gulēja nekustīgi, aizvērtām acīm. La-/;ii's apsēdās uz viena no mazajiem, neērtajiem, dārgajiem krēsliņiem. Viņš juta, ka ienīst šo krēslu, Marijas Antuanetes gultu, vi-mis pēdējos ieguvumu un uzkrājumu gadus. Mājas, mašīnas, lidmašīnas, gleznas: viņš tās ienīda. Viņš bija tās iegādājies, cerēdams, ka priekšmeti varētu līdzsvarot zaudējumu, bet šobrīd, ielūkojoties savas dzīves nepiepildītajā būtībā, viņam no bailēm kļuva nelabi.

Juzdams saspringtu izmisumu, viņš nosēdēja zilajā istabā veselu stundu, bet Marija šajā laikā ne reizes nesakustējās. Viņš baidījās ierunāties vai pakustēties, ja nu viņa tikai izliktos aizmigusi, taču ilgojās tikt projām no šīs istabas. Viņam gribējās iziet parkā un pastaigāties zem smaržīgo kastaņu zariem, viņam gribējās ieelpot tīru gaisu, domāt un būt vienam. Šīs tabletes bija viņa pēdējā cerība, pēdējais punkts viņa faustiskajā līgumā. Tagad viņš ieraudzīja, kas tā bija par nelaimi. Vienalga, kas notiks kolekcijas dienā, vienalga, ja Marija nespēs parādīties publikai, vienalga, ja viņas iztēle paliks mirusi, vienalga, ja viņam nāksies pārciest vēl piecus tikpat ellišķīgus gadus kā pēdējie pieci, - viņš iznīcinās atlikušās Baltās Dūjas un jaunas vairs neiegādāsies.

Beigu beigās no tā cietīs uzņēmums - bet viņu tas vairs neinteresēja. Viņš varētu to uzturēt pie dzīvības un ar tiem pašiem līdzekļiem. Viņš turpinās nodarbināt - ar zemāku atalgojumu -abus nevienam nezināmos, bet talantīgos jaunos cilvēkus, kuri mēģināja atdarināt neatdarināmo un kuri šajos pēdējos piecos gados bija radījuši viltus Sezāres. Ja tikai varētu pārdzīvot šo tuvo skati, viņš no jauna ķertos pie pagājušajā gadā iesāktajām sarunām. Ar laiku uzņēmumu varētu izpārdot, un pēc tam viņi ar Mariju varētu - ko tad viņi varētu? Lazārs piepeši aptvēra, ka nespēj saskatīt viņiem kādu nākotni, ja vien kaut kur neuzradīsies kāds ārsts, kāds vēl nepārbaudīts brīnumdaris un neatradīs kādas zāles.

Istabas otrā galā Marija gultā sakustējās. Piecēlusies sēdus, viņa atgrūda no sejas matus un rāmi viņu uzlūkoja.

- Žan, - viņa sacīja. - Kur ir mans papīrs? Kur ir mani zīmuļi? Manas speciālās spalvas?

- Rau, tur, mīļā, - viņš piesardzīgi atbildēja. - Uz galda, kur vienmēr.

Viņam par pārsteigumu, Marija, neko vairs neteikusi, piegāja pie galda, pievilka sev tuvāk papīru un sāka skicēt. Viņa joprojām bija puskaila. Lazārs piecēlās un, paņēmis rītasvārkus, aplika tos viņai ap pleciem. Viņa aizkaitināta nopurinājās.

- Netraucē mani, Žan! Iededz gaismu. Ej projām! - Ieslēdzis lampu viņai blakus, Lazārs pāris soju atkāpās, vērodams Mariju ar sāpīgi raižpilnu skatienu. Šī bija pirmā reize vairāk nekā gada laikā, kad Marija vispār bija mēģinājusi zīmēt. Cik ilgs laiks paies, iekams viņa saplēsīs papīra lapas, nometīs tās malā, - stunda? Pusstunda?

Šobrīd viņa šķita pilnībā iegrimusi darbā. Aizgājis līdz telpas tālākajam galam, kur Marijai nevajadzēs just viņa klātbūtni, Lazārs apsēdās. Viņam blakus uz galda gulēja grāmatas. Paņēmis vienu no tām, viņš sāka klusi šķirstīt lapas, ne mazākajā mērā neaptverdams grāmatas saturu. Tā, atskanot vienīgi viņas zīmuja švīkstiem un mazā, smalki izstrādātā zelta pulkstenīša tikšķiem, aizritēja stunda, tad divas.

Vēlā pēcpusdienā Zans Lazārs piecēlās un, piegājis pie loga, ielūkojās tumsā. Piepeši viņam aiz muguras bija dzirdama spēja kustība, krītošu papīra lapu čauksti, ilgs, spalgs galēja izmisuma kliedziens.

Piesteidzies pie Marijas, viņš pieliecās, ieslēgdams viņu skāvienā. Zīmējumi bija izkaisījušies pa grīdu viņam visapkārt. Sākumā, mēģinādams viņu apskaujot nomierināt, Lazārs tos nebija nemaz pamanījis. Pamazām, vispirms viens, pēc tam otrs saistīja viņa uzmanību, un sasprindzis viņš pieliecās, lai tos paceltu. Viņš uzmanīgi aplūkoja krāsu laukumus, steigā ieskicētās līnijas. Nezinātājam šie zīmējumi šķistu gandrīz vai bezjēdzīgi un, iespējams, atstātu viņu vienaldzīgu, taču uz Lazāru skices runāja viņa un Marijas privātajā valodā. Spalvas vilcienā viņš prata lasīt noteiktību, un tā bija noteiktība, ko viņš pašlaik lasīja.

Pārsteiguma pilnu skatienu, pūlēdamies apslēpt cerības, viņš uzlūkoja Mariju. Tās iedarbojas, šīs Baltās Dūjas galu galā tiešām iedarbojas, viņš nodomāja.

Marija bija paslēpusi seju plaukstās. Viņa rūgti raudāja, viss viņas augums raustījās elsās.

- Mīļā, neraudi, - viņš klusi ierunājās. - Šie ir skaisti - tavi visskaistākie zīmējumi vairāku gadu laikā. Vai tu saproti? Es tev vienmēr esmu sacījis, mīļā...

Marija neklausījās. Viņa pacēla seju, asaras plūda aumaļām.

- Es gribu atpakaļ savu bērnu, - viņa sacīja. - Žan, lūdzu! Es gribu savu dēlu. Man viņš jāredz. Man viņš vajadzīgs. Žan, man sirds lūst...

Lazārs juta sāpes kā asu nazi izurbjamies cauri augumam -kā vienmēr, kad Marija pārgāja pie šī lūguma. Atkal viņu apskāvis, Lazārs klusi un saudzīgi, kā vienmēr, paskaidroja, ka šī nu ir tāda lieta, ko viņš nevar dot, jo viņas mazulis ir jau sen miris.

- Bērniņš ir miris, Marija, - viņš sacīja. - Mīļā, tev ar to jāsamierinās. Ārsti paskaidroja...

-Tu melo! Ārsti neko nezina. Tu viņu paņēmi, Žan. Tu viņu atņēmi, tāpat kā tu atņēmi Matildi. Tu kaunējies no mana bērna... - Viņa paslēpa seju plaukstās. - Es gribu viņu redzēt. Es gribu viņu redzēt tūlīt.

Lazārs aizgriezās, pūlēdamies nezaudēt savaldīšanos. Šis refrēns bija sācies pirms pieciem gadiem operācijas laikā. Saprotot, ka viņai vairs nevarēs būt bērni, Marijas sirdī un prātā kaut kas bija pārtrūcis. Pirms tam viņš bija vienmēr uzskatījis, ka Marija samierinājusies ar savu zaudējumu un pārvarējusi sāpes. Pēc tam tās no jauna bija iznirušas virspusē. Pēdējā gada laikā un it īpaši šajos pēdējos mēnešos mežonīgās sāpju un apsūdzības scēnas bija kļuvušas biežākas. Pašlaik viņu smacēja asaras. Lazāram šīs ciešanas un iecirtība bija neciešama. Piepešā niknumā, spēji apgriezies, viņš no visa spēka cirta dūri galdā. Lampa apgāzās, zīmuļi aizripoja uz visām pusēm.

- Pārstāj! - viņš kliedza. - Mīļā Dieva dēļ, pārstāj! Bērns ir miris, Marija, viņš ir miris divdesmit piecus gadus. Es tevi varu aizvest pie viņa kapa. Es tevi varu aizvest uz baznīcu, kur notika bēres...

- Kādas bēres? Es nebiju tajās bērēs.

- Marija, tu biji pārāk slima. Es biju. Es visu noorganizēju.

Es tev varu pateikt mācītāja vārdu. Man lejā ir miršanas apliecība. Tu gribi, lai es to atnesu? Tu gribi, lai es piespiežu tevi to izlasīt? Ak Dievs, cik reižu man tas tev jāpierāda?

Viņa joprojām neklausījās. Asaras bija apsīkušas, un viņas seja bija pārvērtusies stūrgalvīgā maskā. Nolaidusi acis, Marija uzmeta Lazāram ieslīpu skatienu, kas šķita gandrīz vai viltīgs. Pieliekusies viņa sāka uzlasīt no grīdas savas papīra lapas, zīmuļus un spalvaskātus.

- Ej projām! - viņa sacīja drūmi bezkrāsainā balsī. - Es tevi nemīlu, kad tu uz mani kliedz. Tu melo. Es neklausīšos. Ej projām!

Tad viņš, nikns uz sevi un Mariju, bija aizgājis. Pēc stundas, Lazāram atgriežoties, Marija gulēja dziļā miegā, un jaunā istabene tobrīd grasījās iet projām. Ar gandrīz vainīgu skatienu viņa pavēstīja, ka Sezāres jaunkundze esot zvanījusi pa telefonu, viņa esot ataicinājusi Matildi. Lazāram bija vienalga. Lai tā nolādētā sieva nāk, viņš nodomāja un pagriezies sāka pētīt pa galdu izkaisītos zīmējumus.

Lazārs redzēja, ka viņa prombūtnes laikā Marija nebija zīmējusi apģērbus, bet noklājusi lapu pēc lapas ar nejaušiem hieroglifiem, nejaušiem vārdiem. Tie mijās ar neparasti smalki izzīmētiem attēliem no viņu pagātnes. Krusts, šūpulis un rindu rindām kapu velves.

It īpaši viens zīmējums saistīja Lazāra uzmanību: uz lielākā no kapu pieminekļiem Marija drukātiem burtiem bija uzrakstījusi sava dēla vārdu - Kristofs - un viņa vecumu nāves dienā, tas ir, trīs mēneši. Varbūt beidzot Marija sāka pieņemt to, ko viņš sacīja, Lazārs nodomāja, apslāpējot asaras, kas lauzās uz āru, lasot puisēna vārdu.

Tomēr citas zīmējuma detaļas viņu mulsināja. Šķita, ka tās sevī glabā viņam netveramu jēgu. Kristofa kapa piemineklim labajā pusē Marija bija uzzīmējusi sauli, kreisajā pusē - jaunu mēnesi. Virs viņa kapa drosmīgi kā bībeliska zīme rotājās liela, daudzstaraina zvaigzne. Pārējais bija zīmēts melnbaltos toņos. It kā akcentējot zvaigzni un pasludinot tās nozīmību, Marija zvaigzni bija izkrāsojusi zelta krāsā.

X

Tās pašas dienas vakarā, tuvojoties Notinghilgeitai, Lindsija zaudēja kontroli: parādījusi labo pagriezienu, viņa nogriezās pa kreisi, tik tikko neietriekdamās stabā. Viņa slepus pameta skatienu uz Roulendu, kurš sēdēja viņai blakus, izstiepis garās kājas, cik nu viņas mazās mašīnas apjomi to pieļāva. Viņš izskatījās nesatricināmi mierīgs.

No visa spēka nobremzējusi pie savas mājas, viņa nopētīja tās fasādi. Izskatījās, ka apakšējo stāvu iemītnieku nebija mājās, taču viņas pašas dzīvokļa logos dega gaisma. Zaudējusi drosmi, viņa nodomāja, ka Toms var būt mājās un Lūize katrā ziņā arī.

- Es tikai uzskriešu augšā un sameklēšu to fotogrāfiju un savu rakstu, - viņa sacīja. - Nevaru, kā nākas, runāt par Lazāru, iekams tu neesi redzējis šo attēlu. Tātad es tikai paņemšu tos un pēc tam aizvedīšu tevi mājās, - kā tu teici, kur tu dzīvo?

- Spitalfrldā, - sacīja Roulends. - Tas ir Istendā. Tālu. Vai nebūtu labāk, ja es vienkārši iesēstos metro? Vienalga, tu šeit nedrīksti apstāties, tu aizsprosto ceļu.

- Sīkumi! - attrauca Lindsija, kura klausījās tikai pa ausu galam un kuras zināšanas par Londonas īstendu bija visai aptuvenas. - Cik tas mums prasīs? Piecpadsmit minūtes? Es jau tev teicu -tas ir satraucoši, Roulend, pagaidi, kamēr es paskaidrošu...

- Kā tad ar mūsu rītdienas lenču? Kāpēc tu nevari paskaidrot rit?

- Tāpēc, ka tas var būt svarīgi - steidzami. Bez tam man -

es tagad saprotu - rītdien neiznāks laika lenčam. Pārāk liela steiga. Man jāsagatavojas Parīzei un... Paklau, Roulend, pagaidi mašīnā, labi? Ja kāds grib tikt garām, tu vari pabraukt nost...

Lindsija izkāpa no mašīnas, pirms Roulends paspēja vēl kaut ko iebilst, iesteidzās mājā un skriešus uzskrēja četrus kāpņu posmus. Nonākusi līdz pusei, viņa apstājās, aptvērusi, ka varbūt bijusi rupja, neviesmīlīga. Ļoti slikti, viņa nosprieda. Viņai bija ļauts visu ceļu no Maksa mājām pieņemt lēmumu, un viņa bija izšķīrusies par divām lietām: pirmkārt, viņa par katru cenu bija apņēmusies ieraudzīt Roulenda Makgīra mājas, un, otrkārt, Roulends Makgīrs nekādos apstākļos nedrīkst sastapt Lūizi.

Atraujot vaļā dzīvokļa durvis, Lindsijai nāsīs iesitās ceptu sīpolu un hamburgeru smarža. Viņa ieraudzīja Tomu stāvam pie plīts un izlietnē augstu nemazgātu trauku grēdu. Dzīvojamā istabā, saslējusi kājas uz dīvāna, kā uz parādi ģērbusies, gulēja Lūize ar vīna glāzi rokā.

- Sveika, mamra! - sacīja Toms.

- Kur viņš ir? - vaicāja Lūize.

- Ārā mašīnā, es jau tev teicu, - sacīja Lindsija, apkampdama Tomu un pēc tam strauji izsoļodama cauri istabai. - Es teicu, kad zvanīju. Man tikai vajag paņemt pāris papīru, un tad es aizraušu viņu līdz mājām.

- Mīlulīt, cik briesmīgi nepieklājīgi! Par ko tu īsti domā? -Lūize, kura ātri vien bija kājās, ja vien gribēja, jau stāvēja pie loga, vērdama to vaļā. - Paskat! Nabaga cilvēks nolicis vietā tavu mašīnu. Dieviņ tētiņ, viņš taču, mīlulīt, ir satriecošs! Kāpēc tu neteici? Un tagad viņš stāv apakšā kā pazudusī dvēsele, un ārā ir tik auksts!

- Lūize...

- Ē-ē-e... - Izliekusies ārā pa logu, Lūize māja ar glāzi. - Sveiks, Roulend! - viņa sauca sirēnas balsī. - Lindsija nevar atrast tos papīrus. Nāciet augšā, iedzersim glāzi vīna...

- Dievs, es tevi lūdzu, neuzliec man tādu sodu! - Lindsija nomurmināja sev zem deguna. Aizvērusi logu, Lūize pagriezās.

- Ko tu teici, mīlulīt?

- Es lūdzu Dievu, - sacīja Lindsija. - Es lūdzu Dievu, kaut mana dzīve varētu pārvērsties. Es lūdzu Dievu, kaut tu varētu pārvērsties. Nekas, neņem galvā...

- Kā teicis Trumens Kapote, lūgšanas, uz kurām Dievs atbildējis, vienmēr ir pašas bīstamākās, - sacīja Lūize. - Vai tas bija Kapote? Izklausās pēc katoļa. Mazlietiņ jezuītiski. Varbūt to teicis Greiams Grīns? - Viņa sniedzās pēc slēdža, lai atvērtu parādes durvis.

Uzmetusi pēdējo, izmisīgo skatienu savai skaistajai, rūpīgi koptajai, neciešamajai mātei, Lindsija iemuka savā kabinetā. Viņa lūdza Dievu, kaut atrastu to, ko meklēja, ātri. Viņa atrāva vaļā atvilktnes, viņa izkaisīja mapes. “Vogue”, viņa domāja. Angļu “Vogue" un viens no viņas pašiem pirmajiem rakstiem, kad viņa vēl tikai sāka strādāt par ārštata korespondenti. Vai tas bija 1978. vai 1979. gads? Vai viņa to glabā zem nosaukuma “Ārštata” vai zem nosaukuma “Vogue”?

- Mīlulīt, kādu troksni tu tur taisi! - sauca Lūize. - Nav nekādas vajadzības steigties. Es iepazīstināju ar sevi. Toms iepazīstināja ar sevi. Dieviņ tētiņ! Te patiešām briesmīgi ož pēc sīpoliem. Tom, atver virtuves logu. Vai jūs protat gatavot, Roulend? Nē? Arī labi. Pēc manām domām, tas ir sieviešu darbs, bet Lindsijai jau galvā tās avangardiskās idejas. Nabaga Toms tiek galā ļoti labi. Apsēdieties šeit, man blakus, Roulend, - nosviediet tos žurnālus vienkārši uz grīdas. Es ceru, ka jums patīk “Chardonnay” - austrāliešu, protams, traki lēts, bet itin labs. Tagad pastāstiet man - vai jūs jau sen pazīstat Lindsiju?

Lindsijai no rokām izkrita kaudze ar mapēm. Mīļais Dievs, viņa nodomāja. Pat Lūize, būdama karstas putras strēbēja, parasti nebija tik vaļsirdīga. Nospriedusi, ka nespēj vairs ilgāk klausīties, viņa ar kājas spērienu aizvēra durvis. Kamēr viņa meklēja, no telpas aiz tām Lūizes un Roulenda saruna skanēja kā svētīts nesaklausāmu vārdu plūdums. Šķiet, ka Roulends izturējās pretimnākoši, Lindsija nodomāja, ieklausīdamās viņa zemākajā toņkārtā. Sasodīts, meklētais raksts neatradās zem nosaukuma “Vogue”, tad tam jābūt zem “Ārštata” - un tā bija viņai no rokām izkritusī mape. Mapes saturs tagad bija izkaisījies pa visu grīdu. Bezspēcīgi novaidējusies, viņa nometās ceļos un sāka pārlūkot papīrus, tie bija nokrituši otrādi, ar balto pusi uz augšu. Pagāja gandrīz desmit minūtes, līdz viņa atrada rakstu un tam pievienoto fotogrāfiju. Tiklīdz Lindsija to ieraudzīja, viņa saprata, ka viņai bijusi taisnība un atmiņa nav viņu pievīlusi. Viņai pāršalca triumfa un saviļņojuma vilnis. Piespiedusi papīrus pie krūtīm, viņa atvēra durvis.

- Tātad tu neesi precējies, Roulend? - viņa dzirdēja. - Tik izskatīgs vīrietis kā tu? Kas mūsu dienās noticis ar meitenēm? Zini, manos laikos, Roulend, tu jau sen būtu savaņģots...

- Izvairīšanās taktika, - Lindsija dzirdēja Roulendu atbildam. - Es pret viņām izturos kā pret daiļajām mākslām.

- Blēņas! - iesaucās Lūize. - Tu itin vienkārši vēl neesi atradis īsto sievieti. Es varu vienmēr pateikt - man ir skaidrs, ka tu esi romantiķis, Roulend.

- Jums taisnība, - kā par brīnumu, atbildēja Roulends. - Lūize, jūs protat ieskatīties manas sirds noslēpumos.

- Bez brillēm, - iestarpināja Toms, - kuras viņa aiz iedomības nevalkā, viņa nespēj saskatīt pat pretējo sienu. Tā ka es šaubos...

- Paklau, Tom, neafišē manas vājības! - Lūize skaļi nopūtās. - Lai gan tā ir taisnība, Roulend. Man tas jāatzīst. Es kļūstu vecāka, un es kļūstu vāja...

- Nemūžam! - noteiktā balsī galanti sacīja Roulends.

- Tā ir, Roulend. Nevajag glaimot. Tu esi labs cilvēks, bet patiesība ir tāda - es vairs nekļūstu jaunāka un bez Lindsijas es nemaz neliktu galā. Es jūtu, ka esmu viņai šausmīga nasta, lai gan viņa nekad nesūdzas...

- Esmu pārliecināts, ka Lindsijai kaut kas tāds nemaz neienāk prātā.

- Jā, jā, es esmu no viņas atkarīga, - Lūizes balss kļuva asāka, it kā viņa iebilstu Roulendam. - Kur iet viņa, tur eju es. Gluži kā Rute. Bībelē. Tu jau zini.

Lindsija, kas visai pazīstamā solo laikā bija sastingusi kabineta durvīs, ilgāk vairs nespēja izturēt. Parasti Lūizei bija vajadzīgas vairākas nedēļas, lai iepazīstinātu ar savu repertuāru. Kāda velna pēc viņa šoreiz tik ļoti steidzās?

Sastingušu seju Lindsija iegāja dzīvojamā istabā, prātodama, vai Roulends ievērojis, ka telpa, lai gan liela un patīkama, izskatās tā, it kā tai pāri būtu brāzusies viesuļvētra. Vai viņš būs ievērojis, ko divās dienās ar istabu spēj izdarīt Lūize un Toms, un, ja būs ievērojis, vai viņam būs vienalga.

Toms sēdēja iepretī Roulendam un Lūizei, starp Ingmāram Bergmanim veltītu grāmatu kaudzēm. Viņam kājās nebija apavu, toties bija caurumi zeķēs. Klēpī Toms turēja paplāti, uz kuras atradās milzīga, saspaidīta kečupa pudele un ar burgeriem, čipsiem un sīpoliem nokrauts šķīvis. Lūize un Roulends izskatījās nepārprotami draudzīgi. Lūizes kādreiz slaveni zilās acis bija pievērstas Roulendam, bet Roulenda sejā rotājās viegls, nepiespiests smaids. Toms sastapa Lindsijas skatienu ar dziļas līdzjūtības izteiksmi sejā, viņš pat lojāli atcerējās, ka jāmēģina piecelties.

- Necelies, Tom! - visai nikni noteica Lindsija, kad Roulends izteica pamudinājumu to darīt. - Roulend, es atradu to rakstu...

- Un mums diemžēl jāiet. - Roulends jau bija nolicis savu vīna glāzi un ārkārtīgā pieklājībā pastiepa roku Lūizei.

- Lūize, man bija ļoti patīkami ar jums tikties. Tom, es pameklēšu tās grāmatas, kuras pieminēju...

Luīze bija aizņemta, ar lūpām veidojot vārdus brīnišķīgs cilvēks un cenšoties, lai Roulends katrā ziņā to ievērotu. Ar pārsteidzošām grūtībām, ņemot vērā, cik veikli viņa pirmīt bija pieskrējusi pie loga, Lūize ļāva Roulendam, lai tas viņai palīdzētu piecelties no dīvāna. Saviebusies kā lielās sāpēs, viņa pēc tam atvieglota nopūtās.

- Nē, nē, nekas... - viņa mierināja Roulendu. - Tikai mazliet sāp mugura. Roulend, es tik ļoti priecājos, ka esmu tevi sastapusi. Protams, man bija tāda sajūta, it kā mēs jau būtu pazīstami. Lindsija visu laiku par tevi runā...

- Oho! Viņa tevi lamā bez apstājas, - iestarpināja Toms, būdams lojāls un patiess līdz pēdējam.

- Patiešām? - vaicāja Roulends, pamezdams vēsu, zaļu skatienu Lindsijas virzienā. - Nu nekas. Naids ir beidzies, Tom. Pašlaik mēs esam sasnieguši miera sarunu pakāpi. Vai tā nav, Lindsija? Apspriežam noteikumus...

Roulends pamanījās šim procesam piešķirt savādi erotisku pieskaņu. Lindsija, atklādama, ka viņa skatiens un tonis daudzos neizskaidrojamos veidos atstāj iespaidu uz viņas ķermeni, novērsa acis. Lūize izdvesa dīvaini čirkstošu skaņu, kas, iespējams, apliecināja vecāku iecietību un - tikpat iespējams - liecināja par dusmām.

Lindsijai nācās atzīt, ka Roulends, ja vien vēlas, ir gan izlēmīgs, gan vīrišķīgs. Pirms Lūize paspēja izšaut nākamo zalvi, viņš bija paņēmis Lindsiju pie rokas, izvadījis pa durvīm un veda lejā pa kāpnēm.

-Tā viņa dara, - sacīja Lindsija, kāpdama savā mašīnā, kuru Roulends bija meistarīgi novietojis niecīgā spraugā, atstādams vēl divas collas brīvas vietas. Viņa satvēra stūri. - Atvaino, Roulend! Tā viņa dara ar visiem. Un visu laiku.

- Es sapratu, - viņš nesatricināmi atbildēja. - Pilns apgrieziens, Lindsija. Lēnām. Labi nostrādāts.

Pietvīkusi no piepūles un kauna, Lindsija beidzot izdabūja mašīnu no spraugas un pilnā ātrumā izbrauca uz ceļa.

- Uz austrumiem? - viņa vaicāja. - Ja es turēšos austrumu virzienā, tu man teiksi, kur jābrauc?

- Pašlaik tu brauc uz ziemeļiem, Lindsija. Nogriezies šeit pa

labi.

Lindsija paklausīja. Labu gabalu viņi brauca klusēdami. Lindsijai iznāca viegla saskriešanās ar aklu taksistu un neliela nesaprašanās ar nobružātu “Ford Cortina”, kurā sēdēja četri jauneklīgi komedianti. Komedianti apbrauca viņu pa iekšējo pusi; šķita, ka viņi iebilst pret Lindsijas tiesībām uz viņas izvēlēto braukšanas joslu. Drāžoties viņai garām, pa “Cortina’’ logiem vienlaikus izbāzās četras rokas un gaisā tika pacelti četri īkšķi. Viņiem nozūdot tālumā, Lindsija skaļi signalizēja. Viņa pameta skatienu uz Roulenda pusi, kurš joprojām izskatījās mierīgs.

- Ar tevi patīkami braukt, Roulend. Es nevaru ciest pārgudrus pasažierus, kas dod norādījumus, kad man jābremzē vai jārāda ugunis, - prātu var zaudēt. Džinija šajā ziņā ir neciešama. Nervoza kā kaķene. Visu ceļu līdz Maksam viņa brauca ar aizvērtām acīm.

- Es viņai nepārmestu, - bezrūpīgi sacīja Roulends.

Tu esi briesmīga braucēja. Tu esi viena no sliktākajām braucējam, ar ko man nācies sastapties. Cik es zinu, tu varētu sacensties vienīgi ar vienacaino taksometra šoferi, kas mani vienreiz vizināja pa Stambulu. Viņš visu laiku smēķēja hašišu. Viņam piemita kaut kas no tava stila.

Lindsija nolēma uztvert to kā komplimentu.

- Es braucu lieliski, - viņa stingri noteica. - Varbūt mazliet par ātru. Man nepatīk vilkties pa šoseju.

-Tik un tā vairums sieviešu ir sliktas braucējas, - turpināja Roulends. - Viņām trūkst telpas izjūtas. To pierāda testi. Tas ir zinātniski pierādīts.

- Kādas muļķības!

-Tā ir patiesība. Tādēļ jau ir tik maz sieviešu arhitektu. Tāpēc sievietes tik nožēlojami spēlē šahu...

- Es šahu spēlēju spoži. Es iemācīju Tomam.

- Un kurš no jums abiem tagad uzvar?

- Nu labi, Toms. Bet tas neko nepierāda. Toms ir izņēmums. Viņš patiesi ir ļoti gudrs.

- Man arī tā šķita. Man patika Toms.

- Patiesi? - Lindsija jautri sagrieza mašīnu. - Ak, es esmu tik priecīga! Nedomāju, ka viņš daudz ko pateica, Lūizes klātbūtnē tas nav iespējams.

- Nē. Viņš daudz nerunāja. Tādēļ jau viņš man patika. Viņam ir laba izpratne par filmām. Atgādini, ka man jāiedod viņam dažas grāmatas. Bez tam, - viņš paraudzījās uz Lindsiju, - es teiktu, ka viņš daudz ko saprot.

- Toms saprot visu, - Lindsija lepni noteica. - It kā viņā būtu iebūvēta neredzama antena. Viņš uztver smalkākos signālus... Jānogriežas pa labi vai pa kreisi?

- Pa kreisi, - sacīja Roulends. - Nu nekas, neraizējies! Mēs varam piebraukt arī no šīs puses. Brauc garām tai fabrikai, iegriezies pie tām municipālajām ēkām, tā... Tagad brauc zem tā viadukta, garām mašīnu stāvvietai un līdz tam laukumam. Pie Hauksmū-ras baznīcas nogriezies pa kreisi. Vai tā nav brīnišķīga baznīca? Tā ir mana mīļākā baznīca visā Londonā. Gultā guļot, varu redzēt tās smaili.

Lindsija, kas nekad nebija dzirdējusi par Hauksmūru, spēji nogriezās pa kreisi, kā norādīts. Tieši tobrīd, kad viņa nodomāja, cik neparastā apvidū Roulends apmeties uz dzīvi, tik nabadzīgā un noplukušā, kādu viņai šajā pilsētā nebija nācies redzēt, viņas skatienam pavērās Roulenda norādītā iela un māja. Noelsusies viņa no visa spēka piespieda bremzes pedāli un spēji apstājās ar vienu riteni uz ietves.

- Mans Dievs! Cik fantastiska iela! Cik fantastiskas mājas...

Roulends ar mīlestību noraudzījās uz ķieģeļu fasāžu virkni.

Namus apjoza terases, virs durvīm spīdēja pusapaļi lodziņi, pārējie logi bija augsti un paceļami. Uz durvīm veda nelieli pakāpieni.

- Nami celti tūkstoš septiņi simti trīsdesmitajā gadā vai ap to laiku, - viņš sacīja. - Tie būvēti hugenotiem, kuri ieradās šeit, kad bija padzīti no Francijas. Viņi bija slaveni tirgoņi un zīda audēji. Šī vieta vienmēr piederējusi bēgļiem. Pēc tam kad franči aizgāja, šis kļuva par ebreju kvartālu. Tagad šeit pārsvarā dzīvo ben-gāļi. Es izglābu šo māju. Tā bruka kopā, kad es to nopirku.

-Tā ir skaista, Roulend.

- Vai ne? No iekšpuses māja joprojām ir mazliet primitīva. Man tā pieder jau divpadsmit gadus. Kamēr dzīvoju Vašingtonā, to izmantoja draugi. Patiesībā man nekad nav iznācis laika sagādāt tajā pienācīgas mēbeles... Ak mans Dievs! Ātri! Iedarbini motoru...

Lindsija, kura, viņam to sakot, jau kāpa ārā no mašīnas, apjukusi palūkojās visapkārt. Viņa ieraudzīja, ka mazu gabaliņu tālāk uz ielas stāv garš, balts mersedess, kabriolets. No tā tikko bija iznirusi tieva un ļoti skaista, jauna gara auguma sieviete. Uz mirkli sliktā apgaismojuma dēļ Lindsija iedomājās, ka tā ir Džinija. Viņai bija tāds pats augums, tādi paši īsi apgriezti, gaiši mati, tāda pati plata mute, piemita tāda pati apņēmība. Taču Džinija nekad mūžā nebūtu valkājusi apspīlētas, sudrabotas bikses, īsu, melnu T veida kreklu un melnas ādas motociklista jaku, viņa nebūtu krāsojusi lūpas ar tik apbrīnojami košu lūpukrāsu, un viņa neizraisītu šādu Roulenda reakciju, kurš - tobrīd izkāpis no mašīnas - izskatījās gatavs bēgt.

-Tu, mēhsls! - iekliedzās jaunā sieviete, nonākusi līdz Rou-Iendam, un spēcīgi iedunkāja viņu pa krūtīm. - Tu, chūka! Es zvana. Es raud. Es raksta tev vēstules no visas sirds. Es shēž savā mašīnā. Es gaida. Es vēl drusku paraud - lielas, thādas asaras. Kā tu thā var ar mani darīt? Merde, je m’enfiche, tu comprends? - Viņa turpināja vēl kādu brīdi kliegt pati savā valodā, ciešanās sašķiebtu muti, asarām birstot uz ādas jakas. Laiku pa laikam viņa iedunkāja Roulendu, un Roulends laiku pa laikam atkārtoja: - Silvija...

Rasiniskās traģēdijas vidū Silvija pārsvieda uzbrukumu no Roulenda uz Lindsijas jauno, spožo folksvāgenu. Iespaidīgā ātrumā apmetusies riņķī, viņa pacēla dūri, no visa spēka nolaizdama to uz mašīnas pārsega. Parādījās iedobe.

- Ei, tu, pagaidi! - pasperdama soli uz priekšu, ieteicās Lindsija.

- Palaistuve! - iekliedzās Silvija. - Angju palaistuve! Tu nozog manu vīrieti. Es tev parādīšu, ko es domā par palaistuvēm. Un viņu stulbajām mašīnām.

Viņa iespēra pa folksvāgena numuru. Parādījās vēl viena iedobe.

- Velns ar ārā! Še tev! - sacīja Lindsija, tverdama pēc Silvijas un netrāpīdama, jo Silvija tika pacelta gaisā.

- Prom! Ej projām! Ej mājās! - Roulends kliedza balsī, kas bija sadzirdama vismaz trīs ielas tālāk. - Tūdaļ pat! Tā, lūk! Tas ir cauri...

Viņš turēja Silviju ciešā tvērienā vairākas pēdas virs zemes. Viņa nikni spārdījās ar kājām. Viņa skrāpējās un spļaudījās kā milzu runcis, un tas atstāja iespaidu pat uz Lindsiju, kura pati bija straujas dabas.

- Es mirst. - Silvija piepeši kļuva ļengana. - Es noghalina sevi. Es pārgriež sev kaklu. Tūlīt pat.

- Nē. To tu nedarīsi, - sacīja Roulends, stiepdams viņu pa ietvi uz mašīnu. - Tev ir ievērojamas pašsaglabāšanās spējas, Silvija...

-Tad es noghalināšu to palaistuvi, pirms aiziet...

- Tā palaistuve ir mana sieva, Silvija, - sacīja Roulends, mazliet nesavaldīgi novietodams viņu blakus mašīnai. - Mēs vakar apprecējāmies. Tā bija mīlestība no pirmā acu skatiena. Tagad ej mājās!

- Tafemme? Hypocrite! Menteur! C’est impossible...

- Pilnīgi iespējams. Gribi redzēt manu gredzenu? - Roulends runāja ar nelokāmu, zajacainu pārliecību. Silvija mežonīgi iegaudojās. Izgrūdusi virkni franču lamuvārdu, viņa iesita Roulen-dam spēcīgu pļauku un, ierāpusies mersedesā, aizdrāzās pa ielu.

Roulends atgriezās pie Lindsijas, kura ar pavērtu muti joprojām stāvēja pie savas nabaga cietušās mašīnas. Nerunādams ne vārda, neizprotamu izteiksmi sejā, viņš paņēma Lindsiju pie rokas, uzveda augšā pa kāpnēm, atvēra savas parādes durvis un iededza gaismu. Iekšpusē no vēstuļu kastītes līdz durvju paklājiņam stiepās vesela rinda daždažādu sieviešu biksīšu. Nolikusies Lindsija tās pacēla. Tur bija melnas mežģīņu biksītes, sārtas mežģīņu biksītes, baltas mežģīņu biksītes. Viņa palūkojās uz Roulendu.

- Tās ir Silvijas? - viņa vaicāja.

- Tas ir viņas stilā, - Roulends atbildēja. - Tāpat kā piegāde caur vēstuļu kastīti.

- Elle un Indija! - noteica Lindsija, un abi sāka smieties.

Viņi smējās visu ceļu, ejot augšā pa kāpnēm, kuras nesedza paklāji, un tālāk pa gaiteni, līdz iegāja viesistabā. Smieklu lēkmē zaudējusi spēkus, Lindsija atkrita uz istabas vienīgā krēsla.

-Ak Dievs! - viņa beidzot sacīja. - Viņa ir neparasta, Rou-

lend.

- Vairāk nekā neparasta, - viņš atbildēja, pārstādams smieties, un saīga.

- Vai ar tevi tā bieži gadās, Roulend?

- Dažādās variācijās - jā. Divas vai trīs reizes gadā. Dievs vien zina - kāpēc.

Lindsija izdarīja steidzīgus aprēķinus. Makss bija teicis, ka neviena no sievietēm neturoties ilgāk par trim mēnešiem. - Trīs mēneši ir rekordlaiks, - viņš bija sacījis. - Vairumam jau viens mēnesis ir daudz.

Lindsija prātoja, vai Silvija ir viena vai trīs mēnešu meitene, bet tad apsauca sevi. Galu galā tā nebija viņas darīšana.

Viņa aptvēra, ka Roulends ļoti strauji staigā pa istabu. Pirmīt izrādījis tik iespaidīgu savaldību, viņš šobrīd izskatījās uzbudināts. Viņš aizvēra augsto logu koka žalūzijas, iededza lampas. Tikai tagad Lindsija sāka pievērst uzmanību istabas savādajam stilam. Tai bija ideālas proporcijas un paneļiem noklātas sienas. Viņai blakus atradās skaists, vecs kamīns, kurā nesen bija dedzis uguns. Tomēr tā bija arī kailākā, mūka cellei līdzīgākā istaba, kādā viņai jebkad nācies uzturēties. Telpa bija gandrīz pavisam tukša, tajā atradās tikai krēsls, uz kura viņa sēdēja, ar grāmatām nokrauts galds un pie tālākās sienas izvietoti plaukti, kas vai lūza no grāmatu pārpilnības. Istabā nebija radiatoru, un tajā valdīja neciešams aukstums.

- Es domāju, - sacīja Roulends, izskatīdamies nepārprotami noraizējies, - vai šeit nav mazliet pavēsi.

- Patiesībā te ir ļoti auksts, Roulend. Es baidos, ka apsarmošu.

- Kamīns. Es iekuršu kamīnu. Tam vajadzētu līdzēt...

Viņš sāka kraut kamīnā iekuru, papīru un pagJffes, pamanīdamies aizdedzināt visu ar vienu sērkociņu. Lindsijai tas savukārt nekad neizdevās.

Piecēlies viņš atkāpās.

- Kaut kas jāiedzer, - viņš sacīja. - Jā, droši vien tu gribēsi kaut ko iedzert. Man ir viskijs. Bet tu taču esi pie stūres. Tev jānokļūst atpakaļ Rietumlondonā un...

- Ir jau labi, Roulend, - sacīja Lindsija, apžēlodamās par viņu. -Neesmu iecerējusi palikt, es tev apsolu. Atslābinies! Tas ir darbs. Es tev parādīšu rakstu un nozudīšu. Tostarp viena maza viskija glāzīte lieti noderētu - un no tās necelsies nekāds ļaunums.

- Labi. Labi. - Roulends joprojām izskatījās noraizējies. - Taisnība. Tad es tūdaļ atnesīšu viskiju. Man šķiet, ka tas ir virtuvē.

Viņš straujā gaitā nozuda. Lindsija ieklausījās, kā viņa soļi noklaudz lejā pa kailajām kāpnēm. Piecēlusies viņa sāka staigāt pa istabu. Tajā bija vēl viens elements, ko viņa nebija acumirklī ievērojusi. Visa siena aiz krēsla, uz kura viņa bija sēdējusi, izrādījās noklāta ar melnbaltām fotogrāfijām, kurās bija redzami kalni, vienai virsotnei sekoja cita robota virsotne. Lindsija, kurai kalni nepatika un kura no tiem baidījās, pieliecās, lai tuvāk aplūkotu fotoattēlus. Tiem apakšā, viņa ievēroja, bija komentāri, izdarīti Rou-lenda skaidrajā un skaistajā rokrakstā. Katrai virsotnei bija pierakstīts klāt tās nosaukums, datums un vēl citas piezīmes. Dažas no tām attiecās uz laika apstākļiem, citas, jādomā, uz maršrutu, bet bija rakstītas viņai neizprotamā žargonā un mudžēja no tādiem vārdiem kā arete un corrie, kurus Lindsija nesaprata. Makss bija teicis, ka Roulends kāpj kalnos, un Lindsija bija iedomājusies pieticīgas klinšu muguras. Bez šaubām, viņš taču nebūs kāpis šajās te smailēs?

Pēc maza brītiņa atgriezās Roulends ar divām glāzēm, pudeli skotu viskija, krūzīti ūdens un apakštasīti ar sāļajiem riekstiem.

Redzot Lindsiju nolīkušu pie vienas no fotogrāfijām, viņš acumirklī atsila.

- Tas ir Sgamagnilīns. - Viņš norādīja uz draudīgu, sniega klātu virsotni. - Kvilenā, Skijes grēdā. Es šajā vietā šķērsoju kori pagājušajā mēnesī. Laiks bija neparasts - veselas divas dienas pilnīgi skaidras debesis. Ziemassvētku nakti pavadīju šeit, nometnē zem klajas debess...

Viņš norādīja uz tīra sniega klajumu ar galvu reibinošu kritumu zem tā. Lindsijai tā izskatījās kā viena no pašām neviesmīlīgākajām vietām pasaulē.

- Uz klints, un skaidrs, ka piesprādzējies, ja laiks mainītos...

- Ziemassvētku nakti? - Lindsija vārgi nočukstēja. - Tu biji viens pats, Roulend?

- Jā. Tas, iespējams, nebija prātīgi Skijē ziemā. Es parasti kāpju kalnos ar draugiem. Bet Ziemassvētkos - tu jau zini. Vairums cilvēku grib būt kopā ar savām ģimenēm. Turklāt man patīk kāpt kalnos vienam pašam.

Lindsija neko neteica. Viņa juta, ka domas sāk šaudīties aizvien straujāk, sāk jukt, viņa mēģināja uzlikt tām veselā saprāta bremzes, bet nekas neizdevās.

Roulends pasniedza viņai viskija glāzi un padeva šķīvīti ar riekstiem. Viņš lepojās, Lindsija to redzēja, ka spējis sameklēt šos riekstus, kurus piedāvāja viņai aizkustinošā pieklājībā. Raugoties uz riekstiem - to bija desmit -, Lindsija saprata, ka atrodas par mata tiesu no asarām.

Vēlāk viņa skaidri zināja pateikt, ka tieši tajā mirklī bija iemīlējusies Roulcndā Makgīrā. Tomēr Lindsija tā arī nespēja izlemt, kas izraisījis šādu sagrāvi. Vai tā bija doma par viņu vienu pašu uz kalna kores Ziemassvētkos, vai arī tas notika tāpēc, ka sasodītie rieksti bija vairākas nedēļas veci?

Sameklējis divus cietos krēslus, Roulends tos novietoja vienu otram blakus pie galda. Grāmatas viņš ar vēzienu norausa uz grīdas, un Lindsija novietoja uz galda viņa iedoto mapi un no mājām paņemto rakstu. Abi apsēdās, un Lindsija pārāk strauji nolika atpakaļ savu viskija glāzi.

- Tā, - viņa ierunājās, intensīvi apzinādamās Roulenda tuvumu, - tagad es tev palīdzēšu, Roulend, kā biju solījusi, un par spīti tam, ka tu nedz atvainojies, nedz pielūdzies.

- Es aizmirsu. Apsolu, ka to izdarīšu.

-Tad klausies uzmanīgi! Tūdaļ tu ieiesi sev nesaprotamajā pasaulē.

- Es klausos uzmanīgi! - aizdomīgi lēnprātīgi sacīja Roulends. - Es tveru katru vārdu.

- Labi. Mēs pieminējām visus ar Lazāru un Mariju Sezāri saistītos noslēpumus, - vai atceries? No kurienes viņi ieradušies, kā viņš pirmoreiz ticis pie bagātības, vai viņi ir mīļākie, kādas pašlaik ir viņu attiecības un tā tālāk. Kas, pēc tavām domām, būtu centrālais noslēpums, vienīgais un vissvarīgākais?

-No kurienes katrs no viņiem ieradies. Ja varētu atbildēt uz to, tad varētu atbildēt arī uz citiem jautājumiem.

- Es piekrītu. Tagad es tevi pārbaudīšu. Tu teici, ka esi lasījis šo savu mapi? Kāda ir oficiālā versija par viņu izcelšanos?

- Preses dienesta versija? Tas ir tīri veiksmīgs stāsts. Marija Sezāre esot dzimusi niecīgā Spānijas ciematiņā un pavisam agra bērnībā palikusi bez vecākiem. Viņa apmetusies uz dzīvi pie kādas radinieces, krustmātes vai, iespējams, māsīcas, arī spānietes pēc izcelsmes, kas tolaik dzīvojusi Francijā. Šī krustmāte - kuru neviens nav sastapis vai pat nejauši intervējis - bijusi ļoti prasmīga izšuvēja, kas daudzus gadus nostrādājusi “Balenciaga”. Šī pavecā neprecējusies sieviete pieņēmusi Mariju pie sevis un iemācījusi viņai šūt. No pašas mazotnes Marija izrādījusies ļoti apdāvināta. Pēc tam kad krustmāte - vai māsīca - pārstājusi strādāt “Balenciaga” darbnīcās, viņa, nespēdama iztikt ar savu pensiju, atvērusi nelielu privātu šūšanas darbnīcu, pieņemot Mariju par savu palīdzi. Pēc tam māsīca - vai krustmāte - ļoti izdevīgi bija nomirusi un Marija turpinājusi iesākto darbu pati uz savu roku. Palēnām viņa ieguvusi vārdu starp Parīzes modistēm un, būdama neatlaidīga meitene, turpinājusi šūt savā aukstajā ateljē, līdz sakrājusi pietiekami daudz naudas, lai atvērtu veikaliņu. Kādu dienu gadījās, ka šim veikaliņam garām gājis un acumirklī palicis piekalts pie skatloga, nespējot atraut acis no logos izliktajiem apģērbiem, bagāts nezināmas izcelsmes jauneklis, vārdā Žans Lazārs. Acumirklī sapratis, ka Marija ir ģeniāla, viņš ar meiteni sadraudzējies un ieguldījis viņas uzņēmumā naudu, kopš tā brīža uzņemdamies viņas vadību. Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit sestajā gadā, pārvarot apbrīnojami maz šķēršļu, Žans Lazārs deva savu svētību un Sezāre sarīkoja savu pirmo modes skati.

Lindsija veltīja Roulendam apbrīnas pilnu skatienu.

- Vārds vārdā, Roulend! Un tu tici šim stāstam?

- Man tas itin labi patīk. Izklausās pazīstams. Jūtams Mazās Nelies pieskāriens, vēsmas no “La Dame aux Camelias” un “La Boheme”...

- Tu tam tici, Roulend?

- Nē. Man ir aizdomas, ka sakars ar Spāniju un “Balenciaga” ir baltiem diegiem šūts. Manuprāt, tas ir izdomājums no sākuma līdz beigām.

- Es piekrītu, ka šajā stāstā visa uzmanība novērsta uz Mariju Sezāri. Un ļoti daudzi jautājumi tā arī paliek neatbildēti. Ja Lazārs nav, piemēram, francūzis un viņam tā arī nav izdevies franciski runāt bez akcenta, tad no kurienes viņš īstenībā uzradies? No Korsikas? No kādas bijušās franču kolonijas, kā, piemēram, Alžī-rija? Vai viņš varētu būt portugālis vai spānis? Šādi minējumi ir izteikti, bet, ja tā ir patiesība, kādēļ viņš nevarētu to atzīt? Kas viņam slēpjams? Lazārs devis mājienus, ka viņa ģimenei varētu būt kāds sakars ar Korsiku un ka viņš palicis bez labas izglītības un audzis trūkumā. Tādā gadījumā - kā viņš ticis pie bagātības, kas bija nepieciešama, lai nodibinātu Sezāres modes namu? To neviens nezina.

- Taču tev šķiet, ka esi atradusi kādu atslēgu?

- Manuprāt, es esmu atradusi vairāk nekā atslēgu, Roulend.

- Patiesi? - Roulends tagad lūkojās viņā ļoti uzmanīgi. - Tad tam jābūt kaut kam īpašam. Zini, tu izskaties citāda. Ap tevi ir savāds mirdzums.

- Droši vien tā ir kamīna atblāzma, - steigšus noteica Lin-dsija. - Turklāt es esmu satraukta. Visas brīvdienas man bija aizdomas, ka man ir taisnība.

- Tu neko neteici.

- Negribēju iejaukties. Notika ārkārtas gadījums - tev, Dži-nijai un Maksam bija, ko darīt. Es nebiju pārliecināta, vai tevi tas vēl interesēs...

- Mani tas vēl interesē, - Roulends sacīja. - Ļoti interesē. Tāpēc varbūt tu paskaidrosi?

- Jā, labi. - Lindsijas skatiens no jauna noslīdēja pie mapes, un Roulends pievilka savu krēslu mazliet tuvāk. Uguns atblāzma šaudījās uz sienas paneļiem.

- Tavi cilvēki ir labi pastrādājuši, Roulend. Šajā mapē atrodas izgriezumi, kurus es ne reizes neesmu redzējusi. Es sāku nodarboties ar modi tikai septiņdesmit astotajā gadā, bet Parīzes kolekciju skates sāku apmeklēt pēc astoņdesmit ceturtā gada. Tādēļ mani sevišķi interesēja raksti par Sezāres agrīnajām skatēm - apģērbiem, kas atnesa viņai slavu, apģērbiem, ar kuriem aizsākās leģenda. Izskatot šā agrīnā darba reprodukcijas, es uzdūros šai te. Tā acumirklī saistīja manu uzmanību. Attēlā redzama Marijas Sezāres modelēta vakarkleita no viņas pašas pirmās - septiņdesmit sestā gada - kolekcijas. Fotografēta amerikāņu "Harper’s Bazaar”.

Viņa izvilka minēto krāsaino izgriezumu no žurnāla eksemplāra, Pieliecies tuvāk, Roulends to nopētīja.

- Neviens cits nebūtu spējis radīt šo kleitu, Roulend, - turpināja Lindsija. - Ne Lakruā pašlaik, ne Senlorāns agrāk. Tā var piederēt tikai Sezārei. Viņas rokraksts jūtams katrā sīkumā. Šī kleita ir daļa no krievu kolekcijas - tā tas palicis atmiņā. Paskaties uz kleitas griezumu un tās krāšņumu - vai tā nav brīnišķīgākā krāsa pasaulē? Šis bagātīgi tumšais jūraszāļu zaļums. Paskaties uz apdari - uz šauro melna samta lenti. Paskaties uz piedurkņu zeltaini zaļo brokātu un virsjakas formu! Redzi, kā kažokādas apmale izceļ katru līniju? Paskaties, kā darināts ņieburs un roku izgriezums, tā, lai pleci izskatītos sašaurināti...

Viņa apklusa. Roulends tikko bija nožāvājies.

- Lūdzu, Roulend, - vismaz pamēģini! Tas ir svarīgi. Ja tu nespēsi lasīt rokrakstu, tu neko nesapratīsi. Tagad pastāsti man -ko tu te redzi?

-Man nepatīk tas turbāns, kas galvā modelei. Tas izskatās absurds.

- Roulend, aizmirsti turbānu! Skaties uz kleitu] Pamēģini saskatīt tās sastāvdaļas. Pamēģini lasīt tās valodā. Pamēģini saprast, ko stāsta šī kleita. Vai tā nav romantiska? Vai tā neliek domāt par Sanktpēterburgas ballēm? Iedomājies... - Viņa izmisīgi meklēja pēc padoma. - Iedomājies “Karu un mieru”, Roulend. Balles ainas tajā. Iedomājies Natašas nakts braucienu kamanās cauri putenim...

Roulenda skatienā uzplaiksnīja sapratnes dzirksts.

- Jā, varbūt... - viņš teica, saraukdams pieri. - Es sāku saprast... Tātad tu esi lasījusi “Karu un mieru”?

Lindsija nopūtās.

- Varbūt neesmu Oksfordā lasījusi klasiķus, - viņa pacietīgi sacīja, - bet es neesmu pilnīgi neizglītota, Roulend. Protams, es esmu lasījusi “Karu un mieru”. Starp citu, es daudz lasu. Es lasu visu laiku.

Roulends uzlūkoja viņu ar jaunu interesi.

- Patiesi? - viņš vaicāja. - Ko tu lasi pašlaik?

Lindsija nolaida skatienu. Uz naktsgaldiņa citu citai blakus viņa glabāja grāmatas, kuras plānoja izlasīt, un tās, kuras, par spīti plāniem, beigu beigās lasīja. Kaudzes pašā augšā šobrīd atradās bieza lubene, lidostas romāns, vairāk nekā sešsimt lappušu mīlestības un ciešanu, kas viņai sniedza mierinājumu smagas dienas beigās. Varbūt autora stilam pietrūka smalkuma, bet sižets bija intriģējošs un raksturi dramatiski. Viņu jūtas bija nevaldāmas, pagājušajā trešdienā 435. lappusē varonis bija nomiris, un nogurusī Lindsija raudāja.

- Džonu Apdaiku, - viņa sacīja. - Pēdējo no Truša sērijas, tu jau zini.

Mirklī, kad viņa pieminēja autoru, Roulenda seja atplauka. Viņš sāka runāt. Nolēmusi atsākt šā romāna lasīšanu vēl tajā pašā vakarā, Lindsija steigšus viņu pārtrauca.

- Roulend, es zinu, ka tu labāk spriestu par grāmatām, bet pašlaik nav īstais laiks. Lūdzu, man vajag, lai tu pievērstu uzmanību šim te.

Roulends atvainojies nolīka pār balles kleitu, kas bija modelēta pirms deviņpadsmit gadiem, lūkodamies tajā ar saspringti koncentrētu skatienu. Viņš šķita apņēmības pilns atšifrēt tās sievišķo kodu. Lindsija uzjautrināta kādu brīdi vēroja viņu liekam lietā savu intelektu šajā jomā.

-Tajā ir gan vīrišķie, gan sievišķie elementi, - viņš beidzot sacīja. - Pati kleita nespētu būt vēl sievišķīgāka. Taču Sezāre to salaulājusi ar vīriešu vesti - ar apģērba gabalu, ko būtu varējis valkāt kāds kazaks.

- Lieliski! - Lindsija uzmeta viņam atzinīgu skatienu. - Tu sāc saprast. Tā ir Sezāres stila būtība - acīm redzamu pretstatu apvienojums. Vīrišķais un sievišķais, raupjais un gludais, eksotiskais un askētiskais, šķīstais un piedauzīgais. Tā ir viņas gramatika, ja tā var sacīt. Tagad - neatslābini uzmanību! Paskaties uz šo otro fotogrāfiju!

Juzdama, ka viņu sāk pārņemt nervozs satraukums, Lindsija izņēma rakstu, kas bija glabājies viņas pašas mapē, un nolika to uz galda Roulendam priekšā. Veselu lappusi aizņēma viņas rakstam pievienotais fotoattēls. Tajā bija redzama karaliska, sirma, bet joprojām skaista sieviete, kas stāvēja greznā viesistabā. Viņai blakus, izklāta uz krēsla, atradās kleita, gara kleita ar pieskaņotu, kažokādas apmalēm apdarinātu virsjaku.

- Tā ir tā pati kleita, - gandrīz bez vilcināšanās sacīja Rou-lends. - Tā pati kleita. Tā pati jaka. Abas ir identiskas.

- Patiešām identiskas, - triumfējoši noteica Lindsija. - Un tas ir savādi. Patiesi |oti savādi. Gandrīz neizskaidrojami.,.

- Kāpēc? Es nesaprotu. Paskaidro!

-Tāpēc, ka pirmā kleita, kuru tev rādīju, bija izgatavota septiņdesmit sestajā gadā, vai ne? Bet šī te ir radīta tieši pirms desmit gadiem. Septiņdesmit sestā gada kleita ir Sezāres - par to nav šaubu. Šo sešdesmit sestā gada kleitu, lai gan tā, kā tu saki, ir identiska, radījusi nepazīstama meitene, šuvēja amatiere, kuru sauca Marija Terēze...

Lindsijai tagad piederēja visa Roulenda uzmanība. Viņa vēroja, kā viņš pārliek prātā iespējamās šā atklājuma sekas. Viņa redzēja, ka Roulends sāk meklēt izskaidrojumu.

- Kļūs vēl dīvaināk, Roulend... - viņa turpināja. - Es zinu, ko tu domā. Tu prāto par to, vai Marija Sezāre un šī Marija Terēze varētu būt viena un tā pati persona. Tu prāto, vai fotogrāfijā redzamā sešdesmit sestā gada kleita varētu attiekties uz viņas nezināmo, pirmslazāra, pirmsslavas periodu, kad viņa, kā apgalvo, strādājusi tajā aukstajā ateljē, ko mēdz aprakstīt preses dienests...

- Tev taisnība. Tieši to es domāju.

- Tad padomā vēl! Tāpēc, ka šī kleita netika šūdināta aukstā ateljē. Tā netika šūdināta pat Parīzē. Tā tapusi Amerikā.

-Amerikā?

- Jā, Roulend. Ņūorleānā.

- Vai man turpināt, Roulend? - Lindsija vaicāja pēc īsa brīža kā šaubīdamās. Bija pagājušas dažas minūtes, kuru laikā viņas vēstījumu pārtrauca Roulenda reakcija, kas viņai bija pilnīgi nesaprotama. Pašlaik Roulends stāvēja, uzgriezis viņai muguru, piecēlies, lai ieliktu kamīnā vēl kādu pagali. Šķita, ka viņš pilnībā aizmirsis Lindsijas klātbūtni, un stāvēja, lūkodamies liesmās. - Es gribu, lai tu dzirdētu šo stāstu tā, kā to pastāstīja man, - viņa turpināja. - Tas ir interesants stāsts - vismaz man tas patīk. Tas sava ziņā ir mīlas stāsts.

>

- Protams! - Roulends pagriezās. - Es gribu to dzirdēt...

- Vai kaut kas noticis, Roulend?

- Nē, nē! Tikai - kad tu pavaicāji, vai es pazīstu šo pilsētu, es atcerējos pēdējo reizi, kad tur biju, nekas vairāk.

- Vai tu to labi pazini? Vai tas bija tad, kad tu strādāji Savienotajās Valstīs?

- Ļoti labi. Es tur biju vairākas reizes. Man bija draudzene Vašingtonā, viņas brālis pasniedza jurisprudenci Tulānā...

-Tulānā?

-Tā ir Ņūorleānas universitāte. Tajā ir viena no labākajām juridiskajām fakultātēm visā Amerikā. Bet nekas. Tam nav nozīmes. Turpini tālāk.

Runādams viņš atgriezās pie galda un apsēdās. Lindsija, negribēdama viņu sīkāk izprašņāt, nevarēja pateikt, vai viņa atmiņas par šo vietu bija laimīgas vai nelaimīgas, varbūt abējādas, viņa nosprieda. Uz īsu mirkli viņa bija pamanījusi pavisam citādu Roulen-du Makgīru, kas krasi atšķīrās no tā, kādu, pēc viņas domām, viņa sāka iepazīt. Viņa nojauta, ka Roulendam nav ne mazākās vēlēšanās atklāt šo aspektu un ka viņš dusmojas pats uz sevi īsā nesavaldības brīža dēļ. Viņš paņēma pudeli un, kad Lindsija papurināja galvu, ielēja viskiju pats savā glāzē. Pacēlis šķidrumu pret gaismu, viņš to nopētīja, pēc tam pagriezās pret Lindsiju, pūlēdamies izturēties kā parasti.

- Nu tad pastāsti man savu mīlas stāstu, Lindsija! Turpini

vien!

-Tu esi pārliecināts? Ir jau vēls. Es tev varu atstāt savu rakstu, ja tev tā labāk patīk. Tur tu vari izlasīt šo stāstu pats. Gandrīz visu. Visu, tikai ne beigas, jo tās man palūdza neizmantot.

- Nē, nē! Man nepatīk nepabeigti stāsti. Stāstiem jābūt ar skaidru sākumu, vidu un beigām. - Viņš pasmaidīja. - Bez tam man labāk gribētos to dzirdēt no tevis.

- Nu labi. - Lindsijas sirds iepukstējās straujāk. Viņa paņēma rokās burvīgajai kleitai blakus stāvošās garās, sirmās, aristokrātiskās sievietes fotogrāfiju. Viņa tik labi atcerējās šo interviju: tas bija viņas pirmais lielākais uzdevums ārštata korespondentes lomā. Viņai tolaik bija divdesmit gadu, un viņa lepojās, ka uzgājusi ideju materiālam, lepojās, ka rakstu pasūtījis “Vogue”, un -nonākusi līdz namam, kurā vajadzēja notikt intervijai, - ļoti nervozēja.

Nams, gara ēka ar pīlāriem, atradās Belgreivijā, durvis atvēra virssulainis, pirmais virssulainis, ko Lindsijai savā mūžā bija nācies redzēt, protams, nerunājot par filmām. Viņa sekoja tam augšup pa platām kāpnēm un milzīgā dzīvojamā istabā ar trim augstiem logiem un skatu uz dārza četrstūri aiz tiem. Lai gan bija rudens, kurējās kamīns, istabu pildīja pavasara ziedi. Viņai ienākot, bijusī Letīcija Lafite-Granta, tagad lēdija Rozboro, piecēlās, un Lindsija, sastapusies vaigu vaigā ar šo leģendāras elegances tēlu, bija nodrebējusi.

Tajā brīdī Letīcija bija satvērusi viņas rokas un sākusi runāt savā siltajā dienvidnieces balsī, un Lindsija atguva drosmi.

- Nāc, mana mīļā, iedzersim tēju! Tu esi ieradusies, lai es pastāstu par savām drēbēm? Tas mums sagādās lielu prieku - tur ir lietas, kuras gribu tev parādīt, kuras neesmu cilājusi miljoniem gadu...

Viņa to bija izrunājusi kā ga-ādu. Lindsija šobrīd, sēžot istabas klusumā kopā ar Roulendu, atceroties pirms daudziem gadiem dzirdēto stāstu, varēja skaidri sadzirdēt Letīcijas melodiski stiepto valodu.

- Sievieti šajā fotogrāfijā, - viņa iesāka, - sauca Letīcija Lafite-Granta, vismaz tāds bija viņas vārds tolaik, kad viņai tika pašūta šī kleita. Viņa bija nākusi no ļoti senas Luiziānas ģimenes un ieprecējusies vēl senākā un vēl bagātākā ģimenē. Lafitiem-Grantiem piederēja kokvilnas un cukurniedru plantācijas, kad Letīcija apprecējās, viņa apmetās uz dzīvi viņu namā, ļoti skaistā cmte bellum-muižā, kas atradās Misisipi ziemeļu krastā starp Batonrūžu un Ņūorleānu. Viņa bija dienvidos slavena namamāte, slavena skaistule, slavena jātniece un slavena modes kolekcionāre. Manuprāt, viņa bija ari ļoti dāsna sieviete - sieviete ar ļoti labu sirdi.

Lindsija uz mirkli apklusa.

- Es devos intervēt Letīciju viņas leģendārās elegances dēļ.

Viņa piederēja pie tām sievietēm, kas prata brīnišķīgi izskatīties jebkurā apģērbā. Viņa prata izveidot ansambli no aizlienēta vīriešu krekla, sava vīra tvīda žaketes un vecām džinsu biksēm. Mīlēdama individuāla dizaina tērpus, viņa vairāk nekā divdesmit gadus divreiz gadā devās uz Parīzi un bija ideāli saglabājusi savu garderobi. Apmēram trīs gadus pēc manas intervijas viņa nomira. Viņas tērpu kolekcija pašlaik atrodas Ņujorkas Metropolitēna muzejā.

Intervija balstījās uz to, ka viņa man parādīs savu kolekciju - “Schiaparellis”, agrīno “Chanel”, “Balenciaga” -, un viņa tiešām man visu to izrādīja. Biju lūgusi, lai viņa izvēlas vienu no saviem mīļākajiem tērpiem fotogrāfijai, un viņa izvēlējās šo kleitu, kas izklāta uz šī krēsla.

- Vai tā bija pārsteidzoša izvēle? - vaicāja Roulends, klausīdamies ar neatslābstošu uzmanību. - Tu gaidīji, ka viņa izvēlēsies kādas slavenības darinātu tērpu?

- Jā. Tev taisnība. Viņa paskaidroja, kāpēc izvēlējusies šo kleitu, tā viņai atgādinot viņas dzīves laimīgāko posmu, kad viņas bērni bija gandriz izauguši un viņas pirmo vīru vēl nebija piemeklējusi liktenīgā slimība. Un tā atgādinot viņai neparastu jaunu meiteni, meiteni, kura to bija uzšuvusi, Mariju Terēzi. Letīcija man sacīja, ka šis esot tipisks Ņūorleānas stāsts, - turpināja Lindsija. - Viņa sacīja, ka man jāiedomājas no tagadējās Ņūorleānas ļoti atšķirīga pilsēta. Kad tajā bijis mazāk tūristu, kad vēl bija iespējams izjust pilsētas pagātni. Viņa sacīja, ka man jāiedomājas tveice un Franču kvartāla skaistie nami ar dzelzs kaluma balkoniem un pagrimuma gaisotne ap tiem. Viņa teica, ka man jāiedomājas pilsētas pretstati, bagātības un nabadzības sajaukums, tautību - franču, spāņu, karībiešu - juceklis, reliģiju, aizspriedumu un valodu haoss. Viņa sacīja, ka man jāiedomājas pilsēta, kurai līdzīgas neesot visā Amerikā, kurā neparastais ir parasta un ikdienišķa parādība. Viņa piespieda mani saskatīt viņas Ņūorleānu, Roulend, un pēc tam pastāstīja man stāstu par Mariju Terēzi.

Letīcija meiteni bija iepazinusi dažus gadus pirms šīs kleitas tapšanas. Marijai Terēzei tolaik bija ap četrpadsmit, un viņa apmeklēja klostera skolu Franču kvartālā, kurā bija mācījusies arī viena no Letīcijas istabenēm. Pēc istabenes rekomendācijas Marijai Terēzei tika uzticēti daži darbi Lafitu-Grantu saimniecībā, arī veļas izšūšana un tamlīdzīgi uzdevumi. Savu prasmi viņa bija ieguvusi no klostera mūķenēm, kuras vairākas bija francūzietes, un runāja, ka Marija Terēze, kura pati arī bija franču izcelsmes, kaut dzimusi Ņūorleānā, esot bijusi pati spējīgākā skolniece. Kad Le-tīcija ieraudzījusi viņas paveikto darbu, tas bijis tik smalks, ka viņa gribējusi meiteni redzēt pati savām acīm. Meitene tūdaļ pat saistījusi Letīcijas uzmanību. Viņa bijusi klusa, gandrīz pārmēru bikla, varbūt ne skaista, bet pievilcīga, - Letīcija meiteni raksturoja kā jolie laide. Viņai bijusi ļoti bāla āda - magnolijas bālums, kā sacīja Letīcija, - bērnišķīgas manieres un ogļu melni mati. Letīcija labprāt gribēja dot meitenei vairāk darba, galvenokārt tāpēc, ka zināja, viņa dzīvo ļoti trūcīgos apstākļos...

Apklususi Lindsija pameta skatienu uz Roulendu, tad turpināja:

- Marijai Terēzei bija brālis, un viņi, šķiet, bija palikuši bez vecākiem. Brālis bija pametis skolu trīspadsmit gadu vecumā, kad māsai bija tikai deviņi. Kopš tā laika un turpmāk viņš kļuva par vienīgo māsas apgādnieku.

Iestājās klusums. Pagalei izkustoties, iesprakšķējās uguns. Roulends lēnām pacēla galvu, un viņu skatieni sastapās.

- Viņai bija brālis? Vecākais brālis?

- Jā, un, pēc Letīcijas teiktā, turklāt ļoti aizbildniecisks brālis. Neizglītots, jūtīgs, lepns un viegli aizskarams jauneklis.

- Interesanti. Turpini!

- Tikšanās rezultātā Letīcijai meitene ļoti iepatikusies. Viņa laiku pa laikam ieradusies no pilsētas Letīciju apciemot. Letīcija pati ne reizes nav bijusi meitenes mājās. Nākamo divu gadu laikā viņa devusi meitenei darbu, kad vien varējusi un kad vien meitene, kura joprojām mācījusies skolā, spējusi to pieņemt. Pakāpeniski viņai uzticēti arī citi darbi, ne tikai izšūšana. Marija Terēze uzšuvusi Letīcijai dažas blūzes, pēc tam skaistu šalli. Viņai atļauts pāršūt dažus Letīcijas apģērbus, un Letīcija redzējusi, cik ļoti tie meiteni valdzina. Viņa stāstīja Marijai Terēzei par saviem modes namu apmeklējumiem, par pielaikošanām un ideālo pilnību, kāda tika prasīta. Viņa stāstīja par pūlēm, ar kādām katrs tērps lika veidots un šūts. Kādu dienu viņa iedevusi Marijai Terēzei vienu no saviem vecākajiem un mī|ākajiem tērpiem, pirmskara “Chanel" kostīmu, kas nejauši bija saplīsis un, pēc Letīcijas domām, vairs nebija labojams. Meitene to paņēmusi, un, kad viņa atgriezusies, tērps bijis ideālā stāvoklī. Ciešāk to aplūkojusi, Letīcija saprata, ka meitene izārdījusi žaketi un pāršuvusi to pilnīgi no jauna. Viņa satraukumā drebējusi. Parasti Marija Terēze runājusi ļoti maz, bet todien viņa nespējusi vien beigt stāstīt par to, ko iemācījusies. Zini, ko viņa teikusi Letīcijai? Es to citēšu. Viņa sacījusi: “Madcime, es vienmēr esmu sapratusi mākslu, bet tagad es saprotu apģērbu zinātni...”

No tā laika Letīcijai par meiteni radusies vēl lielāka interese. Viņa mudinājusi Mariju Terēzi stāstīt par savu dzīvi, mājām un brāli. Un viņa bija satriekta no tā, ko dzirdējusi. Marijas Terēzes un viņas brāļa mājas sastāvējušas no divām istabām Vieux Carre trūcīgajā daļā, gandrīz pavisam blakus klosterim un tā skolai. Istabas viņiem izīrēja mūķenes, kuru ordenim piederēja vairāki nolaisti īpašumi tajā Ņūorleānas daļā. Māja bija pazīstama kā Svētās Marijas nams, jo tās dārza mūrī, nišā, atradās neliela Jaunavas Marijas statujiņa. Šo istabu izīrēšana no mūķeņu puses bija labdarības žests - un vēl kas vairāk. Viņas - tāpat kā Marijas Terēzes brālis - uzskatīja, ka meitenes aicinājums esot kļūt par mūķeni. Viņi spieda Mariju Terēzi tūdaļ pēc skolas beigšanas kļūt par novici. Viņa tam bija piekritusi un stāstījusi Letīcijai, ka esot nolēmusi kļūt par mūķeni.

Letīcijai, kura nebija Romas katoliete, tas sagādāja raizes. Viņa ieteica meitenei nopietni padomāt, pirms spers šādu soli, un sacīja, ka esot ar mieru piedāvāt viņai citu iespēju: Marija Terēze varētu iesaistīties Lafitu-Grantu saimniecībā, viņa varētu kļūt par mājkalpotāju, vai arī Letīcija atrastu veidu, kā izmantot viņas šūšanas prasmi. Letīcijai par pārsteigumu, meitene kategoriski, kaut apburoši un kautri, atteikusies, paskaidrodama, ka viņa vienmēr paklausot brālim, kurš nekad neatbalstītu šādu soli. Viņa sacījusi, ka nespējot pat iedomāties uzsākt kaut ko tādu, kas viņu šķirtu no brāļa. Viņš Marijai Terēzei bija viss - sargs, aizstāvis un draugs. Letīcija saudzīgi piebildusi, ka, kļūstot par mūķeni, viņa neizbēgami tikšot no viņa šķirta, lai gan brālis strādāja pie mūķenēm, palīdzēdams kopt viņu dārzus. Marija Terēze pieklājīgi noklausījusies, bet, šķiet, neesot sapratusi...

Lindsija pagriezās pret Roulendu.

- Man nepateica viņu uzvārdu, bet brāļa kristītais vārds bija Žans Pols. To, protams, ļoti viegli saīsināt līdz Žanam. Tāpat kā Jaunavas Marijas namā dzīvojusī Marija Terēze tikpat labi, ja vēlāk vēlējās mainīt savu vārdu, varēja izšķirties būt vienkārši par Mariju, it īpaši, ja viņa gribēja slēpt savu tautību, vai tev tā neliekas?

- Liekas gan, - atbildēja Roulends. - Bet es negribētu pārāk ātri nonākt pie kaut kādām sakarībām. Man patīk šis tavs stāsts, Lindsija, - viņš nogaidoši sacīja. - Bet baidos, ka pagaidām es te nesaskatu nekādu mīlas stāstu...

- Drīz redzēsi.

-Tad turpini!

- Pēc šīs sarunas, - Lindsija teica, - arī tapa Letīcijas krievu kleita. Katru gadu uz svētkiem pirms Lielā Gavēņa Lafiti-Granti rīkoja balli. Luiziānas kalendārā tas bija liels notikums, un katrai ballei bija sava tēma. Viņi sarīkoja otomaņu balli, venēciešu balli. Tūkstoš deviņi simti sešdesmit sestajā gadā vajadzēja notikt krievu ballei, un Letīcija nolēma, ka šūs savu kleitu nevis Parīzē, kā viņa parasti darīja, bet pasūtīs to Marijai Terēzei. Viņas motīvi nebija īsti labdarīgi. Ja kleita nebūtu izdevusies, tā nebūtu liela nelaime, jo Letīcijai apģērbu netrūka. Bet, ja kleita izdotos, kā viņa cerēja, tad visi viņas draugi vēlētos izmantot šīs brīnumainās meitenes pakalpojumus. Varbūt tad Marija Terēze patiesi saskatītu alternatīvu klostera dzīvei.

- Un vai Letīcijai izdevās viņu pārliecināt?

- Nē. Plāns izgāzās. Kleita bija lieliska, succesfou. Visi viņas draugi patiesi gribēja zināt šuvējas vārdu. Bet ne viņiem, ne Letīcijai nekad neradās izdevība dot viņai darbu. Pēc balles Letīcija redzēja Mariju Terēzi vēl tikai vienu reizi...

Lindsija atkal apklusa, sarauktu pieri pavērdamās uz kamīna pusi. Pēc tam nopūtusies viņa no jauna pievērsās Roulendam.

- Kad Letīcija bija nonākusi līdz šai daļai savā stāstā, - sa-. 11 .i I .indsija, - es redzēju, ka viņas seja pārvēršas. Man šķita, tūci. iļ viņa pastāstīs, ka noticis kaut kas briesmīgs, ka noticis nelaimes gadījums, ka Marija Terēze nomirusi. Bet es kļūdījos. Bija no-11 < is pavisam kas cits. Viņa man pastāstīja šā stāsta beigas ar noteikumu, ka es tās nepublicēšu. Ne jau nāve iejaucās, Roulend. Iejaucās viņas brālis - Žans Pols.

- Skaidrs. Un Letīcija nekad nebija brāli sastapusi?

- Nē. Viņa zināja, ka visas Dieva atvēlētās stundas Žans Pols nostrādāja mūķeņu dārzos, veica nekvalificētu darbu dažādos Ņū-orleānas bāros un viesnīcās. Vienu reizi vai divas reizes, pēc Le-licijas vira ierosinājuma un viņa māsas apgalvojuma, ka Žans Pols esot talantīgs mehāniķis, viņam atļāva apkalpot Lafitu-Grantu mašīnas - starp tām bija vairāki pirmskara rolsroisi, kas bija Letīci-jas vīra kaislība...

- Un tagad tādas pašas mašīnas kolekcionē Lazārs...

- Tieši tā. Šie gadījuma darbi nekļuva par kaut ko pastāvīgāku. Lafita-Granta personālam zēns nepatika. Tie uzskatīja, ka viņš ir augstprātīgs, pārmēru jūtīgs, vienmēr iztēlojas neesošus mājienus. Viņam bija nevaldāms raksturs, neviens nevēlējās strādāt viņam blakus. Kad dienu pēc balles brālis ieradās Letīcijas durvju priekšā, viņa saprata šo reakciju. Puisis acumirklī izraisīja viņā nepatiku.

Lindsija uz brīdi iegrima domās.

- Manuprāt, savā ziņā Letīcija viņu žēloja. Viņam bija tikai deviņpadsmit gadu, un viņa redzēja, cik aizkustinošas pūles pielika Žans Pols, lai izskatītos gudrs. Tomēr, pārkāpjot pār Letīcijas nama slieksni, viņš no paša pirmā mirkļa izturējās agresīvi un rupji, augstprātīgi paziņodams, ka viņa māsai neesot nepieciešama Letīcijas aizbildnība, ka viņš vienmēr esot viņu finansiāli atbalstījis un atbalstīšot, ja būšot pēc tā vajadzība. Viņš necietīšot, ka Marijas Terēzes dzīvē iejaucas protestantu ģimene, kura nemūžam nesapratīšot katoļu meiteni. Viņš runāja ilgi, nepārtraukti uzsverot māsas kautrību, šķīstību un dievbijību. Beigās Žans Pols pateica, ka viņš vairs neļaušot Marijai Terēzei strādāt pie Letīcijas, ka viņu tikšanās esot jāpārtrauc - viņa nedarot neko citu kā vien indējot māsas prātu, kārdinot viņu ar pasaulīgām lietām. Marijai Terēzei

esot lemts kļūt par Kristus līgavu, sacīja Žans Pols, un viņam tas vienmēr bijis skaidrs jau no pašas bērnības. To viņai būtu vēlējusi abu mirusī māte, un viņš darīšot visu, lai vēlējums piepildītos. Savu nepārprotami iepriekš sagatavoto runu norunājis, tikai retu reizi Letīcijas pārtraukts, viņš izbrāzās no mājas. Tāpat kā māsu, Letīcija viņu redzēja vēl tikai vienu reizi.

- Cik neparasti. Cik savādi... - Roulends sacīja klusumā, kas sekoja Lindsijas vārdiem. - Nabaga Letīcija! Un kas notika pēc tam, Lindsija? Pastāsti man beigas!

- Pagāja vairāki gadi. Letīcija jutusies aizvainota un vairs nav mēģinājusi sastapt Mariju Terēzi. Laiku pa laikam viņa šo to par meiteni uzzinājusi no istabenes, kura rļbas bija iepazīstinājusi, bet ziņu bija maz, un pakāpeniski Letīcija zaudēja interesi. Viņai prātā bija citas, svarīgākas lietas: savus pirmos simptomus sāka parādīt vīra slimība, kaut arī diagnoze vēl nebija noteikta. Pēc trim gadiem, tūkstoš deviņi simti sešdesmit devītajā gadā, Letīcija no istabenes bija uzzinājusi, ka atgadījies kāds konflikts: Marija Terēze ap to laiku bija beigusi mācības un sākusi pārbaudījuma laiku klosterī. Taču viņa tā arī nav beigusi savu novices posmu, aizbildinādamās ar ticības zaudēšanu. Šis un citi faktori, sacījusi istabene, beigu beigās esot noveduši pie strīda starp mūķenēm un Mariju Terēzi. Viņu ar brāli gatavojās padzīt no īrētajām istabām, izlikt uz ielas. Viņiem bija ļoti maz naudas un nebija, kur palikt.

Istabene, tāpat ieguvusi izglītību klosterī kā Marija Terēze, arī bija kautra meitene. Pirmo reizi izdzirdējusi šo stāstu, Letīcija nojauta, ka izlikšanai bijis kāds cits iemesls, kuru meitene nespēja piespiesties izrunāt. Iztaujāta viņa tumši piesarkusi un sākusi runāt izvairīgi un nesakarīgi. Viņa sacījusi, ka Marija Terēze esot nodevusi mūķeņu izrādīto uzticību un ne ar vienu nesatiekoties sava kauna dēļ.

Šajā laikā Letīcijas vīrs bija smagi slims. Viņa vairs neizprašņāja. Pagāja pieci vai seši mēneši, pienāca tūkstoš deviņi simti septiņdesmitā gada janvāris, viņas vīram kļuva labāk, un tuvojās Lielais gavēnis. Togad balle netika rīkota, bet Letīcijas domas atgriezās pie Marijas Terēzes. Aizsūtījusi pēc istabenes, viņa to iztaujāja. Beigu beigās izdevās istabeni pierunāt, un viņa ļoti negribīgi iedeva adresi, kur, kā viņa sacījusi, tolaik dzīvojusi Marija Terēze un viņas brālis. Viņa esot dzirdējusi, ka abi esot ārkārtīgi nabadzīgi un ka Marija Terēze bijusi slima, bet citu neko neatklāja.

Lindsija uz mirkli apklusa, bet tad turpināja: - Pēc dažām dienām Letīcija izlēma doties - ja tā var sacīt - žēlsirdības vizītē. Man šķiet, Roulend, ka tu vari nojaust, ko viņa atklāja. Bet dīvainā kārtā Letīcija to nebija paredzējusi un tādēļ jutās bezgala pārsteigta, pat izbiedēta. Viņai vajadzēja krietnu laiku, lai sameklētu netīro un noplukušo īres māju, kas atradās uz ziemeļiem no Franču kvartāla, apvidū, kurā baltie pārsvarā vairījās apmesties uz dzīvi. Beigu beigās nonākusi līdz mājai, viņa ieraudzīja, ka parādes durvis ir vaļā, pie durvīm nebija ne durvju zvanu, ne plāksnīšu ar iemītnieku vārdiem. Uz lieveņa sēdēja pavecāks vīrs un dzēra viskiju. Viņš sacīja, ka Marija Terēze ar vīru dzīvojot augšstāvā. Kāpjot augšā, Letīcija dzirdēja zīdaiņa raudāšanu un sākumā nodomāja, ka troksnis nāk no citu iemītnieku istabām. Sasniegusi kāpņu augšgalu, viņa saprata... Durvis uz Marijas Terēzes istabu bija atvērtas, it kā kāds tikko būtu atgriezies, piegājusi pie tām, viņa klusēdama apstājās. Istabas tālākajā galā gultā gulēja Marija Terēze un auklēja sīku zīdainīti, mēģinādama pierunāt, lai tas ēstu. Noliecies pār viņu, aplicis roku viņai ap pleciem, stāvēja brālis Žans Pols. Letīcija sacīja, ka viņa acumirklī sapratusi, ne mirkli nešauboties, zinājusi, ka viņš ir bērna tēvs.

Letīcija jau gribēja aiziet, pirms abi bija aptvēruši viņas klātbūtni, bet kaut kas viņu apturēja: pēc tā, kā bērns raudāja, viņa saprata, ka tas ir slims - Letīcijai pašai bija četri bērni. Viņa redzēja, ka Marija Terēze ir slimīgi vāja un izskatās nevesela. Viņa redzēja, ar kādu maigumu un bailēm Žans Pols uzrunā māti un bērnu, un nokaunējās par savu pirmo reakciju. Viņa jau gribēja runāt, ieteikt, lai aizsūta pēc ārsta - viņas pašas ārsta, ja nepieciešams, kaut gan šaubījās, ka tas piekristu nākt uz šejieni. Tobrīd Žans Pols pacēla skatienu un viņu ieraudzīja. Viņa sejas izteiksme bija tik briesmīga, ka Letīcija neuzdrošinājās runāt. Viņa tikai nolika zemē augļu grozu, saprazdama, ka dāvana šobrīd ir pilnīgi nevietā. Žans Pols viņu vēroja klusējot, ar dusmās un nicinājumā sastingušu seju.

Letīcija izņēma visu naudu, kas viņai bija līdzi, un, ielikusi to grozā, pagriezās un, ne vārda neteikusi, aizgāja.

Un tās ir gandrīz pašas beigas šim stāstam, - sacīja Lindsi-ja, sastapdama Roulenda satraukto skatienu. - Letīcija vairs nekad neieraudzīja ne brāli, ne māsu. Apmēram sešus mēnešus pēc tam viņa turpināja pa pastu abiem sūtīt naudu. Viņa nesagaidīja nekādu atbildi un tā arī neuzzināja, vai šī nauda ir saņemta. Vēlāk tajā pašā gadā Letīcija no istabenes uzzināja, ka brālis un māsa ir pametuši Ņūorleānu. Taču, kad Letīcija apvaicājās par bērnu, istabene noliedza, ka viņai kaut kas par to būtu zināms, tādēļ Letīcija sāka raizēties. Viņa prātoja, vai bērns nav nomiris, viņa raizējās, ka tas varētu būt adoptēts, atdots audzināšanā vai bāreņu patversmē. Viņa taujāja pēc bērna, bet bez panākumiem, un beigu beigās devās uz klosteri, kur viņu pieņēma klostera priekšniece. Sieviete apstiprināja, ka Marijai Terēzei, lai arī neprecētai, bijis bērns, vīriešu dzimuma bērns. Viņa neko neatbildēja uz jautājumu par bērna tēvu un noliedza, ka zinātu kaut ko par bērna atrašanās vietu. Dzīvs vai miris, viņa sacīja, šādā savienībā dzimis bērns viņu neinteresējot.

Letīcija bija ļoti dusmīga, bet viņa bija nonākusi strupceļā un neko vairāk nespēja atklāt. Vēlāk tajā pašā gadā nomira viņas vīrs, un vecākais dēls kļuva par mantinieku. Letīcija pameta Lui-ziānu, lai apciemotu draugus Eiropā, pēc kāda laika viņa sastapa savu otro vīru un apmetās uz dzīvi Londonā. Viņa man stāstīja, ka laiku pa laikam esot atgriezusies Luiziānā, taču vairs nespējusi tur rast mieru. Viņa ne reizes neko neesot dzirdējusi par neparasto meiteni un viņas brāli. No visas šīs epizodes pāri palikusi bija tikai šajā fotogrāfijā redzamā kleita. Kleita, kam tagad vajadzētu glabāties kaut kur Metropolitēna muzejā - rūpīgi iesaiņotai ietinamā papīrā no īpaša materiāla...

Sastapusi Roulenda skatienu, Lindsija steigšus novērsās un pievērsās ugunij, žalūzijām, paneļiem, kalnu fotogrāfijām ar klātpievienotajiem uzrakstiem. Roulends neko neteica, bet Lindsija juta, ka stāsts Roulendu ietekmējis, tāpat kā bija ietekmējis viņu, kad viņa to pirmoreiz dzirdēja. Viņš bija nolīcis pār abām fotogrāfijām ar tajās attēlotajām krievu kleitām. Nopūtusies Lindsija piecēlās kājās.

- Tagad tu redzi, ka tas bija mīlas stāsts, - viņa sacīja. - Netipisks mīlas stāsts.

-Vairums ir netipiski - tiem, kas tajos iejaukti, - Roulends

atbildēja.

Lindsijai joprojām vērojot kalnus, kamīnā nosprakšķēja pagale.

- Esmu pārliecināta, ka tas ir stāsts par Sezāri un Lazāru, -viņa beidzot noteica. - Roulend, es par to nešaubos.

- Es ari ne. Iespējams, ka vajadzētu šaubīties. Ir tikai kleitas, nekādu citu pierādījumu nav. Bet man ari ir intuīcija, Lindsija, tāpat kā tev. Es jūtu, ka šajā stāstā slēpjas patiesība. - Roulends nogaidoši palūkojās uz viņu. - Bet tev jāsaprot, Lindsija, esmu drošs, ka tu saproti. Pat ja es spētu pierādīt katru vārdu, šis ir stāsts, kuru es nemūžam nevarētu izmantot viņu dzīves laikā. Makss to neatbalstītu. Tāpat kā es. Tā ir viņu pašu darīšana. Tā ir tik intīma lieta - turklāt iejaukts bērns... Ko tu dari?

-Ņemu savu mēteli. Es visu saprotu. Es zināju, ka tu tā teiksi. Es zināju, ka šis stāsts var kalpot tikai kā fons. Tagad man jāiet mājās.

- Kādēļ? Pulkstenis ir tikai deviņi - mēs varētu aiziet kaut kur paēst. Man šķiet... es ļoti priecājos, ka tu man to visu pastāstīji. Man tev uzdodams simts un viens jautājums...

Lindsija apstājās kalnu fotogrāfiju priekšā. Viņa aplūkoja klātpievienotās piezīmes. Viņa desmit reizes ieelpoja un izelpoja, tad smaidot nolika mēteli.

- Vai tad mēs neesam precējušies, Roulend? - viņa noprasīja. - Ja es pareizi atceros, mēs vakar apprecējāmies, un tā bija mīlestība no pirmā skatiena... Kāpēc tad mēs nevaram rīkoties kā precēts pāris? Kāpēc es nevarētu pagatavot tev vakariņas?

XI

- Tā nav prātīga doma, - sacīja Roulends, klaudzinādams pa kailajām kāpnēm viņai aiz muguras. - Lindsija, es tevi brīdinu. Es tev teicu, ka neesmu radis pie mājas dzīves. Tur nebūs nekā ēdama.

- Skaidrs, ka būs, - viņa atbildēja pāri plecam. - Jāiet tur? Katrā virtuvē, Roulend, ir kaut kas ēdams, pat tavējā.

Lindsijas uzmanībai nebija pagājis secen, ka priekšlikums pagatavot vakariņas lika Roulendam justies ļoti neērti. Spriežot pēc Maksa teiktā, Roulenda viena un tris mēnešu meitenes vienmēr sliecās pagatavot viņam ēdienu un pakalpot.

- Paklau, Roulend, - viņa stingri sacīja, noceldama no virtuves durvju pakaramā kruzuļotu priekšautu, kuru Roulends katrā ziņā nebija pats iegādājies, - par vienu gan tiksim skaidrībā. Šis ir darbs. Mēs esam kolēģi. Ja laimēsies, mēs varam beigu beigās kļūt draugi. Man ar tevi nesaistās nekādi plāni, Roulend. Es uz tevi nepretendēju. Es ienīstu cilvēkus, kuri tā rīkojas. Man ir bijuši neskaitāmi mīļākie, kuri tieši tā mēģinājuši izturēties pret mani, - un tagad viņi ir bijušie mīļākie.

- Tiešām? - vaicāja Roulends, atgūdams garīgo līdzsvaru. Viņš atspiedās pret durvīm un sarauca uzacis. - Neskaitāmi, ko?

- Tev nav nepieciešamības pēc sīkākas informācijas. - Lindsija sāka vērt vaļā virtuves skapīšus. - Es gluži vienkārši tev saku, ka metodes ir tieši tādas pašas, viņi sāk man norādīt, kādu vīnu pirkt. Tad viņi sāk kritizēt manas drēbes. Pēc tam viņi mani mā-

(;i, kā audzināt manu dēlu. Vēl pēc tam viņi sāk gausties par stundām, kuras es veltu darbam. Un šajā stadijā, - pametusi skatienu pār plecu, Lindsija pasmaidīja, - es parasti uzlaižu viņiem virsū I ūizi. Viņa ir drošs līdzeklis, kā tikt no viņiem vaļā uz visiem laikiem...

- Ja viņi ir tik viegli aizbaidāmi, tad iespējams, ka nav tā vērti, lai sevi ar viņiem apgrūtinātu, - piezīmēja Roulends.

Lindsiju šis secinājums gan mazliet satrauca, taču viņa izlikās to nedzirdam un rosīgi pārbaudīja skapīšus, meklējot ēdamo. “Pieredzes” apmaiņa, šķiet, bijusi lietderiga, viņa nodomāja. Roulends tagad izskatījās daudz labākā omā, atbrīvots, pat mazliet uzjautrināts. Sameklējis pudeli vīna, viņš to atkorķēja un uzklāja divas vietas pie galda. Viņš ieteica Lindsijai atpakaļbraucienam paņemt taksometru, un - ja viņa piekristu - viņš salabotu Lindsijas mašīnu pa to laiku, kamēr viņa būs Parīzē.

- Tātad - tas ar Silviju tev nebija nopietni? - Lindsija paspēja iestarpināt. Roulends izskatījās patiesi pārsteigts, tadmazliet sarūgtināts.

- Nopietni? Es domāju, ka tu esi dzirdējusi tenkas. Es nemēdzu ielaisties nopietnās attiecībās. Vai tad tavi ziņotāji to nelika saprast?

Lindsija izlēma, ka būs drošāk, ja vairs neko neteiks. Viņa pievērsa uzmanību Roulenda virtuvei, kurai, par spīti primitīvismam, piemita zināms šarms. Ledusskapis droši vien bija antīks un gāzes plīts no pirmskara laikiem, bet grīda telpā bija izklāta ar skaistām Jorkas akmens flīzēm un iebūvētā bufete lieliska, - pašlaik tā diemžēl vēl bija saglabājusi savu sākotnējo Viktorijas laikmeta brūno krāsu.

Zilā, nodomāja Lindsija, tā brīnišķīgi izbalojusī zviedru zilā vai varbūt krēmkrāsa. Tad uz tās varētu salikt daudzus zilus un baltus šķīvjus un milzīgu krūku ar savvaļas ziediem. Uz grīdas varētu būt meldru paklājs... Patiesi - telpai nekas nebija vajadzīgs kā vien pārkrāsošana un lietas...

- Pastāsti man! Es tevi tagad iztaujāšu, - sacīja Roulends, apsēzdamies pie priežkoka galda - cik jauks šis priežkoka galds! -un pārlaizdams plaukstu saviem apbrīnas vērtajiem matiem. - Vispirms - kāpēc neviens cits līdz šim nav ievērojis šo sakarību? Abas kleitas ir identiskas. Galu galā tavs raksts parādījās “Vogue”.

- Galvenokārt tas ir laika jautājums, - atbildēja Lindsija, vērdamās Roulenda mazajā ēdienu skapītī un prātodama, kā viens cilvēks var pagatavot maltīti no šādām sastāvdaļām. - Mans raksts parādījās tikai septiņdesmit devītā gada pavasarī, trīs gadus pēc Se-zāres krievu kolekcijas. Tas bija publicēts angļu žurnālā, bet taisni šī septiņdesmit sestā gada Sezāres kleita bija aprakstīta tikai amerikāņu variantā. Kamēr abas fotogrāfijas nenoliek vienu otjai blakus, grūti ievērot jebkādu sakarību. Augstākais, var atzīmēt abu tērpu līdzību un iet tālāk.

Skapītī bija divi plaukti. Uz apakšējā atradās acīmredzot Roulenda paša pirktie produkti: tur bija piecas kārbas tomātu zupas, vairākas kārbas tunča konservu, neatvērta paka ātri vārāmo rīsu, nedaudz sauso pārslu brokastīm, marmelāde un džems. Uz augšējā plaukta atradās acīmredzot Silvijas un varbūt viņas priekšgājēju iegādātie produkti, spriežot pēc tā, ka daļa no tiem izskatījās noputējusi, skumja, it kā pamesta novārtā mēnešiem vai pat gadiem ilgi. Tur atradās liela pudele dārgas olīveļļas, trauks ar žāvētiem tomātiem, kārba pāte defoie gras, nedaudz aveņu etiķa, mazliet zaļo piparu un mazs podiņš ar appelējušu Provansas zāļu maisījumu.

- Vai tev nav kāda ola, Roulend? Atvaino, ko tu tikko sacīji?

Roulends ar apmierinātu izskatu izņēma no ledusskapja dažas olas un paziņoja, ka viņam esot ari sviests un maize, kas, šķiet, nebija pārāk saziedējusi un ko, iespējams, vēl varēja lietot, ja sagrauzdēja.

- Letīcija, - viņš sacīja un atkal apsēdās, tagad acīm redzami priecīgs, ka var ļaut ar to nodarboties Lindsijai, kā viņa pati bija vēlējusies. - Labi, tātad neviens cits nepamanīja līdzību, bet viņai to vajadzēja redzēt. Viņa pirka jaunākos modeļus. Viņai, bez šaubām, vajadzēja ievērot, ka populāra jauna Parīzes modelētāja radījusi kleitu, kas identiska viņas pašas pirms desmit gadiem darinātajai.

- Nē. Tāpēc ka pēc pirmā vīra nāves viņa tam visam atme-ta ar roku. Viņa pārstāja apmeklēt skates. Viņa pārstāja pirkt tērpus. Jādomā, ka tolaik, kad es Letīciju intervēju, viņa bija dzirdējusi par Sezāri. Bet viņa nebija redzējusi “Harper's Bazaar" ievietoto tās kleitas fotogrāfiju. Es tev vēlreiz saku, Roulend, tā ir amerikāņu publikācija. Viņa tad jau dzīvoja Londonā. Ja viņa būtu zinājusi, viņa neapšaubāmi man būtu pateikusi. Esmu pārliecināta, ka viņai nebija ne jausmas... Roulend, neskaties uz mani, kad es gatavoju! Tas mani tracina.

-Atvaino! Patiesībā es neskatījos uz tevi. Es domāju. Skatījos tukšumā. Vai tu gatavosi olu kulteni? Man garšo olu kultenis.

- Jā, - sacīja Lindsija, iesizdama olas bļodā. - Tas būs maisījums Toma stilā. Turklāt izskatās, ka būs sasodīti sarežģīti sacept olas šajā priekšmetā. Tās pielips. Apakšā viss vēl ir drebelīgs. Neskaties! Skaties uz bufeti! Skaties sienā...

Roulends paklausīgi novērsa skatienu.

- Laiks sakrīt, - viņš domīgi turpināja. - Vecumi sakrīt. La-zāram ir cik? Gandrīz piecdesmit? Un Sezāre nekad neatklāj savu vecumu, bet viņai jābūt pāri četrdesmit, pat ja viņa izskatās jaunāka. Ja sešdesmit sestajā gadā viņai bija sešpadsmit vai septiņpadsmit, tad tagad viņai vajadzētu būt ap četrdesmit pieci vai četrdesmit seši. Tas ir iespējams?

-Jā. Cik var spriest no viena acu uzmetiena, kad viņa divas reizes gadā iznāk uz “mēles”. Kad viņas seju sedz bieza kosmētikas kārta un viņa nozūd, cik ātri vien tas iespējams.

- Tas daudz ko izskaidro... - turpināja Roulends. - Sākumam, piemēram, Lazāra akcentu, Ņūorleānas franču akcents ir visai savāds. Jādomā, ka Sezārei izdevies no savējā atbrīvoties, bet viņai jau bija labāka izglītība nekā viņas brālim... Un tas, protams, izskaidro arī patoloģisko noslēpumainību. Apzinātu viltus pavedienu vīšanu. Vai tu vari iedomāties, Lindsija, ja tā ir patiesība? Visus šos gadus izlikties, ka starp viņiem nav radniecības, izmisīgi apslēpt pasaulei galveno patiesību?

- Nē, es to nespēju, - sacīja Lindsija. - Bet es saprotu, ka tas varētu būt briesmīgi. Un viņi slēpa ne tikai savu radniecību. Viņi bija ne tikai brālis un māsa, viņi bija mīļākie. Ja var ticēt baumām, viņi tādi ir joprojām...

Lindsija pārtrauca maisīt olas un pievērsās maizes grauzdēšanai. Roulends neko neteica.

- Man nedod mieru tas bērns, - ar satrauktu seju turpināja Lindsija. - Es redzēju, ka viņš nedeva mieru ari Letīcijai. Kā tey šķiet, kas ar viņu notika? Vai viņš nomira? Tika ievietots bāreņu namā? Manuprāt, viņš būs nomiris. Varbūt viņam bija kādi traucējumi...

- Brāļa un māsas bērns? Es saprotu. #

- Padomā, Roulend, ja viņš būtu dzīvs, viņam pašlaik būtu pāri divdesmit. Pieaudzis. Vecāks nekā Toms. Un viņi nekad nedrīkstētu viņu atzīt, pat nedrīkstētu sastapt. Manuprāt, tas ir šausmīgi smagi... Kas ir, Roulend?

- Nekas. - Roulends bija piepeši pievērsis viņai ciešu skatienu, pēc tam pakratīja galvu. - Vienalga, tās ir tukšas pārdomas. To pat nav iespējams pārbaudīt. Uzvārds nav zināms. Viss ir tik neskaidrs...

- Ja tev būtu uzvārds, - Lindsija kārtoja olas uz grauzdiņa, - vai tad tu varētu pārbaudīt?

- Nu, šo to var pārbaudīt, arī nezinot uzvārdu. Varētu sākt ar Lafitiem-Grantiem, ar klosteri un tā skolu. Ar uzvārdu, protams, varētu tikt tālāk. Tad varētu noskaidrot Marijas Terēzes un viņas brāļa dzimšanas apstākļus. Varētu noskaidrot viņas bērna dzimšanas apstākļus - un atklāt, vai viņš miris vai ne. Iespējams, ka varētu izsekot viņiem līdz Francijai, ņemot palīgā imigrācijas reģistrus. Tādējādi varētu uzzināt viņu sākotnējo Francijas adresi. Varētu iegūt pavedienu, kas ļautu noskaidrot, kā un kur Lazārs ieguvis pirmo naudu, pat to, kad viņi mainījuši vārdus. Taču tas prasītu daudz laika, varētu beigties bez rezultātiem, un bez tam, Lindsija, es jau tev teicu. Tas ir fons un par fonu tam jāpaliek...

Lindsija neteica ne vārda. Viņa bija iedomājusies ātru veidu, kā uzzināt uzvārdus, turklāt drošu veidu, taču viņai nenāca ne prātā par to ieminēties Roulendam, jo varbūt viņa kļūdījās.

Viņi apsēdās vakariņot. Maltīte savā ziņā līdzinājās piknikam, nodomāja Lindsija, un patiesi bija maisījums. Viņiem bija g rauzdiņi ar olu kulteni un grauzdiņi ar pastēti. Pēc tam Roulends, kurš joprojām jutās izsalcis-Lindsijai šķita netaisni, ka šis cilvēks varēja notiesāt tādu kaloriju daudzumu un joprojām palikt tievs kā maikste, - pudiņa vietā apēda kukurūzas pārslas. Viņš pagatavoja kafiju - un šīs savādās, sākumā gluži biedriskās maltītes mirklī Lindsija nojauta, ka, tāpat kā agrāk, Roulends atkāpjas savā, viņai nepieejamā pasaulē.

-Atvaino, - viņš beidzot sacīja, uztvēris Lindsijas skatienu. - Es nevaru tikt vaļā no stāsta par Lazāru. Man tā mēdz gadīties. Es neprotu pārslēgties. Turklāt man kaut kas nedod mieru.

- Par to, ko es stāstīju?

- Varbūt netieši. Tomēr tur ir kas vairāk...

- Vai tu nevari man pateikt, kādēļ tevi interesē Lazārs?

- Nē, Lindsija, piedod! Kad viss būs galā, es paskaidrošu.

- Bet vai Džinija zina? Viņa strādās kopā ar tevi.

- Tāds katrā ziņā ir plāns.

- Tātad tam ir sakars ar to, kas notika pie Maksa? Un kaut kādā ziņā tam ir sakars ar Amsterdamu?

- Lindsija, nevaicā! - Viņš piecēlās. - Paklau, nu jau ir pāri desmitiem. Man jāpiezvana Džinijai - es teicu, ka piezvanīšu. Viņa šovakar grasījās doties pie Sūzenas Lendisas un dažām Kasan-dras un Minas draudzenēm. Vai tu nenemsi ļaunā, ja es viņai ātri piezvanīšu? Pēc tam es izsaukšu tavu taksometru. Tas neprasīs vairāk par piecām minūtēm...

Viņš bija projām piecpadsmit minūtes un atgriezās domīgs un izklaidīgs. Taksometrs, viņš sacīja, esot jau ceļā. Lindsija mēģināja izskatīties iepriecināta.

- Nu - vai ir kas jauns?

- Diemžēl nav. Džinija tikusies ar vairākām meitenēm no Čeltnemas skolas. Viena apgalvojusi, ka Kasandra vairākas reizes pieminējusi Zvaigzni. Bet tas arī viss. Neviena no viņām necik daudz nezina. Minu neviens nav redzējis - nu, ja būtu, tad Makss vai informācijas dienests būtu piezvanījis. Rīt mūsu avīzē būs izklāsts par Kasandras nāvi un Minas pazušanu ar abu meiteņu fotogrāfijām. Tas varētu sagādāt kādas jaunas ziņas. Džinija no rīta izlido uz Amsterdamu, bet tu uz Parīzi...

Viņš pārtrauca runāt, jo atskanēja zvans pie durvīm.

- Tas būs tavs taksometrs. Ļauj man sadabūt tavu mēteli -un es pavisam ātri sameklēšu Tomam apsolītās grāmatas...

Pēc piecām minūtēm Lindsija sēdēja minitaksometra pakaļējā sēdeklī, turot rokās vienu grāmatu par Bergmani, vēl vienu par Fellīni un lielformāta grāmatu par franču nouvelle vague. Mājup-brauciens bija garš, lēns un auksts ar biežu maldīšanos un ceļa meklēšanu. Roulends bija viņai sirsnīgi un pieklājīgi pateicies, un tomēr Lindsija jutās atstumta un aizvainota.

Ko šis vakars bija devis? Viņa bija pagatavojusi ideālu olu kulteni uz neiespējamas pannas. Viņa bija devusi Roulendam informāciju, kas varēja būt valdzinoša, bet praktiski neizmantojama. Viņš pat tik daudz neuzticējās, lai izskaidrotu tās lietas būtību, pie kuras viņa strādāja. Pie kuras strādāja viņš ar Džiniju.

- Es ienīstu pasauli, - viņa sacīja Tomam, kas vēl negulēja, bet skatījās kādu vēlu filmu.

Pauguriņš uz dīvāna, kuru Lindsija puskrēslā bija noturējusi par spilveniem, atritinājās un uzslējās sēdus. Izrādījās, tā bija Toma klusā, mīlīgā draudzene, kura nezin kādēļ iedvesa bijību. Viņu sauca Katija. Toms aplika viņai roku ap pleciem.

- Neņem galvā! - viņš sirsnīgi noteica, neatraudams skatienu no ekrāna. - Pasaule neienīst tevi. Patiesībā es arī ne...

- Un es arī ne, - sacīja Katija. - Sveiki!

Lindsija jutās uzmundrināta. Viņa nolikās gultā, nometa biezo lidostas romānu uz grīdas, paspēra to zem skapja un divas stundas lasīja Apdaiku. Ap vieniem naktī, izkāpusi no gultas, viņa izvilka no skapja apakšas biezo romānu un sāka lasīt tā nobeigumu. Šķita, ka varonis ir tipisks Lazārs. 502. lappusē viņš atgriezās pilnvērtīgā dzīvē, 503. lappusē vēlreiz pavedināja varoni, pamatīgi sastrīdējās ar viņu 510. lappusē un pēc astoņas lappuses gara seksa maratona priekšpēdējā lappusē pamanījās aizvest viņu altāra virzienā.

Tāpat kā Roulendam, Lindsijai stāstos patika tradicionāla pieeja: viņa juta vājību pret triumfālu mīlestību. Satriecošo beigu mierināta, viņa atgriezās gultā un gulēja labi.

Tostarp Roulends gulēja savā gultā hugenotu nama augšstāvā ar skatu uz Hauksmūras smaili. Pāri ielai, kā viņš bija ievērojis īsi pēc Lindsijas aizbraukšanas, bija novietots balts mersedess. Roulendam nenāca ne prātā pārbaudīt, vai tas tur atrodas vēl joprojām. Viņš gulēja gultā uz muguras nomodā, vērodams laika plūdumu.

Roulends pārdomāja Lindsijas stāstīto. Viņš domāja par Lin-dsiju un Džiniju, tad par mirušo Kasandru un joprojām vēl neatrasto Minu un, visbeidzot, par jaunu cilvēku pāri divdesmit, nezināmas tautības jaunekli, Mičela “saldumu pārdevēju” - Zvaigzni.

Ap trim Roulends ieslīga vieglā snaudā, viņš sapņoja par rē-gainu Esteri un rēgainu Ņūorleānu. Lai gan viņam saglabājās skaidra virziena izjūta, viņš jutās apreibis. Viņi gāja roku rokā pa Dekatūru, augšup pa Dimēnu, pa Burbonu līdz Kanālam. Estere mēģināja viņam kaut ko pastāstīt, bet viņš nespēja sadzirdēt vārdus.

Spēji pamodies, viņš gulēja, apspiezdams nemieru, ko parasti izraisīja šādi sapņi. Lēni aiztikšķēja stundas, Roulends juta īpašo galēja pārguruma un bezmiega satraukumu. Viņu ielenca pagātnes un tagadnes prasības.

Vispirms viņš no rīta piezvanīja Džinijai, kura joprojām atradās laukos, bet gatavojās izbraukt. Viņa gribēja paspēt uz Amsterdamas reisu desmitos un trīsdesmit minūtēs. Amsterdamā Dži-nija bija ieplānojusi tikšanos ar Annekas vecākiem, kuri varēja kaut ko zināt un varēja nezināt par Zvaigzni.

- Pavaicā, vai viņš nevarētu būt amerikānis, - sacīja Roulends. - Pavaicā, varbūt viņam bijuši paziņas Amerikā.

- Kāpēc? Roulend, es neceru, ka viņi vispār kaut ko zinās.

- Nekas. Bet pavaicā gan!

Nolicis klausuli, Roulends dusmojās pats uz sevi. Viņš darīja to, ko pats visvairāk nicināja, pārkāpa visus savus likumus. Viņš saskatīja sakarības tur, kur to nemaz nebija, - bet par to ne-

bija jābrīnās, viņš klusībā nodomāja. Vairāku iemeslu dēļ, starp kuriem minams miega trūkums, viņa spriešanas spējas bija stipri traucētas.

- Vai pastāv kāda iespēja, ka šis Zvaigzne bijis amerikānis? - vaicāja Džinija. - Varbūt viņam bijuši kādi sakari ar Ameriku? Vai jūsu meita Anneka nav pieminējusi, ka viņai būtu bijuši draugi amerikāņi?

Ērika van der Leidena no pretējās istabas puses pakratīja galvu. - Nē. Anneka nekad nav pieminējusi šo cilvēku, tikai atstātajā zīmītē. Es neatceros, ka viņai būtu bijuši draugi amerikāņi. Mēs dzīvojam klusi. Anneka visu dienu bija skolā. Pārnākot mājās, viņu gaidīja skolas darbi. Ja viņa izgāja no mājas, tad vienmēr ar draugiem, kurus es pazinu. Mēs ar vīru nekad neļāvām viņai klīst pa Amsterdamu vienai pašai, staigāt pa kafejnīcām un tamlīdzīgi. Anneka tika stingri audzināta. Varbūt mēs ar vīru esam vecmodīgi.

- Protams, - pieklājīgi atteica Džinija, prātodama, vai ir kāda jēga turpināt. Šajā jaukajā, mierfgajā, izsmalcināti mēbelētajā istabā viņa atradās jau gandrīz stundu. Ienākt tajā nozīmēja to pašu, ko iekāpt vienā no holandiešu sadzīves gleznām, kas viņai vienmēr bija patikušas. Stūrī atradās Delftas stilā flīzēta malkas krāsns, pa augstajiem logiem pavērās skats uz vienu no skaistākajiem Amsterdamas kanāliem. Ērika van der Leidena bija tikpat civilizēta un tikpat neuzkrītoša kā šī telpa, viņa runāja nevainojamā angļu valodā, bija aptuveni trīsdesmit sešus gadus veca, ģērbusies konservatīvā apģērbā - laba piegriezuma svārkos, žaketē ar vesti, ko rotāja pērles, kājās bija kurpes ar zemiem papēžiem.

Vienīgi viņas rokas nodeva iekšējo pārdzīvojumu un sasprindzinājumu. Tām nebija miera. Ikreiz, kad viņai nācās izrunāt mirušās meitas vārdu, viņas plaukstas sažņaudzās dūrēs. Džinijai viņas bija ļoti žēl. Viņa redzēja, ka Ērika van der Leidena ir sieviete, kas izmisīgi cīnās, lai saglabātu mieru, sieviete, kas turas pie vissmalkākā pavediena.

Ar šo telpu nesaskanēja tikai viens tās elements, un tā bija pusauga meitene, kas tobrīd izlaidīgi sēdēja uz krēsla pa labi no

Džinijas. Viņu iepazīstināja kā Friki, Annekas vecāko māsu, un viņai bija ap sešpadsmit. Meitene neizraisīja simpātijas, un Džinijai bija aizdomas, ka viņa to zināja un apzināti izcēla. Viņa bija tukla, ar smagnējām brillēm un gariem, gaišiem un taukainiem matiem. Meitenei mugurā bija džinsi un svīteris ar atlokāmu apkakli, un arī viņa - spriežot pēc dažām līdz šim izteiktām īdzīgām piezīmēm - ļoti labi runāja angliski. Māte jau divas reizes bija mēģinājusi Friki piespiest iziet no istabas. Par spīti stingrajai audzināšanai, ne viens, ne otrs mēģinājums nebija veiksmīgs. Pieceļoties kājās, Ērika van der Leidena mēģināja trešo reizi.

- Frike, es nešaubos, ka tev vēl darāmi skolas darbi...

-Es jau visu izdarīju.

- Tad tu, lūdzu, varētu mūs atstāt vienas pašas - tikai uz īsu brīdi. Tu redzi, šī saruna mums nav viegla, ne Hanteres jaunkundzei, ne man... - Bridi nogaidījusi, viņa pateica kaut ko asāku holandiešu valodā. Veltījusi viņai vēl vienu īdzīgu skatienu, Frike nepakustējās.

- Kāpēc es nevaru palikt? Es esmu Annekas māsa. Jādomā, nevienam neienāk prātā, ka man varētu būt kas noderīgs sakāms.

Rupjība un tas, ka viņa runāja angliski, lai Džinija nepārprotami saprastu, ka tā ir rupjība, šķiet, viņu iepriecināja. Ērika van der Leidena nosarka, un Džinija steigšus iejaucās.

- Nē, lūdzu, nevajag! Nelieciet Frikei manis dēļ aiziet! Patiešām. Viņa var kaut ko atcerēties - kaut ko, kas varbūt šķiet nesvarīgs...

Frike viegli novaikstījās, kas tikpat labi varēja paust apmierinātību, kā nicinājumu. Viņas māte samierinādamās iepleta rokas un atgriezās pie sava krēsla, apveltot Džiniju ar mulsu, bezpalīdzīgu skatienu. Džinija juta, ka intervijas pavediens izslīd viņai no rokām. Viņa pieliecās tuvāk.

- Varbūt jūs, van der Leidena kundze, varētu man pastāstīt par Anneku. Es saprotu, ka tas ir sāpīgi, bet, ņemot vērā apstākļus...

- Protams! - Plaukstas klēpī sakustējās. - Vēl viena jauna meitene ir mirusi. Trešā pazudusi. Man no visas sirds žēl viņas vecākus. Es vēlētos, kaut varētu palīdzēt, bet...

- Ja jūs varētu man pastāstīt, kas Annekai patika, tas varētu palīdzēt. Vai viņai patika iet uz kino vai dejām? Vai viņai patika mūzika vai...

- Jā, viņai patika mūzika, es domāju, modernā mūzika - kā i vairumam viņas vecuma meiteņu. Viņu interesēja tērpi. Viņa mēdza pirkt modes žurnālus, vai ne, Frike? Mēs reizēm strīdējāmies, kā strīdas mātes un meitas - par matiem, kosmētiku un apģērbu -, bet tas nebija nekas nopietns. Anneka bija ļoti jauka meitene, ne tik gudra kā Frike, bet apveltīta ar iztēli. Mīlēja sabiedrību. Viņai bija ļoti daudz draugu. Viņai bija arī vēstuļu draugi visā pasaulē. Viņai patika saņemt vēstules un paslkartītes. Turklāt viņai visai labi padevās valodas. Viņai patika ceļot. Mēs visi esam bijuši Itālijā, Spānijā un Šveicē slēpot. Pagājušajā gadā Anneka no skolas devās ekskursijā uz Parīzi un vēl pirms gada uz Londonu. Tas bija liels piedzīvojums. Viņa mācījās baleta klasē. Viņa labi dejoja, ļoti graciozi un...

Pati apraksta pelēcība nomāca van der Leidena kundzi. Dži-nija redzēja, ka viņas sejā atspoguļojas apjauta, ka aprakstītā meitene varētu būt jebkura jauna meitene no pietiekami privileģētas un izglītotas ģimenes. Pašas nespēja parādīt meitas individualitāti lika viņai piepeši, kaklam aizžņaudzoties, apklust. Acīs sakāpa asaras. Atvainojusies viņa piecēlās un aizgriezās.

Džinija gaidīja, ka tagad Frike pieies pie mātes un mēģinās viņu nomierināt, bet meitene nepakustējās. Viņa joprojām sēdēja, izgāzusies kā iepriekš uz krēsla, un skatījās ar skaidri jaušamu augstprātīgu labvēlību. Džinija piecēlās.

- Van der Leidena kundze, - viņa ierunājās, - mūsu saruna jūs satrauc. Piedodiet! Varbūt būs labāk, ja es tagad iešu...

- Nē. Lūdzu! Jūs esat braukusi šurp tālu ceļu. Es teicu, ka tikšos ar jums. Varbūt - man ir Annekas fotogrāfija, kuru es gribētu jums parādīt. Es tūlīt to atnesīšu. Ja jūs mani uz mirkli atvainotu...

Viņa izgāja no istabas. Smagajā klusumā, kas sekoja, Džinija no jauna apsēdās uz sava krēsla un paņēma Annekas mātes pirmīt iedoto zīmīti, zīmīti, ko Anneka bija atstājusi prombraucot, tā bija datēta ar pagājušā gada otro aprīli. Zīmītei uz atsevišķas la-

pas, lai Džinija varētu saprast, bija pievienots glītā rokrakstā rakstīts tulkojums. Tas vēstīja: Mīļā māte un tēvs, vakar es sastapu jaunu draugu, vārdā Zvaigzne. Viņš ir brīnišķīgs cilvēks un ļoti laipns. Es uz dažām dienām braucu viņam līdzi uz Angliju. Būšu atpakaļ piektdien. No Anglijas piezvanīšu, Neraizējieties! Ar mīlestību - Anneka.

Pēc deviņiem mēnešiem viņa bija mirusi. Annekas vecāki tā arī vairs neieraudzīja viņu dzīvu. Tādas lietas varētu vecākiem rādīties vienīgi murgos, un zīmītes vientiesība, tās naivitāte uzdzina Džinijai šermuļus.

- Zini, viņa patiešām tic tam visam.

Frike ierunājās tik negaidīti, ka Džinija satrūkās.

-Kā, lūdzu?

- Mana māte. - Frike piecēlās. - Viņa patiesi tic visām tām blēņām, ko viņa nupat sastāstīja. Vēstuļu draugi. Baleta stundas... - Frike nomēroja Džiniju ar skatienu. - Laikam tu arī noticēji.

- Ne gluži. - Džinija vēsi atbildēja uz viņas skatienu. - Tava māte mēģināja man palīdzēt. Varbūt viņa kļūdījās tajā, ko sacīja.

-Ak jā? Labi, viņa kļūdījās. Mans tēvs arī. Viņi nesaprata Anneku. Viņi Anneku nepavisam nepazina...

- Paklau, vai tu kaut ko gribi man teikt?

- Tā varētu būt.

- Tad kāpēc tu nevarētu sākt stāstīt un netērēt manu laiku?

Meitene nosarka, tad, paraustījusi plecus, aizgriezās. Džinija

gaidīja, viņas intuīcija sacīja, ka nevajag mudināt, nevajag lūgties, - un izrādījās, ka viņai taisnība, jo Frike padevās pirmā.

- Es nevaru runāt ar tevi šeit... - Viņa pārdomāja. - Tu zini Leidsepleinu? Tas ir liels laukums netālu no Vondela parka.

- Zinu. Es neesmu Amsterdamā pirmoreiz.

- Tur ir kafejnīca - ziemeļu stūrī. To sauc par Rembranta kafejnīcu. Es tevi pēc pusstundas tur gaidīšu. Man ap to laiku būs vijoles stunda. Es to nobastošu. Viņa neuzzinās.

-Frike...

Meitene jau devās uz durvīm. Viņa apveltīja Džiniju ar pēdējo smīnīgo skatienu.

- Ja tu tur būsi, labi. Ja nebūsi - vai nav vienalga? Jūs, žurnālisti, tik un tā visi esat mēsli. Kad Anneka pazuda, viņi visi bija klāt, visu laiku zvanīja. Tagad viņa ir mirusi, - un kas notiek? Nekas. Viņi visi ir metušies pakaļ nākamajai traģēdijai šajā sūdu pilnajā pasaulē...

Viņa izrunāja apzīmētājus ar zināmu rūpību. Džinija nereaģēja ne uz tiem, ne Frikes komentāriem, un meitene izskatījās vīlusies. Viņa izgāja no istabas. Džinija vēl tikai īsu brīdi palika pie van der Leidena kundzes. Jā, viņa uzzināja, ka Anneka esot rakstījusi dienasgrāmatu un viņai bijusi adrešu grāmata, bet abas esyt paņemtas līdzi uz Angliju un nav atrastas. Policija jau pārmeklējusi visus viņas personiskos papīrus, bet tie nav atklājuši neko jaunu un tagad esot sasaiņoti un nolikti. Nē, Anneka nekad neesot likusi saprast, ka būtu nopietni nelaimīga vai par kaut ko satraukta. Viņa bijusi apmierināta, sabiedriska meitene, draudzējusies ar patīkamiem draugiem no labām ģimenēm...

Portrets Džiniju nepārliecināja, un viņa zināja, ka arī Anne-kas māti tas patiesībā nepārliecināja, tādēļ jau viņa tik izmisīgi un daudzos vārdos uzsvēra tā precizitāti. Turpinādama runāt tādā pašā garā, viņa noveda Džiniju lejā pa kāpnēm un cauri vestibilam. Tur, satvērusi parādes durvju rokturi, viņa spēji apstājās.

- Reizēm, protams, viņu pārņēma straujas noskaņojuma maiņas, - viņa turpināja lūdzošām acīm. - Kā visus pusaudžus. Kā Friki. Tas nav nekas. Tas pāriet. Tas piederas pie augšanas procesa. Anneka zināja, cik ļoti mēs viņu mīlam. Viņa savukārt mīlēja savu ģimeni...

Džinija sadzirdēja ciešanu pilnus, neizteiktus jautājumus, varēja izlasīt tos viņas acīs. Tie bija tie paši jautājumi, kurus Minas vecāki neuzdrošinājās izteikt skaļi iepriekšējā vakarā. Ko mēs neredzējām? Kā mēs viņu pazaudējām? Kur ir mūsu kļūda?

- Lūdzu! Paņemiet fotogrāfiju! Paturiet to. Tā ir jūsu. - Ērika van der Leidena iespieda Džinijai rokās fotogrāfiju. Viņas seja saraucās, saviebās sāpēs. - Es viņu mīlēju, - viņa negaidīti kaislīgi sacīja. - Es viņu tik ļoti mīlēju! Ja jums nav bērnu, jūs to nevarat saprast. Protams, es mīlu savu vīru - mēs esam precējušies dau-

d/.us gadus, un es viņam to nekad neteikšu... Bet tas, kā es mīlu viņu, nav nekas, nekas salīdzinājumā ar to, kā es mīlu savas meitas. Tas skan briesmīgi? Man vienalga. Tā ir patiesība. Ja man viņu dēļ nāktos upurēt vīru, es nevilcinātos ne mirkli. Viņš, es pati, šī māja, viss, kas mums pieder, - tam nav nekādas nozīmes, es to visu atdotu kaut rit, es nogalinātu, ja varētu atgriezt viņu atpakaļ...

- Lūdzu! - Džinija ieteicās.

- Lūk, to nozīmē būt mātei. Neviens vīrietis visā pasaulē nemūžam nejutīs neko tamlīdzīgu. Tik izmisīgu mīlestību. Ak augstais, žēlīgais Dievs...

Viss viņas augums drebēja. Viņa bija paslēpusi seju plaukstās, tad piepeši satvēra Džinijas roku, piespiezdama viņu ieskatīties sev sejā.

-Pasakiet, ka Anneka to zināja. Ja vien es spētu ticēt, ka viņa to zināja...

- Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņa to zināja, - klusi sacīja Džinija, - van der Leidena kundze, es nešaubos, ka viņa zināja...

Atbilde bija nepiemērota, bet šķita, ka Annekas mātei tā sniedz mierinājumu - vismaz uz laiku.

- Varbūt jums taisnība, - viņa sacīja. - Es lūdzu Dievu, kaut jums būtu taisnība.

Izgājusi no mājas, Džinija devās prom ļoti straujā gaitā un kādu brīdi stāvēja uz tilta pāri kanālam, piespiedusies pie tā margām. Ērikas van der Leidenas jūtas lika viņai nodrebēt, no Anni-kas mātes tās bija pārceļojušas viņā, viņa juta, ka tās strāvo viņas plaušās, sirdī un asinīs. Džiniju pārņēma bailes, visvairāk viņu biedēja tas, ka šīs jūtas nebija vis vienkārši pārgājušas no Annekas mātes viņā, bet kaut kas viņā pašā bija cēlies tām pretī, tās atpazinis. Es esmu aicināta, Džinija nodomāja, sākdama soļot pa tiltu un lieliem malkiem ieelpodama auksto gaisu. Tā kā viņa saprata, ka šīs jūtas vienmēr snaudušas viņā, ka tās bija viņas tiesības dzemdēt, šis mirklis uz tilta kļuva par vienu, ko viņa nemūžam neaizmirsa.

Pārgājusi kanāla otrā pusē, Džinija atskatījās. Annekas māte tobrīd vēra ciet aizvirtņus pret sabiezējošo krēslu. Džinija saprata, ka viņa pārkāpusi pār pirmītējo bezdibeni, kas viņu vēl nesen šķīra no pārējās pasaules: uz mirkli viņa sajuta fizisku vājumu, nomācošā kaislība un līdzjūtība viņu vilka pie zemes. Nākamajā mirklī viņa piedzīvoja pavisam pretējo - galvu reibinošu spēku, tik varenu, tik dzīvi apliecinošu, ka prieks viņu cēla vai debesīs.

Viņa nodomāja, ka bijusi gatava šai iesvētīšanai par sievieti. Viņa gatavojusies tai kopš ierašanās Sarajevā, bet, cik dīvaini, cik neticami, ka šai iesvētīšanai vajadzēja notikt svešā pilsētā, buržuāziskas mājas buržuāziskā vestibilā, un to veikusi sieviete, kuru viņa nekad iepriekš nebija sastapusi. *

Tātad to nozīmēja būt mātei, tāda bija šā stāvokja būtība. Viņa juta tā neaizsargātību un spēku ieplūstam savās dzīslās. Viņa juta pēkšņu un pāri plūstošu pateicību šai sievietei, kura, zaudējusi bērnu, bija devusi viņai tādu dāvanu. Vai dāvana pasniegta ar sāpēm vai mīlestību? Ar abām, Džinija nodomāja un pagriezusies pielika soli, lai dotos pretī Leidsepleinai ar tās kafejnīcām un tās ugunīm.

Rembranta kafejnīcu Džinija atrada samērā viegli. Vasaras mēnešos tā, bez šaubām, būtu bijusi pārpildīta ar studentiem, tūristiem, internacionālo jauniešu armiju. Pašlaik janvārī kafejnīca bija gandrīz tukša. Nedaudzie klienti visi bija pavecāki ārzemnieki, droši vien pensionēti pāri, kas izmantoja ziemas sezonas lētās cenas.

Izvēlējusies labi saskatāmu galdu pie logiem, Džinija pasūtīja kafiju. Viņa gaidīja, pūlēdamās nomierināties, piespiest prātu atgriezties pie darba, lai gan zināja, ka no šī brīža viņa strādās ar jaunu mērķi un dziļāku motivāciju un ka viņas darbu caurvīs jūtas, ko viņa bija skatījusi Ērikas van der Leidenas sejā. Divas jaunas meitenes bija mirušas, Mina nekļūs par trešo, viņa neļaus tam notikt. Un, likdama šai domai nogulsnēties prātā, Džinija juta, ka tas nav tukšs apgalvojums vai lielība: viņa tagad bija apbruņota un patiesi varēja pasargāt citu meitu, citu bērnu no pāridarījuma.

Tomēr viņai bija nepieciešama palīdzība, viņai bija vajadzīgs kāds jauns pavediens. Ja arī Frike neko nespētu pateikt, Džinija saprata, ka šī vizīte, pat ja viņai tā nebūt nebija veltīga, būs devusi ļoti maz konkrētas informācijas. Viņai bija vajadzīga ceļazīme, kādam vajadzēja norādīt, pakuru ceļu tālāk doties.

Džinija jau bija tikusies ar policistu, kurš nodarbojās ar An-nekas lietu, ari viņš runāja nevainojamā angļu valodā un būtu priecājies, ja varētu palīdzēt, bet deviņu mēnešu laikā izmeklēšana, šķiet, pilnīgi neko nebija atklājusi.

- Jūsu policijai ir priekšrocības, - viņš sacīja. - Viņiem vismaz ir tā cilvēka apraksts. Patiesību sakot, es brīnos, ka viņš patiešām ir. Es biju domājis, ka Anneka van der Leidena ir izgudrojusi vārdu Zvaigzne. Tas mani nebūtu pārsteidzis. Ar viņas vecuma meitenēm nekas nepārsteidz.

Strupceļš, domāja Džinija. Iepriekšējā dienā pie Maksa, pirms Roulends kopā ar Lindsiju devās atpakaļ uz Londonu, viņa bija mēģinājusi Roulendu vēlreiz pierunāt, lai atļauj viņai tikties ar Roulenda šejienes NAB kontaktpersonu. Viņa bija gaidījusi atteikumu - un tieši kategorisku atteikumu arī dabūjusi.

- Tad nosauc man vismaz vietu, Roulend, - Džinija bija teikusi, iziedama viņam līdzi uz piemājas ceļa. - Kafejnīcu. Bāru. Kādu vietu, ko apmeklē šis holandiešu ķīmiķis, kur uzturas viņa amerikāņu partneris...

- Nē, to es nedarīšu, es jau paskaidroju. Es saņemu informāciju ar noteikumu, ka nedarīšu neko tādu, kas varētu traucēt NAB izmeklēšanu, kura uzsākta pirms vairākiem mēnešiem... .

- Dieva dēļ, es to netraucēšu! Ko tad es, tavuprāt, grasos dalīt, Roulend? Piesoļošu pie šiem puišiem, pasūtīšu kravu Balto Dūju, novicināšu savu preses karti un pieprasīšu Zvaigznes īsto vārdu vai ko tamlīdzīgu? Es protu tikt galā ar šādām situācijām, Roulend...

-Atbilde ir “nē”. Tai jābūt- “nē”. Es devu savu vārdu, galvoju ar savu profesionālo atbildību.

- Nu labi. Man šķiet, ka atrast Minu šobrīd ir steidzamāka lieta nekā kaut kādas NAB ēnu spēles, kas notiek mēnešiem ilgi. Taču noteicējs esi tu.

Viņam nenāca smiekli. Viņš veltīja Džinijai ilgu un aukstu zaļo acu skatienu.

- Man laikam vajag pateikt skaidri un gaiši. Tikai viens solis šajā virzienā, Džinija, tikai aizdomas no mana informatora puses, un es tevi izslēdzu no līdzdalības šajā lietā. Tu vairs nestrādā ar mani - nekad. Saprati?

- Sapratu, - Džinija bija atbildējusi, aizkaitinājumā paraustīdama plecus. Viņa jau gribēja pagriezties, doties atpakaļ mājā, kad kaut kas Roulenda izskatā lika viņai apstāties. Šķita, ka viņš gaida kādu dziļāku atbildi. Džinija vilcinājās, viņa zināja, ka viņas izturēšanās bijusi nevēlīga, viņai joprojām sagādāja grūtības pieņemt norādījumus no vīriešiem - viņa bija strādājusi ar pārāk daudziem, kuri, būdami redaktori, mīlēja pavēlēt, - un Roulenda Makgīra tonis, aukstais, kategoriskais aizbildinājums ar nosacījumiem, bija viņai tūdaļ pat licis saslieties.

Viņš joprojām gaidīja: stāvēdams uz ceļa, rokas sabāzis mēteļa kabatās, vējam atsedzot pieri, joprojām pievērsis viņas sejai savas zaļās acis - viņam bija skaidrākās zaļās acis, kādas Džinija savā mūžā redzējusi. Džinija juta viņa nosodījumu, nojauta, ka viņa vērtējums pazeminās, ko viņš, šķiet, nožēloja, it kā būtu gaidījis no viņas ko vairāk. Juzdamās vainīga, viņa saprata, ka te neslēpās tikai stūrgalvība, vīrišķa ietiepība. Roulends gaidīja viņas atzinumu, ka galvenais nav viņa augstākais amata stāvoklis, viņš gaidīja, vai Džinijai pietiks godīguma atzīt, ka viņam taisnība.

-Atvaino, - viņa sacīja ar piekāpīgu žestu. - Patiesi. Nav šaubu, es saprotu, kas ir svarīgāks. Dodu tev savu vārdu, Roulend. Es nedarīšu neko tādu, kas būtu par traucēkli tavam ziņu avotam.

- Tas būtu bīstami, ja tu to darītu, - viņš ierunājās, un kaut kas viņa balsī Džiniju samulsināja.

- Bīstami? Tu domā - man?

- Nē. Protams, ne. Vismaz es ceru, ka ne. Manam avotam acīmredzot.

- Tu gribi sacīt, ja viņu atmasko? Roulend, es nekad to nedarīšu.

- Es jau paskaidroju. NAB nenorīko operatīvo darbinieku darbam Amsterdamā tikai tādēļ, lai viņš ziņotu par nenozīmīga holandiešu ķīmiķa darbību, lai cik izdevies vai nāvējošs būtu viņa ražojums. Amsterdama ir galvenais heroīna un kokaīna piegādes ceļš. Piesardzīgi vērtējot, pēdējos divpadsmit mēnešos caur šo pilsētu izgājušas narkotikas piecu miljardu dolāru vērtībā. Ņemot vērā tādu naudas summu, likmes ir ārkārtīgi augstas. Tāpat arī jebkura operatīvā darbinieka risks, tur strādājot. Es iedomājos, ka nav vajadzības to paskaidrot.

Džinija nosarka. - Nē. Skaidrs, ka ne. Tu darīji pareizi, ka mani apvaldīji. Atvaino, ka pirmīt runāju tādā tonī. Es saprotu -es sasteidzu, pārāk strauji gribu mesties uz priekšu. Tā man gadās. Mani pārņem apsēstība. Man tas jau agrāk atgādināts. Es labošos... -Tobrīd Roulenda skatienā parādījās mazliet vairāk sirsnības. Viņš sāka soļot uz Lindsijas mašīnas pusi, bet pēkšņi pagriezās atpakaļ.

- Tikai intereses pēc - kurš bija tas, kas tev aizrādīja par straujumu? Vai tas bija Makss?

- Nē. Mans tēvs - gadiem ilgi. Un Paskāls, bez šaubām, par to runājis ne vienreiz vien.

Džinija zināja, ka Roulends uztvēris piesardzību viņas tonī, taču viņš neko vairāk neteica. Uzmetis Džinijai pēdējo savādi vērtējošo skatienu, viņš iesēdās Lindsijas mašīnā, lai dotos atpakaļ uz Londonu.

Neparasts vīrietis, Džinija tagad nodomāja, interesants vīrietis - un vīrietis, kurš bija tikpat impulsīvs, cik viņa pati, - tā viņa vismaz domāja par sevi. Pa ceļam pie Maksa Lindsija bija Rou-lendu raksturojusi kā augstprātīgu. Džinija prātoja, vai viņa kopš tā laika nav mainījusi savu spriedumu, kuram pati nevarēja piekrist. īsajā laika spridī, kopš Džinija pazina Roulendu Makgīru, viņai ar to jau divas reizes bija domstarpības. Džinijai nepatika atcerēties brīdi, kad Roulends viņu bija norājis Maksa virtuvē, apvainodams žēlsirdības trūkumā. Viņš tobrīd bija vienīgais no klātesošajiem, kas bija uzdrošinājies izteikt to, ko domāja viņi visi, un Džinija apbrīnoja viņa drosmi. Nevis augstprātīgs, viņa nodomāja, bet tiešs, un, lai gan viņa klātbūtnē nebūtu to atzinusi, jutās Rou-lendam parādā par šo dusmīgo piezīmi. Šoks un kauns bija palīdzējuši viņai izkļūt no izmisuma, bezmērķības un posta muklāja, kurā viņa bija slīgusi mēnešiem ilgi. Atceroties šo incidentu, Dži-nija varēja nosarkt - un patiesi nosarka taču viņa par to bija pateicīga. Roulends Makgīrs bija atgriezis viņu uz ceļa. Viņš bija panācis, ka Džinijja no jauna atklāja, ko nozīmēja būt sev pašai.

Viņa nodomāja, ka jāpiezvana Roulendam, tāpat kā Paskā-lam, kad atgriezīsies viesnīcā. Tostarp - viņa ieskatījās pulkstenī -bija gandrīz jau četri, un Frike kavējās.

Atvērusi somiņu, Džinija izņēma no tās Annekas fotogrāfiju. Ērika van der Leidena bija teikusi, ka šis ateljē portrets uzņeņits par godu Annekas četrpadsmitajai dzimšanas dienai. Viņas pēdējai dzimšanas dienai, gadu pēc tam Anneka bija mirusi.

Viņai pretī raudzījās glīta meitene ar elfas seju. Meitenei bija īsi, akurāti apgriezti linu krāsas mati kā mātei. Viņai mugurā bija vecmodīga kleita, kas viņu padarīja jaunāku par saviem gadiem. Tāpat kā Minu, viņu varēja noturēt par divpadsmit gadus vecu. Viņa bija kalsna, plakanām krūtīm, un viņas smaids izskatījās mākslots, it kā meitene kautrētos stāties objektīva priekšā.

- Viņa ienīda šo fotogrāfiju, - ierunājās kāda balss.

Pacēlusi skatienu, Džinija ieraudzīja Friki stāvam sev blakus, turot vijoles futrāli. Savaikstījusies viņa apsēdās, ielēja sev kafiju un acumirklī - izaicinoši pavērusies Džinijā - aizsmēķēja.

- Tā pat neizskatās pēc viņas. Viņu pataisīja par lelli. - Frike vēlreiz nomēroja Džiniju ar skatienu. - Tā, lūk! Tā meitene, kura pašlaik pazudusi, - Mina, pareizi? Vai tev ir viņas fotogrāfija?

- Līdzi nav. Nē.

- Starp citu, vai viņai ir tumši mati? Varbūt melni?

- Nē. Viņai ir rudi mati. Kāpēc tu vaicā?

-Tāpēc, ka viņam patīk tumši mati. Anneka man pastāstīja. Lai izpatiktu Zvaigznēm, viņa savējos nokrāsoja. Tu to nezināji?

-Nē.

- Tā bija. Viņš tos nogrieza tā, ka tie patiesi bija ļoti īsi - kā tavējie. Pēc tam viņa tos nokrāsoja melnus. Viņai patika. Izskatījās forši. Tā viņa teica.

- Skaidrs, - Džinija atbildēja ar tikpat vērtējošu skatienu.

- Tad to tu man gribēji pateikt? Ka jūs ar Anneku sazinājāties pēc lum, kad viņa aizgāja no mājām? Un tavi vecāki to nezina?

- Neviens nezina. - Dumpīgi palūkojusies uz Džiniju, Frike atstūma no pieres matus. - Saki viņiem, ja gribi. Es par to nospļaujos.

- Es negribu būt par ziņu pienesēju. - Džinija uz bridi apklusa, mēģinādama novērtēt meiteni. - Bet kāpēc tu pastāstīji man?

- Tu brauci tik garu ceļu no Anglijas. - Izpūtusi dūmu mākoni, viņa paraustīja plecus. - Varbūt tas mani aizkustināja. Varbūt man šķita, ka tev galvā ir smadzenes, labākas nekā visiem tiem kretīniem, kas mēģināja intervēt manu māti. Es vēroju. Es nodomāju, ka tu esi diezgan attapīga. No otras puses... Varbūt man tāpat vien gribējās pastāstīt. Anneka tagad ir mirusi. Kādēļ gan lai es nestāstītu?

- Vai tas ko maina? Tu viņai apsolīji, ka neko neteiksi?

- Jā. Viņa zvanīja divreiz, kad vecāku nebija mājās. Pirmā reize bija apmēram trīs dienas pēc aiziešanas. Otrā reize bija kādas divas nedēļas vēlāk. Viņa lika man zvērēt, ka es neko neteikšu, - un nebija jau arī, ko teikt. Neviens no zvaniem nebija nekas sevišķs - viņai gluži vienkārši gribējās papļāpāt. Viņa man neteica, kur atrodas. Teica tikai, ka atgriezīsies... Un es viņai ticēju. Domāju, ka viņai patiesi ir labi, spriežot pēc tā, kā viņa runāja...

Frike sāka raudāt - piepeši, tāpat kā viņas māte. Asaras ripoja lejup pa degunu, aizmiglodamas brilles. Viņa tās noņēma un sāka nikni berzēt ar papīra salveti. Džinija klusējot viņu vēroja un nodomāja, ka bez brillēm, bez smīnīgi izaicinošās izteiksmes sejā Frike izskatījās jauna, neaizsargāta un izbijusies.

- Vai tur tā vaina, Frike? - viņa saudzīgi ierunājās, kad meitenes asam lēkme bija rimusies. - Vai tu juties atbildīga par to, kas notika?

Tā bija nepareiza attieksme.

- Kurš teica, ka es jūtos atbildīga? - Frike atcirta. - Kādēļ man būtu jājūtas vainīgai? Es jau sacīju - viņa nepateica ne pušplēsta vārda, kas varētu kādam palīdzēt viņu atrast. Liec man svētu mieru...

- Labi, - sacīja Džinija, nolēmusi izmēģināt citu taktiku, jo līdzjūtība meiteni acīm redzami saniknoja un aizskāra.

-Tad tiksim skaidrībā par dažiem faktiem. Sāksim ar tevi -kas tev iemācīja runāt žargonā, Frike? Vai tie bija amerikāņi vai angļi? Kāds taču iemācīja.

- Nesaprotu, par ko tu runā! Ikviens holandietis prot runāt angliski. Es mācos angļu valodu no sešu gadu vecuma...

- Paklau, Frike, lamuvārdus klasē nemāca. Tu tos lieto ļoti idiomātiski. Tu pat neapstājies, lai padomātu.

- Un tad? Vai tas ir noziegums, ka man ir draugi angļi un 0 amerikāņi? - Viņa vēlreiz nicinoši paskatījās uz Džiniju. - Amsterdama gadu ir pilna ar ārzemniekiem, mana vecuma jauniešiem. Saprotams, ka es ar viņiem sarunājos. Es viņus satieku pilsētā...

- Kurā vietā pilsētā?

-Tepat visapkārt. Kafejnīcās. Mākslas galerijās. Šeit, Leid-sepleinā...

-Nevajag, Frike! Pārstāj bozties! Tu slēpi Annekas gailas, vai ne? Visu laiku, kamēr tava māte stāstīja, cik ļoti viņa jūs uzmanījusi, ka viņa vienmēr zinājusi, kur Anneka atrodas, es mēģināju aptvert, kā Annekai izdevies apiet aizliegumus. Lai to iedomātos, nav vajadzīga liela iztēle. Jūs to darījāt kopā, vai ne? Nodrošinājāt viena otrai alibi? Viena otru pabalstījāt?

- Pilnīgi iespējams. Nu un tad? Visi tā dara. Tā mēs reizi vai divas izbēgām no cietuma...

- Protams! Un tava māsa tagad ir mirusi. Kas viņu iepazīstināja ar Zvaigzni, Frike? Tā biji tu? Kāds no taviem amerikāņu vai angļu draugiem?

- Nē, velns lai parauj, nē! Es viņu ne reizes neesmu sastapusi. Es neesmu viņu savās acīs redzējusi... - Frike nu jau runāja skaļā balsī. - Tu neko nesaproti. Tu esi tāda pati kā mani vecāki. Tu domā, ka Anneka bija mana mazā, mīļā māsiņa. Paklausies -viņa sāka lietot tabletes no divpadsmit gadu vecuma. Tā bija Anneka, kurai visi puikas skraidīja pakaļ, tā bija Anneka, kas mīlējās pa labi, pa kreisi, nevis es. Un pagājušā gada janvārī viņu pameta zēns, kas viņai patiešām patika. Tas viņu dziļi satrieca. Mana māte domā, ka viņa bija laimīga, - nē, nebija vis. Viņa daudz raudāja, viņa katru vakaru nāca manā istabā, mēs runājāmies, un viņa vēl mazliet paraudāja... Tāpēc jau viņa devās pie Zvaigznes, jo viņš saprata.

- Ko? - vaicāja Džinija. Viņa zināja, ka Frike beigu beigās zaudēs modribu, ja viņu turpinās neatlaidīgi iztaujāt. Pašlaik, viņai to neapjaušot, tas bija noticis. Viņa tukšu skatienu raudzījās Džinijā. - Viņa devās pie Zvaigznes, lūk, ko tu nupat sacīji. Nevis devās ar viņu, bet pie viņa.

- Es kļūdījos.

- Nē, es tā nedomāju, Frike. Tava angļu valoda ir pārāk laba. Es zinu, kādēļ tu sacīji tieši tā. Anneka jau pazina Zvaigzni, vai ne? Viņa nesastapa Zvaigzni iepriekšējā dienā pirms aizbraukšanas, kā bija rakstījusi zīmītē. Viņa bija ieplānojusi aizbraukt... -Džinija nopūtās. - Frike, Frike, tev ir sešpadsmit, tu esi saprātīga. Kādēļ es, pēc tavām domām, nelieku tevi mierā ar jautājumiem? Tava māsa ir mirusi. Vēl viena meitene Anglijā ir pagalam. Pašlaik kopā ar Zvaigzni ir Mina, un viņai draud briesmas. Es gribu atrast Zvaigzni, un es gribu viņu apstādināt. Arī tu to gribi, par to taču nav šaubu? Tad kāda velna pēc tu nevari man uzticēties un palīdzēt?

Sekoja ilgs klusums. Pat tajā brīdī Džinija nebija pārliecināta, ka izvēlējusies pareizo taktiku. Ne tiešs aicinājums, ne naids, ne līdzjūtība, šķiet, nekas nespēja skart šo meiteni. Viņa joprojām uzlūkoja Džiniju dumpīgā naidīgumā, it kā Džinija neglābjami atrastos otipus kāda nepārkāpjama mūra starp jaunajiem un pieaugušajiem.

Frike neizrādīja nekādas atmaigšanas pazīmes. Džinija saprata, ka nonākusi strupceļā. Piepeši juzdamās nogurusi un nomākta, viņa lika oficiantam atnest vēl kafiju. Šī smagā saruna slēpa sevī ironiju. Džinija prātoja, vai Frike noticētu, ja viņa mēģinātu izstāstīt, cik tuva pati jūtas Annekai vai Miņai. Viņa iedomājās sevi īsi pirms sešpadsmitās dzimšanas dienas pametam skolu, iesēžamies lidmašīnā, lai lidotu uz Beirūtu pie tēva, kas bija viņas pēdējais veltīgais mēģinājums pievērst sev tēva uzmanību, likt tēvam izrādīt kaut kādu interesi par sevi.

“Es ari gribu kļūt par žurnālisti, tēt,” viņa bija teikusi. “Es domāju - ja es atbrauktu uz šejieni... Vērotu tevi... Es varētu mācīties. Un, protams, es gribēju tevi sastapt.”

Viņš nebija pat atbildējis. Viņš gluži vienkārši sēdēja savā viesnīcas numurā, malkodams trešo viskija glāzi tajā vakarā. Viņai pieminot žurnālistiku, tēva skatienā nekavējoties pazibēja izsmiekls, viņš piepeši bija iesmējies - sprauslājošus smieklus. Dži-nija to nemūžam nespēja aizmirst.

Tēvs bija viņas dievs: tā kā Džinija viņu gandrīz nemaz nepazina un reti redzēja, tad nenācās grūti viņu par tādu iztēloties.» Beirūtā, diendienā vērojam viņu nevis strādājam, bet dīki sēžam viesnīcas “Ledoyen” bārā un stāstām lišķu pūlītiin nebeidzamās anekdotes par Vjetnamu un Pulicera balvu, viņa bija atklājusi, cik nepareizā virzienā vērsusies viņas pielūgsme. Džinija no jauna pievērsās Frikei, viņas auksti naidīgajam skatienam. Meitene smēķēja jau trešo cigareti.

- Es šo to, Frike, no tā visa saprotu, - Džinija ierunājās. - Es atceros, ko nozīmē būt tavā vecumā, Annekas vecumā. Es atceros -jā, apjukumu, sāpes, ideālu sadursmes. Es to visu atceros.

- Ak tā? - Meitene piespiesti pasmaidīja. Viņas pārliecība, ka Džinija to nevar saprast, ka viņas pašas un viņas māsas pārdzīvojumi ir unikāli, pirmreizēji, Džiniju saniknoja. Taču tobrīd viņa atcerējās: šo aklo pusaudžu augstprātību, ticību, ka neviens nekad nav piedzīvojis tik sarežģītas un spēcīgas jūtas, arī viņa to bija izjutusi.

Nopūtusies Džinija novērsās. Viņa iedomājās dienu, kad pirmo reizi bija sastapusi Paskālu, iepazīstināšanu ar viņu “Ledoyen” bārā, tēva ākstību galma priekšā, viņas pašas apmulsumu - bija rits, bet tēvs jau atradās trešās viskija glāzes stadijā, anekdotes sāka stiepties garumā, kļuva pārāk lielīgas, - un tad viņa pakāpeniski aptvēra, ka šis garais, nerunīgais francūzis, kas stāv nomaļus no vīriešu grupas, klusējot vēro viņas tēvu ar neslēptu nicinājuma izteiksmi sejā.

Drīz pēc tam viņš bija pametis bāru. Džinija viņam sekoja -saniknota, izaicinoša, un izaicinājums bija izvērties sadursmē, gandrīz cīniņā. Bija 1982. gada jūlijs, konflikts vēl joprojām bija lokalizējies Beirūtā. Paskāls Lamartēns, satvēris Džiniju aiz rokas, bija izvilcis viņu ielas baltajā tveicē.

“Nu tad paskaties uz sava tēva nenozīmīgo karinu,” viņš bija sacījis dusmās sakniebtām lūpām. “Viesnīcas bārā tu to neatradīsi vairāk kā viņš. Tas notiek tepat - uz šīs ielas.”

Bija sprāgusi mašīnā ielikta bumba. Lamartēns nekavējoties sagatavoja savas kameras. Viņa stāvēja graustu, sagruvušu sienu, gruvešu vidū: tieši viņas acu priekšā no tiem rēgojās bērna kāja. Tā bija pirmā reize Džinijas mūžā, kad viņa bija redzējusi un saodusi nāvi un ciešanas.

Viņa stāvēja kā sastingusi, pēc tam mēģināja palīdzēt. Viņi mēģināja uz improvizētām nestuvēm - garas rievota skārda plāksnes - uzcelt smagi ievainotu vīrieti. Kāda arābiete sāka spļaut uz Džiniju, un viņa streipuļodama atkāpās. Viņas rokas un seja bija notraipītas ar asinīm. Tobrīd no cilvēku, trokšņu un kustību jucekļa bija izniris Lamartēns. Džinija redzēja šoku, nožēlu, raizes viņa neparastajā sejā. Viņa sajuta, ka tiek ieslēgta Lamartēna skavās, un jau nākamajā mirklī viņš vilka Džiniju projām, ap stūri, projām pa ielu. Uz karstas, šauras ielas netālu no ostas viņi apstājās, tajā virs bāra Paskālam bija istaba. Ievedis Džiniju krēslainajā priekštelpā, viņš sāka satraukti runāt, tad apklusa.

Džinija bija lūkojusies viņa sejā, viņa dedzīgajā, gudrajā sejā, viņa pelēkajās acīs. Viņa bija vērojusi, kā šo acu skatiens kļūst nekustīgs, pēc tam ciešs. Tobrīd Džinija, tāpat kā viņš, zināja, kam jānotiek. Mazāk nekā piecpadsmit minūtes pēc aiziešanas no posta vietas viņa atradās Paskāla istabā, viņa skavās, pirmo reizi izbaudot fizisku mīlestību, turklāt ar vīrieti, kuru tikko bija sastapusi, pārmijusi tikai dažus vārdus, bet jutusi, ka pazīst visu mūžu.

Vai viņa varēja to visu vai daļu no tā pastāstīt Frikei? Vai tas ko mainīs, ja viņa pastāstīs? Vai viņa varēja sacīt: “Uzticies man, Frike, es zinu, ko nozīmē nevaldāmi iemīlēties pirmoreiz mūžā! Es zinu, ko nozīmē atmest piesardzību un likt visu uz spēles. Tas var beigties laimīgi, Frike, - man tas patiešām pēc daudziem gadiem galu galā beidzās laimīgi. Es joprojām mīlu vīrieti, kas mani ieinteresēja, mēs no jauna sastapāmies. Es tagad esmu kopā ar viņu - mana piecpadsmit gadus vecas meitenes intuīcija varēja būt neprātīga, bet izrādījās, ka man tā bijusi pareiza.”

Džinija pieliecās tuvāk, vārdi jau gribēja izlauzties pār lūpām, bet tad viņa pārdomāja. Nē. Pirmām kārtām, Frike viņai neticēs, otrkārt, tā būtu bezatbildība. Anneku šāda intuīcija bija novedusi pie viņas nāves. Klusums jau vilkās piecas minūtes. Frike, pieri saraukusi, lūkojās tālumā, niekodamās ar cigareti. Džinija apjauta, ka viņas domas bija ņēmušas pavisam citu virzienu. Tobrīd meitene pagriezās pret viņu, atstūma no pieres savus taisnos ma-' tus un pievērsa Džinijai piesardzīgu skatienu.

- Vai tas, ko tu šodien stāstīji manai mātei, bija taisnība?... -Viņa it kā šaubījās. - Tā bija patiesība? Vai patiesi Zvaigzne bija tas, kurš pieradināja Anneki pie narkotikām?

- Jā, tā ir patiesība. Es Anglijā iztaujāju kādu vīrieti, kas diezgan bieži tiekas ar Zvaigzni. Viņš divreiz sastapis tavu māsu kopā ar Zvaigzni. Viņa tolaik lietojusi heroīnu, un Zvaigzne to piegādājis. Viņš palīdzējis viņai to injicēt.

- To tu manai mātei neteici.

- Nē. - Džinija nopūtās. - Un, jādomā, tu saproti, kādēj.

-Jā...

Džinija novērsās. Viņa dzirdēja Mičela balsi. Mičels bija teicis, ka, viņam pirmo reizi sastopoties ar Anneku, Zvaigzne par meiteni prasījis divdesmit mārciņu par reizi. Pēc dažiem mēnešiem, kad viņš meiteni atkal ieraudzījis, viņas cena bija uz pusi kritusies, tādēļ, lai nopirktu to pašu devu, bija vajadzīgs divreiz vairāk vīriešu. Zvaigzne sacīja, ka viņš mācot Annekai pieprasījuma un piedāvājuma likumus, ka tā esot ekonomika, ievadkurss. “Runāsim atklāti,” paštaisnības apziņā bija sacījis Mičels, “pirmajā reizē viņa mani aizrāva, bet otrajā - nekādā ziņā. Viņa bija netīra. Viņai bija utis. Viņa bija galīga narkomāne - skaidrs? Viņai bija tādas apdzisušas acis, kādas ir visiem narkomāniem, kad viņi ir spējīgi domāt vienīgi par to, kur dabūt nākamo porciju. Viņa bija staigājoša ēna... Bet Zvaigznēm tas šķita visai uzjautrinoši. Lūk, tas viņu uzbudina — varas apziņa.” Taču to nedrīkstēja stāstīt, nedrīkstēja pat likt saprast.

Džinija atkal pievērsās Frikei, viņu skatieni sastapās. Varbūt kaut kas Džinijas sejā bija nodevis viņas domas - vēlāk viņa par to netika skaidrībā bet ironiskā kārtā, tur, kur nelīdzēja pierunāšana, palīdzēja klusēšana. Frike piepeši sāka runāt.

- Viņa sastapa Zvaigzni Francijā, - Frike sacīja. - Tajā skolas ekskursijā, ko pieminēja mana māte. Pagājušā gada februāri, apmēram divus mēnešus pirms viņas bēgšanas. Viņi saskrējās Parīzē - es nezinu, kur, varbūt kādā mākslas galerijā, varbūt muzejā vai kafejnīcā. Taču viņš acīmredzot bija ārkārtīgi veikls, jo šīs skolas ekskursijas tiešām ļoti uzrauga, tiek ieviesta noteikta dienas kārtība, visapkārt ložņā skolotāji. Līdz nākamajai pārbaudei viņam nevarēja būt vairāk par piecpadsmit vai divdesmit minūtēm. Ar to pietika. Viņš iedeva Annekai adresi. Anneka viņam pēc tam rakstīja. Man viņa teica, ka esot sastapusi patiesi kolosālu čali, viņa tam rakstot un saņemot atbildes.

- Viņa rakstīja uz Franciju?

- Nezinu. Anneka stāstīja, ka viņš daudz ceļojot. Pēc sastapšanās ar viņu Anneka kļuva noslēpumaina. Tikai reizēm izmeta pa mājienam... Viņa man nekad nestāstīja, ko viņi ieplānojuši, ka viņa gatavojas bēgt projām no mājām. Ja es būtu zinājusi, es kaut ko dalītu. Es neesmu muļķe. Es būtu gājusi pie tēva...

Frike pārdomāja, uzlūkojot Džiniju. Tad, it kā pieņēmusi pēkšņu lēmumu, parakņājās savā plecu somā un izvilka grāmatu.

- Te ir. - Viņa pastūma grāmatu pāri galdiņam. - Annekas adrešu grāmata. Kad viņa man pirmoreiz zvanīja... lūk, kādēļ viņa zvanīja. Viņa bija noraizējusies par šo grāmatu.

Džinija raudzījās meitenē, kas bija tumši nosarkusi. Viņa uzmanīgi atvēra grāmatu: tā bija ar izplēšamām lapām, no vienas vietas pierakstīta ar vārdiem, telefona numuriem un adresēm.

- Kur tā glabājās, Frike?

-Viņas īpašajā slēptuvē. Zem vaļīga grīdas dēļa viņas istabā. Tur viņa glabāja savu dienasgrāmatu. Savus pretapaugļošanās tablešu krājumus. Reizēm marihuānu. Viņa bija paņēmusi Zvaigznes vēstules un dienasgrāmatu, bet šo aizmirsusi. Tu taču būtu tāpat jautājusi, vai ne? Tas būtu bijis tavs nākamais jautājums. Es jau zināju...

-Jā.

-Paņem to! Paturi pie sevis. Parādi policijai. Man tagad ir vienalga. Es to glabāju, jo viņa baidījās, ka grāmatu atradīs - viņa zināja, ka viņas istabu pārmeklēs. Bet pēc tam, kad viņa joprojām nepārradās, es to izskatīju. Es to esmu pāršķirstījusi tūkstošiem reižu...

- Grāmatā vajadzētu būt viņa adresei, vai ne? Tādēļ viņa bija tik noraizējusies, tādēļ viņa zvanīja, prasīja, lai tu to paslēp?

- Jā. - Frike strauji ievilka elpu. Viņa aizsmēķēja vēl vieni^ cigareti. - Tikai tās tur nav - vai arī es neprotu atrast. Grāmatā nav. neviena ieraksta, kas attiektos uz Zvaigzni. Tur ir tūkstošiem vārdu un adrešu. Visi viņas vēstuļu draugi - Francijā, Vācijā, Itālijā, Anglijā, Beļģijā, Amerikā, Āfrikā... Viņa raksta vēstules no deviņu gadu vecuma. Katru nedēļu viņa saņēma vismaz septiņas astoņas vēstules. Sameklē viņu, ja vari, bet es tev saku, ka tas ir neiespējami. Gluži kā meklēt vienu oli krastmalā.

Džinija nopētīja piezīmju grāmatiņu. Tā bija tipiska pusaudzes grāmata, netīra, pilna ar blēņām, skribelējumiem un svītrojumiem, daļēji drukāta, daļēji rakstīta ar roku, īsts juceklis.

- Frike... Es tev esmu ļoti pateicīga. Bet - es pat neprotu lasīt holandiešu valodā.

-Tas nav vajadzīgs. Viņš nebija holandietis, viņš nedzīvoja Nīderlandē. Tu vari lasīt ārzemju adreses - paskaties, rau, šī ir Francijā, bet šī, lūk, Sanfrancisko. Varbūt tu kaut ko atradīsi. Tu esi žurnāliste. Es domāju...

Vēl pirms īsa brīža tik naidīgi noskaņotā Frike tagad raudzījās viņā ar lūgumu, it kā Džinija un viņas šķietamās spējas būtu meitenes pēdējā cerība. Džinija, nebūdama optimiste, negribēja likt viņai vilties, tāpat kā negribēja vairot šīs cerības.

- Es mēģināšu, Frike. Es tev apsolu. Es šovakar pat to izskatīšu. Ja nepieciešams, tajā ielūkosies arī šejienes policija. - Viņa uz brīdi apklusa. - Tu taču saproti, Frike, ka savā un vecāku labā tev vajadzēs viņiem to izstāstīt?

- Es zinu. - Viņa nolaida skatienu, niekodamās ar cigareti. - Kā tev šķiet, viņi dusmosies?

- Nē. Es tā nedomāju. Man šķiet, viņi sapratīs. Viņi tevi ļoti mīl, Frike.

- Es zinu, ka mīl. Johaidī...

Viņa atkal sāka raudāt. Džinija klusējot nogaidīja, līdz rimstas šī jaunā asaru lēkme. Viņa izņēma savus amata piederumus -magnetofonu, piezīmju grāmatiņu -, un tie, kā viņa bija cerējusi, šķita atgriežam Frikcs pašpaļāvību.

-Tu gribi mani intervēt? Tu patiešām domā, ka es varu palīdzēt? Es jau sacīju, ka Anneka pateica ļoti maz...

-Tas ne vienmēr ir svarīgi. Ja tu, Frike, varētu atcerēties, ko tieši viņa sacīja - sīkumus, kas tolaik likās nesvarīgi, nebūtiski... Šie sīkumi bieži vien palīdz visvairāk.

- Man ir laba atmina. Loti laba...

> y

Apmēram desmit minūtes pēc tam Džinija uzmanīgi izvadīja viņu cauri notikumu virknei: pirmajai tikšanās reizei Parīzē, sarakstei, Zvaigznes atbraukšanai uz Amsterdamu, viņu bēgšanai, diviem Annekas telefona zvaniem, ilgajai klusēšanai pēc tiem, mēnešiem ilgajai gaidīšanai un, visbeidzot, ziņām par viņas nāvi. Fri-kei runājot, Džinija juta, ka kaut kur apziņas dzīlēs sakustas kādas atmiņas, kādas atbalsis no visa notikušā: skolas ekskursijas -tas saistījās ar skolas ekskursijām, kāds kaut kur pavisam nesen bija pieminējis kaut ko līdzīgu, bet Džinija nespēja atcerēties, kurš un kad.

- Tātad tu, Frike, domā, ka Zvaigzne ieradās Amsterdamā viņai pakaļ, jā?

- Jā. Esmu pārliecināta, ka pirms tam viņš šeit nav bijis. Anneka teica, ka viņš gatavojas atbraukt. Viņa sacīja, ka grasoties viņu satikt, - viņa bija tik satraukta! Un tas notika dienā pirms viņas pazušanas.

- Droši vien viņam bijusi ļoti spēcīga ietekme uz Anneku, ja viņa izšķīrusies par kaut ko tik riskantu.

-Tā bija. Šķita, ka Zvaigzne ieradies, lai viņu aicinātu, liktu pildīt savu misiju. Viņš sacījis, ka esot meklējis viņu visu mūžu un mirklī, kad ieraudzījis, sapratis, ka Anneka ir īstā. It kā tur būtu iejaukts liktenis vai nolemtība...

- Un viņa noticēja - kāpēc? Tāpēc, ka viņai bija četrpadsmit, un tas lika viņai justies - īpašai, nozīmīgai?

- Droši vien. Viņa sacīja... kad piezvanīja, viņa sacīja, ka Zvaigzne esot varens. Viņa tuipināja runāt par Zvaigznes spējām. Viņš zīlējis Taro kārtīs. Viņš sacījis, ka varot parādīt, kas viņa ir.

- Es saprotu. - Džinija nolaida skatienu, pievērsdama to piezīmju grāmatiņai. Viņu atkal pārņēma sajūta, ka Anneka ir līdzīga viņai pašai. Tā reibinošā pašatklāsmes sajūta - viņa tik labi to atcerējās. Blakus Paskālam Beirūtā un tagad viņa vienmēr jutās lā# it kā zinātu, kas viņa ir.

Tomēr, ja Annekas stāsts daudzējādā ziņā bija viņas pašas spogujattēls, tad iznākums, kā izrādījās, bija ļoti atšķirīgs. Anne-kai nelaimējās, viņa bijusi neattapīga un rīkojusies neapšaubāmi muļķīgi, tomēr Džinija nespēja viņu nosodīt. Viņa bija iemīlējusies bīstamā, pat ļaunā cilvēkā: kopš brīža, kad Mičels sāka savu stāstu, Džinija ne mirkli par to nešaubījās.

- Turpini, Frike, - viņa sacīja, paceldama skatienu. - Tavs stāsts man palīdz, un tas var palīdzēt arī Miņai. Droši vien tu Annekai uzdevi daudzus jautājumus. Jūs runājāt pa telefonu -cik ilgi? Desmit minūtes katru reizi, vairāk? Padomā, Frike...

-Anneka teica, ka viņš daudz izjautājis par mums. Viņš licis stāstīt par mūsu vecākiem, par mani. Viņš gribējis zināt par... pavisam parastām lietām. Par ģimenes lietām. Par to, ko mēs darām Ziemassvētkos, kur dodamies brīvdienās, kā mani vecāki sastapušies...

- Vai Zvaigzne runājis ar viņu arī par savu ģimeni, par savu izcelšanos?

- Nē, ne reizes. Anneka sacīja, ka viņš ienīstot sievietes, kuras uzdodot jautājumus, to viņa sapratusi. Un ik reizes, kad viņa jautājusi, Zvaigzne kļuvis dusmīgs, patiesi ļoti nikns. Tā viņa nodomājusi, varbūt viņam bērnībā atgadījies kaut kas briesmīgs. Varbūt viņš izmantots vai padzīts no mājām, vai ielikts patversmē, kaut kas tamlīdzīgs. To var tikai minēt. Viņš neteicis nevienu vārdu par saviem vecākiem, par to, kur uzaudzis.

- Un dusmas - tā viņa to sauca?

- Jā. Pirmajā reizē, kad zvanīja. Viņa sacīja, ka ar Zvaigzni esot ļoti grūti, jo vienu mirkli viņš esot patiesi kluss un mīļš, bet nākamajā bez kāda iemesla kļūstot pavisam traks. Jucis. Sākot uz viņu kliegt...

- Strauja noskaņojuma maiņa?

- Es zinu. - Viņu skatieni sastapās. - Vēlāk, kad viņa vairs nezvanīja, es nobijos. Es domāju, varbūt viņš kaut ko lieto. Bet Anneka sacīja, ka viņš esot tīrs. Viņa sacīja, ka varot tikt galā ar viņa garastāvokli, ka esot vienīgā, kas to varot. Zvaigzne sacījis, ka viņai esot dziedējošas spējas - tā viņš to nosaucis. Viņš licis An-nekai apgulties sev blakus un kaut kā īpaši glāstīt viņa pieri... Viņa ar to lepojās.

Džinija neteica ne vārda. Viņa ieklausījās trauksmes zvanos, kas atskanēja viņas smadzenēs. Kaut ko lieto vai vairāk par to? No ēnām, kas bija sabiezējušas ap Zvaigzni, viņa redzēja iznirstam vārdu - sociopāts.

- Vēl kaut kas, Frike? Kā viņi pavadīja laiku? Viņi ceļoja, bet Anneka neteica, uz kurieni... - Džinija pāršķirstīja savas piezīmes. - Viņi klausījās mūziku, mazliet smēķēja marihuānu... Kas vēl?

Džinija zināja, ka bija vēl viena nodarbošanās, par kuru viņai nāksies beigu beigās apjautāties. Viņa nogaidīja. Saraukusi pieri, Frike mēģināja domāt.

- Viņam piemitusi kaut kāda slimīga tīrības izjūta, - viņa beidzot sacīja, pārsteigdama Džiniju. - Es atceros tāpēc, ka Anneka par to smējās. Viņa sacīja, ka tad, kad viņi bijuši kopā ar visādiem klaidoņiem, viņš atļāvies būt tāds pats kā tie, bet mirklī, kad viņi aizgājuši, Zvaigzne sācis fanātiski mazgāties. Viņš gājis vannā trīs četras reizes dienā. Noskalojies dušā, gājis gulēt, cēlies augšā nakts vidū un atkal gājis dušā... Tā viņa sacīja. Kas vēl? Viņš lasījis. Viņš daudz lasījis. To viņa pieminēja.

- Vai viņa neteica, kādas grāmatas viņš lasīja?

- Jā. Viņa sacīja, ka Zvaigznēm patīkot grāmatas par karu. Grāmatas par ieročiem...

- Ieročiem? - Džinijai pār muguru pārskrēja aukstas skudriņas. - Frike, vai tu nekļūdies? Taro kārtis un grāmatas par ieročiem? Tas kaut kā nesaderas.

-Tā Anneka teica. Viņa lielījās ar to, cik gudrs esot Zvaigzne. Ka viņam esot fantastiska atmiņa. Viņam esot viena ilustrēta grāmata ar simtiem šaujamāku attēliem, dažādiem ieroču veidiem, kaut kas līdzīgs katalogam, un viņi spēlējuši vienu spēli. Anneka viņu eksaminējusi. Aizklājusi nosaukumu un aprakstu tā, lai būtu redzams tikai attēls, un viņam vajadzējis pateikt, kas tas par ieroci. Zvaigzne pazinis tos visus. Un ne tikai, viņš zinājis, nu... ‘ kā to sauc...

- Tehnisko specifikāciju?

- Jā - to pašu. Ieroču izmēru, munīcijas veidu, cik aptveres ar to varot izšaut un cik ilgā laikā. Viņš to visu zinājis. Ne reizes nav kļūdījies. Varējis pateikt visu vārds vārdā.

Trauksmes zvani atsāka skanēt - šoreiz skaļāk. Džinija nolīka pār savu piezīmju grāmatiņu, negribēdama, lai Frike izlasa savu vārdu atskaņas viņas sejā.

- Bet viņam taču patiesībā nebija ieroča, vai Anneka par to neko neteica? Viņš tikai aplūkoja attēlus, vai ne?

- Nē, nē! Viņam nebija ieroča. Tas nebija nopietni. Vienkārši

spēle.

- Labi, Frike, tu ļoti palīdzēji. Tagad man radies zināms priekšstats. Veidols. Un es zinu, ka Anneka sastapusi viņu Parīzē -tas ir spēcīgs pavediens. Man ir adrešu grāmatiņa. Es tikai domāju... Kad Anneka grasījās viņu šeit sastapt, kad Zvaigzne ieradās Amsterdamā viņai pakaļ, vai viņa neteica, kurā vietā viņi sastapsies?

-Nē.

- Ja pieņemsim, ka viņa izvēlējās tikšanās vietu, ko viņa būtu varējusi izvēlēties?

Frike uz brīdi apdomājās.

- “Antica ”, - viņa beidzot sacīja. - Tā ir kafejnīca. Tur pārdod “zālīti”. Ar atļauju. Anneka mēdza tuip doties ar zēnu, kas viņu pameta. Tur ir vareni - laba atmosfēra. Viņa varētu ierosināt satikties "Antica”. Vai tikpat labi tikties uz kādas ielas.

-Vai “Antica” viegli atrast?

- Bez šaubām. Tā atrodas pie Singela kanāla. Pazīstama viela. Paprasi jebkuram. Bet tas neko nedos. Policija jau tūkstoš reižu rādījusi viņiem Annekas fotogrāfiju.

- Tūkstoš pirmā nenāks par ļaunu. - Džinija pasmaidīja. Pirmo un vienīgo reizi arī Frike uzsmaidīja viņai. Pēc tam viņa ieskatījās pulkstenī.

-Paklau! Man jāiet. Māte uztrauksies - ja es nokavēšu, viņa piezvanīs vijoles skolotājai.

-Vēl tikai viens jautājums, Frike... Tu droši vien nojaut, kas tas par jautājumu.

Meitene bija piecēlusies kājās. Apstājusies viņa nopūtās.

- Jā. Bez šaubām. Vai Anneka pieminēja seksu, vai ne?

- Vai Anneka ar viņu gulēja, Frike? Man teica, kājā, bet es neesmu pārliecināta... Kaut kas mani šeit mulsina. Sekss šķiet pārāk acīm redzami, pārāk vienkārši.

- Mani tas arī mulsina. - Frike nenolaida skatienu. - Tas ir, parasti Anneka pateica visu tieši, kā ir. Ja viņa mīlējās ar kādu puiku, viņa man pastāstīja. Nekas sevišķs. Viņa sacīja: klau, pagājušo nakti mēs to darījām, un tas patiesi bija labi, vai arī ne. Bet ar Zvaigzni... Viņa nekad nepieminēja seksu. Ne reizes. Es domāju -nu, es domāju, ka tieši to viņi pārsvarā darīja. Klausījās mūziku. Smēķēja “zālīti”. Mīlējās. Anneka bija kā traka pēc viņa, apsēstā, tāpēc es nevarēju saprast... Tā nu beigās, otro reizi, kad viņa zvanīja, es pavaicāju: “Un jūs nodarbojaties ar seksu, vai ne?”

- Un ko viņa atbildēja?

- Viņa neatbildēja. - Frikes seja sāpīgi savilkās. - Viņa sāka raudāt. Un nolika klausuli.

XII

Pēc Frikes aiziešanas Džinija noskaidroja kafejnīcas "Anti-ca” atrašanās vietu un tūdaļ pat ar taksometru devās uz turieni.

Kafejnīca atradās Amsterdamas vecajā daļā, šaurā ieliņā starp grāmatu tirgotavām un mazām mākslas galerijām. Iekšpusē bija viena plaša, patīkama telpa, gar kuras sienām stiepās panelētas kabīnes. Uz plaukta apmeklētājiem bija nolikti laikraksti vairākās valodās. Pie dažiem galdiņiem spēlēja šahu. Kosmopolītiskā un viegli bohēmiskā gaisotne Džinijai atgādināja vecākās kafejnīcas Ņujorkas Griničvilidžā, vienīgi šeit gaisā spēcīgi smaržoja pēc marihuānas, ko brīvi pārdeva līdz ar dzērieniem un cigaretēm.

Apsēdusies pie bāra letes un apbruņojusies ar plauktā paņemto “HeraldTribune”, Džinija, nogaidot izdevīgu brīdi, pasūtīja kafiju. “Herald Tribune”, gluži kā Džinija bija gaidījusi, ziņu par Minas pazušanu un Kasandras nāvi bija publicējusi mazā rakstiņā trešajā lappusē. Ja atgadījums skāra meitenes pusaudžu gados, izdevēji parasti pieņēma, ka viņas aizbēgušas no mājām, un bēgļu bija pārāk daudz, lai to uzskatītu par sensacionālu ziņu. Džinija sprieda, ka paies vairākas dienas, iespējams, pat nedēļas, pirms Mina nokļūs avīžu ziņu pirmajās lappusēs, ja vien viņas tēvs, protams, neizmantos savu stāvokli un ietekmi, lai procesu paātrinātu.

Salocījusi laikrakstu, Džinija pārlaida skatienu kafejnīcai. Pulkstenis rādīja pieci, un “Antica” snauduļoja vakara gaidās. Tā

bija pustukša, un pašreizējie apmeklētāji pārstāvēja dažādus vecumus, dzimumus un tautības. Vairums atgādināja pastāvīgos klientus, šeit atradās vairāku tipu studenti, divi vecāki vīrieši, kas spēlēja šahu, klusa meitene, kura lasīja grāmatu, skaļa vīriešu grupa, kas stūrī strīdējās vāciski. Pagriezusies pret bāra leti, Džinija pētīja personālu, prātodama, kuram labāk tuvoties.

Izrādījās, ka šeit strādāja maiņās. Drīz pēc Džinijas ierašanās pirmie divi bārmeņi - holandietis un austrālietis - devās projām. Viņus nomainīja divi amerikāņi, no kuriem viens bija gaišmatains gara auguma vīrietis, apmēram trīsdesmit gadus vecs, bet otra - mazliet vecāka sieviete ar tumšiem matiem un sirsnīgiem smiekliem. Abi valkāja formastērpus - baltu kreklu, sarkanu vesti un melnas bikses. Abi sarunājās ar pārējiem bāra apmeklētājiem mulsinoši daudzās valodās. Skanēja frāzes holandiski, itāliski, franciski. Uztvērusi Džinijas skatienu, sieviete pasmaidīja.

- Vēl kafiju?

- Paldies! Es apbrīnoju jūsu valodu prasmi... Jā, un cigaretes.

- Jūs esat pārliecināta, ka cigaretes?

- Jā-e. - Džinija lika lietā savu akcentu. - Vai jums ir "Gi-tanes"?

- Jā, protams. Un kas attiecas uz valodām... Neiedomājieties par daudz. Es varu pateikt, ka vīriešu tualete atrodas pāri pretī un pa labi apmēram desmit valodās. Ne īpaši noderīgi, ko? - Atspiedusies pret bāra leti, viņa palūkojās uz Džiniju. - Tu šeit esi jauniņā, vai ne? Neesmu tevi iepriekš redzējusi. Vai pirmoreiz Amsterdamā?

- Jā, tā ir. Esmu tikai caurbraucot. Vēl labi nepazīstu pilsētu.

- Tā ir lieliska pilsēta. Brīvības pilsēta - pareizi, Lensij? -Viņa uzsmaidīja savam pāriniekam. - Lensijs ir sērfotājs. No Los-andželosas, fanātiķis. Bet pat viņš domā, ka tā ir fantastiska.

- Ko tad sērfotājs dara Amsterdamā? Es teiktu, ka tā nav visai piemērota sērfošanai.

-Tāpat vien siro. Apskata pasauli. Tāpat kā es. Un tu?

- Kur nu tādu laimi! Strādāju par oficianti Londonā. Mani

nupat atlaida. Ierados tikties ar draugu, bet laikam būšu nokavējusi. Man Eiropa līdz kaklam. Domāju atgriezties mājās.

- Man šis jūtas pazīstamas. Pāries. Es nedēļām ilgi virināju durvis, pirms dabūju šo darbu.

- Tiešām? Cik ilgi tu te esi?

- Pāris mēnešu. Ierados pagājušogad vēlu rudenī. Lensijs šeit pārspējis visus rekordus. Viņš te mitinās jau sešus mēnešus.

- Nevar būt! Klau, droši vien jūs man nevarēsiet palīdzēt. Tas attiecas uz draugu, ko es meklēju, - es gandrīz nešaubos, viņš teica, ka nākot uz šejieni. Varbūt jūs viņu pazīstat? Zināsiet, kur varu viņu atrast? Gara auguma, tumšmatis, ļoti smuks...

- Tas man patīk. Pasaki vēl kaut ko!

-Aptuveni divdesmit piecus gadus vecs. Viņu iesaukuši par Zvaigzni.

- Kā - vienkārši par Zvaigzni? - Saraukusi pieri, viņa pakratīja galvu. - Nē. Nekā tamlīdzīga. Klau, Lensij, varbūt tev zināms apmeklētājs, vārdā Zvaigzne? Smuks, tumšmatis. Izklausās pēc mana sapņu vīrieša.

Lensijs pasmaidīja un, spodrinot glāzes, pienāca tuvāk.

- Zvaigzne? Ko, tas kokaīnists? Skaidrs, ka es viņu pazīstu. Laiku pa laikam piekāpj. Bet nu jau neesmu viņu redzējis kādu nedēļu vai vairāk. Viņš nekādā ziņā nav tavs sapņu vīrietis, Sandra. Es domāju, ja runājam nopietni, teiksim, lai norunātu tikšanos... - Pārgriezis acis, viņš saķēra galvu, tūdaļ pat spēji pārtraukdams klaunādi. - Sliktas ziņas, - viņš sacīja. - Nav tavs tips, Sandra. Pilnīgi nav tavs tips.

- Kokaīnists? - pārvaicāja Džinija. - Nevar būt...

Paraustījis plecus, Lensijs devās apkalpot citu klientu. Sandra smējās.

- Neliecies zinis! Lensijs pārspīlē. Cilvēks iedzer tailenolu, un Lensijs jau domā, ka viņš ir narkomāns. Tomēr - laikam tev nebūs laimējies.

- Man dzīvē vispār neveicas. Cik esmu parādā?

Samaksājusi Džinija brīdi pagaidīja, kamēr Sandra aizgāja

nokopt galdiņus, un vēlreiz izmēģināja laimi ar Lensiju, bet neko nepanāca. Lensijs pastāstīja, ka Zvaigzne parādoties katru mēnesi vai vismaz nesen tā darījis. Viņš nezināja, kur Zvaigzne varētu apmesties, nepazina nevienu Zvaigznes draugu, taču viņš zināja vienu lielisku bāru, kas Džinijai visādā ziņā patikšot.

- Kā tu uz to skaties? - Viņš paliecās pāri bāra letei. - Deviņos esmu brīvs. Tev ir fantastiskas acis. Neviens nav to sacījis?

- Ir pieminējuši. Līdzīgās situācijās. Atvaino, Lensij! Citu

reizi.

- Nekas. Turies tālāk no kokaīnista. Gan jau tiksimies.

Pamājusi ar roku Sandrai, Džinija devās projām. Viņa atgriezās savā viesnīcā. Viesnīca bija liela, starptautiska un anonīma. Džinijai šķita, ka viņa varētu staigāt pa to aizvērtām acīm, tā varēja atrasties jebkurā pasaules vietā, un viesnīcas numurs lika justies kā bez mājām palikušai trimdiniecei.

Džinija zināja, ka šis bija bīstams periods, kad viņa atslābinājās. Viņa stāvēja, cīnīdamās ar vientulību, kas bija piezagusies tajā pašā brīdī, kad aiz viņas aizvērās durvis. Pulkstenis rādīja seši un trīsdesmit minūtes. Džinija mēģināja sazvanīt Roulendu - Londonā tobrīd bija pieci un trīsdesmit minūtes -, bet viņa sekretāre bija tikko aizgājusi, un pats viņš neatbildēja. Džinija mēģināja sazvanīt Mākslas redakciju, tad Ziņu redakciju: jaunākais redaktors, ar kuru viņa runāja, teica, ka Makgīrs esot kaut kur izdevniecības ēkā, viņš pateikšot, ka Džinija esot zvanījusi, bet radusies kaut kāda kritiska situācija, tādēļ varot paiet zināms laiciņš, pirms Rou-lends atzvanīšot.

- Kas tā par kritisku situāciju? - Džinija apvaicājās.

- Vai esi redzējusi Makgīru, kad viņš ir dusmīgs?

- Nē. Nav gadījies.

- Pašlaik ir tāda situācija. Uguns pakulās. Tā ka uzmanies!

Pēc tam Džinija mēģināja sazvanīt Paskālu, bet šis bija sliktais vakars un, lai gan viņa zvanīja daudzas reizes, dabūt savienojumu neizdevās. Džinija sev atgādināja, ka Paskālam ir viņas šejienes telefona numurs, varbūt šajā brīdī vispār bija labāk viņam

nezvanīt. Ik reizes, runājot ar viņu, Džinija atklāja, ka aizvien grūtāk un grūtāk kļūst nepateikt: “Paskāl, lūdzu, brauc mājās!" Šovakar vārdi varēja viegli pārslīdēt pār lūpām. Nē, pagaidi, viņa sev‘ sacīja: nākamnedēļ ir Mariannas dzimšanas diena. Varbūt Helēnai būs taisnība, varbūt tad viņš atgriezīsies. Jauki gan, Džinija dusmīgi nodomāja, tagad viņai jāgūst mierinājums Paskāla bijušās sievas pareģojumos.

Piezvanījusi no numura, viņa pasūtīja ēdienu, pēc tam paņēma Annekas adrešu grāmatu un, novietojusi uz spoguļgaldiņa, kur krita visspožākā gaisma, sāka to uzmanīgi pētīt - rindu pēc rindas.

Tas bija nogurdinošs uzdevums. Anneka rakstīja sīkā rokrakstā, lappuses izraibināja iestarpinājumi, svītrojumi, bultiņas, kas norādīja grozījumus, skrīpājumi un ķeburi, kas attēloja sirdis, ziedus un sejas. Sākumā Džinija cerēja, ka Anneka izmantojusi sirdis, lai atzīmētu zēnus, kas viņai patika, pamazām viņa aptvēra, ka tās zīmētas uz labu laimi. Džinija varēja iedomāties Anneku runājam pa telefonu, ar pildspalvu rokā, šo grāmatu priekšā uz galda, Anneka aizrāvusies ilgstošā pusaudžu sarunā, runājot velk ķeburus, izraibinot netīrās lappuses ar sīku, maldinošu zīmju miriādēm, ar zīmējumiem, no kuriem Džinijai sāka sāpēt acis.

Pēc stundas viņa padevās, notiesāja atnesto maltīti, izdzēra kafiju un ar ilgošanos iedomājās karstu vannu, muļķīgu TV filmu, agru došanos pie miera, bet, atcerējusies Friki, viņa, juzdamās vainīga, no jauna pievērsās grāmatai. Džinija jau bija izskatījusi lappuses ar franču adresēm. Izņēmusi pati savu piezīmju grāmatiņu, viņa tās tagad norakstīja. Pavisam bija astoņpadsmit adreses, dažas drukātas, dažas rakstītas ar roku. No tām Džinija izvēlējās septiņas adreses, kas atradās Parīzē, un cieši nopētīja savu sarakstu. Visas septiņas bija meiteņu adreses, tās droši vien piederēja Annekas vēstuļu draudzenēm: Lizetei, Šantalai, Suzannai, Marijai, Kristīnei, Matildei, Lūcijai.

Tas neko nedeva. Zvaigznes adresei jābūt šeit, viņa nodomāja, varbūt nomaskētai, varbūt šifrētai. Kāda cita iemesla dēļ Anneka tik ļoti būtu uztraukusies par šo grāmatu? Kādēļ vēl būtu prasījusi Frikei to paslēpt? No otras puses, lai arī Zvaigzni Anneka sa-'.tapa Parīzē, nekur nebija teikts, ka viņa uz turieni arī rakstīja. Fri-ke teica, ka viņš daudz ceļojot. Varbūt īstais pavediens neveda uz Parfzi, viņa prātoja, tomēr ari Mičela BMW beigu beigās atradās Parīzē. Džinija raudzījās uz septiņu meiteņu vārdiem sarakstā, un piepeši viņas atmiņā kaut kas uzzibsnīja.

Sakars ar Franciju, viņa nodomāja. Varbūt tas tomēr nebija maldu pavediens: ne tikai Anneka, bet arī Kasandra iepriekšējā gadā bija devusies skolas ekskursijā uz Parīzi, Sūzena Lendisa to pieminēja vakara gaitā pie Maksa. Runājot ar Kasandras draudzenēm, Džinija sākumā bija pieņēmusi, ka Kasandra iepazinusies ar Zvaigzni kaut kur Anglijā, varbūt Glāstonberijā vai kādā rautā. Bet, ja pieņem, ka viņa, tāpat kā Anneka, sastapusi Zvaigzni Parīzē? Tas nozīmētu, ka visas trīs ar Zvaigzni saistītās meitenes pirms Minas ir saistītas arī ar Franciju. Pirmā meitene, tā, kuras seju Zvaigzne sagraizījis ar žileti, saskaņā ar Mičela vārdiem bijusi francūziete. Džinija saprata, ka viņa ar Roulendu, visu uzmanību veltot abām mirušajām meitenēm, viņai pievērsuši pārāk maz uzmanības. Taču šī franču meitene bija Annekas tieša priekšgājēja Zvaigznes simpātiju virknē - ja varēja runāt par simpātijām. Vai varēja būt, vai tas bija iespējams, ka, rakstot Zvaigznēm, Zvaigznēm, kurš pastāvīgi ceļoja, Anneka rakstīja viņam ar šīs meitenes starpniecību - uz viņas Parīzes adresi?

Bet kā viņu sauca? Džinija nespēja atcerēties. Nevar būt, ka es Mičelam nepavaicāju, viņa nodomāja, strauji pieceldamās un izņemdama lenti ar Mičela intervijas ierakstu. Vai es tiešām viņam pavaicāju? Uz mirkli, attīdama atpakaļ, pēc tam strauji pārtīdama lenti uz priekšu, viņa baidījās, ka nav uzdevusi šo jautājumu. Protams, šī intervija nebija viegla: Mičels, narkotiku apdullināts, nespēdams koncentrēties, bija runājis riņķī un apkārt... Džinija apstājās. Viņa bija atradusi īso vārdu apmaiņu, pirms Mičels novirzīja sarunu uz kādu citu tematu. Turklāt ne jau viņa bija uzdevusi vitāli svarīgo jautājumu, bet gan Roulends Makgīrs. Iestarpinājums piederēja viņam, un piepešā viņa balss skaņa šeit, viesnīcas numurā, Džiniju izbiedēja. Viņa divreiz atskaņoja atbilstošo fragmentu.

- Unfranču meitene, tā, kurai viņš sagraizīja seju ar žileti? Kas notika ar viņu?

-Nevarupateikt Dievs vien zina. Devās uz mājām? Aizbrauca uz kādu citu vietu ? Zini, man prasās pēc vēl vienas glāzītes.

- Vairāk tu nedabūsi. Koncentrējies! Vai nevari atcerēties viņas vārdu? Kādas detaļas? Dieva dēļ, viņš tai sagrieza seju! Ko tu tobrīd darīji? Stāvēji un skatījies? Tu nevarēji viņu apturēt?

- Paklau, tas notika ātri, saproti? Protams, es biju šokēts. Es taču neesmu dzīvnieks...

- Nē, bet tu esi gļēvulis. Man kļūst nelabi, tevī klausoties...

- Ixtbi, labi, nomierinies, jā? Es negribu piedzīvot nepatikšanas. Dieva dēļ, Džinija, kas ar viņu notiek? Es mēģinu palīdzēt.

- Viņš ir dusmīgs, nekas vairāk. Tā viņam mēdz gadīties.

-Nu tad pasaki viņam, lai rimstas. Ja viņš piedurs man kaut

vienu pirkstiņu, es atgriezīšos policijas iecirknī ar sūdzību. Oficiālu sūdzību...

- Tu tā domā? Paklau, Micei, ap to laiku, kad būšu ticis ar tevi galā, tu nespēsi aiziet līdz iecirknim, kur nu vēl runāt, kad tur nokļūsi. Pasmaidi vēl vienu reizi, un es tev sadzīšu zobus rīklē...

- Labi, labi, es tikai nervozēju. Kad es nervozēju, es smaidu. Es jau teicu, ka nejūtos īpaši labi. Es domāju. Mēģinu atcerēties. Viņa bija glīta meitene. Man šķiet, viņa kādu laiku Zvaigzni pazina. Kā tad viņu sauca? Sesīlija? Klēra? Nē, atcerējos. Šan-tala, viņas vārds bija Šantala. Brūni mati. Brūnas acis. Aptuveni astoņpadsmit gadu. Tā, lūk...

Dusmas Roulenda balsī bija pavisam īstas, nodomāja Džinija. Viņš bija pārspīlējis draudus, jā, un panācis vajadzīgo efektu. Viņi abi, iepriekš nesarunājot, viegli bija ieslīdējuši noteiktā rutīnā, kur stingrība mijās ar pažēlošanu, un šāda pieeja deva labus rezultātus. Tomēr Roulenda naids pret Mičelu, viņa apslāpētais niknums bija gandrīz vai taustāms. Džinija juta, kā, Mičelam runājot, tas izstaro bāra gaisotnē, viņa redzēja Roulenda seju dusmās satumstam un šobrīd saklausīja to viņa balsī. Patiesi impulsīvs, nemaz ne tik savaldīgs, kā viņam patika izlikties, Džinija nosprieda, un viņa niknums bija ļāvis noskaidrot tik svarīgo vārdu - Šantala.

Spēja satraukuma pārņemta, Džinija piecēlās un atgriezās pie Annekas adrešu grāmatas. Steigšus pāršķirstījusi lappuses, viņa no jauna sameklēja ierakstu ar Šantalas vārdu, un tur, tieši viņai pretī, pašā lapas malā, tādēļ viegli garām palaižama, raudzījās vāja /īme, kuru viņa bija meklējusi. Zvanīja telefons. Piecēlusies pus-sēdus, Džinija pagriezās atpakaļ, nolūkodamās ierakstā. Blakus Šantalas adresei, kas bija drukāta, atradās maza zvaigznīte: zvaigznīte vai zvaigzne, Džinija nodomāja, triumfa sajūtas pārņemta. Telefons joprojām zvanīja. Piegājusi pie tā, viņa pacēla klausuli.

Zvanītājs bija Roulends Makgīrs, lai gan viņš neapstājās, lai to pateiktu, viņa balsī skanēja ledains niknums.

- Cik bāru un kafejnīcu tu izmēģināji pirms "Antica ”? -viņš vaicāja. - Cik daudzos tu biji pēc tam? Tu gribēji izlikt sludinājumu uz žoga, varbūt reklamēties TV? Varbūt tu būtu tik laba un paskaidrotu, ko tu, pēc tavām domām, darīji? Tu devi man savu vārdu, ka...

Viņš runāja un runāja. Džinija raudzījās sienā, kamēr Roulends Makgīrs, izsmalcināti lamādamies, skaldīja viņu sīkos gabaliņos. Džinija jutās apjukusi, pēc tam pazemota - un nikna uz sevi. Viņa zināja, ka šajā pakāpē nav jēgas pat mēģināt viņu pārtraukt, un saspringti domāja.

Acīmredzot kāds viņam piezvanījis tieši no “Antica ” pavisam īsu bridi pēc viņas aiziešanas. Zvanītājs varēja būt tikai viens no diviem cilvēkiem. Viņa bija pieņēmusi, ka Roulenda kontakt-personai Amsterdamā jābūt vīrietim, un viņš bija darījis visu, lai nostiprinātu Džinijā šo muļķīgo pieņēmumu. Roulends varbūt viņu maldināja, bet varbūt ari ne. Lai būtu kā būdams, Džinija nodomāja, ka viņš bija panācis savu.

- Sandra? - vaicāja Džinija pirmajā pauzē. - Vai arī tavs cilvēks irLensijs?

Viņa negaidīja, ka saņems atbildi, un arī nesaņēma.

-Tā nebija tava darīšana pirmīt un visādā ziņā nav tava darīšana tagad. Es jau tev sacīju - ne vienreiz, bet divreiz. Tu man devi savu vārdu, un es tev ticēju... Tu ne tikai meloji, bet rīkojies neprofesionāli sliktākajā šā vārda nozīmē...

- Roulend, es varu paskaidrot...

- Bez šaubām, tu vari paskaidrot. Londonā. Un starp citu -tu jau stundu vairs nestrādā pie šā materiāla, saprati?

- Roulend, vai tu vari paklausīties? Es biju tikai kafejnīcā “Antica”. Es negāju nekur citur...

- Tu domā, ka es tam noticēšu? No Dievs vien zina cik Amsterdamas bāriem un kafejnīcām tev gadījās izvēlēties šo vienīgo, kur tava parādīšanās neglābjami izraisīja visvairāk nepatikšanu? Netērē manu laiku un manu pacietību! Es tev iesaku no rīta sēsties pirmajā lidmašīnā. Nē, labāk jau šovakar pat.

- Es devos uz turieni tikai tāpēc, ka šo vietu mēdza apmeklēt Anneka. - Džinija zaudēja pacietību. - Tam nav nekāda sakara ar tavu nelaimīgo kontaktpersonu, Roulend. Vai tu saproti? Man bija pavediens, un es tam sekoju. Vai tu gribi iegūt informāciju vai negribi?

- Jā. Es gribu iegūt informāciju. Es gribu iegūt šo informāciju vairāk, nekā tu spēj saprast...

-Jauki! Es arī to gribu. Es gribu atrast Zvaigzni. Es gribu sameklēt Minu. Un es to izdarīšu daudz ātrāk, ja tu nepārtraukti nemīsi man uz papēžiem.

- Kāda jūtelība! Vai tu saproti, ka vainojama tikai tava jūtelība? Ja tev bija pavediens, tu varēji piezvanīt. Bet nē, tu meties pa kaklu pa galvu uz priekšu. Tu taču saproti, ko esi izdarījusi, vai ne? Tu esi mani kompromitējusi. Tu neesi ņēmusi vērā manus nepārprotamos norādījumus. Tu esi pakļāvusi man pazīstamu cilvēku riskam. Rezultātā tu esi ne vien sabojājusi šo lietu, bet sabojājusi visas citas...

- Nerunā muļķības! - Džinija uzsauca. - Es nezinu, ko teicis tavs dārgais ziņu avots, Roulend...

- Mans dārgais ziņu avots, kā tu to nosauc, ir atskaitījies ļoti skaidri un sīki. Nemēģini nemaz novelt savu vainu uz kādu citu! Man precīzi zināms, ko tu darīji un ko tu sacīji. Varbūt šādi dzeltenās preses paņēmieni derēja pēdējā avīzē, kurā tu strādāji, bet man tie neder... - Viņš aprāvās. - Paklau! Man nav ne laika, ne vēlēšanās turpināt. Es negaidīju, ka man vajadzēs paskaidrot likumus kādam ar tavu pieredzi. Ja man būs laiks, varēsi izskaidroties Londonā. Tas tev dod laiku sameklēt kādu labāku aizbildinājumu...

- Es netaisos atgriezties Londonā, - Džinija saniknota viņu l>;utrauca. - Es sekošu šai lietai savā stilā un savā nodabā. Tā ka tev būs laiks, Roulend, padomāt par atvainošanos.

- Ko tu tikko sacīji?

- Tu dzirdēji. Pie velna to visu! No Dieva puses, par ko tu sevi iedomājies? Dari to! Dari šito! Atskaities pēc katrām piecām minūtēm! Neviens tā nestrādā.

Sekoja klusums. Roulendam atsākot runāt, viņa balss bija ļoti vēsa un bīstami pieklājīga.

-Iespējams, ka neesmu pārāk skaidri izteicies. Šķiet, ka tev ir kaut kādas grūtības saprast, ko es saku. Tu vairs nestrādā pie šīs lietas, vai saproti? Un es ļoti šaubos, ka, ņemot vērā apstākļus, tu vēl kādreiz pie manis strādāsi. Man bija zināmas šaubas par tevi un to, kā tu darbojies...

- Ko? - Kaut kas Roulenda balsī lika Džinijai saspringt. - Ko tu gribi teikt ar to, kā es darbojos?

- Es domāju, ka labi pazīstu cilvēkus, bet tas tikai liecina par to, kāds muļķis esmu bijis. Tagad es saprotu... - Viņa balsī atkal ieskanējās dusmas. - Visas tavas atvainošanās, tavs asarainais stāsts mašīnā par to, kā tu zaudēji paļāvību, - tas neko nenozīmēja. Dieva dēļ, man vajadzēja saprast\ Es vainoju pats sevi. Tu izmantoji mani, lai tiktu pie šīs lietas, tāpat kā tu izmantoji Paskā-lu Lamartēnu, lai nokļūtu Bosnijā. Kāpēc tu tā darīji? Tas nebija vajadzīgs. Es jau tev teicu...

- Ko tu tikko sacīji? - Džiniju pārņēma auksti drebuļi. - Es izmantoju Paskālu? Kā tu uzdrošinies tā runāt? Tā nav taisnība!

-Ak nav? Jauki! Tad es kļūdījos. Paklau, man jāiet. Sēdies tik lidmašīnā un...

- Nē. Pagaidi! Neuzdrošinies nolikt klausuli. Tu man paskaidrosi, Roulend, un paskaidrosi tūdaļ pat. Un neiedomājies, ka tu noteiksi, ko man darīt un kurp doties...

-Velns lai parauj, es esmu tavs redaktors. Es tev iedevu šo darbu - Dievs vien zina, kādēļ, - un varu tev to atņemt jebkurā laikā, kad vien gribēšu.

- Nebiedē mani ar savu amatu! Lindsijai bija pilnīga taisnība. Viņa teica, ka tu esi iedomīgs. Sēdi Londonā, mētājies ar sprie-dūmiem, izdari paviršus secinājumus... Tu neko nezini par manu komandējumu uz Bosniju. Kāpēc tu nenoskaidro? Kāpēc tu nepa-vaicā Maksam...

- Es jau viņam pavaicāju. Tu zināji, ka viņš nemūžam nepiekritīs sūtīt tevi uz Bosniju, vai ne? Tu izmēģināji visu, izspēlēji viņu pret “Times ”, bet, kad tas nelīdzēja, tu aizsūtīji savu draudziņu, lai vienojas par darījumu...

- Ko es izdarīju? Tā nav patiesība, es nezinu, par ko tu runā... - Džinija pūlējās savaldīt savu balsi, viņa juta, ka sāk drebēt, un nojauta, ka pavisam tuvu slēpjas kāda zemiska atklāsme. - Tu esi dzirdējis melus - kādus lētus, nekrietnus melus...

- Nē, nebūt ne! - Roulends sāka runāt skaļāk. - Es nemēdzu klausīties baumās un tenkās. Lamartēns noslēdza vienošanos ar Maksu. Es to zinu pavisam droši. Makss gribēja dabūt Lamartēna fotogrāfijas, un, kad Lamartēns par nosacījumu savai sadarbībai ar mums izvirzīja tavu klātbūtni, Makss piekāpās. Citādi viņš nekad nebūtu tevi tur sūtījis, kā viņš man teica. Un, spriežot pēc tavas pašreizējās rīcības, Maksam bija taisnība. Tu esi nepastāvīga un neuzticama un...

- Paskāls nemūžam tā nebūtu darījis! - Džinija dzirdēja savu protestu atbalsojamies klausulē. Viņa gandrīz kliedza, balsij draudot aizžņaugties rīklē. Acīs saskrēja asaras. - Kā tu tā vari runāt? Kā tu uzdrošinies tā runāt? Tu neko par mani nezini. Neko nezini par Paskālu. Paskāls nekad mūžā neizdomātu tādus noteikumus. Atšķirībā no tevis viņš ir profesionālis.

Tas iedzēla, atskanēja ass elpas vilciens.

-Jā. Nav šaubu, ka tu prati viņu pārliecināt. Tu prati pārliecināt arī mani. Tev par godu, Džinija, jāsaka, tu esi laba aktrise.

- Tu, izdzimtenis! Tu, melīgais, liekulīgais kretīns! Es... -Viņa apklusa. Klausulē atskanēja pīkstieni. Pie otrā lamuvārda Makgīrs bija nolicis klausuli.

Drebēdama no galvas līdz kājām, Džinija nolika klausuli. Tā nevar būt taisnība, viņa sev sacīja. Paskāls viņu nekad tā nebūtu krāpis.

Taču nākamajā mirklī viņa saprata, ka tā varētu gan būt taisnība. Viņa atcerējās to pēcpusdienu, kad Paskāls bija devies uz tikšanos ar Maksu. Viņa atcerējās kluso pacilātību, kāda valdīja, viņam atgriežoties, un kā starp citu Paskāla teiktos vārdus, ka tikšanās noritējusi labi, bet vēl nekādi galīgie lēmumi neesot pieņemti. Pēc tam Paskāls ar Maksu izturējās piesardzīgi, bet apmēram pēc četrām dienām Makss beidzot pieņēma Džinijas nosacījumus. Paskāls parakstīja līgumu divas dienas vēlāk. Džinija nesaprata, kas viņu sāpināja vairāk, vai fakts, ka Paskāls aiz mīlestības bija spējis tik ačgārni pārprast viņas vēlēšanos, ka viņš spēja samelot un meloja vairāk nekā sešus mēnešus, vai fakts, uz ko Roulends Makgīrs bija pasteidzies norādīt, - ka viņa bija pārvērtējusi pati sevi.

Viņas spējas, viņas pieredze, cīņā par šādu komandējumu aizvadītie gadi neko nenozīmēja. Viņa bija aizsūtīta uz turieni kā Paskāla meiča, kā negribīgi maksāta cena, lai nodrošinātu viņa pakalpojumus. Džinija jutās neizsakāmi dziļi un sāpīgi pazemota. Cik daudzi vēl to zināja? Varbūt to zināja visi - citi reportieri, redaktori Mākslas redakcijā, arī Ziņu redakcijā, asistenti, sekretāres? Vai viņi visi juta tādu pašu nicinājumu kā Makgīrs? Vai viņi visi tenkoja un smējās aiz Džinijas muguras?

Džinijas pirmā reakcija bija tvert klausuli un zvanīt Paskā-lam, pieprasīt, lai pastāsta patiesību. Taču, pastiepjoties pēc telefona, Džinija juta, ka kauns un pazemojums atkāpjas un viņu pārņem dusmas. Viņa juta niknumu pret Maksu, mīlīgi nevainīgo Maksu, kas bija runājis vienu, bet domājis citu, viņa juta nevaldāmu niknumu pret Roulendu Makgīru, kurš izdarīja nepareizus secinājumus, kuram, saskaitot divi plus divi, iznāca seši, kurš no paša sākuma, Džinija tagad saprata, bijis noskaņots pret viņu un kurš tikko bija uzrunājis viņu ar tādu nicinājumu.

Droši vien viņš domāja, ka tagad Džinija visu pametīs, aizlīdīs atpakaļ uz Londonu un paslēpsies. Nu, tad viņš stipri kļūdījās. Ikviens būtisks pavediens šajā lietā, izņemot Mičelu, nāca no viņas. Tā bija viņa, kas pierunāja Mičelu runāt, viņa, kas bija iekarojusi Frikes uzticību, un viņa, kas tagad bija ieguvusi Parīzes pavedienu. Džinija iedomājās par Ēriku van der Leidenu un An-nekas mātes sažņaugtajām rokām. Šādai sievišķīgai komunikācijai bija lielāka vērtība, nekā Roulends Makgīrs kādreiz būtu varējis sniegt. Viņai nenāca ne prātā tagad apstāties. Domā, rīkojies, kus- " ties, viņa sev sacīja. Viņai prātā atplaiksnīja Makgīra tēls nākotnē, viņa redzēja to nožēlas pilnu atsaucam visu, ko tikko bija teicis. Taču mazais ieskats nākotnē lika satrūkties, un viņa to tūdaļ pat atvairīja. Pārāk daudz laika pagātnē viņa bija aizvadījusi, tiecoties pēc tēva atzinības, lai tagad meklētu Makgīra atzinību. Dži-nija sev teica, ka ienīst Makgīru un viņu ne mazākajā mērā neinteresē, kāda ir šā cilvēka reakcija. Viņai nav nekas tam jāpierāda, viņa pati ir spējīga spriest par savu rīcību, viņai sava vērtība un savas spējas nav jāpierāda nevienam citam, tikai sev pašai.

Nekavējoties vairs ne mirkli, Džinija piezvanīja viesnīcas reģistratūrai un pasūtīja biļetes lidojumam uz Parīzi. Viena lidmašīna izlidoja pēc četrdesmit piecām minūtēm, un, ja viņa pasteigtos, paspētu to noķert. Šai viesnīcai, vienai no plaša viesnīcu tīkla, bija ari filiāle Parīzē.

- Esiet tik laipns, pasūtiet man numuru! - sacīja Džinija.

Taču viņu gaidīja pirmā aizķeršanās. Diemžēl tas neesot iespējams, atbildēja viesnīcas dežurants. Viņi jau bija saskārušies ar šo problēmu: ne tikai viņu pašu viesnīcas filiālē, bet arī visās pārējās Parīzes viesnīcās vairs nebija neviena brīva numura.

- Saprotiet, - sacīja dežurants, - vainīga skate. Tā sākas rīt, un, protams...

- Neraizējieties, - sacīja Džinija. - Es pati visu nokārtošu.

Viņa uzgrieza viesnīcas “St. Regis” numuru Parīzē, viņa zināja, ka tur skates laikā vairākas telpas ieņems Lindsija un viņas personāls. Lindsiju, kura bija izgājusi, viņai neizdevās sazvanīt, un, vairākas reizes izmēģinājusies citu pēc cita dažādus telefona numurus, kurus viņai pateica, un jau gatava padoties, viņa beidzot sazvanīja Lindsijas asistenti Piksiju - Piksiju, kas parasti bija tik enerģiska un izdarīga, bet tagad izklausījās izmisusi, nevarīga un satriekta. Džinija dzirdēja fonā zvanām telefonus, sarunu un steidzīgu soļu troksni. Sākusi skaidrot savu vajadzību, Džinija apklusa. Viņa saprata, ka Piksija raud.

- Es mēģināšu, - Piksija teica. - Es darīšu, ko spēšu, bet nevaru neko apsolīt. Pagaidi - es jau eju. Atvaino, Džinija, - Makss zvana pa otru telefonu. Es mēģinu sameklēt Lindsiju, viņa ir izgājusi kopā ar Markovu, un viņa vēl neko pat nenojauš. Jaunumu tikai nupat paziņoja. Šeit valda īsts haoss. Es nezinu, kādēļ esmu tik satriekta. Galu galā es viņu nemaz nepazinu. Bet man ir tāda sajūta, it kā es būtu pazinusi un...

- Kas noticis, Piksija?

- Vai tu gribi teikt, ka tu nezini? Es domāju, tas ir iemesls, kādēļ tu zvani...

- Kas noticis?

- Marija Sezāre... Viņa ir mirusi.

Džinija joņoja uz lidostu. Viņa paspēja uz lidmašīnu piecas minūtes pirms izlidošanas, un tikai tad, kad lidmašīna jau bija pacēlusies gaisā, viņai iznāca laiks padomāt. Piksija neko sīkāk par Sezāres nāvi nezināja, tikai to, ka viņa ir mirusi - tajā pašā dienā un dabiskā nāvē, vai tā vismaz šķita.

-Tātad es darīšu, ko spēšu, lai dabūtu istabu, - viņa beigās bija sacījusi, - bet tu jau spēj iedomāties, Džinija, vai ne?

Džinija spēja iedomāties un pat pārāk labi. Viņa spēja iedomāties, kas varēja izraisīt un varēja neizraisīt šo pēkšņo nāvi, viņa spēja iedomāties tūlītējās sekas. Pilsētā ieplūdīs otrais pielūdzēju vilnis. No Amerikas, Lielbritānijas, no visas Eiropas: kad leģendas mirst, šakāļi pulcējas baros.

Lidmašīna izlidoja pēc grafika, Džinija ik pēc desmit minūtēm ielūkojās pulkstenī. Nolaišanās pēc pusstundas, nolaišanās pēc divdesmit minūtēm. Džinijai bija tikai rokas bagāža. Ja laimēsies, viņa, ieskaitot muitu, būs taksometrā un viesnīcā "St. Regis" trīsdesmit minūtes pēc muitošanas... Tad sākās problēmas. Pusstundu lidmašīna bija spiesta riņķot virs Šarla de Golla lidostas, un, beigu beigās nonākusi pie taksometra piestātnes, Džinija atklāja, ka pie tās stiepjas garam garā rinda. Ceļojums no lidostas vilkās nebeidzami ilgi, Parīzes centrs bija satiksmei slēgts. Uzskrējusi pa viesnīcas kāpnēm milzīgajā vestibilā ar marmora grīdu, Džinija apstājās kā zemē iemieta.

Roulendam Makgīram, šķiet, bija veicies labāk. Džinijai ienākot, viņš piecēlās kājās un aizšķērsoja ceļu, kad viņa gribēja paiet garām. To darot, viņš satvēra Džiniju aiz rokas.

- Kas tevi aizkavēja? - viņš vaicāja.

Uzmetusi Roulendam saniknotu skatienu, Džinija pūlējās atbrīvoties no viņa tvēriena.

- Nepieskaries man! - viņa ierunājās. - Un laid mani garām...

- Netērēsim laiku, - viņš atteica, ciešāk satverdams Džini-jas roku un virzīdams viņu uz lifta pusi. - Es ieteiktu doties tieši uz mūsu numuru...

- Ko tu saki?

- Uz mūsu numuru. Tajā ir trīs telefona līnijas un divi faksi. Tas ir luksa numurs. Viena gulta un dīvāns. Tā kā esmu džentlmenis, tad, jādomā, gulēšu uz dīvāna...

- Pie velna, laid vaļā manu roku...

- Bez tam ne tev, ne man nebūs daudz laika gulēšanai. Franču prese jau iet vaļā, un es esmu nolēmis neatpalikt... Nospied astoņi.

- Ej ellē!

- Taisni pa koridoru. Pirmās durvis pa labi. Tieši tā. Tev tas patīk? Tas ir pēdējais brīvais šāda veida numurs Parīzē. Ņemot vērā apstākļus, tas “Korespondentam” izmaksāja sešus tūkstošus franku. Kad šaubies, dod kukuļus. Tagad... - Viņš aizvēra durvis. - Es gribētu, lai tu mani uzklausi.

- Laid mani ārā no šīs istabas! - Džinija viņam uzbruka ar dusmās un satraukumā nobālušu seju. - Tu domā, ka es ar tevi tagad strādāšu? Pēc tā, ko tu man sarunāji? Nestāvi man ceļā! Es negribu ar tevi strādāt, es negribu būt ar tevi vienā istabā...

- Vienalga. Tev mani jāuzklausa.

-Ne prātā nenāk! Es atceros, ko tu sacīji. Daudz netrūka, un tu mani nosauci par palaistuvi...

- Es tādu vārdu neesmu lietojis.

-Nemelo! Tieši to tu gribēji pateikt.

- Iespējams. Manuprāt, mana vārdu izvēle bija smalkjūtīgāka...

Džinija iecirta viņam spēcīgu plauku. Lai to izdarītu, viņai nācās pacelties pirkstgalos, bet sitiens iznāca no visa spēka un atstāja sarkanu plankumu uz Roulenda vaiga. Džinijai saskrēja acīs asaras, un viņa drebot atrāvās atpakaļ, pūlēdamās atgūt varu pār savām balss saitēm.

- Tu domā, ka tā es strādāju? Tu domā, ka tāds ir mans stils? Nē, nav. Un nekad nav bijis. Es nicinu sievietes, kuras tā dara. Man nācās cīnīties gadiem ilgi, lai dabūtu tādu norīkojumu. Man ir .mz-rīgi, par ko es rakstu. Bosnijā es centos no tā izārstēties. Es domāju, ka nevaru darīt savu darbu un ņemt visu pie sirds, bet es neesmu izārstējusies. Un tagad vairs negribu būt. Es atradīšu Minu Len-disu - un man nav vajadzīga tava palīdzība. Es viņu atradīšu, tāpēc ka... - Dusmīgi atmetusi ar roku, Džinija aprāvās. - Tāpēc ka es runāju ar Annekas māti un... viņa raudāja. Tu to nesapratīsi. Bet es ņemu pie sirds, Roulend, es ļoti ņemu pie sirds to, ka...

Džinija runāja skaļā balsī, un emocijas, kas valdīja pār viņu, bija tik spēcīgas, ka draudēja nosmacēt. Saniknota, ka tieši Roulends Makgīrs redz viņu tādā izskatā, Džinija sāka spraukties viņam garām.

- Nestāvi man ceļā, Roulend! Man nav vairs nekā, ko tev teikt. Laid mani ārā no šīs istabas!

- Nē, - viņš sacīja nesatricināmi mierīgā balsī. - To es nedarīšu. - Viņš uz brīdi apklusa. - Es pat nezinu, vai spēju to darīt.

- Ko? - Džinija ierunājusies apklusa. Piepeši viņa sāka saskatīt Roulendu Makgīru, patiesi viņu saredzēt, it kā kamera būtu mainījusi fokusu no fona uz tuvplānu. Vienu brīdi viņš bija bez sejas, miglains tēls, vienkārši gara ēna starp viņu un durvīm, bet nākamajā viņa saskatīja pašu cilvēku. Viņam mugurā bija mētelis, viens no parastajiem, vecajiem tvīda uzvalkiem, balts krekls ar vaļēju augšējo pogu un zaļa kaklasaite ar atsvabinātu mezglu. Pirmīt, ar varu bīdot viņu uz lifta pusi, Roulends izskatījās uzjautrināts. Šobrīd viņš neizskatījās nedz uzjautrināts, nedz dusmīgs, nedz aizvainots par tikko dabūto pļauku.

Džinija redzēja savas plaukstas pēdas šķērsām pāri viņa vaigam, tā bija atstājusi sarkanu nospiedumu, kas izcēla Roulenda bālumu un apņēmības pilno sejas izteiksmi. Viņš uzlūkoja Džiniju pavisam nopietni, neatraujot zaļo acu skatienu no viņas sejas. Ro- * kas nolaidis gar sāniem, viņš izskatījās vienlaikus atslābinājies un saspringts. Džinija novērsa skatienu, apsvērdama iespēju tikt viņam garām, bet, palūkojusies augšup, sastapās ar šo cieši zaļo skatienu un acumirklī nojauta briesmas.

Viņi stāvēja ļoti tuvu viens otram, Roulends - raugoties lejup, viņa - raugoties augšup. Tobrīd, kad Džinija to vismazāk gaidīja, atjēgusies no pārsteidzības un niknajām dusmām, viņa juta starp abiem izšaujamies kaut ko tādu, kas nebija ne viens, ne otrs, ne trešais, bet tik asa tieksme, ka neviļus bija jāievelk elpa.

Džinija sajuta to atstājam pēdas apziņā un tajā pašā acumirklī atspoguļojamies viņa skatienā. Viņa ieraudzīja, ka šis skatiens kļūst vēl ciešāks, tad pārsteigts, it kā Roulends šādas izjūtas būtu gaidījis vai paredzējis tikpat maz, cik viņa. Tajā pašā brīdī, atkal iepriekš nesarunājot, abi reizē atkāpās.

Džinija palūkojās uz aizvērtajām, bet neaizslēgtajām durvīm. Roulends Makgīrs tagad bija pavirzījies sāņus, tāpēc aiziešana nesagādātu grūtības. Paspērusi soli uz durvju pusi, viņa apstājās. Roulends pieskārās viņas plecam, bet acumirklī atrāvās. Džinija aptvēra, ka viņas dusmas ir izgaisušas, viņas galvā joprojām dūca un valdīja juceklis, bet tagad tas bija citāds.

- Kā tu zināji, kur mani meklēt? - viņa vaicāja jau mierīgākā

balsī.

- Piezvanīju uz tavu viesnīcu Amsterdamā. Man pateica, ka tu esot devusies uz Parīzi. Es zvanīju - piecpadsmit minūtes pēc tavas aizbraukšanas. - Viņš neatrāva skatienu no Džinijas sejas. - Zvanīju no mašīnas pa ceļam uz lidostu. Es jau devos uz turieni. Kādam par to bija jāraksta. Tevi biju atlaidis. Paliku vienīgais iesvētītais. Grasījos atvainoties. Lūgt, lai tu man Parīzē piebiedrojies. Es gribēju... - Viņš vilcinājās. - Viesnīcā man pateica, ka tev bijušas grūtības dabūt Parīzē numuru. Nospriedu, ka tu būsi mēģinājusi sazināties ar Lindsiju, tādēļ piezvanīju uz šejieni un aprunājos ar Piksiju. Nebija grūti tevi sameklēt. Zināju, ar kuru reisu esi izlidojusi. Tā es nokļuvu šeit. Sameklēju numuru viesnīcā. Šur tur piezvanīju. Gaidīju.

- Kad tu uzzināji par Mariju Sezāri?

- Pilnīgi skaidri? Apmēram piecas minūtes pēc mūsu sarunas. Pirmo reizi dzirdēju baumas par to no pazīstama šejienes žurnālista. Viņš pēc tam piezvanīja, lai apstiprinātu, ka tā ir taisnība, tiklīdz biju nolicis klausuli pēc sarunas ar tevi. Oficiālais apstiprinājums sekoja apmēram piecas minūtes vēlāk.

- Tātad baumas par to, ka viņa varētu būt mirusi, tu dzirdēji pirms mūsu sarunas?

- Jā. Tā bija. Turklāt, protams, man bija divas ļoti smagas sarunas ar manu informācijas avotu Amsterdamā. Tāda sagadīšanās! Tas gan nav attaisnojums.

Sekoja klusums. Džinija juta šajā cilvēkā virmojam emocijas, kas nesaskanēja ar viņa lakoniski rāmo valodu. Viņa vilcinājās.

- Kāpēc tu gribēji atvainoties?

- Sapratu, cik draņķīgi esmu uzvedies...

Viņa sejā piepeši parādījās satraukums, un viņš apklusa. Brīdī, kad izskanēja jautājums, Džinija aptvēra, ka drošāk būtu bijis to neizteikt skaļi, un lūdza Dievu, kaut viņš vairs neko nepaskaidrotu. Viņa jau grasījās iejaukties, kad Roulends ierunājās no jauna.

- Es gribu, lai tu zini, - viņš turpināja, - ka man ir kauns par to, ko es teicu. Ne tikai tāpēc, ka man nebija taisnība - divos punktos. Arī tāpēc, ka zaudēju savaldīšanos un sarunāju tādas lietas, kuras tev nav nekāda iemesla piedot. - Viņš it kā šaubījās, un Džinija sajuta iekšēju cīņu. - Par spīti tam, ko citi par mani saka, es ļoti reti zaudēju savaldīšanos līdz tādai pakāpei. Protams, tagad es redzu, kādēļ es to zaudēju.

Tobrīd Džinija viņu apbrīnoja. Izsakot šo atzīšanos, Roulends nenovērsa skatienu, un neviena sieviete nepārprastu, ko viņš ar to gribēja pateikt. Vārdu jēga bija pilnīgi skaidra, to pauda viņa sejas izteiksme, viņa balss. Tajā varbūt netika izteikts pilnīgi viss, tomēr tas bija vēstījums. Džinija nojauta, ka viņš mēdz runāt šādā stilā. Tādējādi viņai bija dota.iespēja vai nu izlikties

Roulenda atklāsmi nepamanām, vai ari atbildēt uz to ar tādu pašu tiešumu.

Džinija raudzījās pretī, nespēdama atraut skatienu no viņa sejas. Viņa zināja, ka tad, ja Roulends atsāktu runāt, ja viņš mēģinātu paskaidrot precīzāk, viņa būtu brīva. Viņa varētu paiet tam garām, iziet pa durvīm. Viņa gaidīja, Roulends nerunāja, toties runāja klusums istabā. Tagad viņa pavisam asi sajuta briesmas, neparedzētā draudus, tepat aiz stūra - iespēju, ko sevī slēpa viņas neatbildēšana. Viņa juta, kā laiks uzņem ātrumu, sekunde vai divas, kas bija vajadzīgas, lai atbildētu, traucās preču vilciena ātrumā, aizrībēja preču vilciena skaļumā. Uz mirkli viņu pārņēma mulsa sajūta, ka viņi abi šeit ir pasažieri. Viens nepareizs vārds, viens nepareizs žests, un viņi iesēdīsies vilcienā, no kura nebūs iespējams izkāpt.

- Tas, ko tu teici, nebija patiesība, - viņa ierunājās. - Par kafejnīcu “Antica”. Par Paskālu...

Un uz mirkli Džinijai šķita, ka viņa ir drošībā. Viņa bija apgājusi Roulenda atzīšanos un redzēja, ka viņa lūpas sakniebjas, to ievērojot. Viņa bija pieminējusi Paskāla vārdu, kam šajos apstākļos vajadzēja sagādāt viņai pilnīgu drošību, taču patiesībā viņa vārda pieminēšana izraisīja pavisam pretējas sekas. Tas slēpa sevī nevis valdzinošu spēku, bet gan negaidītu vājumu: tam līdzi nāca nedrošības un skumju vilnis, visi šie vientulības un nožēlojamības mēneši, pamošanās vienatnē un iemigšana vienatnē, un vientuļās pastaigas Londonas ielās. Tas nepasargāja no šīs asās un negaidītās tieksmes, tieksmes, kas sūtīja lādiņu katram viņas ķermeņa nervam, pat neļaujot domāt par vajadzību pēc pieskārieniem.

- Nevajag, - Džinija ierunājās un, Roulendam viņai tuvojoties, joprojām mēģināja sev iestāstīt, ka būs drošībā, ja viņš nepieskarsies. - Nevajag. Vainīgs vienīgi mans aizskartais lepnums, nekas vairāk...

Viņš nestrīdējās pretī šiem meliem, viņš neteica nevienu vārdu, tikai saņēma Džinijas roku un viegli pievilka viņu sev tuvāk, un, palūkojies uz asarām viņas sejā, saudzīgi piekļāva Džiniju savam augumam. Pēc tik daudzām atturības nedēļām vīrieša ķermeņa tuvums un vīrieša apskāviens līdzinājās šokam. Džinija ļāva sejai noslīgt uz Roulenda krūtīm un ieklausījās viņa sirdspukstos. Viņu pārņēma drošības sajūta, tad ilgas. Miesa izjuta mīlestības badu tāpat kā prāts, un uz īsu brīdi vienkārša piekļaušanās un piekļau-šanās vīrieša augumam sniedza atvieglojumu. Džinija jutās tā, it kā, tik ilgi cīnījusies, tik ilgi sevi apspiedusi, tagad - pēkšņi - būtu brīva.

Tad pamazām nāca apjauta, ka šis nebija vienkārši kurš katrs vīrietis un šis nebūt nebija neitrāls apskāviens. Tas bija konkrēts vīrietis, spēcīgs, mazliet garāks par Paskālu, vīrietis, kura augums, pieskāriens, apskāviens bija viņai kas jauns. Džinija apjauta, ka viņas krūtis piespiestas pie viņa krūtīm, ka viņš uzbudinās, ka viena viņa plauksta atrodas viņai uz muguras bedrītes, bet vēl guļ nekustīga.

Džinijai aiz muguras istabā, kurai viņa, apmēram pirms desmit minūtēm ienākot, nebija pievērsusi ne mazāko uzmanību, sāka zvanīt telefons. Džiniju pārņēma neskaidra sajūta, ka zvana vai nu Roulendam, vai viņai, bet, ja zvanīja viņai, tad kāds mēģināja sazvanīt citu sievieti no kādas iepriekšējās dzīves. Viņa ļāva atskanēt zvanam, un Roulends ļāva atskanēt zvanam piecas, varbūt sešas reizes.

Nopūties viņš noglāstīja Džinijas kaklu, tad pacēla viņas seju augšup pret savējo, un Džinijas skatiens sastapās ar viņa ciešo zaļo, gudro acu skatienu: šis bija vīrietis, kurš patiesi spēja būt impulsīvs, vīrietis, kurš bija vairāk nekā gatavs uzņemties risku, ja viņš bija atzinis to par nepieciešamu. Džinija juta viņa miesu sakustamies, un atbildes trīsas pārskrēja pār viņas pašas augumu. Pat tad, kad viņa zināja, ka viņi abi. apzinās sekas, atbalsis, kad enerģijas lādiņš bija iznīcinājis visas domas viņas galvā, pat tad viņš izturējās piesardzīgi un deva viņai izvēles iespēju.

- Tuvojas izšķirošais brīdis, - viņš sacīja, - un zvans var būt steidzams. Vai tu gribi uz to atbildēt?

Džinija palūkojās augšup uz šo pa pusei svešinieku. Vēlme pēc viņa ar pārsteidzošu spēku uzvilnīja cauri viņas augumam.

- Nē, negribu, - viņa sacīja.

- Es arī ne, - atbildēja Roulends un, ticis pāri šai atziņai, vairs nevilcinājās. Apdullinoši skaļi zvanot telefonam, piepeši zaudējis nosvērtību, viņš pievilka Džiniju sev klāt un sāka skūpstīt viņas matus, acis un lūpas. Viss notika steidzīgi un ļoti strauji. Dži-nijas lūpas pavērās, atbildot uz viņa skūpstu, viņa iekliedzās, kad viņa plaukstas skāra viņas krūtis. Kaut kādā brīdī telefons pārstāja zvanīt, un kaut kādā brīdī Roulends aizslēdza durvis, bet ne viens, ne otrs pēc tam nebūtu spējis pateikt, kad un kurā brīdī.

Krietni vien vēlāk Džinija izkāpa no gultas un devās uz van-nasistabu. Viņa jutās kā akla, apstulbināta no vannasistabā valdošās tumsas, joprojām neko neredzot, kad tajā iedegās gaisma. Viņu sagaidīja šādās viesnīcās parastā greznība. Telpa bija izlikta ar marmoru, Roulenda lietas - suka, ķemme, skūšanās piederumi - gulēja nevērīgi uz plaukta. Virs izlietnes atradās viens spogulis, viņai aiz muguras pie pretējās sienas karājās otrs. Džinija aplaida skatienu telpai, kurā nekas nestāvēja mierā, kurā mirgoja atspulgi un marmora dzīslas šķita pulsējam kā dzīvas. Viņa piespieda sevi koncentrēties, viņa ieskatījās spogulī, viņa uzlūkoja sevi.

Sekss ir kā sāpes, viņa nodomāja. Ja bez tā dzīvo kādu laiku, tad aizmirstas, cik tas visvarens. Tas ir sekss, ko viņa pašlaik skata spogulī: tā pēdas redzamas uz viņas pietūkušajām lūpām, uz viņas pietvīkušās ādas un uz viņas auguma, kur pieskārušās un tvērienā nospiedumus atstājušas viņa plaukstas. Viņa tvīka no baudas, viņas kājstarpe bija mikla, viņa oda pēc seksa, no viņas pilēja sekss, un viņa joprojām sajuta seksa pēcgaršu, vieglas sajūsmas trīsas, atceroties, kā viņš darījis vispirms to un pēc tam to.

Tātad tā, lūk, bija viņa. Tāds bija viņas nodevības mērs. Par spīti visai pārliecībai, visiem pagātnes zvērestiem, viņa tomēr bija ieradusies šeit, nonākusi situācijā, kuru nekad mūžā nebūtu varējusi paredzēt un par kuru būtu apgalvojusi, ka tā atrodas viņpus iespējamības. Viņa bija izdalījusi izvēli un kā papildinājumu neuzticībai izjutusi spēcīgu baudu.

Kādēļ viņa tik nelokāmā, muļķīgā pusaudžu pārliecībā bija domājusi, ka tikai Paskāls spējīgs viņai to dot? Kādēļ viņa bija sevi pārliecinājusi, ka mīlestība pārvērš šā akta būtību, piešķirot tam citādi trūkstošo atskaņu un spēku? Cik ļoti sievišķīga kļūda, viņa nodomāja, kādi sievišķīgi maldi, cik gan vīriešu būtu apgalvojuši to pašu? Ticība, kā izrādījās, bija nepamatota, tās nepatiesumu viņa varēja lasīt savas sejas atspulgā un sajust šo nepatiesumu savā klēpī. Nododot savu mīļo, viņa bija uzzinājusi visrūgtāko un nevēlamāko patiesību par sevi.

Ielaidusi izlietnē ūdeni, Džinija nomazgājās. Viņa atgriezās istabā. Cauri aizvilktajiem aizkariem iespīdēja vāja gaisma. Roulends Makgīrs gulēja uz muguras, atspiedis galvu rokās. Džinijai ienākot, viņš pagriezās. Piegājusi pie gultas, viņa nometās blakus. Kails viņš bija ļoti skaists. Viņa auguma stingrās aprises joprojām bija spīdīgas no sviedriem. Piekļāvusi seju pie viņa pleca, Džinija piespieda lūpas viņa ādai, tā bija sāļa. Klusi apskāvis Džiniju, Roulends piekļāva viņu sev ciešāk, un viņa plauksta palika guļam uz Džinijas guma izliekuma.

Intimitāte un miers arī bija negaidīti. Kādu brīdi ne viens, ne otrs neteica ne vārda. Džinija izjuta viņa skūpstu un apskāvienu atbalsis izplūstam caur augumu. Viņa ierunājās pirmā.

- Vienīgā reize, Roulend, - viņa sacīja. - Tā tam jāpaliek. Tā bija tikai šī vienīgā reize. Nekas nenotika pirms tam, un nekas nedrīkst notikt pēc tam. Tas bija gadījums, nejaušība...

- Kļūda?

- Nē. - Viņa, nenovērsdama skatienu, paraudzījās pretī. - Tā gan es neteiktu. Bet tas bija kaut kas tāds, ko neviens no mums nebija domājis vai pat gribējis. Un tad tas notika. Ja mēs nekad vairs par to nedomāsim, nekad par to nerunāsim...

- Izturēsimies pret to kā pret acumirklīgu gara aptumsumu? - Viņš pievērsa Džinijai ciešu skatienu.

- Nē. īsti nezinu... - Džinija saviebās. - Varbūt. Kā tu definēsi šo vārdu, kā tu to precīzi definēsi?

- Varu definēt kā vārdnīcā. Tā ir novirze no ceļa, atkāpe no normas.

- Tieši tā, - sacīja Džinija, tverdamās pie vārda. - Novirze. Kaut kas tāds, par ko ne es, ne tu, neviens no mums normālos apstākļos nebūtu nedz domājis, nedz atļāvies, nedz plānojis.

- Vai šie apstākļi bija tik nenormāli? - Noņēmis plaukstu, viņš piecēlās sēdus,

- Jā. Manuprāt, bija...

- Istaba? Vīrietis un sieviete? Negaidīta izvēle? Vai tas ir tik nenormāli?

- Man ir tāda sajūta. - Džinija novērsās. - Es mīlu Paskā-lu. Roulend, to nekas nespēj mainīt...

Roulends uzmeta Džinijai asu un jautājošu skatienu, bet neko neteica. Viņš piecēlās un, pasniedzies pēc drēbēm, sāka ģērbties. Piecēlusies sēdus, Džinija viņu vēroja, bumīdama pirkstos palagu. Viņa prātoja, ka Roulends tagad droši vien uzskata viņu par naivu vai liekulīgu, varbūt pat par krāpnieci. Tajā mirklī viņai prātā iešāvās starpgadījums no pagātnes, kuru viņai nepatika atcerēties.

- Mani reiz par to brīdināja, - viņa satraukta ierunājās. Roulends, kurš tobrīd sprādzēja ciet siksnu, apstājās, lai palūkotos uz viņu. - Mani brīdināja kāds vīrietis. Viņa vārdam nav nozīmes, un šobrīd viņš tik un tā ir miris. Viņš man teica, ka tādas lietas notiekot un nekas nespējot no tām pasargāt. Ne pienākums, ne morāle, ne zvēresti - pat mīlestība ne. Viņš sacīja, ka nekas nestāvot pretī...

- Pretī kam?

- Šim visam. - Džinija skumji pamāja uz gultas pusi. - Iekārei. Tieksmei. Tam, ka piepeši kādu stipri iekārojam un nespējam domāt. Viņš mani bildināja par šīs dziņas ārkārtējo spēku. Es sadusmojos. Es teicu, ka viņš maldās. - Džinija piecēlās. - Tas bija pirms gada. Pēc dažām dienām viņš gāja bojā. Tagad saprotu, ka viņam bija taisnība.

- Vai viņš bija tavs mīļākais?

- Nē. Nepavisam. Es gatavoju materiālu par viņu, es biju kopā ar Paskālu. Es neguļu ar kuru katru, Roulend, skaidrs?

-Tā es nedomāju. Man nenāca pat prātā... - Brīdi kā šaubās vilcinājies, viņš aizsprādzēja siksnu un pasniedzās pēc kaklasaites un žaketes. - Darīsim, kā tu ieteici, - viņš strupi turpināja. - Nekas nav noticis. Tas bija sapnis. Halucinācija. Atkāpe no paredzētā sižeta.

- Vai tā man to aprakstīt Paskālam? - vaicāja Džinija novērsdamās.

- Vai tu Paskālam atstāsti visus savus sapņus, visas savas iedomas?

- Nē. Protams, ne.

- Tad es šo nepieminētu.

- Tātad melot?

- Melot noklusējot. Jā.

Džinija neizpratnē viņu uzlūkoja. Roulends bija aizgriezies, un viņa neredzēja tā seju.

- Vai tu melo, Roulend? Vai tu labi proti melot?

- Ļoti labi. Kad nepieciešams. Jā.

- Vai man tu melotu?

- Protams! Bez vilcināšanās. Un tev pat nerastos aizdomas. - Pagriezies Roulends palūkojās uz Džiniju un, viņai par brīnumu, pienācis klāt, izņēma no rokas blūzi, ko viņa joprojām turēja, un apskāva viņu.

-Es to sacīšu tikai vienu reizi, - viņš klusi ierunājās, noglāstot Džinijas matus un piekļaujot viņas seju sev pie krūtīm. - Es tev dodu savu vārdu - es nevienam nekad nestāstīšu par to, kas šovakar notika. Es to neapspriedīšu nekādos apstākļos - ne ar kādu citu sievieti, ne ar vīrieti. Un, ja tas ir kaut kas, ko tu gribi izdzēst no vēstures, tad vari uzskatīt, ka tas ir izdzēsts. Tev nedraud nekādas sekas. No šā brīža un turpmāk es izturēšos pret tevi tieši tāpat kā agrāk un tu tāpat izturēsies pret mani. Un nevienam neradīsies nekādas aizdomas.

- Tu to vari?

-Jā. Es labi protu slēpt savas jūtas. Iemācījos bērnībā. Kopš tā laika man bijusi iespēja daudz vingrināties.

- Tās nav jūtas. - Džinija atrāvās. - Tam nav nekāda sakara ar jūtām. Tas ir sekss...

- Tad vēl jo vienkāršāk. Seksu man vienmēr ir bijis viegli aizmirst.

Roulends sāka lasīt kopā pinnīt pa istabu izkaisītos priekšmetus: maku, atslēgas. Viņa miers Džiniju aizskāra tāpat kā atbilžu tonis, un viņa sevi par to nicināja. Te izpaudās viena no sieviešu slimīgajām novirzēm, viņa nodomāja, sākt pārmetumus, kad vīrietis tikai izpilda viņas vēlēšanos. Džinijai ne prātā nenāca paklau-* ties šim impulsam. Neteikusi vairs ne vārda, viņa lēnām sāka ģērbties.

Roulends bija piegājis pie viena no faksa aparātiem un lasīja dažādās ziņas. Džinija īsti nevarēja pateikt, kad tās pienākušas: pirms, tobrīd, pēc tam? To viņa nespētu pateikt.

- Sezāres biroji esot slēgti. Acīmredzot. - Viņš pacēla skatienu no papīra lapas. - Es par to šaubos. Iespējams, ka viņi neatbild uz telefona zvaniem, bet viņi strādā. Gatavo oficiālo versiju par Marijas Sezāres nāvi. To sniegs rīt. Lazārs noturēs preses konferenci: otrdien pulksten vienpadsmitos.

Brīdi pārdomājusi, Džinija centās pieskaņoties viņa tonim.

- Nekas nav teikts par nāves apstākļiem?

- Nē. Sirds nepietiekamība - sākumā klīda runas par sirdslēkmi. Nekas sīkāk nav zināms. Un joprojām netiek sniegtas precīzas ziņas par to, kad viņa mirusi un kur. Tas nav noticis vienā no viņas īpašumiem - tā runāja sākumā. Esmu šo to izdibinājis. Ātras palīdzības mašīna viņu aizvedusi uz privātu katoļu slimnīcu, Svētā Etjēna klīniku. Acīmredzot viņa tur ārstējusies arī agrāk. Būtu derīgi uzzināt, kur un kad ātrā palīdzība viņu savākusi.

- Ja mūsu pieņēmumi ir pareizi, tad Baltās Dūjas viņa dzer - cik ilgi? Divas dienas? Trīs?

- Iespējams, ka trīs. Bet tie joprojām ir pieņēmumi. Un man ir aizdomas, ka visticamāk tie par tādiem ari paliks, vismaz ja runājam par ārstiem un klīniku.

- Vai tad sekciju netaisīs?

- Nezinu. Jādomā, ka tas atkarīgs no Lazāra un viņa ietekmes pakāpes. Drošības aizvirtņi šoreiz tika nolaisti ļoti ātri.

- Un skate? Viņai vajadzēja parādīties trešdien. Trešdien gaidāma viņas kolekcijas skate. Vai tā tiks atcelta?

- Jādomā, ka atcels. Jebkurā gadījumā to paziņos rīt preses konferencē. Vēlāk varam paskatīties, vai Lindsijai kaut kas nav zināms. Es liku pieteikt. Droši vien viņa joprojām pavada laiku ar

Markovu. Abiem pašlaik vajadzēja būt “Grand Vefour”, bet izskatās, ka viņi atteikušies no rezervētajām vietām. Iespējams, ka Lin-dsija vēl nemaz nav pat dzirdējusi... Tā vai citādi... - Brīdī, kad Džinija paņēma mēteli, viņš pagriezās. - Vai mums neizmēģināt laimi ar tavu Šantalu? Iespējams, ka Zvaigzne varētu būt pie viņas. Mina ari. Svētā Severīna iela, jā?

- Jā. Tas ir netālu no Svētā Severīna baznīcas. Latīņu kvartālā. Apmēram piecpadsmit minūšu attālumā no šejienes. - Džinija ieskatījās pulkstenī. - Pašlaik ir vienpadsmit un piecpadsmit minūtes, Roulend.

- Zinu. Pārāk vēls, lai zvanītu. - Viņš paraustīja plecus. - Tomēr mums paliek tā priekšrocība, ka varam pārsteigt.

- Iespējams, ka tas būs vēl viens maldu pavediens. Šim Zvaigznēm, šķiet, piemīt talants izgaist...

Džinija apklusa. Viņa bija nonākusi blakus Roulendam, un abi stāvēja durvīs. Džinija vēroja viņu atdarām aizbīdni, un piepeši viņu pārņēma bezcerīga sajūta, ka viņa nespēs ilgstoši izlikties.

Viņa prātoja, vai arī Roulends jūt to pašu, bet nekas par to neliecināja. Viņš jau grasījās atvērt durvis, tad apstājās un, pagriezis galvu, viņu uzlūkoja. Tobrid Džinija ieraudzīja piepūli viņa sejā un skatienu pievēršamies viņas lūpām. Viņš nesteidzās iziet.

- Es gribu tevi vēlreiz noskūpstīt, - viņš sacīja. - Droši vien tu to saproti?

-Roulend, nevajag! Mums tas jāizbeidz. Mums jāizbeidz tūdaļ pat. Tu teici...

- Es zinu, ko es teicu. - Vēl brīdi vilcinājies, viņš lēni pacēla roku un uzlika Džinijai uz skausta. - Pasaki tikai man vēl vienu lietu, pirms ejam. - Viņš sarauca pieri. - Tavi mati - vai tu pati tos apgriezi? Kad? Kāpēc tu to izdarīji?

- Kad atgriezos no Sarajevas. Nezinu, tieši kāpēc... - Džinija apklusa, un Roulends viņu nesteidzināja, bet gaidīja atbildi tieši tāpat kā todien uz ceļa pie Maksa mājām. - Es biju nelaimīga. Gribēju sevi pārveidot. Es izvēlējos vieglāko ceļu, sievietes ceļu. Pārveidoju savu ārieni. Vienkārši apšķērēju tos ar manikīra šķē-ritēm. Pirms tam man bija gari mati. Kāpēc tu vaicā? - Viņa pacēla skatienu. - Vai tie izskatās briesmīgi?

- Nē, nepavisam. Tu ar tiem izskaties tā - kā man patīk. Es ievēroju to Anglijā, kad braucām atpakaļ no tikšanās ar Mičelu, un - tas nav svarīgi. Mums jāiet.

Protams, tas bija svarīgi. Džinija to zināja un zināja, ka ari Roulends to zina.

-Tu man patīc, Roulend, - Džinija sacīja brīdī, kad viņš grasījās atvērt durvis. - Es gribu, lai tu to zinātu.

- Kāpēc?

- Tu esi gudrs. Ļoti attapīgs. Tu man patīc par lietām, kuras tu nepasaki...

- Un klusēšana bija pirmais, kas man iepatikās tevī...

Brīdi valdīja klusums, tad Roulends saņēma viņas roku un

viņa balss pārvērtās.

-Mums jāsteidzas. Svētā Severīna iela. Mums vajadzēja tur būt pirms divām stundām. Kas notika ar tām divām stundām?

- Gadījās kavēklis notikumu gaitā. Samczglojums sižeta līnijā. Mēs bijām pavirši pret savu darbu, - Džinija atbildēja, abiem iekāpjot liftā. - Nospied pirmo stāvu, Roulend!

Vestibils bija pilns ar žurnālistiem. Ieraudzījis dažus pazīstamus angļus, Roulends nozuda starp viņiem. Viņš uzmanīgi klausījās, tad runāja mierīgā balsī, pārliecinātā tonī.

- Ko tu tur darīji? - vaicāja Džinija, kad Roulends iesēdās

viņai blakus taksometrā.

>

- Ievācu informāciju. Izplatīju dezinformāciju. Atcerējos profesionālos paņēmienus. - Viņš pasmaidīja. - Kāds ir pirmais žurnālistikas likums, Džinija?

- Ā, to es zinu. Tēvs man to diezgan bieži ir atkārtojis. Tieši to tu pirmīt biji aizmirsis. Pārbaudi, pēc tam vēlreiz pārbaudi.

-Tas ir otrais likums. - Roulends uzmeta viņai asu skatienu. - Mēs abi aizmirsām pirmo likumu.

- Kādu?

- Vienmēr esi priekšā pārējiem!

Svētā Severīna iela bija niecīga un ļoti šaura. Pār to slējās Svētā Severīna baznīca. Baznīcas notekcaurules fantastiska zvēra galvas veidā izbeidzās virs ietves, gandrīz pieskardamās pretējās puses ēkām. Iepretī baznīcai stiepās virkne alžīriešu un marokāņu restorānu, kuros piedāvāja kuskusu un kebabus. Torņa pulkstenim virs viņiem sitot, Zvaigzne ievilka Minu baznīcas tumšajā durvju ailē.

- Pašlaik ir vienpadsmit trīsdesmit, - viņš sacīja. - Gaidi šeit un nekusties! Pēc desmit, augstākais, piecpadsmit minūtēm būšu atpakaļ.

- Vai es nevaru iet tev līdzi, Zvaigzne?

- Nē. Nedrīksti. Nenoņem šalli! Turies tālāk no gaismas. -Satvēris Minas plaukstas, Zvaigzne pievērsa viņai savu skaisto acu skatienu. - Tu man esi vajadzīga, Mina. Vai apsoli, ka tu mani gaidīsi?

Šķērsojis ielu, viņš nozuda šaurajās durvīs starp pretējās puses restorāniem. Mina nopētīja ēku, kurā viņš bija iegājis. Izskatījās, ka virs restorāniem varētu atrasties mazi dzīvoklīši. Logi bija mazāk nekā piecpadsmit pēdu no tās vietas, kur viņa stāvēja. Tajos dega gaisma, bet cieši aizvilktie aizkari neļāva saskatīt vairāk par televizora zibšņiem un kustīgu cilvēka ēnu.

Viņa piesardzīgi pārlaida skatienu ielai. Restorānos jābūt telefona kabīnēm, viņa nodomāja. Ja viņa pasteigtos, ja Zvaigzne tiešām būtu projām piecpadsmit minūtes, varētu pamēģināt sazvanīt Angliju. Viņai nebija naudas, bet varētu pamēģināt zvanīt ar atzvanīšanu, kaut gan viņa īsti nezināja, kā tas darāms, zvanot no Francijas. Mina paspēra soli uz priekšu, bet viņas nervi neizturēja. Nē. Skaidrs, ka Zvaigzne atgriezīsies, skaidrs, ka viņu pieķers, labāk gaidīt.

Mina ielūkojās pulkstenī. Zvaigzne bija projām tikai pāris minūšu. Viņš bija solījis - vakar visu dienu, šodien visu dienu -, ka ļaus viņai piezvanīt, bet, kad pienāca īstais brīdis, vienmēr kaut kas iejaucās. Viņš pateica “nē”, viņam esot jāsagaida draugs vai viņam jāiziet kādu satikt, bet nekad nepaskaidroja, ar ko viņš tiekas un kādēļ. Ar ko viņš, piemēram, tagad tikās? Ar ko viņš bija saticies pēcpusdien? Ar kādu briesmīgu, šļūcošu, burkšķošu vecu zemnieci, kas bija ģērbusies melnā un dzīvoja milzīgā, drausmīgā, pēc pelējuma smirdošā dzīvoklī, pilnā ar greznumlietiņām, krucifiksiem un bezgaumīgiem Kristus attēliem.

Miņai bija vajadzējis sēdēt kaktiņā, kamēr Zvaigzne un vecene savā staipa murmināja franciski un vecene glaudīja Zvaigznes roku un luncinājās viņam apkārt, it kā viņš būtu kāds dievs. Veča nebeidza runāt par Mariju: tas bija vienīgais vārds, kuru Mina saprata, - Marija tā, Marija šitā. Zvaigzne pirms iešanas uz vecenes dzīvokli bija devis Miņai smēķēt kaut kādu “zālīti”, bet tā nesniedza pacilātību. Minu māca nelabums un bailes, it kā viņa būtu būrī bez apstājas riņķojoša vāvere, viņas domas juka. Vecenes dzīvoklī Miņai trūka gaisa un bija karsti, bet Zvaigzne nosēdināja viņu tieši blakus radiatoram, kas stāvokli vēl pasliktināja.

Beigu beigās, vecenei nebeidzami, savādi rūcošā balsī runājot, Mina juta, ka vai nu zaudēs samaņu, vai apvemsies. Aizkaitināts Zvaigzne bija aizvedis viņu līdz tualetes telpai, un viņa saprata, ka večas teiktais Zvaigzni sanikno.

- Stulbā, vecā draņķa mātīte, - viņš sacīja, kad abi bija atkal izgājuši svaigā gaisā uz ielas. - Neatšķir ne rīta, ne vakara. Izjauca visus manus plānus. Viņas dēļ rīt nāksies atkal vilkties uz šejieni.

- Kāpēc, Zvaigzne? - Mina vaicāja, pirms paspēja iekost sev mēlē, bet šoreiz viņš atbildēja.

- Tāpēc, ka man šeit vajadzēja kādu sastapt, - viņš sacīja.

- Draudzeni. Viņai vajadzēja būt, bet viņas nebija, tāpēc ka vecā draņķa maita neatšķir pirmdienu no otrdienas. Nekas. Man vēl ir diezgan laika. - Viņš apstājās. - Vai redzi tur to aptieku? Ieej un nopērc matu krāsu. Še... - Viņš iespieda Miņai saujā sīknaudu.

- Pasteidzies! Es to nevaru. Vīrietis, kas pērk matu krāsu, paliks atmiņā. Nopērc tu! Pasteidzies!

Mina paņēma naudu, prātodama, ka aptiekā varbūt ir telefons, bet, protams, telefona nebija. Sameklējusi krāsas paciņu, viņa samaksāja. Viņa apsvēra, vai gaidītā draudzene nevarētu būt lidostā redzētā sieviete, par kuru Zvaigzne bija sacījis, ka tā esot Ma-i ija Sezāre. Atgriežoties no tualetes telpas vecenes dzīvoklī, Mina bija ieskatījusies svētnīcai līdzīgā guļamistabā ar lielu gultu, ko klāja sārta zīda sega, un tur visās malās bija Marijas Sezāres fotogrāfijas. Tur bija simtiem fotogrāfiju - uz galdiem, uz kumodēm, pie sienām. Bet nē, Mina tūdaļ pat nodomāja, Marija Sezāre bija nevis Zvaigznes draudzene, bet gan ienaidniece, tā viņš bija teicis.

Miņai sāka salt. Zvaigzne bija projām vairāk nekā piecas minūtes. Paspēmsi soli no aizdurves, viņa šķērsoja šauro ielu, gatava acumirklī mesties atpakaļ, ja rastos vajadzība. Nāsīs iesitās cepta ēdiena smarža, un Mina piespiedās ciešāk pie restorāna loga, aptvērusi, cik ļoti viņu moka izsalkums. Zvaigznēm, šķiet, nekad negribējās ēst. Pēdējo reizi viņi bija ēduši pirms nezin cik stundām. Spogulī blakus restorāna durvīm Mina piepeši ļoti tuvu sev ieraudzīja meiteni. Meitene Minu izbiedēja, bet tad viņa aptvēra, ka tas ir pašas atspulgs. Viņa uzmanīgi to aplūkoja. Pametusi skatienu pāri plecam, viņa atsvabināja zilo šalli un saviebās. Viņai acīs saskrēja asaras: Zvaigzne pats bija apgriezis viņas matus. Pēc tam viņa bija tos nokrāsojusi. Kad mati bija nožuvuši, viņš uz pavisam īsu brītiņu bija ļāvis viņai ielūkoties kabatas spogulītī. Viņš šķita apmierināts un nebeidza vien apgalvot, cik labi Mina izskatoties.

Mina nodomāja, ka viņa neizskatās labi. Viņa izskatījās neglīta. Krāsa nebija labi piekodusies, tādēļ mati tagad bija ieguvuši sarkanīgi melnu nokrāsu. Robainiem kušķiem tie spurojās apkārt sejai. Viņa atgādināja bēgli, no sabiedrības izstumto... Atvirzījusies no spoguļa, Mina aizmetās atpakaļ pāri ielai. Sakārtojusi šalli, viņa to cieši sasēja. Ko tad, ja viņu kāds redzējis? Šodien viņus jau vienreiz pamanīja brīdi pēc iziešanas no vecās zemnieces mājas. Nē, tas nebija policier, Zvaigzne negāja ne tuvu policistiem formastērpos, nogriezdamies tajā pašā mirklī, kad viņus ieraudzīja, nē, viņus pamanīja vīrietis parastā uzvalkā, sēžot parastā sitroenā bez atšķirības zīmēm. Apstādinājis mašīnu, viņš bija izņēmis mobilo telefonu, sācis runāt, tad izkāpis.

Bet tajā brīdī viņi jau skrēja. Nogriezdamies gar ielu stūriem, iekšā veikalos, atkal ārā, cauri veselam sīku ieliņu labirintam. Kad skrējiens beidzot bija galā, Mina tik tikko spēja paelpot, bet Zvaigzne bija nobālis kā krīts.

- Vai tu viņu redzēji? - Viņš satvēra Minu aiz rokas. - Ak Dievs, viņi ir visur. Policija, policija civilā. Mašīnās. Uz ielas. Viņš redzēja tavus matus - es pamanīju, ka viņš skatās uz taviem matiem. Mums jātiek atpakaļ. Mums jāpārveido tavs izskats. - Zvaigzne cieši viņu apskāva. - Mina, ja viņi mūs šeit notvers, zini, ko viņi ar mani izdarīs? Viņi mani ieliks cietumā. Viņi mani ieslodzīs...

Mina mēģināja Zvaigznēm iestāstīt, ka neļaušot viņiem tā rīkoties, viņa paskaidrošot, ka pati labprātīgi esot izvēlējusies iet viņam līdzi. Bet Zvaigzne neklausījās. Viņš piespieda Minu joņot atpakaļ uz mansarda istabiņu ar tās gultu un ielāpu segu, bet pēc tam lika viņai nokrāsot matus. Kamēr viņa to darīja, Zvaigzne sēdēja istabas kaktā, neļaudams viņai pat lietot mazgājamo istabu, jo krāsa atstātu pēdas un kādam no citiem iemītniekiem, to redzot, varētu rasties aizdomas. Tādējādi viņai nācās iztikt ar bļodu, kamēr Zvaigzne sēdēja paša nogriezto rudo cirtu vidū. Tās gulēja uz galda, uz grīdas, bet Zvaigzne šķita tās nemanām. Viņš lasīja Taro, ar plīkšķi nosviezdams uz galda kārtis: tornis, mīlētāji, pakārtais, dimantu karaliene, kausu karalis. Viņa skaistā seja satumsa. Mina noprata, ka Zvaigznēm nepatika tas, ko stāstīja kārtis, un nākamajā mirklī viņa apjauta tikai to, ka visas kārtis tiek noslaucītas uz grīdas un, paķēris krēslu, Zvaigzne sviež to pāri istabai. Atsities pret sienu, krēsls sašķīda.

- Pasteidzies! - Viņš atkrita uz muguras gultā un vērās augšup griestos, sažņaugdams un atlaizdams vaļā dūres. - Izsusini matus, Mina! Nāc šurp! Runājies ār mani. Glāsti man pieri.

Mina darīja, kā bija prasīts. Pierāpusies Zvaigznēm klāt, viņa sāka glāstīt tam matus, tad seju.

- Vai tu nevari man pateikt, Zvaigzne, kas noticis? - viņa bikli vaicāja.

- Sliktas kārtis. - Pasniedzies viņš satvēra Minas plaukstu. - Man nepatika kārtis. Turpini, Mina! Man kļūst labāk. Tu esi vienīgā, kas to spēj panākt. Tev ir dziedinošas spējas. Glāsti mani ļoti maigi. Lūk, tā.

Mina turpināja viņu glāstīt. Viņa jutās lepna, bet arī mazliet baidījās no tā, ko Zvaigzne varētu darīt nākamajā mirklī. Viņai sāka salt. Mati joprojām bija mitri, un varēja redzēt melnas krāsas urdziņas pilam uz viņas rokām un blūzes. Pēc kāda laika, ilga laika, Mina juta viņu saspringstam un zināja, kas sekos. Satvēris viņu aiz plaukstas locītavas, Zvaigzne atvēra acis un vērās meitenē ilgu, nekustīgu skatienu. Viņš lūkojās Miņā un cauri viņai, un skaistajā, noslēgtajā sejā, kas tobrīd atgādināja masku, nepakustējās ne muskulītis. Pēc brīža viņš pavilka Minas plaukstu lejup, projām no pieres. Viņš to noguldīja sev uz krūtīm, tad pārvietoja zemāk un piespieda pie sava locekja.

Mina zināja, ko Zvaigzne tagad no viņas grib, jo viņš iepriekšējā dienā bija parādījis, kas Miņai jādara. Viņai vajadzēja glāstīt viņa augšstilbus un cirkšņus, atkal un atkal atkārtojot viņa vārdu. Zvaigzne aizvēra acis, un tas bija signāls: tagad viņai vajadzēja attaisīt viņa džinsu bikses un izņemt locekli, ko viņš dēvēja par failu. Šis vārds Minu mulsināja un lika viņai sarkt, jo bez Zvaigznes un Kasandras neviens no viņai pazīstamiem tādu vārdu nelietoja. Par laimi, viņai pašai nevajadzēja to lietot, viņai vajadzēja tikai locekli glāstīt, turot to rokā. To darot, viņai bija jāatkārto Zvaigznes vārds. Viņai vajadzēja elpot klusu un gulēt ļoti mierīgi: viņš pats pateiks, kad pārtraukt.

Kad viņš pirmoreiz lika to darīt, Mina bija domājusi, ka varbūt arī tā reizēm var sākties sekss. Viņa gaidīja, ka tam jāsākas ar skūpstiem, bet varbūt dažiem vīriešiem patika mīlēšanos uzsākt tā. Viņa sacīja sev, ka zina, kam jāseko. Notiks tas, par ko bija čukstējusi Kasandra, tas, par ko stāstīja bioloģijas stundās. Zvaigzne uzbudināsies, asinis pieplūdīs viņa loceklī, tad sāksies tas, ko skolotāja sauca par erekciju, bet Kasandra par stīvo, - un tad Zvaigzne visādā ziņā sāks viņu skūpstīt, un tad viņi mīlēsies.

Kaut arī apjukusi, kaut arī neizprazdama vārdu jēgu, Mina domāja, ka ir tam nobriedusi. Viņa nedomāja ilgāk palikt jaunavās, bet gribēja, lai viņas jaunavības zaudēšana būtu kaut kas īpašs, nevis sasteigta čamdīšanās, kādu bija aprakstījusi Kasandra, bet gan lielisks notikums, kuru viņa nemūžam neaizmirstu. Mina gribēja, lai tā būtu viņas dāvana vīrietim, kuru mīlēja, - un viņa mī-

lēja Zvaigzni, tiklīdz viņš pirmo reizi viņu uzrunāja, Mina to acumirklī bija sapratusi. .

Tomēr nekādas diagrammas un apraksti nebija Minu sagatavojuši tam, kas notika pašlaik. Mina zināja, ka ir satraukta un nervozē, tādēļ, iespējams, izdarījusi kādu tehnisku kļūdu, jo, attaisot Zvaigznes bikses un paņemot plaukstā viņa miesu, pat sākot to glāstīt, nenotika pilnīgi nekas. Zvaigznes acis palika aizvērtas, bet viņš neprotestēja un nemēģināja kaut ko labot, tāpēc pamazām Minas bailes pārgāja. Viņa glāstīja Zvaigznes skaisto, stingri nostiepto vēderu, iegremdēja pirkstus viņa tumšajā apmatojumā. Viņa bikli pārvilka ar rādītājpirkstu visā locekļa garumā: tā lielums viņu pārsteidza, tāpat kā ārkārtīgi maigā āda. Viņa pārvilka ar pirkstu vēnai, tad saņēma šo burvīgo priekšmetu plaukstā. Mina būtu gribējusi pieliekties un to noskūpstīt, jo viņu pildīja pāri plūstoša mīlestība pret Zvaigzni un aizkustināja viņa ķermeņa noslēpumi, taču to viņa īsti neuzdrīkstējās, bet turpināja glāstīt, un vienu reizi šai mīkstajai miesai izskrēja cauri sīkas dzīvības trīsas, bet tūdaļ pat tā palika bez dzīvības guļam viņas plaukstā, un Minu pārņēma izmisums.

“Tie paceļas uz augšu,” bija teikusi Kasandra. “Tie paceļas un paliek stāvam - kā plaukts. Man patīk, kad tas noliek. Tas liek justies tik varenai, Mina. Tas ir lieliski.”

Ko viņa darīja nepareizi? Mina sažņaudza plaukstu ciešāk. Viņa redzēja, ka, gluži kā diagrammās, priekšāda varēja kustēties uz priekšu un atpakaļ. Zvaigznes locekļa galiņš atgādināja aci, samazinātu trešo aci. Mina sāka raudāt. Viņa mēģināja apslāpēt asaras. Viņa zināja, kas ir nepareizi. Zvaigzne viņu nemīlēja, viņa to pat nevaldzināja, viņa bija dumja, neglīta un neveikla, viņa neizraisīja iekāri.

- Zvaigzne, - Mina čukstēja, kad nespēja vairs ilgāk izturēt. - Zvaigzne, vai kaut kas noticis? Vai tas nav tas, ko tu gribi?

Ar vienu slaidu un strauju kustību viņš bija augšā no gultas un atvēzējies spēcīgi iesita Miņai pa seju. Viņš sita ar delnu un no visa spēka. Sitiens bija tik spēcīgs, ka Mina triecās pret sienu un nokrita uz grīdas.

Viņa palika tur sakņupuši sēžam, pārāk izbijusies, lai raudātu, un Zvaigzne, satvēris viņu, uzrāva kājās. Viņš trīcēja no niknuma, un viņa acīs bija parādījies mirdzums, no kura Mina bija sākusi baidīties.

- Nekas nav noticis, - sacīja Zvaigzne, viņu sapurinādams. - Nekas, vai saprati? Tu domā, ka es gribu seksu? - Viņš sapurināja Minu vēlreiz. - Tu domā, ka es gribu kopoties? Nē, es negribu. Es negribu neko tamlīdzīgu - to grib parasti vīrieši.

Tajā brīdī Mina sāka raudāt. Asaras viņu smacēja, viņas galva sāpēja, un viņa izmisīgi gribēja, lai Zvaigzne viņu saprot.

- Bet es tevi mīlu, Zvaigzne, - viņa čukstēja. - Es tevi tik ļoti mīlu! Es domāju, varbūt tu gribi mani. Ja tu gribētu, es būtu ar mieru...

-Tu esi to darījusi? Kaut vienreiz? - Viņš sapurināja Minu trešo reizi, bet, izdzirdis, ka ne, piepeši ļoti cieši viņu apskāva un, ieslēdzis savās skavās, aijāja šurpu turpu.

- Tas ir labi, - viņš sacīja. - Tas ir labi, Mina. Tev jāsaprot -mēs esam īpaši. Tas ir īpaši. Mēs neesam tādi kā visi pārējie. Mēs saejamies, Mina. Mēs mīlējāmies ar acīm, ar domām, ar dvēselēm, Mina. Lūk, to mēs darām. Lūk, to es gribu.

Pārstājusi raudāt, Mina iepleta acis. Viņa lūkojās Zvaigznes neparastajā sejā, kas dega pārliecībā, un domāja, ka viņa vārdi arī ir neparasti, visdīvainākie un brīnišķīgākie vārdi, ko kāds vīrietis varētu sacīt, bet tad viņas apziņas dzīlēs iezagās šaubas: vai viņš nevienam nekad agrāk to nav jau teicis?

Tomēr šaubas gandrīz tūdaļ pat izzuda kā nebijušas. Zvaigzne pēc notikušā pret viņu izturējās laipni un maigi. Saņēmis Minu rokās, viņš skūpstīja meitenes seju, sacīdams, ka viņa ir vislabākais un visburvīgākais viņa dzīvē, ka Mina esot viņa glābiņš, un Mina noticēja mirdzumam viņa skatienā un ugunij viņa balsī. Kopš tā briža viņa vairs nepieredzēja niknuma izvirdumus, tikai dažbrīd mājienus, gluži kā vulkāna dunoņu, norādi, ka dzīlēs mutuļo kaut kāds viņai nesaprotams niknums, kas var izlauzties virspusē.

Viņš ir cietis, Mina tagad nodomāja, atkāpjoties atpakaļ baz-nlcas pustumsā, tik ļoti cietis, ka nekas nespēj viņu mierināt uz ilgu laiku, ne glāsti un čukstus atkārtotais vārds, pat ne viņa iemīļotā spēle ar ieroču katalogu, lai arī Zvaigznes zināšanas par to vienmēr spēja atjaunot viņa labo omu vismaz uz stundu.

Pacēlusi pulksteni pie sejas, Mina mēģināja saskatīt rādītājus. Zvaigzne bija projām nu jau gandriz divdesmit minūtes. Piepeši viņu pārņēma bailes, ka viņš neatgriezīsies, ka Zvaigzne ir noguris no viņas, nolēmis pamest viņu šeit pat. Mina pavērās apgaismotajā logā pāri ielai, taču nevienu neredzēja. Tobrīd ielas galā parādījās taksometrs. Viņa atvilkās atpakaļ ēnā, baiļu un mīlestības, ciešanu un nedrošības sagūstīta. Protams, Mina nesaprata, ka šī ir pati spēcīgākā ieroču kombinācija, kādu vīrietis spējīgs likt lietā pret sievieti. Mazāk nekā minūti pēc tam viņa izdvesa klusu atvieglojuma saucienu: durvis iepretī bija atvērušās, un Zvaigzne acumirklī bija pāri šaurajai ielai. Mina devās viņam pretī, iznākdama uz restorānu apspīdētās ielas, bet tad apstājās. No taksometra izkāpa divi cilvēki, vīrietis un sieviete. Viņi devās pa ielu uz priekšu, pārbaudot numurus uz durvīm, un viņi runāja angliski: līdz Minas ausīm nonāca vispirms vīrieša zemākais tembrs, tad klusa sievietes balss.

Parasti tik piesardzīgais Zvaigzne šķita to neapzināmies. Apstājies tieši Minas priekšā, viņš raudzījās meitenē, it kā viņa būtu neredzama, it kā viņš lūkotos sienā. Viņam no acīm plūda asaras.

- Zvaigzne, ātri! Tie cilvēki ir angļi, - Mina čukstēja, satverdama viņu aiz rokas. - Nāc, slēpies no gaismas...

Viņš joprojām nekustējās, it kā neko nebūtu dzirdējis. Vīrietis un sieviete bija pienākuši tuvāk, apmēram trīsdesmit pēdu attālumā no viņiem. Mina izbijusies atkāpās baznīcas durvjailes ēnā, vilkdama Zvaigzni aiz sevis. Viņam izlauzās skaņa, šausmīga skaņa, klusi gaudojošs vaids. Sataustījusi sev aiz muguras durvju rokturi, Mina atvēra durvis.

-Nevajag, Zvaigzne, nevajag, - viņa čukstēja, mēģinādama aizspiest viņa muti ar plaukstu. Drebot, pa pusei stumjot, pa pusei velkot, viņa iedabūja Zvaigzni baznīcā un aizrāva ciet durvis. Baznīca bija vāji apgaismota un tukša. Kādā attālā nišā šaudījās sveču liesmas. Atkritis pret aizvērtajām durvīm, Zvaigzne noslīdēja uz gridas, kur palika sakņupis tupot, tagad pavisam kluss, un paslēpa seju plaukstās. Mina stāvēja pilnīgi nekustīgi ieklausīdamās, nespēdama izšķirties starp Zvaigzni un soļiem ārpusē, kas tuvojās, lai tūdaļ pat apstātos.

-Tā būs šī pati māja, - sacīja vīrietis. Mina varēja skaidri izšķirt katru vārdu. - Tā ar mežģīņu aizkariem. Tur kāds ir - logā deg gaisma, ieslēgts televizors...

Sastingusi Mina piespieda ausi pie durvīm.

- Vai mēģināsim abi? - Runātāja bija sieviete. - Ir jau vēls. Negribētos pievērst viņu uzmanību...

- Pamēģini tu pirmā. No sievietes tik ļoti nebaidīsies. Esi uzmanīga vārdu izvēlē. Ja viņa tur būs, es iešu palīgā - rīkosimies pēc šāda scenārija. Es pagaidīšu šeit pat durvīs, nost no acīm.

Sieviete šķita kavējamies.

- Vai kaut kas noticis, Roulend?

- Nē. Nekas. Ej vien...

Mina dzirdēja sievietes soļus šķērsojam ielu. Viņas pavadonis atkāpās, tādējādi atrazdamies tepat otrā pusē baznīcas durvīm. Mina aizturēja elpu. Te, Miņai par pārsteigumu, viņa izdzirdēja vīrieti dodam vaļu kādām neizskaidrojamām emocijām. Viņš izdarīja kādu nesavaldīgu kustību. Pēc Minas domām, viņš trieca dūri pret baznīcas sienu durvīm blakus. Viņa dzirdēja, ka vīrietis klusā balsī izsaucas: - Jēzus! - pēc tam otrreiz vēl klusāk, pēc tam viņa dzirdēja klauvējiena troksni pāri ielai. Tad iestājās klusums. Pēc tam atskanēja sievietes un meitenes balsis steigšus pārmijam vārdus franciski.

Saruna bija īsa, durvis aizcirtās. Sievietes soļi tuvojās baznīcai.

- Vai Santai a te nedzīvo?

- Viņa apgalvo, ka ne. Neesot dzīvojusi mēnešiem ilgi. Nezinot, kur viņa tagad dzīvojot. Un viņa nejūtot laipnību pret svešiniekiem, kas uzrodas pie sliekšņa tik vēlā vakara stundā.

- Vai viņa meloja?

- Iespējams. Nesapratu. Viņa aizcirta durvis man deguna

galā.

- Sasodīts! Ko mēs tagad darīsim? Varbūt atgriezīsimies viesnīcā, jo man jāpadomā.

-Tev vajag pagulēt. Tu izskaties pārguris un...

- Man ir labi, - viņš strupi pārtrauca sievieti. - Iesim! Tas ir bezcerīgi. Ar varu mēs nevaram tikt iekšā. Nāksies nodot šo informāciju policijai. Vai saproti, ka Šantala varēja būt dzīvoklī, par spīti tam, ko viņa sacīja? Tāpat Zvaigzne. Tāpat Mina Lendisa, ja jau par to runājam.

- Es zinu, Roulend. Sasodīts, mēs esam rīkojušies nepareizi. Mums nevajadzēja nākt šurp. Ja viņi bija dzīvoklī vai šī sieviete viņus pazīst, tad mēs esam tikai sacēluši trauksmi. Tas bija muļķīgi. Stulbi. Nevarētu teikt, ka mūsu domāšana būtu īpaši skaidra.

- Es to apzinos. Atgriezīsimies viesnīcā, iesim atpakaļ uz “St. Regis”.

Soļi attālinājās. Mina pamazām sāka atkal elpot, sāka kustēties. Viņa palūkojās lejup uz Zvaigzni. Pēc viņas domām, Zvaigzne neko no tā visa nebija dzirdējis. Viņš joprojām sēdēja sakņu-pis, joprojām rokās paslēptu seju.

Mina notupās viņam līdzās un apskāva viņa plecus. Viņa seja bija mikla. Mina sāka čukstus pielabināties, gribēdama pierunāt viņu pacelt galvu.

- Zvaigzne, - viņa sacīja, - lūdzu, nevajag! Kas noticis? Vai atgadījies kas ļauns? Neraudi, es nespēju izturēt, ka tu raudi. Paskaties uz mani, Zvaigzne! Mēs nevaram šeit palikt. Kāds mani meklē. Viņi pieminēja policiju. Mums jātiek projām...

- Viņa ir mirusi. - Zvaigzne pacēla seju. - Marija Sezāre ir mirusi. Viņa nomirusi šodien. Šovakar. Es tikko redzēju televīzijā. Viņa nomirusi pirms vairākām stundām, un es nezināju. Es nejutu. - Rīklei aizžņaudzoties, viņš izdvesa briesmīgu skaņu. - Kārtis meloja. Tām vajadzēja mani brīdināt. Es gribēju, lai viņa nomirst. Es domāju, ka gribu. Bet ne tā. Ne tā... - Piepeši nikni atvēzējies, viņš atgrūda Minu sāņus un piecēlās. - Tā ir tava vaina. Tava vaina. Tās stulbās vecās maitas vaina. Ja tev nebūtu nelaba dūša, es būtu palicis, es būtu gaidījis. Es zināju, ka tā ir pareizā diena. Es zināju, ka viņa ieradīsies, - un viņa ieradās. Vienu divas stundas pēc mūsu aiziešanas. Pēc tam kad tu ar savām stulbajām draņķa paudām un žēlabām panāci, ka mēs aizejam, tev, velns parāvis, esot karsti, tev, velns parāvis, esot nelabi...

Zvaigzne pierāva Minu kājās un sapurināja, pēc tam pievilkdams sev klāt tā, ka viņas seja atradās tikai dažu collu attālumā no viņējās, un tumšzilās acis, briesmīgi spīdot, nikni zibsnīja viņai pretī.

- Es būtu varējis redzēt viņu mirstam - vai tu to saproti? Es varēju stāvēt tieši tā, kā biju ieplānojis, un noskatīties, kā viņa mirst pie manām kājām. Stulbajai draņķa Matildei brēcot un bļaujot, un saucot pēc mācītāja. Mēģinot sameklēt savu rožukroni, kādu svēto bildīti, it kā tā viņu varētu glābt, - es būtu varējis to visu redzēt. Un es būtu iepriecināts. Iepriecināts. Divdesmit piecus gadus esmu gaidījis šo mirkli, bet tu, tu... - Zvaigzne apklusa. Viņa seja sāka raustīties. Mina bija tik pārbijusies, ka nespēja pakustēties. Pacēlis rokas, Zvaigzne cieši satvēra viņas kaklu. - Vai man tevi nogalināt, Mina? - viņš vaicāja jau mierīgākā balsī, cieši raugoties viņas sejā ar savām tumši zilajām acīm. - Es varētu. Es varētu sažņaugt tavu kaklu - pavisam vienkārši. Salauzt kakla skriemeļus - pēc tam es varētu atstāt tevi šeit, baznīcā. Es varētu nolikt tavu līķi uz altāra. Izstiept visā garumā, Mina, ar svecēm pie galvas un svecēm kājgalī... - Uz bridi apklusis, viņš dziļi un lēni ievilka elpu. - Nu, vai man tevi nogalināt? Varbūt man tevi noskūpstīt, Mina? Kā tu domā?

Mina nespēja parunāt. Viņa mēģināja pakustināt lūpas, un, uz mirkli ciešāk sažņaudzis viņas kaklu, Zvaigzne pieliecās un ļoti spēcīgi noskūpstīja viņu uz aizvērtajām lūpām.

- Tev nekas nedraud, - viņš sacīja. - Es esmu žēlsirdīgs. Tā vai citādi - tu man esi vajadzīga. Tu man tagad esi vajadzīga vairāk nekā jebkad. Man jāmaina plāni. Jāpielāgojas. Es to varu. Man galva strādā. Es esmu attapīgs.

Paņēmis meiteni aiz rokas, it kā nekas nebūtu noticis, Zvaigzne izveda viņu ārā uz ielas un atpakaļ uz mansarda istabiņu. Pa ceļam uz turieni Mina nojauta, ka viņa noskaņojums atkal mainījies. Jauno strāvojumu varēja sajust viņa gaitā, acu mirdzumā. Viņš izskatījās apgarots, nodomāja Mina, it kā viņš izstarotu neuzvara-mības lādiņus.

- Burvīgi, - viņš sacīja. Tiklīdz viņi bija iegājuši iekšā, Zvaigzne sāka likt Taro kārtis. Viņš joprojām bija mētelī, bet Mina saritinājās uz gultas. - Kārtis ir burvīgas. Es zināju, ka tā būs. Viss kārtībā - es to varu tagad darīt. Man ir, ar ko, - skaties!

To teikdams, Zvaigzne izņēma ieroci. Mina maz ko saprata no ieročiem, vienīgi to, ko bija apguvusi spēlēs ar katalogu. Šau-jamrīks bija mazs, niķelēts. Zvaigzne nosvieda to uz ielāpu segas starp Minas kājām.

-Tas nav pielādēts. Nebaidies! Paņem rokā! Vai tas nav skaists? Lūk, to man šovakar vajadzēja paņemt.

Pieskārusies ierocim, Mina atrāva roku. Pacēlis pistoli, Zvaigzne to noglāstīja un pielika stobru sev pie deniņiem.

- Bliukš! - Nu jau viņš smaidīja. - Viena lode sirdī. Otra galvā. -Au revoir, Žan Lazār! Vienkārši, vai ne? Šis te raida piecpadsmit šāvienus sekundē. Nejaukas lodes. Pēc trieciena tās rotē -ķermenī, smadzenēs. Neviens neizdzīvo. Cilvēks tiek saplosīts -un tas nav glīti, Mina, es to visu zinu. Mana dzīve ir bijusi vienas ilgas mocības: viņi paņēma manu sirdi un saplosīja to sīkos, sīkos gabaliņos. Kādu dienu es tev visu izstāstīšu...

Zvaigznēm runājot, Mina vēroja viņu un ieroci. Viņa bija pārāk izbijusies, lai runātu, bet viņa saspringti domāja. Zvaigznēm vajadzīga palīdzība, tagad viņa to skaidri redzēja. Viņam vajadzīga ārsta palīdzība, bet viņš nemūžam nepiekritīs iet pie ārsta, to viņa zināja.

- Trešdien no rīta. Vēl divas dienas - mazāk, - viņš sacīja, un Mina gulēja viņam blakus klusa kā pelīte. Viņa mēģināja izdomāt, kā un kad viņa varētu izbēgt no šīs istabas, no šīs mājas. Durvis nebija aizslēgtas, taču vienu problēmu viņa nespēja atrisināt. Cik viņai bija zināms, cik viņa varēja spriest trijās dienās, Zvaigzne nekad negulēja.

XIII

- Pagaidi, - Markovs sacīja Lindsijai. - Es tev apsolu. Kves-ta vienmēr nāk uz šejieni. Un viņa vienmēr ēd vēlu...

- Markov, tūlīt būs viens naktī. Tik vēlu?

-Tici man! Vienos piecpadsmit - ne vēlāk. Pēc viņas var noregulēt pulksteni. Tāda viņa ir.

- Markov, es zinu, kāda viņa ir. Galvenais - viņa nerunā. Esmu dzirdējusi viņu sakām gandrīz vienīgi: “Sveiki!” - un: “Arla-bunakti!...”

-Ar mani viņa runā. Ja kādam kaut kas zināms par Marijas Sezāres nāvi, tad tā ir Kvesta. Viņa ir Žana Lazāra iecienītākā modeļu demonstrētāja. Lazārs viņu atrada. Pienāks trešdiena, pienāks Sezāres skate...

- Kas tiks atcelta. Nerunā niekus, Markov!

- Viņa drīz būs pirmā lieluma zvaigzne. Es tev saku - viņa kaut ko zinās. Un nav jau citas izejas. Tu gribi sēdēt "St. Regis” ar veselu baru tukšpauru un visu vakaru klausīties baumasl Ar Kvestu mēs paliekam galvenajā straumē, saproti? Mēs smeļam no centrālās akas... - Markovs apklusa, viņa tumšās brilles pavērsās Lindsijas virzienā. - Kas tev noticis, Lindija? Tu visu vakaru esi lecīga kā kaķene.

- Es esmu apbēdināta. Satriekta. Tas taču skaidrs, vai ne? Kurš gan nebūtu? Es nespēju noticēt, ka viņa ir mirusi. Tas šķiet neiespējami...

-Un?

- Un man vēlreiz vajadzētu piezvanīt uz viesnīcu. Markov, es jau tev teicu. Man vajag runāt ar Roulendu Makgīru.

- Lindija, tu jau piecas reizes šovakar mēģināji sazvanīt Makgīru.

-Viņš bija izgājis, Markov. Varbūt tagad viņš būs atgriezies. Paklau...

-Un, kad tu viņam zvani, Lindija, es uztveru visādus signālus, piemēram, kā nopietns satraukums...

- Viņš ir mans redaktors. Man ar viņu jārunā.

- Protams! - Markovs plati nožāvājās. - Un redaktori rediģē, vai ne? Viņi sēž pie rakstāmgalda - kā viņš Londonā -, un viņi izrediģē laukā. Zvans, zvans, fakss, fakss, izmet tās Markova bildes, man nepatīk klaidoņi... Tas ir, izlabo mani, ja es kļūdos, Lindija, bet, šķiet, es atceros, ka vēl pirms piecpadsmit sekundēm starp jums bija karš. Es, šķiet, atceros, ka tu grasījies viņu izsvēpēt un...

- Tas bija pagājušajā nedēļā, Markov. Es esmu pārdomājusi...

- Tikai pārdomājusi, Lindija? Un Makgīrs? Tas ir, kā tas nākas, ka viņš ir pametis savu rakstāmgaldu un piepeši atrodas lidmašīnā, kas lido uz Parīzi? Mani priekšstati par šo cilvēku mainās, Lindija. It kā iepriekš es būtu uzņēmis no nepareizā leņķa nepareizā ātrumā nepareizo fdmu. Kas licis viņam uz karstām pēdām ierasties Parīzē, Lindija, mana mīļā? Darbs? Varbūt sievietei Pastāsti man, labi?

- Neesi tik trakoti dumjš, Markov! Protams, tā nav sieviete. Man nav ne jausmas, no kurienes tev šīs idejas.

- Raugoties uz tevi, mīlulīt, man tās rodas, raugoties uz tevi.

- Nu, ja tu labāk pazītu Makgīru, tu saprastu, ka maldies. Tas ir darbs, Markov, - šķīsti un vienkārši. Un es īsti nezinu, kādēļ viņš atrodas šeit. Viņa vietnieks tur cietoksni Londonā. Es runāju ar Maksu, nevis ar Roulendu...

Lindsija sastomījās. Viņai beidzot pirms stundas bija izdevies sazvanīt Maksu, bet Maksu kārtējo reizi bija pārņēmis diplomātisks noskaņojums. Viņš izteicās, ka pašlaik kādam steidzami vajadzējis atrasties Parīzē, un, tā kā Džinija nebija pieejama, tad viņi ar Roulendu kopīgi vienojušies, ka jābrauc Roulendam.

- Ko tu gribi teikt ar to, ka Džinija nav pieejamai - Lindsija bija vaicājusi. - Piksija sacīja, ka viņa šovakar ielidojot Parīzē, vismaz tāds bija viņas nodoms.

-Atvaino, Lindsija! Tev vajadzēs pavaicāt Roulendam. Zvana otrs telefons. Man jāiet.

Maksam pieminot Džinijas vārdu, Lindsija bija jutusi zināmu atturību - froideur. Nopūtusies viņa uzmeta skatienu Marko-va tracinošajām saulesbrillēm un piecēlās.

- Zini, Markov, ļauj man vēlreiz piezvanīt uz “St. Regis”. Tagad Roulendam noteikti jāatbild...

- Lindija, Lindija! Nekad neskrien viņiem pakaļ! Zini, tā ir ļoti slikta iecere. - Markovs pakratīja pirkstu un veltīja viņai skatienu, kuru varētu nosaukt par mātišķu.

- Es nemaz neskrienu viņam pakaļ. - Brīdi kavējusies kājās, Lindsija atkal apsēdās. - Tiksim skaidrībā reizi par visām reizēm, Markov. Mēs abi ar viņu kopā strādājam. Man ar viņu vajag runāt par darbu. Par Mariju Sezāri. Tā, redzi! Cita nekā nav. 7as ir viss.

-Tu neproti man melot, Lindija. Nekad neesi pratusi. Es redzu tev cauri. Es redzu gaismu tavās acīs, redzu sārtumu vaigos. Vai tu esi dzirdējusi par Afrodīti, mīlas dievieti? Vai zināji, ka viņai bija bērnil Un zini, kā tos bērnus sauca?

- Nē, nezinu. Es nemaz nezināju, ka viņai bijuši bērni.

-Tātad - viņai bija bērni. Kā rezultāts laulības pārkāpumam

ar Arēju - kara dievu. Viņai no Arēja bija pieci bērni, Lindija. Vai zini, kā viņus sauca?

- Man ir tāda sajūta, ka tu grasies man to pateikt.

- Nu kā tad. Viņus sauca Erots un Anterots - tas ir, mīlestība un savstarpēja mīlestība. Harmonija - to ir pietiekami viegli saprast. Un bija vēl divi citi. Viņus sauca Deimoss un Foboss...

- Ko tas nozīmē?

- Šausmas un bailes.

Markovs veltīja Lindsijai vienu no saviem skumji zibsnīga-jiem Smaidiem. Aizsmēķējis viņš dziļi ievilka dūmus.

-Vērts atcerēties, vai ne? Mīlestības bērni. Es laiku pa laikam pārdomāju šo īpašo savienību. Domāju par šīs savienības atvasēm. Šausmas un bailes, vai nav samērā sāpīgi?

- Vai tu mani gribi brīdināt, Markov?

- Protams! Nu protams. Tu neklausīsies, neviens neklausās. Tātad - es itin vienkārši izsaku nelielu atgādinājumu. Ņemot vērā, ka nevaru ciest lielāko vairumu sieviešu, bet tu man tīri labi patīc. Turklāt tu esi nelaimīga, vai ne?

Iestājās klusums. Lindsija nopētīja Markovu. Viņu nepārsteidza, ka Markovs tik labi pazīst grieķu mitoloģiju. Lindsija nemaz nejustos pārsteigta, ja viņš pieliektos pāri galdam un sāktu runāt grieķiski. Markovs varēja ārkārtīgi izsmalcināti gan ar ārieni, gan runasveidu likt saprast, ka viņš ir muļķis, gnīda, modes upuris. Patiesībā viņš nebija ne viens, ne otrs, ne trešais. Viņš bija gudrs, jūtīgs, apdāvināts un inteliģents, arī iecietīgs un drosmīgs. Pirms diviem gadiem ar AIDS nomira viņa ilggadējais partneris. Markovs bija izauklējis viņu cauri pēdējām slimības pakāpēm. Markovs patiesi varēja saprast, kāpēc harmonijai, šausmām un bailēm jābūt mīlestības bērniem.

Ritēja minūtes. Markovs, kurš tobrīd viņu vēroja, bija savā parastajā maskēšanās tērpā: melnās drēbēs no galvas līdz kājām, melnās saulesbrillēs, par spīti tam, ka Kvestas iecienītais restorāns bija tikai maza, noplukusi ēstuve vienā no Monmartras nomaļajām ieliņām, apgaismota vājāk par vienu otru pagrabu. Viņam galvā, kā parasti, bija platmale - Markovu reti varēja redzēt bez kādas no tām, un šī, nodomāja Lindsija, bija īpaši smieklīgs paraugs, no velveta, ar platām malām, fin de sitcle platmale, gadsimta beigu, Oskara Vailda platmale. No tās apakšas spraucās garas, gaišas un vijīgas cirtas. Kompozīciju noslēdza divi sudraba auskari krucifiksu formā un sauja sudraba gredzenu. Markovs, kurš bija nācis no Losandželosas, bet apgalvoja, ka dzimis reaktīvajā lidmašīnā, kopš mīļākā nāves nekur nerada mieru. Viņš vadīja dzīvi, ceļodams apkārt pa pasauli, no viena fotoseansa līdz nākamajam.

Katru fotografēto sievieti viņš prata padarīt desmit reižu skaistāku, nekā viņa bija patiesībā. Dažas Markova fotogrāfijas, kas attēloja modi, vajāja Lindsiju, kura uzskatīja viņu par labāko modes fotogrāfu pasaulē, - šis gan nebija plaši izplatīts viedoklis, jo Markova darbs bija pārāk graujošs, daudzu gaumēm pārāk dīvains. Pēc Lindsijas domām, kā cilvēks un kā fotogrāfs Markovs bija savā ziņā burvis. Šobrīd, viņā lūkodamās, Lindsija pārsteigta aptvēra, ka Markovs gandrīz pavisam noteikti ir ne tikai viņas labākais draugs, bet viņai arī gribas ar Markovu izrunāties.

- Nu, ļoti labi. Tev taisnība, - viņa sacīja, uzmezdama Mar-kovam nemierīgu skatienu. - Man patīk Roulends. Varbūt vairāk nekā patīk. Vakar es biju pie viņa mājās. Es tikai ar viņu sarunājos - un kaut kas notika. Tu jau zini, Markov. Viena no tām reizēm, kad sirds sadumpojas.

- Bez šaubām. Es zinu. Stāsti tālāk!

- Vairāk nav ko stāstīt. Es domāju, ka esmu sevi izārstējusi, jo pagājuši gadi, Markov, gadi, kopš noticis kaut kas tamlīdzīgs. Es neesmu bērns. Un neesmu muļķe. Man šovasar paliek trīsdesmit deviņi gadi. Man ir septiņpadsmit gadus vecs dēls. Man ir grūtniecības laikā izstaipīta āda, Markov. Ja es ar kādu eju gultā, es pārliecinos, ka apgaismojums ir pietiekami vājš...

- Dieva dēļ, Lindija...

- Tā ir taisnība. Es zinu, ka tas ir muļķīgi. Es sev saku, ka tam nav nozīmes, ka jābūt kādam, kam tas viss neliekas svarīgi. Kādam, kam vienaldzīgas grumbiņas manā sejā, jo viņš neskatās uz manu seju vai manu pēcpusi, vai manām krūtīm, viņš skatās uz mani, uz cilvēku, kas ir manī... - Lindsija apklusa, pavisam tuvu sajutusi asaras, un nicināja sevi par to. Viņa dusmīgi atmeta ar roku. -Tu negribi to dzirdēt. Es jūtu, ka tūlīt sākšu sevi žēlot.

- Es patiešām gribu dzirdēt. Es saprotu.

- Nu, es gluži vienkārši viņus nesatieku, un cauri. Ja šie brīnumainie vīrieši vispār ir, mani neviens ar viņiem nav iepazīstinājis. Vīrieši, kurus esmu sastapusi, iedalās trijās kategorijās; viņi ir precējušies, viņi ir meļi vai viņi ir garlaicīgi. Vainīgs mans vecums, Markov. Palikusi vairs tikai vienaldzība, vientulība un sirdssāpes. Vismaz tā es domāju. Un tad es sastapu Roulendu Makgīru.

- Tumšmataino, slaido un glīto Makgīru? - Markovs pasmaidīja.

- Jā. Bet tas nav iemesls. Es ceru, ka tas nav iemesls.

-Tad pasaki man kādus citus!

- Viņš ir inteliģents - ļoti. Manuprāt, viņš ir labsirdīgs. Viņš ir interesants. Viņā ir kaut kas pārāks...

- Ļoti labi. Un galvenais iemesls?

- Nu labi. Viņš ir cietis. Ar viņu kaut kas atgadījies, es nezinu, kas, bet es to jūtu. Viņam nepieciešama mīlestība. Viņš ir pelnījis mīlestību. Viņam nepieciešama īstā sieviete, Markov, īstā partnere.

- Vai tas nav vajadzīgs mums visiem?

Markovs ieskatījās pulkstenī. Kvesta, ja viņa vispār bija gaidāma, joprojām nebija parādījusies.

- Tad kāpēc tu nevarētu būt īstā partnere? - Noņēmis tumšās acenes, Markovs ieskatījās viņai sejā, uzmezdams vienu no saviem ašajiem, šaudīgajiem skatieniem, pēc tam no jauna uzlikdams brilles. - Tu esi attapīga. Tu esi labsirdīga. Man patīk tavs izskats. Daudziem patīk tavs izskats. Tu izskaties puiciska, enerģiska, tev ir patiešām godīgas acis. Tu esi jautra - lu proti mani sasmīdināt-, tev ir saulaina daba, tu neīgņojies, tu neesi kaprīza, tu piešķir mundrumu dienai. Tevi interesē citi cilvēki, tu neesi kaut kāda draņķīga maniakāla egoiste kā vairums, ko es pazīstu. Tu esi dāsna, Lindsija, tu neesi skopa, neesi zemiska, un es nerunāju par naudu, vai ne? Tu dod. Es atceros. Pirms diviem gadiem tu man iedevi veselu bagātību.

Lindsija jutās aizkustināta. Saņēmusi Markova pastiepto plauksiu, viņa to saspieda.

-Paldies, Markov! Tas ir jaukākais raksturojums, kādu man kāds reiz devis. Varbūt tu varētu to nolasīt Makgīram...

- Ja viņš ir tas, par ko tu viņu uzskati, tad viņam nav nepieciešams nekāds raksturojums. Viņam tikai jāpaņem acis pierē.

- Nē. - Lindsija pakratīja galvu un novērsās. - Es gribētu, lai tā būtu taisnība, bet baidos, ka tas tā nav, Markov. Tā tas nenotiek. Es viņam esmu neredzama, un - tā vai citādi - es neesmu viņam īstā.

- Kāpēc ne? Tikai nesaki atkal, ka tev izstaipīta āda.

- Tāpēc, ka es neesmu - nu, varbūt pietiekami sarežģīta. Ja viņam būtu es, viņš vienmēr meklētu kaut ko vairāk. Viņš gribētu kaut ko tādu, ko es viņam nemūžam nespētu sniegt.

- Skaidrs. - Markovs nopūties pacēla skatienu pret griestiem. -Tu gribi sacīt, ka viņš ir tas tips?

- Es jau teicu, ka viņā ir kaut kas pārāks, Markov. Iedomājies - mēness tumšā puse.

- Seksuāli? - vaicāja Markovs.

- Gandrīz droši. Tāpat emocionāli. Intelektuāli ari. Aizmirsti to, Markov! Man jau bijis laiks par to padomāt. Es par to domāju gandrīz visu dienu. Roulends un es - tas būtu tas pats, kas sajaukt vīnu ar pienu.

-Tas varētu būt interesanti... - Markovs uzzibsnīja vēl vienu no saviem skumjajiem Smaidiem. - Ar šādu tipu kādu laiku varētu būt ļoti interesanti.

- Satraukums, protams. Arī sirdssāpes. Es par to negribu zināt, Markov. Pa šo taciņu vienreiz vai divreiz esmu jau staigājusi.

- Es arī.

- Un viņš mani aizraus par tālu. Tie būs viņa nosacījumi. Vai nu viņa nosacījumi, vai ari viņš mani izlaidīs pie pirmā pagrieziena. Man ir gandrīz četrdesmit, Markov. Es to pašlaik negribu. Es gribu... - Aprāvusies viņa pasmaidīja. - Mieru. Drošību. Gaišumu. Harmoniju, ja vēlies...

- Un Makgīrs to nesniedz?

- Man ne. Nē.

-Paklau, Lindija! Tu nespēj pārliecināt pati sevi. Tu nepārliecini mani. Es redzu to mazo cerību stariņu tavās acīs...

- Ne velna tu nevari. Es šaubos, ka tu ar tām savām brillēm vispār mani vari saskatīt. Tūlīt tevi pārbaudīšu. Kas ienāca apmēram pirms divām minūtēm?

- Kvesta, - atbildēja Markovs, lai gan sarunas laikā viņš ne reizes nebija pagriezis galvu. - Un pašlaik apburošā Nadija atrodas pie sava parastā, piektā galdiņa, stūrī taisni man aiz muguras. Nupat viņa likusi savam parastajam viesmīlim atnest savu parasto karafi ar vin ordinaire, parasto vīnu, un aizsmēķējusi pirmo no daudzajām "Gauloises”, kuras viņa smēķēs maltītes laikā. Atvaino, liebling! Man ir savs darbiņš padarāms...

Lindsija vēroja, kā Markovs piecēlās un piegāja pie Kves-tas galdiņa tumšā bistro pašā tumšākajā stūrī. Lindsija negaidīja, ka Kvesta viņu pazīs, lai gan abas zināja viena otru. Viņai bija taisnība. Markovam pieceļoties, Kvesta palūkojās ar savu skaisto, tukšo skatienu uz viņu pusi un novērsās. Kad Markovs neaicināts apsēdās viņai iepretī un - būdams Markovs - tūdaļ pat nodzēra no viņas vīna un aizsmēķēja sev vienu no viņas cigaretēm, Kvesta nožāvājās. Viņa sirsnīgi noteica savā rīkles balsī: - Markov, atšujies!

Markovs par tādu saņemšanu bija sajūsmināts. Pieliecies tuvāk, viņš sāka runāt. Kvesta - Lindsijai nedzirdami - atbildēja. Lindsija vēroja viņu kā apburta.

Kvestas īstais vārds bija krievisks un neizrunājams. Viņa bija tēraudlējēja un apkopējas meita, piedzimusi Smoļenskā un ieradusies Rietumos apmēram pirms četriem gadiem. Kvesta bija vairāk nekā sešas pēdas gara, vāja un modelei pārāk lieliem kauliem. Ar savu vīrišķīgo augumu, platajiem pleciem, garajām kājām, šaurajiem gurniem un lielajām plaukstām un pēdām viņa līdzinājās Garbo. Lindsijai nebija gadījies redzēt citu seju, kas tik ļoti iespiestos atmiņā, tā bija ar izspīlētiem, augstiem vaigukauliem, spēcīgām, glītām uzacīm un milzīgām, dusmīgām acīm, tik tumši brūnām, ka studijā radās grūtības ar apgaismošanu, jo fotogrāfijās viņas acis izskatījās pārāk melnas, pārāk dziļas. Šā iemesla dēļ, par spīti tam, ka viņu bija atklājis Lazārs, un par spīti tam, ka Sezā-res modeļi bija padarījuši viņu par slavenību, žurnāli necentās viņu izmantot īpaši bieži.

Tieši Markovs bija saskatījis viņas iespējas šajā jomā. Kvesta nepakļāvās nekādiem likumiem, un tas Markovu ieinteresēja jau pašā sākumā. Viņa bija noslēgta, parupja, pavisam vienaldzīga pret naudu, slavu un - kā runāja - arī seksu. Viņai nepiemita veiksmīgākajām modelēm parasti raksturīgais plastiskums, viņa nekad nemēģināja tēlot vai pielāgoties. Viņa gluži vienkārši uzradās - tieši laikā, cēlā vienaldzībā ļāva sevi saģērbt, sakārtot sev matus un no-grimēt, pēc tam ar savu milzīgo augumu nostājās kameras priekšā un raidīja niknu skatienu objektīvā. Viņas sejā bija tikai viena izteiksme, un tā bija neuzticīgs un varens nicinājums.

Markovs viņu dievināja. Būdams savā ekstravagantākajā noskaņojumā, viņš sacīja, ka Kvesta esot pusvīrietis, pussieviete -divdesmit pirmā gadsimta sievietības simbols. - Kad viņa dekadentiskajiem Rietumiem būs nosūkusi pietiekami daudz naudas, -viņš sajūsmināts stāstīja, - viņa atgriezīsies Smoļenskā. Viņa grib fermu. Viņa grib turēt aitas un govis. Nopietni. Viņa ir satriecoša. Viņa skaidri zina, kas viņa ir, ko viņa grib un kā to dabūt. Es viņu mīlu. Es no viņas mācos. Es pielūdzu zemi, pa kuru viņa staigā.

Lindsija zināja, ka cieņa bija abpusēja, un Markova solījums, ka Kvesta nerunās ne ar vienu citu, bet ar viņu, šķita apstiprināmies. Lindsija nevarēja sadzirdēt Kvestas vārdus, bet viņa runāja steigšus, ar uzsvaru.

Lindsija cerēja, ka Kvestas rīcībā būs kāda noderīga informācija, jo viņas meklējumos bija pagājis viss vakars. Sākumā viņi ar Markovu bija atteikušies no pasūtītā galdiņa “Grand Vefour”, par ko zāles pārzinis nebūt nebija sajūsmināts. Pēc tam viņi bija riņķojuši pa Parīzi, apmeklējot, pēc Markova vārdiem, tā saucamās Kvestas mīļākās vakara pastaigu vietas. Lindsija bija sekojusi Markovam pa īpaši vientuļu krastmalas posmu pie Sēnas, viņa bija drebinājusies uz Svētā Luija salas viduslaiku ieliņām un atkal drebinājusies kādā mazītiņā krievu pareizticīgo baznīcā, kurā Kvesta - pēc Markova vārdiem - katru vakaru mēdza lūgt Dievu.

- Ko viņa lūdzas, Markov? - bija vaicājusi Lindsija.

- Nezinu. - Markovs aizdedza sveci - par Mariju Sezāri, viņš apgalvoja. - Garīgo gaismu? Govīm?

- Dieva dēļ, Markov! Man salst. Vai mēs nevarētu iet? Es atsakos no Kvestas meklēšanas. Viņa tik un tā neko nezinās.

- Zinās. Tev vajadzētu viņu labāk pazīt, Lindija. Tev viņa patiktu. Arī tu no viņas varētu mācīties...

- Ko mācīties? - Lindsija devās uz durvju pusi.

- Kā būt vienai. Tas ir vērtīgi, vai ne?

Lindsija neatbildēja, viņa pastūma baznīcas milzīgās durvis, un sejā ietriecās vēja brāzma. Viņai aiz muguras kusa sveču piramīdas, liesmoja ikonu zelts. Lindsija saoda vīraka smaržu, šo aso reliģijas garšu. Viņa nebija baznīcā gājēja, un Markovs viņai laiku pa laikam šķita pārāk kalifomisks.

- Pasteidzies! - viņa sacīja, iziedama uz ielas un kāri ievilkdama nāsīs pilsētas gaisu aiz baznīcas durvīm. Šī baznīca bija viņu pēdējais meklējumu punkts. Pēc tam viņi bija ieradušies šeit, nomaļajā restorāniņā, kas atradās augstu Monmartra pakalnā, alejas galā ar ieslīpu skatu uz gaismas apspīdēto Svētās Sirds balto kupolu.

Apmeklējumi un kavēkļi, šķiet, bijuši auglīgi. Lindsija juta sevī dīvainā ceļojuma - vairāk nekā piecu stundu ilgās staigāšanas - pēdas. Viņas prātā bija aizķērušās arī Markova pirmītējās piezīmes, kur tās burbuļoja kā rūgstošs raugs: tagad viņš atgriezās pie Lindsijas galdiņa, acīm redzami izdarīto atklājumu gaismai spoguļojoties sejā.

- Iesim, - viņš sacīja, saņemdams Lindsiju aiz rokas. - Tu man neticēsi. Es aizvedīšu tevi līdz viesnīcai. Mašīnā varēsim parunāt.

Mašīnā, iedarbinot motoru, tūdaļ pat ieslēdzās CD. Šķiet, dziesmiņu “Klusē, mana muļķa sirds” Markovs atmeta kā nederīgu, dodot priekšroku vecam Annijas Lenoksas gabalam, lielās Annijas Lenoksas dziesmai: Lindsija dzirdēja, ka mīlestība ir svešiniece vaļējā mašīnā. Pieliekusies viņa izslēdza skaņu.

- Tā nav vēsts, kuru es tieši pašlaik gribētu dzirdēt, - viņa sacīja.

- Kāpēc ne? Lieliska dziesma. Lieliska dziedātāja. Lielā lirika. L’amour impulsīvā būtība. Es jūtu, ka tā mani uzrunā, Lin-dija...

- Es arī. Tur jau tā problēma. Turklāt es gribu dzirdēt, ko tu teiksi. Nu - ko viņa pastāstīja?

- Viņa pastāstīja... dažas ļoti interesantas lietas. - Markovs, kurš brauca ātri un labi un kurš, ja vēlējās, prata sniegt informāciju ātri un labi, piedeva gāzi. - Es tev to pastāstīšu, Lindija, lai gan Kvesta lika man apzvērēt, ka glabāšu noslēpumu, bet es tev pastāstīšu, tāpēc ka tu esi viena no četriem cilvēkiem pasaulē, kas man patīk. Un tāpēc, ka tu neatstāstīsi kuram katram. Ja vajag, pastāsti Makgīram. Bet nepļāpā lieku! - Viņš ieturēja pauzi. - Pirmkārt, Sezāres skate netiek atcelta. Tā notiks parīt, trešdien, pulksten vienpadsmitos, tieši tā, kā plānots. Rīt no rīta Lazārs sniegs preses konferenci - un pašlaik tiek izsūtītas visas caurlaides. Galvenā līnija ir tāda, ka trešdienas skate ir cieņas apliecinājums. Kā Marija Sezāre pati būtu vēlējusies. Aizkustinoši, vai ne?

- Tā tas arī ir. Un tālāk?

-Tagad tā, uzmini - kur Kvesta bijusi visu vakaru? Ne vairāk, ne mazāk kā Sezāres darbnīcās. Viņai pielaikoti trīs ļoti īpaši tērpi, trīs jauni tērpi...

- Ko? Šovakar? Līdz skatei ir mazāk par divām dienām. Tā nevar būt patiesība, Markov. Visiem kolekcijas tērpiem vajadzēja būt pabeigtiem pirms nedēļas. Lazārs vienmēr uz to pastāv. Lielākais, viņi atļaujas piešķirt tērpiem pēdējo piesitienu - rotājumus, aksesuārus...

- Protams! Bet es jau tev teicu - šie tērpi ir īpaši. Tas esot Marijas Sezāres pēdējais darbs. Viņas pēdējie modeļi. Viņas spalvas izzīmēti šajā pašā nedēļas nogalē. Tā ir Lazāra ideja. Viņš pats bijis darbnīcās, Lindij, šovakar, iedvesdams visos Dieva bailes. Kvesta atsaukta stundu pēc paziņojuma, ka Sezāre mirusi...

- Ko? Tam es nespēju ticēt...

- Tas nav viss. Padomā, Lindija, - kad es to pirmoreiz dzirdēju? Ap astoņiem, jā? Un, kad tu zvanīji Piksijai, kā viņa teica, cikos atskanējis oficiālais paziņojums?

- Apmēram septiņos un četrdesmit piecās minūtēs.

-Tieši tā. Tāpēc izdomā, cik ilgu laiku Lazāram vajadzēja,

lai pavēstītu jauno ziņu. Kvesta ataicināta šodien piecos. Ja taisnība, ka Sezāre mirusi stundu pirms tam, tad viņa mirusi ap četriem, vai ne? Kas tad notika nākamajās trīs un trīs ceturtdaļstundās?

- Nezinu. - Lindsija nodrebinājās. - Viņi nodrošināja apsardzi, ieeļļoja preses mašīnu, gādājot, lai visi pareizi atspoguļotu pareizo versiju...

- Jādomā gan. Katrā ziņā ar to nodarbojās galminieki un padevīgie kalpi. Bet ne Lazārs. Es tev saku, Lindsija, Sezāre ir vienu stundu, kopš mirusi, viņa vēl nav atdzisusi, bet viņš jau atrodas tur, darbnīcās, pārvērzdams tās par elli. Viņi piegriež materiālu kleitām uz modelēm, kā mēdza strādāt Šanele, tāpēc ka nav laika gatavot manekenus. Katrai sīkākajai detaļai jābūt precīzi savā vietā. Kvesta stāv, un viņu dursta ar kniepadatām, griež nost gabalus, tāpēc ka piegriezējas ir tik pārbijušās, ka nespēj noturēt rokās šķēres, un tur ir Lazārs, visas postažas vidū, ļaudīm šaudoties uz visām pusēm, un viņš neielaižas kompromisos, viņš izskata piecpadsmit, sešpadsmit, septiņpadsmit auduma paraugus, viņš liek tiem skriešus mesties uz noliktavām un atgriezties ar auduma baķiem, viņš atsauc izšuvējas, viņš saka - nē, tās pogas neder, tās ir astotdaļcollu par lielām, - un visu laiku, Lindija, visu laiku viņš izturas kā imperators. Ne asaru, ne sāpju, ne izteiktas vai pieņemtas līdzjūtības, tikai drūma izteiksme nobālušajā sejā un balss, kas liek asinīm sastingt dzīslās...

- Stundu pēc viņas nāves? Es tam nespēju ticēt, Markov. Lazārs viņu mīlēja. Es esmu pārliecināta, ka mīlēja. Tu esi pārliecināts, ka Lazārs viņu mīlēja. Viņa bija vienīgais, kas Lazāram rūpēja.

- Taisnība. - Markovs piebremzēja asā pagriezienā, pēc tam no jauna piedeva gāzi. - Ja tu, Lindija, būtu redzējusi viņus lidostā - es jau tev teicu. Man mati cēlās stāvus, man uz muguras uzmetās zosāda. Es stāvu aiz tās palmas podā, alkdams, kaut tas būtu kārtīgs palmas koks, tāpēc ka brīdī, kad viņš mani pamanītu, mani varētu norakstīt vēsturei, jo es tev saku, ka šis cilvēks, viņš man liek domāt par krucifiksiem, Lindija. Par cilpu ap kaklu un izmisīgām lūgšanām. Tātad - visu laiku, kamēr es stāvu trīcēdams aiz tās palmas, es domāju, ak nē, kaut kas tāds nevar murgos rādīties...

- Labi, Markov, pietiek pārspīlēt! Lazārs izskatās formā, aktīvs, iededzis...

- Ne tovakar, tovakar ne. Balts, Lindija, viņa seja bija balta. Viņam bija tāds izmisīgi izslāpis skatiens. Pavisam noteikti un nepārprotami kā bezpajumtnieku bērniem. Un tad, kad viņa sāka runāt par bērniem, zīdaiņiem...

- Tu esi par to pārliecināts, Markov? Varbūt tu pārklausījies?

-Es runāju franciski, Lindija. Es zinu, kā franciski ir zīdainis. Un bērns. Un dēls. Un viņa to atkārtoja atkal un atkal - es gribu atpakaļ savu bērniņu, es gribu savu dēlu... Un Lazārs izmisīgi gribēja viņu apklusināt, nomierināt... -Markovs kavējās atmiņās. Viņa balss kļuva pavisam klusa. - Viņš skūpstīja viņu, Lindija...

- Pirmīt tu to nepieminēji.

- Es zinu. Es mazliet jutos kā zaimotājs - runājot par to. Man nevajadzēja tur būt. Man nevajadzēja to redzēt. Es jutu satraukumu - bet pēc tam jutos lēts, ka tam ļāvos...

-Tas neatturēja tevi no zvanīšanas man, cik es ievēroju...

- Zinu. Es nespētu kļūt par svēto. Bet, ja tu būtu redzējusi, kā Lazārs viņu skūpstīja. - Markovs vēlreiz aizdomājās. - Daļēji viņš to darīja, lai Sezāri apklusinātu. Bet ne tikai tas. Varēja redzēt - Lazārs alka pēc viņas un mīlēja viņu. Izskatījās, ka Lazārs būtu ar mieru mirt viņas dēļ, vai varbūt Lazārs domāja, ka viņa mirst, es īsti nezinu...

- Markov, tu to nevari zināt... - ierunājās Lindsija brīdī, kad viņi nogriezās ap stūri un skatienam pavērās “St. Regis” viesnīcas ugunis. - Tu pārāk daudz esi piedomājis klāt.

- Nē. Tā nav. - Markovs apturēja mašīnu. Pagriezies pret Lindsiju, viņš noņēma tumšās brilles, ļaujot viņai saskatīt izteiksmi savās acīs.

Nokaunējusies, sapratusi, ka viņu maldinājis Markova tonis, Lindsija saņēma viņa roku. Markovs piesardzīgi pasmaidīja.

- Es gluži vienkārši zinu, labi? - viņš sacīja. - Es pazīstu to zemi. Es runāju tās valodā. Es pats tur esmu bijis tikai pirms diviem gadiem. Tā nav valoda, ko iespējams aizmirst.

- Nē. Nav vis iespējams, - atbildēja Lindsija, kura pati bija šķērsojusi līdzīgu teritoriju. Pieliekusies viņa uz atvadām noskūpstīja Markovu.

- Uzmani Makgīru! Izdomā labi, ko tu viņam sacīsi, - viņš nosauca, Lindsijai izkāpjot no mašīnas. - Tiksimies rīt pēcpusdienā pie Šaneles, labi?

Joprojām pārpildītajā vestibilā Lindsija neziņā apstājās. Viņai gribējās pastāstīt Roulendam dzirdēto, un viņai ļoti gribējās sastapt pašu Roulendu, bet pulkstenis rādīja gandrīz divi naktī. Viņa noraudzījās uz telefona kabīnēm un beigu beigās uzgrieza Rou-lenda numuru. Viņš pacēla klausuli, atskanot otram pīkstienam.

- Nē, nē, nāc augšā! - viņš sacīja, pārtraucot Lindsijas atvainošanās vārdus. - Es strādāju. Džinija arī tepat pie manis strādā. Viņa tikko atgriezās no Amsterdamas. Astoņi simti desmitā istaba.

Lindsija bija pārsteigta, to dzirdot, bet ne pārāk. Droši vien Džinija nav bijusi pieejama, kā domāja Makss: Roulends būs viņu sameklējis, un Džinija, protams, bija vairāk nekā spējīga cauru nakti strādāt pie materiālajā bija ar to aizrāvusies. Kad Džinija iegrima darbā, viņai pulkstenis divi naktī bija vēl agrs, nodomāja Lindsija un pasmaidīja, ieejot 810. istabā, kurā Roulends tobrīd atradās pie faksa aparāta, bet Džinija steidzīgi runāja pa telefonu franciski. Abi šķita enerģiski, uzlādēti, viņa nodomāja. Roulends sāka skaidrot, ka, iespējams, todien redzēta Mina Lendisa. Pagājis laiks, kamēr šo ziņu pavēstījusi britu policija un tā nonākusi “Korespondenta” Ziņu redakcijā: Džinija pašlaik mēģinot pārbaudīt dažus faktus.

Roulends aizveda Lindsiju pie dīvāna telpas otrā galā. Lindsija apsēdās, bet Roulends palika stāvam kājās. Viņa sāka stāstīt to, ko bija uzzinājis Markovs, un Roulends klausījās ar neatslābstošu uzmanību. Vienu vai divas reizes viņš atskatījās uz Džiniju un iestarpināja pa jautājumam. Lindsija vēl aizvien stāstīja, bet, tikai nonākusi līdz beigām, viņa atskārta, ka kaut kas nav kārtībā.

Istabā valdīja īpatnēja gaisotne. Tās tālākajā galā atradās durvis, kas, domājams, veda uz guļamistabu. Durvis bija aizvērtas. Kaut kur dziļumos jautās sasprindzinājums. Lindsija mulsi palūkojās uz Roulendu: viņa izturēšanās šķita tāda pati kā vienmēr.

Viņa palūkojās pāri istabai uz Džiniju, kura runājot virpināja pirkstos telefona vadu. Viņa jau grasījās pavaicāt, kurā stāvā atrodas Džinijas istaba, vai viņa sameklējusi numuru šajā viesnīcā vai kaut kur citur, bet tad saprata: šis ir jautājums, kuru labāk neuzdot, temats, kuru nebūtu prātīgi apspriest.

Džinija bija beigusi sarunu un, nolikusi klausuli, palūkojās uz Roulendu, tad sāņus un sāka stāstīt. Mina Lendisa tiešām esot redzēta. Šī ziņa joprojām neesot apstiprināta, bet aprakstam atbilstošu meiteni un Zvaigznēm līdzīgu vīrieti esot pamanījis kāds civilā ģērbies policists astotajā arrondissement, apgabalā. Sameklējusi Parīzes karti, viņa to izklāja uz rakstāmgalda.

- Šeit, - viņa sacīja. - Viņi redzeti šeit, šaja ielā. - Džinija sarauca pieri. - Es pazīstu to rajonu. Tas ir tikai dažu ielu attālumā no vietas, kur mirusi Marija Sezāre. Cik savādi!

Roulends jau tuvojās rakstāmgaldam.

- Vai tagad zināms, kur viņa mirusi? - vaicāja Lindsija.

- Kas? - Roulends izklaidīgi atskatījās. - Ak jā, acīmredzot. To pateica pēdējās TV ziņās. Viņa esot apciemojusi kādu vecāku istabeni, kura tagad ir pensijā. Viņas dzērušas tēju, un Sezāre piepeši sabrukusi. Spriežot pēc pirmajām ziņām, ierodoties ātrajai palīdzībai, viņa esot mirusi.

-Tad jau viņi daudz pateikuši... - ierunājās Lindsija.

- Jādomā, ka viņiem nebija izvēles. Kāds franču žurnālists esot izsniedzis simtsfranku banknotes ātrās palīdzības personālam pusstundu pēc tam, kad sāka klīst baumas par viņas nāvi, kur nu vēl tā apstiprināta. Slimnīcu esot apstājusi dzeltenā prese - arī to teica ziņās.

Roulends noliecās pār rakstāmgaldu un pielieca tuvāk lampu. Džinija, kas runājot ne reizes nebija paskatījusies uz augšu, joprojām neatrāva skatienu no kartes. Roulends ar labo roku sāka vilkt līdzi ielām, ar kreiso atspiedies pret Džinijas krēsla atzveltni, bet pēc brīža to atrāva.

- Tev taisnība, - viņš sacīja. - Tas ir ļoti tuvu...

Lindsija redzēja, ka viņu plaukstas tagad gulēja blakus, tikai dažu collu attālumā viena no otras. Džinija klusā balsī piezīmēja, ka tas esot dārgs Parīzes rajons, ne no tiem, kuros varētu dzīvot pensionētas istabenes. Roulends viņai piekrita. Ielūkojies pulkstenī, viņš atkāpās: vairākas sīkas, nenozīmīgas kustības. Lindsija piecēlās, domādama vienīgi par to, kā apslēpt šoku un vilšanos.

Ja ar Markovu pavadītais vakars nebūtu bijis tik savāds, viņa nodomāja, ja viņi nebūtu runājuši par mīlestību un seksu, šīs nenozīmīgās kustības viņu, iespējams, pat būtu maldinājušas un viņa tās nebūtu uztvērusi. Taču tagad viņa sajuta strāvojumus un spriedzi, kuru šīm kustībām vajadzēja apslēpt, viņa sajuta, ka abi, gan Roulends, gan Džinija, vēlējās, lai viņa aizietu - un lai darītu to tūdaļ pat.

Taču Lindsijai vajadzēja izlikties, ka Roulenda kvēlā vēlēšanās apskaut Džiniju nav viņai tik skaidri saredzama, it kā tas jau būtu noticis. Par laimi, ne viens, ne otrs nepievērsa viņai īpašu uzmanību, un viņa, kad vajadzīgs, spēja gluži labi izlikties. Piecēlusies Lindsija izstaipījās un sacīja, ka gribot mazliet pagulēt, ka rīt gaidāmas divas skates, Šaneles un Goltjē, kā arī Lazāra rīkotā preses konference. Pamājusi Džinija veltīja viņai mulsu skatienu.

Roulends, kurš arī it kā neko neredzēja, pavadīja Lindsiju līdz durvīm. Viņš sacīja, ka mēģināšot katrā ziņā būt preses konferencē. Džinija teica, ka viņa arī būšot, ja iznākšot laiks, kaut gan neticēja, ka tas varētu ko dot.

- Savas līnijas aizstāvēšana, - viņa sacīja. - Tomēr, ja runās pats Lazārs... Es mēģināšu aiziet tev līdzi, Roulend...

- Arlabunakti, Lindsija, - Roulends atvadījās, atverot durvis un tūdaļ pat tās aiz viņas aizverot. Uz bridi Lindsija palika gaitenī stāvam, viņa drebēja, viņa piespieda plaukstas pie sejas. Tā nevar būt taisnība, viņa domāja. Roulends - varbūt, bet ne Džinija, tas taču nav iespējams, ka Džinija...

Viņa dzirdēja, ka Roulends pagriež atslēgu un uzliek ķēdi, pirms viņa bija tikusi divas pēdas no durvīm. Atgriezusies savā istabā, viņa staigāja šurpu turpu, nespēdama aizmigt. Viņa pielika lielas pūles, lai nebūtu jāiedomājas, ko varētu runāt aiz šīm aizslēgtajām durvīm pēc tam, kad viņa bija aizgājusi.

Patiesībā tika runāts ļoti maz. Durvīm aizveroties, Džinija atkal nolīka pār karti, viņa neuzdrošinājās pacelt skatienu. Viņa dzirdēja noklikšķam atslēgu, dzirdēja Roulendu tuvojamies, tad apstājamies.

Roulends attālumu izjuta kā pēdējo cerību. Ja viņš paliks šeit, dažu pēdu atstatumā, viņš domāja, un ja Džinija nepacels acis un viņu skatieni nesastapsies, tad viņš spēs apslēpt to, ko juta. Vienu reizi, viņa bija teikusi brīdī, kad tas jau bija noticis divas reizes. Visa šā vakara laikā, taksometrā, uz Svētā Severfna ielas, šeit, šajā istabā, kamēr viņa runāja pa telefonu un viņš bija aizņemts ar faksu, Džinija bija nodarbinājusi viņa domas. Savā prātā Roulends turpināja viņu glāstīt, skūpstīt, mīlēt.

Varbūt Džinija to nejūt, viņš nodomāja, stāvot drošā divu pēdu attālumā no rakstāmgalda. Tajā pašā brīdī, kad atslēga apgriezās slēdzenē, visā viņa augumā kaut kas bija saviļņojies. Viņš lūkojās uz Džinijas noliekto galvu, uz bālo kakla izliekumu, uz vienkāršo, balto blūzi viņai mugurā, vienkāršajiem, melnajiem svārkiem. Viņa bija neparasti slaida, viņš varētu aptvert Džinijas vidukli ar plaukstām, tomēr viņai bija pilnīgas un ļoti skaistas krūtis, to galiņi plati un tumši. Aizvēris acis, Roulends pūlējās aizgai-nīt atmiņas par savu plaukstu un lūpu pieskārienu šīm krūtīm. Viņš sajuta rokas uz viņas ādas, viņas lūpu silto padevību. Izgrūdis klusus lāstus, viņš aplaida neko neredzošu skatienu istabai, mazliet novērsās, bet tūdaļ pat atgriezās pie rakstāmgalda.

Viņš nostājās Džinijai tieši aiz muguras, bet, kad nespēja ilgāk vairs pretoties, uzlika plaukstas viņai uz pleciem un kakla. Viņš juta, ka Džinijas augums acumirklī saspringst. Pat tobrīd, viņš vēlāk domāja, pat tobrīd viņš būtu varējis atgūt savaldīšanos, bet Džinija atlieca galvu, un viņu skatieni sastapās. Noliecies Roulends noskūpstīja viņu uz lūpām un tajā pašā acumirklī bija pagalam. Satvērusi viņa plaukstas, Džinija pavilka tās sev zem blūzes. Viņš sajuta viņas krūšu izliekumu un smagumu. Viņas krūšu gali jau bija piebrieduši. Džinija ievaidējās, un tas varēja nozīmēt tiklab iekāri, kā izmisumu, izvijusies pielēca no krēsla un iekrita viņa apkampienos.

Viņas skatienā Roulends varēja izlasīt to pašu tieksmi un izmisīgās alkas, kuras izjuta pats, un šajā brīdī bija pārliecināts, ka Džiniju, tāpat kā viņu, bija pārņēmusi tikpat nepārvarama vajadzība turpināt to, kas nebija pabeigts.

Viņš sāka pogāt vaļā Džinijas blūzi, kamēr viņa to pašu darīja ar viņa krekla pogām un siksnu. Brīdī, kad Roulends piekļā-va viņu sev klāt un viņas kailās krūtis pieskārās viņa kailajai ādai, Džinija klusi izsaucās un nodrebēja.

Pieskārusies ar vienu plaukstu Roulenda cirksnim, pēc tam loceklim, viņa iestenējās, kļaudamās viņam klāt un meklēdama viņa lūpas. Roulends spēja vairs domāt tikai par gaidāmo atkalsa-vienošanos. Murminādams Džinijas vārdu, viņš novilka viņu sev blakām, un nu viņa gulēja uz muguras starp izkaisītajiem papīriem un izkaisītajiem apģērba gabaliem, virzīdama viņa plaukstu lejup sev starp kājām. Viņas kājstarpe bija ļoti mikla, Roulenda pirksti viegli ieslīdēja siltajā miesā, un viņa izlieca muguru acumirklīgā baudā.

Džinijas kājas nepacietībā iepletās, un Roulends dziļi ieslīdēja viņā, zinot, ka viņa drīz vien sasniegs kulmināciju. Noskūpstījis Džinijas kailās krūtis, pēc tam lūpas, viņš sajuta tās viegli paveramies, pēc tam viņas muguru pēkšņi izliecamies, spēcīgām spazmām apņemot viņa locekli un viņai sasniedzot orgasmu. Pacēlies uz rokām, Roulends nolūkojās viņas sejā, vērodams viņas apbrīnojamās acis, aizmirstību kā gaismas viļņus pārslīdam pār viņas seju. Viņš nogaidīja, izslīdēja uz āru, ieslīdēja atpakaļ un sāka uzmanīgas kustības, jo viņi vēl nepazina viens otru, un viņš gribēja, lai Džinija pielāgojas viņa ritmam. Tas viņai prasīja mazliet laika; sākumā, kustoties augšup un lejup, viņam šķita, ka Džinija viņam pretojas, apzināti novilcina atbildi uz viņa glāstiem. Roulends domāja, ka zina, kāds tam cēlonis, tādēļ gaidīja, kustējās, atkal gaidīja, lai gan viņam tas nebija viegli, jo viņš bija ļoti uzbudināts un viņa paša orgasms bija tuvu. Viņš lika lietā visu savu prasmi, visus baudas sniegšanas paņēmienus, līdz beidzot sajuta, ka savādā sievišķā pretestība sāk izzust. Džinija atvēra acis un palūkojās pretī. Noliecis galvu, Roulends noskūpstīja viņas krūtis un, to darot, ieslīdēja dziļāk.

- Mīļā, es nespēju, nepretojies man, - viņš klusi ierunājās, un līdz ar to Džinijas pretošanās beidzās. Viņa sāka kustēties vienā ritmā, līdz pilnībai atbilstoši viņa kustībām, un tas bija neizsakāmi brīnišķīgi. Roulends vēroja viņas seju, gaidot tajā parādāmies acumirklīgi nekustīgo izteiksmi, kas nozīmēja, ka viņa tūdaļ sasniegs baudas augstāko punktu. Pēc tam viņš vairs nespēja ilgāk vērot, jo bauda kļuva pārāk asa, iekāre pārāk spēcīga. Viņš piekļā-va Džiniju sev klāt un, abiem vienlaikus sasniedzot orgasmu, sauca viņas vārdu. Viņš gribēja teikt vēl ko citu un nākamajā brīdī bija ļoti tuvu tam, lai to pateiktu, bet piespieda sevi atstāt vārdus neizrunātus un satvēra viņas plaukstu, ticot, ka ķermeņa valoda būs runājusi viņa vietā.

Vēlāk, kad abi gulēja viens otram blakus gultā, vājai gaismai spraucoties caur aizkariem, blāvām pilsētas ugunīm zaglīgi ielūkojoties istabā, Džinija pagriezās pret Roulendu, un viņas lūpas bija valgas no baudas un skatienā jautās tvīksms nogurums. Pārlaidusi plaukstu Roulenda vēderam, ieslidinājusi pirkstus apmatojumā, Džinija vēroja, kā viņa miesa sakustas, piebriest.

Acumirklīgas atbildes trīsas izskrēja cauri viņas augumam. Viņa noliecās, ar krūtīm pieskardamās piebriedušajam loceklim, saņēma to mutē, un Roulends nodrebēja no viņas mēles un lūpu pieskāriena.

- Mēs garšojam viens pēc otra, - pacēlusi galvu, viņa sacīja un noskūpstīja viņa lūpas. - Viens pēc otra un pārāk stipri pēc seksa. Mēs sacījām - vienreiz, es sacīju - vienreiz...

- Bija jau par vēlu, kad tu to sacīji. - Roulends satvēra viņas plaukstu, un abu pirksti savijās. - Vienu reizi. Piecas. Sešas. Simts. Kāda starpība?

- Varbūt nekāda. Es tevi joprojām tik ļoti gribu. Es redzu, jūtu, ka tu gribi mani. Vai Svētā Severina ielā?

- Jā. - Roulends pasmaidīja. - Un pie baznīcas arī.

- Taksometrā?

-Taksometrā bija sevišķi briesmīgi. Šeit arī. Kamēr es mēģināju klausīties Lindsijā un tu runāji pa telefonu - es īstenībā nedzirdēju, ko viņa saka...

- Es nedzirdēju, ko saka policists. Es dzirdēju tikai tevi. Tavas rokas. Šo.

Viņa pavirzījās, ar klēpi skardama viņa locekļa galviņu, tad lēni, neatraujot skatienu no viņējā, noslīga lejup, it kā uzdurdama sevi uz viņa miesas. Viņas acīs bija asaras. Pievilcis viņu sev klāt, Roulends skūpstīja šīs asaras, gan iekārodams Džiniju, gan juzdams pret viņu dziļu maigumu.

- Tev ir skumji? Mīļā, saki! - viņš sacīja pie Džinijas lūpām. - Nevajag. Es saprotu. Tas joprojām var būt vienreiz - savā ziņā. Tikai šo vienu nakti.

- Jā, patiesi. Viena nakts. Laiks ārpus laika un...

Viņa nespēja turpināt, viņas augumam pārskrēja trīsas. Roulends sasniedza orgasmu ar sāpīgu atvieglojuma sajūtu un pēc tam acumirklīgām skumjām. Tad, ieritinājusies viņa rokas līkumā, Dži-nija aizmiga, un Roulends gulēja, turēdams viņu savās skavās, ieklausīdamies viņas elpā, skaitīdams viņiem atlikušās stundas un gaidīdams vēlīno ziemas ausmu.

Naktī vairākkārt bija zvanījis telefons, un viesnīcas dežurants bija pieņēmis zvanus. Sešos un trīsdesmit minūtēs, pirmajai vārgajai dienas gaismai iežogoties istabā, Roulends piecēlās un devās cauri guļamistabai uz dzīvojamo istabu. Atbilstoši viesnīcas tradīcijai telefonogrammas bija saliktas aploksnē un pabāztas zem durvīm. Visi zvani bija adresēti Džinijai, šķiet, to bija vairāk, nekā viņš bija domājis, jo aploksne izskatījās visai apjomīga. Nolicis to uz Džinijas rakstāmgalda, Roulends pacēla dažus izkaisītos papīrus un ielūkojās pilsētas kartē, kurai viņi ar Džiniju iepriekšējā vakarā bija pārlaiduši paviršu skatienu.

Ko tagad? Roulends domāja, mēģinādams pievērst uzmanību tam, kādēļ viņš te atradās, darbam. Viņš pievērsa skatienu priekšmetiem uz galda - kartei, Annekas adrešu grāmatai, savām piezīmju grāmatām, Džinijas piezīmju grāmatām, magnetofonam un kasetēm. Priekšmeti nesaistījās savā starpā, to sakarības viņam nebija svarīgas. Viņš pārvilka plaukstas sejai, juzdamies seksuāli izsmelts, iztukšots no pārguruma, no notikumu straujā tempa. Vai pārmaiņas, izšķirošas pārmaiņas varētu notikt vienas nakts laikā?

Viņš apsauca sevi, atskārtis, ka melo pats sev. Šis nebija tikai dažu stundu jautājums. Notikumi nesākās iepriekšējā vakarā, viņam pirmoreiz ievedot Džiniju šajā istabā un izjūtot piepešas alkas pēc sievietes, kuru viņš gandrīz nemaz nepazina. Bet kad tas sākās? Cik ilgi viņš bija gatavojies, briedis šim negaidītajam notikumam?

Roulends saskaities nolūkojās kartē uz galda, pūloties aiz-gainīt šaubas. Lūk, pilsēta, upe, ceļi, skaidri saskatāms Labais un Kreisais krasts. Iezvanījās telefons, un Roulends pacēla klausuli.

Atskanēja dūkoņa, viņš ieklausījās klusumā, pēc tam gaudošanā un sprakšķos, tad atkal vadu sanēšanā.

- Jā? - Roulends nepacietīgi vaicāja. - Kas zvana?

- Te Paskāls Lamartēns, - sacīja diezgan vēsa, bet saspringti nervoza balss. - Vai es, lūdzu, varētu runāt ar Ženevjēvu Han-teri?

Roulends, kā viņam šķita, sekundes simtdaļu par ilgu aizkavējās ar atbildi, bet, kad ierunājās, juta, ka balss skan līdzsvaroti.

-Atvainojiet, bet baidos, ka jūs esat savienots ar nepareizo numuru, - viņš sacīja. - Jums būs jāzvana vēlreiz.

- Vai šis ir astoņi simti desmitais numurs?

- Jā, pareizi. Un Zenevjēva Hantere te bija apmetusies vakar, bet, man ierodoties, viņu pārcēla uz citu numuru. Esmu viņas redaktors. Manuprāt, viņa būs pārvietota uz sesto stāvu, blakus Lindsijai Dramondai. Vai jūs pazīstat Lindsiju?

- Jā. Bet man teica...

-Ak, viesnīcas personāls ir nelabojams, - bezrūpīgi atbildēja Roulends. - Šķiet, viņi nezina, kurā telpā katrs atrodas. Viesnīca ir kā bāztin piebāzta. “Korespondents” mitinās neskaitāmās istabās. Lai viņi vēlreiz pārbauda. Viņa varētu būt sestajā stāvā. Manuprāt, daži cilvēki izvietoti divpadsmitajā. Ja vien viņa, protams, nav pārvietota uz citu viesnīcu.

- Labi. Es mēģināšu vēlreiz noskaidrot...

- Bet... - Roulends steigšus iestarpināja, - es neesmu pārliecināts, ka jūs viņu noķersiet. Viņa sacīja, ka aiziešot agri. Manuprāt, kaut kādas intervijas...

-Tik agri?-Vīrieša balss kļuva asaka.-Pulkstenis vel nav septiņi.

-Varbūt jūs vēl paspēsiet. Varbūt es kļūdos. Es vēlāk, ja vēlaties, varu viņai pateikt, ka zvanījāt. Droši vien viņu sastapšu kādā preses konferencē ap vienpadsmitiem. Vai viņai ir jūsu telefona numurs? Jūs vēlaties, lai viņa jums piezvanītu?

-Nē. Neko nevajag sacīt. Sasodīts... - Lamartēns aprāvās, līnija sprakšķēja. - Viņa nevar man piezvanīt. Man jādodas projām. Paklau, ja jūs tiešām viņu sastopat, vai jūs nepateiktu, ka es zvanīšu vēlreiz šodien ap trim vai četriem?

- Jauki. Mēģināšu viņai to pateikt... - Roulends ierunājās, pirms aptvēra, ka klausulē skan pīkstieni.

Melošana neatstāja Roulendu neskartu. Viņš uz mirkli juta riebumu pret sevi, tad nemieru. Vai Lamartēns atradās Sarajevā vai kaut kur citur Bosnijā? Vai šis zvans nozīmēja, ka viņš plāno atgriezties?

Guļamistabā Džinija sēdēja gultā nobālušu seju, plati ieplestām, satumsušām acīm.

- Tas bija Paskāls, vai ne?

- Jā. Tas bija viņš. - Roulends pārdomāja. - Vai viņš zināja, ka tu esi šeit?

- Nē. - Viņu sāka kratīt drebuļi. - Visticamāk, ka viņš piezvanīja uz viesnīcu Amsterdamā. Viņš varēja piezvanīt Maksam. Uzzinājis, ka esmu Parīzē, viņš, iespējams, noprata, ka būšu Lin-dsijas viesnīcā. Viņš - es nevarēju sazvanīt viņu no Amsterdamas. Viņa nav Sarajevā. Viņš ir atgriezies Mostarā un...

- Džinija, nevajag! - Viņa bija sākusi nevaldāmi drebēt, un Roulends viņu apskāva. - Džinija, paklausies. Viss ir kārtībā. Tu dzirdēji, ko es sacīju? Man nācās melot... '

- Es zinu, ka tu meloji. Es šo to varēju dzirdēt. Tikai - tu meloji tik ticami! Ak Dievs...

- Džinija, paklausies, ko es teikšu! Viņš noticēja visam, ko es sacīju. Viņš zvanīs vēlreiz ap trim vai četriem. Stundas laikā es tev sameklēšu citu numuru, es apsolu. Viss ir kārtībā - mums ir laiks. Es piezvanīšu uz reģistratūru. Apjautāšos par istabām. Es likšu, lai uznes kafiju...

Roulends pasniedzās pēc klausules. Džinija vēroja viņu satraukumā un tāpēc ieplestām acīm. Viņa nevaldāmi trīcēja un, šķiet, nespēja ne pakustēties, ne parunāt.

- Redzi, - sacīja Roulends, noliekot klausuli. - Kafija jau ir ceļā. Domājams, ka viņi atradīs kaut kur atsevišķu numuru, kāds viesis it kā no paša rīta grasoties izrakstīties. Viņi piezvanīs. Džinija, klausies! Celies augšā! Ieej dušā! Saģērbies! Nākamreiz, kad viņš zvanīs... Mēs... - Roulends apklusa. Džinija nespēja paskatīties viņam acīs, viņa sakrustoja rokas pār krūtīm. Roulends maigi saņēma viņas plaukstu.

- Džinija, nevajag, - viņš klusi sacīja. - Man kļūst ļoti smagi, tevī skatoties. Ja tu raudi - tu redzi, kā tas mani ietekmē. Ja mēs varētu tikai... ja mēs tiktu galā ar mūsu darbu. Tu taču to joprojām gribi?

- Tā tam vajadzētu būt. Tā tam vajadzētu būt... - Klusi iekliegusies, viņa atsvabināja savu plaukstu. - Es vairs nezinu, ko es gribu. Es vairs nezinu, kas es esmu. Es nespēju domāt...

Viņa paslēpa seju plaukstās. Roulends kavējās, apslāpēdams vēlēšanos runāt, bet beigu beigās izteica to, ko bija gribējis izteikt jau stundām ilgi. Viņš saprata, ka vārdos slēpās dusmas, niknums uz Lamartēnu, tas briedis dienām ilgi un viņš to vairs nespēja ilgāk paturēt pie sevis.

- Džinija, - viņš ierunājās, - es neguļu ar precētām sievietēm. Uz labu vai ļaunu, bet tāds ir mans likums. Tu neesi precējusies. Tev ir izvēle.

-Tu maldies. - Viņa strauji pacēla skatienu. - Es esmu precējusies. Es jūtos kā precējusies. Lai to justu, nav jānēsā gredzens. Nav vajadzīgs papīra gabals, liecinieki, nekas tāds...

- Es zinu.

- Saprotu, tu domāji, ka tas ir beidzies. Es zinu, ka Makss tā domāja un Lindsija, un Šarlote, - bet jūs visi maldāties. Nekas nav beidzies. Nevarēja beigties. Paskāls ir visa mana dzīve...

Roulends spēji atrāvās, it kā Džinija tikko būtu iesitusi viņam pa seju. Piecēlies kājās, viņš kādu brīdi klusēdams viņā nolūkojās. Pie durvīm klauvēja. Nenovērsdams zaļo acu skatienu no Džinijas sejas, Roulends nelikās par klauvēšanu zinis.

- Vai tu par to esi pārliecināta?

- Jā. Nē. Es vairs ne par ko neesmu pārliecināta. Ja tā būtu patiesība, es nebūtu varējusi tā rīkoties.

- Jādomā, ka nebūtu vis. - Zaļās acis bija kļuvušas aukstas. Viņš piepeši paraustīja plecus. - Tā būs kafija. Es saņemšu. Tu celies augšā, saģērbies. Pēc tam...

- Mēs darīsim, ko teicām? Roulend, meli ir jau sākušies. Tu jau meloji. Man šodien vajadzēs melot. Es to ienīstu.

- Mēs paši esam vainīgi. Tagad vajadzēs ķepuroties laukā. -Roulends jau griezās, lai ietu. - Tā ir postījumu ierobežošana, vai ne?

Viņš izgāja no istabas, velkot mugurā rītasvārkus, un, nonākot līdz gaiteņa durvīm, vaicāja sev, cik dziļi īsti ir šie postījumi.

- Es paņemšu, - viņš ierunājās, atverot durvis, un apklusa.

Aiz tām stāvēja tumšmatains gara auguma vīrietis melnās

džinsu biksēs un melnā ādas jakā. No viņa sejas izteiksmes Roulends acumirklī noprata, kas viņš tāds ir.

- Vai varu palīdzēt? - vaicāja Roulends, ar vienu roku atspiezdamies pret durvju stenderi.

Vīrietis apveltīja viņu ar ciešu, aukstu, pelēku acu skatienu.

- Es gribētu sastapt Džiniju, - viņš sacīja caur zobiem. - Viņa guļ? Varbūt jūs viņai pateiktu, ka esmu šeit.

Saspringti domājot, Roulends uzlūkoja viņu ar tukšu skatienu, novērtēdams faktu, ka viņš ir piemānīts, ka Lamartēns, ja vajadzīgs, ir tikpat nelabojams krāpnieks kā viņš pats.

- Džinija? Kā, jūs domājāt Ženevjēvu? Atvainojiet, vai mēs tikko nerunājām pa telefonu? Es pazīstu jūsu akcentu...

- Jā. Runājām.

- Man šķita - ē, nekas. Laikam neesmu vēl pamodies. Vai es nepaskaidroju? Noticis pārpratums ar istabām. Mani vakarvakarā ielika šeit. Ženevjēva būs iekārtota kaut kur citur. “Korespondents” aizņem lielāko daļu sestā stāva. Neesat mēģinājis meklēt tur?

- Vai mēs nevarētu izbeigt šo te un izbeigt tūdaļ pat? - Vīrieša acis nikni uzzibsnīja. - Es neesmu pavadījis divas dienas

ceļā, lai piedalītos kaut kādā farsā. Vai jūs, lūdzu, nepaietu malā?

Par spīti pieklājībai balsī, Roulends juta, ka viņš ir saniknots, un saprata, ka nav tālu līdz kautiņam.

- Klau, es atvainojos, - viņš laipni sacīja, - bet jūs kļūdāties. Šī ir mana istaba. Paprasiet reģistratūrā. Es tikko grasījos iet dušā...

- Es dzirdēju, ka tiek palaista duša, - ne tik laipni atbildēja Lamartēns. - Mani pārsteidza, kā jums izdevās to no šejienes palaist.

- Vai es teicu, ka iešu dušā viens pats? - Roulends brīdi vilcinājās, tad, skumji pasmaidījis, pieklusināja balsi. - Paklau, man ir mazliet neērti. Es būtu pateicīgs, ja jūs to neteiktu Ženevjēvai. Saprotiet, redakcijas tenkas... Vārdu sakot, nu, šī ir Parīze, un ar mani kopā ir mana sekretāre. Es esmu precēts cilvēks. Nešaubos, ka jūs sapratīsiet...

Uz mirkli Roulendam šķita, ka meli iedarbojušies. Viņš redzēja Lamartēna saspringtajā sejā atspoguļojamies šaubas, tad cerības, tad nicinājumu. Vērojot šīs reakcijas, Roulendu pārņēma dīvaina sajūta. Vēl viens riteņa pagrieziens, un šis vīrietis varēja būt viņš pats. Lamartēns bija gandrīz tikpat garš kā viņš, tādas pašas miesasbūves, viņiem bija vienāda matu krāsa un apmēram tas pats vecums. Emocijas, ko viņš pašlaik skatīja Lamartēna sejā, līdzīgos apstākļos būtu bijušas viņa paša emocijas. Roulends redzēja šajā vīrietī sāncensi, bet saskatīja ari abu radniecību: mēs esam līdzīgi, viņš nodomāja un saspringa. Lamartēns bija gatavs viņam sist.

Viņš redzēja sagatavošanās kustību, sagatavojās pretsitienam, bet tad, kad sitiens tā arī nesekoja, ieraudzīja pēdējo pārvērtību Lamartēna sejā. Tajā parādījās mīlestības un sāpju izteiksme, kurn varēja modināt tikai viens vienīgs cilvēks. Atzīstot šo izteiksmi un tās vēsti, Roulends nolaida roku un klusi pakāpās malā.

Viņš redzēja, ka Džinija bija uzvilkusi rītasvārkus, bet viņas kājas bija basas. Lamartēna sejai pievērstu skatienu, viņa stāvēja apmēram piecpadsmit pēdu atstatumā no durvīm.

- Nemelo vairs, Roulend, - viņa klusi sacīja. - Es nespēju pieļaut, ka tu to dari. Tas nav pareizi.

Sekoja ledains klusums. Neveltīdams Roulendam ne skatiena, Lamartēns pagāja viņam garām un, ienācis istabā, apstājās Dži-nijas priekšā. Nedz pieskardamies viņai, nedz paceldams balsi, viņš franciski piedāvāja Džinijai ģērbties un tūdaļ pat iet projām. Viņš gaidīšot piecas minūtes, bet ne ilgāk kā piecas minūtes, gaitenī pie lifta un būšot pateicīgs, ja viņa pasteigšoties, jo skaidri redzams - un tajā bridi viņš pameta skatienu uz Roulenda pusi -, ka viņiem esot par ko parunāt.

Galēja stresa apstākļos viņš ātri domā, domās atzīmēja Rou-lends. Pie durvīm Lamartēns apstājās, un viņu skatieni sastapās.

- Vai tu esi precējies? - Lamartēns asi noprasīja.

-Nē, - atbildēja Roulends un, pirms durvis aizvērās, redzēja Lamartēnu apsveram no šā apstākļa izrietošās varbūtības.

XIV

- Nerunā ar mani, pagaidi, - sacīja Paskāls, ievilkdams Dži-niju sev līdzi liftā. Klusēdami viņi nobrauca astoņus stāvus zemāk, nepieskardamies viens otram, pieklājīgi kā svešinieki starp svešiniekiem. Tomēr Džinija zināja, ka pārējie pasažieri nojauta viņu attiecības. Džinija uztvēra viņu skatienus, viņu steigšus novērstos skatienus. Neko neredzot, viņa klupdama izspraucās cauri žurnālistu drūzmai, kas jau pulcējās vestibilā, un izgāja auksti mitrajā āra gaisā. Tobrīd viņa ierunājās, izdvesdama kaut kādus nesakarīgus lūgumus, bet Paskāls neklausījās. Satvēris Džiniju aiz rokas, viņš sāka vilkt viņu pāri ielai un pēc tam pāri pirmajam tiltam, kas pagadījās, platās, pelēkās un kūtrās Sēnas kreisā krasta virzienā.

Viņš izskatās gandrīz kā prātu zaudējis, Džinija nodomāja, viņas acis bija asaru aizmiglotas. Viņš šķita nemaz neredzam un nedzirdam viņiem virsū braucošās automašīnas. Nokļuvis Kreisajā krastā, viņš vilka Džiniju pa krastmalu, pēc tam nogriezās sīkā, šaurā ieliņā. Tikai tad Džinija aptvēra, uz kurieni Paskāls viņu ved, kur viņš bija aizvadījis iepriekšējo nakti, viesnīciņā, kurā viņi divas reizes bija kopīgi apmetušies pagājušā gada laikā. Klusi un sāpīgi izsaukusies, viņa parāvās atpakaļ, bet Paskāls tikai ciešāk satvēra viņas roku un ieveda viņu vecajā ēkā, augšup pa šaurajām kāpnēm un istabiņā ielas pusē ar ieslīpu skatu uz upi un Notre Datne.

Istaba bija tā pati, kuru viņiem iedeva divās iepriekšējās reizēs, pirms Bosnijas, kad viņi bija ieradušies Parīzē apciemot Ma-

riannu. Viņi bija mīlējuši viens otru šajā gultā, izliekdamies pāri palodzei, kopīgi raudzījušies pa to logu, tas bija pagājušā gada pavasarī, tolaik, kad abi bija tik prieka pilni, kad pasaule bija tik jēg-pilna. Ieejot istabā, Džinija sajuta viņu pašu rēgus un aizgriezusies aizsedza ar plaukstām seju. Paskāls aizcirta durvis.

- Tā. Tagad pasaki man... - Viņš nespēja parunāt. - Cik ilgi tas velkas? Pasaki man! Džinija, Dieva vārdā, cik ilgi tu man esi melojusi? Kopš aizbraukšanas no Bosnijas? Agrāk?

- Nē. Nē, es tev zvēru. - Viņa strauji pagriezās, uzlūkojot Paskālu ar lūdzošu skatienu. - Paskāl, tas notika pagājušajā naktī. Tikai pagājušajā naktī. Nekad pirms tam...

-Tu gaidi, ka es tam ticēšu? - Viņš parāvās no Džinijas projām. - Tava seja. Tavas acis. Es nevaru skatīties uz tevi. Tu esi nogriezusi matus. Tu od pēc viņa - es tevi nepazīstu. Dieva dēļ, tikai turies tālāk no manis! Es būtu varējis apzvērēt ar savu dzīvību, ka tu uz kaut ko tādu nebūtu spējīga, lai nu kas, bet ne tu...

- Paskāl...

-Tikai neko nesaki! Pagaidi! Dieva dēļ, nepieskaries man! Es tevi varētu nogalināt. Es varētu viņu nogalināt. Pagaidi. Man jādomā. Es nevaru elpot...

Sažņaudzis rokas dūrēs, viņš aizgriezās no Džinijas un sāka šurpu turpu soļot pa istabu. Klusi, apslāpēti iesaucies, viņš atrāva vaļā logu un izliecās pretī svaigajam gaisam un sīkajam lietutiņam. Vējā nošūpojās aizkari, no galda uz grīdas nokrita papīra lapiņa. Uz tās Paskāla rokrakstā bija rakstīti desmit Parīzes lielāko viesnīcu nosaukumi un to telefona numuri. “St. Regis” viesnīca bija sarakstā pēdējā. Raugoties rokrakstā, Džinijas acīs no jauna sariesās asaras.

-Tad tā tu mani sameklēji? Es domāju, ka tu esi runājis ar Maksu...

- Maksu? Nē. - Pagriezies viņš uzlūkoja Džiniju ar tukšu skatienu.

- Es nespēju - es pavadīju ceļā divas naktis un dienu. Es neesmu gulējis. Devos uz Amsterdamu - gribēju sastapt tevi Amsterdamā. Es domāju - biju iecerējis to kā pārsteigumu. Pēc tam kad uzzināju, ka tu esi aizbraukusi, devos uz šejieni. Ielidoju ap diviem naktī. Sapratu, ka notiek skate, nodomāju, ka tev jābūt Lindsijas viesnīcā. Kad atklāju, kur tu esi, - bija tik vēls, tavs numurs neatbildēja, nolēmu gaidīt līdz ritam un... - Viņš nespēja turpināt. Džinija redzēja sāpes un neizpratni aptumšojam Paskāla seju. Novērsies viņš aizvēra logu. - Tam visam nav nozīmes. Tas nav svarīgi. Es - es nespēju domāt. Es nespēju redzēt. Es redzu vienīgi šo vīrieti stāvam durvīs. Es zināju, ka viņš melo. Es redzēju to viņa sejā, es redzēju tavu mēteli uz krēsla. Bet pat tad, pat tad - es joprojām domāju. Nē, tas nevar būt, tā ir kļūda. Bet - es zināju. Es acumirklī zināju. Es zināju no paša rīta, gandrīz tūdaļ pat, kad viņš bija pacēlis klausuli. Kaut kas viņa balsī... - Paskāls aprāvās, Džinija vēroja, kā viņš pūlas savaldīties. - Cik savādi. Es to nekad neaizmirsīšu. Stāvam viesnīcas gaitenī. Iekšēji mirstam...

- Paskāl, lūdzu... - Džinija neapzināti sakustējās uz viņa pusi. - Es nespēju redzēt tevi tādu. Lūdzu! Ja tu tikai mani uzklausītu - ļautu man paskaidrot...

Viņa apklusa. Paskāla sejas izteiksme viņu apklusināja, viņa ļāva izstieptajai rokai nokrist gar sāniem.

- Paskaidrot? - Viņš atkāpās vēl soli tālāk. - Man vajadzēja zināt - šajā situācijā. It viss, ko kāds saka, izklausās kā klišeja, it kā mēs abi būtu nokļuvuši sliktā lugā. Un tomēr es jūtu - es tevi tik ļoti mīlu, Džinija. Un es domāju, ka tu mīli mani.

- Bet es patiešām tevi mīlu...

- Lūdzu, nevajag! - Paskāls pacēla plaukstu. - Man liekas, es nespēšu izturēt, ka tu man stāsti tamlīdzīgus melus. Tu esi bijuši gultā ar kādu citu un... Kā tu to varēji? Kāpēc tev to vajadzēja? Dieva vārdā, kas tev lika to darīt? Es svētdienas vakarā runāju ar tevi pie Maksa - tas ir mazāk nekā pirms četrdesmit astoņām stundām. Tu toreiz neko neteici - tu nedevi man ne mazāko mājienu...

-Toreiz man nebija nekā, ko teikt. Paskāl, toreiz es tev nemeloju. Es neko neslēpu.

-Tavas vēstules...

Viņš neko nedzird, Džinija nodomāja. Katrs viņas iestarpinājums, Šķiet, paslīdēja viņam garām. Iebāzis roku jakas kabatā, viņš tobrīd vilka ārā vēstuļu saišķi un nosvieda tās uz gultas.

- Visu, ko tu šeit rakstīji, - es zinu šīs vēstules no galvas. Zini, cik bieži es tās lasīju un pārlasīju? Tu rakstīji - vienmēr bija viens no taviem vārdiem. Es neprasīju tevi to lietot. Tu biji brīva, un tu izvēlējies. Džinija, kā tu to varēji? Kāpēc? Es tev uzticējos kā pats sev. Es domāju - tu domā, es būtu varējis aiziet kuru katru brīdi šajos divos mēnešos un pārgulēt ar kādu citu sievieti? Es to nevarēju, es to negribēju. Vienīgā sieviete, ko es gribēju, bija sieviete, kuru es mīlu.

Aizgriezusies Džinija aplaida neko neredzošu skatienu viesnīcas istabai, šai tik franciskajai istabai ar zilu audumu klātajām sienām, kur nimfas un ganes gulēja atlaidušās pie romantizētām pilsdrupām un mazi heraldiski dzīvnieciņi izraibināja šīs pastorālās ainas. Raksts miglojās Džinijas acu priekšā un skaļi atbalsojās smadzenēs. Viņa nespēja paskatīties uz Paskālu, viņa baidījās ielūkoties sejā, ko tik ļoti mīlēja.

-Tas nebija plānots, - viņai izlauzās. - Paskāl, varbūt tas neko nemaina, bet es gribu, lai tu man noticētu. Pirms tam nekā nebija, nekāda flirta. Mani nepierunāja un nepavedināja - nekā tamlīdzīga. Es nevaru pieļaut, ka tu paliktu tādās domās, tas būtu netaisni pret Roulendu. Viņš to neparedzēja vairāk par mani. Es viņu tikko biju sastapusi, es viņu nemaz īsti nepazinu. Mēs strādājām kopā, es jau tev teicu, un, kad es iepriekšējā vakarā atbraucu, mēs strīdējāmies un tad - es nevaru atcerēties. Laikam viņš pieskārās manam plecam. Vai saņēma manu roku. Un tad - tas vienkārši notika. Man uznāca vājuma brīdis. Tā bija mana vaina. Es nezinu, kādēļ tā izdarīju. Es biju noilgojusies pēc tevis, un es biju nelaimīga un arī vientuļa. Es zinu, ka tas nav attaisnojums...

Viņa apklusa. Līdz viņai caur asarām beidzot bija nonākusi Paskāla sejas izteiksme.

-Tu viņu tikko biji sastapusi? Kad tieši tu viņu sastapi?

- Paskāl, vai tam ir kāda nozīme? Lūdzu...

- Nē. Tu man atbildi! Kad?

- Pagājušajā piektdienā.

- Pagājušajā piektdienā? - Džinija redzeja viņa seju šoka sastingstam. - Tu gribi teikt, ka pazīsti viņu mazāk par trim dienām?

-Jā.

- Skaidrs. - Viss sārtums aizplūda no viņa sejas. - Tad tik daudz laika viņam vajadzēja? Ak Dievs! Es nespēju tam noticēt. Es nespēju noticēt, ka tu...

- Paskāl, lūdzu... - Paskāls atkal bija sācis soļot pa istabu. - Es nevaru pieļaut, ka tu tā domā. Tas nav pareizi. Viņš mani uz to nepamudināja - ne reizes, ne mazākajā mērā. Mēs gluži vienkārši kopā strādājām. Un tad tas notika...

- Nē. Tu /āvi tam notikt. - Viņš atkal strauji pagriezās pret Džiniju, tagad viņa seja bija dusmās cieši savilkta. - Tiksim skaidrībā beidzot par šo vienu lietu. Tu zini tikpat labi kā es, ka šādā situācijā, ja tāda rodas, vienmēr ir izvēles bridis, kad joprojām ir laiks atsacīties. Pirms skūpsta, pirms zināmā teikuma, pirms zināmā skatiena - notiek izvēle. Tāpēc, Džinija, vismaz aiztaupi man visus šos skaistos melus. Nestāsti, ka tu spēj mīlēt vienu vīrieti un vienlaikis gulēt ar citu. Aiztaupi man to! Mēs abi zinām, ka tā nav patiesība.

- Es to nezinu! - Viņa pacēla balsi. - Paskāl, tas nav vienmēr tik vienkārši. Tu nevari būt tik taisnprātīgs...

- Bet es varu gan. - Viņu skatieni sastapās. - Es esmu taisnprātīgs. Un tu ari biji. Kādreiz.

Džinija ticēja viņa vārdiem, tās kādreiz bija ari viņas domas. Viņa ar šausmām gaidīja turpmāku izprašņāšanu, kas viņai liktu atzīt savas neuzticības apmērus. Viņa gaidīja jautājumus: kā, kad, kur, kāpēc, cik bieži. Viņa zināja, ka apvērstā situācijā šādas banalitātes nāktu pār viņas pašas lūpām. Lai arī cik sāpīgas, tās tomēr bija labākas par šaubām.

Tādēļ viņa gaidīja jautājumus, bet, kad to nebija, sāka saprast, ka Paskāls uz tiem jau ieguvis atbildes no viņas žestiem, sejas izteiksmes un balss skaņas. Bet varbūt Paskāls gluži vienkārši bija pārāk lepns, lai uzdotu jautājumus, kas viņam bija pretīgi.

Kā par brīnumu, Paskāls mēģināja aprakstīt viņai, kā ceļojis uz šejieni. Sākumā Džinija domāja, ka viņš nespēj runāt ne par ko tiešāku, bet tad saprata: šis apraksts bija sava veida meklēšana - it kā viņš meklētu pēc viņas šeit, attēlotajos apstākļos. To Džinija saprata, jo mīlestību viņi abi kādreiz bija mērījuši pēc Bosnijā pieredzēto notikumu kritērijiem. Paskāls viņai aplinkus vaicāja, vai viņa to atceras.

Viņš sacīja, ka no Mostaras esot izbraucis ANO konvoja pavadībā, pieķēries aizmugurē armijas kravas mašīnai, kas evakuēja sievietes, bērnus un smagi ievainotos. Brauciens pa izdangātajiem ceļiem bija ildzis daudzas stundas. Bērni šajās karavānās parasti vairs neraudāja. Reizēm viņu mātes, šķirtas no vīriem un ģimenēm, nezinot, vai vēl kādreiz tos ieraudzīs, bija tikpat pamirušas, reizēm ne. No Sarajevas viņš beidzot bija izkļuvis iepriekšējās dienas rīta agrumā ar transporta lidmašīnu. Lidmašīna bija nogādājusi viņu kādā attālā Vācijas militārā bāzē. No turienes viņš bija veicis vēl daudzus pārlidojumus. Visbeidzot viņš bija nonācis Amsterdamā - dažas stundas pēc tam, kad Džinija bija atstājusi pilsētu, iepriekšējās dienas vakarā ap pulksten vienpadsmitiem.

Paskāls stāstīja, ka viņam visu laiku prātā tinusies/Ž/ma, tā uzturējusi viņu visu ceļojuma laiku. Viņš nonākšot līdz Džinijas istabai, viņš ieiešot tajā. Lūk, vārdi, ko viņi varētu sacīt viens otram, lūk, to viņi pēc tam varētu darīt. Šī filma joprojām esot bijusi viņam prātā pirms dažām stundām, kad sešos un četrdesmit piecās minūtēs viņš ceturto reizi četru stundu laikā esot uzgriezis viņas numuru viesnīcā “St. Regis” un Roulends Makgīrs pacēlis klausuli. Nonācis līdz šim momentam savā stāstījumā, viņš nespēja turpināt. Džinija redzēja viņa seju pārvēršamies, iegūstam izteiksmi, kuru viņa bieži bija redzējusi agrāk un par kuru viņa Bosnijā bija sākusi domāt kā par Paskāla pirmsugunslīnijas izteiksmi.

Paskāla konkurenti, patiesību sakot, viņas tēvs, bieži bija apsūdzējis viņu adrenalīna slimībā, pat tieksmē pēc nāves. Džinija zināja, ka tā nav taisnība. Paskāls vienmēr ļoti precīzi novērtēja iespējamo risku. Taisnība, viņš mazāk rūpējās par savu drošību kā vairums cilvēku, bet viņš nebija pārdrošs: pirms viņš uzņēmās risku un devās varbūtējās briesmās, uz ugunslīniju, vienmēr iestājās īss, saspringts novērtēšanas bridis. Šo izteiksmi viņa tagad redzēja Paskāla sejā, brīdī, kad viņš pirmo reizi, kopš sāka runāt, pagriezās, lai uz viņu paskatītos. Džinija redzēja, ka viņš stāv pilnīgi nekustīgi, gaismai no loga krītot pār viņa dedzīgo, šauro un inteliģento seju. Viņa pelēkās acis cieši vērās pretī Džinijas skatienam, un viņa zināja, ka Paskāls izsver viņu pagātni, to, kas viņiem piederējis, iespējams, izsver viņu pašu - pret šārita notikumiem. Dži-nijai tobrīd pārskrēja izbaiļu vilnis, jo Paskāls nebija spējīgs uz kompromisiem, viņa zināja, ka viņš pavisam nopietni vai- šajā pašā brīdī iziet no istabas, izbeigt viņu attiecības klusi, bet noteikti, pēc tam nocietināties un nekad neatgriezties atpakaļ.

Viņai izlauzās kluss - pa pusei ciešanu, pa pusei protesta kliedziens. Paskāla seja pārvērtās. Piegājis pie Džinijas un pirmo reizi viņai pieskāries, Paskāls saņēma rokās viņas plaukstu.

- Paklausies manī! Paskaties manī! - Viņš pavērsa Džinijas seju pret sevi. - Džinija, mums jātiek tam pāri. Es nevaru - pašlaik es nespēju neko saprast un nespēju domāt. Kaut kas būs bijis šausmīgi nepareizi. Mīļā, tu esi tik novājējusi. Tavi mati. Tava seja... - Viņa balss pārgāja čukstā. Viņš pievilka Džiniju sev klāt. - Tu slēpies no manis - pa telefonu, savās vēstulēs. Es nedomāju to vīrieti - tam nav nekāda sakara ar viņu. Džinija, kāpēc tu tā darīji? Kas ar tevi notika, kopš mēs šķīrāmies? Es domāju, ka mums nav noslēpumu vienam no otra...

Apjucis viņš apklusa, ar skatienu meklējot viņas seju. Nesagaidījis tūlītēju atbildi, viņš cieši satvēra Džinijas plaukstas un piespieda Džiniju paskatīties viņam acīs.

- Pareizi. Redzi, ko mēs tūlīt darīsim. Mēs tūdaļ dosimies projām, jā? Mēs kopīgi atstāsim Parīzi - ar pirmo iespējamo reisu. Un pēc tam mēs atgriezīsimies Londonā, mūsu dzīvoklī vai kādā citā mierīgā vietā, kur varēsim vieni paši būt kopā un izrunāties. Mēs varam atgūt zaudēto, bet mums tas jādara nekavējoties. Tūdaļ pat. Mīļā, paskaties uz mani! Saki, ka tu brauksi man līdzi.

Džinija vilcinājās, iestājās klusums, un šajā klusumā viņš izlasīja atbildi. Atlaidis viņas rokas, viņš tūdaļ pat atkāpās.

-Tu nebrauksi.

- Paskāl, pēc dienas vai divām - jā. Es ari to gribu, es gribu to vairāk par visu. Bet es nevaru pašlaik aizbraukt, šodien ne, nebūs pareizi, ja es aizbraukšu šodien. Man vajag izsekot pavedienam līdz galam. Es jau tev teicu - pazudusi jauna meitene. Es -man vajag viņu atrast. Man vajag atrast vīrieti, ar kuru viņa ir kopā. Viņa dēļ miruši divi cilvēki - es nevaru aiziet no tā visa.

Sekoja klusums, klusums, kas Džinijai iedvesa šausmas. Viņa juta sevi saviļņojamies veselu okeānu vārdu, milzīgu ūdens masu, kas pārāk ilgi bijusi ieslodzīta. Tagad viņa sajuta Paskāla dusmas, pirmītējā mirkļa maigums un raizes bija izdzisušas viņa sejā.

- Skaidrs! - Viņš veltīja Džinijai ilgu un auksti vērtējošu skatienu. - Tu nevari aiziet no šā notikuma - vai an tu nevari aiziet no šā vīrieša? Kā tad ir, Džinija? Es gribu būt skaidrībā - pilnīgā skaidrībā - par to.

- No notikuma, - viņa steigšus atbildēja. - Nekāda sakara ar Roulendu Makgīru. Patiesībā - es esmu pārliecināta, ka viņš aizbrauktu, atgrieztos Londonā, ja es palūgtu...

-Tu tā domā? Es gan tam nepiekristu. Es sacītu, ka viņš ļoti nelabprāt tevi pamestu. Ļoti šaubos, ka viņš tik paklausīgi atgrieztos Londonā. Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes.

-Paskāl, lūdzu! Esmu pārliecināta, ka tu maldies. Viņš nožēlos to, kas noticis. Viņš pats gribēs izķepuroties no situācijas. Viņš...

- Vai tu domā, ka esmu pilnīgs muļķis? - Paskāls uzmeta viņai saniknotu skadenu. - Tu domā, ka es nezinu, kā izskatās vīrietis tādā stāvoklī? Nevajag man melot! Jūs mīlējāties visu nakti - es to zināju mirklī, kad viņš atvēra durvis. Es zināju, kad viņš tik galanti man meloja, lai tevi izpestītu, un tu viņam ļāvi to darīt. Jēzus... - Viņš nikni pacēla roku, un Džinija sarāvās. - Viņš nedomā likties mierā. Viņam nav vēlēšanās izķepurodes - tieši otrādi. Viņš to pavisam skaidri lika saprast, kad es izgāju no tās sasodītās istabas.

- Paskāl, viņš nelika. Viņš tobrīd tev pateica tikai vienu vārdu...

- Ar vienu vārdu pilnīgi pietiek. Nav svarīgi, ko viņš sacīja. Es to redzēju viņa sejā. Ja viņš man būtu iesitis, viņš nevarētu pateikt skaidrāk. Un tu itin labi to zināji. Tu to zini tagad. Tu nevari skatīties man acīs. Vai nu tu melo man, vai ari pati sev. Tas nebija tikai īss, nenozīmīgs sakars, ko jūs abi acumirklī nožēlojāt., vai varbūt bija? Vai bija?

- Uz to es neatbildēšu...

-Tu jau atbildēji. - Paskāls aizgriezās, pūloties atgūt savaldīšanos, taču tūdaļ pat apsviedās apkārt. - Tāpēc nemēģini uzvelt lēmuma pieņemšanu viņam. Tev jāpieņem lēmums. Tev jāizvēlas. - Viņš apklusa. - Un apdomā labi, pirms to dari, jo tev nebūs iespējas pārdomāt rīt vai nākamajā nedēļā. - Paskāls veltīja Džinijai skatienu, kurš sāpināja viņu līdz sirds dziļumiem, kurā dusmas jaucās ar visdziļāko nožēlu. - Mēs jau šādā situācijā esam bijuši, - viņš turpināja saspringtā balsī. - Izvēlies, Džinija! Sauc to par izvēli starp mani un šo tavu stāstu, ja vēlies. Pēc stundas atiet lidmašīna, un es ar to lidošu. Ar tevi vai bez tevis. Velns lai to visu parauj... - Beidzot viņš vairs nespēja ilgāk valdīties. Viņš trieca dūri pret sienu. - Vai tu domā, ka es tevi tagad lūgšos? Tu domā, ka es mēģināšu tev atgādināt, kas mēs bijām, ko mēs nozīmējām viens otram? Es to nedarīšu. Es to nedarīšu. Ja tu mani mīli, tu brauksi man līdzi. Ja tu nebrauksi, tad viss šis aizgājušais gads, lielākā mana mūža daļa, ir bijusi kļūda. Tāpēc izvēlies, Džinija, un izvēlies nekavējoties! Es negaidīšu.

- Kā tu vari tā runāt? Kā tu vari tā rīkoties! Vai es tev kādreiz esmu likusi tā izvēlēties? - Paceļot balsi piepešā apsūdzībā, Džinija spēji apgriezās apkārt. - Tu biji projām deviņas nedēļas, Paskāl. Tu sacīji, ka būsi trīs, augstākais, četras. Pagāja deviņas. Vai es pret tevi tā izturējos? Vai es teicu, ja tu mani mīli, Paskāl, tad ar nākamo lidmašīnu izlido no Sarajevas un atgriezies? Vai es tā kādreiz esmu teikusi?

- Tu gribi sacīt, ka situācijas ne ar ko neatšķiras? Mīļais Dievs, kas ar tevi noticis? Vai man tur bija sakars ar kādu sievieti? Nē, nebija. Es biju tev uzticīgs - es nemaz citādi nevarēju -, un tu to itin labi zināji. Es tev neliku šaubīties par savām jūtām nedz tad, kad runāju ar tevi, nedz tad, kad rakstīju. Es tev pašlaik nelieku izšķirties starp mani un tavu darbu. Es tev prasu izvēlēties, kas tev nozīmē vairāk - es vai vīrietis, kurš tevi pagājušonakt pierunāja likties gultā...

- Viņš mani nepierunāja - es jau tev teicu. Un viņam ar to nav nekāda sakara. Es tev lūdzu dažas dienas, neko vairāk, Paskāl, es nevaru izskaidrot. Amsterdamā - es zvērēju sev, ka es to izdarīšu...

- Tu daudz ko esi zvērējusi. - Viņš pameta ar roku uz gultā nomestajām vēstulēm. - Gribi sev atgādināt šo to no tā, ko esi man zvērējusi? Acīmredzot tu to esi aizmirsusi. Droši vien tas nebija pārāk nopietni domāts...

- Tā nav taisnība. Paskāl, vai tu nevari saprast? Es nemēģinu sevi attaisnot par to, ko esmu izdarījusi. Bet tev jāsaprot - kamēr tu biji projām, mana dzīve ne tikai apstājās. Es aizvadīju vientulībā nedēļu pēc nedēļas. Bosnijā redzētais inani bija pārvērtis - un es nevarēju tev to izstāstīt. Es tev nevarēju izstāstīt, cik slima, izmisusi un sajukusi es jutos. Es gribēju, lai tu būtu brīvs, lai tu varētu strādāt, un tā es pat nedrīkstēju tev izstāstīt, cik ļoti ilgojos, lai tu atgrieztos. Vai tu zini, cik tas bija smagi - tev to neteikt. Nedēļu pēc nedēļas es biju tik pārliecināta, ka tu atgriezīsies uz Ziemassvētkiem. Es biju pārliecināta - es arī spēju redzēt filmas, Paskāl, vai tu nekad par to neesi iedomājies? Es spēju iztēloties. Man acu priekšā slīdēja mūsu Ziemassvētku filma. Es redzēju - ak jā, iespējams, ka tās bija muļķības. Mūsu pirmie Ziemassvētki kopā. Mūsu dzīvoklī. Ziemassvētku eglīte. Es nopirku eglīti. Un zvaigznes. Es nopirku tev dāvanas, un es tās iesaiņoju. Un tad tu neatgriezies...

- Džinija! - Paskāls piegāja viņai tuvāk. - Mīļā, ko tu runā? Tu man neko tādu neteici. Ziemassvētkos - tu sacīji, ka tas nav nekas. Tu sacīji, ka nosvinēsim Ziemassvētkus, kad es atgriezīšos. Tu sacīji...

- Es zinu, ko es sacīju... - Džinija nespēja vairs ilgāk valdīt pār asarām, kas sāka plūst lejup pār vaigiem. - Bet es tā nedomāju. Nejutu. Es cerēju - es biju tik pārliecināta, ka tev jāsaprot. Es domāju - pat Paskāls nespēj būt mūžīgi projām. Nevar būt, ka viņš neilgojas pēc manis. Nevar būt, ka viņš negrib atgriezties. Un tad -tad es sastapu Helēnu. Mēs ar Helēnu ēdām lenču, un viņa teica...

Viņš gāja vēl tuvāk, viņš izstiepa roku, izdzirdējis pieminam bijušās sievas vārdu, viņš apstājās kā zemē iemiets.

- Ko? Tu sastapi Helēnu? Kad? Tu man to neteici.

- Pirms Ziemassvētkiem. Es redzēju, viņa domā, ka esmu muļķe. Viņa tevi pazina labāk nekā es. Viņa zināja, ka tu neatgriezīsies ne Ziemassvētkos, ne Jaunajā gadā. Viņa man pastāstīja, kā bijis tad, kad viņa bija precējusies ar tevi. Kā tu vienmēr biji viņai neaizsniedzams. Kā viņai nācies tikt galā ar Mariannu, visu laiku vienai pašai, un es nodomāju - jā, viņai ir taisnība. Paskāls atdod sevi darbam, tāds viņš ir, un tādēļ es viņu mīlu. Tikai... - Viņa apklusa. Paskāla acis bija dusmās satumsušas. Viņš satvēra Dži-niju aiz rokas.

- Pabeidz vien! - viņš sacīja. - Turpini! Tikai - kas?

- Tas, ka mani tas iznīcina, Paskāl. Nekad nezināt, kur tu esi, ka tev nekas nedraud. Nespēt izstāstīt tev, kā es jūtos. Tobrīd tas mani plosīja gabalos. Un, kad viņa to sacīja, kad viņa stāstīja, kā bijis, es nodomāju: tā būtu, ja man būtu bijis Paskāla bērns. Es būtu otrā Helēna. Mazulis būtu otrā Marianna. Un tu joprojām būtu tēvs, kas ir prom, tieši tā, kā viņa sacīja...

- Žēlīgais Dievs, neiedrošinies man to sacīt! - Satvēris Dži-niju sāpīgi aiz abām rokām, Paskāls spēcīgi viņu sapurināja. - Paskaties uz sevi! - Viņš pagrieza Džinijas seju pret sevi. - Es redzu tā vīrieša rokas uz tava kakla. Es redzu, kur viņš tevi skūpstījis. Es viņu saožu uz tevis, un tu man stāsti par manu sievu un manu bērnu? Tu zini, kāda bija mana laulība, tu zini, kāda tā bija elle. Ja nebūtu manas meitas...

- Jā, es zinu, ka tu mīli Mariannu, - Džinija pūlējās atbrīvoties no viņa tvēriena. - Kāpēc tu pašlaik atrodies Parīzē, Paskāl? Tikai nemelo man! Nestāsti, ka pēkšņi esi izlēmis mani sastapt. Es zinu, kas tevi beigu beigās atveda atpakaļ, un tā nebūt nebiju es. Tu šeit atrodies tāpēc, ka nākamajā nedēļā ir Mariannas dzimšanas diena...

Tad Paskāls viņai iesita - tik stipri, ka viņa nokrita uz grīdas. Trieciens atsita Džiniju pret gultas pamatni, un viņa palika sakņupuši guļam, sargājot seju. Paskāls nekad iepriekš nebija viņai sitis, un sitiens nāca tik negaidīti un bija tik sāpīgs, ka viņai satumsa acu priekšā. Satvēris Džiniju aiz rokām, Paskāls pierāva viņu atkal kājās.

- Kā tu vari tā runāt? Kā? - Viņš trīcēja no dusmām. - Vai tu netici nekam, ko es tev esmu teicis? Tik vien tev vajag, vai ne, lai zaudētu visu ticību man - vienu sarunu ar manu bijušo sievu? Tas ir tavs attaisnojums, vai ne, lai liktos gultā ar vīrieti, kuru tu pazīsti tikai trīs dienas, un kaifotu ar viņu visu nakti? Ak Dievs... -Viņš atgrūda Džiniju projām no sevis. - Neatbildi! Nevajag atbildēt. Nerunā ar mani par Mariannu! Es mīlu savu meitu. Un pašlaik es negribu dzirdēt viņas vārdu uz tavām lūpām.

- Kā man tas jāsaprot?

-Tu zini. Mēs abi zinām. - Apklusis viņš dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. - Piedod, ka es tev iesitu. Es negribu, ka mūsu attiecības beidzas tā. Diemžēl tā ir noticis. Es labāk iešu. Ja palikšu - es varu atkal tev iesist. Es... - Ar neko neredzošu skatienu viņš pavērās visapkārt. - Bija viens brīdis - Bosnijā -, kad es domāju... Vienalga. Tikai nerunā tā par Mariannu. Tev nav bēmu. Tu nevari saprast. Visu to prieku un vainu, un sirdsapziņas pārmetumus. To cenšanos, sajūtu, ka nekad neesi pietiekami daudz darījis. Zini, man patiešām vajadzēja strādāt... - Viņš veltīja Džinijai aizvainotu skatienu. - Nav šaubu, ka Helēna izlaida šo vienādojuma daļu. Bet man tik tiešām vajadzēja uzturēt sievu un bērnu. Es fotografēju. Karus. To nevar darīt no deviņiem līdz pieciem un katru vakaru pārrasties mājās uz vakariņām. Viņa to zināja, kad precējās ar mani. Kad piedzima Marianna, mēs tiešām kalām plānus. Kur man jāiet, kad atgriezīšos. Kā es varētu organizēt savu dzīvi. Pildīt savus tēva pienākumus. Pēc Helēnas domām, tas beidzās neveiksmīgi, un neveiksmē, protams, esmu vainojams tikai es. Es būtu varējis cerēt... - Viņš sastomījās. - Es būtu varējis cerēt, ka tu to saredzēsi citādi. Tam nav nozīmes. Tu klausījies manā bijušajā sievā, un tu mani nosodīji. Tagad es saprotu, kas notika pagājušajā naktī. Es iešu. Nav jēgas to visu vilkt garumā. Tas ir sāpīgi mums abiem.

- Es gribēju tavu bērnu! - Džinija izsaucās, tikko redzami tiekdamās viņam pretī, tad aprāvās. - Ak, Paskāl, vai tiešām tu nesaprati? Vai tiešām tu nenojauti? Tas sākās Bosnijā, varbūt Mos-tarā. Tāpēc ka es tevi tik ļoti mīlēju un mēs redzējām tik daudz nāves. - Viņas balss noraustījās un seja sāpīgi savilkās. - Es zinu, ka tas bija nepraktiski. Es redzēju, ka tu to nevēlies. Bet mani šī vēlēšanās pārņēma, un es nespēju tikt no tās vaļā. Es tik ļoti gribēju tavu bērnu, ka nespēju domāt ne par ko citu.

Iestājās klusums. Paskāls bija uzmanīgi noklausījies šo izmocīto atzīšanos ar bālu, nekustīgu seju. Džinijai beidzot runāt, viņš papleta rokas izteiksmīgā žestā, it kā grasītos atmest kaut ko tādu, ko ļoti augstu vērtēja.

- Skaidrs. - Viņa seja kļuva noslēgta. - Tā tu juties. Kāpēc tu nevarēji piespiest sevi man to pateikt?

- Kāpēc? Tāpēc, ka biju par lepnu. Tāpēc, ka negribēju tevi pierunāt. Tāpēc, ka šādi lēmumi jāpieņem diviem cilvēkiem, nevis vienam, un tos vajadzētu pieņemt ar prieku. Tas ir viss...

Džinijas balss aprāvās. Viņa sāka runāt no jauna, bet tad pamazām apjauta: lai gan viņa atklāja Paskālam savas stiprākās jūtas, mēnešiem ilgi apslāpētās emocijas, un lai gan šī atzīšanās, šķiet, viņu aizkustināja, tomēr nelika atmaigt un nemodināja atbildi.

Sastomījusies Džinija apklusa. Brīdi pēc tam turpinājis viņu vērot, Paskāls nopūtās.

- Es prātoju, vai tu tiešām tā domā. - Viņa skatiens aizklīda sāņus, pēc tam atpakaļ. - Var būt, ka domā. Es vairs nezinu. Kaut tu man toreiz to būtu teikusi! Mana reakcija varbūt atšķirtos no tās, ko tu gaidīji, - kas to lai zina? Pašlaik varbūt tā ir labāk. Droši vien tu pārdomāji, vai ne, pēc tās sarunas ar Helēnu un piepeši saprati, cik nepiemērots tēvs es būtu bijis. - Vārdi skanēja vēsi, un asinis saskrēja Džinijai sejā.

- Nē, es nepārdomāju, - viņa ierunājās. - Ne to es domāju, ne gluži to. Es jau tev teicu. Es nebiju vesela. Es nespēju skaidri domāt. Man bija bail, man bija šausmīgi bail. Tev jau ir bērns. Varbūt tu nebūtu gribējis bērnu no manis. Es...

- Es katrā ziņā būtu pretojies šā lēmuma pieņemšanai Bosni-jā. - Paskāla balss joprojām bija vēsa. - Tamlīdzīgs lēmums nosaka turpmākos astoņpadsmit vai divdesmit mūža gadus. Nebūtu bijis prātīgi pieņemt tādu lēmumu, atrodoties karadarbības zonā, kad mēs abi dzīvojām stresa apstākļos. Tu man vienmēr esi teikusi, cik tev svarīgs tavs darbs, patiesībā tu man tikko to atgādināji. Tāpēc, jā, es būtu ieteicis pagaidīt, kamēr mēs atgriežamies Londonā, kamēr mums ir laiks padomāt... - Apklusis viņš pieliecās, lai paņemtu kameru. - Pašreizējos apstākļos, protams, tam vairs nav nozīmes. Pilnīgi izslēgts. Tev ir visas tās prasības pret savu bērnu tēvu, un es tām neatbilstu. Tu to esi pateikusi pilnīgi skaidri.

- Paskāl, lūdzu! Es zinu, ko tu vēl teiksi. Nevajag! Es tevi tik labi pazīstu, ja tu to pateiksi, atpakaļceļa vairs nebūs...

- Es zinu, tas ir sāpīgi. Tomēr tas ir jāpasaka. - Pievērsis Džinijai ilgu, ciešu un nožēlas pilnu skatienu, viņš devās uz durvju pusi. - Man ir bērns, Džinija. Es zinu, kas ar to saistās. Ja tev ir prasības pret savu nākamo bērnu tēvu, vai tev nav ienācis prātā, ka arī man ir prasības? Es zinu, ko es gribu redzēt savā nākamajā sievā, manu iespējamo bērnu mātē. Šoreiz... - Viņš vilcinājās. - Šoreiz es gribu būt drošs, ka mīlestība ir abpusēja. Tāda mīlestība, kas nav svārstīga, kas dzīvo ilgi. Atbildība, uzticība - visas tamlīdzīgas lietas. - Viņa balsī ieskanējās rūgtums. - Bet galvenais, līdzīgi vairumam vīriešu, es gribu būt pilnīgi pārliecināts, ka ikviens bērns, ko dzemdē mana sieva, patiešām ir manējais. -Viņš uz mirkli apklusa. - Lai arī tu esi ļoti nodarbināta ar sevi, Džinija, es domāju, ka to tu vari saprast. - Pēdējā piezīme bija saudzīgi izteikta, Džinija nekad mūžā nebija piedzīvojusi tādu kaunu. Klusi izsaukusies, viņa pastiepa Paskālam pretī roku.

- Paskāl, pagaidi! Lai arī ko es būtu izdarījusi, es patiešām tevi mīlu. Es joprojām tevi mīlu. Es nevaru izturēt, ka tu saki tik briesmīgas lietas. Es vēlētos, kaut nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis. Es atdotu visu, lai pagrieztu pulksteni atpakaļ. Bet tu varēji man uzticēties. Es nekad... tu varēsi uzticēties man atkal. Lūdzu, mēs varētu tikt tam pāri, ar laiku, tu teici, ka mēs varētu...

-Tas bija pirms stundas. Cik savādi! - Viņš palūkojās uz Džiniju ar neredzošu skatienu, tad ielūkojās pulkstenī. - Jā, pirms stundas. Šķiet kā mūžība. Šajā stundā tu man izstāstīji, cik ļoti tu gribēji manu bērnu, un es nekad neaizmirsīšu tavu seju, tev to sakot... - Viņš novērsās. - Bet tas neaizkavēja tevi likties gultā ar pilnīgu svešinieku, vai ne? Tu, vienalga, ļāvi viņam tevi piesegt, melojot man sejā... - Viņa balss izdzisa. - Vai tā ir mīlestība, Džinija? Es lādu mīlestību nepazīstu. Es labāk būtu nomiris nekā kaut ko tādu tev nodarītu. Es, klau, labāk būs, ja es iešu. Es vairs to nespēju izturēt. Tu esi pārvērtusies, Džinija. - Paskāls pavērsa viņas seju pret savējo. - Tu kādreiz biji tik - tik vaļsirdīga. Tik tieša. Bet tagad tu esi kļuvusi divkosīga. Tu izlokies. Tu apgalvo vienu, bet jau nākamā elpas vilcienā to noliedz. Kas to izdarīja ar tevi? Karš? Mana prombūtne? Vīrietis, kuru tu nepazīsti? Pasaki man taisnību!

Džinija ilgi nolūkojās viņa sejā.

- Visi trīs, - viņa beidzot klusi atbildēja. Viņa redzēja, ka šī atzīšanās Paskālam bija tikpat sāpīga, cik sāpīgi viņai bija atzīties. Vaibstiem noraustoties, viņš novērsās.

- Tas vismaz ir godīgi. Paldies tev par to! - Viņš atkal devās uz durvīm, pa pusei tās pavēra un atskatījās. - Es tobrīd būtu varējis tevi noskūpstīt. Es gribēju, ļoti. Vai tu to zini?

-Jā.

- Labāk neļauties tādam vājumam. - Viņš paraustīja plecus. - Ja grasās to darīt, labāk izdarīt tīri, vai tev tā neliekas? Man jānoķer tā lidmašīna. Kad tu atgriezīsies, es būšu izvācis savas mantas no dzīvokļa. Ardievu, Džinija!

To sacījis, Paskāls aizgāja - tieši tā, kā viņa bija gaidījusi. Durvis klusi aizvērās aiz viņa. Džinija dzirdēja viņa soļus attālināmies uz kāpnēm. Vispirms pieskrējusi pie durvīm, pēc tam pie loga, viņa redzēja Paskālu iznirstam lejā no parādes durvīm. Viņš ātrā gaitā šķērsoja ielu, izgāja cauri skvēriņam aiz tās. Džinija vēroja viņa garo, apņēmīgo stāvu attālināmies. Krastmalā, apstādinājis taksometru, viņš iekāpa tajā. Patiesi taisnprātis - viņš ne reizi neatskatījās.

Ar asarām aizmiglotu skatienu Džinija piegāja pie gultas, salasīja vēstules, ko bija viņam rakstījusi, un piespieda cieši pie krūtīm. Paskāla vārdi viņu bija sāpinājuši līdz sirds dziļumiem, bet ne mazāk viņu sāpināja tas, ka viņš bija pametis šīs vēstules, šos talismanus. Plati ieplestām acīm viņa vērās istabas sienās ar to žēlas-tlbu nepazīstošo drupu, ganu un nimfu rakstu. Kauns, pašpārmetumi un neziņa plūda viņai pāri kā lietus. Es varēju mesties viņam pakaļ, viņa nodomāja, bet tobrīd sajuta sevī dziļi iekšā sakustamies pretestību, pat sacelšanos.

Viņa bija gandrīz trīsdesmit gadus veca. Viņas auglīgie gadi ar katru mēnesi gāja mazumā. Šīs alkas pēc bērna - vai Paskāls bija sapratis, patiešām sapratis, kad viņa par to runāja? Varēja būt, ka sapratis, varēja būt, ka ne. Ak, izlem taču, viņa sacīja pati sev, sākdama šurpu turpu soļot pa istabu, mēģinādama piespiest sevi domāt. Un tad Džinijai ienāca prātā, kā vienu bridi, ja viņa gribēja būt patiesa, viņai bija ienācis prātā pagājušās nakts laikā, ka viņa varbūt ir ieņēmusi bērnu, ka viņā varbūt, lai arī bezgala niecīga, ir modusies jauna dzīvība.

Tāda iespēja viņu biedēja. Spēji apstājusies, Džinija saprata: lai ari kādu lēmumu šobrīd pieņemtu viņas prāts, viņas miesa varbūt jau izdarījusi neatgriezenisku izvēli. Bailes pieauga, bet tad viņas dzīslās iezagās slepena sajūsma, neapdomīgs prieks. Viņa mēģināja izgaršot domu par mātes stāvokli, turklāt šādos apstākļos, viņa mēģināja saskatīt, kas no tā izriet, bet izrietēja tik milzum daudz kas, ka viņas prāts nespēja to aptvert. Džinija vēroja, kā pati ieslīgst sava veida fatālismā, šajā sievišķajā aizsardzības līdzeklī.

Gaidi, viņa sev sacīja, gaidi, jo nekādu lēmumu nebija iespējams pieņemt, iekams viņa nebūs tikusi skaidrībā, un pa to laiku ne Paskālam, ne Roulendam ar to nav nekāda sakara. Viņa neskaidri juta, ka secinājusi pareizi.

Līdz ar šo apjautu, ka nu viņa būtiski ir viena pati, atgriezās zināms līdzsvars. Satvērusi Paskāla vēstules, viņa piegāja pie loga un palūkojās uz Sēņu, uz katedrāli, no šī ieslīpā leņķa tā atgādināja liela kuģa priekšgalu.

Džinija domāja par Annekas māti un sev doto solījumu. Viņa izsteidzās no istabas un, noskrējusi pa kāpnēm, devās laukā uz ielas. Darbs, viņa domāja, steidzīgi atgriezdamās viesnīcā. 810. istaba, kā izrādījās, bija tukša. Roulends Makgīrs, uzticīgs savam grafikam, jau bija aizgājis.

XV

Morte d’une Legende - vēstīja Lindsijai torft atnestā laikraksta virsraksts. Zem tā atradās Bītona slavenā fotogrāfija, kura attēloja smaidīgu, jaunu sievieti ar īsi apgrieztiem matiem un ar plaukstām daļēji aizsegtu seju. Lindsija sāka tulkot garo ziņojumu.

Lindsijas franču valodas zināšanas bija apmierinošas, bet ne dziļas: viņa nespēja tikt galā ar lirismu un frāžainību. Tik daudz viņa saprata, ka avīzes raksts atkārtoja Sezāres dzīves oficiālo versiju. Turklāt viņa redzēja, ka Mariju Sezāri jau tagad, kad kopš viņas nāves vēl nebija aizritējušas divdesmit četras stundas, sāk pārvērst par simbolu.

Bet simbolu - kam? Lindsija cīnījās ar vārdnīcu, ar sintaksi. Šķiet, vairākām lietām, pirmām kārtām par mūsdienu sievietes simbolu, par mūsdienu sieviešu simbolu, kuras, kā apgalvoja autors, viņa bija atbrīvojusi, pārveidojot to tēlus. Par Francijas simbolu - tajā ziņā, ka viņa iemiesoja franču elegances, vērīguma un šika tikumus. Pēdējā rindkopā apgalvojumi šķita tik pārspīlēti, it kā rakstītājs vīrietis būtu apreibis pats no savas prozas. L’etemelle feminine, lasīja Lindsija, pūloties uztvert blīvo frāžu jēgu. Mūžīga sievišķība, viņa bija sapratusi būtību, Lindsija nodomāja. Marija Sezāre, unefemme solitaire, unique et mysterieuse... Vientuļa, neatkārtojama un noslēpumaina sieviete, jā, jā, to viņa saprata... bija kaut kas, kaut kas un pats mūžīgās sievišķības iemiesojums. Lai arī kas tas būtu, pēkšņā nepacietībā nodomāja Lindsija un pa-

devusies nometa avīzi malā. Cik tipiski, cik iepriekš paredzami, viņa domāja, ka, atzīstot Mariju Sezāri par noslēpumu, par sievieti noslēpumu, šā noslēpuma atšifrēšanu uzdod vīrietim.

Lindsija, kas bija slikti gulējusi un joprojām juta nemieru, piegāja pie loga un palūkojās pa to. Vēl bija agrs, viņa redzēja, ka diena nebūs jauka. Debesis slīga zemu, mākoņi traucās ātri, vējš pātagoja koku zarus un ņirbināja kūtri pelēkās Sēnas plašumus. Gaisā jautās mitrums, pelēcība, kas solīja lietu un draudēja izvērsties mijkrēšļa un dūmakas dienā. Tālumā, upes pretējā krastā, Lindsija redzēja garu, tumšmatainu vīrieti apstādinām taksometru un iekāpjam tajā. Cik savādi, viņa nodomāja, aizgriezdamās no loga: uz mirkli viņai bija licies, ka tas ir Paskāls.

Šī viesnīcas istaba sāka atgādināt ieslodzījuma vietu. Lindsija mazliet novilcināja laiku, vispirms piezvanot uz mājām un parunājoties ar Tomu, pēc tam nosūtot otro faksu uz Ņujorkas Metropolitēna muzeju savai paziņai, kura nebija atbildējusi uz viņas iepriekšējās dienas jautājumu. Pēc tam, nospriedusi, ka ir kavējusies diezgan ilgi, un nolēmusi riskēt, viņa piezvanīja uz Roulen-da numuru, jo pulkstenis jau rādīja deviņi no rīta un nebūs pārāk neērti, ja klausuli pacels Džinija.

Viņa ļāva telefonam kādu brīdi zvanīt, bet neviens neatbildēja. Tad, joprojām juzdama nemieru, Lindsija devās lejā uz telpu, ko “Korespondents” izmantoja par savu biroju. Piksija, tērpusies apģērba gabalā, kas izskatījās darināts no adītas auklas, jau bija priekšā. Paņēmusi savu caurlaidi uz tās dienas Sezāres preses konferenci un noskaidrojusi dažus citus sīkumus, Lindsija jau grasījās aiziet, bet pusceļā apstājās.

- Vai tu pārliecinājies, ka Roulends un Džinija ir saņēmuši savas caurlaides?

Piksija, nebūdama noslēpumu glabātāja pēc dabas un nedomādama par tādu kļūt, viegli pasmaidīja.

- Nu protams! Es vakarvakarā nosūtīju tās uz viņu istabu. -Viņa ieturēja smalkjūtīgu pauzi. -Makgīrs rīkojās gudri, sadabūdams to istabu. Es raudāju, lūdzos, piedāvāju pārdot administrācijai savu miesu, bet - kā nekā, tā nekā.

- Kas par to? Roulendam ir lielāks svars nekā tev, - sacīja Lindsija, un Piksijas smaids kļuva platāks. Lindsija zināja, ko nozīmē šis smaids: tas nozīmēja tenkas, runas, kabineta intrigu līkločus.

- Nu jā, viņam jau izdodas, - sacīja Piksija. - Viņš ir tāda tipa vīrietis. Viņam nav viegli atteikt...

- Ko tu ar to gribi sacīt?

- Lai gan man tas šķita visai savādi. Tas, ka viņš apmeties vienā istabā ar Džiniju. Tas ir, Makgīrs taču atlaida viņu tikai dažas stundas pirms tam...

- Ko? Roulends viņu atlaida? - Lindsija nogrozīja galvu. - Nē, Piksija. Es viņus abus redzēju vakarvakarā. Tu kļūdies.

-Ak, visi viņus redzēja vakarvakarā, - nevērīgi atcirta Piksija. - Galu galā šī viesnīca ir bāztin piebāzta ar žurnālistiem, ko tad citu var gaidīt? Viņus redzēja vēlu vakarā izejam no viesnīcas. Viņus redzēja atgriežamies. Acīmredzot viens skatiens viņas sejā, teiksim tā, un bārā sacēlās vesela, ja tā var teikt, piedauzību vētra.

- Kādas absolūtas muļķības, - asi atteica Lindsija. - Es biju kopā ar viņiem abiem vēlāk. Viņi strādāja, un tas ir viss.

- Viņi strādāja? Cik ilgi?

- Paklau, Piksija, - es biju augšā istabā ar viņiem kopā -krietnas divas stundas, varbūt vairāk. Mēs visi trīs strādājām. Un arī tu pašlaik varētu padomāt par kādu darbu.

Viņa devās uz durvīm, cerēdama, ka šie meli noslāpēs tenkas, bet tad neziņā apstājās.

- Kas tev lika domāt, ka Roulends atlaidis Džiniju?

- Es nedomāju. Es zinu. Vēlu vakarā man no Londonas piezvanīja Tonijs. Makgīrs runājis pa telefonu savā kabinetā aiz aizvērtām durvīm, bet Tonijs nejauši noklausījies. Viņš sacīja, ka nav varējis nenoklausīties. Makgīrs bijis tik nikns, ka viņu varētu dzirdēt Pikadilijas laukumā.

Lindsija nopūtās: Tonijs bija Piksijas pēdējais draugs, turklāt uzticams. Viņš strādāja Mākslas redakcijā kabinetā, kas atradās pāri gaitenim tieši pretī Roulenda Makgīra kabinetam.

-Atvaino, Piksija, - viņa sacīja, - bet šoreiz Tonijs būs pār-

pārpratis. Es jau tev teicu - es biju kopā ar viņiem. Džinija nepārprotami nav atlaista.

- Nu, viņa būs pieņemta no jauna! - Piksija veltīja Lindsi-jai ieslīpu skatienu. - Es gribu teikt, ka tas bija skaidrs katram, kas vakarvakarā atradās vestibilā. Bet viņš Džiniju patiešām atlaidis. Un viņš runājis pavisam nepārprotami. Tonijs teica, ka viņai Amsterdamā sakāpis galvā, un Makgīrs aiz dusmām nezinājis, kur likties. Tad viņš sācis runāt par Paskālu Lamartēnu. Tonijs sacīja, ka viņš būtu beigts, ja atrastos vada otrā galā. Viņš teica, ka tad, kad Makgīrs zaudējot savaldīšanos, vienmēr esot visai nelāga sajūta, griboties nolīst un nokrist, viņš esot tik dzēlīgs un tik vēss, - bet Tonijs teica, ka šis esot bijis ļaunākais, ko viņš no Makgīra mutes dzirdējis. Tad viņš nometis klausuli, pirms tam vairākas reizes viņu atlaidis, un izbrāzies no kabineta, zaļajām acīm metot zibeņus. Pēc tam viņš aizgājis, bet pirms aiziešanas kļuvis negaidīti kluss un... - Piksija nopūtās. - Es tikai vēlētos, kaut es tur būtu bijusi, vairāk neko. Es jau teicu, ka viņš ir lielisks. Vai tu spēj iedomāties, cik satriecoši lielisks viņš varētu būt, kad dusmojas? Man patīk temperamentīgi vīrieši...

- Piksija, Dieva dēļ...

- Man tik un tā patīk. Parādi man sievieti, kurai nepatīk. Es tikai esmu godīga. Jau iedomājoties vien saniknotu Makgīru, man piebriest krūšu gali...

- Diezgan, Piksija...

- Galvenokārt tās ir viņa acis... - Piksija, nevaldāma kā vienmēr, tīksmi nodrebinājās. - Un šie melnie mati. Un balss. Un muskuļi. Un tas, ka viņš ir tik garš. Esmu dzirdējusi arī, ka viņš esot neticams gultā. Es gribu sacīt - nopietni neticams, tā ka nākamajā dienā var ar grūtībām pastaigāt. Staigāt? Es tev varu sacīt, ka es nekur nestaigātu, es tikai gulētu un gaidītu vēl...

- Piksija, izbeidz - un tūdaļ pat! Mani neinteresē šīs fantāzijas.

-Tās nav fantāzijas. Tas viss ir dokumentāli pierādīts. Es pazīstu vienu meiteni...

- Piksija...

- Viņa tiem dod punktus, saproti? Un augstākais rādītājs ir

divdesmit pieci punkti. Viņa liek tiem atzīmes par izdomu, izturību, intuīciju, izmēriem, maiguma izpausmēm, galarezultātu, ieinteresētību...

- Intuīciju? Kas ir šī meitene?

- Un zini, cik dabūja Makgīrs? Simts punktu. Makgīrs sagrāva visu viņas atskaites sistēmu. Viņa bija gar zemi. Turklāt -un tas ir apstiprināts, jo viņa pārbaudīja un ne tikai viņa vien, -turklāt viņam ir likumi.

- Likumi? - vārgi noprasīja Lindsija.

- Jā. - Piksija pieklusināja balsi līdz konfidenciālam čukstam. - Piemēram, pirms tam viņš vienmēr raugās, lai situācija būtu nepārprotami skaidra. Tas ir sekss, varbūt draudzība - un cauri. Attiecībām nav paredzama nekāda nākotne, nekādu saistību ne no vienas, ne no otras puses. Tie ir viņa noteikumi. Un viņš pie tiem turas. Tas nozīmē, ka nav gaidāmi pat nekādi mīļvārdiņi, nekādas “mīļās”, nekādas personiska rakstura atklāsmes. Tā meitene sacīja, ka, attiecībām beidzoties, viņa nav zinājusi par viņu ne sprīdi vairāk kā pirmajā dienā, kad tās sākušās. Tās viņu padarījis vai traku. - Piksija pievērsa Lindsijai ilgu un zīmīgu skatienu. Savukārt Lindsijā notika īsa cīņa ar pašas visvulgārākajiem instinktiem, un instinkti uzvarēja.

-Cik ilgi viņa...

- Divus mēnešus. Cik es saprotu, tad rekords ir divi ar pusi. Tas notika pirms dažiem gadiem, īsi pēc viņa atgriešanās no Vašingtonas. Viņa sacīja, ka Makgīrs gājis pāri sievietēm kā mašīna. Viņa sacīja, ka tad, kad tas sācies, kad viņš izteicis savus nosacījumus - nu, izrādījies, ka tas ir liktenīgi. Viņa bija iemīlējusies Makgīrā, pirms viņš paspēja pabeigt pirmo teikumu. Bet pēc tam, nākamajā rītā, izkāpusi no gultas, kad, kā jau teicu, viņa ar grūtībām varējusi nostāvēt, mana paziņa deva sev solījumu. Viņa apņēmusies, bet tik tiešām apņēmusies, ka būs pirmā, kas grozīs viņa prātu.

- Nav šaubu, ka viņai tas neizdevās, - Lindsija ierunājās. - Paklau, Piksija...

- Viņa patiešām pielika lielas pūles, - atraisījusies turpinā-

ja Piksija, steigšus bērdama vārdus. - Viņa domāja, ka tad, ja izdosies noslēpt faktu, ka viņa Makgīra dēļ zaudējusi galvu, viņas plāns var izdoties. Viņa domāja: “Nākamnedēļ viņš nosauks mani par mīļo.” Tas ir, viņai ir neticamākais partneris viņas mūžā, viņa spriež, ka attiecībām kaut kādā veidā jāattīstās. Bet tās neattīstījās. - Piksija nopūtās. - Un acumirklī, kad Makgīrs aptvēra viņas jūtas - teiksim, vienu nakti viņa bija tik pārņemta, ka viņam izstāstīja, - viss bija cauri. Priekškars. Laipns, bet neglābjams. Beigas.

Lindsija bija sākusi virzīties uz durvīm.

- Viņa izmēģinājās visu, - Piksija turpināja, un Lindsija apstājās. - Viņu pārņēma tāds izmisums, viņa bija tik iemīlējusies, ka pieķērās pavisam neprātīgam plānam. Viņa kļūs grūta. Viņa bija pārliecināta, ka tas noteikti liks Makgīram mainīt viņa domas. Viņa pārstāja lietot tabletes, bet viņam neteica ne vārda. Tikai arī no tā nekas, protams, nesanāca. Prezervatīvi. - Piksija uzmeta Lin-dsijai zīmīgu skatienu. - Vienmēr. Tāpēc ka viņš ir ne tikai nevaldāms, bet arī uzmanīgs. Un viņai nekā neizdevās to apiet - tici man, viņai ir labas izdomas spējas, un viņa centās.

Tumši piesarkusi, Lindsija pagriezās no durvīm.

- Piksija, tūdaļ pat izbeidz! Mums nevajadzēja par to runāt.

- Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka gluži vienkārši nevajadzēja. Es neceru, ka tu sapratīsi. Norakstīsim to uz paaudžu nesaprašanos. Šis ir cilvēks, kurš mums ir patīkams un kuru mēs pazīstam. Tā ir cita cilvēka privātā dzīve. Tas ir uzbāzīgi un...

- Es domāju, ka tev Makgīrs nepatīk. Tu teici, ka viņš esot iedomīgs un...

- Vienalga. Patīk vai nepatīk, tam nav nozīmes. Šādas tenkas vienmēr atnes nepatikšanas un sāpes. Es vairs negribu neko dzirdēt. Es negribu, ka tu izplati tamlīdzīgas baumas.

- Tad nepieminēt Džiniju? Nepieminēt istabu?

- Nekādā ziņā! Pirmām kārtām, tā nav tava darīšana. Otrkārt, ja arī klīst baumas, tās ir nepatiesas.

- Ja tu tā saki... - Piksija paraustīja plecus. - Esmu mēma kā zivs, protams.

- Es runāju nopietni, Piksija. Paturi savas pārdomas pie sevis un nemodini tās citos cilvēkos. Jādomā, ka tev ir darbs, ko darīt, bet, ja tev nav darba, tad kaut kas ir sagājis grīstē...

Piksija uzmeta viņai pārsteigtu skatienu.

- Viss rit pēc plāna, Lindsija.

-Tikai neaizmirsti nokārtot, lai es šovakar līdz deviņiem dabūtu diapozitīvus no Šaneles un Goltjē skatēm. Pārliecinies, vai Markovs ir savā viesnīcā, pirms vedīsi viņam ielūgumus, un atceries, Piksija, viens kavēklis, viena aizķeršanās, un vari uzskatīt, ka esi palikusi bez darba.

Piksija nosarka.

- Es protu savu darbu, - viņa ierunājās. - Viss ritēs kā pēc pulksteņa...

- Tevis pašas labā, - iziedama sacīja Lindsija, tik tikko spēdama atturēties, lai neaizcirstu durvis. Viņa zināja, ka Piksija sa-vaikstīs seju grimasē, tiklīdz durvis aiz viņas būs aizvērušās, un viņai, protams, būs pilnīgs attaisnojums to darīt. Lindsijas vaigi joprojām bija koši piesārtuši. Viņa steidzīgi izgāja no viesnīcas miglā un lietū un dziļi ieelpoja miklo gaisu.

Lindsija bija nikna pati uz sevi. Kā viņa varēja pārmest Pik-sijai tenkošanu, kad pati tikko bija kāri klausījusies tenkās? Kā viņa pēc tam varēja, pati juzdamās vainīga, tik noziedzīgi uzbrukt Piksijas darbam, ja šis darbs vienmēr bija nevainojams? Viņa tikko bija rādījusi Piksijai sliktu paraugu, un, ja viņai arī bija izdevies apslāpēt tenku vilni par Roulendu un Džiniju, tad tas nebija uz ilgu laiku. Lindsija atskatījās uz viesnīcu "St. Regis". Vestibilā mudžēja žurnālisti, TV ļaudis. Šādā siltumnīcas atmosfērā baumas attīstījās ātrāk par mikrobiem.

Pašas ziņkārība lika Lindsijai justies netīrai, viņai bija nelabi no pikantajām detaļām, ko pārrunāja apkārtējie. Aiz šīm jūtām un pāri tām slēpās citas: par Roulendu viņa varēja īpaši neraizēties - Roulends izrādījās sliktāks, nekā viņa bija domājusi, Rou-lendam nepārprotami bija tālu izskanējusi reputācija. Jādomā, ka viņš ar to spēja veiksmīgi tikt galā, un - ja ticētu Piksijas tenkošanai - viņš nebija no tiem vīriešiem, kuriem varēja kaitēt vēl viens sakars.

Bet par Džiniju - kaislīgo, impulsīvo, ideālistisko un reizēm naivo Džiniju - viņa tik tiešām bija noraizējusies. Pirmām kārtām, Džinija nesaprata un lielākoties pat neievēroja, kādu iespaidu atstāj uz vīriešiem. Otrkārt, Džinijai ļoti rets vīrietis šķita pievilcīgs, viņa nebija tā sieviete, kas ielaistos nejaušos sakaros, bet, ja viņa iekrita, tad iekrita smagi.

Lindsija apstājās, nu jau dziļi satraukta. Šķērsojusi krastmalu, viņa atspiedās pret balustrādi, raudzīdamās lejup Sēnā. Pirms sarunas ar Piksiju viņa bija mēģinājusi sevi pārliecināt, ka pašas intuīcija iepriekšējā vakarā viņu maldinājusi. Tagad Lindsija jutās divkārt nedroša. Viņai raizes sagādāja viens Piksijas vēstījuma aspekts, proti, tas, ka Roulends atlaidis Džiniju un kādā veidā tas izdarīts.

Lindsija zināja, cik jūtīga ir Džinija pret to cilvēku kritiku, kuri viņai patika un kurus viņa apbrīnoja. Tas, protams, bija mantojums no viņas tēva, no visiem tiem gadiem, kad viņa bija pūlējusies pierādīt savu vērtību un izcīnīt tēva mīlestību, bet neveiksmīgi.

Lindsija sarauca pieri: viņa nekad nebija uzdrošinājusies to pateikt Džinijai, bet, viņasprāt, šim mantojumam bijusi liela nozīme arī viņas mīlestībā pret Paskālu Lamartēnu. Lindsija varbūt nebija dzirdējusi visos sīkumos par Džinijas sākotnējām attiecībām ar Paskālu, jo Džinija bija atturīga, bet viņa bija dzirdējusi stāstu par to, kā Džinija pirmoreiz sastapusi Paskālu preses bārā Beirūtā, un viņai šķita, ka šis stāsts slēpj sevī acīm redzamu aspektu, pret kuru Džinija un, domājams, arī Paskāls bija pilnīgi akli.

Kas bija rosinājis viņu attiecības? Tas bija Paskāla naidīgums pret Džinijas tēvu, kas tās rosināja, un Džinijas nojauta, kura vēlāk apstiprinājās, ka Paskāls Lamartēns nicina viņas tēvu, kuru Džinija tik ilgi un sāpīgi bija pielūgusi. Tajā pašā brīdī, kad sāka mosties viņas pašas šaubas par tēvu, uzradās glītais, dedzīgais un ļoti romantiskais vīrietis, kurš ienīda un nicināja Semu Hanteru no pirmā acu uzmetiena - un atklāti pateica to Džinijai.

Vienai autoritātei brūkot acu priekšā, Džinija aizvietoja to ar citu. Ko tad, ja Džinija šobrīd grasījās otro skolotāju aizvietot ar trešo?

Nopūtusies Lindsija sāka soļot šurpu turpu, juzdamās ļoti satraukta. Lai mīlētu, viņa nodomāja, Džinijai - kā daudzām sievietēm - vajadzēja ne tikai apbrīnot, bet arī just, ka cilvēks ir tā vērts, lai no viņa varētu mācīties. Viņai vajadzēja lūkoties augšup uz vīrieti, ko mīlēja, apbrīnot viņa talantus, viņa raksturu, prātu, viņa tikumus, vienmēr ticot, ka viņš šajos aspektos ir talantīgāks par viņu pašu.

Kāds sievišķīgs vājums, nodomāja Lindsija, apzinādamās, ka tas ir arī viņas pašas vājums. Džinija var sludināt vienlīdzību un iztēloties, ka viņa to īsteno dzīvē, bet Lindsija bija pārliecināta, ka pārāk daudz vienlīdzības mīlestībā Džinija būtu ienīdusi. Nekas Džiniju nevaldzināja vairāk par skolotāju, un visticamāk, ka nekas viņu pie vīrieša nesaistīja vairāk kā pārmetums, kuru viņa apzinājās pelnītu.

Vai ass rājiens no Roulenda Makgīra puses būtu atstājis dziļu ietekmi uz Džiniju? Lindsija ar sarauktu pieri palūkojās lejup pelēkajā ūdenī. Viņa zināja, ka - runājot vaļsirdīgi - uz viņu pašu tas noteikti būtu atstājis iespaidu. Tobrīd viņa saprata, ka, runājot par Džiniju, uz šo jautājumu jau bija atbildēts, turklāt viņas pašas acu priekšā.

Tieši Roulenda Makgīra asais un dusmīgais nosodījums Maksa mājās, brīdis, kurā viņš apsūdzēja Džiniju egoistiskā rīcībā, bija tas, kas izrāva viņu no ieilgušās slimības, posta un pašpārmetumiem. Roulends Makgīrs ar dažiem teikumiem bija spējis izraisīt pārvērtības, ko Lindsijai nebija izdevies panākt mēnešiem ilgi ar līdzjūtību un pārrunām.

Pēc Lindsijas domām, viņa tagad spēja saredzēt sistēmu. Lindsija redzēja, ja Džinijas attiecības ar Paskālu bija pasliktinājušās vai Paskāls Bosnijā kaut kādā veidā bija pievīlis Džinijas cerības, viņa, iespējams, varēja beigu beigās pievērsties Roulendam Makgīram.

Bet Roulenda motivācija - nu, tā bija diezgan skaidra, nodomāja Lindsija, dusmīgi aizgriezdamās. Džinija bija skaista, un vīriešu acīs, kā Lindsija gadu gaitā bija novērojusi, viņai piemita spēcīgs seksuāls valdzinājums. Viņa varēja saredzēt, kā uz to at-

bild Roulcnds Makgīrs, Makgīrs, kurš gāja pāri sievietēm kā mašīna. Viņam tas bija divu trīs mēnešu jautājums, piesardzīgs vingrinājums, kas neskāra viņa sirdi.

Lindsiju pārņēma sašutums, tad dusmas. Šādā situācijā viņas simpātijas vienmēr piederēja sievietei, un Džinija bija viņas tuvākā draudzene. Dusmas uz Makgīru tika lolotas un pieauga pa ceļam uz Sezāres administratīvo ēku, kurā vajadzēja notikt Lazāra preses konferencei.

Nonākot līdz turienei, Lindsija, strīdoties ar sevi, bija ieņēmusi pozīciju, kurā, kā viņa sev sacīja, Makgīrs viņā neizraisīja ne mazāko valdzinājumu, pat ne patiku. Piksijas vārdiem skanot ausīs, viņa sev iestāstīja, ka Roulends Makgīrs ir bezatbildīgs, auksts sieviešu izmantotājs, Kazanova, Valmonts, vīriešu tips, ko viņa visvairāk nicināja. Tad cauri ļaužu drūzmai Lindsija viņu ieraudzīja. Viens skatiens viņa sejā, un viņa acumirklī pārdomāja.

Pagāja labs laiciņš, līdz viņa ieraudzīja Makgīru. Nonākot pie Sezāres ēkas, līdz preses konferences sākumam vēl bija palikusi pusstunda, bet priekšā jau gaidīja ļaužu pūlis. Iela pie ēkas un pagalms bija bāztin piebāzts ar mikroautobusiņiem, ar baltajām satelīta šķīvju sēnēm, ar vadiem un TV aprīkojumu. Tur atradās CNN un citu ievērojamu Amerikas TV kompāniju pārstāvji, viņa redzēja pazīstamas BBC un ITN kolēģu sejas. Franči, itālieši, vācieši, spāņi, japāņi - visi atradās kaujas gatavībā. Lindsija spraucās cauri ļaužu mūrim, valodu Bābelei. Vestibilā drūzmēšanās bija vēl ļaunāka. Gan tie, kam bija caurlaide, gan tie, kuriem nebija, visi cīnījās, lai tiktu iekšā. Tas, kas tur notika, atgādināja kautiņus, kuri pavadīja skates, tikai bija vēl sliktāks. Lindsiju pārņēma īpašās histērijas jūtas, ko viņā parasti izraisīja pūlis, bet šeit vēl papildus trakajai kārei vienkārši tikt iekšā, apsēsties savā vietā nāca citas -spēcīgākas emocijas. Tas bija slimīgs uzbudinājums piepešas nāves priekšā un mazliet sāpju: vairākas sievietes jau lēja asaras.

Lindsiju stūma, grūda, kāpa viņai uz kājām, viņu gandrīz nogrūda uz grīdas pie konferenču zāles durvīm. Sezāres galminieki melnos uzvalkos pūlējās organizēt pūli, mēģināja pieprasīt caur-

laides, bet viņu bija pārāk maz, viņi nespēja savaldīt šo cilvēku jūru. Lindsija saņēma spēcīgu triecienu pa galvu ar mikrofonu, sieviete augstpapēžu kurpēs sāpīgi uzmina viņai uz kāju pirkstiem, smagnējas miesasbūves vīrietis no kādas amerikāņu kompānijas iebikstīja ar elkoni viņai sānos un pagrūda viņu malā. Lindsija ļāva, lai pūlis viņu nes un virza uz priekšu. Viņa jau varēja ieskatīties zālē, kurā žilbinoši gaiši spīdēja TV prožektori, zāles tālākajā galā viņa uz mirkli pamanīja melnu paaugstinājumu, galdu, katedru, mikrofonus, telekameras un - pāri tam visam - milzīgā palielinājumā Marijas Sezāres fotogrāfiju. Tas bija Bītona fotogrāfijas variants. Lindsiju pacēla augšup, iestūma telpā, nesa uz priekšu cilvēku straume - un tad viņa ieraudzīja Roulendu Mak-gīru.

Viņš stāvēja tikai dažu pēdu attālumā no Lindsijas mutuļojošās drūzmas malā, izmantojot savu garo augumu, lai pāri galvām redzētu, kas nāk iekšā pa durvīm. Lindsija redzēja, ka viņam mugurā ir melns mētelis, melns uzvalks un melna kaklasaite, un šis oficiālais apģērbs izcēla viņu uz pūļa fona. Viņa seja bija bāla un nekustīga, viņš ne uz mirkli neatrāva skatienu no durvīm, un Lindsija, ne mirkli nešauboties, zināja, kas ir tas, ko viņš meklē pūlī.

Droši vien Roulends bija redzējis Lindsiju ienākam, lai gan nekā to neizrādīja, jo viņš strauji sakustējās, joprojām neatraudams skatienu no durvīm. Smagnējais amerikānis, kas pirmīt bija aiz-spraucies garām Lindsijai, tagad juta, ka tiek pagrūsts malā tik spēcīgi, ka gandrīz pakrita. Lindsijas roka tika satverta un viņa pati cauri cilvēku drūzmai vilkta uz Makgīra pusi.

- Vai tu redzi tur to vietu ierādītāju? - Roulends norādīja uz vienu no Sezāres galminiekiem. - Viņš mums taupa trīs vietas centrālajā ejā ceturtajā rindā. Ej apsēdies savējā! Es pēc mirkļa tev piebiedrošos.

- Trīs vietas - un viņi tās glabā mums? Roulend, kā gan tev izdevies to izkārtot?

- Man ir savas metodes un līdzekļi. - Viņš nervozi pasmaidīja. - Lindsija, tagad ej!

Lindsija darīja, kā Roulends bija licis. Uzrunātais vietu ierādītājs nevarēja izrādīt vairāk gādības, ja viņa būtu bijusi amerikāņu “Vogue” redaktore. Lindsija neizpratnē pavērās visapkārt: tobrīd viņa saprata, ka amerikāņu “ Vogue ”, “Iiarper’s Bazaar” un franču “Vogue”, "ParisMatch” un "Hello!” redaktori sēž tajā pašā rindā. Lindsiju sagaidīja izbrīnā savilktas uzacis un zināmos gadījumos steidzīgi gaisa skūpsti viņas virzienā. Pēc piecām minūtēm viņai pievienojās Roulends. Apsēžoties viņš vaicāja:

- Vai tu šorīt esi redzējusi Džiniju? Vai viņa atgriezās viesnīcā?

- Nē. Un es nezināju, ka viņa ir aizgājusi.

- Viņai vajadzēja šo to noskaidrot. - Viņš pagriezās un, izstiepis kaklu, palūkojās atpaka] uz durvīm. - Varbūt viņa aizkavēta. Es domāju, ka viņa būs šeit...

Lindsija neko neteica. Roulends izstaroja spriedzi. Palūkojusies uz viņa bālo, novērsto seju, uz sakniebtajām lūpām, palūkojusies uz dūrēs savilktajām spēcīgajām, spējīgajām rokām, viņa nojauta dziļu nemieru. Acīmredzot kaut kas bija atgadījies, kaut kas tāds, kas stāvēja pāri viņas iztēlotajam scenārijam. Lindsija nokaunējās, ka bijusi tik triviāla, un aizgainīja pēdējās Piksijas stāstu atskaņas.

Ja Džinija grasījās nākt, tad nu jau bija par vēlu, jo durvis telpas dibenplānā vēra ciet. Priekšpusē, bedrē pirms paaugstinājuma, saviļņojās fotogrāfu un TV operatoru rindas. Lindsija klusi apvaicājās:

- Vai tu vienmēr ģērbies melnā, Roulend, tādos gadījumos kā šis?

-Kas?-Viņš pameta skatienu uz viņas pusi, pēc tam tālumā.

- Vairums cilvēku nepūlas to darīt. Vairs ne. Mūsu laikos pat uz bērēm ne...

- īsti nezinu. Es par to īpaši nedomāju... - Viņš vēlreiz pagriezās, lai palūkotos uz durvīm. - Varbūt tas ir ieradums. Audzināšana. Kad biju mazs - Īrijā -, cilvēki saposās nāvei. Tā ir cieņas izpausme. Kāpēc tu vaicā?

-Tāpat vien. - Lindsija jutās aizkustināta. - Man tas patīk. Tas ir vecmodīgi. Bet šķiet pareizi - nekas vairāk.

Roulends pat neklausījās. Viņš piecēlās un, novilcis mēteli, nometa to uz grīdas. Viņam pieceļoties, par spīti apstākļiem, Lindsija redzēja sieviešu galvas pagriežamies. Viņa pacēla skatienu: Roulenda tumšie, nevaldāmie mati krita pāri pierei, melnais uzvalks, baltais krekls uzsvēra viņa garo augumu un viņa glīto izskatu. Turpat vienu rindu tālāk Lindsija izdzirdēja skaļu amerikānietes čukstu: - Dārgumiņ, kas ir šis dievišķi skaistais vīrietis?

Roulends acīm redzami nejuta neko no tā visa.

- Sasodīts! - viņš sacīja, atkal apsēzdamies brīdī, kad grupa ļaužu, kuri piederēja pie Sezāres nama, uznāca uz paaugstinājuma viņu priekšā. - Sasodīts! Tagad ir par vēlu. Un man ar viņu bija jārunā.

-Tev ir pavediens? - izvairīgā balsī apvaicājās Lindsija. Tas varēja būt pavediens, viņa iedomājās, bet tas nebija vis pirmais, kas viņai ienāca prātā.

- Kas? Jā. Tā ir. Un tagad man būs jāgaida... - Viņš pagriezās atpakaļ, uzlūkojot paaugstinājumu un grupu tumši ģērbušos galminieku. Arī Lindsija pievērsa uzmanību paaugstinājumam, gandrīz vai apbrīnodama meistarību, ar kādu inscenēts šis uzvedums. Tobrid viņa saspringa, jo tikko bija ieradies Žans Lazārs, un, viņam ienākot un straujā gaitā tuvojoties katedrai un uz tās novietotajam mikrofonam, zālē iestājās klusums.

Lazāra uzruna bija īsa, un viņš to sacīja četras reizes: vispirms franciski, tad angliski, spāniski un, visbeidzot, vāciski. Viņam runājot, zālē sēdošie bija pieklusuši, vienīgā skaņa bija klusa kameru dūkoņa. Kad viņš beidza runāt, bet tikai tad, kad viņš beidza, žilbinoši uzplaiksnīja kameru spuldzes.

Lindsija runai franču valodā spēja izsekot tikai daļēji. Roulends, pēc viņas domām, saprata labāk. Viņš klausījās ar neatslābstošu uzmanību, pāris reižu saraucot pieri. Kad Lazārs sāka runāt angliski, izskatījās, ka Roulends turpina klausīties, bet Lindsija par to nebija īsti pārliecināta. Viņa piepūlēja dzirdi, lai nepalaistu garām nevienu teikumu, tāpēc viņas uzmanība bija dalīta, taču viņa juta, ka Roulends, kaut arī nenolaida skatienu no Lazāra, tomēr viņu neredzēja, īstenībā viņš domāja par kaut ko citu, varbūt joprojām kavējās pie Lazāra runas franču varianta.

- Vakar pēcpusdienā, - iesāka Lazārs, - kā jums zināms, apstājās Marijas Sezāres sirds. Viņa tobrīd viesojās pie savas bijušās istabenes, kurai bija pieķērusies. Es mierinu sevi ar domu, ka brīdī, kad tas tik pēkšņi notika, viņa nebija viena, bet bija kopā ar draugu. Šobrīd gribētos izmantot iespēju, lai pateiktos Svētā Et-jēna slimnīcas ārstiem, kas darīja visu, lai viņu atdzīvinātu, un aprūpēja viņu pēc vislabākās sirdsapziņas. Diemžēl viņu pūles nevainagojās ar panākumiem. Sezāres jaunkundze nomira drīz vien pēc nokļūšanas slimnīcā. Es biju viņai blakus.

Viņš ieturēja pauzi.

- Es vēlos paziņot, ka tieši tā, kā būtu vēlējusies Marija Se-zāre pati, viņas modeļu kolekciju izrādīs rīt, kā ieplānots. Skatē būs redzami trīs modēji, viņas pēdējie modēji, ko viņa uzskicēja dienu pirms savas nāves. Marija Sezāre bija dzimusi māksliniece un palika māksliniece līdz pēdējai savas dzīves stundiņai.

Rīt no rfta Sezāres namā valdīs prieka, nevis skumju gars. -Viņš ieturēja vēl vienu pauzi, beigdams teikumu balsī, kas atgādināja pavēli. -Mēs godināsim vienu no neparastākajām sava laika sievietēm, katrā ziņā visneparastāko, talantīgāko un iztēles bagātāko sievieti, kādu man nācies iepazīt. Viņa bija modes dizainere, kam raksturīga atjautība, oriģinalitāte un kaislība. Sezāres jaunkundze bija sieviete, kura, kā viņa reiz izteicās, saprata gan apģērbu mākslu, gan zinātni.

To dzirdot, Lindsija uzmeta asu skatienu Roulendam.

- Es zinu, - viņš klusi noteica. - Nerunā! Klausies...

Pārlaidis skatienu pieklusušajai zālei, augšup pavērsto seju

jūrai, Lazārs tuipināja lieliski līdzsvarotā, bezkaislīgā un savaldīgā balsī ar savādu, skarbu akcentu.

- Nav manā dabā rakstīt viņai nekrologu. Bet es vēlētos pateikt: es pazinu Mariju Sezāri un strādāju cieši viņai blakus daudzus, daudzus gadus. Šajā laikā es viņu redzēju tikai aizrautīgu, uzticīgu savam profesionālajam uzdevumam. Tas no viņas - kā jebkuras sievietes - prasīja daudzus upurus. Marija Sezāre neapprecējās, viņai nebija bērnu. Tie, kas viņu nepazina un necik daudz par viņu nezināja, ir likuši saprast, ka viņa viegli izdarījusi šādu

izvēli. Tā tas nebija. Viņas ziedošanos pavadīja gan upuri, gan cīņa, un šajā kontekstā piemērojams tikai franču vārds: kā visi lieli mākslinieki, Marijas Sezāres attieksme pret mākslu bija religie-use - reliģioza.

Viņa bija ari... - šajā vietā Lazārs pirmo reizi un tikai uz mirkli saminstinājās, - bija sieviete, kas pildīja ļaužu sirdis ar prieku. Savā privātajā dzīvē viņa bija sirsnīga, saprotoša, augstsirdīga, drosmīga un dāsna. Viņai piemita bērnišķš tiešums un vienkāršība, ko viņa visu mūžu saglabāja, un līdz pat pēdējai stundai viņa palika slavas nesamaitāta.

Savā profesionālajā dzīvē... - viņa balss atguva noteiktību, - viņa bija retums, sieviete, kas izstrādāja modes dizainu sievietēm, pasaulē, kurā ar viņas mākslu nodarbojās gandrīz tikai vīrieši. Viņa no jauna izstrādāja veidus, kādos mūsdienu sievietes izvēlas parādīt sevi pasaulei, pārveidojot viņu tēlu, viņa, iespējams, palīdzēja pārvērst mūsdienu sievietes priekšstatu par sevi. Es atstāju šo jautājumu atklātu, bet es pateikšu, lūk, ko: vīrietim strādāt ar viņu kopā nozīmēja izglītot sevi, viņa radīja maiiī priekšstatus, kurus es augstu vērtēju, par pasauli, kurā ķermeņa un sirds nojautas ir tikpat svarīgas un nozīmīgas kā prāta apzināti lēmumi, vārdu sakot, par sieviešu pasauli.

Lazārs palūkojās lejup, lai gan viņš runāja bez piezīmēm, pēc tam pacēla galvu un palika stāvam oficiālā, sastingušā pozā, gandriz kā godasardzē, nodomāja Lindsija.

- Šobrīd es atdodu pēdējo godu, un es lietošu pēdējo franču teicienu. Pasaulei Marija Sezāre bija māksliniece: man viņa bija un vienmēr būs - mana amie de coeur*.

Viņš apklusa, tumšajām acīm veroties zālē. Lindsija juta, ka viņas sirdi sažņaudz žēlums un līdzjūtība, un nodomāja, ka viņam droši vien bezgala grūti tā runāt, sajaucot tik cieši patiesību un to, kas neapšaubāmi bija meli. Runāt nosvērtā, apdomīgā, atturīgā balsī. Joprojām neizrādot nekādas emocijas, Lazārs pārgāja pie sava vēstījuma spāņu, pēc tam vācu varianta. Izskanot pēdējam cieņas apliecinājumam, viņš acumirklī pagriezās un nogāja no skatuves.

♦Sirdsdraudzene.

Roulends pielēca kājās, pirms cilvēki uz paaugstinājuma paspēja sakustēties. Satvēris Lindsiju aiz rokas, viņš steidzīgi devās projām pa eju, un tikai tobrid pūlis saviļņojās, sākās balsu murdoņa un zāli pāršalca pirmais reakcijas vilnis. Lindsiju pārsteidza šāda steiga, bet pēc mirkļa viņa to saprata: pašā zāles galā pie durvīm stāvēja Džinija.

Lindsija tikai uz mirkli saskatīja viņas bālo seju un redzēja, ka Roulends uzmet viņai asu un jautājošu skatienu, jau nākamajā brīdī viņš bija izvedis abas sievietes vestibilā, tad pagalmā, mudinādams pasteigties, un apstājās tikai tad, kad viņi zināmā attālumā bija nogriezušies ap stūri. Viņi bija iznākuši klusā un šaurā sānieliņā, kuras pretējā pusē stiepās dzīvojamās ēkas, bet viņiem aiz muguras atradās augsts mūris.

- Vai tu dzirdēji? - Roulends vaicāja, un Lindsija saprata, ka ne tikai jautājums bija adresēts Džinijai vienai pašai, bet abi viņas klātbūtni te nemaz nejuta.

- Jā, - Džinija, atspiedusies pret mūri, sāka ātri bērt vārdus. - Mani ielaida, kad viņš tuvojās franču varianta nobeigumam. Tāda savaldība - tāda neparasta savaldība! Kā viņš to spēja? Kā viņš varēja tā runāt? Tik oficiāli - un viņš pat neieskatījās piezīmēs. Es... - Aprāvusies viņa pirmoreiz paskatījās uz Lindsiju.

- Roulends man pastāstīja par Ņūorleānu. Kamēr viņš runāja, es visu laiku domāju par to. Es to saklausīju aiz viņa vārdiem, pašos viņa vārdos...

Lindsija atklāja, ka neko nespēj pateikt. Viņas skatienu piesaistīja Džinijas seja. Kāds viņai nesen bija iesitis un iesitis spēcīgi. Tieši sejas kreisajā pusē pāri vaigam stiepās tumšs asinsizplūdums.

Lindsija saprata, ka viņa mēģina to noslēpt, stāvot tā, ka sejas kreisā puse bija pagriezta pret sienu viņai aiz muguras. Tas nelīdzēja. Arī Roulends tagad lūkojās uz zilumu. Lindsija redzēja viņa seju pārvēršamies, ievēroja viņu strauji un neapzināti sakustamies. Džinija, neatraujot skatienu no viņa sejas, pacēla roku, tad ļāva tai nokrist atpakaļ. Valdīja klusums, klusums, kas Lindsijai šķita piepildīts ar troksni, ar nekliedējamu spriedzi. Džinija atsā-

I' a runāt, un, žēlojot viņu, Lindsija šķita noticam, ka pietiek tikai runāt, lai šī brīža būtība būtu nomaskēta.

- Pēc tam viņš aprakstīja Sezāres raksturu, - viņa ierunājās. - Viņš sacīja kaut ko par sirsnību.

- Sirsnīga, saprotoša, augstsirdīga, drosmīga un dāsna - Roulends neatrāva skatienu no Džinijas sejas. - Tādi bija viņa vārdi.

- Jā. Un religieuse. Kaut ko par viņas veidotajiem priekšstatiem... Pareizi, ka viņš par to runāja beigās. Un viņš izvairījās atklāt laiku, cik ilgi abi bijuši pazīstami.

- Daudzus, daudzus gadus, - sacīja Roulends. - Laiks ir nebūtisks. Viņš to lika saprast ar pēdējiem vārdiem. Viņas nāve neko nemaina. Viņa joprojām paliek...

- Vai viņi publicēs runas tekstu? - Džinija steigšus viņu pārtrauca. - Es nepierakstīju. Es gribēju, bet nepierakstīju.

- Publicēs. Iespējams, ka viņi to dara pašlaik. Mums tas nav vajadzīgs. Es atceros svarīgākās vietas.

Džinija klusi nopūtās, viņas plaukstas te sažņaudzās dūrēs, te atlaidās. Palūkojusies no viena uz otru, Lindsija klusi atkāpās. Viņa zināja, ka viņai te nav vietas. Viņa centās pazust, cik vien klusi, ātri un ticami spēja. Viņa sacīja, ka vajagot sastapt Markovu, un tas atbilda patiesībai, viņa sacīja, ka viņai Markovu vajagot sastapt pirms tāvakara Šaneles skates. Lindsija tikpat labi varētu paziņot, ka grasās izlidot uz Marsu: ne Džinija, ne Roulends to nebūtu pamanījuši. Viņus vienoja saruna bez vārdiem, kas izsacīja ne mazāk kā vārdu plūdi.

Pagriezusies Lindsija sāka steigšus attālināties. Uz stūra viņa atskatījās. Džinija ar noliektu galvu stāvēja, atspiedusi muguru pret mūri. Roulends, atbalstījies pret mūri ar plaukstām abpus Džini-jai, kaut ko enerģiski runāja.

Lindsijai atskatoties, viņš pārstāja runāt, un Džinija, lēni pacēlusi galvu, ielūkojās viņam acīs. Negribēdama izspiegot vai redzēt vēl ko vairāk, Lindsija nogriezās ap stūri, izspraucās cauri pūlim, kas joprojām plūda ārā no Sezāres nama, otru reizi izgāja cauri valodu Bābelei un steidzīgi devās projām.

Viņa aptvēra, ka vēlas redzēt Markovu. Pirms sastapšanās vaigu vaigā ar šīs garās dienas atlikušo daļu viņai bija nepieciešama Markova veselā saprāta ārstnieciskā deva. Markovs viņu ne tikai uzmundrinātu, bet varētu arī atjaunot perspektīvu, viņa nodomāja. Viņš mainīs fokusu, atstums šos notikumus fonā. Un, ja laimēsies, viņai varbūt pat izdosies izdzēst šīs sāpes, šīs patiesās sāpes, tikpat nepārprotamas kā galvassāpes, kuras šorīt šķita iemitinājušās kaut kur sirds tuvumā.

“Cik ilgs laiks pagājis, kopš aizgāja Lindsija?” domāja Dži-nija. Desmit minūtes, piecpadsmit? Varēja būt vairāk. Varēja būt daudz mazāk. Laiks atteicās ritēt pēc saviem parastajiem likumiem, Viņa apgriezusies uzlūkoja Roulendu, kurš, atspiedies pret mūri, novērstu seju stāvēja viņai blakus.

Viņš strauji elpoja, it kā būtu skrējis. Gaisā varēja just viņa dusmas un viņa satraukumu.

- Es vienkārši gribu strādāt, Roulend, - Džinija sacīja, pagriezdamās pret viņu un pieskardamās viņa plaukstai. - Lūdzu! Varbūt es neesmu spējīga ne uz ko citu, bet to es spēju. Es gluži vienkārši gribu piesaistīt prātu šim materiālam. Gribu salikt kopā visus fragmentiņus, un vairāk par visu es gribu atrast Minu. Tu piekrīti, Roulend, tu piekriti, ka mēs to varētu.

-Zinu.

Brīdi kavējies, viņš uzlūkoja Džiniju. Viņa bija pavērsusi uz augšu savu bālo seju, un viņš nespēja skatīties uz asinsizplūdumu tajā. Viņas skaistajās, plati ieplestajās acīs atspoguļojās liels lūgums. Kad Džinija tā skatījās, Roulends juta, ka viņš nespēj viņai neko atteikt. Diez vai viņa to saprot, viņš nodomāja. Viņš jutās pilnīgi caurredzams Džinijas priekšā: viņai vajadzēja saprast.

- Lūdzu, Roulend, - viņa turpināja. - Es nevaru ar tevi par to runāt. Tas nebūtu pareizi. Tev nevajag iesaistīties. Man jātiek ar to galā, jāsamicrinās ar to savā laikā un savā veidā. Es nezinu, vai es pat spētu par to runāt. Pārāk daudz kas noticis un pārāk strauji. Tāpēc es gribētu pievērsties kaut kam samērā vienkāršam, samērā skaidram. Šai intervijai, pēc tam nākamajai. Lūdzu, palīdzi man to izdarīt, Roulend! Man vajadzētu spēt paveikt to pašai, bet es nespēju. Ne šodien. Ne tagad.

Roulends varēja pateikt, ka Džinija ir sieviete, kas nekad neatzīst savu vājumu, tāpēc viņu neizmērojami aizkustināja šī pašreizējā atzīšanās. Tobrīd viņš neko nevēlējās vairāk kā viņu apskaut, bet redzēja, ka tas būtu nepareizi, iespējams, negodīgi, un ka Džinija netiešā veidā pūlas viņam to pateikt.

- Nu labi. - Viņš mazliet atvirzījās, un Džinija, vērojot viņu to darām un redzot viņa sejā parādāmies piesardzību, nodomāja: “Viņš attālinās no manis.” - Es strādāju pēc tam, kad tu aizgāji. - Roulends lūkojās viņai garām - projām pa ielu. - Tā kā tu man aizliedzi palikt ar tevi vai iet tev līdzi...

- Roulend, nevajag!

- Man nebija citas izvēles. Tāpēc es strādāju. Pēc parauga. Es runāju ar franču policiju. Piezvanīju vēl šur tur. Es sapratu kaut ko tādu, ko mēs vakar palaidām garām, kas patiesībā bija ļoti acīm redzams - un tomēr. - Uz mirkli apklusis, viņš ielūkojās pulkstenī. - Tātad es teiktu, ka mums ir izvēle. Mums ir divi iespējami pavedieni. Mēs varam vai nu mēģināt intervēt istabeni, kuru vakar apciemoja Sezāre, - lai gan esmu krietni pārliecināts, ka Lazārs viņu pamatīgi sargā no preses, patiesībā apsargā. Vai... - Viņš pagriezās, lai uzlūkotu Džiniju. - Vai arī mēs varam aprunāties ar to meiču, ar Šantalu. Viņa pašlaik atrodas policijā, vai viņai tur vajadzētu atrasties, ja mēs pasteigsimies...

Džinija iepleta acis.

- Tu nokārtoji, lai viņu saņem ciet? Kad? Šorīt?

- Jā. - Roulends veltīja viņai vienu no saviem vēsajiem, neizprotamajiem, zaļajiem skatieniem. - Es gluži labi varu strādāt nelabvēlīgos apstākļos...

- To es redzu. Man vajadzēs no tevis mācīties... - Uz mirkli viņas seja apmācās, bet tad viņa moži atmeta ar roku. - Tev taisnība. Tā ir nākamā pakāpe. Aprunāsimies ar Šantalu.

Šantala, kā izrādījās, bija maza auguma sieviete, vāja un dusmīga, ar brūniem, ezītī apcirptiem matiem un brūnām ielas zeņķa acīm. Roulends un Džinija viņu pirmo reizi ieraudzīja caur policijas pratināšanas telpas stikla durvīm. Franču policijas inspektoru, kas viņus tur ieveda, sauca Mārtiņi. Viņš bija tumšmatains īsa auguma vīrietis ar skadrām acīm un klusām manierēm. Pie nopratināšanas telpas durvīm viņš klāstīja pirms īsa brīža viņa kabinetā iesākto Šantalas lietu. Tā bija īsa un daudzējādā ziņā, domāja Roulends, tipiska.

Viņa bija divdesmit divus gadus veca, Kanādas francūzietes un ne reizes neredzēta amerikāņa meita. Viņas mātei bijuši divi citi ārlaulības bērni, no kuriem Šantala nošķirta astoņu gadu vecumā, kad viņa pirmoreiz nonākusi valsts aprūpē.

Šantalas bērnība, ciktāl viņai tāda bijusi, aizritējusi bērnu namos un aizbildņu mājās, no kurām viņai bijis paradums bēguļot. Četrpadsmit gadu vecumā Šantala Kvebekas nepilngadīgo aizturēšanas centrā izcietusi pirmo cietumsodu par veikalu zādzībām. Sešpadsmit gadu vecumā viņa Detroitā arestēta par automašīnas zādzību, bet septiņpadsmit gadu vecumā Ņujorkā par prostitūciju un svešas mantas piesavināšanos. Šantalai trūka jebkādas izglītības, viņa bija pūšanaifabēte, pēdējos trīs gadus apmetusies uz dzīvi Francijā, reģistrēta kā heroīna lietotāja, izstājusies no meta-dona programmas, pēdējā gada laikā divreiz apsūdzēta prostitūcijā un narkotiku kontrabandā, bet pierādījumu trūkuma dēļ atbrīvota. Viņai draudēja izsūtīšana no valsts, jo neviens no viņas dokumentiem nebija kārtībā un viņa nebija no tām sievietēm - kāds tur brīnums -, kas sadarbojas ar policiju.

Martiņī sacīja, ka viņu divas stundas pratinājuši divi visspējīgākie policisti, vīrietis un sieviete. Tā kā nebija iespējams izvirzīt apsūdzību, Šantalu grasījās atbrīvot. Piedraudot no viņas esot izdabūjuši tikai to, ka viņa nepazīstot nevienu, ko saucot Zvaigzni, un nekad neesot pazinusi. Viņa nevarot paskaidrot, kā viņas adrese nonākusi kādas mirušas holandiešu meitenes adrešu grāmatā. Jā, viņa Parīzē sastopoties ar daudziem ārzemniekiem, un, jā, viņa vai kāds no viņas draugiem varējis iedot adresi - šajā ziņā viņa esot dāsna: viņai esot istaba, jauka istaba, un cilvēkiem reizēm vajagot kaut kur apmesties. Lai kas ari būtu tā Anneka, Šantala nevarot viņu atcerēties: vai tad tagad tas skaitoties kaut kas slikts, ja iedod otrai meitenei savu adresi?

Mārtiņi uz bridi apklusa. Viņš palūkojās uz abiem žurnālistiem, kuri, kā sacīja britu kolēģi, esot izpalīdzējuši britu policijai. Abi izraisīja Mārtiņi neizpratni. Vīrietis izskatījās tā, it kā nebūtu gulējis nedēļu, sievietei uz sejas bija zilums, kas liecināja, ka viņai nesen sists. Starp abiem valdīja spriedze, kas varēja tiklab būt profesionāla, kā emocionāla vai intīma rakstura. Sievietei, domāja Martiņī, bija pievilcīga un neparasta seja.

Viņš aizgainīja šīs pārdomas. Šantala brīvi runājot angliski un franciski, Martiņī turpināja. Viņi varot pamēģināt runāt abās valodās, un viņš došot divdesmit minūtes laika. Laikam neesot nozīmes: arī tad, ja viņš atļautu visu dienu izprašņāt Santalu, viņiem neizdošoties pierunāt, lai šī sieviete sāktu runāt.

Martiņī viņus pameta. Sarunai sākoties, sieviete policiste palika stāvam pie durvīm. Roulends un Džinija uzlūkoja Šantalu pāri šauram, cigarešu izdedzinātam galdam. Šantala sēdēja, novērsusi skatienu, viņiem iepretī smēķējot cigareti pēc cigaretes, graužot nagus, žāvājoties, bungojot pa galda virsmu ar saviem kaulainajiem pirkstiem un laiku pa laikam pametot uz viņu pusi brūnus, izsmiekla un naida pilnus skatienus.

Uz viņas sejas bija tik atbaidoša rēta, kādu Džinija savā mūžā nebija redzējusi. Tā stiepās no kreisās acs ārējā kaktiņa līdz pat lūpu kaktiņam. Tā bija slikti sadzijusi, ar garām, robainām malām, atstājot ādu savilktu un iekaisušu. Rēta piešķīra viņai biedējošu izskatu, it kā pāri galdam uz viņiem raudzītos nevis viena, bet divas sievietes. Kādreiz glīta, un joprojām glīta, kad pagriezās profilā, Šantala savu piespiedu kroplību pieņēma ar pretestību. Džinija ievēroja, ka ik reizes, atbildot uz Roulenda jautājumiem - viņš klusi sarunājās ar Šantalu nevainojamā franču valodā -, viņa pagrieza sakropļoto sejas pusi pret viņu. Viņas augošais nemiers un nepacietība bija acīm redzama, un Džinija prātoja, vai viņai nav pienācis laiks uzņemt kārtējo devu.

Dīvainā kārtā Džinija jutās ļoti mierīga, it kā slīdētu pa rāmu jūru, kur viņu neskāra nekādi emociju viļņi. Tas saasināja viņas uztveri, ļaujot saskatīt meiču un viņas reakciju ar galēju precizitāti. Džinija juta, ka, paildzinot šo stāvokli, viņa varētu neko neatcerēties un nedomāt ne par ko citu.

Viņas klusēšana - Džinija nebija bildusi ne vārda kopš viņu ierašanās šķiet, kaitināja Šantalu. Sākumā meiča bija izlikusies neredzam viņas klātbūtni, neatraujot skatienu no Roulenda glītās sejas un atbildot viņam rupji, bet ari drosmīgi. Varbūt šādā veidā viņa uzrunāja savus klientus, domāja Džinija, ar izteiksmi, kurā dīvaini sajaucās flirts un nicinājums. Viņai šķita svarīgi ieskaitīt Roulendu tajā pašā kategorijā, kurā iederējās pārējie vīriešu dzimuma pārstāvji, - pie uzbāzīgiem radījumiem, kas varbūt tagad uzdod tikai jautājumus, bet, rodoties izdevībai, var izteikt būtiskākus seksuālas dabas priekšlikumus. Visi Roulenda pacietīgi izteiktie jautājumi saņēma pretsparu. Šantalas skatiens atkal uzzibsnīja Džinijas virzienā. Nožāvājusies viņa aizsmēķēja vēl vienu cigareti un piepeši pārtrauca Roulendu angliski.

- Un kāpēc viņa ir šeit? - Šantala pameta roku uz Džinijas pusi. - Viņa prot runāt, vai kā?

- Mēs kopā strādājam. Es jau paskaidroju, - mierīgi atteica Roulends. Meičas akcents, viņai runājot angliski, bija visai interesants, secināja Džinija. Tas nodeva viņas neviendabīgo izcelsmi: tas nebija ne kanādiešu, ne amerikāņu, ne britu vai eiropiešu, bet kaut kas starp visiem četriem. Džinija redzēja, ka arī Roulends to ievērojis.

- Kas noticis ar tavu seju? - Pagriezusies Šantala uzlūkoja Džiniju. - Ieskrēji durvīs? Trāpījies kādam pa dūrei? - Nekaunīgi pasmaidījusi, viņa pameta ar īkšķi uz Roulendu. - Viņam?

-Kas noticis ar tavu seju, Šantala? - savukārt pavaicāja Džinija un sajuta Roulendu saspringstam, itlcā viņš baidītos, ka šāds jautājums varētu visu izjaukt. Šantalas skatienā atspoguļojās dusmas. Viņa pētoši noskatīja Džiniju.

- Ej pasūkā! - Viņa ievilka dūmu. - Tā ir mana darīšana, skaidrs? - Savilkusi lūpas, viņa atkal pievērsās Roulendam, veltot viņam ilgu un nepārprotami aicinošu skatienu. - Kāpēc tu nesaki viņai, lai šļūc ratā? - viņa vaicāja. - Un tā pakaļa pie durvīm. Ja mēs abi būtu divi vien, kas zina, es varētu kļūt runīgāka...

To sakot, viņa aplaizīja lūpas un paliecās uz priekšu, kokvilnas kreklam cieši apņemot viņas nelielās krūtis. Iespējams, ka viņa bija cerējusi Roulendu samulsināt, visādā ziņā likt viņam justies neērti. Kad Šantalas rīcība neizraisīja ne mazāko reakciju, šķita, ka viņa pati sāk justies neomulīgi. Viņas skatiens aizklīda tālumā, viņa palūkojās lejup un šķita gandrīz vai ieraujamies sevī. Šantalas pleci saguma, viņa sakrustoja rokas pār krūtīm. Pašpārliecinātība piepeši bija stipri mazinājusies, un viņa izskatījās pat neaizsargāta, par ko liecināja ķermeņa valoda. To vērojot - mēģinājumu pavedināt, tad nedrošību, kas sekoja atraidījumam, - Džinija saskatīja iespēju tuvoties. Viņa pieliecās tuvāk.

- Es tāpat zinu, kā tu dabūji to rētu, - viņa sacīja. - To tev izdarīja vīrietis, vārdā Zvaigzne, ar žileti, Anglijā, pagājušajā gadā. Man ir tāda sajūta, ka tagad es jau Zvaigzni itin labi pazīstu. Viņš ir nelīdzsvarots, vai ne? Viņš lieto kokaīnu, un viņam bieži mainās garastāvoklis - visai strauji mainās. Kad tas notiek, viņš ir spējīgs uzbrukt ar žileti sievietei un viņu izķēmot - vai vēl ļaunāk. Kādēļ tas tā, Šantala? Vai viņš ienīst sievietes? Vai varbūt viņam ir kādas seksuālas dabas problēmas ar sievietēm? - Viņa apklusa. Šantala bija saspringusi. Noliekusi galvu, viņa sāka knibināties ap nagiem. Džinija paskatījās uz Roulendu, viņš pamāja.

- Zini, ko viņš, manuprāt, tev teica, Šantala? - Džinija nenolaida skatienu no meičas noliektā pakauša. - Manuprāt, viņš teica, ka tev esot dziedinošas spējas. To viņš mēdz sacīt sievietēm, vai ne? To viņš sacīja Annekai. Jādomā, ka to viņš pašlaik stāsta Miņai Lendisai. Un es esmu pārliecināta, ka viņa tam noticēs. Viņai galu galā ir tikai piecpadsmit gadu. Viņa ir daudz vientiesīgāka nekā tu, tāpēc ka atšķirībā no tevis dzīvojusi ļoti noslēgti. Tomēr pat tu viņam noticēji, vai ne, Šantala? Tu nepārstāji ticēt, ka spēj viņu savaldīt, līdz vienu dienu viņš sagraizīja tev seju.

Šantala strauji pacēla galvu un veltīja Džinijai naidpilnu skatienu.

- Paklausies, es viņu nepazīstu, tu, stulbā mātīte, cik reižu man tev tas galu galā jāatkārto?

- Nē, tu viņu pazīsti gan, Šantala. - Džinija nopūtās. - Un tu zini arī to, kā viņš melo. Viņš nepastāstīja vis tev patiesību par pārējām meitenēm, vai ne? Vai tu zināji, ka viņš atvedis Minu šurp, uz Parīzi? Tā ir, jo viņus vakar redzēja abus kopā. Vai viņš tev ir atzinies? Vai arī tev viņš stāsta pavisam ko citu, ka Mina, tāpat kā Anneka, kā visas citas meitenītes, ir tikai noderīgas. Turpretī tu - tu viņa dzīvē esi pastāvīgs lielums. Vai to viņš tev sacīja, Šan-tala?

Džiniju vadīja nojauta, viņas teiktais nebija nekas vairāk kā intuitīvi kopā salikts kāršu namiņš, bet, tiklīdz vārdi bija nākuši pār lūpām, Džinija zināja, ka viņai taisnība. Šantala nobāla. Viņu nodeva gandrīz nemanāma konvulsīva rokas kustība, bet, būdama labi skolota, viņa tūdaj pat savaldījās un, nodzēsusi izsmēķi pārpilnajā pelnutraukā, aizsmēķēja pēdējo cigareti.

- Ej ellē! Man metas nelabi, to klausoties. Es sacīšu pēdējo reizi. Es nepazīstu Zvaigzni. Nekad neesmu pazinusi. Es nepazīstu nevienu tādu, kā tu aprakstīji. Tāpēc esi tik laba un atšujies reizi par visām reizēm!

- Es tev parādīšu viņu fotogrāfijas.

Parakņājusies savā somā, Džinija izņēma Minas un Annekas fotogrāfijas un pasniedza tās Roulendam, kurš klusēdams nodeva attēlus tālāk Šantalai. Šantala strauji aizgrieza galvu.

- Paskaties uz viņām, Šantala, - klusi sacīja Džinija. - Manuprāt, tu neesi sastapusi nevienu no viņām, bet tu par viņām zināji, vai ne? Tu zināji par viņām un, iespējams, prātoji, kādas viņas izskatās. Prātoji, kādēļ viņas ieinteresējušas Zvaigzni, ja viņam biji tu. - Viņa uz bridi apklusa. - Paskaties uz viņām, un tu redzēsi! Divas dažādas meitenes - tomēr vienā ziņā viņas ir līdzīgas. Abas izskatās jaunākas par saviem gadiem. Abas atgādina bērnus... Vai tas nebija tavs vienīgais trūkums, Šantala? Ka tu pārāk sāki līdzināties sievietei? Vai tā nav taisnība?

Džinija apklusa. Roulends brīdinot klusi bija pieskāries viņas plecam. Šantala noliecās pie fotogrāfijām. Viņas seja bija kļuvusi krīta bālumā, bet augumu kratīja drebuļi.

- Cik tev bija gadu, kad tu izskatījies tikpat nevainīga, Šantala? Astoņi? Deviņi? Desmit?

- Tu, smirdīgā pakaļa! - Šantala atgrūda krēslu un grīļīgi piecēlās kājās. - Paklausies... - Viņa strauji pagriezās pret vienaldzīgi stāvošo policisti. - Izvāc viņu ārā no šejienes! Laid mani vaļā! Jūs ne velna nevarat mani šeit paturēt. Man ir tiesības...

Viņa tagad nevaldāmi trīcēja. Roulends klusi ieteicās:

- Džinija, viņai vajadzīga deva.

- Es zinu. To es sapratu, kad mēs ienācām. Šantala, parādi man savas rokas. Parādi, ko vēl viņš tev nodarījis...

To sakot, Džinija piecēlās kājās. Ne Roulends, ne policiste nepakustējās. Valdīja klusums, bet tad, Roulendam, par pārsteigumu, Šantala ļāva saņemt savas rokas un saudzīgi pavilkt uz augšu plānās krekla piedurknes. Abas rokas visā garumā no elkoņiem līdz plaukstas locītavām kā dzeloņstieple izraibināja adatas dūrienu pēdas.

Neko neteikdama, Džinija ļāva viņas piedurknēm noslīdēt atpakaļ. Šantalas rokas sašļuka, viņa sāka kodīt lūpu. Uz meičas pieres izspiedās sviedri un locekļu drebēšana pastiprinājās. Džinija palūkojās uz Roulendu, un pietika ar vienu skatienu, lai viņš saprastu.

Apgājis otrpus galdam, viņš klusi sacīja:

- Ja mēs tevi nogādāsim mājās, vai tas palīdzēs?

Šantala pameta steidzīgu skatienu uz policisti, kas rūpīgi sekoja tam, lai izskatītos kurla. Viņa pamāja.

Aplicis roku šantalai ap pleciem, Roulends sāka bīdīt viņu uz durvju pusi.

-Tad ļauj, lai aizvedam tevi atpakaļ. Policijai tu vairs neesi vajadzīga. Mēs paņemsim taksometru. Tā būs ātrāk, vai ne?

Kad viņi bija izgājuši no iecirkņa, Džinija pagriezās pret Šantalu. Visas asinis šķita atplūdušas no viņas sejas, piere bija lipīga no sviedriem.

- Tu kavē? - Džinija vaicāja. - Cik ilgi?

- Vairāk par stundu. Gandrīz divas. Tie cūkas tā mēdz darīt...

Džinijai kļuva viņas žēl. Viss izaicinājums un bravūra bija nozudusi. Viņa nespēja koncentrēt skatienu, tas atgādināja Mičela aprakstīto nedzīvo, tomēr izmisīgo skatienu, kurā atspoguļojās dzīvnieciska vajadzība. Viņa sagrīļojās. Mazliet tālāk uz ielas Rou-lendam bija izdevies apturēt taksometru. Viņš iekāpa tajā, un taksometrs, uzņēmis ātrumu, spēji nobremzēja blakus abām sievietēm. Džinija un Šantala vēroja to kā bezskaņas filmā. Uz mirkli Šantala pārvarēja stingumu un uzmeta Džinijai īsu, caururbjošu, ielas gudrības piesātinātu skatienu.

-Tu un viņš. Viņš ir...

-Viņš ir bijis, jā.

-Tā jau es domāju. Es vienmēr varu pateikt. Viņam vajag -tāpat kā man vajag manu devu. - Viņa atkal sagrīļojās. - Gandrīz tikpat slikti. Sekss ir - Jēzus. - Viņa nodrebēja. - Tikai aizvediet mani atpakaļ uz manu istabu...

To teikusi, Šantala pa pusei iekrita, pa pusei ieslīdēja pakaļējā sēdeklī un aizvērtām acīm atslīga uz tā blakus Roulendam. Trīsēšana pastiprinājās, izvēršoties konvulsīvās kustībās. Džinija saņēma viņas plaukstu un novērsās, prātojot, vai atkarība no narkotikām pastiprināja tamlīdzīgus instinktus un vai Šantalai taisnība. Raugoties Roulenda drūmajā sejā, viņa tā vis nedomāja. Viņi nonāca līdz Svētā Severīna ielai. Roulendam vajadzēja balstīt Šan-talu, lai viņa tiktu pāri ietvei un augšup pa kāpnēm. Džinija viņiem sekoja. Šantala tikai ar grūtībām spēja paiet.

Džinija nodomāja, ka istaba ir briesmīga. Divpadsmit pēdu lielā telpa bija bāztin piebāzta; tur bija divguļamā gulta, galds un krēsli, kastes, drēbju kaudzes, liels televizors. Oda pēc nabadzības un mēģinājuma iekārtot mājas ar pašiem trūcīgākajiem līdzekļiem. No restorāniem apakšstāvā augšup plūda ēdienu smaržas. Džinija saprata, ka šeit dzīvo divas sievietes: Šantala un droši vien tā vecākā sieviete, kas bija atvērusi durvis iepriekšējā vakarā. Uz galda atradās brokastu paliekas: divas tasītes, divi šķīvji, baltmaizes radziņi un ievārījums. Uz nesaklātās gultas bija divi vīkšķī satīti naktskrekli, viens zils, otrs sārts. Istaba bija ļoti auksta un mitra. Kāds bija pielicis pūles, lai uzturētu to tīru. Trauki izlietnē bija salikti kārtīgā kaudzītē. Uz grīdas atradās kaķa trauks, un stūrī aiz kaudzes lētu grāmatu mīkstos vākos mēģināja paslēpties melns kaķis. Uz gultas saritinājies gulēja mazs, bikls sunītis. Pieliekusies

Džinija noglāstīja tā izspūrušo spalvu. Viņa pagriezās pret logu, caur plānajiem aizkariem varēja saskatīt Svētā Severina baznīcas aprises. Joprojām lija, blāvā gaisma jau sāka pārvērsties krēslā. Džinija skatījās uz aizkariem un baznīcu, jo nespēja vērot, kas notiek ar Roulendu viņai aiz muguras.

- Palīdziet man, - sacīja Šantala. - Jums man jāpalīdz. Viss tek ārā. Es nespēju novaldīt roku... Jēzus! Es to apdedzināju.

Juzdama nelabumu, Džinija palūkojās pār plecu. Šantala bija pagatavojusi šķīdumu. Džinija redzēja mazu plastmasas maisiņu ar baltu pulveri, gāzes zilo liesmu, mazu gabaliņu alumīnija folijas. Vienu brīdi Šantala drebošajā rokā turēja šļirci, nākamajā - tā nokrita uz grīdas. Džinija redzēja, ka šļirce aizripo un apstājas pie kaķa trauka. Viņa novērsās.

Viņa dzirdēja, ka Roulends to paceļ, pēc tam - ka šļirce tiek piepildīta.

- Spogulis... - sacīja Šantala. - Man jānostājas pie spoguļa. Citādi man ne velna nesanāks. Tūlīt...

Džinija dzirdēja, ka Roulends paiet malā. Valdīja klusums. Roulends noteica: - Ak Dievs, ak Dievs...

Džinija spēji pagriezās. Šantala, pacēlusi šļirci pie sejas, stāvēja spoguļa priekšā. Uz mirkli Džinija nesaprata, kas notiek, bet tad viss kļuva skaidrs. Šantala injicēja heroīna šķīdumu sev acī. Ar vienu roku pavilkusi uz leju apakšējo plakstiņu, viņa ar otru roku dūra adatu acs ābolā. Dzidrais šķidrums šļircē kļuva sārts. Džinija aizgriezās, aizsegdama seju ar plaukstām, viņu pārņēma drebuļi. Roulends viņai aiz muguras sakustējās, viņa juta Roulenda rokas sev uz pleciem un atliekusies ieskatījās viņa drūmajā, nobālušajā sejā.

- Tā var gadīties, - viņš klusi sacīja. - Viņi mēdz tā darīt. Kad vēnas ir pārāk sadurstītas. Pagaidi! Pēc mirkļa viņai kļūs labāk. Tad viņa droši vien gulēs.

- Labāk? - Džinija iepleta acis. - Viņai nebūs labāk. Pēc cik stundām viņai būs vajadzīga nākamā deva? Roulend...

- Tu domā, ka mēs viņu izārstēsim - tūlīt un tepat uz vietas? Nevajag, Džinija. Ja mēs viņu nebūtu atveduši šurp, viņa pamanītos to pašu izdarīt kaut kādā citādā veidā. Un viņa būtu vēl ļaunākā stāvoklī...

Viņš apklusa. Šantala dziļi nopūtās. Pagriezusies Džinija redzēja, ka drebuļi bija mitējušies un viņas sejā atgriezies pavisam viegls sārtums. Viņa sāka steidzīgi runāt klusā balsī, vērsdamās pie Roulenda, it kā viņi istabā atrastos vieni paši.

- Paklau! Man gribas gulēt, skaidrs? Drīz atgriezīsies mana draudzene Zanna. Es atradināšos, redzēsi, gan jau beigās es to atmetīšu. Viņa man palīdz. Es esmu uzmanīga. Es uzmanos, ko pērku. Es nelietoju kopīgas adatas. Kad Žanna atgriezīsies - viss būs labi...

Sagrīļojusies viņa atspiedās pret izlietni un aizvēra acis.

- Tu pret mani biji tīri pieklājīgs. Tas man patika. Tāpēc es tev izstāstīšu. Zvaigzne - es viņu pazīstu pusi sava mūža. Viņš, tāpat kā es, ir krustojums. Pārāk dažādas asinis, pārāk dažādas zemes, pārāk daudzas mājas, pārāk daudz sitienu, - tā nu es esmu izstumtā, un viņš ir izstumtais. Tāpēc. Mēs patiesībā abi esam jukuši...

Viņa izlaida no rokām šļirci. Ne Roulends, ne Džinija neko neteica.

- Bet es nezinu, kur viņš atrodas. Es jums zvēru - kaut kur Parīzē, bet es nezinu, kur. Es viņu vakar redzēju. Viņš man teica, ka esot viens, bet... viņš laikam daudz melo, un, ja tā meitene ir ar viņu, tad viņš to paslēps. Tā viņš dara. Jums nevajag par viņu pārāk raizēties. Iespējams, ka viņai nekas nekait. Zvaigzne tikai iedos viņai uzsmēķēt “zālīti”, parunāsies ar viņu - varbūt iedos dažas tabletes. Tas nav nekas - viņam vienmēr ir laba manta. Viņš negulēs ar viņu, nedz arī izvaros, par to nav jāuztraucas... - Šantala klusi iesmējās un, pārstājusi smieties, atvēra acis. Tagad viņa spēja koncentrēt skatienu labāk nekā iepriekš. Viņa pacēla plaukstu pie vaiga.

- Bet būs labāk, ja jūs to zināsiet, jo tas, ko viņa teica... -Šantala norādīja uz Džiniju. - Viņai taisnība. Zvaigzne var saniknoties. Viņam nāk virsū nevaldāmas dusmas, tās ir briesmīgas, gluži kā lēkmes. Un vakar - es sadabūju viņam ieroci. Viņš gribēja ieroci, viņš pēc tā kāroja jau mēnešiem ilgi, un viņam bija nauda, bet man bija sakari, tā es to lietu nokārtoju. Viņš to vakar savāca, tieši pirms jūs sākāt klauvēt pie durvīm. - Viņa palūkojās uz Džiniju. - Tā biji tu, vai ne?

- Jā, tā biju es. - Viņa juta Roulendu saspringstam, tāpat kā bija saspringusi pati. - Kas tas bija par ieroci, Šantala?

- Es nezinu. Vienkārši ierocis. Viņš teica, ka to gribot, un es to sadabūju. Viņš parādīja man attēlu, lika man pierakstīt nosaukumu...

- Mazs? - vaicāja Roulends.

- Jā. Mazs. Šaujams ar kādām īpašām lodēm. Nav vērts meklēt. Es pierakstīju nosaukumu uz papīra gabaliņa. Es to izsviedu pirms vairākām nedēļām. Tas bija vācu - nē, varbūt itāliešu...

- Kādēļ viņš varētu iekārot ieroci? - Roulends piegāja viņai tuvāk. Šantalas acis atkal bija aizvērušās.

- Es nezinu. Viņam patīk ieroči. Vienmēr patikuši. Viņš no tiem nonāk ekstāzē, skatoties uz attēliem vien. Ierocis bija dārgs -es to zinu. Gandrīz četri tūkstoši franku... Nopietni. Tā viņš teica. Tas bija nopietns ierocis. Tikai... - Viņa atkal sagrīļojās. -Tikai -es nezinu. Kamēr mēs runājāmies, stūrī bija ieslēgts televizors, un tad viņš piepeši kļuva tāds dīvains. Viņa sejā parādījās tas skatiens. Viņa acis iegūst tādu izteiksmi. Tādu kā toreiz, kad viņš man to izdarīja... - Šantala pieskārās rētai uz sejas. - Tāpēc varbūt tas nemaz nav tik labi tai meitenei. Es nezinu. Klau, man vajag apgulties.

Viņa aizstreipuļoja pāri istabai līdz gultai un cieši aizvērtām acīm apgūlās. Pametis skatienu uz Džiniju, Roulends noliecās pār gultu.

- Šantala! Pamēģini vēl mazliet palikt nomodā. Vai tu mani dzirdi? Vai viņam ir vārds - cits, nevis Zvaigzne? Kā viņu sauca, kad jūs pirmoreiz sastapāties?

Aprāvies viņš atkāpās. Uz kāpnēm atskanēja steidzīgu soļu troksnis, tad durvis atsprāga vaļā. Istabā ar bailēs nobālušu seju ienāca sieviete, ar kuru Džinija bija runājusi iepriekšējā vakarā. Lūkodamās uz viņiem abiem, sieviete apstājās, tad pabrāzās viņiem garām un nometās uz ceļiem pie gultas.

Apskāvusi Šantalu, viņa sāka glāstīt meitenes matus, visu laiku sarunādamās ar viņu klusā, dūdojošā balsi. Kad viņa strauji pagriezās, lai uzlūkotu Roulendu un Džiniju, viņas balsī nepārprotami skanēja mīlestība un dusmas.

- Cik ilgi viņu tur noturēja? Šitie dzīvnieki - tā viņi mēdz darīt...

Sieviete runāja franciski, un Roulends tajā pašā valodā atbildēja.

- Apmēram stundu, varbūt vairāk, - viņš sacīja.

Pār sievietes lūpām izlauzās niknu, apsūdzošu vārdu straume, kas šķita vērsta pret policiju, viņiem, pasauli, valsti.

- Žanna, pagaidi... - Šantala mēģināja piecelties sēdus, bet atkrita atpakaļ. - Viņš nav vainīgs. Viņš man palīdzēja. Es nevaru parunāt. Viņiem vajag zināt par Zvaigzni. Tikai pasaki viņiem Zvaigznes vārdu, paskaidro, jā?

No jauna aizvērusi acis, viņa, šķiet, iegrima kaut kādā miegam līdzīgā stāvoklī. Par Žannu nosauktā sieviete piecēlās kājās. Angļu valodā ar spēcīgu akcentu viņa sāka stāstīt un darīja to ar acīm redzamu naidu.

Viņa sacīja, ka Zvaigzne esot vainojams visā. Viņš bijis tas, kas pieradinājis Šantalu pie heroīna, viņš sakropļojis Šantalas seju. Un Zvaigzne esot tikai viens no viņa vārdiem - pēdējais, ko viņš izvēlējies un kas viņam patīkot vislabāk. Viņa varot piedāvāt daudzus un dažādus Zvaigznes uzvārdus, sieviete sacīja nicinājuma pilnā balsī. Lamons, Pārķers, Ņūmens, D’Amiko, Rivjērs, Ādamss, Dimā - viņi varot izvēlēties, kurš labāk patīkot.

No vārdiem viņa varot piedāvāt tikai divus. Laiku pa laikam Zvaigzne lietojot sava vārda angļu variantu, bet priekšroku dodot franciskajam. Šajā - pēdējā - gadā viņš apgalvojis, ka tas esot viņa īstais vārds, tas, kurš ierakstīts dzimšanas apliecībā, - sieviete gan apšaubīja, ka viņam tāda esot, bet, lai nu kā, viņa vārds esot Kris-tofs.

XVI

Uz ielas miklajā mijkrēslī, stāvot Svētā Severīna baznīcas durvīs, notekcauruļu zvēru galvām liecoties pār viņiem, Roulends sacīja:

- Man vajag iedzert. Tev arī. Un paēst. Nē, nestridies! Es zinu vienu vietu.

Viņš steigšus bija vedis Džiniju uz Sorbonnas pusi, pēc tam nogriezies no Svētā Mičela bulvāra klusā ieliņā un atvedis viņu šurp, uz šo mazo, vecmodīgo, gandrīz tukšo bistro. Viņiem ierādīja kabīni ar sēdekļiem, kam bija augstas atzveltnes, un viņi atradās nošķilti kā nelielā kuģa kajītē. Galdu klāja sarkanrūtots galdauts, kuru pa diagonāli sedza balts papīra galdauts: divi naži un dakšiņas, divas parastas vīna glāzes. Roulends pasūtīja brendiju un, kad Džinija vilcinājās, pagatavoja viņai kokteili. Ne vārda neteikdams, viņš vēroja Džinijas seju. Pirmo reizi šajā dienā viņa izskatījās mazliet atslābinājusies, un viegls sārtums bija atgriezies viņas sejā.

Viņas seja šķita tik piemīlīga, ka Roulendam bija jāaizgriežas, jāpievēršas ēdienkartei, īsajam, tuklajam bistro saimniekam, visam, kas varētu novērst uzmanību no viņas lūpām, no violetā ziluma uz viņas vaiga un no degošā skatiena, no viņas plaši ieplestajām, izteiksmīgajām un ļoti skaistajām acīm, kas šķita uzdodam neizteiktu jautājumu, tomēr baidāmies no viņa iespējamās atbildes.

Roulends pasūtīja ēdienu. Darbs, viņš nodomāja, ja vien varētu nenovērst sarunu no darba. Viņš sāka runāt, arī viņa ierunājās - abi reizē.

Roulends pasmaidīja, saminstinājās un pieliecās tuvāk Dži-

nijai.

- Vispirms tu.

- Nekas, es tikai gribēju sacīt - tu biji ļoti labs pret Šanta-lu. Tu viņai iepatikies - cik vien viņa vispār spēj just patiku pret vīrieti. Vai tu to saprati?

- Nē. - Roulends paraustīja plecus. - Man šķita, ka es netieku nekur uz priekšu. Uz katru jautājumu pretjautājums.

- Nē. Tu kļūdies. Tu biji pacietīgs, mierīgs - un pieklājīgs. Viņa bija pateicīga par to. Varbūt viņai tas pārāk bieži negadās. Varbūt... - Džinijas skatiens aizslīdēja pie viņa sejas.

- Varbūt - kas?

- Varbūt viņai patika tavs izskats. Jādomā, ka tu pie tā esi pieradis.

Roulends pieliecās tuvāk.

- Vai man pateikt, kas viņai lika izšķirties un runāt? Tas nebiju nedz es, nedz tas, ko es sacīju. Pat ne tas, ka viņai izmisīgi bija vajadzīgs uzņemt devu. Es viņu vēroju un precīzi zinu, kurā mirklī viņa izšķīrās...

- Kad es parādīju viņai fotogrāfijas?

- Nē. - Roulends palūkojās uz Džiniju, aizkustināts, ka viņa nav pamanījusi. - Nē. Tu izteici vienu būtisku frāzi. Tā acumirklī aizskāra kādu stīgu. Varbūt tev gadījās pateikt kaut ko tādu, ko Zvaigzne tik tiešām viņai sacījis, varbūt ne, bet katrā ziņā tavi vārdi aizgāja tieši līdz sirdij. - Viņš uz mirkli apklusa. - Tu vaicāji, vai Šantala tic tam, ka viņa ir pastāvīgs lielums Zvaigznes dzīvē.

- Tobrīd? - Džinijas vaigos saskrēja sārtums. - Tu esi pārliecināts?

- Es esmu pilnīgi pārliecināts. Jebkurā intervijā, jebkurā līdzīgā sarunā vienmēr pienāk brīdis, kad jautātājam izdodas panākt lūzumu. Šis bija tas brīdis. Kas tev lika izteikt šo frāzi?

- Nezinu. Tāpat vien ienāca prātā. Mēs zinājām, ka Šanta-la atšķiras no citām meitenēm, vispirms - viņa ir vecāka. Mičels teica, ka viņa pazīstot Zvaigzni jau labu laiku. Un es sāku prātot -vai nav tā, ka viņa savu lomu Zvaigznes dzīvē saredz tādā veidā. Sievietēm tas patīk.

- Tiešām?

- Protams. - Džinija novērsa skatienu. - Sievietes ir vairāk monogāmas nekā vīrieši. Tādēļ viņas atrod attaisnojumus saviem vīriešiem, kad tiem paslīd kāja. Klausīties, kad saka, ka viņas pieder pie citas kategorijas, ticēt, ka viņas pieder pie citas, pastāvīgākas, nopietnākas kategorijas, - lūk, tas ir viens no sieviešu aizsargmehānismiem. Esmu to pietiekami bieži novērojusi. - Viņa apklusa, un Roulends sāka aptvert, ka atturība ir Džinijai ļoti raksturīga īpašība, tā slēpa viņas seju. - Un tomēr... - Džinija pielika glāzi pie lūpām. - Esmu pārliecināta par vienu...

- Anneka nerakstīja Zvaigznēm uz Šantalas adresi? Es piekrītu. Arī man tā šķiet.

- Un tādā gadījumā - mēs atkal atgriežamies pašā sākumā. Mums ir daudz izdomātu uzvārdu, kristītais vārds, kas var būt un var nebūt īstais. Mēs zinām, ka Zvaigznēm ir ierocis, un tas visu vēl pasliktina. Bet mēs nezinām, kādēļ viņš gribēja dabūt ieroci, un mums joprojām nav ne jausmas, kur viņš atrodas.

- Nē. Mēs zinām vairāk. Turklāt mēs zinām kaut ko visai interesantu un savādu... - Roulends apklusa, restorāna īpašniekam atgriežoties un pasniedzot vienkāršu ēdienu, kas izskatījās lielisks: svaigi ceptu maizi, salātiem, pommes frites^2 un divām omletēm, par kurām viņš teica, ka tās esot pagatavotas no savvaļas sēnēm un viņa paša vistu tikko izdētām olām.

Roulends smaidīja par šo īsteni francisko tieksmi pēc pilnības. Pagaidījis, kamēr saimnieks aiziet, viņš pieliecās tuvāk Džinijai, kas negribīgi, it kā mēģinādama izrādīt apetīti, sāka ēst.

- Mēs zinām vairāk, nekā mums šķita, - Roulends turpināja. - Vakar šis fakts pats prasījās, lai mēs to ieraudzītu. Padomā! Marija Sezāre nomira vakar pēcpusdienā savas bijušās istabenes dzīvoklī, jā?

- Dzīvokli, par kuru mēs runājām. Es zinu to rajonu. Es pat pazīstu ielu...

- Tu pazīsti šo ielu?

- Jā. - Džinija nesteidzās ar atbildi. - Tagad tajā ielā dzīvo Paskāla Lamartēna bijusī sieva. Tur atrodas viņas jaunā vīra dzīvoklis. Pērn es divas reizes tur biju iegājusi pakaļ Paskāla meitai Mariannai. Tas patiešām ir ļoti elegants rajons...

Apklususi Džinija turpināja ēst. Viņa sevi pārbauda, nodomāja Roulends, lai redzētu, vai spēj, neizrādot nekādas jūtas, pieminēt Lamartēna vārdu, un viņai gandrīz bija izdevies, lai gan ne pilnībā. Labāk neizprašņāt, Roulends nodomāja, labāk ļaut tam aizslīdēt garām, lai gan viņš ievēroja, ka Lamartēna bijusī sieva ir apprecējusies, turpretī Lamartēns ne.

- Mēs zinām arī to, - viņš turpināja, - ka pavisam netālu no šā dzīvokļa vakar pēcpusdienā redzēta Mina Lendisa un Zvaigzne.

- Jā. Aptuveni ap diviem. Arī par to mēs esam runājuši.

- Bet mēs nerunājām par to, vai tā ir sakritība vai kaut kas vairāk. Šajā vietā mūsu domas aizvirzījās citur, cik es atceros...

-Roulend...

- Nu labi. Bet tā bija. - Viņš nopietni palūkojās uz Džiniju. - Patiesībā istabenes vārds TV ziņās nemaz netika pieminēts. Taču tas parādījās šārīta avīzēs. Viņu sauc Matilde Divāla. Vai tas ko līdz? Nu, vai tu sāc saprast?

- Ak Dievs! - Džinija ar troksni nometa dakšiņu un iepleta acis. - Annekas adrešu grāmatiņa! Tie septiņu meiteņu vārdi, ko es izrakstīju. Starp tiem bija Matilde.

-Tieši tā. Matilde Divāla, blakus adresei, tai pašai adresei, kur vakar pēcpusdienā nomira Marija Sezāre. Manuprāt, lūk, uz turieni Anneka rakstīja Zvaigznēm, nevis ar Šantalas starpniecību. Iespējams, ka viņš devis arī Šantalas adresi, varbūt papildu drošībai, es nezinu, kāpēc, bet nav šaubu, ka ir saikne starp Zvaigzni un Matildi Divālu.

- Kura nemaz nav meitene. Kura ir pavecāka sieviete... Sasodīts, kāda es esmu muļķe!

- Un kopš sarunas ar Šantalu es esmu pārliecināts, ka saikne

pastāv. Es paņēmu līdzi Annekas adrešu grāmatu. Paskaties pati.

Izvilcis no mēteļa kabatas adrešu grāmatu, viņš padeva to pāri galdam. Džinija sameklēja ierakstu ar Matildes Divālas vārdu. Visa lappuse bija izraibināta ar hieroglifiem un ķeburiem. Blakus Matildes vārdam varēja saskatīt pavisam vāju krusta zīmi.

- Kristofers, - sacīja Roulends. - Kristofs. Tas nozīmē - Kristus dzimšana. Anneka zināja Zvaigznes otru vārdu, kas, iespējams, ir viņa īstais vārds, un atzīmējusi to ar mazu zīmīti blakus adresei, uz kuru viņa Zvaigznēm rakstījusi. Es par to nešaubos, Džinija. Un vai tu saproti, kas no tā izriet?

- Ja Zvaigzne pazinis Marijas Sezāres istabeni, viņš varēja pazīt arī pašu Mariju Sezāri? Tu tā domā, Roulend?

- Jā. Manuprāt, viņš vakar apciemoja istabeni, tieši tad viņus ar Minu ieraudzīja, iespējams, aizejot. Un divas stundas pēc viņu aiziešanas tur ieradās ari Marija Sezāre. Džinija, vai tu saproti? Ir zināma saikne starp Zvaigzni un Mariju Sezāri, starp Zvaigzni un Žanu Lazāru. Pirmkārt, Zvaigzne saņem Baltās Dūjas no tā paša avota, no kura tās saņem Lazārs. Otrkārt, viņš par apmešanās vietu izvēlas Parīzi, kas ir viņu abu pastāvīgā dzīvesvieta. Treškārt, viņam ir zināmas attiecības ar istabeni, kurai bija pieķērusies Marija Sezāre un kuru viņa bieži apciemoja. Turklāt šīs attiecības nav īslaicīgas, Džinija. Ja mēs nekļūdāmies, Anneka rakstīja Zvaigznēm ar Matildes starpniecību, mēs varam tam izsekot diezgan precīzi. Viņu attiecības būs sākušās vismaz pirms šā gada marta. - Viņš iegrima domās. - Protams, tā var būt tikai sakritība, bet es tam neticu.

Džinija uzmanīgi vēroja viņu un klausījās viņa vārdos ar neatslābstošu uzmanību. Roulends redzēja, ka viņa sāk saspringti domāt.

- Roulend, tu taču negribi teikt, ka tas varētu būt...

- Ka Zvaigzne ir pazudušais bērns no Lindsijas Ņūorleānas stāsta? Kauns atzīties, bet man tas ienāca prātā, jā. Gandrīz tūdaļ pat pēc tam, kad Lindsija bija izstāstījusi savu stāstu. Tāpēc es vakar sazinājos ar “Korespondenta” Maiami reportieri. Viņš devās uz Ņūorleānu, lai mēģinātu to noskaidrot. Tādēļ es arī gribēju, lai tu pavaicā Annekas mātei, vai Zvaigzne nevarēja būt amerikānis vai pazīties ar amerikāņiem.

- Un vai korespondentam izdevās kaut ko noskaidrot?

- Nē, pagaidām vēl ne. Viņš galvenokārt mēģina izdibināt uzvārdu. Vispirms viņš grasījās apmeklēt klosteri un Lafītus-Gran-tus. Taču tie ir gandrīz trīsdesmit gadus veci notikumi, un es nedomāju, ka viņam īpaši paveiksies.

- Tu sacīji - kauns? Roulend, kaut kāda saistība ir, tu to atzīsti. Turklāt Zvaigzne ir atbilstošajā vecumā. Viņam ir melni mati - kā Sezārei un Lazāram. Viņam ir atbilstošs dzīvesstāsts -audžuvecāki, bērnu patversmes. Vismaz tā teica Šantala.

- Es zinu. Viņam ir aptuveni pareizās īpašības, bet tādas ir tūkstošiem citu vīriešu. Nē, Džinija. Tas būtu pārāk ērti, un tas ir sasodīti baltiem diegiem šūts.

- Bet negaidītas lietas mēdz notikt. Atver jebkuru laikrakstu jebkurā nedēļas dienā - tie ir pilni ar neticamiem stāstiem. Bez tam - vai tas varētu būt tik neticami? Pieņemsim, ka Zvaigzne ir viņu bērns, un pieņemsim, ka viņu atdeva audžuvecākiem vai patversmē drīz vien pēc piedzimšanas, - viņam ir tiesības, pienākot noteiktam vecumam, uzzināt savu īsto vecāku vārdus. Iespējams, ka viņš mēģinājis tos sameklēt... - Apklususi Džinija papurināja galvu. - Nē. Tev taisnība. Tas neiztur kritiku. Kā gan Zvaigzne būtu varējis viņus sameklēt? Sezāre un Lazārs ļoti rūpīgi slēpuši savas pēdas.

- Es tev piekrītu. - Roulends paraustīja plecus. - Pat tādā gadījumā man šķita, ka nenāks par ļaunu mazliet papētīt. Bet es neticu, ka šis būtu īstenais sakars starp Lazāru, Sezāri un Zvaigzni. Es pat nebūtu par to domājis, bet tobrīd - es divas naktis pēc kārtas dabūju ļoti maz gulēt. Es domāju par Kasandru un nespēju aizmirst, kā es viņu atradu, kā viņa izskatījās... - Viņa skatiens aizklīda sāņus. - Šis un citi iemesli ietekmēja manu spriedumu, un es to labi apzinos.

- Kādi citi iemesli?

- Darbs. Stress darbā. Es joprojām mēģinu pierast pie relatīvi jauna darba. Strādāt pie rakstāmgalda - to es nekad iepriekš neesmu darījis, bet mani pierunāja Makss... - Mirkli kavējies, viņa skatiens aizslīdēja atpakaļ pie Džinijas. - Pielāgoties citām pārmaiņām manā dzīvē. Un pretoties tām, protams.

Uz mirkli Roulendam šķita, ka Džinija sapratusi viņa mājienu, bet tad viņš redzēja, ka ne. Tomēr kaut kas viņa vārdos bija licis Džinijai piepeši kļūt domīgai. Viņa atkal paņēma rokā dakšiņu, taču tūdaļ pat to nolika. Viņa bija apēdusi tikai pusi savas porcijas. Atvainodamās viņa pastūma ēdienu malā, pēc tam šķita to aizmirstam pavisam. Pacēlusi skatienu, viņa palūkojās pretī Roulendam.

- Vai cilvēki pretojas pārmaiņām? Tavuprāt, pretojas? Kāpēc, Roulend? Tāpēc, ka viņi baidās vai...

- Iespējams, ka tās ir bailes. Pārmaiņas var būt tiklab sliktas, kā labas, - viņš piesardzīgi sacīja. - Tādēļ viņi turas pie pazīstamā. Izvairās no iespējamā bezdibeņa.

- Kā tev šķiet, vai cilvēki pretojas pārmaiņām citos vai tikai sevī?

Roulends redzēja, ka viņai šis jautājums ir svarīgs.

- Es pretojos, - viņš klusi sacīja, - gan sevī, gan citos. Abējādi.

- Kāpēc? Kāpēc viņi tā dara?

- Simtiem iemeslu dēļ, Džinija, tu to zini. Pārmaiņu neap-rēķināmības dēļ. Tāpēc ka pārmaiņas var izskatīties kā nodevība pret cilvēka iepriekšējo patību... - Roulenda balss aprāvās, un Džinija redzēja, ka viņš piepeši tuvojies kādai sev sāpīgai pieredzei. Viņa sejā atspoguļojās lēmums neapspriest šo pieredzi, nedalīties tajā ar citiem. - Pretoties ir bezjēdzīgi, - viņš pēc brīža klusi turpināja, -ja minētās pārmaiņas ir dziļas, nevis paviršas, virspusējas. Es pat neesmu pārliecināts, ka tām iespējams pretoties. Tās notiks, vai mums tas patīk vai ne. Un reizēm... - Viņš novērsās. - Reizēm, ja pārmaiņas ir ļoti straujas, tās jau ir notikušas, pirms mēs to apzināmies, un pretoties ir par vēlu.

Brīdi neviens nerunāja. Džinija nolieca galvu, izklaidīgi pabīdīja nazi, pēc tam pavilka to atpakaļ.

- Un, tavuprāt, tās var notikt strauji? - viņa vaicāja.

- Manuprāt, tās var notikt galvu reibinošā ātrumā. Manuprāt, tās var pārsteigt teikuma vidū, pie pusdienu galda, ejot pa ielu. Manuprāt, tās var gadīties starp iemigšanu un pamošanos nākamajā rītā... - Viņa balss kļuva neizteiksmīga. - Nav šaubu, ka pārmaiņas pamazām brieda, soli pa solītim neatvairāmi tuvojās, līdz tu ļāvies, lai tās tevi paniem savā varā. Tad, protams, vairs glābiņa nav.

- Vai tu esi pārliecināts?

Roulends skumji viņu uzlūkoja. Viņš redzēja, ka Džinija seko pati savai domu gaitai, nevis viņējai. Viņš nupat bija runājis tik vaļsirdīgi, kā bija atradinājies runāt šajos sešos gados, bet Džinija bija palaidusi garām viņa vārdu slēptāko jēgu. Roulends prātoja, vai viņa to nav darījusi ar nolūku, bet saprata, ka ne. Bridi pārdomājis, vai neizteikties vēl skaidrāk, viņš atmeta tādas domas, saprazdams, ka tas nebūtu godīgi.

- Tiešām? Nekāda glābiņa? - Džinija bija pieliekusies viņam tuvāk, viņas acis mirdzēja, sejā atspoguļojās saspringts lūgums.

Roulends nopūtās. - Es teiktu, ka ne, - viņš skumji atbildēja. - Džinija, šo pulksteni nav iespējams pagriezt atpakaļ.

Viņš nojauta, ka Džinija ieraujas sevī, redzēja, ka viņa pasniedzas pēc šalles un mēteļa. Viņš palūdza rēķinu. Džinija bija atguvusi savaldību un pūlējās izskatīties lietišķa. Roulends vēroja, kā viņa apsien ap kaklu zaļo šalli. Kad Džinija bija tikusi ar to galā, viņš pasniedzās pāri galdam, pieskārās viņas plaukstai un tūdaļ pat atrāva savējo.

- Ko tu tagad domā darīt, Džinija? Turpināt? Pārtraukt? Atpūsties?

- Turpināt. - Viņa paņēma savu somu. - Tagad mēs iesim pie Matildes, jā?

- Tādas būtu manas domas. Ja tu labprātāk vēlētos atgriezties viesnīcā - viņi tik tiešām sameklēs tev numuru... Es varētu iet pie Matildes. Tu izskaties nogurusi, Džinija...

- Nē. Es neesmu. Es jau teicu. Es gribu strādāt. Roulend, mums jāturpina. Mēs virzāmies uz priekšu. Turklāt Zvaigzne ir dabūjis ieroci. Es gribu atrast Minu... - Sejā parādoties apņēmībai, viņa sarauca pieri. - Esmu nolēmusi viņu atrast. Kad runāju ar

Annekas māti, es sev apsolīju, ka to izdarīšu. Tātad... - Viņa piecēlās. - Iesim abi pie Matildes. Lauzīsimies garām Lazāra sargiem, ja tie tur nolikti, jā?

To sakot, viņa pasmaidīja. Roulends sekoja viņai ārā pa restorāna durvīm. Izgājusi uz ielas, Džinija pacēla seju pret debesīm. Viņas mati joprojām bija mitri no lietus tāpat kā Roulendam. Pēdējā pēcpusdienas gaisma bija zudusi. Garām ar velosipēdu pabrauca students. No pretējās mājas kāds bērns sauca māti. Tālumā apslāpēti skanēja pilsētas sastrēgumstundas trokšņi.

- Cik tumšs! - Džinija sacīja.

Kad viņi nonāca līdz Derennas ielai, pulkstenis rādīja pāri pieciem. Garlaicīga, kaut arī dārga iela, nodomāja Roulends, buržuāziska, viena no tām bagāto citadelēm, kādas atrodamas jebkurā lielā pilsētā, Parīzes Meiferas vai Parka avēnijas ekvivalents: plats bulvāris, ko no abām pusēm ieskauj koku rindas un krāšņi desmit-stāvu gadsimtu mijas īres nami. Logu rindās mirdzēja gaisma, garāmgājēju bija maz. Džinija, iedama blakus Roulendam, spēji apstājās.

- Mums vajadzīgais nams ir tur pāri. Tas atrodas blakus Helēnas mājai.

- Helēnas?

- Helēnas Lamartēnas. Šie dzīvokļi ir milzīgi, Roulend... -Džinija saminstinājās, un Roulends juta, cik saspringta viņa piepeši kļuvusi. - Nav vērts, ka mēs abi ejam augšā.

- Tu gribi, lai eju es?

- Būtu labāk, ja tu ietu. Es tev došu desmit minūtes laika, pēc tam gaidīšu tevi aiz stūra. Tur ir kafejnīca, mazliet uz priekšu labajā pusē. Tu nevarēsi to nepamanīt.

- Labi. Katrā ziņā Lazārs visu dara pamatīgi. Šaubos, ka būšu projām pat desmit minūtes...

Viņam, kā izrādījās, bija taisnība. Džinija, drebot no aukstuma, gaidīja. Pacēlusi uz augšu mēteļa apkakli, viņa soļoja šurpu turpu, cieši lūkodamās ietvē, kokos, namu portikos, pievērsdamās to detaļām un neļaudama atgriezties pagātnei. Roulends parādījās apmēram pēc sešām minūtēm.

- Kā jau mēs domājām. Tur sardzē stāv viena sasodīta sieviete no Sezāres preses centra. Viņa iedeva man savu vizītkarti un teica, lai piezvanot rīt uz biroju, ja man esot kādi jautājumi. Viņa bija izcili šarmanta. Pēc tam viņa aizcirta durvis man deguna priekšā.

- Patiešām? - Džinija savādi, domīgi viņu uzlūkoja. - Cik veca viņa bija?

- Cik veca? Dievs vien zina! Četrdesmit? Četrdesmit pieci? Kāda tur starpība?

- Varētu būt zināma starpība. - Viņas balss skanēja sausi. -Tev ir zināmas priekšrocības, Roulend, un nosliece vērtēt tās pārāk zemu...

- Kādas? - Viņš jau devās projām. - Par ko tu runā?

Džinija pievērsa skatienu viņa garajam augumam, viņa neparastajām acīm, matiem un paņēma viņu zem rokas.

- Tieši aiz stūra, Roulend, - viņa sacīja, - blakus kafejnīcai, ko es minēju, ir ziedu veikals. Viens no labākajiem Parīzē. Pilns ar visskaistākajām rozēm, lilijām, narcisēm...

- Nu un tad?

- Var būt, ka tu strādā ļoti cienījamā laikrakstā, Roulend, un ļoti labi proti savu darbu, bet pat tu vari kaut ko mācīties. Nāc man līdzi! - Viņa pasmaidīja. - Vai atceries, ko sacīji man pa telefonu, zvanot uz Amsterdamu? Nu tad ļauj man tev parādīt dažas dzeltenās preses metodes...

Vēl nebija seši vakarā, bet Matilde Divāla, cieši ievērojot pieradumu, jau gatavojās doties pie miera. Žiljeta Denervāla, kuru par viņas sargu un aizstāvi bija norīkojis pats Zans Lazārs, šo procesu vēroja ar zināmu nožēlu, riebumu un nepatiku.

Viņa nezināja, cik veca īsti ir Matilde Divāla, bet, spriežot pēc izskata, viņai varēja būt vismaz astoņdesmit. Protams, viņa nāca no zemniekiem, bet zemnieces, it īpaši dienvidos, novecoja ātri, tādēļ patiesībā viņa varēja būt ari jaunāka. Lai ari cik veca Matilde būtu, viņa iemiesoja visu, no kā Žiljeta visvairāk baidījās. Ne par kādu cenu, viņa sev sacīja, vērojot veco sievieti, viņa pati nekļūs tāda kā Matilde.

Matilde bija ne vairāk kā piecas pēdas gara, varbūt pat mazāk, un salīkusi kā ragana. Ģērbusies no galvas līdz kājām melnās zemnieku drēbēs, plāniem, pakausī atsukātiem matiem, spalvu kumšķi uz zoda, grumbaina - nē, nevarēja teikt, ka Matildes seju klātu krunciņas, tā bija izvagota ar dziļām rievām ne tikai zem acīm un ap muti, bet viscaur, no vienas vietas. Viņas rokas bija artrīta izkropļotas, potītes pietūkušas, viņa bija pilnīgi akla un pārvietojās pa savu spokaino dzīvokli gliemeža gaitā, taustīdamās ap rožukroni, pieskardamās svētajām bildītēm un purpinādama sev zem deguna.

Temperatūra dzīvoklī bija apmēram deviņdesmit grādu. Lai gan vecā bez mitas rosījās, slaucīja putekļus un grīdas, tas smakoja. Tas smakoja pēc naftalīna, kura esamību Žiljeta sen bija aizmirsusi, tas smakoja pēc sadegušiem taukiem, putekļiem, ne pārāk tīra apģērba. Laiku pa laikam - viņai radās aizdomas, ka Matildei ir problēmas ar urīna nesaturēšanu, - dzīvoklī spēcīgi oda pēc urīna. Tādās reizēs vecā ilgi nozuda vienā no vannasistabām, no kuras vēlāk iznira atsvaidzinājusies. Žiljeta zināja, ka pat tad, ja vecā sieviete pakristu vai sauktu pēc palīdzības no šās vannasistabas, viņai būtu ļoti grūti piespiest sevi doties palīgā. Viņai bija Matildes žēl, bet tajā pašā laikā pa muguru skrēja tiipas. Septiņos beidzās Žil-jetas dežūra. Tostarp viņa mocījās ar elpas trūkumu un nelabumu.

Vecās sievas gatavošanās naktsguļai šķita nebeidzama. Vispirms nāca maltīte, tad karsts piens, pēc tam tika saklāta gulta viņas istabā un tajā ielikta pudele ar karstu ūdeni, lai sasildītu palagus. Pēc tam viņa skaitīja lūgšanas - nometusies ceļos blakus gultai. Tad Matilde devās uz blakusistabu, uz šausmīgo svētnīcu viņas iemīļotajai Marijai, un lika saklāt gultu arī tajā, it kā Marija grasītos tur gulēt, it kā viņa gaidītu sievieti, par kuru zināja, ka tā ir mirusi.

Šī vakara rituāla daļa Žiljetai lika visvairāk nodrebēt, viņu pārņēma baismīga sajūta, ka viņu un veco kāds novēro, ka viņas dzīvoklī neatrodas vienas, ka zagšus un nedzirdami tuvojas kāds rēgs.

Kad Matilde sāka aizdedzināt daudzās lūgšanu sveces zem

Marijas Sezāres attēliem, Žiljeta steigšus izspruka no sārtās istabas. Sveču liesmiņas šaudījās. To ņirbošajā gaismā sienas un attēli šķita atdzīvojamies. Gulta ar atbaidošo sārtā zīda dūnu segu izskatījās tā, it kā varētu sakustēties, it kā tā kādu gaidītu. Žiljeta, kura droši varēja teikt, ka netic rēgiem, tagad juta to klātbūtni. Viņa juta to klātbūtni istabas kaktos, aukstas rokas glāstu uz muguras. Viņa bēga. Atgriezusies dzīvojamā istabā, viņa drebēdama izsmēķēja vairākas cigaretes.

Matilde patlaban mazgājās. Žiljeta ieklausījās tekoša ūdens troksnī, cauruļu dunēšanā. Viņa pūlējās neskatīties pulkstenī. Stāvot ar mēbelēm bāztin piebāztās istabas vidū, viņa pūlējās nevērot krucifiksus, svēto attēlus un Kristus tēlus. Milzīgs Viņa attēls atradās uz kamīna dzegas - zaļi sārtos toņos. Viņš norādīja uz lielu caurumu sirds apvidū, kurā dega gaisma.

Žiljeta novērsa skatienu. Nevienu no logiem nevarēja atvērt. Viņa ilgojās, kaut varētu aiziet. Viņa pat ilgojās, kaut atgrieztos tas angļu žurnālists - tas neparasti izskatīgais angļu žurnālists. Vienalga, kas, lai tikai tiktu projām no šejienes! Vēl viena stunda, viņa sev sacīja, mazāk. Tad viņa varēs iet mājās, nomazgāties, ieliet sev krietnu devu alkohola un aprunāties ar vīru - ja vien viņš, protams, būs mājās. Viņi varētu aprunāties par Vašingtonas apgabalu, uz kurieni viņas vīru, diplomātu, drīzumā gatavojās nosūtīt. Vēl tikai viens mēnesis, Žiljeta domāja, un viņa nespēja sagaidīt, kad varēs aizbraukt no Parīzes, pamest Sezāri. Viņa bija nostrādājusi šeit gandrīz desmit gadu un sapratusi - piepeši, apmēram pirms sešiem mēnešiem -, ka viņu vairs nevaldzina nedz pienākumi, nedz amats. Sezāres gars ir zudis, viņa nodomāja, un zudis jau labu laiku, varbūt kādus piecus gadus, viņa tikai nebija to uzreiz aptvērusi. Lazārs, protams, maskēja pārmaiņas: ar nerimtīgu enerģiju -enerģiju, kas, pēc Žiljetas domām, viņu pamazām iznīcināja, -viņš dzina visus uz priekšu, nekad neatkāpdamies no standartiem, nekad neatzīstoties kolektīvajā maskarādē. Viņš zināja, ka zudis visa pasākuma kodols, zināja, ka viņi mēģina iepūst dzīvību mironim, bet viņa aukstasinīgā atteikšanās atzīt šo faktu pat visniecīgākajā mērā neļāva apstāties; neviens neuzdrošinājās iztaujāt, paust šaubas vai nepiekrist.

Žiljeta sāka nemierīgi staigāt pa istabu. Viņai piepeši ienāca prātā, ka Marija Sezāre gandrīz nešaubīgi nomirusi šajā pašā telpā, un no šīs domas viņa sastinga. Kur? Uz dīvāna? Tajā tur krēslā, kurā, kā izteicās Matilde, drīkstējusi sēdēt tikai viņas mīļotā Marija? Uz tā paklāja kamīna priekšā? Žiljeta steigšus pagāja tālāk no paklāja un drebošām rokām aizsmēķēja vēl vienu cigareti.

Tik daudz melu, viņa nodomāja, rau, par ko bija pārvērties viņas darbs. Viņai maksāja labu algu, lai izplatītu nepatiesību. Nē, muļķīgās baumas, ka Marija Sezāre ir nevesela, ir nepatiesas. Nē, bez šaubām, nav pieņemts papildu personāls, lai palīdzētu dizaineriem, katru sīkāko individuālo un sērijveida modeļu detaļu izstrādājusi Marija Sezāre pati... Pat šodienas preses konference: daudz kas Lazāra runā, kas viņu aizkustināja līdz asarām, bija vai nu tieši meli, vai arī rūpīga vairīšanās no patiesības.

Marija Sezāre nebija mirusi Svētā Etjēna slimnīcā. Viņa, Žiljeta, bija runājusi ar ātrās palīdzības ļaudīm, ar ārstu, kas bija uzņēmis Sezāri slimnīcā, un viņi apgalvoja pavisam noteikti, ka Sezāre, iespējams, bija mirusi jau ap to laiku, kad nabaga izmisusī, pa pusei jukusī Matilde bija tikusi galā ar telefona zvanu. Visādā ziņā viņa bija mirusi, kad ātrās palīdzības personāls ienāca šajā dzīvoklī, un nekādi atdzīvināšanas paņēmieni nebija līdzējuši. Viņa nebija mirusi Svētā Etjēna slimnīcā Lazāra klātbūtnē, un Žiljeta nesaprata, kādēļ viņš bija izteicis šādu apgalvojumu - ja vien tas nebija kaut kas tāds, kam viņš pats vēlējās noticēt.

Iepriekšējo nakti viņa bija aizvadījusi, pūloties aizpildīt robus, pūloties, lai viņai un pārējam personālam izdotos likt piekšā presei Lazāram patīkamu versiju, kā un kad viņš pats to vēlēsies. Un šodien, kamēr Žiljeta aizvadīja garās stundas šajā sprostā, sargājot Matildi, nodrošinot, lai neviens netiktu viņai klāt, viņas personāls, sekojot Lazāra norādījumiem, gatavoja maldināšanas paņēmienus, kas, pēc viņa uzskatiem, bija labākais veids - un parasti nekļūdīgi -, kā tikt galā ar pasaules preses pastiprināto uzmanību.

Novirzi pēdas pretējā virzienā - tāda bija Lazāra metode. Tādējādi viņas personāls būs pienācīgi aizvadījis dienu, liekot saprast, ka gaidāma iluzora atlīdzība: iespēja apmeklēt vienu no Marijas Sezāres namiem, mājiens, kam, protams, nebūs lemts piepildīties, ka tagad varētu sekot atklāsmes par viņas agrino dzīves posmu, tieši no kurienes Spānijā viņa cēlusies un tā tālāk.

Svētā Etjēna slimnīcas ārsts, saņēmis norādījumus, deva intervijas. Lazārs ir izveicīgs, nodomāja Žiljeta. Viņš saprot, kā dodama informācija presei, lai tā pamanītu mazāk, nekā viņš noklusējis. Un galvenokārt, protams, viņš noklusējis par Matildi, lai gan iemeslu tam Žiljeta nespēja iedomāties. Maz ticams, ka šī pusju-kusī vecā sieva, kas staigāja, kaut ko sev zem deguna purpinādama, varētu pastāstīt kādam žurnālistam ko noderīgu vai skandalozu. Viņa bija Marijas uzticamā istabene, viņas kopīgi dzēra tēju, Mariju piepeši ķēra sirdstrieka, - kur te varēja būt kas noslēpumains?

Visa diena patiesībā bija pagājusi veltīgi. Torīt Žiljeta bija atvairījusi dažus franču reportierus, noplukušu operatoru no kādas neievērojamas britu avīzītes un pēcpusdienā kādu inteliģentāka izskata itāliešu paparazzo. Paparazzo bija vēlējies iegūt tās istabas fotoattēlu, kurā bija pakritusi Sezāre. Žiljeta nodomāja, ka viņš to nemaz necerēja godīgā ce]ā dabūt un tādēļ īpaši nesamulsa, kad tika atraidīts. Pēc tam nekas nenotika, līdz uzradās angļu žurnālists no cienījamas avīzes, kura, pēc Žiljetas domām, parasti nemēdza interesēties par šādām lietām.

Tādējādi šī bija nepatīkama, nebeidzama un visai bezjēdzīga nodarbošanās. Izdzirdējusi atveramies durvis, Žiljeta ieklausījās un, sev par lielu atvieglojumu, saprata, ka vecā sieva galu galā bija beigusi mazgāšanos un tagad šļūcošiem soļiem virzījās pa koridoru uz gultas pusi. Žiljeta dzirdēja iečīkstamies grīdas dēlus, atkārtotu murmināšanu. Atkal lūgšanas, viņa nodomāja un palūkojās pulkstenī. Dežūras pēdējā stunda šķita pati garākā viņas mūžā.

Un rīt no rīta desmitos un trīsdesmit minūtēs viņu gaidīja turpmākie pienākumi. Būs jāatsūla Sezāres limuzīns, šoferis ieies pie Divāla kundzes un aizvedīs viņu uz Sezāres namu, pēc tam viņa apmeklēs modes skati. Tāda bija tradīcija - tradīcija, no kuras, par spīti Marijas nāvei, Lazārs atteicās atkāpties. Matilde Divāla vienmēr bija apmeklējusi skates, apmeklējusi tās divdesmit gadus -vairāk. Agrāk viņa bija tā, kas ieradās uz skati kopā ar Mariju Se-zāri, skates laikā neatkāpās no viņas, mierināja viņu, sarunājās ar viņu, palīdzēja viņai saglabāt mieru, atrodoties ar viņu mazā privātā telpā, līdz pienāca bridis, no kura Marija baidījās, kad viņai vajadzēja iziet aci pret aci ar skatītājiem, kamerām, aplausiem.

Tas, ka Marija bija mirusi, neko nemainot, sacīja Lazārs. Marija būtu vēlējusies Matildes klātbūtni. Un Matilde būs skatē. Žiljeta vēlreiz nodrebēja un pavirzījās tuvāk durvīm. Viņa dzirdēja, ka lūgšanas apslāpētā balsī turpinās. Pa atvērtajām durvīm pāri pretī viņa varēja ieskatīties šausmīgajā rozā svētnīcā. Saraukusi pieri, viņa atgriezās dzīvojamā istabā. Vai šeit bija kaut kas slēpjams? Pēc Žiljetas domām, viņa atradās Matildes dzīvoklī tikai tāpēc, ka Lazārs gandriz slimīgi centās saglabāt noslēpumainībā visu, kas skāra Mariju. Bet ja nu viņa uzstājīgajai prasībai turēt Matildi tālāk no preses bija nopietns iemesls? Vai viņš raizējās par Matildi - vai par pašu šo vietu?

Šāda doma viņai agrāk nebija ienākusi prātā. Bet acumirklī, kad Žiljeta to apjauta, viņa sāka uzmanīgāk vērot apkārtni. Viņa piegāja pie kamīna un nopētīja uz dzegas sastatītos atbaidošos priekšmetus. Viņa piegāja pie galda, uz kura atradās Marijas fotogrāfijas: tās visas, Žiljeta varēja pateikt, bija uzņemtas pavisam nesen. Viņa uzmanīgi virzījās starp trauslajiem galdiņiem uz telpas tālāko galu, kur atradās milzīgs un neglīts rakstāmgalds. Uz tā, kā uz jebkuras virsmas šeit, drūzmējās visādi nieciņi un gulēja papīru kaudzes. Tur bija pildspalvas, auklas gali, šķēres, zīmog-vasks un tintes pudeles. Žiljeta redzēja, ka vecā izgāzusi mazliet tintes. Uz vienas no papīra lapām bija izlijušas, jau izžuvušas tintes peļķe. Izskatījās, ka viņa mēģinājusi rakstīt vēstuli. Žiljeta noliecās pār lapu: vecās sievas rokraksts bija juceklīgs, kā jau varēja gaidīt, viņa spēja salasīt tikai pirmos vārdus: Mon bien-aimč Christophe, Ilfaut que je te voie, c’est urgent... J’ai mal au co-eur, tu me manque...[3]

Kas ir Kristofs? Žiljeta brīnījās. Varbūt mazdēls? Pārējo nepabeigtās vēstules daļu klāja tintes traips, it kā vecā būtu rakstījusi, apgāzusi tintes pudeli un atmetusi rakstīšanu. Nabadzīte, nodomāja Žiljeta.

Viņa piekārtoja dažus priekšmetus uz galda, juzdamās vainīga par savu ziņkārību. Aiz papīru žūkšņa viņa ieraudzīja mazas kārbiņas. Aiz tām mētājās ietinamais papīrs, un šāds iesaiņojums varēja nākt tikai no Sezāres nama: Žiljeta pazina zīda auklu, zel-ta faille, baltā zīdā izšūto parakstu. Varbūt Marija vecajai vakar atnesusi dāvanas, viņa nodomāja, un pasniegusi tās, pirms abas sēdās dzert tēju, pirms Marija saļima. Cik skumji! Lai arī ko sākotnēji glabāja trīs mazās kārbiņas, šobrīd tās bija tukšas. Varbūt tajās bijušas dārglietas, kāds mazs mīlestības apliecinājums. Ja tā, Žiljeta zināja, ka Matilde neizlaidīs kārbiņas no redzesloka.

Piegājusi pie durvīm, viņa ielūkojās gaitenī. Lūgšanas bija apklusušas. Žiljeta uz pirkstgaliem piezagās pie večas istabas durvīm un zagšus ieskatījās tajā. Vecā gulēja, rāmi elpojot un vaļējām acīm raugoties tālumā. Izskatījās, ka viņa kaut ko vai kādu gaidītu. Žiljeta tāpat zagšus atkāpās. Tieši tobrīd, kad viņa sev sacīja, ka ļauj pārāk lielu vaļu iztēlei, ieskanējās durvju zvans. Tas lika Žiljetai satrūkties, gandrīz pārbiedēja viņu, bet viņas nervi jau tāpat bija ļoti sakabināti.

Piegājusi pie ārdurvīm, viņa palūkojās pa “actiņu”, brīdi vilcinājās un piepeši sajuta pacilātības vilni: bija atgriezies glītais angļu žurnālists.

Atbultējusi durvis, Žiljeta tās nekavējoties atvēra. Roulen-dam Makgīram, kura vizītkarte pašlaik atradās viņas kabatā, bija puszobgalīga, pusdraiska izteiksme sejā, un Žiljeta atklāja, ka viņai tā patīk. Rokās viņš turēja, pūlējās saturēt - un tas viņai patika vēl vairāk - ziedu pušķi, tik izsmalcinātu pušķi, kādu viņa savā mūžā vēl nebija redzējusi.

- Tas jums, - viņš sacīja. - Man ienāca prātā - vai es pēc darba nevarētu jums izmaksāt kādu kokteili?

Žiljeta nodomāja, ka viņam ir bezgala neatvairāmas zaļas acis un neatvairāms smaids.

Viņa vilcinājās tikai sekundes simtdaļu. Pulkstenis jau,

vienalga, rādija gandrīz septiņi. Tad viņa uzsmaidīja žurnālistam.

- Man patīk neatlaidība, - viņa sacīja. - Un pēc šodienas kokteilis būtu pašā laikā. Es tikai paņemšu kažoku...

No Helēnas augšstāva dzīvokļa loga Paskālam pavērās skaidrs skats uz ielu zem tā. Stāvot tumšajā istabā, kurā gulēja Marianna, viņš redzēja Roulendu Makgīru iznākam no blakusmājas un ejam lejup pa tās platajām kāpnēm. Ar viņu kopā bija eleganta, gara auguma, pusmūža sieviete. Paskāls ievēroja viņas augstpapēžu kurpes, viņas gaišos matus. Izskatījās, ka sieviete izsaka kādu kritisku piezīmi par laiku, viņa savilka ciešāk garo kažoku ap sevi. Makgīrs kaut ko viņai teica, par ko sieviete pasmaidīja. Plecu pie pleca iedami pa ielu, viņi nozuda tālumā.

Paskāls piekļāva seju pie loga aukstā stikla. Viņam aiz muguras Marianna miegā rāmi elpoja. Istabā valdīja klusums, tā bija bāztin piebāzta ar Mariannas iemīļotajām mīkstajām rotaļlietām. Grāmata, kuru viņš tikko bija lasījis meitenei priekšā, gulēja blakus gultai, blakus niecīgajai naktslampiņai pūces formā ar sakļautiem spārniem, kuru viņš, zinot, ka Marianna baidījās no tumsas, bija atvedis viņai no kāda sava ceļojuma. No kurienes? Londonas? Ņujorkas? Madrides? Romas? Viņš neatcerējās. Šo sīko notikumu viņš nespēja atcerēties, tāpat kā nespēja koncentrēt uzmanību uz skaļi lasītajiem vārdiem grāmatā. Pirms lasīšanas, stāvot pie loga, kā viņš stāvēja tagad, Paskāls piepeši bija ieraudzījis vīrieti un sievieti pāri ielai, gara auguma vīrieti un slaidu sievieti, kas runājot sargājās pavērst seju uz šo pusi. Paskāls bija apjautis, kas viņi ir.

Viņus redzot, Paskāla sirds sasala ledū. Nespēdams pakustēties, viņš turpināja stāvēt pie loga. Viņš redzēja, ka Makgīrs atstāj Džiniju stāvam, pāriet pāri ielai un ieiet blakusnamā. Tieši tobrīd, kad Paskāls bija izlēmis iet lejā, iziet uz ielas, runāt ar Džiniju, Makgīrs bija atgriezies. Viņi devās projām, un uz stūra Džinija saņēma viņa roku. Žests bija biedrisks, tas pauda lietišķu familiaritāti, it kā viņi būtu nevis mīļākie, bet tikai kolēģi, un tas sāpināja Paskālu līdz sirds dziļumiem. Arī šeit, viņš nodomāja, viņa vieta ir aizņemta.

Šobrīd, aizgriezdamies no loga, Paskāls sev sacīja, ka viņam ir laimējies, jo viņš nav aizlidojis ar to lidmašīnu, laimējies, jo viņš redzējis šo skatu, un laimējies, jo viņš apspiedis impulsīvo vēlēšanos nokāpt lejā un runāt ar Džiniju. Viņa acīmredzot turpināja strādāt kopā ar Makgīru, par spīti šārīta scēnai, kas viņam pašam bija atņēmusi spējas darboties, domāt. Viņš ienīda un arī nicināja novilcinātas beigas. Jā, viņš bija nolēmis palikt Parīzē, bet viss, kas sakāms, jau bija pateikts un atpakaļceļa nebija.

Ar mīlestības pārpilnu sirdi Paskāls nolūkojās uz savu guļošo bērnu. Pieliecies viņš noskūpstīja meitenītes pieri un klusu izgāja no istabas. Viņš atgriezās Helēnas pārbagātajā viesistabā, kur viņa, rāmi sēžot, lasīja grāmatu.

-Tu ilgi biji projām... - Helēna smaidot pacēla skatienu un, ieraudzījusi viņa sejas izteiksmi, aizvēra grāmatu. Paskāls paņēma mēteli.

- Jā. Izlasīju visu stāstu divas reizes. Pēc tam mēs runājāmies. Manuprāt, viņu satrauc rītdienas zobārsta apmeklējums. Tu jau zini, kāda viņa ir.

- Nekas, nekas, viss būs labi. Jāuzliek tikai plomba. Tu viņu aizvedīsi. Tā viņai būs balva. - Helēna piecēlās. Paskāls prātoja, vai viņa nekad nezaudēs šo paradumu visu pozitīvo pārvērst par negatīvo, to, kas varētu būt kompliments, pārvērst pārmetumā. Kopš Helēnas otrajām laulībām viņu attiecības bija kļuvušas brīvākas, bet arī tagad viņa nespēja atturēties no šādiem viltīgiem dzēlieniem.

- Vai negribi iedzert? - Viņa bija piegājusi pie dzērienu paplātes. - Labi, Paskāl? Ralfa nebūs mājās vēl vismaz stundu. Tu taču varētu izturēt manu sabiedrību desmit minūtes, vai ne? Un tu izskaties tā, ka tev viena glāzīte nenāktu par ļaunu.

- Labi. Viskiju, tīru. Paldies! Es nedrīkstu palikt... - Helēnai piepildot glāzes, viņš bezmērķīgi bija sācis staigāt pa istabu. Helēnas otrais vīrs, Paskāls nodomāja, spējis apgādāt viņu ar visu, ko viņa vēlējusies, ar visām mantām, ko viņam pašam nebija izdevies Helēnai sagādāt. Aplūkojot istabu ar tās dārgajām mēbelēm, paklājiem no vienas sienas līdz otrai, tradicionālajām gleznām, dārgo polsterējumu un aizkariem, viņam tā šķita vienlaikus bezdvēseliska un savādi neīsta - kā dekorācijas kādai trīsdesmito gadu salona komēdijai. Helēna bija teikusi, ka telpu pēc viņas vēlēšanās iekārtojis viens no Parīzes slavenākajiem interjera dizaineriem. Šķiet, viņas vīram Ralfam bija vienkāršāka gaume, taču Helēna viņu, protams, bija dabūjusi savā pusē.

Paskāls apsēdās uz dīvāna, ko klāja puķains mēbeļaudums. Atspiedis elkoni pret bagātīgu izbālējušu rožu buķeti, viņš paņēma savu glāzi. Helēna pastūma viņam tuvāk vairākus sudraba trauciņus ar pistācijām un melnajām olīvām. Trauciņi bija izkārtoti uz milzīga stikla kafijas galda, uz kura stāvēja vāzes ar lilijām un uz kafijas galda iederīgas grāmatas. Ilustrētas grāmatas. Grāmatas par mājām, porcelānu, paklājiem, gleznām un mēbelēm - par lietām, kuras iespējams nopirkt. Paskāls brīnījās, vai šajās grāmatās kāds ieskatās. Viņš nespēja noticēt, ka tās kāds lasītu.

Helēnai mugurā bija gaumīga vilnas kleita sarkana vīna krāsā. Viņas tumšie mati bija apgriezti jaunā stilā, kas viņai piestāvēja. Viņas rotaslietas bija neuzkrītošas. Viņa labi izskatās, nodomāja Paskāls, viņa izskatās nosvērta, bagāta, pievilcīga. Viņa izskatās pēc turīga vīra sievas, un Paskāls neskaidri nojauta, ka tā viņa vienmēr bija gribējusi izskatīties.

Kā viņš varēja būt precējies ar šo sievieti piecus gadus un tik maz par viņu zināt? Doma par savu kļūdaino priekšstatu par Helēnu padziļināja Paskāla depresiju. Helēnai patika lietas - un tas bija pavisam vienkārši, pavisam elementāri. Paskālu atstāja vienaldzīgu lietu iegūšana īpašumā. Viņu interesēja, piemēram, māksla, bet pilnībā apmierināja muzeja vai galerijas apmeklēšana, lai to apskatītu, taču viņam nebija nekādas vēlēšanās iegūt mākslas priekšmetus. Paskāls bija pieņēmis, ka Helēnas izjūtas ir līdzīgas. Kad viņi pirmoreiz sastapās, Helēnu taču bija interesējis kas cits, nevis mantu iegūšana īpašumā, vai ne? Paskāls atcerējās, ka bija runājis ar viņu par politiku, lugām, grāmatām, filmām, un tolaik viņš bija pārliecināts, ka Helēnu tas viss interesē tikpat dziļi kā viņu pašu. Bet iespējams, ka neinteresēja. Iespējams, ka viņš vienkārši nebija Helēnu redzējis, nebija sapratis no paša sākuma. Iespējams, tas pats attiecas uz Džiniju. Es esmu fotogrāfs, domāja Paskāls, mans darbs, mana dzīve ir redzēt, un tomēr esmu bijis akls. Viņš izdzēra pusi viskija glāzes vienā paņēmienā un, nelikdamies zinis par Helēnas nepatikā uzmesto lūpu, aizsmēķēja.

Helēna bija cieši viņu vērojusi.

- Kas noticis, Paskāl? Kaut kas ir noticis. Kad tu atnāci, tava seja bija apmākusies kā negaisa mākoņi. Es redzu, ka tie vēl joprojām nav izklīduši. - Helēna apklusa, domīgi viņu vērodama. - Tu sastrīdējies ar Džiniju, vai man nav taisnība?

- Liecies nu mierā, Helēna, labi? Esmu noguris, un man nav noskaņojuma piedalīties tavā nopratināšanas seansā.

- Kā vēlies! - Viņa paraustīja plecus. - Tomēr ne vairāk, ne mazāk - tas ir skaidri redzams. Tev vajadzētu iemācīties runāt ar cilvēkiem par savām problēmām, Paskāl. Nav labi visu paturēt sevī, kā tu to dari.

- Ak, Dieva dēļ! Kas domā, ka man ir problēmas? - Piecēlies viņš pagājās šuipu turpu pa istabu un, pametis vēsu skatienu uz Helēnu, ielēja sev vēl vienu glāzi.

- Kad tev ir problēmas, - sacīja Helēna saldā balsī, - tu mētā niknus skatienus, pēc tam sāc soļot pa istabu. Noliedz to, ja vēlies. Un tavā pašreizējā noskaņojumā es neieteiktu dzert vēl vienu glāzi.

- Kāpēc ne? - Viņš pagriezās, lai apveltītu Helēnu ar vēl vienu aukstu skatienu. - Varbūt man reizi mūžā ir radusies vēlēšanās piedzerties.

-Tās būs tavas bēres. Tikai nepiedzeries šeit! - Viņa vēlreiz aizkaitināta paraustīja plecus. - Cik ilgi tu domā palikt Parīzē?

- Līdz Mariannas dzimšanas dienai - līdz nākamajai pirmdienai. Es gribētu redzēt Mariannu viņas dzimšanas dienā. Jātu neiebilsti.

- Nē, Paskāl. Es neiebilstu. Tu vari atnākt uz viņas dzimšanas dienas tēju, es jau teicu. Vairs nav iemesla naidīgumam. Mēs visi varam būt draugi. Ralfs un tu, Džinija un es. Mēs varam izturēties civilizēti...

- Nu protams! - Viņš veltīja Helēnai vēl vienu aukstu skatienu. - Mēs varam kopīgi ieturēt jaukas civilizētas maltītes. Nelielu civilizētu lenču varbūt...

-Ak tā, es saprotu. - Helēnai tūdaļ pat kļuva skaidrs. - Tad tā ir problēma, vai ne? Es esmu kritusi grēkā. Es patiesi esmu uzdrošinājusies ieturēt normālu lenču un normāli sarunāties ar citu sievieti. Ak, atvaino, Paskāl! Tā ir mana kļūda.

- Nē, ne ar citu sievieti. Ar Džiniju. Un es precīzi zinu, ko tu teici savā normālajā lenčā, tāpēc nepūlies to noliegt. Tu, kā parasti, jauci gaisu.

- Jāsaka, tā nu nav taisnība. - Helēna pagriezusies pasmaidīja. - Es uzaicināju Džiniju uz lenču tāpēc, ka, manuprāt, tā es varēju viņu labāk iepazīt. Tā kā viņa palīdzēs tev pieskatīt manu meitu tajās reizēs, kad Marianna paliks piejums, man tas šķita gluži saprātīgi.

- Patiešām? Tas bija tik nepieciešams? Tu jau divas reizes tikies ar Džiniju. Nemelo man! Es pārāk labi tevi pazīstu. Es diemžēl ļoti labi zinu, kāpēc tu runāji ar Džiniju tā, kā tu to darīji...

- Dieva dēļ, es tikai gribēju viņu labāk iepazīt. Un es tev varu pateikt, Paskāl, - kad es viņu ieraudzīju, es biju satriekta.

- Satriekta? Kāpēc? Tava sievišķā intuīcija, bez šaubām, nespēja palikt mierā. Kā parasti.

- Nav vajadzīga sievišķa intuīcija, lai redzētu, kad cilvēks ir slims - iet postā, ir dziļi nelaimīgs. Mani satrieca viņas stāvoklis. - Helēna apklusa, dusmīgi pagriezusies, izdzēra savu glāzi līdz dibenam un pēc tam ar sašutumā savilktu seju vēlreiz uzlūkoja Pa-skālu. - Starp citu, mani aizkustināja arī viņas uzticība tev un viņas pūles apslēpt to, cik viņa ir nelaimīga un cik nepārprotami slikti jūtas. Tāpēc nelasi man savus muļķīgos sprediķus, Paskāl! Tu esi tik akls] Tas ar viņu nebija noticis vienas nakts laikā. Acīmredzot viņa tādā stāvoklī atradās mēnešiem ilgi. Tad kāpēc tu to neievēroji, kad kopīgi bijāt Bosnijā? Kāpēc tu, pie velna, kā parasti, nepārradies mājās, kad biji solījis pārrasties? Viņa domāja, ka tu atgriezīsies uz Ziemassvētkiem. Es, pie velna, gandrīz apraudājos...

- Man tev nav jāatskaitās par savu rīcību. Džinija piekrita, ka man jāpaliek vēl uz kādu laiku. Karā radās pavērsieni, ko es nebiju vēl atspoguļojis. Un Džinija to saprata daudz labāk, nekā tu jebkad esi sapratusi.

- Patiešām viņa saprata, ko? - Helēnas lūpas sakniebās. - Mīļais Dievs, Paskāl, tu neesi ne par malu mainījies! Es sāku domāt, ka tu nekad nemainīsies. Vai tev nekļūst nelabi no taviem mūžīgajiem kariem? Vai tev nekad neienāk prātā, ka tu nevari visu mūžu upurēt visus, arī sevi, šai savai apsēstībai? Es domāju, ka tu esi kaut ko mācījies. Es domāju, ka tu esi sapratis, ka nevar vienmēr likt darbu pirmajā, otrajā un trešajā vietā, bet pārējo ļoti nožēlojamajā ceturtajā. Acīmredzot ne. Man to vajadzēja zināt. Trīs gadi, kad tu nefotografēji karus, tev neko neiemācīja. Mirklī, kad nokļuvi Bosnijā, tu atgriezies pie vecā stila.

- Jā, tu jau, protams, to nesapratīsi. - Viņš ar troksni nolika glāzi uz galda. - Tev mans darbs nekad nav bijis svarīgs. Vienīgais tā attaisnojums bija maksa par sasodīto īri. Daudz jaukāk, protams, būtu bijis, ja tu apprecētos ar parastu biznesmeni, kas strādā noteiktas stundas, nopelnot daudz vairāk naudas, un kas katru mīļu vakaru pulksten sešos skriešiem skrietu atpakaļ pie tevis. Tev mans darbs vienmēr bijis traucēklis - nogurdinošs sīkums, zināma dīvainība no manas puses. Pie velna, mēs par to esam runājuši miljoniem reižu, un man nenāk ne prātā vēlreiz pie tā atgriezties...

- Neiedomājies, ka es vēlos, lai tu to darītu! Tad tu kļūsti nikns un - garlaicīgs, ja vēlies zināt. Šādas tirādes var kļūt šausmīgi nogurdinošas, Paskāl, visādā ziņā es to varu droši sacīt. Un parūpējies, lai Džinijai nebūtu jāsaka tas pats. - Helēna pievērsa viņam ziņkāru skatienu. - Jūs sastrīdējāties, vai ne, Paskāl?

- Starp mums viss beidzies. - Paskāla seja satumsa. - Nav šaubu, ka tevi tas sajūsmina. Turpini vien! Tevi gaida lieliska izdevība. Tu vienmēr esi pratusi trāpīgi iesist guļošajam. Šajā ziņā tu vienmēr esi bijusi nepārspējama.

- Tas bija tikai dots pret dotu, - Helēna sacīja. - Un es pat nenoliedzu to, ko tu nupat teici. Ja tev bijis strīds ar Džiniju, nav šaubu, ka tu ar viņu salabsi. Šoreiz. Un nākamo reizi. Un aiznākamo reizi. Tieši tāpat, kā mēs to mēdzām darīt, tikai - un es to redzu - ar viņu tev būs vieglāk salabt nekā ar mani, jo tu viņu mīli daudz vairāk, nekā mani jebkad esi mīlējis, un jūs ar Džiniju sa-prototies labāk, nekā mēs ar tevi jebkad sapratāmies. - Viņa apklusa un, redzot Paskāla seju sāpīgi saviebjamies, nopūtās. - Tomēr jūs strīdēsieties, Paskāl, - viņa ir jauna. Viņai vēl nav trīsdesmit. Viņa tevi kaislīgi mīl. Kādā bridī viņai sagribēsies bērnu, -vai tu par to esi padomājis?

- Tā nav tava darīšana, ko es vai Džinija esam domājuši. Nejaucies vismaz tu tur iekšā!

- Viņa nav tev īstā, Paskāl.

Helēna pateica šos vārdus tieši tajā mirklī, kad viņš pagriezās, lai ietu prom. Viņa, saniknots nodomāja Paskāls, vienmēr pratusi izvēlēties īsto brīdi. Pagriezies viņš veltīja Helēnai nicinājuma pilnu skatienu.

- Tev šķiet, ka mani interesē tavas domas par Džiniju? Paturi tās pie sevis!

- Kā vēlies. - Viņas sejā parādījās apņēmība. - Bet vienu es tev pateikšu, Paskāl, un tu reizi par visām reizēm mani uzklausīsi. Vai tu zini, kas tev vajadzīgs? Tev vajadzīgs kaut kas ļoti vecmodīgs un tāds, kas atrodas sasodīti tuvu iznīkšanai. Tev, Paskāl, vajadzīga sieva un noteikta tipa sieva. Tev vajadzīga pēc dabas lēnīga sieviete, kurai piemistu liels iekšējs spēks. Tev vajadzīga tāda, kas justu patiesu piepildījumu, paliekot mājās, paliekot pie taviem bērniem. Tev vajadzīga tāda, kas atzītu par pareizu tavu nākšanu un iešanu. Kas nepavadītu mūžu, raizējoties, ka tev netrāpa snaipera lode vai ka tu neatrodies kravas mašīnā brīdī, kad tā uzskrien uz mīnas. Bet tev nekādā gadījumā nav vajadzīga tāda sieva, kas ir ļoti jūtīga, ļoti inteliģenta, kas visu ņem tuvu pie sirds, - un Džinija ir tieši tāda, kā pat. tu būsi spiests atzīt. - Helēna pievērsa viņam vēsu skatienu. - Patiesībā, ja tu vēlies, lai es runāju pavisam vaļsirdīgi, tev, Paskāl, vajadzīga kāda vecāka sieviete, kuru ne mazākajā mērā neinteresē karjera, turklāt kuru tu pats kaislīgi nemīlētu. Tev vajadzīgs miers un biedriskas attiecības. Tev vajadzīga sieva, kas neko neprasa. Tava dzīve izvirza pārāk daudz prasību, Paskāl. Tavs darbs. Tāpat tavs raksturs. Un pārāk daudzas prasības rada konfliktus.

- Jauki! - Viņš uzlūkoja Helēnu ar neslēptu nepatiku. - Es apprecos ar kādu ne pārāk inteliģentu, ne pārāk satraucošu, kuru es pats kaislīgi nemīlu. Brīnišķīgi. Tikai norādi man virzienu, kur meklējams šis truluma paraugs. Es nespēju vien sagaidīt!

Atbilde Helēnu sasmīdināja, bet tad viņas seja kļuva nopietna.

- Es neteicu, ka tu viņu nevarētu mīlēt, Paskāl. Es sacīju, ka nemīlēt viņu kaislīgi būtu priekšrocība. - Viņa brīdi vilcinājās.

- Vai tiešām tu domā, ka es kaislīgi mīlu Ralfu?

- Es neesmu par to domājis. Atklāti sakot, mani tas nepavisam neinteresē.

- Nu labi, tā nav kaislīga mīlestība. Es mīlu viņu klusi, mierīgi un biedriski...

- Nu, par to es nešaubos. Un tu joprojām justu pret viņu tādu pašu pieķeršanos, ja viņš nebūtu tik bagāts, vai ne?

Helēna nosarka, saminstinājās, bet tad, Paskālam par izbrīnu, uzmeta viņam nožēlas pilnu skatienu.

- Ļoti iespējams, ka ne. Es esmu reāliste. Mēs ar tevi, Paskāl, dodam priekšroku dažādām lietām - vienmēr esam devuši. Es nedomāju, ka ir tik briesmīgs grēks gribēt glītas drānas, patīkamu dzīvokli. Un tas nav tikai manis pašas dēļ. Ralfs tik daudz ko spēj dot Mariannai. Burvīgu māju Anglijā, ponijus, labākās skolas - ar tavu piekrišanu, protams. Ralfa nauda sagādās viņai idillisku bērnību. Tā būs stabila un privileģēta. Liekot roku uz sirds, pasaki - vai tu kādreiz varētu viņai to dot?

Sekoja klusums - ilgs klusums, kura laikā Helēna paspēja nožēlot savu toni un saprast, ka viņa varbūt tikko pieļāvusi stratēģisku kļūdu. Paskāla dusmas, šķiet, bija zudušas, viņš nenolaida skatienu no Helēnas sejas. Viņa juta - un tas viņu satrauca - gan nosodījumu, gan nožēlu.

- Es dodu viņai savu mīlestību, - viņš beidzot sacīja.

- Vai mīlestība nav labākā dāvana?

Viņa vārdi izskanēja ļoti klusi. Helēna aizgriezās, sāpīgi pametusi ar roku.

- Jā, labi, - viņa steigšus ierunājās, - tev taisnība. Es neiebilstu - un kurš gan varētu iebilst? Neliec man justies niecīgai, Paskāl!

- Man nenāca ne prātā.

- Nē. Varbūt ne. Nolādēts, tev vienmēr tas izdevies! Un es domāju, ka esmu izārstējusies... - Sev par pārsteigumu, Paskāls redzēja, ka viņa piepeši atrodas tuvu asarām. Viņa dusmīgi tās atvairīja un pārvarēja kamolu kaklā. - Man nevajadzēja tā runāt par Mariannu. Tas bija vulgāri. Bet kas attiecas uz Džiniju... - Viņa brīdi pārdomāja. - Es patiešām cenšos būt objektīva. Man viņa patiešām patīk. Es patiešām gribu, lai jums abiem būtu labi. Es negribu, lai Džinija beigās ir tikpat nelaimīga kā es. Es negribu, lai tu beigās justos nožēlojams, sarūgtināts un vientuļš. Es gribētu, lai šai pasakai būtu laimīgas beigas... savos gaišākajos brižos es to visu gribu. - Apklususi viņa, bēdīgi smaidot, uzlūkoja Paskālu. - Un daļa no manis teiktā - tā nebija tālu no patiesības, vai ne?

- Nē. - Viņš paraustīja plecus. - Manu trūkumu analīze, tā vismaz bija precīza. Helēna, paklausies, man jāiet.

-Neaizmirsti rītdienu! - Viņa pienāca tuvāk. - Tev jāatnāk pakaļ Mariannai, jāpavada kāds laiks ar viņu un jāatved viņa atpakaļ. Tev jāsniedz tēvišķs morālais atbalsts - kas tev lieliski izdodas, ja vien tu to vēlies.

Paskāls pievērsa Helēnai vērīgu skatienu, kurā viņa nomanīja zobgalības dzirksti, bet neatbildēja.

- Jauki, - viņš sacīja. - Tiksimies rīt. Es atnākšu pēc Mariannas ap pusdesmitiem. Visu labu!

Paskāls bija sarunājis apmešanos drauga dzīvoklī Monpar-nasā. Viņš stāvēja pie tā logiem, nolūkodamies pāri Parīzei sev pie kājām un pārdomādams Helēnas vārdus. Viņš juta, ka ļoti tuvu piezadzies izmisums. Dusmīgi atvēris viskija pudeli, viņš ielēja lielu glāzi un, atmetis galvu, to izdzēra.

Nikns pats uz sevi, Paskāls nogaidīja. Alkohols atteicās iedarboties. Viņš palika un palika nesatricināmi skaidrs un aukstasinīgā skaidrībā analizēja savu ricību, savu dzīves gaitu.

Sāpīgā skaidrībā Paskāls tagad saskatīja, ka ne tikai Džinija, bet arī viņš pats ir maldījies. Viņam nevajadzēja ļauties savai apsēstībai ar darbu un palikt tik ilgi Bosnijā, viņam vajadzēja labāk izprast, cik dziļas ir viņas ciešanas. Protams, bija ērti viņas vēstulēm un telefona zvaniem ļaut sevi pārliecināt, iestāstīt sev, ka - tā kā viņa labi tiek galā, daudz labāk, nekā viņš bija paredzējis, - nekas nenotiks, ja viņš paliks vēl vienu nedēļu un pēc tam vēl vienu nedēļu. Strādājot viņam zuda laika izjūta, viņš to mērija iegūto fotoattēlu izteiksmē. Atlikt personisko dzīvi, pilnībā nodoties to notikumu dokumentēšanai, kuri kļūs par vēsturi, patiesi, kā bija teikusi Helēna, viņš bija atgriezies šajā stāvoklī pārāk viegli un nekavējoties. Šobrīd viņš to dziļi nožēloja.

Tomēr aiz šīs kļūdas slēpās cita, dziļāka un ne tik viegli izvērtējama. Viņam vajadzēja pamanīt Džinijas vēlēšanos pēc bērna, viņam vajadzēja saprast tās avotu. Abu attiecību spēlē un līkločos viņam bija nepieciešams būt Džinijas ierobežotam, tāpat kā viņš ierobežoja viņu. Džinijas ļoti sievišķā reakcija uz abu pieredzētajiem notikumiem, kuru viņš varēja nojaust, bet nespēja īpaši dziļi analizēt, viņam šķita specifiski sievišķīga. Pūloties to definēt, Paskāls par to domāja kā par ūdeni, kas izplūst no zemes, nesot visu sev pa priekšu, pakļautu straumēm, plūstošu, tā ka starp sastaptajiem cilvēkiem - piemēram, Mostarā redzēto zēnu - un viņu pašu nebija un nevarēja būt nekādu robežu. Kaut kas, ko Paskāls nespēja aptvert, varbūt garīgs turpinājums, nāca no šiem cilvēkiem un ieplūda Džinijā.

Ar viņu pašu notika pavisam citādi. Pagātnē viņš vienmēr bija paļāvies uz tikumiem, par kuriem acīmredzot vienmēr bija domājis kā par vīrišķiem: objektivitāti, racionalitāti, bezkaislīgumu kā izdzīvošanas taktiku. Nevar raudāt un uzņemt efektīgas fotogrāfijas, sašutums un dusmas nebija nekāds palīgs, izšķiroties par tehniskām niansēm zem šāviņiem un saspringtos apstākļos. Viņš sevi bija dehumanizējis, vismaz uz komandējumos noteikto laiku, un pats to apzinājās. Tā bija stratēģija, kas vienmēr bija labi kalpojusi, bet pašlaik, sīkāk analizējot, pildīja Paskāla sirdi ar šaubām.

Nekam no tā visa beigu beigās nebija patiesas nozīmes, viņš pieceļoties nodomāja un sāka soļot pa istabu. Viņš varēja šķetināt savu un viņas rīcību pagātnē tūkstoš dažādos veidos, bet nespēja izskaidrot viņas neuzticību un loti šaubījās, ka Džinija pati spētu to izskaidrot. Šī rīcība bija tik ļoti neraksturīga un tik neparedzēta viņiem abiem, ka Paskāls joprojām jutās kā apdullis no sāpēm un neskaidrības, pusakls un puskurls.

Protams, tādēļ jau viņš nespēja pārtraukt Džiniju mīlēt, tas, kas bija noticis, pat nemazināja viņa mīlestību pret Džiniju, vienīgi viņas rīcības izraisītās šaubas ar ļaunu ironiju mīlestību vēl sāpīgi pastiprināja. Vai viņas neuzticība bija svarīga vai nesvarīga? Paskāls atsāka soļot šurpu turpu, līdz beidzot atgriezās kāda cerība un viņš atkal spēja saskatīt dzīves iespēju nākotnē, daudzus gadus uz priekšu, kuru laikā viņa tuvums Džinijai un Džinijas tuvums viņam varēja pārvērst atgadījumu par nenozīmīgu sīkumu, turklāt tādu, kas viņus tuvinājis vēl vairāk un darījis bagātāku viņu mīlestību.

Acumirklī nonācis vecās pārliecības varā, nespēdams vairs ilgāk izturēt sakarības, ko saskatīja pats savā dzīvē, Paskāls satvēra telefona klausuli un uzgrieza viesnīcas “St. Regis” numuru: Džinija tagad mitinājās 615. istabā. Viņa pacēla klausuli pie trešā zvana.

Viņu saruna bija īsa. Nekādas atvainošanās, nekādu pārmetumu, nekādu jautājumu ne no vienas, ne no otras puses. Paskāls baidījās no posta, ko varētu nodarīt pārāk daudzi vārdi. Turklāt viņš dzirdēja sāpes, bet, iespējams, pārmaiņas, pat stūrgalvību Džinijas balsī.

Viņš ierosināja satikties. Džinija klusi atteicās. Viņš ierosināja satikties nākamajā rītā un pastāstīja par tikšanos ar Mariannu. Viņš ierosināja sastapties tūdaļ pēc tam. Viņa atteicās arī no šī piedāvājuma. Viņiem abiem vajagot laiku, Džinija sacīja un atvainojās par nodrāzto frāzi. Sekoja pauze. Nākamajā rītā viņa strādāšot, Džinija sacīja.

Paskāls juta, ka nespēj parunāt. Viņš raudzījās pretī bezdibenim, kas bija atvēries viņa dzīvē.

- Es tevi mīlu, - viņš sacīja.

Viņš to pateica vispirms angliski, pēc tam atkārtoja franciski.

Viņš gaidīja vai vismaz cerēja, ka šie vārdi izraisīs pārvērtību, bet - nē. Ar klusu skaņu, ko nebija iespējams interpretēt, Dži-nija nolika klausuli.

Nākamajā rītā, dodamies pēc Mariannas, Paskāls, kurš beigu beigās bija piespiedis sevi izgulēties, kala plānus. Tiklīdz Marianna būs nogādāta mājās, viņš taisnā ceļā dosies uz viesnīcu. Ja Dži-nijas tur nebūs, viņš sameklēs viņu. Šī problēma prasīja tūlītēju risinājumu.

Nonācis līdz Derennas ielai, Paskāls bija pārsteigts, redzot, ka Džiniju meklēt nebūs vajadzības. Nogriezies ap stūri, viņš ieraudzīja Džiniju stāvam uz ietves iepretī Helēnas dzīvojamai mājai un gaidām tieši tajā pašā vietā, kur bija redzējis viņu stāvam iepriekšējā vakarā. Pamanījusi Paskālu, viņa steigšus nozuda durvīs. Paskāls apstājās.

Viņu redzēt nozīmēja to pašu, ko saņemt dūrienu sirdī. Pa-skālam ne uz mirkli nebija ienācis prātā, ka Džinija varētu atrasties šajā vietā kāda cita iemesla dēļ, nevis lai tiktos ar viņu, bet šis pieņēmums, kā izrādījās, bija nepareizs.

Džinija apgalvoja, ka atrodas šeit, lai novērotu dzīvokli, lai strādātu, un būtu labāk, ja viņš aizietu. Jebkurš cits vīrietis būtu iebildis, bet Paskāls, kurš prata lasīt viņas acīs, nepretojās.

Viņš klusi pagriezās, paņēma Mariannu un roku rokā ar viņu aizgāja. Paskālam ar meitu nogriežoties ap stūri un izzūdot skatienam, Džinija vēroja viņu aiziešanu no pretējā nama durvju ailes.

Viņas skatiens bija aizmiglojies. Viņa atkāpās vēl mazliet dziļāk. Mazliet nomierinājusies, viņa palūkojās pulkstenī.

Bija deviņi un trīsdesmit minūtes, kad Paskāls nozuda ap stūri. Deviņos un četrdesmit minūtēs viņa beidzot pirmo reizi ieraudzīja Zvaigzni.

Viņš piebrauca lielā, melnā mersedesā, novietoja to neatļautā vietā un izkāpa no mašīnas. Nopētījis abos virzienos bulvāri, tieši pirms ieiešanas Matildes Divālas mājā Zvaigzne pavērās pulkstenī.

XVII

Desmitos tajā trešdienas rītā Roulends joprojām uzskatīja, ka šis ir viens no tiem noslēpumiem, kura atklāšana var prasīt nedējas, labākajā gadījumā - dienas. Ap desmitiem četrdesmit piecām minūtēm viņš saprata, cik ļoti kļūdījies. Laiks jau bija ieslēdzies atpakaļgaitā, bet brīdī, kad viņš to saprata, bija jau piecpadsmit minūtes pirms Sezāres modeļu skates, un viņš baidījās, ka nokavēs.

Desmitos tajā rītā Roulends zvanīja pa telefonu, joprojām pūlēdamies noteikt Džinijas atrašanās vietu. Viņas nebija ne numurā - viņš bija divas reizes nokāpis lejā pārbaudīt -, ne restorānā, ne vestibilā un neatbildēja pa peidžeru. Dežurants - trešais, ar kuru viņš bija runājis, - sacīja, ka īsti nezinot, bet, viņaprāt, esot redzējis Džiniju izejam pa durvīm.

- Kad? - vaicāja Roulends. - Cikos?

Dežurants izklausījās nokausēts: brīdi padomājis, viņš atbildēja, ka ap astoņiem, varbūt pusdeviņiem. Roulends nometa telefona klausuli. Viņa skatiens atdūrās pret sienu. Viņš uzreiz bija pārliecināts, ka tikai viena persona var izskaidrot šo pēkšņo nozušanu: tam vajadzēja būt Paskālam Lamartēnam. Darbs nevarēja būt cēlonis. Ja tas būtu bijis darbs, Džinija būtu viņam pateikusi, uz kurieni dodas un kāpēc. Tātad tam vajadzēja būt Lamartēnam. Roulends sāka soļot šurpu turpu, tad apstājās. Protams, tagad viņš saprata. Acīmredzot viņi iepriekšējā vakarā sazinājušies viens ar

otru. Vai Lamartēns būtu zvanījis - varbūt pat ticies ar Džiniju? Roulends prātā pārlika stundas, kuras bija pavadījis vienatnē, kopš pēdējo reizi redzēja Džiniju. Stunda pēc stundas - un katrs mirklis šajās stundās piepeši pildījās ar šaubām.

Pa to laiku, kamēr viņš bija iegrimis sarunā ar Žiljetu Dener-vālu, Džinija, kā norunāts, atgriezās savā jaunajā viesnīcas numurā. Pārnākot Roulends īsi pirms deviņiem bija aprunājies ar Džiniju, stāvot šās istabas durvīs. Roulends zināja, ka viņam būtu atļauts ieiet istabā, un viņš bija kaislīgi vēlējies ieiet. Vērojot Dži-nijas bālo seju un lielās, tumšās acis, Roulends bija domājis, ka viens pieskāriens, viens vārds varētu likt viņai atmaigt. Apslāpējis iekāri, respektējot kaut ko Džinijas skatienā, nojauzdams, ka šo jautājumu varētu skart citā reizē, bet ne tobrīd, viņš beigu beigās bija atkāpies un lielāko daļu nakts aizvadījis, strīdoties pats ar sevi, vai šāda atkāpšanās bijusi pareiza.

Ap četriem ritā kaut kāds pols Roulenda smadzenēs bija nostabilizējies un viņš beigu beigās uz īsu laiku iemiga. Tagad kompass smadzenēs nevaldāmi svārstījās. Ziemeļi, dienvidi, austrumi, rietumi: viņš pārcilāja vienatnē aizvadītās stundas, grozot tās gan šā, gan tā. Vienu bridi Roulends juta pilnīgu pārliecību, ka viņa un Džinijas ceļam jāieņem noteikts virziens, nākamajā mirklī viņš zaudēja ticību savai intuīcijai un iztēlei un saskatīja vismaz duci drūmu alternatīvu ceļu.

Atgriezies pie telefona, Roulends paņēma piezīmju grāmatiņu, izpētīja Ņūorleānas kontaktpersonas vakardien atsūtīto faksu, kas, šķiet, apstiprināja, ka darba ziņā uz viņa intuīciju varēja paļauties un viņa spriedumi bija pareizi. Roulends iedomājās piezvanīt savam Amsterdamas avotam Sandrai Lūkasai, kura bija Es-teres tuvākā draudzene citā zemē, citā dzīvē. Viņš sāka spiest Nīderlandes kodu, tad nolika klausuli un uzspieda pirmos ciparus numuram Džinijas istabā, te pēkšņi pie viņa durvīm kāds sāka klauvēt. Roulends apsviedās apkārt, acumirklī pārliecināts, ka atgriezusies Džinija.

Kad viņš ar Džinijas vārdu uz lūpām atvēra durvis, Lindsija redzēja viņa seju sarūgtinājumā saviebjamies. Viņa piespieda sevi

izlikties to nemanām. Lindsiju jau tā bija pārņēmis nervozs uzbudinājums, ko daļēji izraisīja fakss, kuru viņa tobrīd turēja rokā, daļēji bailes nokavēt Sezāres skati un daļēji nespēja palikt vienaldzīgai, tiekoties ar Roulendu Makgīru, - un to viņa bija apņēmusies pārvarēt.

Lindsija steigšus ienāca istabā, vērdamās pulkstenī un vicinādama Roulenda acu priekšā faksu. Viņa ļoti ātri izklāstīja nepieciešamo informāciju. Iespējams, ka viņam tas tik un tā nederēšot, bet viņa zinot Marijas Terēzes un viņas brāļa Žana Pola uzvārdu.

- Visiem individuālā dizaina modeļiem tiek piestiprinātas etiķetes, Roulend, - viņa sacīja. - Tāpat kā visiem citiem apģērbiem, tikai etiķetes, protams, ir ietekmīgākas. Marija Terēze bija turējusi rokās modelētus apģērbus. Viņa izjuta pret tiem bijību. Viņa mācījās no tiem katru sīkāko detaļu. Es gluži vienkārši zināju, ka, šūdinot kleitu Letīcijai, viņa to neatstās bez etiķetes. Tā bija pirmā kleita, ko viņa pati modelējusi. Es zināju, ka viņa gribēs to parakstīt ar savu vārdu. Kaut kur uz šīs kleitas - ja vien man izdotos to atrast, ja tā kleita vēl eksistētu - es atradīšu viņas parakstu, viņas vārdu. Un es atradu. Metropolitēna pārzine man to sameklēja. Kleita glabājās muzejā: Letīcija bija izvirzījusi noteikumu, lai to saglabātu. Un tai bija etiķete - vārds bija izšūts ar roku. Lūk, šis vārds, Roulend, te, faksā.

Roulends izlasīja un vēlreiz pārlasīja faksu. Lindsija redzēja viņu saraucam pieri, tad papurinām galvu.

- Kas noticis, Roulend? - Viņa kavēja. - Man jāiet. Es nepagūšu tikt uz Sezāres skati... Vai šis vārds tev kaut ko izsaka?

-Tas bija ļoti gudri darīts. Paldies, Lindsija! - Roulends piespiesti pasmaidīja. - Man tas simts gados nebūtu ienācis prātā.

- Nu, tu esi vīrietis. Turklāt ne no tiem vīriešiem, kurus interesē apģērbu etiķetes, tā man šķiet... - Lindsija vilcinājās, viņa ilgojās, kaut Roulends nebūtu viņai tā uzsmaidījis. Tas bija pārāk tieši, pārāk nepārprotami. Es esmu neredzamā sieviete, nodomāja Lindsija un, vēlreiz attaisnojusies ar laika trūkumu un Marko-vu, aizgāja.

Roulends joprojām lūkojās faksā. Vārds, ko Marija Terēze

[

pirms trīsdesmit gadiem tik lepni bija iešuvusi kleitā, bija viņam pazīstams. Riviere - viens no tiem, ko par savu, protams, bija atzinis arī Zvaigzne. Viņš redzēja, skaidrs, ka viņš redzēja, kas no tā izriet: Zvaigzne patiesi varēja būt zaudētais Ņūorleānas bērns. Roulends joprojām nespēja tam noticēt.

Zvanīja telefons. Paķēris klausuli, Roulends atklāja, ka runā viesnīcas administrators. Viņš runāja ar vāji slēptu riebumu. Viņš sacīja, ka lejā esot kāda jauna sieviete, kas ceļot traci, atsakoties iet projām, pieprasot runāt ar angli, vārdā Roulends. Jaunā sieviete neesot ģērbusies tā, kā viesnīcā “St. Regis” pieņemts ģērbties viesiem vai apmeklētājiem, un no viņas neko jēdzīgu nevarot saprast. Vai Makgīra kungs gribētu, lai ar šo jautājumu nodarbotos apsardze, vai arī viņš pats vēloties runāt ar jauno sievieti? Viņa pašlaik atrodoties tepat blakus, viņa kabinetā...

Vīrietis padeva sievietei klausuli. Izdzirdējis meitenes akcentu, Roulends acumirklī sāka saprast. Viņš tūdaļ pat devās lejup pa kāpnēm un pirmo reizi ieraudzīja Minu Lendisu viesnīcas administratora kabinetā. Viņa raudāja un bija apjukusi. Viņas stāsts skanēja juceklīgi, notikumi apsteidza cits citu, viņa novirzījās no tēmas, atgriezās atpakaļ un atkārtojās. Kaut kur stāsta vidū Roulends aptvēra nenovēršamo: ne nedēļas, ne dienas, pat ne stundas. Pulkstenis rādīja desmit un četrdesmit piecas minūtes. Pēc piecpadsmit minūtēm Sezāres kolekciju rādīs pasaules presei.

Zvaigzne, viņš domāja. Kādēļ viņš nebija sapratis, ko nozīmē šāda vārda izvēle?

Viņš uzlūkoja viesnīcas administratoru, kas bija klausījies klusēdams un nobālušu seju. Padevis viņam telefona numuru, Roulends sacīja:

-Piezvaniet pa šo numuru! Savienojiet mani arMartiņī. Izsauciet policiju!

Miņai bija šķitis, ka nakts nekad nebeigsies. Viņa bija domājusi, ka izdevība tā ari neradīsies, tomēr radās. Sākumā stundu pēc stundas Zvaigzne bija tik uzbudināts: Mina juta, ka viņš lidinās gaisā, un, kad viņa ielūkojās Zvaigznēm acīs, to zīlītes durstīja kā adatas, tās liesmoja ar zili melnu gaismu.

Viņš lasīja Taro vismaz trīs reizes. Divas reizes viņš gāja vannā un vienu reizi dušā, ieslēdzot Minu pa to laiku guļamistabā. Kad viņš iznāca no dušas, varēja būt ap diviem naktī, Mina īsti nezināja, jo viņas pulkstenis bija apstājies. Viņa to purināja, turēja pie auss un vēroja pulksteņa rādītājus, bet tie nekustējās. Zvaigzne neko no tā visa neredzēja.

Viņš izņēma no skapja uzvalku un izklāja uz viena no krēsliem: melnu uzvalku, pavisam jaunu, baltu kreklu, joprojām iesaiņojumā, kaklasaiti, melnas zeķes, melnas kurpes. Trīs reizes tās nospodrinājis, viņš nostājās mazā sienas spogulīša priekšā un nolūkojās savā attēlā. Viņš pie spoguļa izturas tā, kā varētu izturēties sieviete, nodomāja Mina. Atglaudis atpakaļ matus, Zvaigzne ļāva tiem noslīdēt ap seju un pleciem, pagriezdamies gan šā, gan tā. Viņš uzsmaidīja sev spogulī, un Mina, saritinājusies uz gultas, nodomāja, ka viņš izskatās skaistāks nekā jebkad un pilnīgi zaudējis prātu. Zvaigzne flirtēja pats ar savu attēlu spogulī, nolaida biezās, melnās skropstas pār skaistajām acīm un apveltīja sevi ar tīksmīgu skatienu.

- Es varētu būt kinozvaigzne, - viņš lietišķi sacīja. - Patiesi liela zvaigzne - vai tev tā nešķiet?

- Jā, šķiet, - Mina bailīgi atteica. - Manuprāt, tu joprojām varētu...

Pagriezies Zvaigzne sarauca pieri.

- Nē, nē, - viņš gandrīz laipni sacīja. - Tas nav dienas kārtībā. Es zinu, kāda būs mana nākotne. Man viss jau ir izplānots.

Pēc tam viņš pastāstīja Miņai, ko tieši grasās darīt nākamās dienas rītā un kad. Viņš jau reiz to bija stāstījis un pieminējis vēl vairākas reizes. Mina redzēja, cik rūpīgi viņš visu izplānojis. Viņa nezināja, kādas ir Zvaigznes izredzes paveikt ieplānoto un vai tas izdosies.

- Redzi, - viņš sacīja, - Sezāres kolekcijas skate ilgs vienu stundu. Tā sākas vienpadsmitos un beidzas pusdienlaikā. Es būšu tur - pašā priekšā - un vērošu. Protams, nav nemaz tik viegli tikt iekšā. Ielaiž tikai ar ielūgumiem, un ielūgumi tiek rūpīgi pārbaudīti. Visur stāv apsardze, miesassargi. Bet man tas nav šķērslis.

Pagājušajā rudenī es izmēģināju. Viss izdevās kā sapnī. Un izdosies atkal, Mina, es to zinu. Kārtis to zina...

Viņš apklusa ar sapņaini tīksmu izteiksmi sejā.

- Redzi, lielākā daļa vietu - nu, tās tiek rezervētas slavenībām, kinozvaigznēm, bagātiem klientiem, modes žurnālu redaktoriem, pircējiem, reportieriem un fotogrāfiem, jā?

- Jā, tā man šķiet. Es nudien necik daudz par to nezinu.

- Nu, tici man, tā ir - skaidrs? - Viņa balsī ieskanējās aizkaitinājums. - Bez šaubām, es varēju tikt iekšā, ejot šādu ceļu, to varētu nokārtot. Bet es padomāju - nē. Es negribu sēdēt kādā pārāk izcilā vietā, vai ne? Es gribu būt neredzams, saproti? Līdz pienāk īstais brīdis. Protams, tad es vairs nebūšu neredzams. Viņi visi skatīsies, visi šie slavenie ļaudis. Visi šie bagātie. Mani pat varētu nofilmēt, to darot, un tas būtu labi. Iedomājies, Mina, es nokļūtu visos pasaules masu informācijas līdzekļos. Tas tik būs moments! Visa pasaule skatīsies, kā es izdaru to šāvienu.

To sakot, viņš gulēja blakus Miņai uz gultas. Viņš bija izņēmis “zālīti” un dažas tabletes, veidojot rakstu uz galda blakus gultai.

- Bet es nesaprotu, - klusi sacīja Mina. - Kā tad tu tiksi iekšā, Zvaigzne?

- Man taču ir ielūgums! - Viņš pameta uz Minu ieslīpu skatienu. - Visi modes nami, arī Sezāres nams, izsūta dažus ielūgumus studentiem, topošajiem dizaineriem, mākslas studentiem, nākamajiem talantiem. Tie ir kā zelts, Mina, kā dimanti. Arī man ir ielūgums. Izsniegts personiski man - ar pašas Marijas Sezāres rokām. Tādējādi es ieiešu kopā ar citiem studentiem un sēdēšu - vai stāvēšu - tiem blakus, tas nozīmē, pašā aizmugurē, kur ne velna nevar redzēt. - Viņš klusi iesmējās. - Es par to pārāk neraizējos. Es neskatīšos modeļus. Es gaidīšu beigas. Tāpēc ka studentiem ierāda vietas tieši blakus tai ejai, ko izmanto fotogrāfi. Un tā eja beidzas taisni pie “mēles”. Tāpēc, kad Žans Lazārs skates beigās dosies lejā, lai paklanītos, un viņi sāks trakot, iestāsies vispārējs juceklis, jo viņi sāks trakot tik un tā un šogad it sevišķi, jo Marija Sezāre ir mirusi, - tad es speršu izšķirošo soli... - Viņš smaidīja.

- Vai tu domā, ka tobrīd kāds skatīsies sev pār plecu? Nē, neskatīsies, Mina. Es iešu taisni uz priekšu, taisni uz priekšu, un tad viņš man nekur nespruks. Vienu lodi sirdī. Vienu lodi galvā. Viņi pat nedabūs redzēt ieroci - ja vien viņi nefilmēs, un viņi būs laimīgi, kad, patinot atpakaļ savas filmas, domās, Jēzus, te tas ir, te viņš ir... - Zvaigzne savādi izlocījās. - Es gribu izskatīties labi, Mina. Es gribu izskatīties kā - nāves eņģelis.

Mina uzlika roku viņam uz pleca.

- Zvaigzne, - viņa ierunājās, pūlēdamās piešķirt balsij normālu tembru. - Vai tu esi pārliecināts, ka tas var izdoties? Es gribu sacīt - tu pēc tam netiksi projām. Tev nebūs nekādu cerību. Pūlis, apsardze - tevi notvers.

Mina slepenībā bija sākusi cerēt, ka viņa plāns ir neiespējams, un tas viņai sniedza nelielu mierinājumu, bet viņa zināja, ka, to dzirdot, Zvaigzni varētu pārņemt viena no viņa niknuma lēkmēm. Mina juta, ka viņš saspringst.

- Nē. Tas nenotiks. Man ir plāns, kā tikt ar to galā. - Viņš pacēla vienu pirkstu pie lūpām. - Pārējo es tev pastāstīšu pēc tam, Mina. Es taisnā ceļā atnākšu tev pakaļ. Tad es pārģērbšos - novilkšu savas studenta drēbes, jo man jāizskatās kā studentam, vai ne? Tādējādi man mugura būs mans vecais mētelis, mana sarkanā šalle un netīrie džinsi. Bet tad es nākšu taisnā ceļā uz šejieni un nomazgāšos -ja kaut kur gadītos asinis. Es uzvilkšu to tur uzvalku un kreklu - un tad, Mina, mēs iesim izklaidēties, tu un es, tāpēc ka es, saproti, būšu brīvs. Brīvs pirmo reizi savā mūžā.

Pēc tam viņš vairs nerunāja. Viņš neatbildēja ne uz vienu Minas jautājumu. Mina spēja domāt vienīgi par laiku un to, kā viņa varētu aizzagties projām no Zvaigznes un no šīs vietas.

Zvaigzne izvilka divas tabletītes un norija tās: viena bija Baltā Dūja un otra - spīds, tā viņš sacīja. Minu tas pārsteidza un biedēja: šī bija pirmā reize, kad viņš lietoja nevis “zālīti”, bet kādas narkotikas viņas acu priekšā. Izdzēris vairākas glāzes ūdens, viņš atkal nozuda vannasistabā, ieslēdzot Minu pa to laiku guļamistabā. Kad Zvaigzne atgriezās un nogūlās viņai blakus, Mina redzēja, ka viņš ir mazgājies, bet nebija nomazgājies pietiekami labi. Ap viņa nāsīm un augšlūpu varēja manīt savādas balta pulvera pēdas.

Zvaigzne sacīja, ka viņam esot vēl viens sārtais dārgakmens Miņai, un Mina iekšēji sarāvās. Viņa zināja, kādēļ Zvaigzne grib, lai viņa to iedzer: tablete padarīs viņu sapņainu un apdullinās, bet pēc tam uzdzīs miegu. Uz daudzām stundām.

Mina paņēma no Zvaigznes tableti un ielika to mutē. Viņa saprata, ka vajag novērst Zvaigznes uzmanību, tādēļ palūdza vēlreiz parādīt viņai ieroci - un viņai veicās. Viņam vajadzēja tikai mirkli, lai pieceltos no gultas, bet Miņai pietika ar šo brīdi, lai izspļautu tableti saujā un ļautu rokai nokarāties pāri gultas malai. Viņa pabāza tableti zem matrača, un Zvaigzne neko nepamanīja.

Viņš smēķēja kaut kādu “zāli” - to pašu stipro “zāli”, no kuras Miņai kļuva nelabi. Zvaigzne lika ari Miņai to smēķēt, bet, kad ieraudzīja, ka viņa kārtīgi neieelpo, viņa acīs atkal parādījās pazīstamais spīdums. Viņš piespieda Minu ieelpot, sagriežot meitenes kreiso roku viņai aiz muguras tā, ka sāpes bija neciešamas. Viņš piespieda Minu izsmēķēt gandrīz visu cigareti, bet viņa nebija visu dienu ēdusi un juta, ka galvā kaut kas sāk griezties un simtkārt palielina viņas bailes - padara tās par milzīgiem Fiziskiem priekšmetiem, piemēram, lieliem putniem, kas, spārniem švīkstot, metas viņai virsū, tad pārstumj pāri kādas kraujas malai un iegrūž bezdibenī.

Mina gulēja Zvaigznēm blakus, pūloties aizgainīt putnus. Viņai blakus Zvaigzne darīja kaut ko tādu, ko Mina negribēja redzēt. Viņa dzirdēja, ka Zvaigzne atvelk rāvējslēdzēju. Viņa dzirdēja Zvaigznes rokas kustamies, juta viņa auguma kustības, elpas svārstības. Viņa nojauta, ka tas tiek darīts slepeni, kā arī izmisumu. Visbeidzot, nespēdama to vairs ilgāk izturēt, kad putni uz bridi bija atkāpušies, Mina piesardzīgi pavēra acis un palūkojās no pus-pavērto plakstiņu apakšas.

Viņa loceklis tagad bija piebriedis. Acīmredzot viņš zināja, kā sevi uzbudināt. Vērojot Mina redzēja, ka Zvaigzne atkal paņem rokās ieroci, un mirkli izjuta visīstākās bailes, bet tad saprata, ka ierocis ir rituāla sastāvdaļa. Zvaigzne glāstīja locekli ar ieroča stobru, viņa miesa trīsēja. Mina cieši aizmiedza acis. Sekoja vēl dažas kustības, tad viņa ķermenis asi noraustījās.

- Jēzus, - viņš sacīja, - Jēzus..,

Miņai gribējās izvemties. Viņa trīcēja no bailēm, riebuma, žēluma un mīlestības. Man jāgaida, viņa domāja, man jāgaida. Beigu beigās, ap saules lēktu, izdevība pienāca. Viņa dzirdēja, ka ārā aiz loga sāk dziedāt putni, viņa vēroja blāvu gaismu iespiežamies gar aizkaru malu. Droši vien ir pusastoņi, varbūt tuvojas astoņiem. Zvaigznes acis bija aizvērtas, elpa ritmiska. Mina mazliet pavirzījās tuvāk gultas malai, bet, tikko viņa grasījās piecelties, Zvaigznes plauksta pašāvās un satvēra viņu aiz locītavas.

- Zvaigzne, - viņa čukstus sacīja, - es jūtos diezgan nelāgi. Laikam vainīga “zāle”. Man vajag izvemties...

Viņa domāja, ka Zvaigzne gribēs iet viņai līdzi uz vannas-istabu, bet viņš neuzstāja. Viņš pagriezās, pievēršot Miņai ilgu, nekustīgu savu zili melno acu skatienu. Viņš ielūkojās viņā un cauri viņai, un Mina nodomāja: “Viņš zina, viņš zina, ka es viņu nodošu.”

Tomēr laikam viņš nezināja vis, jo ļāva Miņai iet. Mina izgāja niecīgajā vannasistabā. Viņa joprojām bija apģērbusies, taču viņas kājas bija basas. Viņa neuzdrošinājās paņemt kurpes, tad Zvaigzne katrā ziņā nojaustu.

Vannasistabā viņu pārņēma nelabuma viļņi, mētājot šurpu turpu. Viņa stipri svīda, viņa baidījās, ka varētu zaudēt samaņu. Vairākas reizes izvēmusies, Mina sāka justies mazlietiņ labāk. Viņa pameta zaglīgu skatienu pāri plecam un atgrieza visus krānus. Krānus izlietnē, krānus vannā; gandrīz tūdaļ pat, kā viņa bija cerējusi, caurules sāka grabēt un sprauslāt. Mina cerēja, ka troksnis ir diezgan liels, lai noslāpētu bēgšanas skaņas.

Kuru katru mirkli gaidot Zvaigznes uzkliedzienu, tvērienu no mugurpuses, Mina nometās lejā pa kāpnēm. Viņai nācās cīnīties ar ārdurvju aizbīdņiem un atslēgām, un, kad durvis beidzot atvērās, viņa krišus izkrita uz ielas un sāka skriet, uz labu laimi izvēlēdamās virzienu, vispirms uz vienu pusi, tad citu, līdz beidzot atradās mazu ieliņu labirintā un jutās droša, ka Zvaigzne nedzenas viņai pakaļ. Asarām plūstot pār seju, Mina atspiedās pret sienu. Viņa cīnījās pēc elpas, bet, šķiet, nespēja vien ievilkt plaušās

pietiekami daudz gaisa. Viņa kampa auksto gaisu lieliem malkiem un pēc brīža, aptvērusi, ka atkal jūt nelabumu, noliecās pār noteku un izklepoja mazliet žults. Garām gāja kāda sieviete ar sunīti pavadā. Uzmetusi meitenei riebuma pilnu skatienu, sieviete novērsās.

Mina nespēja domāt ne par ko citu kā vien to, ka jāzvana uz mājām. Ausis skanēja tēva balss. Taču, beidzot sameklējusi telefonu, viņa neprata paskaidrot savu vajadzību operatoram. Viņa mēģināja atkal un atkal, bet laiks ritēja. Tobrīd viņai prātā iešāvās cita doma, kas visu laiku kaut kur zemapziņā bija slēpusies. Sieviete un vīrietis, kurus viņa bija dzirdējusi runājam Svētā Severīna ielā. Mina zināja vīrieša vārdu, jo sieviete viņu bija uzrunājusi. Viņa zināja nosaukumu viesnīcai, kurā abi bija apmetušies, - tā bija viesnīca “St. Regis”. Mina bija pārliecināta, ka zina arī to, kādēļ abi šeit atradās: naktī viņa to bija izdomājusi. Viņiem jābūt privātdetektīviem - tēva nolīgtiem privātdetektīviem. Pilnīgi iespējams, ka tēvs šajā pašā brīdī atradās ar viņiem Parīzē, meklējot viņu, pūloties uziet viņas pēdas.

Miņai nebija ne jausmas, kur viņa atrodas vai kur atrodas viesnīca “St. Regis”, un pagāja daudz laika, kamēr viņa to atrada. Viņa apstādināja garāmgājējus, vaicāja viņiem jauktā angļu un sliktā franču valodā, bet, ieraugot viņas drēbes, basās kājas, krāsotos matus, saožot vēmekļu smaku un redzot asaras, cilvēku sejas noslēdzās. Viņi negribēja zināt, viņi steidzās projām, bet, kad meitene mēģināja viņus lūgdamās panākt, viņi sadusmojās un dzina viņu projām.

Protams, viņa varēja pieiet klāt kādam policistam. Streipuļojot, bet pēdējos jardus skrienot pa kādu ielu, kuras nosaukums bija Sv. Mičela bulvāris, viņa redzēja divus policistus. Viņi stāvēja otrpus platai ielai ar dzīvu satiksmi. Mina palūkojās uz upi aiz tās, palūkojās uz policistiem. Viņai garām, ļoti tuvu, šņākdams aizbrā-zās autobuss. Sabijusies viņa atlēca atpakaļ. Nē, viņa domāja, policiju ne. Viņa negribēja, lai Zvaigznēm nodara ko ļaunu, lai viņu arestē. Viņa gribēja, lai Zvaigzni apstādina un lai viņam palīdz. Lai viņu aizved pie ārsta uz kādu klusu, nomierinošu klīniku. Nē,

policiju ne, viņa nodomāja un metās pāri ielai uz tilta pusi, izlocīdamās starp taurējošajām mašīnām. Pat tad, nonākusi uz tilta, viņa to nepamanīja. Kāda sieviete, kuru viņa apstādināja, laipnāka nekā pārējie, pagriezās un norādīja.

-Mais, il est lā, - viņa sacīja.-Enface, vous voyez...[4]~ Un tad, redzot, ka Mina nav sapratusi pat šo vienkāršo teikumu, viņa saņēma meiteni aiz pleciem un parādīja. Un Mina to ieraudzīja - milzīgu, pelēku pili, viesnīcu “St. Regis”, nosaukums bija rakstīts lieliem, izvītiem bronzas burtiem virs pašas ieejas.

Mina saka skriet, bet viņu joprojām kavēja. Pie durvīm viņu mēģināja aizturēt durvjusargs, un, kad viņa iespruka tam garām, pūlis vestibilā negribēja viņu ne saprast, ne uzklausīt. Viss prasīja tik daudz laika, tik šausmīgi daudz laika! Pat par Roulendu sauktais vīrietis, kurš beigu beigās parādījās un bija laipns un runāja ar viņu mierīgi, pūloties viņu nomierināt, lai viņa pārstātu trīcēt, raudāt un cīnīties pēc elpas, pat viņš, šķiet, izrādījās neattapīgs -varbūt tāpēc, kā Mina pati saprata, ka viņa nespēja īpaši labi paskaidrot un vārdi juceklīgi šaudījās viņas galvā.

Mina ievēroja brīdi, kad viņš beidzot sāka saprast, ko viņa stāsta: tas bija tad, kad viņa atcerējās ieroču katalogu, kuru viņa, kamēr Zvaigzne naktī mazgājās, bija saritinājusi un iebāzusi krekla kabatā. Viņa zināja, ka šim katalogam vajadzētu palīdzēt vīrieti pārliecināt, tāpēc izvilka to no kabatas un drebošām rokām parādīja Zvaigznes iegādāto ieroci.

- Zvaigzne tur domā iekļūt kā students, - viņa sacīja. - Viņš grasās sēdēt aizmugurē un gaidīt līdz skates beigām. Tad, kad vīrietis, vārdā Lazārs, iznāks priekšā, - tad Zvaigzne lietos šo te. -Mina iebakstīja ar pirkstu lapā. Viņa redzēja, ka vīrieša seja sastingst un kļūst ļoti apņēmīga. - Viņš patiesībā to nedarīs, esmu pārliecināta, ka nedarīs. Zvaigzne gluži vienkārši ir slims, un viņš lieto visas tās tabletes un pulverus. Viņš man neko sliktu nav darījis. Un Zvaigzne pat neienīst viņus - Zaņu Lazāru un Mariju Se-zāri. Viņš raudāja, kad Sezāre nomira, manuprāt, Zvaigzne patiesībā viņus mīl. Bet viņš to nekad neatzīs, tādēļ nopirka šo...

Roulends nolūkojās uz ieroci, ko Mina izmisīgi viņam rādīja. Viņš juta sekundes aiztikšķam garām, visām Zvaigznes scenārija detaļām nostājoties savās vietās. Ierocis, uz kuru norādīja Mina, bija melns “Beretta 93R”, kas spēj izšaut piecpadsmit 9 mm patronas no vienas aptveres. Viņš redzēja, ka ar to var izšaut trīs kārtas vienā reizē no septiņdesmit piecu metru attāluma. Minas norādītā munīcija tam bija zila 9 mm GECO dobā patrona. Tā saturēja plastikāta kodolu, kas izšaujot tika izgrūsts. Patronai trāpot mērķī, lode ieguva specifisku trajektoriju, kas bija īpaši paredzēta, lai radītu maksimālus audu bojājumus. Lode reti izgāja no upura ķermeņa - tāda bija tās konstrukcijas būtība.

Pacēlis skatienu, Roulends ielūkojās Minas sejā. Viņa nevaldāmi trīcēja un bija tuvu sabrukumam. Jebkurus jautājumus, pat visnozīmīgākos, vajadzēja uzdot mierīgi un ļoti uzmanīgi.

- Mina, - viņš sacīja, - vai redzi šīs patronu aptveres? Vai vari atcerēties, cik tādu Zvaigzne nopirka?

- Aptveres? Tās, ko bāž pistolei rokturī? - Nespēdama uzreiz atbildēt, Mina pārlaida telpai ašu skatienu. - Viņš nopirka piecas. Pareizi - piecas. Viņš tās izlika uz gultas...

Tieši tobrīd Roulends skaidri saprata, ka saudzība jāatmet. Tieši tobrīd viņš pievērsās viesnīcas administratoram, likdams tam zvanīt Martiņī un policijai. Gaidot savienojumu, kamēr Mina raudādama lūdzās to nedarīt, Roulends rēķināja.

Aptuveni rēķinot, prasmīgās rokās viena patrona nozīmētu letālu iznākumu. Mazāk prasmīgās rokās pietiktu ar vienu divām kārtām.

Zvaigzne bija nopircis piecas aptveres, no kurām katra saturēja piecpadsmit patronas. Kopā septiņdesmit piecas lodes, kaut gan, lai tās visas izšautu, protams, pistoli nāktos pārlādēt.

Roulends uz mirkli skatīja drūmu asinspirts ainu. “Žans La-zārs, bet kurš vēl?” viņš nodomāja.

Zvaigznes vadītais mersedess bija ļoti dārga mašīna. Tas bija 600SEL. Džinija ieskatījās mašīnas iekšienē, kas bija apdarināta ar gaišu ādu. Mašīna, domājams, bija zagta. Pavirzījusies, lai nebūtu redzama no logiem, Džinija nopētīja tās numuru.

Pirmajā brīdī, mašīnai piebraucot, Džinija, vērojot no tās izkāpjam jaunekli, vēl nebija aptvērusi, ka tas ir Zvaigzne. Jaunais vīrietis bija ģērbies melnā uzvalkā, baltā kreklā, ar kaklasaiti. Viņam gan bija gari, melni mati, taču tie bija atsukāti no sejas un aizmugurē sasieti. Viņš atgādināja jaunu un veiksmīgu kādas ne pārāk striktas profesijas pārstāvi: viņš varēja strādāt reklāmā vai vadīt ierakstu studiju - vai darīt ko tamlīdzīgu. Taču, vīrietim aizverot mašīnas durvis, Džinija uz pāris sekundēm redzēja viņu pretskatā, un visas šaubas izklīda. Tieši kā ceļotāji bija aprakstījuši: kinozvaigznes izskats.

Vīrietis - neapšaubāmi - bija Zvaigzne. Džinija bija sagatavojusies ilgai gaidīšanai, lai gan viņas nojauta teica priekšā: ja Zvaigzne tiešām apciemoja Matildi Divālu regulāri, tad viņam -agri vai vēlu - vajadzēja parādīties. Tātad viņai bijusi taisnība, taču Džiniju pārsteidza Zvaigznes parādīšanās bridis. Žiljeta Denervāla bija teikusi Roulendam, ka Divāla kundzei šodien no rīta pulksten desmitos un trīsdesmit minūtēs atbraukšot pakaļ ar limuzīnu, viņa tikšot aizvesta uz Sezāres skati un atvesta atpakaļ.

Matildes Divālas dzīvoklis - kā bija sacījis Roulends - atradās ēkas augšējā stāvā. Pametusi skatienu uz augšstāva logu rindu, Džinija neizpratnē palūkojās uz mersedesu. Tik uzkrītoši novietot mašīnu neatļautā vietā varēja nozīmēt tikai to, ka Zvaigzne nedomā uzkavēties ilgstoši. Viņu pārņēma satraukums: Divāla kundze bija veca un nespēcīga - un viņa dzīvoja viena. Brīdi šaubījusies, Džinija uzskrēja pa lieveņa pakāpieniem.

Viņas ceļu aizšķērsoja masīvas, aizslēgtas durvis. Palūkojusies caur stikliem, viņa ieskatījās plašā, ar marmora plāksnēm izliktā vestibilā, kurā galveno vietu ieņēma krāšņs lifts bronzas krāsā. Vestibils un lifts bija tādi paši kā Helēnas mājā. Tāpat kā Helēnas mājā, šeit nebija ne miņas no durvjusardzes, kas apsargātu vestibilu, kurš izskatījās pamests un kluss. Džinija prātoja, vai šajā namā galvenokārt dzīvo tie, kas ir pietiekami bagāti, lai viņiem piederētu vairākas mājas. Viņa prātoja, vai, tāpat kā Helēnas mājā, šeit brīžiem neviens nedzīvo mēnešiem ilgi. Džinija atkal piespieda seju stiklam. Viņa redzēja kabeļus un atsvarus, pats lifts atradās citā stāvā: desmitajā stāvā, viņa nodomāja.

Džinija palūkojās uz zvanu un iekšējā telefona pogām sienā viņai blakus. Nospiedusi divus zvanus, kas savienoja ar diviem citiem dzīvokļiem tajā pašā desmitajā stāvā, viņa nesaņēma nekādas atbildes. Viņa sāka izmēģināt zemāko stāvu zvanus. Sestajā reizē viņai laimējās. Atbildēja sieviete nepacietīgā balsī. Izmantojot spēcīgu amerikāņu akcentu un runājot valodā, kas, pēc viņas domām, bija pārliecinoši trūcīga franču valoda, Džinija steigšus paskaidroja, ka esot apmetusies pie draugiem šajā ēkā. Viņi iedevuši sava dzīvokļa atslēgas, bet aizmirsuši iedot parādes durvju atslēgas.

- Oh, quelle betise - ces idiots...[5]- sieviete lakoniski izteicās par nepatīkamo situāciju, kas caurmērā gadoties četras reizes nedēļā. Pēc tam, vēl brīdi uzklausījusi Džinijas žēlabainās lūgšanas, sieviete izdarīja to, ko nebūtu darījis neviens Amerikas pilsētas iedzīvotājs, viņa nospieda slēdzi. Atgrūdusi durvis, Džinija iegāja ēkā.

Piegājusi pie lifta šahtas, viņa palūkojās augšup, sajuzdama baiļu drebuļus pārskrienam pār muguru. Stāvu norādošā bultiņa norādīja desmito stāvu, un Džinija varēja saskatīt lifta pamatni augstu virs galvas. Nebija dzirdama ne skaņa.

Viņa pārlika prātā visas iespējas. Viņa varēja nogaidīt, viņa varēja klauvēt pie visu dzīvokļu durvīm, līdz atrastu kādu, kas atļautu izmantot telefonu, viņa varēja doties uz desmito stāvu pa rezerves kāpnēm.

Džinija domāja par vientuļo veco sievieti, par Zvaigzni, kurš nesen no Šantalas bija nopircis nopietnu ieroci. Viņa devās uz kāpņu pusi, bet pēc mirkļa sastinga. Lifts bija atdzīvojies. Džinija redzēja, ka atsvari un kabeļi sāk kustēties. Zvaigzne brauca lejā.

Pagaidi, viņa domāja, izturies kā šīs mājas iedzīvotāja, gluži vienkārši stāvi pie lifta, - kas varētu būt vēl dabiskāks? Pagaidi un paskaties, vai viņš brauc lejā viens pats.

Viņš nebrauca viens pats. Zvaigznēm blakus, atspiedusies pret viņa roku, stāvēja sieviete, kura varēja būt tikai Matilde Di-vāla. Liftam apstājoties, Džinija, ieraudzījusi caur tā režģiem veco

sievieti, izjuta žēlumu un bailes par viņu. Sieviete bija sīka un acīm redzami trausla. Viņa bija ģērbusies, pieliekot skaidri redzamas pūles, pilnīgi melnā tērpā, kas varēja būt moderns pirms četrdesmit gadiem. Viņai rokās bija jauni, melni pirkstaiņi, un rokas trīcēja. Džinija nevarēja pateikt, vai cēlonis tam bija nespēks vai bailes. Zvaigznēm pasniedzoties pie durvīm, vecā sieviete pacēla seju, un Džinija satrūkās. Viņa saprata, ka Matildei Divālai bija akūta glaukoma: viņas acis bija zili baltas, pienainas, gandrīz necaurspīdīgas.

-Labdien, kundze, labdien, kungs, - Džinija sacīja, lifta durvīm atveroties. Viņa sasveicinoties pieklājīgi pamāja vecajai sievietei ar galvu. Matilde Divāla neatbildēja, pat nepagrieza galvu. Pavisam akla, Džinija nodomāja, turklāt arī kurla.

Džinija no paša pirmā mirkļa juta sev pievērstu Zvaigznes skatienu. Viņa joprojām nespēja izšķirties, ko darīt: runāt vai klusēt? Nedarīt pašlaik neko vai iejaukties?

Iejaukšanos par nepieciešamību padarīja pati Matilde Divāla. Sperot soli vestibilā, viņa sagrīļojās un gandrīz pakrita. Zvaigzne satvēra viņu ciešāk. Nostatījis Matildi atkal uz kājām, viņš mēģināja paātrināt viņas gaitu.

Vecā sieviete nedroši paspēra uz priekšu vēl dažus soļus, tad, piespiedusi roku pie krūtīm, apstājās.

- Un moment, Christophe, - Džinija dzirdēja viņu sakām. - Tu marches trop vite pour moi... Souviens-toi, je suis vieille maintenant... [6]

Zvaigzne nelikās ne zinis par lūgumu. Izskatījās, ja vajadzētu, viņš varētu veco sievu vilkšus izvilkt no vestibila. Džinija dzirdēja viņu klusītiņām lādamies. Viņš sāka vilkt Matildi aiz rokas. Džinija pagājās uz priekšu.

- Divāla kundze? - viņa vaicāja. - Vous etes malade? Je peux vous aider? Un moment, monsieur...[7]

Matildes Divālas lūpas bija kļuvušas zilganas, viņai bija grūti elpot. Palūkojusies augšup, Džinija sastapās ar Zvaigznes nekustīgo skatienu. Viņa sāka no jauna lūgties: lūk, soliņš, varbūt, ja Di-vāla kundze uz brītiņu apsēstos... Viņa redzēja, ka Zvaigzne, pirms pakļāvās, brīdi vilcinājās. Palūkojies uz sievietes zilganajām lūpām, viņš palīdzēja Džinijai apsēdināt Matildi uz soliņa. Džinija apsēdās viņai blakus, Zvaigzne atkāpās.

Saņēmusi Divāla kundzes rokas, Džinija izteica jaunus priekšlikumus - visu ko, lai tikai novilcinātu laiku. Varbūt izsaukt ārstu? Varbūt nebūtu prātīgi, ja Divāla kundze riskētu iziet no mājām šādā dienā, kad sācies lietus un ir tik auksts?... Priekšlikumi deva viņai apmēram trīsdesmit sekundes laika. Zvaigzne nenolaida skatienu no Džinijas sejas.

- Tu neesi francūziete. Tu esi amerikāniete, pareizi? - Viņš iebāza roku kabatā, izvilkdams no turienes mazu zāļu kārbiņu.

- Jā, jā, esmu. - Džinija pameta skatienu uz viņa pusi. - Paklau, es sākumā neaptvēru, bet viņa patiesi neizskatās labi. Viņai ir zilganas lūpas un...

- Vai tu dzīvo šajā mājā?

Joprojām nenolaizdams skatienu no Džinijas sejas, Zvaigzne izņēma no kārbiņas sīku zirnīti. Viņa balss, nodomāja Džinija, šī savādi zemā, pievilcīgā, tomēr nenosakāmā balss bija tieši tāda, kā viņai teica.

- Ko? Ak jā - šajā...

Šī šķita pareizākā atbilde. Viņa nevarēja sacīt, ka atnākusi ciemos, bet pazīst Divāla kundzi. Zvaigzne tik un tā pieņēma atbildi par patiesu.

- Viņai ir angīna, - viņš mierīgi sacīja. - Viņa ir astoņdesmit piecus gadus veca. Viņai gluži vienkārši vajadzīgas šīs zāles. Viņa tās liek zem mēles. Tās dara brīnumus. Pēc brītiņa viņai būs pavisam labi.

To sakot, viņš iebāza vienu no sīkajiem zirnīšiem starp Divāla kundzes lūpām. Matilde pateicībā vārgi pasmaidīja, pavēršot pienainās acis pret tukšumu divas pēdas blakus Zvaigznēm. Viņš atliecās.

- Parādi man savu atslēgu, - viņš sacīja.

- Kā, lūdzu? - Džinija viņu uzlūkoja. Zvaigznes seja neizteica pilnīgi neko.

-Tavas atslēgas. Tu šeit dzīvo, tātad, jādomā, tev ir atslēgas, pareizi?

-Ak, Dieva dēļ... - Džinija piecēlās. - Ko tas nozīmē? Protams, man ir atslēgas. Es dzīvoju sestajā stāvā. Paklau, man tiešām šķiet, ka mums jāizsauc ārsts.

- Es pieklātu. - Viņš pasmaidīja. - Uzkāpsim tavā dzīvoklī tūdaļ pat un izsauksim. Es iešu tev līdzi. Jā?

Džiniju pārņēma bailes, un viņa zināja, ka bailes un neziņa atspoguļojās viņas sejā.

Pēc tam Zvaigzne vairs nešaubījās. Viegli saraucis pieri, viņš iebāza roku sava melnā uzvalka kabatā.

- Nu ir ķeza! - viņš miermīlīgi noteica. - Kārtis sacīja, ka sagaidāms necerētais. Šorīt. Tā jau tās teica. Jādomā, ka tām bija taisnība.

Zvaigzne runāja vēsi un vienaldzīgi. Viegli nopūties, viņš paraustīja plecus un izvilka pistoli. Drošu roku viņš to pacēla ar tikko jaušamu aizkaitinājuma izteiksmi sejā. Džinija raudzījās stobrā, kas no tris pēdu attāluma bija notēmēts tieši pret viņas krūtīm.

- Paklau, lūdzu... - viņa ierunājās. - Es nesaprotu. Es tikai gribēju palīdzēt Divāla kundzei un...

Zvaigzne neklausījās. Viņš sarauca pieri.

- Vai tu proti vadīt mašīnu? - viņš vaicāja.

Džinija pūlējās ievērot visus likumus: izvairīties no skatīšanās acīs, runāt prātīgi, neizrādīt bailes.

-Jā, es protu, bet... klausies...

Viņa apklusa, sapratusi, ka tikko izdarījusi muļķīgu atzīšanos un Zvaigzne ir pamanījis viņas reakciju; viņam bija ārkārtīgi asa uztvere.

- Tad ir labi. - Viņa balss skanēja gandrīz laipni. - Tu atbildēji pareizi. Ja tu būtu teikusi, ka neproti vadīt mašīnu, man nāktos tevi nošaut uz vietas. Taču patiesībā es to vēl negribu darīt. Izceltos troksnis un jezga. Tas varētu izjaukt manus plānus... Redzi, man jātiek galā ar katru nejaušību. Man jābūt attapīgam un izdomas bagātam, vai ne? Tāds es esmu piedzimis - tā ka tur nav nekādu problēmu. Tagad ej ārā pie mersedesa! Tas nav aizslēgts. Apsēdies šofera vietā. Es kāpšu aizmugurē ar Divāla kundzi.

Apklusis Zvaigzne vēlreiz viegli sarauca pieri. Džinija nodomāja, ka viņš atgādina kādu, kas, plānodams savu parasto dienas gaitu, jūtas mazliet aizkaitināts, sastopoties ar sīku šķērsli.

- Tu esi prātīga? - viņš vaicāja, ar klusu klikšķi atbrīvodams drošinātāju. Džinija, vērdamās pistolē, norija kamolu.

- Es neesmu pārsteidzīga, ja tas ir tas, ko tu gribi zināt.

- Jauki. Tad nedari neko muļķīgu, labi? Nesāc, piemēram, kliegt vai mēģināt aizbēgt. Kad es tev iedošu atslēgas, iedarbini dzinēju un brauc - tikai labi! Citādi es šaušu. Tad Divāla kundzi angīna vairs netraucēs...

Vecā sieviete, šķiet, izdzirdēja pieminam savu vārdu. Sārtums bija atgriezies viņas sejā, un viņa pirmo reizi pa visu laiku palūkojās augšup. Pacēlusi savas balti zilās acis, viņa pasmaidīja. Džinija palīdzēja viņai piecelties. Divāla kundze sāka kaut ko murmināt sev zem deguna. Gliemeža gaitā šķērsojot vestibilu, viņa sacīja savam dārgajam Kristofam, ka viņš ir labs zēns, būdams tik pacietīgs.

Nonākusi uz ietves, Džinija pārlaida skatienu ielai. Tā bija tukša. Viņas rokas bija sākušas trīcēt. Atvēmsi vadītāja puses durvis, viņa ieslīdēja šofera vietā. Palūkojusies uz sēdekli, pēc tam uz grīdu pie pedāļiem, viņa klusi iestenējās. Zvaigzne un Divāla kundze iekārtojās viņai aiz muguras. Vecā sieviete izņēma rožukroni. Džinija, neuzdrošinādamās atskatīties, dzirdēja kreļļu klikšķus. Viņas rīkle no bailēm bija izkaltusi: kāpjot mašīnā, viņa kaut ko bija pamanījusi. Viņas sēdekļa āda bija nošļakstīta ar lipīgu, brūnganu vielu, joprojām mitra peļķe vīdēja viņai pie kājām.

- Jā-a. Tās ir asinis. - Zvaigzne bija pārliecies pār sēdekli. Džinija juta pistoles stobru pieskaramies pie kakla. - Zini, cik cilvēku es šorīt esmu nošāvis? Trīs. Trešais bija šoferis. Uz sēdekļa ir viņa asinis. Viņa līķis pašlaik atrodas bagāžniekā. Iedarbini dzinēju, brauc līdz bulvāra galam, pēc tam pagriezies pa labi.

Džinija prātoja, vai nevarētu noslāpēt dzinēju. Nospiedusi līdz galam sajūgu, viņa pirms aizdedzes atslēgas pagriešanas vairākkārtīgi uzmina pedālim. Zvaigzne sāka smieties.

- Neizdosies! Neaizmirsti, ka šis ir mersedess. Vai esi kādreiz ar tādu braukusi? Tās ir vislabākās mašīnas. Manam tēvam patīk vislabākais. Mersedesi. Rolsroisi. Viņam pieder četri, - vai tu to zināji?

Dzinējs murrādams atdzīvojās. Vilkdama garumā laiku, Džinija uzmanīgi izbrauca uz bulvāra un sāka braukt pa to uz priekšu. Viņai aiz muguras rožukroņa krelles joprojām klikšķēja.

- Viņa nelūdz Dievu par tevi. Vai mani, - it kā starp citu ierunājās Zvaigzne. - Viņa lūdz Dievu par manu māti. Mana māte ir mirusi. Viņa mira pirmdien ļoti pēkšņā nāvē. Manuprāt, iedzēra pārāk daudzas tabletītes. Tā saka Matilde. Viņa rakstīja man vēstuli un iedzēra tris savas īpašās tabletītes, kas, protams, bija ļoti liela muļķība. Tā viņa arī nepabeidza vēstuli. Viņa pakrita. Sākās konvulsijas. Tas prasīja kādu laiciņu, saka Matilde. Nav īpaši patīkams skats. Bet jādomā, ka nāve nekad nav īpaši skaista.

Džinijas klusēšana viņu, šķiet, kaitināja. Iemetusi skatienu atpakaļskata spogulī, viņa redzēja, ka Zvaigzne atkal rauc pieri.

- Mana māte bija ļoti slavena sieviete, - viņš uzstājīgi noteica. - Pasaulslavena. Tu zināsi viņas vārdu. Marija Sezāre. - Viņš uz mirkli apklusa. - Nākamajā krustojumā nogriezies pa kreisi. Kas tu tāda esi? Policiste - kaut kas līdzīgs policistei? Privātde-tektīve? Varbūt tevi nolīdzis Minas tēvs?

- Nē. Es esmu žurnāliste, - sacīja Džinija, pūlēdamās valdīt balsi, lai tā netrīcētu. - Es interesējos par Minas pazušanas apstākļiem.

-Ak tā? Un Kasandras nāvi? Tas ir slikti. Es redzēju ziņojumu avīzē. Mina, protams, neko nezina. - Viņš brīdi pārdomāja dzirdēto. - Žurnāliste? Tas ir jauki. Tu raksti amerikāņu avīzēs?

- Reizēm. Bet es dzīvoju Londonā. Tāpēc es strādāju turienes britu laikrakstā. “Korespondentā”...

- Jā, to avīzi es pazīstu. - Izklausījās, ka Zvaigzne ir apmierināts. - Tā ir ievērojama avīze, vai ne? Tāpat kā “Times”!

- Jā. Tā var sacīt.

- Klau! Tas ir jauki. Tagad pagriezies pa labi, pēc tam brauc tur pa to galveno ceļu... -Tagad viņš uzsmaidīja Džinijai atpakaļ-skata spogulī. Viņa smaids lika Džinijas asinīm sastingt. - Zini, nupat vestibilā es uz mirkli biju neizpratnē. Jo kārtis sacīja, ka gaidāms necerētais, kā jau es teicu, bet tas būšot kaut kas labs, kaut kas noderīgs. - Viņš vēlreiz sarauca pieri. - Zini, kāpēc es tevi nenošāvu turpat uz vietas? Tam nebija nekāda sakara ar braukšanu. Es mazlietiņ samelojos. Tas bija tāpēc, ka es gaidīju. Tas ir skaidrs, ka tu biji pārsteigums - un pirmajā bridī man tas nelikās pārāk patīkams pārsteigums. Izskatījās, ka tu patiesi varētu izjaukt visus manus plānus. Bet es uzticējos kārtīm, saproti? Un es rīkojos pareizi, tām uzticēdamies. Tāpēc ka tu, bez šaubām, esi nejaušība, bet tu tomēr esi tieši tas, kas man vajadzīgs. Piebremzē! Šeit nogriezies pa kreisi!

Džinija tik tikko spēja saturēt stūri. Viņa zināja, ka svīst no sasprindzinājuma, un cerēja, ka Zvaigzne to nav pamanījis. Viņa joprojām juta pistoles stobru sev pie kakla. Viņš to virzīja augšup un lejup kā glāstīdams. Džinija ļoti baidījās no ieročiem. Bosni-jā un citur viņai bija iznācis tuvumā redzēt, ko modernie ieroči spēja izdarīt ar cilvēkiem. Norijusi kaklā sakāpušo kamolu, viņa pūlējās runāt mierīgā balsī.

- Kāpēc es tev esmu vajadzīga? - viņa vaicāja.

- Kāpēc?-Zvaigzne bija pārsteigts. - Tu nespēj iedomāties? Bez šaubām, tāpēc, ka tu vari par mani uzrakstīt. Tu vari paskaidrot. Es tev piešķiršu ekskluzīvās tiesības, ja vēlies. Pēc tam tu manu stāstu varēsi pārdot - visā pasaulē. Tā taču notiek, vai ne?

- Jā. Tā notiek. Ar sensācijām. Šad un tad.

- Nu, šī būs patiesi liela sensācija. - Viņš nopūtās. - Kad par to uzzinās, es kļūšu slavens. Slavenība. Cilvēki zinās manu vārdu - šeit, visā Eiropā, Amerikā. Tu taču palīdzēsi man kļūt par zvaigzni, vai ne?

Džinija sāka saprast. Viņa saprata, kurp Zvaigzne viņu ved, - gan vienā, gan otrā nozīmē. Džinija ieraudzīja slaveno hotel particulier^8, kas kalpoja par Sezāres galveno mītni. Viņa redzē-

ja tai cieši piekļāvušos pagalmu, kurā bija paredzēts rādīt kolekcijas. Viņa redzēja satelīta šķīvjus, TV brigādes, moderni ģērbies ļaužu pūlis gaidīja pie ieejas un skraidīja šurpu turpu pa ietvi. Pēc mirkļa viņa klusi pārvaicāja:

- Par zvaigzni? Zvaigzne ir viens no vārdiem, ko tu lieto, vai ne? Reizēm tu sevi dēvē par Zvaigzni.

- Pareizi. Zini, tu arī mani tā vari saukt, ja vēlies, kad mēs sarunājamies, kad tu mani intervē. Bet, kad tu par mani rakstīsi, tev vajadzēs saukt mani īstajā vārdā, tajā, kas ierakstīts manā dzimšanas apliecībā: Kristofs Rivjērs. Lēnāk, lēnāk, piebremzē mazliet! Nogriezies pa labi! Apstājies pie vārtiem...

Džinija darīja, kā viņš lika. Viņa palūkojās uz augstajiem metāla vārtiem, pie kuriem bija piestiprināta plāksne ar uzrakstu Sezāre. Aiz vārtiem atradās šaurs pagalmiņš un vienā rindā apmēram divdesmit garāžu, kur kādreiz bijuši staļļi un turētas karietes. Zvaigzne pacēla kādu mazu elektronisko ierīci, un vārti atvērās. Viņš lika Džinijai aizbraukt līdz pēdējai garāžai, kur ar tās pašas ierīces palīdzību atvēra tērauda durvis. Iebraukusi garāžā, Džinija nobremzēja un izslēdza dzinēju.

Garāžā nebija daudz vietas. Tās bija tieši tik daudz, lai Zvaigzne varētu palīdzēt Divāla kundzei izkāpt. Aizvedis veco sievieti līdz izejai, viņš acumirklī atgriezās.

Džinija sēdēja nekustīgi. Viņa zināja, ko Zvaigzne grasās darīt. Viņš grasījās aizslēgt durvis. Viņš grasījās aizvērt un aizslēgt durvis, atstājot viņu šeit kopā ar līķi bagāžniekā.

- Lūdzu, - viņa klusi ierunājās, kad Zvaigzne pienāca pie mašīnas atvērtā loga. - Lūdzu, neieslēdz mani šeit!

-Tas nebūs uz ilgu laiku, - viņš mierinot sacīja. - Es atgriezīšos pēc tevis. Dod man mašīnas atslēgas! Un tagad klausies! Mašīnā nav telefona - es to izņēmu. Mašīnu tu nevari izkustināt no vietas. Durvis ir no divas collas biezām tērauda plāksnēm - tās ir īpašas. Ja tu kliegsi vai dauzīsi pa tām, neviens nedzirdēs, jo pārējās Sezāres mašīnas visas ir izbraukušas uz Sentonorē ielas, gaida, lai aizvestu slavenības, kad skate būs beigusies un tās iznāks ārā. Tāpēc šeit vismaz pusotras stundas neviena nebūs. Protams, nerunājot par mani. Es nekavēšos ilgi. Man tikai jāaiziet un jānošauj tēvs, esmu ilgi to gaidījis un plānojis kopš tā paša brīža, kad aptvēru, ka viņš ir mans tēvs, nu jau tas būs vairāk nekā gadu. Kad būšu to paveicis, es taisnā ceļā atgriezīšos pie tevis un...

Viņš pirmo reizi pa visu laiku saminstinājās, un pistoles stobrs tikko jaušami sašūpojās. Džinija redzēja viņa skaistajās acīs parādāmies raižpilnu izteiksmi.

- Un, ja es tad būšu mazliet sanervozējies, lai tas tevi nebaida, labi? Ar mani tā reizēm gadās. Man sākas galvassāpes, tieši te - ap acīm. Es tev parādīšu, kas darāms. Tev tikai vajadzēs brīdi glāstīt manu pieri. Tad tās pāries. Bez tam man ir dažas tabletes -īpašas tabletes. Es varētu iedzert vienu no tām - varbūt lai nosvinētu šo gadījumu, tu saproti? - Viņš pasmaidīja. - Es arī tev varētu vienu iedot. Paskatīsimies. Tā - vai tev ir pulkstenis? Es atgriezīšos ap vienpadsmitiem un divdesmit minūtēm, vēlākais, vienpadsmitos trīsdesmit. Es, klau, gandrīz aizmirsu! Kā tevi sauc?

- Ženevjēva. Citi mani sauc par Džiniju. Zvaigzne, lūdzu... - Džinija apklusa. Viņa prātoja, kā būtu, ja ļoti strauji atrautu vaļā durvis, vai tas Zvaigzni nepārsteigtu un nedotu iespēju izsist pistoli viņam no rokām. Džinija baidījās riskēt, pistole atradās divas collas no viņas sejas. - Paklau, kāpēc tu nevarētu ļaut, lai es eju tev līdzi? Tad es varētu visu labāk aprakstīt...

Bija redzams, ka Zvaigzne nespēj izšķirties, un uz brīdi Džinija nodomāja, ka viņas priekšlikums guvis atsaucību. Tad viņš pakratīja galvu un tajā pašā baismīgi saprātīgajā balsī paskaidroja.

- Nē. To es nevaru, - viņš sacīja. - Sezāres namā viņiem pie katrām durvīm ir visi tie cilvēki. Patiešām pamatīga apsardze. Es varu iekļūt kopā ar Matildi, tas ir nokārtots. Bet tevi viņi neielaidīs, Džinija. Saproti, viņi tevi nepazīst. Vienpadsmitos divdesmit, labi? Brīviem cilvēkiem laiks ir viss...

Pirms Džinija paspēja izkļūt no mašīnas, viņš bija aizvēris garāžas durvis. Nonākot pie tām, viņa dzirdēja noskrapstam atslēgu un aizbīdņus. Tagad garāžā valdīja piķa melna tumsa. Džinija sataustīja tumsā mašīnas aprises, viņa zināja, ka tas bija bagāžnieks. Viņa sastinga ieklausoties. Viņa sadzirdēja kustību, viņa bija pārliecināta, ka dzird kustību bagāžniekā. Šļūcošu, nedrošu kustību. Bailēs iestenējusies, Džinija atkāpās. Viņa metās pret durvīm un no visa spēka tās stūma. Durvis nepakustējās ne par collu. No mašīnas atskanēja piloša skaņa.

Džinija sakņupa pie durvīm. Varēja dzirdēt Zvaigzni vedam projām Divāla kundzi. Balsī ieskanoties nepacietībai, viņš lika tai mazliet pasteigties. Viņa taču negribēšot nokavēt, vai ne, savas mīļotās Marijas lielo dienu?

Džinija nogaidīja. Viņa dzirdēja soļus attālināmies. Viņa zināja, kas jādara, taču pagāja vairākas minūtes, iekams viņa saņēmās. Viņai vajadzēja atvērt bagāžnieku, viņai vajadzēja to izdarīt. Beigu beigās drebošām rokām viņa to izdarīja. Bagāžniekam atveroties, iedegās spuldzīte un bagāžas nodalījums kļuva skaidri pārredzams. Acumirklī Džinija vēlējās, kaut nebūtu to redzējusi. Apslāpēti iekliegusies, viņa atrāvās. Tas, kas bija bagāžniekā, kustējās. Džinija aizspieda ar plaukstām muti. Bija ļoti grūti nekliegt un vēl jo grūtāk neaizcirst bagāžnieka vāku.

XVIII

- Kas šeit notiek? - noprasīja Markovs, spēji apsviezdamies apkārt un mēģinādams caurskatīt pūli, kas spiedās viņiem no aizmugures.

Lindsija cieši turēja viņa roku. Viņi bija gandrīz sasnieguši ieejas durvis lielajā salonā, kur tiks rādīta Sezāres pēdējā kolekcija. Viņus ieskāva klasiskā arhitektūra, visgraciozākie septiņpadsmitā gadsimta dizaina jumti, logi un antablements, visapkārt valdīja haoss, spiešanās, kliegšana un histērisks pūlis. Lindsija saskatīja vietu ierādītājus melnos uzvalkos un muskuļotus apsardzes vīrus. Viņiem pa priekšu un aiz muguras plūda saniknota cilvēku straume, gatava atdot visu, lai tiktu iekšā pa durvīm un - neizskaidrojamu iemeslu dēļ - spiezdamās un grūstīdamās tiktu iekšā pirmā. Tobrīd viņa priekšā uz mirkli pamanīja trīs slavenas modes žurnālu redaktores, galveno “Bldvmingdales” pircēju, franču kinozvaigzni, senu Sezāres aizgādni, slavenu ar savu noslēpumaino skaistumu un eleganci, starptautiski atzītu roka zvaigzni ar savu piekto sievu, pēc tam nenosakāmu plecu, galvu, muguru un mājošu roku jucekli. Zibēja baltas ielūgumu kartes. Lindsija nebeidza brīnīties, ka visiem - slaveniem un nezināmiem, vareniem un pazemīgiem, bagātiem un nabagiem, veciem un jauniem - bez izņēmuma nācās to visu pārdzīvot. Markovs sacīja, ka visi modes dizaineri stimulējot šo cīņu pēc ielūgumiem, veicinot paniku un apzināti pazemojot tos, uz kuriem vēloties atstāt iespaidu. - Viņi grib, lai adrenalīns sit augstu vilni, - viņš sacīja. - Un bailes - ka

tu vari būt Anglijas karaliene un tomēr netikt iekšā. Viņi, Lindsija, grib mūs visus dabūt uz ceļiem un lūdzamies, lai mūs izvēlas par vienu no Izredzētajiem. Tādējādi mūsu kritiskās spējas tiek deformētas, pirms mēs tiekam iekšā pa durvīm. Viņi ir iznīcinājuši mūsu varu. Tā smird.

Piekrizdama Markovam, Lindsija tomēr samierinājās ar to, kas notiek. Nu jau viņa šajā apzināti radītajā histērijas vilnī bija aizvadījusi trīsdesmit piecas minūtes. Viņas augums smeldza no dunkām un grūdieniem. Viņas galva jau tagad sāpēja. Viņai trūka elpas, un, kad Lindsija iekļuva salonā un beidzot tika līdz patvērumam pirmajā rindā, karstums, daudzo cilvēku izgarojumi un smaržas joprojām neļāva elpot. Bet viņa neņēma ļaunā. Viņas pašas stāvokli bija apstiprinājuši tieši tie paši cilvēki, kas pazemoja viņu un visus citus, un to viņa augstu vērtēja vai vienmēr bija iepriekš vērtējusi. Tagad, iedomājoties Roulenda Makgīra piezīmes par visu procedūru, viņa nicināja pati sevi.

Tomēr Lindsija juta paniku augam augumā, šķita, ka izmisušais pūlis viņai aiz muguras varētu jebkurā brīdī viņu sabradāt. Viņai nenāca ne prātā skatīties pāri plecam, lai uzzinātu, kas saistījis Markova uzmanību. Tikai tikt iekšā, tikai apsēsties, viņa nodomāja.

- Zini ko? Tur ir policija. - Markovs joprojām staipīja kaklu. Viņš uz mirkli noņēma tumšās brilles, lai labāk redzētu. - Izskatās pēc specvienībām. Valdības spēki, Lindsija, paskaties!

Lindsija riskēja pamest īsu skatienu apkārt un bija pārsteigta. Pa mutuļojošā pūļa spraugām sev aiz muguras viņa saskatīja pazīstamos un draudīgos melnos furgonus piebraucam un aizšķērsojam ceļu aiz pagalma. Bija sākušies strīdi, mēģinājumi izkustināt no vietas pulciņu Sezāres mersedesu un TV automašīnu. Iegaudojās un apklusa sirēna. Furgonu melnās, aizmugurējās durvis vērās vaļā, un pa tām izbira ķiverēs un melnā ģērbušies vīri. Kāds Lin-dsiju spēcīgi pagrūda no mugurpuses.

Gandrīz pakritusi, viņa atguva līdzsvaru un pieķērās Markovam.

- Sasodīts, kas tad tas? Es domāju, ka viņus izmanto tikai pret nemiera cēlājiem, teroristiem un tamlīdzīgi.

- Tikai nestrīdies ar viņiem, tas nu ir skaidrs! - Markovs tikko jaušami pasmaidīja. - Tā var iekulties nopietnā ķezā. Viņi neizceļas ar humora izjūtu. Un, bez šaubām, vicinās ar rokām. Turklāt ar acīm redzamu baudu, vai tev tā nešķiet, Lindsija? Visa tā melnā āda. Un nejaukie fašistu zābaki.

- Ko viņi dara? Un pārstāj izrādīties!

Markovs, iejuzdamies slavenības lomā, vēlreiz pasmaidīja. Viņš tik tiešām tiecās izrādīties pūlim un visas piezīmes izteica skaļā balsī.

- Es sliecos domāt, - viņš jau klusāk sacīja, - ka viņi nodarbojas ar cilvēku Šķirošanu. Viņi pašlaik izsniedz vilkapasi. Nē, neskaties apkārt, mēs jau gandrīz esam tikuši iekšā...

Viņi iespraucās pa ieejas durvīm. Pa tām Lindsija redzēja zelta krēslu rindas, kameras, mirdzošas spuldzes. Melnā tērpušās Sezāres kalpotājas pārraudzīja svētnīcu, izsmidzinādamas smaržas no šķautņainām pudelēm. Lindsija saoda pavasari, narcišu un hiacinšu smaržu: “L’Aurore” tika izsmidzināta tādos daudzumos, ka viņai aptrūkās elpas. Viņa vēl pēdējo reizi palūkojās atpakaļ. Atstumtie bija sadzīti mazā laukumiņā, ko apjoza policistu ķēde, projām no acīm vienā pagalma malā. Tur drūzmējās jaunie, trūcīgie un satrauktie: mākslas studenti, topošie modes dizaineri, pielūdzēji, dažiem varbūt bija ieejas biļetes, bet vairumam nebija. Katru gadu ikvienā kolekciju skatē dažiem no šiem cilvēkiem izdevās iekļūt pat bez ielūgumiem. Viņi lika lietā viltību, krāpšanu, zādzību, ielūgumu viltošanu un reizēm spēku: Lindsijai viņu izmisīgā neatlaidība šķita biedējoša. Tā līdzinājās viņas pašas apsēstībai, taču viņa neskaidri juta, ka tā ir ļaunāka.

Viņa redzēja, ka Markovam ir taisnība. Šķiet, melni ģērbto speciālo policijas vienību vīru uzmanība bija pievērsta šiem ļaudīm. Viņa redzēja, ka tobrīd tiek nostumts malā garmatains gara auguma jauneklis. Rauts aiz matiem, viņš izkliedza lamas. Tobrīd cilvēku straume ienesa Lindsiju pa durvīm. Viņa dzirdēja jaunekli sāpēs iekliedzamies, bet tad viņa balss vairs nebija saklausāma.

Pulkstenis rādīja pāri vienpadsmitiem. Tātad pat pie Sezāres, kur parasti viss bija organizēts ar gandrīz militāru precizitāti, skate sāksies ar nokavēšanos. Salons joprojām bija pustukšs, telpā valdīja krāsu un kustību sajukums, gaisa skūpsti mijās ar apskāvieniem un izsaucieniem. Sākās parastie strīdi par vietām, parastie savstarpējie apvainojumi un plūkšanās. Vakar pie Šaneles divas eleganti ģērbušās sievietes bija nonākušas līdz kautiņam, iesitot viena otrai ar pilnīgi vienādajām stepētajām, zelta ķēdītēm rotātajām Šaneles somiņām. Gan Lindsija, gan Markovs bija krietni uzjautrinājušies, to redzot.

Viss bija kā vienmēr - un tomēr ne tā kā vienmēr. Tiklīdz Lindsija bija apsēdināta un lielā telpa sāka pildīties ar ļaudīm, viņa to saprata. Viņa redzēja, ka iekšpusē, tāpat kā ārpusē, bija policija - ne speciālās vienības, bet policija civiltērpā. Viņi apstaigāja pēdējās rindas, un viņiem līdzi bija steki. Pārsteigta Lindsija pastiepa kaklu. Viņa nevarēja īsti redzēt, kas notiek, jo skatu aizsedza pārējās krēslu rindas un gaisma žilbināja acis, bet laikam jau bija kāds pamats pastiprinātai modrībai. Telpā bija jūtama jauna spriedze, baumu un satraukuma izraisīta dūkoņa. Tā uzvilnīja no fotogrāfu puses, kas pulcējās “mēles” viņā galā, un izplatījās tālāk visā telpā. Lindsija saklausīja čukstus izteiktus vārdus un ievēroja piepešus nervozus skatienus: bumba, teroristu draudi, asaru gāze...

- Šķiet, viņiem nepatīk kņada un troksnis, - norādot sacīja Markovs. - Redzi - aizmugurējā rindā, Lindsija! Tas ir otrais, ko viņi met ārā.

Lindsija piemiedza acis. Aizsegusi tās pret gaismu, viņa ieraudzīja, ka no vietas izrauj vēl vienu jaunekli. Viņš bija gara auguma, gariem, melniem matiem, ģērbies melnos džinsos, ar sarkanu šalli ap kaklu. Viņa sarauca pieri - cik savādi, cik ļoti savādi!

Skate visbeidzot sākās ar pusstundas nokavēšanos. Ap to laiku rosība aizmugurējā rindā bija gandrīz mitējusies. Telpā pamazām iestājās miers, un gaisā bija jaušamas gaidas. Uzmanība no jauna pievērsās “mēlei”. Pamazām zāle noklusa. Lindsija vēlreiz pameta skatienu uz pēdējo rindu. Lai ari kāds būtu bijis satraukuma cēlonis, joprojām tika veikti drošības pasākumi. Pašā galā aiz krēslu rindām un vienādos attālumos cits no cita centrālajā ejā, kas veda uz fotogrāfu vietām, stāvēja policisti. Cieša rinda bruņuvestēs un melnās ķiverēs tērptu vīru apņēma aizmugurējo krēslu rindu.

Viegli nodrebējusi, Lindsija ieskatījās programmā. Marijas Sezā-res pēdējie trīs modeļi akcentēs skati. Vienu no tiem izrādīs pirmo, viens iezīmēs skates viduspunktu, un ar vienu skate beigsies. Lazārs, kurš vienmēr bija parādījies tieši pirms pašas Marijas Se-zāres un stāvējis viņai blakus, kamēr viņa saņēma aplausus un godinājumus, šoreiz iznāks pats pēdējais un, protams, viens pats.

Apgaismojums pārvērtās, pēkšņi un grandiozi ieskanējās Bahs. Lindsija un Markovs pievērsa skatienus “mēlei”. Pirms pašas pirmās modeles parādīšanās - Kvestas, kas uznāca straujā gai-tā, nolūkodamās auditorijā un kamerās ar savu parasto, nicinājuma pilno skatienu, pusaizplīvurota, cepurē, ģērbusies krāšņā, acis žilbinošā, sārti violetā tērpā, - tieši pirms tam Lindsija nodomāja, ka pamanījusi Roulenda Makgīra stāvu. Viņa uz mirkli redzēja to stāvam tālākajā ejā un sarunājamies ar vīrieti, kas varēja būt policists. Pēc tam mūzika, kustība un Sezāres tērpa burvība novērsa viņas uzmanību. Telpā nošalca klusa kolektīvas sajūsmas nopūta. Kad Lindsija nākamo reizi atcerējās paskatīties uz ejas pusi, Roulends nekur nebija redzams. Viņa pievērsās tērpiem un tērpu detaļām, kā parasti uzmezdama steidzīgas skices un izdarīdama piezīmes. Viņa juta, ka gaisu sāk pildīt satraukums, nostalģija, skumjas un pacilātība.

Pēc tam kad viss bija beidzies, gan viņai, gan Markovam nācās atzīt: līdz pat pašām beigām viņi neko nebija nedz dzirdējuši, nedz nojautuši. Kvesta zināja, viena vai divas citas modeles zināja, direktore aiz kulisēm zināja, policija zināja. Bet šis bija teātris, un izrāde turpinājās - kā Lazārs un Marija Sezāre būtu vēlējušies.

Pirmo reizi jauno cilvēku Matildei Divālai pie sāniem Lazārs ieraudzīja vienpadsmitos un desmit minūtēs. Lazāra uzmanību viņam pirmā bija pievērsusi Žiljeta Denervāla, paskaidrojot, ka jaunais cilvēks esot Matildes Divālas radinieks un ka vecā sieviete, asarās mirkstot, ļoti satraukta, esot piezvanījusi viņai vēlu iepriekšējās dienas vakarā, apgalvodama, ka nespējot viena piedalīties šajā skumjajā notikumā un ka viņas mīļotais radagabals speciāli esot ieradies no laukiem, lai atbalstītu viņu šajā pārbaudījumu laikā.

Bez viņa Matilde skatē neieradīšoties, tādēļ Žiljeta esot devusi negribīgu piekrišanu. Viņa cerot, sacīja Žiljeta, nervozi uzlūkodama Lazāi'u, ka esot rīkojusies pareizi.

Lazārs veltīja jaunajam cilvēkam, pēc Žiljetas domām, dīvainu skatienu. Tas bija ilgs, vērtējošs un auksts skatiens, kurā beigu beigās atspoguļojās uzjautrinājums. Jā, jā, viņš sacīja, pagriezies, lai ietu prom, bez šaubām, viņa rīkojusies pareizi. Varbūt kāds varētu parādīt jaunajam cilvēkam un Divāla kundzei viņas parasto istabu un viņas parasto vietu?

Žiljeta, pēkšņo pastiprinātās drošības pasākumu satraukta, bija steigusies izpildīt rīkojumu. Divāla kundze un jaunais cilvēks tobrīd atradās milzīgajā un haotiskajā telpā, kurā modeles zibens ātrumā nomainīja tērpus. Viņu acu priekšā viļņoja grimētāju, frizieru, ģērbēju, modeļu un asistentu jūra. Viņus ieskāva drēbju pakaramie, cilvēki, kas šaudījās šurpu turpu. Gaisā spēcīgi virmoja smaržas un matu lakas smārds. Divāla kundze, kuru glītais radinieks balstīja zem elkoņa, izskatījās apreibusi un gandrīz vai pa-ģība. ^

Žiļjetai izdevās pārliecināt abus pa gaiteņu labirintu aiz ģērb-istabas atgriezties mazā un klusā istabiņā, kurā Divāla kundze vienmēr bija apmetusies ar Mariju Sezāri. Viņa abus nosēdināja, pārliecinājusies, ka Divāla kundze ir ērti iekārtojusies un videoek-rāns, kurā redzama “mēle”, viņai ir labi redzams. Noskaidrojusi, ka tēja, kafija, maizītes un dzērieni ir pasniegti - kaut arī Divāla kundze nekad nekam nepieskārās -, Žiljeta aizsteidzās uz otru ēkas galu, lai cīnītos ar kārtējo krīzi, ko bija izraisījusi šī neiespējamā, ļoti muļķīgā nemiera cēlāja policija.

Vienpadsmitos divdesmit piecās minūtēs Žana Lazāra uzmanība Divāla kundzes radiniekam tika pievērsta otro reizi. Šoreiz tas bija Lazāra vecākais palīgs Kristjans Bērtrands. Lazārs, kā sagaidāms, atradās ģērbistabā, vienīgais mierīgais cilvēks bangojošā ļaužu jūrā. Viņš stāvēja blakus Kvcstai, modelei, kura Bērtrandam nepatika, bet kura izskatījās pārsteidzoši skaista apbrīnojami skaistā tērpā - sārti violetā ar ametistu apkakli trīs collas dziļā izgriezumā. Lazārs pats personiski pielaikoja plīvuru Kvestas romantiskajai cepurei. Viņš to vēlējās divus milimetrus garāku. Viņš novērsās no Kvestas tikai tad, kad bija savu panācis.

- Lazāra kungs... - klusā balsī ierunājās Kristjans Bērtrands. - Piedodiet, ka iejaucos tādā brīdī...

-Jā?

- Bet, ņemot vērā situāciju, policiju, apsardzi... Man, Lazāra kungs, lika ievērot vislielāko piesardzību, taču jaunais cilvēks, kas ieradās ar Divāla kundzi, izskatās, ka viņš pametis kundzi vienu pašu, ser. Un neviens nezina, kur viņš atrodas.

- Es zinu, kur viņš ir. - Lazārs pievērsa Bērtrandam vienu no saviem melni stindzinošajiem skatieniem. - Viņš atrodas manā kabinetā un gaida mani. Pēc īsa brīža es viņam pievienošos. Esi tik labs un nodarbojies ar steidzamākām lietām nekā Divāla kundzes radinieks. Skate sākas pēc... - viņš ieskatījās pulkstenī, - trīsarpus minūtēm. Ja tā sāksies kaut pusminūti vēlāk, vari uzskatīt, ka esi atbrīvots no sava amata.

- Jā, Lazāra kungs.

Bērtrands atkāpās. Viņš izgāza savu niknumu uz direktori, kurai bija četrdesmit gadu pieredze, kā nolikt tādus kā Bērtrands savā vietā.

-Atgriezieties savā kabinetā, Bērtranda kungs, - viņa sacīja. -Ne jūs, ne kāds idiots no policijas man nevarat pavēlēt. Man pavēl, kā vienmēr ir pavēlējis, Lazāra kungs. Paejiet, lūdzu, malā! Tā, Kvestas jaunkundze...

Bērtrands atkāpās otru reizi. Viņam garām pagāja augumā padevusies Kvesta, kura augstpapēžu kurpēs bija trīs collas garāka par Bērtrandu. No šejienes, aiz kulisēm, auditorijas dūkoņa bija dzirdama tikai apslāpēti, klusi, tikpat vilinoši kā jūras dunoņa gliemežvākā. Modeles bija gatavas darbam, apkalpojošais personāls bija gatavs darbam, ikviens bija gatavs darbam. Nogranda Bahs, trompetes ieskandēja pacilātību, pārliecību, burvestību un panākumus. Kvesta devās augšā pa pakāpieniem, saspringa, spēra soli uz priekšu un nozuda aiz kulisēm uz “mēles”. Uzbangoja un norima emociju vilnis. Bērtrands ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja precīzi vienpadsmit un trīsdesmit minūtes. Viņš devās atpakaļ uz savu kabinetu, lai vērotu skati video. Izejot no ģērbistabas, viņš pār-

steigts ievēroja, ka Žans Lazārs, kurš vienmēr palika ģērbtuvē, lai pārraudzītu katra tēipa sīkāko detaļu, ari dodas projām. Lazārs pagriezās un devās uz savu kabinetu, kas atradās blakus izejai garā gaiteņa galā.

Novirze no tradīcijas, šķiet, sagādāja viņam prieku. Bērtrands ievēroja, ka viņš iziet no telpas ar atvieglojuma izteiksmi sejā.

Lazāra kabinets šeit, tāpat kā viņa kabinets galvenajā Sezā-res ēkā, bija askētisks. Tas, tāpat kā visas viņa darba telpas, bija ari skaņas necaurlaidīgs. Ienākot telpā un aizverot aiz sevis polsterētās durvis, Lazārs prātoja, vai to ir aptvēris jaunais cilvēks, kas apgalvoja, ka esot Divāla kundzes radinieks.

Viņš sēdēja, kā Lazārs bija gaidījis, uz krēsla iepretī Lazāra lielajam, tukšajam, melnajam rakstāmgaldam. Viņš nenolaida skatienu no divdesmitčetru collu videoekrāna, kurā atspoguļojās skaistā, augstprātīgā Kvesta sārti violetajā tērpā. Lazāram ienākot, viņš pameta skatienu visriņķī un pieklājīgi piecēlās kājās. Lazārs nodomāja, ka viņš ir apmulsis. Viņš nebija gaidījis Lazāra pašlaik šeit un, iespējams, nebija gaidījis, ka tas būs tik viegli.

Lazārs uzlūkoja jauno vīrieti, kurš bija vismaz sešas collas garāks par viņu pašu. Viņš ievēroja melno uzvalku - arī viņš bija ģērbies melnā - un rūpīgi izgludināto, balto kreklu. Apavi bija svaigi spodrināti, kaklasaite - neuzkrītoša. Jaunais cilvēks, kuram bija skaista seja, sāka steigšus atvainoties un paskaidrot, kāpēc šeit atrodas. Lazārs viņu strupi pārtrauca.

- Es zinu, kāpēc tu te atrodies, - viņš sacīja. Nopūties Lazārs piegāja pie kafijas galdiņa un ielēja sev glāzē brendiju. Viņš piedāvāja arī jauneklim, kurš atteicās, strauji papurinot galvu. Lazārs redzēja, ka viņš gandrīz pavisam noteikti lieto narkotikas: viņa acu zīlītes bija sašaurinājušās līdz sīkiem punktiņiem, viņš izstaroja īpatnēju spriedzi, kaut ko līdzīgu gaismai. Baltās Dūjas, nodomāja Lazārs, pēc tam pārdomāja; nē, iespējams, ka ne. Tas varētu būt kokaīns vai spīds - bet, ja tā, tad jaunajam cilvēkam jā-būt uzmanīgam. Viņa spriešanas spējas būs pavājinātas un reakcija no spīda palēnināta.

..

Paņēmis savu brendija glāzi, Lazārs apsēdās pie rakstāmgalda un uzlūkoja jauno cilvēku, prātodams, vai viņš būs atturīgs vai satraukts, lēns vai straujš. Viņam varētu patikt drāma, Lazārs nodomāja, viņš izskatījās pēc tāda, - un Lazārs tobrīd sajuta nepacietību, piesardzību un nepārprotamu nicinājumu.

- Vai tu zini, kas es esmu? - jauneklis ierunājās ar tādu kāri pārņemt iniciatīvu, kas Lazāram jaunos cilvēkos šķita apnicīga.

- Es iedomājos, ka tu esi Divāla kundzes radinieks, - viņš atbildēja, iemalkodams brendiju. - Un vēl es iedomājos, ka tu grasies man pastāstīt, kas esi patiesībā. Dari to pēc iespējas īsāk!

Jauneklim atbilde nepatika. Patiesi, drāmas mīļotājs, nodomāja Lazārs, viņu vērodams. Tad jaunais cilvēks izņēma no kabatas pistoli un, pārklājis to ar plaukstu, nolika uz rakstāmgalda.

Lazārs pameta skatienu uz pistoli, pazīdams, ka tā ir “Beret-ta”. Drošinātājs bija noņemts.

-Turpini! - viņš sacīja.

-Tev te iekšā ir apsardze? - Jauneklis saspringdams pameta apkārt skatienu. - Tev ir kaut kāda trauksmes signalizācija, kaut kas tāds?

- Protams! - Lazārs norādīja uz rakstāmgalda virsmā iebūvētu nelielu paneli. - Es to varētu palaist. Varētu arī nospiest ar kāju podziņu grīdā. Tev nav jāraizējas. Es nedomāju darīt ne vienu, ne otru. Turklāt - ja vien tu neesi ļoti slikts šāvējs - es jau būšu miris vai miršu, pirms palīdzība paspēs ierasties, tādējādi no tā nav nekādas jēgas.

Lazārs saprata, ka viņš joprojām mulsināja, pat biedēja jaunekli, un to viņš nevēlējās. Jaunā cilvēka acis zibēja un seja te no-bāla, te piesarka. Lazārs rāmi atbīdīja krēslu no galda un nopūtās.

- Tagad es nevaru aizsniegt nevienu no pogām. Vai tā ir labāk?

- Protams, labāk. Paliec, kur esi!

- Nu tad pastāsti man, kas tu tāds esi! - Lazārs brīdi klusēja. - Man jāsaka tev, ka es jau zinu lomu, kādu tu esi nospēlējis Marijas Sezāres nāvē. Tas biji tu, kas viņai pastāstīja par ķīmiķi Amsterdamā, vai ne tā? Par savu draugu, kas varot pagādāt tableti, kura darītu viņu laimīgu un atjaunotu viņas darbaspējas. Ma-

rija man pastāstīja - nu jau gandrīz pirms gada ka viņai kāds draugs esot atklājis šo cilvēku. Viņa man teica, ka tas esot kāds dizainers. Es viņai īsti nenoticēju, bet tam nav nekādas nozīmes. Es pat kādu brīdi noticēju šim cilvēkam un viņa eksperimentiem, tādēļ ļāvu sevi pārliecināt un viņam palīdzēt ar materiālu atbalstu. Protams, es pats gribēju noticēt.

- Gribēji noticēt? - Jaunais cilvēks iepleta acis. - Kāpēc?

-Tāpēc, ka visu citu mēs bijām izmēģinājuši. Neskaitāmus

ārstus, klīnikas, ārstēšanas metodes. Esmu pavadījis piecus gadus, pētīdams medicīnas turpmākās iespējas, darīdams to ar dažu mazpazīstamu un puslegālu praktizētāju, kā arī dažu labāko Eiropas ārstu palīdzību. Es biju izmisis. - Viņš apklusa. - Un, ja kāds ir izmisis, viņš izmēģinās visu. Vai ne?

Jaunā vīrieša plauksta konvulsīvi noraustījās. Lazārs sarauca

pieri.

- Es tomēr kaut ko nesaprotu. Kad tu iedēstīji Marijas prātā ideju, ka šis ķīmiķis un šīs tabletes būs viņas glābiņš, - vai tu tobrīd saprati, ka tabletes ir letālas?

- Tās nav letālas. - Vīrietis veltīja Lazāram izsmiekla pilnu skatienu. - Viņa bija tik sasodīti stulba! Tu biji tik stulbs. Tu ļāvi viņai piekļūt pie pārāk daudzām tabletēm vienlaikus - un viņa tās izdzēra. Četras vienā dienā, vienu viņa dabūja no tevis, pēc tam trīs izdzēra pie Matildes. Neko neēdot. Nemaz nedzerot. Viņa jau bija slima, ļoti vāja... - Viņš paraustīja plecus. - Un kas tad ir zināms? Sirdslēkme. - Viņš apklusa. - Bet tu esi attapīgs, tas man jāsaka. Es negribēju, lai tabletes viņu nogalina. Tieši otrādi.

-Tu gribēji, lai tabletes nodrošina to, ka viņa jūtas pietiekami labi, lai apmeklētu savu šodienas skati, vai ne tā? Es saprotu. Skaidrs. - Lazārs viegli savilka uzacis. - Tu gribēji, lai viņa iziet uz “mēles”...

- Nē, es gribēju jūs abus uz “mēles”. - Jaunais cilvēks pašapmierināts pasmaidīja. - Ar tevi nav nekādu problēmu. Bet es redzēju, ka viņa ātri zaudē spēkus. Es to redzēju jau pērn. Es to negribēju. Es negribēju, ka viņa izjauc manus šīsdienas plānus. Viņai vajadzēja parādīties publikai. Baltajām Dūjām vajadzēja to nokārtot... - Acis piemiegdams, viņš it kā pārdomāja. - Savādi, vai

ne? Tu esi uzmanīgs cilvēks, pedantisks cilvēks - tā visi saka. Tas rakstīts ikvienā rakstā, ko esmu lasījis. Tomēr tu jāvi viņai ieņemt pārāk lielu devu. Kāpēc tā gadījās?

Sīka jūtu atblāzma atspoguļojās Lazāra bezkaislīgajā sejā. Jaunais cilvēks nemaz nav tik nesaprātīgs, viņš nodomāja.

- Sacīsim tā... - Lazārs nopūtās. - Es padarīju Marijai to sarežģītu, bet ne neiespējamu. Tabletes atradās mana rakstāmgalda atvilktnē. Viņa zināja, kurā atvilktnē un kurā rakstāmgaldā. Viņa zināja, ka atvilktne ir aizslēgta, un viņa zināja, ka es glabāju atslēgu. Beigās - un, protams, es nevarēju būt drošs, kāds būs rezultāts, - es atstāju viņai izvēles iespēju. Ja viņa vēlējās ielauzties manā rakstāmgaldā, ja viņa vēlējās palielināt devu, kad es pavisam skaidri biju pateicis, kādai tai jābūt, - tā bija viņas izvēle. Saproti... - Novērsis skatienu no jaunekļa, viņš ļāva tam atdurties tukšajā sienā sev iepretī.

- Saproti, es biju nonācis līdz galam. Es nespēju vairs ilgāk turpināt. Nekad nebiju domājis, ka man tas būs jāsaka. Neesmu cilvēks, kas viegli padodas. Bet es biju nonācis līdz tam punktam. Varbūt tas pats sakāms par Mariju. Zini, nāve var būt žēlsirdīga. Pienāk bridis, kad ir ļoti labi vienkārši pavilkt zem visa svītru, noslēgt rēķinus, aizvērt grāmatu... Iespējams, ka tu esi par jaunu, lai to saprastu.

Lazārs grasījās piecelties kājās, bet, ievērojis, ka šī kustība vairo jaunekļa satraukumu, atkal apsēdās un, ieskatījies pulkstenī, pievērsa skatienu videoekrānam.

- Tātad! Manuprāt, es zinu, ko tu sacīji Marijai. Manuprāt, es zinu, par ko tev izdevās viņu pārliecināt, kas tu esi. Matilde Di-vāla ari man ir pastāstījusi zināmas nianses. Tagad es zinu, kā tu pirmoreiz viņu saslapi un kā tu pieglaimojies vispirms Divāla kundzei, bet pēc tam Marijai. Tas nemaz nebija grūti - pārliecināt vecu, pusaklu, pusjukušu sievieti un otru, neglābjami slimu. Pārliecini mani. Tas, manuprāt, būs daudz grūtāk.

Paņēmis pistoli, jaunais cilvēks piecēlās. Atkāpies soli no rakstāmgalda, viņš pievērsa ciešu skatienu Lazāram. Lazārs prātoja, cik reižu viņš izmēģinājis šo brīdi, cik bieži pārrakstījis šā mirkļa scenāriju. Daudzreiz, viņš nodomāja, bezkaislīgi vērodams jaunekli, turklāt pie spoguļa - to varēja nojaust. Jaunais cilvēks ieņēma pozu, kā uzstādamies kameras, kādas neredzamas auditorijas priekšā.

- Es esmu tavs dēls, - viņš sacīja.

Lazārs klusēdams, neizrādīdams nekādas emocijas, joprojām viņu vēroja. Jaunā vīrieša lūpas sakniebās un acīs parādījās stiklains spīdums.

- Es esmu tavs dēls. Marija Sezāre bija mana māte. Mani sauc Kristofs Rivjērs. Tevi kādreiz sauca Rivjērs. Es piedzimu Ņū-orleānā tūkstoš deviņi simti sešdesmit devītā gada decembrī. Tu piespiedi, lai viņa mani tur pamet. Tu biji nabags. Tāpēc tu piespiedi viņu atdot mani patversmē, gaidot, ka mani kāds adoptēs, bet neviens tā arī neuzradās. Es esmu redzējis savu dzimšanas apliecību - Marija man to parādīja. Viņa man teica, cik ļoti viņa to negribējusi darīt, kā viņa raudājusi un lūgusies tevi, bet tu ne velna neesot klausījies. Tu mierīgi mani iesaiņoji un atbrīvojies no manis, it kā es būtu kaut kādi atkritumi...

- Skaidrs! - Lazārs sakrustoja rokas pār krūtīm. Viņa rāmā balss apturēja augošos vārdu plūdus. Saniknots jaunais vīrietis raudzījās viņā ar nekustīgu skatienu. - Marija rādīja tev tavu dzimšanas apliecību. Vai viņa parādīja ari tavu miršanas apliecību?

Jaunā vīrieša lūpas savilkās smīnā.

- Nu protams! Viņa to parādīja. Un viņa sasodīti labi zināja, ka tā ir viltota. Nebija tādas apliecības - tā parādījās pēc vairākiem gadiem. Es runāju par gadiem, pirms tu to safabricēji. Ap to laiku tu biji kļuvis tik bagāts, lai nopirktu visu, ko vien vēlies. Apliecība ar atpakaļejošu datumu? Zīdaiņa nāve? Nekādu problēmu! Cik tev tas izmaksāja? Piecsimt dolāru? Tūkstoti?

- Piecus tūkstošus, - sacīja Lazārs.

Viņš runāja tikpat mierīgi kā iepriekš. Jaunekļa sejā mijās niknums un satraukums. Viņš bija sācis nevaldāmi drebēt, pistoles stobrs sašūpojās pret griestiem, tad atpakaļ.

- Es to zināju... - viņš ierunājās spalgā balsī. - Pie velna, es to zināju. Tu, nolādētais iznirelis, tu, kretīns...

- Turi ieroci, kā nākas, - sacīja Lazārs. - Ja tu to vicināsi, pistole var nejauši izšaut. Es neesmu apbruņots. Skaties! - Viņš iebāza roku žaketes iekškabatā, un jaunā cilvēka acīs atspoguļojās bailes. - Es tikai gribu izņemt savu kabatas portfeli. Redzi? -Viņš nolika uz rakstāmgalda melnu ādas kabatas portfeli. - Un tagad es gribu izņemt no tā fotogrāfiju, lai tu to uzmanīgi aplūkotu.

To sakot, Lazārs izņēma mazu krāsainu momentuzņēmumu un pastūma pāri galdam. Puisis to satvēra, pēc tam nometa atpakaļ.

- Kas tas tāds? Kaut kāds slims bērns. Kaut kāds kroplis...

- Tas ir mans dēls. - Tobrīd Lazāru sagrāba tik spēcīgas dusmas, ka viņš vēlējās piecelties un ietriekt dūri šā jaunā cilvēka sejā. Viņš nogaidīja, ļaudams dusmām rimties, tad turpināja aukstā, neizteiksmīgā balsī:

-Tas ir mans dēls. Viņu sauca Kristofs Rivjērs - tieši tā, kā tu teici. Viņš piedzima ar cerebrālo paralīzi. Vai tu zini, kas tā tāda? Tā ir viena no cietsirdīgākajām slimībām, kas vai- piemeklēt bērnus. Nav teikts, ka šī slimība vienmēr ietekmē saprātu, bet tā kropļo muskuļus - kā tu vari redzēt šajā fotogrāfijā. Tā ir progresējoša slimība, un pasliktināšanos nav iespējams apturēt. Mana nauda - kad es pie tās tiku - sagādāja manam dēlam labāko aprūpi un ārstēšanu, kāda vien iespējama. Pirms tam viņš atradās katoļu patversmē slimiem bērniem Ņūorleānā, bet vēlāk viņš bija ļoti labā klīnikā Ņujorkas štatā. Es viņu apciemoju četras reizes gadā, katru viņa dzīves gadu. Beigu beigās viņš nomira, īsi pirms savas divpadsmitās dzimšanas dienas tūkstoš deviņi simti astoņdesmit pirmajā gadā.

Lazārs apklusa, palūkojās lejup uz fotogrāfiju, tad klusējot ielika to atpakaļ kabatas portfelī un portfeli žaketes iekškabatā. Jaunais cilvēks ne reizes nepakustējās.

Brīdi klusējis, Lazārs viegli pameta ar roku.

- Es karsti mīlēju savu dēlu. Es vienmēr ar viņu ļoti lepojos. Es nevaru tev izteikt - nedz arī kādam citam -, cik ļoti es apbrīnoju viņa drosmi. Lēmums atstāt viņu Amerikā bija smagākais lēmums manā mūžā. Kad devos meklēt laimi, es to darīju viņa dēļ. Viņa labklājība un viņa mātes labklājība vienmēr bijusi manas dzīves noteicošais princips... - Lazārs nopūtās, un viņa balss kļuva stingrāka. - Es redzu, ka tu man netici. Kā vēlies. Tādu iemeslu dēļ, kas neskar tevi, es vēlējos Mariju no tā visa pasargāt. Es neredzu iemeslu saudzēt tevi. Tu esi fantazētājs. Tu neesi mans dēls. Maz ticams, ka mans dēls, lai ari kā es to vēlētos, atgriezīsies no mirušajiem.

To sakot, Lazārs sevi apvaldīja, jo redzēja savu vārdu ietekmi uz jaunekli. Viņa seja raustījās un rokas trīcēja. Viņš nevaldāmi drebēja. Lazārs redzēja, ka viņā vārās šausminošs jūtu sajaukums: niknums, neticība, bailes un sāpes. Viņš gaidīja, ka puisis tūdaļ izšaus, un sajuta īdzīgu respektu, kad viņš to nedarīja.

Noliecis galvu, Lazārs pārlaida plaukstu sejai. Viņš aptvēra, ka visa enerģija, ko viņā atbrīvoja jaunā cilvēka ierašanās, ir zudusi. Viņu pārņēma pilnīgs miesas un dvēseles pagurums, tik dziļa letarģija un vienaldzība, ka viņš jutās pārsteigts, redzot, ka stūrgalvīgais ķermenis turpina darboties, ka viņa plaušās cirkulē skābeklis, ka viņa sirds joprojām pukst.

Viņš domāja par savu dēlu, kuru bija tik karsti mīlējis, sava dēla ilgstošajām ciešanām, kas no paša sākuma darīja rūgtu viņa mīlestību. Ja varētu sākt savu dzīvi no jauna, viņš zināja, ka būtu nodrošinājis, lai viņa dēls pavadītu savu īso mūžu kopā ar Mariju un viņu pašu, lai arī Marija, kas bija vājāka par viņu, varēja salūst zem šīs sāpīgās nastas. Bet viņš nevarēja sākt no gala savu dzīvi.

Lēmums tika pieņemts laikā, kad viņš bija jauns, kad viņu plosīja mīlestība, kauns un vainas sajūta - un vaina bija tik postoša, tik spēcīga. Arī Marijai, protams. Viņš palūkojās augšup uz jauno vīrieti sev pretī. Vai tiešām varēja būt, ka Marija noticējusi viņa apgalvojumiem? Iespējams, kājā, vismaz daļēji ar savu nabaga aizlūzušo prātu, lai gan Lazārs ievēroja, ka viņa līdz pat pēdējam brīdim uzmanījās, ko sacīja. Puikam acīmredzot nebija ne jausmas, ka vecāki, par kuriem viņš apgalvoja, ka tie esot viņa vecāki, bija brālis un māsa, bet, iespējams, Marija šo faktu gluži vienkārši bija aizmirsusi, izstūmusi no apziņas kā visu, kas sagādāja sāpes, varbūt.

Viņa paša lielā vājība, nodomāja Lazārs, bijusi nelokāmība. Reiz izšķīries par rīcības gaitu, viņš vienmēr uzskatījis par vājuma izpausmi kaut ko mainīt. Mēģinādams pasargāt Mariju, viņš bija liedzis sev tuvību ar dēlu, tomēr šī tuvība, kā viņš tagad saprata, bija tas, ko viņš dzīvē visaugstāk vērtējis.

Lazārs uzlūkoja garo, spēcīgo un glīto jaunekli sev pretī. Cik ironiski, Lazārs nodomāja, viņš tikpat alkst pēc tēva, cik es pēc dēla. Vai viņš to nesaprot - ja notiktu brīnumi un viņš būtu mans bērns, es nespētu aiz prieka parunāt? Es pieceltos kājās un viņu apskautu, mana dzīve pilnībā pārvērstos, un es pat, iespējams, noticētu, ka galu galā Dievs ir.

- Nu tad pastāsti man, - viņš pacēla galvu, - pastāsti man, kādēļ esi šodien te ieradies! Pastāsti, ko tu gribi...

Un stostīdamies, plātīdamies jauneklis pastāstīja. Viņa psihe ir dziļi deformējusies, nodomāja Lazārs. Viņam, šķiet, nav priekšstata, cik neiespējams ir viņa plāns. Liekas, jauneklim rūpēja vienīgi tas, lai šī eksekūcija - kuru viņš sauca par nogalināšanu - notiktu publiski. Viņš gribēja, lai to redzētu, lai būtu liecinieki, lai to fotografētu, pat filmētu. Lazāru tas maz interesēja. Klausoties jaunekļa tirādēs, viņš pārdomāja slavas vilinājumus, pret kuriem, kā viņš bija pieminējis savā pēdējā Marijas godināšanas runā, Marija bija tikpat vienaldzīga kā viņš pats.

Lazārs tagad redzēja, ka puisim ir slavas mānija. Tā atspoguļojās viņa bālajā sejā, spožajās acīs un nesavaldīgajos žestos. Viņa vienīgā vēlēšanās bija kļūt slavenam, pasaulslavenam, ar vienu vai diviem šāvieniem. Tēva un mātes slepkavībai vajadzēja kļūt par viņa ceļu uz slavu, “mēlei” par viņa skatuvi, pasaules presei par viņa auditoriju. Lazārs nopūtās. Viņš pats slavu uzskatīja par dziļi mānīgu, taču šis zēns nepārprotami domāja, ka līdz ar slavu viņš atradīs savu zaudēto identitāti, zinās, kas viņš ir.

Lazāram nenāca ne prātā mirt šādā veidā, nedz ari viņš bija, kā pats saprata, gatavs gaidīt tādu nāvi. Viņš ielūkojās video-ekrānā: pa “mēli” tuvojās Kvesta vienā no Sezāres pēdējiem modeļiem - melnā kostīmā ar sabuļādas apdari. Viņai pār roku pārmesta, līdz pat grīdai stiepās gara melnas sabuļādas šalle. Pagriežoties viņa ar ievingrinātu kustību paspēra šalli ar kāju.

Skate bija sasniegusi viduspunktu. Kostīms bija visos aspektos izcils, lai gan Lazāram atšķirībā no Marijas nekad nebija patikušas kažokādas. Saraucis pieri, viņš piecēlās.

- Es nepiedalos, - viņš sacīja.

Nenovērsdams no viņa skatienu, jaunais vīrietis pavicināja pistoli.

- Nāksies! Kad es teikšu, tu iziesi no šīs telpas. Tu iesi pa gaiteni, iziesi cauri ģērbistabai un iznāksi uz “mēles” - kopā ar mani. Tad es to izdarīšu...

-Tava pieredzes trūkuma dēļ mans salons ir pilns ar bruņotiem policistiem...

- Tad vēl jo labāk.

- Tu vēlies asinspirti? - Lazārs pievērsa viņam ilgu, aukstu skatienu. - Jā, iespējams, ka tu vēlies. Bet tas nenotiks ar manu palīdzību. Šī ir Marijas pēdējā skate, un tā tiks izrādīta tāpat kā visas citas. Nevainojami. Disciplinēti. Tev vajadzētu saprast vienu... —Lazārs ieskatījās viņam acīs. - Es savā mūžā nekad neesmu klausījis neviena pavēlēm. Šeit pavēlu es.

- Nē, pašlaik ne. - Jaunais vīrietis pasmaidīja, vēlreiz pavicinādams pistoli.

Atsmaidījis pretī, Lazārs apgāja ap rakstāmgaldu un tuvojās viņam. Lazārs redzēja, ka pistole sašūpojas un jauneklis soli atkāpjas. Lazārs redzēja viņu pametam skatienu uz durvīm un redzēja, ka viņš sāk krist panikā. Lazārs saprata, ka jāpasaka īstie vārdi, pareizie vārdi un tas jādara ātri.

Vai pateikt šim ārprāta piemeklētajam, ka viņš vēlas mirt, ir gatavs mirt un ka tad, ja šis jaunais cilvēks nepaklausīs viņam tagad, viņš pats atradīs citus līdzekļus? Bet nē, Lazārs nodomāja, viņu vērodams: jaunais cilvēks, nospiežot gaili, vēlējās vairāk nekā baudu, un atzīt savu vēlēšanos visādā ziņā nozīmēs, ka viņš novilcinās vai pat atmetīs savu mēģinājumu.

Lazārs ar mīlestību uzlūkoja ieroci. Dusmas var puisi izprovocēt, viņš nodomāja, sajuzdams jaunā cilvēka niknumu, pat saozdams to.

Dusmas, apvainojums... Viņš paraustīja plecus. Vai nav vienalga.

- Kāds tu esi muļķis! - viņš noteica asā tonī. - Tu nevari mani ne uz ko piespiest. Ko tu darīsi, ja es atteikšos iziet no šejienes kopā ar tevi? Ko tu vari izdarīt? Šaut? Tev jau trīc rokas. Tev pietrūkst drosmes. Tu neesi uz to spējīgs, vai tad esi? Un, ja tu šausi, tu tik un tā netrāpīsi. Vai tad tu kādreiz esi turējis rokā ieroci? Nē. Manuprāt, neesi.

Lazārs pagāja garām jauneklim, kurš neko nedarīja, lai viņu aizturētu. Viņš lēnā gaitā devās uz durvīm, un jauneklis joprojām neko nedarīja. Lazārs atskatījās. Puisis trīcēja, turēja pistoli nepareizā leņķī izstieptajā rokā, stobrs raustījās. No viņa sejas bija atplūdis viss sārtums, seju izķēmoja vētrainas emocijas. Lazāram gandrīz vai bija viņa žēl, viņš apveltīja jaunekli ar nicinošu skatienu.

- Manam dēlam bija liela drosme, - viņš sacīja. - Es mīlēju viņā šo drosmi. Visus gadus, kamēr es viņu pazinu, es jutu cieņu, apbrīnu, pazemojumu viņa drosmes dēļ...

- Es esmu tavs dēls. Es esmu Kristofs. Pārstāj tik nekaunīgi melot! Marija mani pazina - mana māte zināja, kas es esmu...

- Marija nebija normāla. - Lazārs viņu auksti uzlūkoja. - Beigās viņa bija gandrīz tikpat āiprātīga kā tu. Tu baidies, vai ne? Tu pat nespēj noturēt pistoli taisni, kur nu vēl izšaut. Atšķirībā no mana dēla tu esi gļēvulis - ja tuvāk paskatās. Gļēvulis, lielībnieks un muļķis. Tu neesi nekas. Es to skaidri redzu.

To teicis, Lazārs uzgrieza muguru. Sniedzoties pēc durvju roktura, viņš nodomāja, ka ir zaudējis, pat tagad, un ka būs jāiztur galu galā vēl dažas nākamās stundas: bezjēdzīgos aplausus, emocijas, atzinību un tukšumu, kas sekos pēc tam. Cik žēl, viņš nodomāja, piepeši uzjautrināts, jo patiešām, ja jau bija veids, kā panākt, lai Marijas Sezāres pēdējo skati nemūžam neaizmirstu, tad tieši ar šo notikumu. Tomēr patiesībā tam nebija gluži nekādas nozīmes. Vēlāk vakarā viņš varētu doties uz kādu no savām mājām, kuras visas bija apgādātas ar Marijas miegazālēm un sāpes remdinošajiem līdzekļiem, no kuriem daži, ieņemti pareizā daudzumā, vislabāk kopā ar alkoholu, izrādīsies tikpat iedarbīgi kā šis.

Pagriežot rokturi, Lazārs juta mugurā eksplodējam sāpes. Telpā atbalsojās skaņa, tāpēc krītot viņš nodomāja, ka jaunais cilvēks, anonīmais jaunais cilvēks, varbūt izšāvis vairāk nekā vienreiz. Atslīdzis pret sienu, Lazārs dzirdēja no sevis nākam savādu burzguļojošu troksni.

Viņš vēroja miršanas procesu ar sev pārsteidzošu asumu: tas notika vairākās stadijās, vispirms uz baltā krekla krūtežas izplauka asiņaina puķe, tad silta asins strūkla noplūda pār cirksni, un viņš, nodomādams, ka zaudējis kontroli pār savu urīnpūsli, izjuta acumirklīgu pretīgumu. Vārdi pārvērtās asinīs viņa mutē, pēc tam aizmiglojās redze reizē ar telpu, kas brāzās viņam pretī, tad satumsa, tad izdzisa.

Lazārs neskaidri apzinājās, ka jauno cilvēku bija pārņēmis neprāts. Viņš bija sācis kaut ko kliegt, vārdus, kas varēja būt mīlestības apliecinājums vai apsūdzība. Viņš tagad pieskaras, nodomāja Lazārs, juzdams jaunekļa rokas sev uz krūtīm, pie kakla, uz sejas. Viņš panāks tikai to, Lazārs nodomāja, pamazām zaudējot samaņu, viņš panāks tikai to, ka nosmērēsies ar asinīm.

Viņš mēģināja piecelties sēdus, tobrīd sajuzdams pret jaunekli simpātijas un pateicību. Viņš gribēja, lai šis puisis zina, ka telpa ir skaņas necaurlaidīga un veiksmes gadījumā, iespējams, šāvienus neviens nav dzirdējis. Viņš gribēja pateikt puisim, ja tas klusu aizies pa personāla durvīm pagalma pusē, skate turpināsies un var gadīties, ka viņam pat izdodas izbēgt - vismaz uz kādu laiku. Viņš gribēja pateikt vēl kaut ko, kaut ko bezgala svarīgu, ko juta mostamies prātā un sirdī, kādu nenovērtējamu dzīves noslēpumu.

Tomēr Lazāram neizdevās satvert noslēpuma īsteno būtību. Zvaigzne, nolīcis pār viņu, pieķēries viņam, redzēja, ka Lazāra seja sašķobās, viņam pūloties kaut ko pateikt. Viņš sāka skūpstīt sava mirstošā tēva seju. Viņš redzēja, ka tēva lūpas veido vārdu vai vārdus, un pieplaka pie viņa, gaidot pēdējo spriedumu, kam, kā viņš zināja, vajadzēja būt atzīšanai un mīlestībai.

Lazāra lūpas kustējās, viņš viegli ieklepojās, un no viņa mutes izšļācās košas arteriālās asinis. Zvaigzne gaidīja. Nekas nenotika. Lazārs nesaļima. Viņa acis neaizvērās. Tas nenotika kā filmās, nodomāja Zvaigzne, viņu sapurinot. Viņš pagaidīja vēl mazliet. Telpa griezās un lēkāja. Pamazām viņš saprata, ka nebūs nekādu vārdu, nebūs pēdējā žesta un ka Žans Lazārs ir miris.

Viņš raudāja, tad piecēlās, pēc tam soļoja šurpu turpu. Slikti, slikti, slikti, viņš nodomāja, juzdams, ka prāts sašķobās, neviens no zobratiem nesaķersies. Viņu pārņēma traks niknums un ciešanas. Kaut kur no apziņas dzīlēm ar paātrinājumu, aizslaukot visu citu, brāzās viena doma: viņš ir aplaupīts.

Šī doma lika viņam nodrebēt, pēc tam smieties, tad vēlreiz raudāt. Viņš noliecās pār tēva līķi un - lai gan viņam ne pārāk patika tā dizains - nozaga viņa rokaspulksteni un aplika to ap savu delnu. Viņš paņēma no pakaramā Žana Lazāra melno mēteli un uzvilka Žana Lazāra melnos ādas pirkstaiņus. Pirkstaiņi bija pārāk šauri, bet tie apslēpa asinis uz viņa rokām. Mētelis bija pārāk īss un pārāk mazs, bet viņš atklāja, ka, pārmetot to pār plecu, iespējams apslēpt asinis uz krekla krūtežas. Ievietojis pistolē jaunu aptveri, viņš iebāza ieroci kabatā un atvēra durvis.

Tālumā varēja dzirdēt auditorijas atzinības viļņus, istabā pāri gaitenim bija redzama nabaga pusaklā, puskurlā Matilde sēžam ar videoekrānam pievērstām pienbaltajām acīm. Gaitenī neviena nebija. Iegājis istabā, paņēmis baltu zīda spilvenu, Zvaigzne iespieda pistoles stobru tajā un divreiz iešāva Matildes pakausī. Tiešs trāpījums. Matilde nomira labāk nekā viņa tēvs. Viņa acumirklī saļima krēslā. Ne mazākā trokšņa no pistoles, tikai šis milzīgais baltais vaļējais klusums, lielas klusuma debesis. Tobrid viņš atkal pavisam tuvu sajuta neuzvaramību.

Viņš izgāja no telpas, nogriezās pa kreisi un izgāja pa personāla durvīm pagalma pusē. Durvis izveda nelielā alejā, kas beidzās ar vārtiem un apsardzi mazā koka un stikla sardzes namiņā.

Pie šīs ieejas policija nebija redzama. No šejienes staļļi, garāža un slava bija mazāk nekā četru minūšu gājiena attālumā.

Zvaigzne juta pats savu viltību atgriežamies, plūstam pa vēnām. Apstājies pie sardzes namiņa, viņš uzsmaidīja sargam, kurš, pēc Zvaigznes domām, pazina viņu no agrākās tikšanās tajā pašā rītā. Tāpat vien - pārbaudot - viņš pavaicāja, kur atrodas tuvākā aptieka. Divāla kundzei esot uznācis neliels vājums, viņš ierunājās. Tobrīd sacītais, ņemot vērā apstākļus, likās smieklīgs, un viņš iesprauslojās. Viņai esot vajadzīgs, viņš turpināja, atspiedies pret sardzes namiņa atvērtā loga palodzi, tikai viņa īpašais tisane*. Viņš vēroja sargu, kurš - pārāk steidzīgi - atbildēja, ka ar vecām

♦Zāļu novārījums. (Tulk. no fr. vai.)

sievietēm tā mēdzot būt, viņas esot iesīkstējušas savos paradumos, bet tepat netālu, tikai pāris ielu pa kreisi, esot aptieka, ļoti laba aptieka.

Zvaigzne nolūkojās viņā, juzdams Dievu sev pakausī. Ja sargs nebūtu uzsvēris aptiekas labās īpašības, viņš nodomāja, varbūt viņš būtu ļāvis tam dzīvot. Sargam piemita raustīgi zaķīgs izskats, kas Zvaigznēm nepatika. Viņš izvilka pistoli un izšāva divas kārtas tieši vīrieša sejā. Viņš vēroja to sašķeļamies, pārvēršamies putrā un izšķīstam, pēc tam, pārlādējis pistoli, iebāza to atpakaļ kabatā un atlikušos simts metrus līdz staļļiem noskrēja vieglā riksī.

Nekādu sirēnu, nekādu kliedzienu, nekādu steidzīgu soļu trokšņa. Viegli, viegli, viegli, Zvaigzne nodomāja, bija tik sasodīti viegli būt varenam. Atvēris vārtus uz staļļiem, viņš noskrēja pēdējos jardus. Viņš ieklausījās, bet nedzirdēja pilnīgi neko, tikai Dieva mieru savā galvā. Jau gribēdams atvērt garāžas durvis, Zvaigzne iedomājās: vispirms pienākas maza atlīdzība.

Viņš izņēma kārbiņu ar Baltajām Dūjām. Palikušas vēl sešas. Vienu viņš bija izdzēris iepriekšējā naktī, kamēr Mina gulēja viņam blakus, izlikdamās, ka nav nobijusies, izlikdamās, ka nav nomodā, izlikdamās, ka nenodos viņu, tāpat kā visi citi, - toreiz izdzertā tablete bija izraisījusi pašpaļāvības vilni un vēl citus interesantus un pateicīgus efektus.

Zvaigzne izkratīja vienu tableti sev uz plaukstas. Viņš izkratīja vēl otru, pēc tam tās norija. Ūdeni, viņš nodomāja, vajag uzdzert kaut nedaudz ūdens, bet tas nekas. Ūdeni varēs iedzert un interviju sniegt Matildes dzīvoklī.

- Džinija! - viņš sacīja, klusi izsaukdams viņas vārdu caur durvīm. - Džinija, viss kārtībā. Tas esmu es. Atvaino, ka nokavēju...

XIX

- Jauki, - sacīja Zvaigzne, garāžas durvīm atveroties. Viņš stāvēja tieši pretī Džinijai, aizšķērsojot viņai ceļu. Viņa sastinga kā zemē iemieta un lūkojās uz Zvaigzni. Viņš bija viss asinīs. Asinis bija uz viņa krekla, uz viņa rokām, zem nagiem, uz kakla, uz sejas. Priekšpusē viņa mati bija izmirkuši asinīs, un vienai vaļīgai cirtai uz pieres bija pielipuši mazi asi, balti gabaliņi. Kauli, sīkas kaulu drumslas, secināja Džinija, aizspiezdama ar plaukstām muti. Zvaigzne stāvēja, izmircis asinīs, nometis zemē mēteli un melnos cimdus ar platu smaidu sejā.

Džinija drebot atslīga pret garāžas sienu. Cik cilvēku vēl viņš ir noslepkavojis? Tikai Žanu Lazāru, tikai šīs mašīnas šoferi vai, kā pats apgalvoja, vairāk? Mašīnas šoferis bija jauns, viņa domāja, cik varēja noteikt vecumu cilvēkam, kuram palikusi tikai viena sejas puse. Viņa bija noņēmusi savu zaļo šalli un piespiedusi to pie baismīgā ievainojuma. Viņa zināja, kas notiks, jo bija redzējusi to Bosnijā. Nekas vairs viņu nevarēja glābt, mēģinājumiem apturēt asiņošanu nebija nekādas jēgas. Tomēr viņa mēģināja. Vajadzēja vairāk nekā stundu laika, lai noasiņotu līdz nāvei.

Tagad arī Džinija bija notraipījusies ar asinīm. Viņai mugurā bija svīteris un biezs mētelis, bet no briesmīgajiem pārdzīvojumiem nežēlīgi sala. Viņa nespēja apturēt drebuļus - un Zvaigzni, kad viņš beidzot to ievēroja, tas, šķiet, iepriecināja.

- Nekas, nekas, - viņš sacīja. - Es ari drebēju. Pavisam maz-

lietiņ. Tikai pirms tam, zini, - tieši pirms tam, kad to izdarīju. Nav ko kaunēties, Džinija, - tas ir pavisam normāli.

- Es nevaru vadīt mašīnu... - Atkāpusies tālāk no Zvaigznes, viņa pastiepa uz priekšu plaukstas. - Skaties. Es nevaru vadīt mašīnu ar tādām rokām...

Zvaigzne spēcīgi un bez brīdinājuma iesita viņai pa seju. Sagrīļojusies Džinija gandrīz pakrita. Pēc brīža uzlūkojusi Zvaigzni, viņa tā sejā redzēja Šantalas aprakstīto skatienu. Balta āda, spīdīgas acis, kaut kas pavisam nejauks, kaut kas dziļi pretīgs ap lūpām.

- Labāk brauc! Labāk brauc, - un labāk brauc tūlītpat\

Sagrābis Džiniju aiz mēteļa atlokiem, Zvaigzne pagrūda viņu pret mašīnas durvīm. Viņš jau gribēja pievienot draudiem vārdu citādi, bet pārdomāja. Viņš bija redzējis Džinijas bailes, nojautis viņas samierināšanos. Tas lika viņai nokaunēties, bet kauns izraisīja dusmas. Viņa darīja, kā likts, cik vien lēni spēdama, un viņai šķita, ka Zvaigzne ir kurls un neapzinās briesmas. Viņa tālumā sadzirdēja sirēnu gaudošanu, bet viņš, šķiet, to nedzirdēja.

Ar taisnu muguru, izslējies Zvaigzne apsēdās blakus Džinijai brīdī, kad viņi tuvojās staļļu vārtiem, pavērsis pistoli pret viņas vēderu. Izgriežoties uz ielas, Džinija kavējās, cik vien ilgi uzdrošinājās kavēties. Viņa klusībā lūdzās, kaut parādītos policijas mašīnas, atskanētu steidzīgu soļu troksnis. Zvaigzne izvadīja viņu cauri šauru aleju un sānieliņu labirintam, un Džinija nebeidza lūgties, kaut viņi atdurtos pret kādu šķērsli, bet viņi neatdūrās. Sirēnu gaudošana vērtās ļoti skaļa, taču pēc brīža tā attālinājās. Zvaigzne joprojām, kā likās, to neapzinājās. Džinija juta, ka viņš kaut ko vēro, kādu personisku šausmu filmu, tomēr viņš saglabāja modrību, likdams nogriezties vispirms pa kreisi, tad taisni, pēc tam pa labi.

Reiz, domājot, ka Zvaigzne neko neredz, kad viņa skatiens šķita koncentrēts, bet nezin kam pievērsts, Džinija riskēja iedegt tālo gaismu, lai saistītu uzmanību, bet viņš acumirklī pamanīja.

- Nedari tā, - viņš sacīja. - Nemaz nemēģini muļķoties! Izslēdz! Es tev grasos sagādāt tavas dzīves sensāciju. Tu taču to gribi, vai ne? Griezies pa labi!

Tobrīd Džinija saprata, kurp viņi dodas. Zvaigzne vadīja viņu pa taisnāku ceļu nekā pirmīt, bet viņš vadīja mašīnu atpakaļ uz Matildes ielu, uz Matildes dzīvokli. Viņas prāts tagad darbojās labāk, bailes un dusmas nomainīja neparasta skaidrība un precizitāte. Džinija skaidri saprata, ka, dodoties augšup uz šo dzīvokli kopā ar Zvaigzni, viņš - agrāk vai vēlāk - viņu nogalinās. Šādu notikumu gaitu vajadzēja novērst, bet Džinija neredzēja iespēju, kā to izdarīt. Ja viņa atteiksies, Zvaigzne nošaus viņu mašīnā, uz ielas, vestibilā vai liftā. Viņa saspringti domāja.

- Zvaigzne, - Džinija beigu beigās ierunājās, viegli samazinot ātrumu, - vai tu dzirdēji sirēnu gaudošanu?

- Nē. Kāpēc tu tā prasi?

- Es tikai domāju. Vai mēs atgriežamies Matildes dzīvoklī?

-Jā.

-Vai tu esi tik pārliecināts, ka tā būs prātīgi? Mūs droši vien redzēja - varbūt mums pašlaik seko -, un, ja mēs pārāk ilgi uzkavējamies tajā dzīvoklī, tu vari iekrist lamatās, Zvaigzne. Tu taču zini, kas notiek. Viņi ielenc ēku, nogriež atpakaļceļu, tā ka nav iespējams izbēgt...

- Jā, bet es nemaz negribu izbēgt. - Viņa baltajā sejā parādījās smaids. - Vai tad tu to nesaproti?

-Nē. Nē. Laikam ne. Bet, Zvaigzne...

- Paklau, es neesmu muļķis, skaidrs? - Viņa dzirdēja vēl vienu no neaprēķināmajiem dusmu uzliesmojumiem. - Neviens nekad neizbēg. Šodien, rīt, nākamajā nedēļā viņi ielaužas un tevi piebeidz. Līdz tam laikam tu esi mana ķīlniece - šī ir atbilstoša situācija, vai ne? Tātad tu zini, ko viņi dara, un es zinu, ko viņi dara. Viņi evakuē nama iedzīvotājus. Viņi aplenc namu. Viņi izvieto uz jumtiem savus labākos draņķa snaiperus. Viņi ievācas dzīvokļos, kas atrodas pretī, blakus un apakšā. Viņi uzstāda savas noklausīšanās ierīces, tādēļ viņi zina, kurā istabā tu atrodies. Viņi pievieno telefonu. Viņi sameklē kādu gnīdu, kādu idiotisku psihiatru, kas runā ar tevi pa telefonu. Viņi sāk ar psiholoģisko apstrādi, vai ne? Un viņi ir - ak, cik jauki, ak, cik izpalīdzīgi! Tu pasaki viņiem, ka gribi mašīnu, lidmašīnu, helikopteru - kaut kādas tamlīdzīgas muļķības un viņi nepalaiž garām ne mazāko sīkumu. Viņi saka: “Protams, Zvaigzne, nekādu problēmu, - vai tev nevajag vēl kaut ko? Varbūt tu vēlies jahtu? Konkordi? Kā būtu, ja mēs tev sagādātu vietu Austrumu ekspresī?” - Viņš sāka smieties. - Tu domā, ka esmu tik dumjš, lai uz to uzķertos? Esmu skatījies video miljoniem reižu... Šeit griezies pa kreisi... Es zinu, ko viņi dara. Viņi ļauj tev pasvīst. Viņi gaida, līdz tev uzdod nervi. Viņi pagaida, līdz tu zaudē spēkus. Viņi izrēķina, ka agrāk vai vēlāk tev būs nepieciešams iniegs, tu sāksi padoties. Un pēc tam, kad, viņuprāt, pienācis īstais laiks, iesūta viņus. Un tie puiši - triecienvienības, specvienības, īpašie spēki - viņi ir labi. Trīsdesmit sekundes, mazāk, un tu esi ārā no šejienes, Džinija. Bet es - tu zini, kas notiks ar mani? Tas pats, kas notiek ar visiem citiem nabaga velniem: es būšu beigts - kā tāda smirdīga žurka smirdīgā caurumā... - Viņš klusi un gari nopūtās. - Nu, es neesmu ieplānojis tā nomirt. Nekad neesmu plānojis.

Džinija bija klausījusies ilgajā monologā klusējot. Tā precizitāte lika aukstām tirpām skriet pār muguru. Viņa cieši satvēra stūri, mašīna tikko bija iegriezusies Rennas ielas tālākajā galā. Trīs kvartālus uz priekšu atradās Matildes Divālas dzīvojamā ēka. Viņa samazināja ātrumu.

- Bet tu plāno mirt? - viņa klusi vaicāja. - Vai es pareizi sapratu?

- Varbūt. - Pametis uz Džinijas pusi noslēpumainu skatienu, viņš pasmaidīja. - Tas tevi uztrauc, vai ne?

- Protams! Tu mirsti - es mirstu. Man ir tāda sajūta, it kā tu tikko būtu pasludinājis manu nāves spriedumu. - Džinija juta atgriežamies mazliet drosmes un paskatījās uz viņu. - Lai gan es nesaprotu, kā es varēšu uzrakstīt par tevi, ja būšu mirusi.

- Gan jau uzzināsi. Pavisam drīz. - Viņš vēlreiz noslēpumaini pasmaidīja. - Tikai neko neprasi - labi? Man nepatīk sievietes, kas visu laiku uzdod jautājumus. Es - ko tu, velns ar ārā, dari?

Džinija tikko bija ieraudzījusi sev priekšā gājējus - ieraudzījusi un pazinusi. Pa ielu, apmēram četrdesmit jardus atstatu, vēl apmēram divdesmit jardu attālumā no Divāla kundzes nama gāja divi: Paskāls un Marianna.

Viņi gāja, sadevušies rokās. Paskālam pār plecu bija pārmesta kameras soma. Viņš bija viegli pieliecies tuvāk Mariannai, klausoties, ko viņa stāsta. Marianna gāja palekdamās, pļāpādama, pavērsusi seju augšup pretī tēvam. Džinija nospieda gāzes pedāli, Zvaigzne iedūra ar pistoli viņai vēderā.

- Tur ir kaut kādi cilvēki, Zvaigzne...

- Bremzē! Tūlīt bremzē!

-Zvaigzne, viņi ieraudzīs! Tu viss esi asinīs. Viņi...

-Apstājies! Tūdaļ uz vietas! Es skaitīšu līdz trīs, ja ne, šaušu. Viens. Divi...

Džinija apturēja mašīnu. Viņi bija tieši pie Divāla kundzes nama. Paskāls un Marianna atradās apmēram desmit jardus aiz mašīnas uz ietves, Džinijas pusē, viņa redzēja abus tuvojamies sānskata spogulī.

- Zvaigzne, pagaidi! - Džinija ierunājās. Vēl dažas sekundes, un viņi būs pagājuši garām mašīnai, garām Divālas mājai un iegriezušies Helēnas mājā. Viņi joprojām sarunājās, smējās, viņi varēja neko nepamanīt. - Zvaigzne, tu šobrīd negribēsi nepatikšanas. Tikai...

Viņš jau bija pastiepis roku, sagrābis aizdedzes atslēgas un izmeties ārā pa durvīm. Džinija nenolaida skatienu no spoguļa. Viņa varēja dzirdēt Mariannas augsto, bērnišķo balsi. Meitenes sīkā, trīsstūrainā sejiņa joprojām bija pavērsta pretī tēvam. Viņai mugurā bija tumšzilas vilnas zeķbikses, tumšzili svārki ar sarkanām ielocēm, tumšzila jaka ar rāvējslēdzējiem. Tumšie mati bija nesen īsi apgriezti ponija frizūrā. Viņas pelēkās acis, tik līdzīgas tēva acīm, joprojām lūkojās augšup. Viņa ir tikai deviņus gadus veca, nodomāja Džinija. Zvaigzne vēra ciet pasažieru durvis un gāja uz ietves pusi - vēl tikai dažas sekundes. Viņi joprojām varēja Džiniju nepamanīt. Ja vien viņa paliks mašīnā, ja Paskāls viņu neievēros, ja viņa nekustēsies un Zvaigzne nerunās. Lūdzu, Dievs, nodomāja Džinija.

Viens metrs, pusmetrs. Ej tālāk, viņa domāja, ej garām! -Mais - regarde, Papa - cet lwmme lā ... [9] - Paskāla reakcija, ka-

radarbības zonās aizvadītajos gados vingrināta, bija ļoti strauja. Pirms Mariannas soļi saminstinājās, pirms viņa iesāka mulsuma pilno piezīmi, Paskāls bija apstājies, pagriezies un apņēmis Mariannu ar abām rokām. Viņš jau gribēja pagriezties, pazust, kad Zvaigzne, nonācis līdz Džinijas durvīm, atvēra tās un sacīja: - Labi, Džinija, kāp ārā!

Džinija nekustējās. Viņa redzēja Zvaigznes bālo seju, viņam pieliecoties, ieskatoties mašīnā, redzēja pistoli - un nodomāja, ka viņš ir ne tikai kurls, bet ari akls. Viņš nebija dzirdējis sirēnas, viņš nesaskatīja Paskālu un Mariannu. Ja viņa spētu uzdāvināt viņiem vēl kādas piecpadsmit vai divdesmit sekundes - ar to pietiktu. Gaidot soļus attālināmies, Džinija vēroja pistoli. Soļi neatskanēja, bija dzirdams tikai šausminoši balts un bezgalīgs klusums. Tad Zvaigzne sāka kliegt. Kliedziens lika viņas sirdij salēkties, tas atbalsojās ielā.

- Ārā no draņķa mašīnas, ārā, tūlīt pati Vai nu tu kāpsi ārā, vai es tevi nošaušu kā suni - ārā, ārā...

Tad viņa vairs nekavējās, jo saprata, ka atbildei jābūt steidzīgai, ne lēnai. Viņa izlocījās augšup no mašīnas un gandrīz iekrita rokās Zvaigznēm, kas atlauza viņai roku aiz muguras, bakstīdams ar pistoli kaklā. Ar acs kaktiņu Džinija redzēja Paskālu, kas četru pēdu attālumā no viņas pa kreisi turēja Mariannu, ar vienu roku apņēmis meitenes vidukli, ar otras ieplestajiem pirkstiem spiežot viņas seju sev pie pleca. Viens sīks, zibsnījošs filmas fragments: Džinija redzēja Paskāla seju, bālu, koncentrētu, līdzsvarotu, viņa priekšējās ugunslīnijas skatienu. Vai Zvaigzne ir viņus pamanījis? Vai viņš apzinājās, ka viņi tur atrodas?

- Zvaigzne, lūdzu, - Džinija ierunājās, nostādamās starp viņiem, nenolaizdama acis no Zvaigznes acīm, paceldama brīvo roku pret viņu. - Tikai ņem mani līdzi. Es gribu būt iekšā, kopā ar tevi...

Kaut kas notika ar Zvaigznes seju, ar viņa skatienu. Kaut kas viņā iedarbojās, kaut kas tāds, kas piešķīra viņam jaunu, koncentrētu, iekārīgu skatienu. Viņa roka tagad apņēma Džinijas plecu, viņa tvēriens kļuva maigāks. Viņš sāka vestDžiniju uz ieejas pusi, berzējot pistoli gar viņas kaklu, augšā pa pakāpieniem, visiem astoņiem, zem nojumes virs lieveņa. Parakņājies ar kreiso roku, viņš izvilka no kabatas atslēgas un padeva tās Džinijai.

- Tu atver durvis. Atver draņķa durvis! Izsauc liftu - ātri...

Viss kārtībā, Džinija nodomāja. Neviens nekustējās, neviena

nebija tuvumā, tikai viņa un Zvaigzne, un atslēga. Pasaule bija sarukusi līdz šai sīkajai, uzlādētajai telpai. Viņas rokas drebēja, viņa nespēja apturēt to drebēšanu. Rokas drebēja tik stipri, ka Džinija nespēja trāpīt atslēgu slēdzenē. Atslēga skrāpēdamās sitās gar metālu.

- Ļauj man tev palīdzēt, Džinija, - sacīja vēsa balss viņai tieši aiz muguras, un Džinija sajuta Paskāla plaukstu tuvu virs savējās. Viņš vienā mirklī atslēdza durvis.

Paskāls dzirdēja prātā noklikšķam signālus. Vairākus steidzīgus ārpuskārtas kadrus. Uzkrītošs auto strauji uzņēma ātrumu, pēc tam spēji nobremzēja, nobraucis tikai dažus metrus. Daļa viņa prāta joprojām klausījās, ko stāstīja Marianna par gaidāmo dzimšanas dienas tēju, par brīnumdari, kas spēja no cepurēm izņemt zaķīšus, pēc tam viņš redzēja no pasažieru puses izkāpjam vīrieti, redzēja asinis, pēc tam metāla spīdumu. Un viss joprojām - tobrīd -bija kārtībā, jo Marianna bija viņam rokās, viņš grasījās pagriezties, mazāk nekā piecu metru attālumā atradās durvis, bet vīrietis, psihopāts, pārvietodamies saraustītām kustībām kā marionete, šķiet, pat neapzinājās viņu klātbūtni uz ietves. Tādējādi joprojām bija laiks pagriezties, pasargāt Mariannu. Jāiet mierīgā gaitā, nedrīkst skriet, nodomāja Paskāls. Un tobrīd viņš izdzirdēja Džini-jas vārdu un nepagriezās, un negāja projām, lai gan tobrīd tā bija gan vienīgā pareizā rīcība, gan arī visbriesmīgākā kļūda.

Džinija dāvāja viņam laiku. Paskāls vēroja viņu to darām mirkli, kas ilga ne vairāk kā desmit sekundes, bet šķita gadsimta garumā. Džinija piesedza viņus ar savu augumu, pēc tam devās augšup pa lieveņa pakāpieniem kopā ar vīrieti, tā ka viņš paguva nolikt Mariannu atpakaļ uz ietves un iestumt pa durvīm, kas atradās aiz muguras.

- Nekusties, - viņš sacīja. - Pagaidi, kamēr esmu iegājis tajā mājā ar Džiniju un to vīrieti un durvis ir ciet. Pēc tam skrien atpakaļ pie mammas. Saki, lai viņa izsauc policiju - nekavējoties! Pastāsti viņai, ko tu redzēji. Kur es esmu. Vai tu saprati, Marianna?

Pacēlusi savu sīko, izbiedēto sejiņu ar plati ieplestajām acīm, meitene nenolaida no viņa skatienu. Uz mirkli Paskāls pārdzīvoja šausmas, ka viņa sāks raudāt, strīdēties pretī vai nelaidīs viņu projām. Taču pēc brīža viņš redzēja, ka Mariannas seja kļūst apņēmīga, mierīga un mērķtiecīga. Viņa pamāja, un, pirmo reizi redzot, cik ļoti Marianna ir viņa meita, Paskālu pret meitenīti pārņēma piepeša pāri plūstoša un izmisīga mīlestība. Saspiedis viņas plaukstu savā, viņš nedzirdami izskrēja uz ietves un tikpat nedzirdami uzskrēja augšup pa pakāpieniem. Brīdī, kad viņa delna pieskārās Džinijai, palīdzot viņai atslēgt durvis, Paskāls ieguva vēl dažus sīkus informācijas zibšņus. Ierocis bija “Beretta 93R", viņš nodomāja, un vīrietis, kura rokās pistole atradās, nebija radis pie šaujamieročiem. Viņš bija uzbudināts, bet ar kavētu reakciju. Vērodams vīrieša tukšo seju ar šaudīgajām acīm, Paskāls nodomāja, ka vīrietis patiesībā neapzinās viņa klātbūtni, nav viņu pamanījis līdz brīdim, kamēr visi trīs atradās vestibilā un ieejas durvis bija aizvērtas. Tobrīd melnbalti rūtotās grīdas vidū, stāvot ar muguru pret liftu, turot Džiniju sev priekšā un pistoli joprojām pie viņas kakla, stobram duroties zem zoda, vīrietis, šķiet, pirmo reizi pamanīja Paskālu. Apturi filmu, nodomāja Paskāls, redzot, ka vīrietis skata kādu paātrinātu filmu, kas, cilpas mezdama, pārāk daudz kadru sekundē ritinādama, joņo viņa acu priekšā, ik pa brīdim aizsegdama realitāti.

Uztvēris vīrieša skatienu, Paskāls viņam uzsmaidīja kā vecam paziņam. Uzcēlis plecā somu ar kameru, viņš apvaicājās:

- Vai man izsaukt liftu? Kurš stāvs?

Jautājuma vienkāršība, šķiet, vīrietim palīdzēja.

- Tikai attaisi durvis, - viņš sacīja.

Lēnām kustībām, bez draudiem, Paskāls izdarīja, kā prasīts. Vīrietis atmuguriski iekāpa liftā, joprojām nelaizdams vaļā Džiniju, joprojām turot pistoli viņai pie kakla. Paskāls ļāva durvīm

aizvērties, bet pēdējā brīdī, iebāzdams kāju spraugā, tās aizturēja.

Viņš mēģināja lasīt Džinijas sejā, mēģināja uztvert visniecīgāko norādi. Viņš nedrīkstēja izdarīt straujas vai draudīgas kustības. Džinija, bailēs plati ieplestām acīm, nenolaida no viņa skatienu. Turot durvis, viņš redzēja, ka viņa ar skatienu grib kaut ko pateikt. Tas pavisam apzināti kavējās pie Paskāla somas ar kameru.

-Vai nevaru palīdzēt? - Paskāls apvaicājās, pūloties izlasīt skatienā ietverto vēsti. - Redzi, es strādāju kopā ar Džiniju un... -Viņš sarauca pieri, bet tad saprata. - Es esmu fotogrāfs...

- Tiešām? - Vīrietis cieši lūkojās Paskālā ar stiklainu skatienu, kas piepeši atdzīvojās. Viņš viegli sarāvās. - Tās ir kameras? - Viņš pameta ar galvu uz Paskāla somas pusi. - Vai tev tur iekšā ir kameras?

Viņa balsī tik tikko uztverami jautās kaut kas tāds, kas varēja būt satraukums, pat bijība.

- Protams! Kameras. Objektīvi. Filma. Krāsaina. Mono-hroma...

- Nu, ko var zināt? Ko tu par to teiksi?

Vīrietis sīki nodrebinājās. Turot pistoli Džinijai zem zoda, viņš nenolaida skatienu no Paskāla.

- Tas ir Paskāls Lamartēns, - klusi sacīja Džinija. - Viņš un es - mēs kopā strādājam...

- Klau, kā būtu, ja es brauktu jums līdzi? - Paskāls paspēra soli, iekāpjot liftā. Viņš nostājās labā attālumā, pie pašām durvīm. - Kurš stāvs?

Paskāls uzmanīgi vēroja vīrieša seju. Ieejot, pa durvīm, Paskāls bija gaidījis kādu reakciju no viņa puses, taču tā nesekoja. Vīrietis šķita reaģējam uz viņa vārdu. Tiklīdz Džinija to bija pieminējusi, viņa sejā atspoguļojās satraukuma pilna neticība, tad stinga neizpratne, pēc tam - slīdot liftā aizvien augstāk un, šķiet, atceroties šo vārdu - savāda pacilātība un atvieglojums.

Ne liftā, domāja Paskāls, un ari ne desmitā stāva vestibilā. Šīs telpas ir pārāk šauras, un vīrietis joprojām turēja Džiniju pārāk cieši. Dzīvoklī, viņš nodomāja brīdī, kad vīrietis, pasviedis viņam atslēgas, lika atvērt durvis. Jā, šeit, Paskāls nodomāja, ieejot

plašā, pārbagāti mēbelētā telpā, šeit, kad viņš beidzot aties nost, ja viņš atslābināsies, zaudēs modrību - tad.

- Es tevi pazīstu, Paskāl... - Vīrieša sejā bija parādījusies gandrīz mesiāniska triumfa izteiksme. Viņam bija pieticis prāta nostāties ar muguru pret kamīna sienu, turot Džiniju joprojām sev priekšā un pistoli viņai pie kakla.

- Es tevi pazīstu. Esmu vērojis tavu darbu. Man ir tavi fotoattēli. Monako princeses Karolīnas attēli, kurus tu esi fotografējis. Tu tos atceries? Es tos izgriezu. Un to amerikāņu kinozvaigzni - Soņu Svānu. Tie bija lieliski. Tos es ari izgriezu. Tu strādā visiem maniem mīļākajiem žurnāliem - "Paris Match”, “Pe-ople”... - Viņš sarauca pieri. - Pēdējā laikā gan neesmu redzējis tavas bildes.

- Nē. Pēdējā laikā es nodarbojos ar citām lietām. Tu jau saproti, kā tas ir.

- Protams. Protams. Saprotu. Tas ir, es gribu teikt, ka droši vien ir traki grūti piekļūt visām tām slavenībām, tikt garām apsardzei, suņiem. Uzņemt bildes, kas nav domātas pasaules acīm... Man tas patika. Es gribu teikt, tā maita Soņa Svāna nemaz nav labāka par prostitūtu. Tu mums parādīji, kas viņa ir patiesībā.

Vīrietis apklusa, satraukumā nodrebinādamies. Cik ironiski, nodomāja Paskāls. Trīs viņa dzīves gadi, ko viņš pats visvairāk nicināja, trīs dzīves gadi, par kuriem viņam joprojām bija kauns, - un tomēr tie bijuši trīs noderīgi gadi. Paskatījies uz vīrieti, Paskāls saprata, ka viņam ir slavas mānija, turklāt smagā formā. Specifisks vājprāta paveids: fans, fanātiķis, nodomāja Paskāls.

- Es joprojām glabāju tavu fotogrāfiju izgriezumus. - Vīrietis spalgi iesmējās. - Es tos nogādāju šurp. Dažas savas mantas es glabāju šeit, savas mātes istabā otrpus hallei. Varbūt paskatīsimies vēlāk? Es tos glabāju savā ceļasomā zem gultas... ■

Vēlreiz apklusis, viņš atguva savaldīšanos, tad atkal viegli nopurinājās.

- Tātad klausies, Paskāl, - tu esi attapīgs, vai ne? Lūk, ko es gribu, lai tu izdari. Es gribu, lai tu apstaigā šo dzīvokli, katru istabu, un aizvelc aizkarus. Ieslēdz gaismu un atstāj degot. Pēc tam aizej uz virtuvi un atnes man ūdeni. Vārītu ūdeni, skaidrs, no ledusskapja. Matilde to glabā ledusskapī īpaši man. Atnes aizkorķētu pudeli un glāzi. Un nezaudē attapību, Paskāl, tāpēc ka...

- Nē. Nē. Protams! Es saprotu...

Paskāls devās pie šīs pašas istabas loga. Viņš aplēsa laiku. Piecas minūtes? Desmit? Vai viņi izmantos sirēnas vai tuvosies klusām?

Viņš ātri apstaigāja dzīvokli, apgūdams tā izvietojumu. Garš centrālais gaitenis, bez logiem, tam katrā pusē divas lielas istabas, pa labi divas guļamistabas, katra ar atsevišķu vannasistabu, pa kreisi - dzīvojamā istaba, kurā viņi bija ienākuši vispirms, tālāk aiz tās ēdamistaba, visbeidzot gaiteņa galā - plaša un vecmodīga virtuve. Dzīvoklim bija gandrīz tieši tāds pats plānojums kā Helēnas dzīvoklim, lai gan šis bija mazāks, un, Paskālam to aptverot, viņa cerības pieauga.

Taču, kad Paskāls iegāja virtuvē, tās izkūpēja. Tāpat kā Helēnas dzīvoklī, arī šajā bija kalpotāju ieeja, kas veda uz melnajām kāpnēm. Paskāls nikni noraudzījās uz durvīm: viņš bija ar tām rēķinājies, bet izrādījās, ka pa tām nekur nevar tikt.

Durvis aizšķērsoja milzīgs un neizkustināms ledusskapis. Paskāls atgrieza vaļā logus, kā bija izdarījis visās istabās, lai gan šaubījās, ka tas ko līdzēs. Logi izskatījās nelietoti, tos atvērt neļāva aizkaltušais krāsas slānis. Viņš spēcīgi pagrūda logu virs izlietnes, bet tas nepakustējās ne par mata tiesu.

Aplaidis skatienu telpai, viņš sāka klusi vilkt vaļā atvilktnes, līdz beidzot atrada meklēto: garu, plānu un ļoti asu virtuves nazi. Bez īpaša optimisma viņš to ieslidināja jakas kabatā. Nazis bija tuvcīņas ierocis, pistole ne.

Atgriezdamies ar ūdeni - kāpēc ūdeni? - viņš izdzirdēja no istabas nākam skaņu, kas lika viņa sirdij apstāties. Klusu vaidu, pēc tam apslāpētu Džinijas kliedzienu. - Nē, lūdzu... - viņš dzirdēja. - Zvaigzne, nē, - klausies, lūdzu, vēl ne! Mums jārunā. Tu gribi, lai es tevi intervēju. Man somā ir magnetofons un kasetes un...

Paskāls bija nokļuvis līdz durvīm. Iespējams, ka viņš bija ieradies piecas sekundes par vēlu. Varbūt bija radusies izdevība, bet tagad tā bija zudusi. Lai ari ko Zvaigzne darīja, viņš bija dzirdējis Paskāla soļus un to pārtraucis. Saniknots Paskāls apstājās durvīs.

Viņš varēja saprast, kas bija noticis, un tas viņu dziļi biedēja. Džinija bija piespiesta nomesties ceļos Zvaigznes priekšā. Viņu kratīja nevaldāmi drebuļi. Zvaigznes josta bija atsprādzēta. Ar labo roku viņš turēja pistoli viņai pie deniņiem. Ar kreiso viņš bija sagrābis Džiniju pie pakauša. Viņa sejā atspoguļojās neslēpts uzbudinājums un vajadzība. Paskālam ienākot, viņš pierāva Džiniju kājās.

- Noliec ūdeni! Nostājies tur pretī. Tā. - Viņš pagaidīja, līdz Paskāls bija izdarījis, kā viņš pavēlēja. - Labi. Mēs noturēsim interviju. Varbūt Paskāls var uzņemt dažus foto. Tās varētu būt labas fotogrāfijas, ko? Man jāizstāsta jums viss no paša sākuma un... - Viņa skatiens kļuva viegli peldošs, taču nākamajā mirklī atguva asumu.

- Es patiešām gribētu daudz ko pateikt. Bet es nezinu. Es varētu būt arī lakonisks. Es - ziniet, var gadīties, ka man sagribas kaut ko citu. Saprotiet, pirms tam...

Zvaigzne apklusa. Viņa galva apsviedās riņķī kā dzīvniekam. Viņš acumirklī atguva modrību. Viņš klausījās, un Džinija klausījās, un Paskāls klausījās daudzu sirēnu gaudošanā.

Tās nāca tuvāk, kļuva apdullinoši skaļas, tad apklusa. Zvaigzne gari un klusi nopūtās. Viņš pievilka Džiniju sev tuvāk, un Paskāls, ar šausmām vērodams Džinijas seju, zināja, kādēļ viņš to dara. Viņš redzēja asinis atplūstam no viņas sejas. Viņa aizvēra acis, viņas plaukstas sažņaudzās dūrēs. Zvaigznes labā roka turēja pistoli viņai pie rikles, viņš pavirzīja kreiso plaukstu, novietodams to uz viņas krūts.

Viņš bija ieklausījies sirēnās. Šķiet, tagad viņš ieklausījās klusumā.

- Jādomā, ka nupat ieradusies auditorija, - viņš sacīja.

Vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs, kad Kvesta sārti violetajā tērpā izbrāzās uz “mēles”, Roulends devās pa eju salonā uz durvīm. Viņš nolūkojās uz bālajām seju rindām, uz policistiem, kas apņēma pēdējo krēslu rindu, un katrs juteklis viņa ķermenī sa-cīja - nepareizi. Šis scenārijs bija pārāk akurāts, pārāk tradicionāls, lai arī kas tika stāstīts Miņai. Viņš tūdaļ pat izgāja no ēkas. Šis bija teātra uzvedums, un, lai arī kas būtu tā režisors, viņš nebija, viņam pat prātā nenāca atrasties priekšplānā.

Izejot no ēkas, Roulends arvien vairāk jutās tā, it kā viņš būtu statists kāda cita uzvedumā. Specvienību ierašanās neizbēgami bija pastiprinājusi preses interesi. Sezāres nama pagalma ārpusē tobrīd pulcējās milzīgs reportieru, fotogrāfu un TV ļaužu pūlis, kam nepārtraukti iznāca sīkas saķeršanās ar policiju. Kad viņi bija tikuši pāri barikādēm vienā vietā, viņus atspieda atpakaļ, lai pēc brīža tas pats notiktu citā vietā. Apgājis viņus no aizmugures, Roulends iegriezās vairākās mazās sānieliņās. Viņš pagāja garām staļļiem ar aizslēgtiem vārtiem, kur droši vien stāvēja Sezāres mersedesu flotile, pēc tam atrada ceļu uz personāla izeju.

Nepaies ilgs laiks, viņš nodomāja, kad prese atradīs arī šos vārtus, bet pagaidām šeit valdīja klusums. Īdzīgs sargs pie vārtiem viņa parādīšanos uztvēra nelabvēlīgi, paziņodams Roulendam, ka pa šīm durvīm ielaižot tikai štata darbiniekus un ka līdz šim neviens cits neesot ielaists.

Tverdams pēc telefona, viņš lika Roulendam iet projām un nekavējoties, pirms viņš nav izsaucis papildspēkus. Roulends aizgāja; viņš spēja iedomāties vēl tikai divas vietas, kurp varēja doties Zvaigzne, - pie Matildes Divālas vai Šantalas. Bet Matildei Divālai pašlaik vajadzēja atrasties Sezāres namā, no Žiljetas De-nervālas aprakstītās istabas vērojot skati. Tātad pie Šantalas, nodomāja Roulends. Mazāk nekā pēc desmit minūtēm viņš kāpa ārā no taksometra Svētā Severīna ielā. Pagājis garām baznīcai, viņš šķērsoja ielu. Parādes durvis bija vaļā. Apstājies tajās, Roulends palūkojās augšup uz kāpņu posmu, kas veda uz Šantalas dzīvokli. Arī durvis virs kāpnēm bija vaļā. Roulends saspringa, acumirklī saprazdams, ka kaut kas nav pareizi, kaut kas nepavisam nav kārtībā.

Uzkāpis augšā, vēl neatgrūdis durvis, viņš saprata, kas noticis, kam vajadzēja būt notikušam. Viņš redzēja uz pretējās sienas asinis, dzirdēja izmisīgu kaķa skrāpēšanos un ņaudēšanu.

Kaķis bija ieslēgts vienā no skapīšiem zem izlietnes. Kaķis nezināmu iemeslu dēļ bija pasaudzēts, Šantala, Žanna un viņu mazais kārnais, pelēkais sunītis ne. Viena no viņām, Žanna, nodomāja Roulends, bija mēģinājusi uzsākt cīņu. Viņa bija saļimusi pie asinīm nošļakstītās sienas. Šantala, kura, iespējams, tā arī neuzzināja, kas notiek, bija nošauta, guļot gultā. Gulta, kurā viņa gulēja, bija izmirkusi asinīs, asinis bija uz grīdas, aizkariem, sienām. To varēja būt izdarījis tikai Zvaigzne, un viņš savu roku darbu bija parakstījis ar asinīm: uz sienas virs Žannas līķa bija uzvilkta pavirša, asiņaina zvaigzne. Otrs paraksts bija veltīts Šantalai - tieši virs gultas uztriepts asiņains krusts. Blakus sunīša līķim gulēja drēbju kaudze - melni džinsi, sarkana šalle, studenta ietērps, ko Zvaigzne solījās vilkt mugurā, ejot uz skati. Roulends novērsa skatienu no līķiem. Izlietne, apkārtējās galdu virsmas un grīda - viss bija notraipīts ar ūdeņainām asinīm. Roulends nodomāja, ka tas bija plānots, viņš atnāca šurp, izdarīja to, tad pārģērbās un nomazgājās.

Neizpratne un niknums cīnījās ar šoku. Aptinis plaukstu ar kabatlakatu, Roulends piezvanīja Martiņī, pēc tam - troksnis bija neizturams - atvēra skapīša durvis un atbrīvoja kaķi. Tas pašāvās viņam garām un nometās lejā pa kāpnēm. Roulends atmuguriski izgāja no istabas; šie klusi guļošie līķi sūtīja viņam signālus, tie nesa vēsti, un tas nebija vienkārši stāsts par slepkavību, šeit redzamā zvērība ietvēra vairākus aspektus.

Nedroši notaustījies pa kāpnēm, Roulends lejā pie durvīm sāka gaidīt policiju. Viņš pūlējās elpot vienmērīgi, viņš mēģināja ieklausīties atmiņās, atcerēties Šantalas vārdus iepriekšējā dienā, Minas teikto šodien no rīta. Abas sievietes ļoti atšķirīgos vārdos viņam bija paskaidrojušas, ka Zvaigzne, par spīti savām dusmu lēkmēm, nebija seksuāli bīstams. “Lūdzu,” bija teikusi Mina, “lūdzu, patiesībā viņš nemaz nav tik slikts. Viņš man nedarīja pāri. Viņš nedarīja neko, kas man sagādātu sāpes, - jūs taču saprotat, vai ne?”

Roulends nekustīgi nolūkojās Svētā Severina baznīcas melnajās aprisēs. Bija sācis smidzināt smalks lietutiņš. Viņš dzirdēja tuvojamies sirēnas, neskaidri apjauta, ka Mārtiņi ar saviem kolēģiem ieiet ēkā, dzirdēja viņu soļus uz kāpnēm, apslāpētus izsaucienus, kas izlauzās pat šiem profesionāļiem. Viņu pārņēma aizvien asākas priekšnojautas un bailes, augošs satraukums. Kur ir Džinija? Viņš vēroja baznīcas notekcaurules izliecamies virs galvas.

Mārtiņi Šantalas dzīvokli uzkavējās tikai mazu brīdi - Roulends to ievēroja. Atgriezies viņš paņēma Roulendu pie rokas un vedināja pāri ielai uz policijas mašīnu.

- Es paskaidrošu mašīnā, - viņš sacīja un, mašīnai drāžoties atpakaļ cauri pilsētai, sāka runāt. Roulends klausījās klusēdams, gaisā zibsnīja zili balts satraukums, sirēnas acumirklī gaudoja ap viņu un viņa galvā.

- Noslepkavotas ir ne tikai šīs divas sievietes, - nervozi ierunājās Mārtiņi. - Mums ir pieci mirušie: pats Lazārs, istabene Di-vāla kundze un sargs pie sētaspuses vārtiem.

- Un? - vaicāja Roulends.

- Un mēs tagad zinām, kur šis Zvaigzne atrodas. Apmēram pirms piecām minūtēm atskanēja zvans. Viņš atrodas Matildes Di-vālas dzīvoklī. Un es baidos, ka viņš nav viens. Tava kolēģe - Ze-nevjēva Hantere, jā? Viņa ir kopā ar Zvaigzni. Nē, pagaidi, klausies! Zem pistoles stobra kā ķīlniece, jā, - bet viņa nav viena pati. Ar viņu ir fotogrāfs, cilvēks, kuru tu varbūt pazīsti, - Paskāls Lamartēns... - Martiņī saminstinājās. Roulends neatbildēja.

- Otra vīrieša klātbūtne... varbūt tas uzlabo stāvokli? - Martiņī uzmeta viņam skatienu. - Protams, tas ir nopietni. Neapšaubāmi nopietni. Pieci cilvēki pagalam. Tās sievietes... - Viņš atkal saminstinājās. Roulends palūkojās viņam pretī.

- Viņš tās izvarojis, vai ne?

- Jā. Baidos, ka tā. Varbūt pirms nāves, varbūt pēc tam. -Martiņī seja kļuva noslēgta. - Bet mums vajadzīga tava palīdzība, jā?

Kad viņi nonāca līdz Rennas ielai, sadrūmušais Martiņī nozuda. Atgriezies pie Roulenda, viņš izlaboja noslepkavoto sarakstu.

- Nevis pieci, bet seši, - viņš sacīja. - Tikko atrasts mersedess. Un tici man, tu negribētu redzēt, kas atrodas tā bagāžniekā...

Aizsmēķējis viņš dziļi ievilka dūmus. Viņi ar Roulendu stāvēja plecu pie pleca smalkajā lietū ar bulvārim pievērstu skatienu. Tika evakuēti apkārtējo namu iedzīvotāji, un pievesti aplenkuma materiel*. Plivinājās ierakstu lentes, pulciņos piebrauca policijas mašīnas, melnie furgoni, iela skanēja no zābakos ieautu kāju soļiem.

Roulends lēnām pacēla skatienu pret Divāla kundzes nama fasādi. Uz ēkas jumta un pretējo namu jumtiem viņš redzēja kustamies melnas ēnas, policijas snaiperiem ieņemot savas vietas.

- Rau, tas tur dzīvoklis, - sacīja Martiņī. - Tas, ar aizvērtajām žalūzijām...

- Es zinu, kurš, - atteica Roulends.

-Apmēram desmit minūšu laikā mēs nodibināsim telefoniskus sakarus. Acīmredzot viņš nav atvienojis telefonus, tas atvieglo mūsu uzdevumu. Mēs negribam sākt runāt pārāk agri, bet, kad mēs to darīsim, mums tas jāizdara pareizi. Mums vajadzīga tava palīdzība - angliski, franciski? Kādas varētu būt iespējamās metodes, kā viņam tuvoties? Tu par viņu zini vairāk nekā jebkurš cits...

- Skaidrs. Protams!

- Klausies! - Martiņī saņēma Roulendu aiz rokas. - Es jau teicu. Viņa nav viena ar Zvaigzni. Tas ir labi.

- Tu tā domā? Kopš pulksten astoņiem ritā viņš ir nogalinājis sešus cilvēkus...

- Tik un tā. Šādā situācijā neko nevar paredzēt. Varbūt ar viņu viss būs kārtībā. Viņiem abiem nekas nenotiks. Zvaigznēm viņi vajadzīgi dzīvi - viņi ir Zvaigznes ķīla, lai tiktu no turienes laukā. Paklau, ņem uzsmēķē!

Roulends pakratīja galvu. Viņš nenolaida skatienu no nama iepretī. Martiņī nav muļķis, viņš nopūtās.

- Nu labi. Protams. Iespējams, ka Zvaigznēm nav vajadzīgi viņi abi - es atzīstu...

‘Ierīces, iekārtas. (Tulk. no fr. vai.)

-T\i sasodīti labi zini, ka ne, - Roulends nikni atcirta. - Divi padara situāciju ļaunāku, nevis labāku. Viņam vajadzīga publika. Viņš nogalinās vienu, bet otru atstās dzīvu - uz kādu laiku...

- Viņš atstās dzīvu sievieti. - Martiņī nopūtās. - Protams, mēs abi to zinām. Tas ir pietiekami skaidrs - sieviete ir fiziski vājāka, vieglāk iebiedējama.

Viņš apklusa, ievērojis sev pievērstu angļa auksto, zaļo acu skatienu, un precīzi zināja, ko viņš domā, jo šāda doma bija iešāvusies prātā arī viņam pašam.

- Nevajag, - viņš klusi sacīja. - Iedomājoties ļaunāko, nekļūst vieglāk - katrā ziņā ne šajos apstākļos. Pagaidi! Pēc pusstundas mēs ar viņu varēsim runāt, visas noklausīšanās ierīces būs savās vietās, mums būs dzīvokļa plāns, mēs precīzi zināsim, kurā vietā viņš stāv - ja viņš pamirkšķinās, mēs zināsim arī to. - Mārtiņi paraustīja plecus. - Es mazliet pārspīlēju, protams, bet tuvu tam... Nāc šurp! Šajā mašīnā. Viņi ierīko ierakstīšanu un telefona sakarus.

Roulends lēnām viņam sekoja. Abiem runājoties, parādījās vēl trīs mikroautobusi un piecas vieglās mašīnas. Ieradās pirmie TV ļaudis, pirmais pūlītis operatoru. Roulends pārkāpa pāri kabeļiem un vadiem un nolūkojās uz vēl vienu specvienību patruļu bruņucepurēs un bruņuvestēs. Viņš to simtiem reižu bija redzējis filmās, ziņu pārraidēs, un, to redzot, viņu pārņēma tā pati ļaunā priekšnojauta, kas agrāk. Tas viss atgādināja filmu, viņš nodomāja, jo Zvaigzne tā bija iecerējis un joprojām - visādā ziņā - bija situācijas režisors.

- Vai tu neredzi? - Roulends vaicāja klusam psihologam, kas, ģērbies tumšā uzvalkā, sēdēja viņam iepretī. Psihologs pirmais sarunāsies ar Zvaigzni un pašlaik gaidīja šo sarunas iespēju. - Vai tu nesaproti? Tieši to jau viņš vēlas. Maksimālu atspoguļojumu presē - labākajā televīzijas laikā. Šis ir viņa scenārijs. Šī ir viņa filma. Tagad viņš patiesi kļūs zvaigzne, kad lielāko daļu sava mūža nav bijis nekas, tukša vieta...

- Glaimi? - vaicāja psihologs.

- Varbūt. Katrā ziņā ne atklāta kritika. Un viņam nepatīkot jautājumi, tā sacīja holandiešu meitene. Bet noskaņojuma maiņas ir ļoti straujas - un gandrīz nav jāšaubās, ka viņš lieto narkotikas. Iespējams, kokaīnu, iespējams, kaut ko vēl... -• Roulends apklusa. Viņš bija izmisis un pārskaities, un šīs jūtas dzemdināja kādu domu. Viņš iedomājās mirušo Kasandru, mirušo Mariju Sezāri.

- Pastāv viena iespēja... - viņš ierunājās, bet tad pakratīja galvu.

- Nē. Tas ir pālāk bīstami.

Psihologs un Martiņī saskatījās.

- Makgīra kungs, - sacīja psihologs, uzlikdams austiņas,

- šajā situācijā viss ir...

-Atver ceļasomu, Paskāl! - sacīja Zvaigzne. - Paliec turpat pie galda un atver ceļasomu! Tā, lieliski.

Paskāls atvēra ceļasomu, kas, kā Zvaigzne bija teicis, atradās zem sārtās gultas sārtajā istabā, istabā ar sievietes fotoattēliem, Paskāls pazina, ka tā ir modes māksliniece Marija Sezāre.

Viņš pameta skatienu augšup. Zvaigzne joprojām bija uzbudināts, bet arī uzmanīgs. Viņš stāvēja piecpadsmit pēdu attālumā, joprojām turēdams Džiniju sev priekšā, joprojām ar pistoli viņai pie kakla. Uz galdiņa viņam blakus atradās Džinijas magnetofons un mikrofons. Magnetofons bija sagatavots ierakstam.

Pašlaik tas ierakstīja. Paskāls zināja un Džinija zināja - to varēja izlasīt viņas sejā -, ka šis ieraksts viņiem nepalīdzēja. Šis ieraksts bija Zvaigznes ceļš uz slavu, uz nemirstību - nevis intervija, ko Džinija varētu uzrakstīt. Saliekot kopā notikumu fragmentus, Paskāls saprata: vienalga, ko Zvaigzne sacījis Džinijai iepriekš, viņš nekad nebija domājis, ka viņa šo ainu aprakstīs pēc tam. Iespējams, viņai vajadzēja pierakstīt Zvaigznes vārdus pašlaik, vislabāk - tos ierakstīt, lai pasaule vēlāk dzird viņa balsi. Zvaigznes plānos nebija paredzēts, ka Džinija varētu izdzīvot, lai dotu pati savu interpretāciju.

Pašlaik viņi Zvaigznēm bija noderigi, domāja Paskāls, bet, kad fotogrāfijas būs uzņemtas un ieraksts izdarīts, Zvaigzne abus nošaus. Paskāls zināja to pilnīgi skaidri, viņš zināja arī to, kuru no viņiem nogalinās pirmo.

Ceļasoma bija bāztin piebāzta ar piezīmju grāmatiņām, preses izgriezumiem un fotogrāfijām. Tajā valdīja nekārtīgs juceklis. Paskāls sāka ārkārtīgi uzmanīgi tukšot somas saturu, izlikdams to uz galda.

- Nesajauc tās, labi? - Zvaigzne asi noteica. - Tās ir sakārtotas - skaidrs? Pašā augšā atrodas viss par manu tēvu un māti -un piezīmes, ko es rakstīju pēc tam, kad sapratu, ka tas viss ieguvis noteiktu jēgu...

Acīmredzot viņa māte un tēvs bija Marija Sezāre un Žans Lazārs. Paskāls krāva piezīmju grāmatas vienuviet kaudzē, izgriezumu saišķus ar atlocītiem stūriem tām blakus.

Zem tām, viņš redzēja, atradās dažādu apskrandušu papīru un citu preses izgriezumu žūkšņi. Tur bija izgriezumu kolekcija par Monako karalisko ģimeni, ari viņa paša zagšus uzņemtās princeses Karolīnas fotogrāfijas, kuras Zvaigzne bija pieminējis, tur bija materiāli par Kenediju ģimeni, par kādu angļu hercogu un viņa sievu kanādieti, par kādu Austrālijas amerikāņa preses magnātu un vairāki par dažādām amerikāņu kinozvaigznēm. Paskāls katru izņēma, salikdams glītās kaudzītes. Zem tā visa, pašā somas apakšā, atradās daudz lietotu un ārkārtīgi vardarbīgu pornogrāfisku attēlu kolekcija. Paskāls aizvēra virs tām somas vāku. īpatnēji sagrozījies, Zvaigzne norādīja uz otršķirīgo preses izgriezumu kaudzēm un pasmaidīja.

- Tie bija mani maldu meklējumu ceļi. Tas hercogs, kinozvaigznes. Saproti, es vienmēr zināju, ka manī ir kaut kas citāds, ka es neesmu vienkārši nekas. Es mēģināju sameklēt savu māti -tiklīdz biju diezgan vecs un man to ļāva, es mēģināju. Bet, protams, Marija bija labi paslēpusi savas pēdas. Zini, kam, pēc viņu domām, man bija jānotic? - Viņa balsī ieskanējās nicinājums un izsmiekls. - Viņi gribēja, lai es noticu, ka mana māte bijusi prostitūta, šitā, nu jau mirusī, lētā palaistuve. Nu nē, tam es nenoticēju. Monreālā es tikos ar vienu maitu no sociālā dienesta, un viņa atnesa visus tos papīrus, dzimšanas apliecību - uz tā draņķa pa-pīreļa nebija pat tēva vārda -, un viņa teica, ka es nevarot satikt savu māti, jo mana māte esot mirusi, viņu piesitis viens no klientiem, kaut kādas tamlīdzīgas blēņas... Un kā viņa uz mani skatījās - ar tādu sasodītu līdzjūtību sejā! Es būtu varējis piebeigt viņu uz vietas, man tik ļoti gribējās sažmiegt viņas draņķīgo rīkli, jo viņa bija uzdrošinājusies man tik riebīgi melot. Bet tad es sapratu - viņa tikai piedalās konspirācijā, nekas vairāk. Tādēļ es ļāvu viņai dzīvot. Tai stulbajai, melīgajai maitai...

Viņš nodrebēja, un Džinija sarāvās.

- Pēc tam - man vajadzēja sameklēt savus vecākus, vai ne? Bet, tā kā viņi man šo uzdevumu bija pamatīgi sarežģījuši, es izsekoju vēl vairākiem viltus pavedieniem, taču tad man laimējās: vienkārši laimējās. Es sastapu Matildi. Es biju Parīzē, tikko biju atgriezies tur no Amsterdamas, bet man neveicās, kārtis nebija labas, man nebija naudas, un ar savu draudzeni Šantalu - nu, mēs saķildojāmies. Man nebija, kur palikt, bet tad es sastapu Matildi. Dažus kvartālus no šejienes. Viņa bija izgājusi skvēriņā, baroja baložus - un es sāku ar viņu runāt. Es tikai gribēju ēst. Vietiņu, kur pārgulēt. Es nejutos īpaši labi - man atkal bija sākušās tās galvassāpes. Tā nu viņa atveda mani uz šejieni, pagatavoja man ēdienu -un Matildei nebija nekādas vainas. Man patika Matilde. Viņa bija vientuļa, un viņai gribējās parunāties - par Mariju. Bet es, protams, zināju, kas ir Marija, jo biju lasījis par viņu žurnālos, un tā palēnām es sāku saprast. Pēc nedēļas - varbūt mazāk, varbūt kādu dienu vēlāk, es neatceros - Matilde man pastāstīja, kā Marija bija zaudējusi savu dēliņu pirms daudziem gadiem Ņūorleānā, -un tad - es gribu sacīt, ka es ieraudzīju gaismu. Viss saskanēja. Datumi saskanēja. Es reiz biju Ņūorleānā, kādu laiku. Mani mati ir melni tāpat kā viņai, tāpat kā tam veprim Lazāram. Jā, mani mati un manas acis... Es līdzinos savai mātei, vai ne?

- Es nepārprotami saskatu līdzību, - sacīja Paskāls.

Viņš nenovērsa skatienu no Zvaigznes. Viņa uzmanība tagad šķita izkliedēta. Zvaigznes skatiens šaudījās, tāpat kā viņa vārdi. Viņš palūkojās uz Paskālu, tad uz Džiniju, tad uz pistoli, tad vērās tālumā. Paskālam radās sajūta, ka šī saruna Zvaigznēm bija pazīstama, ka tā tikusi atkārtota daudzas reizes un ka - galvenokārt -tā bija viņa saruna ar sevi.

Paskāls piesardzīgi apgāja apkārt galdam, tādējādi mazliet samazinot attālumu starp sevi un Zvaigzni. Zvaigzne nereaģēja. Viņš atkal bija sācis kairināt Džiniju. Neveikli un nesaskanīgām kustībām viņš saspieda Džinijas krūti.

- Zvaigzne, ļauj man pārbaudīt kaseti... - Džinija saviebās, nenovērsdama skatienu no Paskāla sejas. Viņa redzēja Paskāla reakciju uz Zvaigznes izturēšanos, viņa sejas izteiksme bija slepkavīga. Viņa pūlējās ar skatienu pateikt, lai Paskāls nekustas, lai neprotestē. -Zvaigzne... Izskatās, ka pirmā kasete tūdaļ beigsies. Tas nekas - man vēl ir daudzas. Ļauj, es ielikšu jaunu...

- Nē. Mums tā nav vajadzīga. Pietiek. Tā, lūk...

- Nē, Zvaigzne, tas nevar būt. Es - vēl ir tik daudzi jautājumi, ko es tev gribu uzdot. Cilvēki gribēs zināt, kā Marija reaģēja, kad tu viņai pastāstīji, kas tu esi, - tu taču viņai pastāstīji, Zvaigzne, vai ne?

- Jā. Es viņai pastāstīju.

- Cilvēki gribēs zināt, ko viņa atbildēja. Un pēc tam - viņi gribēs zināt, kas notika pēc tam. - Nenolaizdama skatienu no Paskāla, viņa sarauca uzacis. - Viņi gribēs zināt, kādēļ tu izlēmi nogalināt Žanu Lazāru, un kas notika, kad tu to darīji...

Paskāla sejā nepakustējās ne muskulis. Viņš saprata, ka Džinija pūlas nodot viņam informāciju un iegūt laiku. Vai asinis uz Zvaigznes sejas un rokām ir Lazāra asinis?

- Cilvēki gribēs zināt faktus, Zvaigzne... - viņa turpināja. - Paskāls labi pazīst cilvēkus - kā tev šķiet, viņi būs ieinteresēti, vai ne, Paskāl?

- Protams! - Paskāls pūlējās runāt mierīgā balsī. - Tieši detaļas ir pašas nozīmīgākās.

- Kāpēc es viņu nogalināju? - Zvaigzne sāka smieties. - Kā es viņu nogalināju? Kā es tikpat labi būtu nogalinājis arī Mariju, ja man būtu kaut mazākā izdevība? Skaidrs, ka es pastāstīšu.

Viņš pavicināja pistoli, pēc tam no jauna iebakstīdams to Džinijai kaklā. Viņa reakcijas aizture tagad paildzinājās, domāja Paskāls. Lai atbildētu uz Džinijas jautājumu, viņam bija vajadzējis gandrīz piecpadsmit sekundes, tomēr skaidri varēja redzēt, ka viņš neapzinājās šos zudumus laikā, nedz arī Paskāla iestarpinājumus. Viņa prāta spējas samazinās, domāja Paskāls.

Zvaigzne atļāva Džinijai pieliekties un nomainīt kasetes. Paskāls lūkoja, vai neradīsies izdevība. Tā neradās. Apmēram divdesmit sekundes pēc tam, kad Džinija bija nospiedusi slēdzi Ieraksts, Zvaigzne atkal pierāva viņu sev priekšā un no jauna sāka runāt.

- Ziniet ko? Viņš mani lūdzās... - Zvaigznes balss kļuva skaļāka. - Lielais Žans Lazārs. Pats Imperators, tupēdams uz saviem draņķa ceļiem, lūdzās, piedāvādams man visu, ko vien vēlos, lai tik es nešautu. Man tas patika. Ļaujiet man sacīt - man tas sagādāja baudu. Mans nolādētais tēvs, kas rāpoja uz ceļiem manā priekšā. Es tik ilgi to biju gaidījis. Es...

Paskāls redzēja, ka viņi rīkojušies nepareizi, nesaprātīgi un tēmas izvēle varbūt pat bijusi liktenīga. Zvaigzne atkal uzbudinājās. Šķiet, viņa prātā pastāvēja tieša saikne starp aprakstīto pazemojumu un seksu.

Pārtraucis runāt, Zvaigzne rupji pierāva Džiniju sev tuvāk, viņa plaukstas sāka slīdēt augšup un lejup pa viņas augumu. Ne mirkli nenolaizdams skatienu no Paskāla, viņš sāka berzēties gar viņas muguru. Viņš pasmaidīja, un viņa acīs parādījās stings spožums.

- Nemaz nemēģini, Paskāl! Drošinātājs ir noņemts. Ierocis ir pilns. Tu kaut ko saproti no ieročiem? Šim ir piecpadsmit patronu magazīna. Nejaukas patronas. No tādām patiešām var nonākt ekstāzē. Tās patiesi var izšļākt uz visām pusēm... Viņa būs beigta un tu būsi beigts, pirms paspēsi spert divus sasodītus soļus... -Viņa balss pieņēmās spēkā. - Tev tas nepatīk, Paskāl? Tas tevi sarūgtina, ko? Varbūt liek justies mazliet nepilnvērtīgam, mazliet impotentam'? Nu, jo sliktāk tev. Man tā bija gadiem ilgi. Gadiem ilgi mani izmantoja, atstūma, komandēja, lika karceri. Gadiem ilgi es zagos patversmēs, naktī, lai tie citi varētu papriecāties, - tu zini, cik vecs es sāku ar to nodarboties? Piecu gadu vecumā pirmoreiz, uz pakaļas, stīvo mutē. Tādā veidā man pagāja desmit, divpadsmit pretīgi gadi, ar mani apgājās kā ar mēslu, it kā es nebūtu nekas, tāpēc...

Paskāls sastinga. Klusi ievaidējusies, Džinija aizspieda ar plaukstu muti. Paskāls sakustējās, viņš zināja, ka Zvaigzne ir gatavs šaut, viņa seja saviebās. Tobrīd iezvanījās telefons. Zvaigzne turēja pistoli pie Džinijas mutes, te piepeši, pēc piektā zvana, šķiet, zvanīšana aizgāja līdz viņa apziņai, un viņš sastinga. Viņa augumam pārskrēja trīsas, viņš atkāpās, viņa seja kļuva tukša un vaibsti saspringti, tad sekoja šķietams atslābums. Viņš iebakstīja ar pistoli Džinijai sānos.

- Ej tur! Pie viņa! Galda otrā pusē, kur es jūs abus varu redzēt. Nekustieties! Man jāatbild uz zvanu... - Nodrebējis viņš iesmējās. - Man jāaprunājas ar savu psihu.

Zvaigzne noskatījās, kā Džinija klupdama krizdama šķērsoja istabu. Viņš pagaidīja, kamēr abi nostājas aiz galda, apmēram divdesmit pēdu attālumā. Nenovērsdams skatienu, pavērsis pistoles stobru pret viņiem, Zvaigzne pacēla klausuli un piespieda to pie pleca. Viņš klausījās smaidot. Paskāls varēja sadzirdēt tikai vīrieša balsi, kas viņu uzrunāja, vīrietis runāja mierīgi un nosvērti. Paskāls cieši apskāva Džiniju. Lai arī kas bija zvanītājs, Paskāls lūdza Dievu, kaut tas mācētu savu darbu un saprastu, ka jāpasteidzas.

Viņa rokas apņēma Džinijas plecus. Viņš skūpstīja Džinijas asaras, viņas augšup pavērsto seju, pūlējās klusināt baiļu trīsas, kas bija pārņēmušas viņas augumu. Kad Zvaigzne sāka runāt, apslāpējot viņa paša balsi, Paskāls piespieda lūpas pie Džinijas auss un matiem un ļoti klusi ierunājās, tā ka viņa tik tikko varēja sadzirdēt. Paskāls juta Džinijas augumu saspringstam. Viņi abi zināja, Paskāls nodomāja, ka šī varbūt ir viņu pēdējā saruna. Tik maz laika, bet tik daudz kas sakāms.

- Džinija! Vai tu saproti? Mums nav pārāk daudz...

- Es zinu. Es domāju, ka viņš tobrīd izšaus.

- Viņš gribēja. Viņš ir uzvilkts līdz pēdējam. Bet viņš grib dabūt fotouzņēmumus - un tad es varētu kaut ko mēģināt... - Paskāls uz mirkli apklusa, gaidot, kamēr Zvaigzne atkal sāks runāt, pēc tam čukstus turpināja. Džinija klausījās, nenolaizdama no viņa skatienu. Viņa juta Paskāla lūpas skaram viņas ādu un matus. Pa-skāla vārdi viņu pārbiedēja.

- Nē, - Džinija ierunājās, piekļaudama lūpas pie Paskāla sejas. - Nē, Paskāl, lūdzu! Viņš tevi nošaus. Viņš grib nošaut tevi pirmo. Mums jāgaida, jāpanāk, lai viņš runā...

- Mums jāmēģina. Tu redzi, cik viņš ir nelīdzsvarots. Policija mēģinās vilkt garumā - nogurdināt viņu, nogaidīt, līdz viņš zaudēs spēkus. Mēs to nevaram atļauties...

Viņš apklusa, dzirdot, ka Zvaigzne sāk smieties, paklausījās, tad ierunājās no jauna. Viņš palūkojās lejup uz Džinijas nobālušo seju. Cik daudz laika viņiem vēl atlicis? Desmit minūtes, piecpadsmit - varbūt mazāk.

- Paskāl! - Džinija pieskārās viņa plaukstai. - Kāpēc tu negāji projām? Tur, uz ielas, ar Mariannu. Tev bija laiks - tu varēji tikt projām. Ak Dievs...

Viņa apklusa. Atbildi viņa jau tāpat zināja, bet, ja būtu par to šaubījusies, tad varētu izlasīt Paskāla sejā, kurā atplaiksnīja skumjas un maigums.

- Tāda doma man neienāca prātā, - viņš vienkārši sacīja. Džinija dzirdēja viņa balsi aizķeramies. - Džinija, nekas nav mainījies. Es tevi tik ļoti mīlu. Tu to zini. - To sakot, viņš pieliecās un noskūpstīja Džiniju uz lūpām, pagriežot viņu sānis, aizsedzot Zvaigznes skatienam. Viņas lūpas pavērās, acis aizvērās, viņš juta mīlestību un izmisīgu vēlēšanos to pārraidīt ar skūpstu.

Paskāla skūpsts bija ciešs, ar domu, ka tā varbūt ir pēdējā reize, kad viņš to dara. Viņš ieklausījās atbildē. Palūkojies lejup, viņš lasīja pārvērtību, jaunu apņēmību Džinijas sejā.

Zvaigznes balss kļuva skaļāka, viņš atkal iesmējās. Paskāls mazliet atkāpās, pieliecies Džinijai pie kakla, viņš tik tikko sadzirdami sacīja:

- Sārtajā guļamistabā, Džinija. Tur. Es gribu viņu iedabūt istabā, kas viņu visvairāk satrauc. Istabā, kurā ir vismazāk gaismas...

Sēžot sakaru automobilī, Roulends pielāgoja austiņas. Policijas psihologs, kurš iepazīstoties Zvaigznēm bija pateicis tikai savu vārdu Lisjēns, nu jau runāja ar viņu gandrīz piecas minūtes. Roulends skaidri saskatīja viņa nolūku: mēģināt Zvaigzni nomierināt un vienlaikus izvilkt no viņa informāciju, mēģināt novilcināt laiku, mēģināt - īpatnējā veidā - nodibināt atkarības un uzticības saites. Roulendam bija iespaids - Šķita, arī psihologam radies tāds iespaids -, ka Zvaigzne skaidri zināja, kādēļ viņš to dara.

Roulends nodomāja, ka Zvaigzne izturas pārāk atsaucīgi, bet viņa izpalīdzīgās atbildes - abi no franču valodas bija pārgājuši uz angļu - tika izteiktas aizvien nekaunīgākā, izsmējīgākā tonī.

- Ēdienu? - pārvaicājis Zvaigzne sāka smieties. - Jā, nudien, jā. Tik tiešām, ēdiens noderētu gan. Te ir pieliekamais un ledusskapis, un tie abi ir piebāzti ar ēdienu, tā ka, ja es gribētu, es varētu šeit uzturēties dienām ilgi, pat nedēļām. Tas ir, es nebūšu badā, pareizi? Džinija un Paskāls arī nebadosies. Mēs dalīsimies. Bet, kad tu saki “ēdiens”, laikam tev padomā ir kaut kas visai īpašs, vai ne? Zini, kas man patiešām garšo? Langusti. Senžermēnā ir restorāns, tas saucas “Zelta laikmets”, tur nudien brīnišķīgi gatavo langustus. Nu, ja tu varētu kādus iesūtīt šeit... Ne jau tūdaļ. Varbūt stundas laikā. Ja tu man pēc stundas atkal piezvanītu. Nē, pēc pusstundas. Nē - pēc divdesmit minūtēm. Tad es labprāt pieņemtu tavu piedāvājumu, labi?

Pametis skatienu uz Martiņī, psihologs sarauca pieri.

- Protams, to var nokārtot, - viņš sacīja tajā pašā rāmajā

balsī.

- Un mašīnu! - Zvaigzne smējās. - Neaizmirsti mašīnu. Tā man būs vajadzīga. Es gribu Žana Lazāra trīsdesmit astotā gada rolsroisu braucienam uz lidostu. Bet tagad vēl ne. Es pagaidām vēl esmu pārāk apmierināts ar sevi. Tātad - es vēlreiz nosaukšu sarakstu...

Viņš sāka uzskaitīt jau iepriekš izteiktās absurdās prasības, un psihologs izslēdza mikrofonu. Palūkojies uz Martiņī, pēc tam uz Roulendu, viņš nogrozīja galvu.

Pagriezies Martiņī uzrunāja policijas virsnieku, kas sēdēja viņam blakus. Zvaigznes balss joprojām skanēja. Kad mašīnā no jauna iestājās klusums, psihologs atkal ieslēdza mikrofonu. Roulends vēroja kasetes griežamies. Ar katru mirkli viņa bezspēcības un baiļu sajūta pieņēmās spēkā.

-Tikmēr... -Zvaigzne uz mirkli apklusa. -Tas nav labi, bet mēs aizvilkām aizkarus un žalūzijas, tāpēc neredzam, kas notiek ārā, bet, protams, jūsu snaiperi nevar redzēt, kas notiek iekšā... -Viņš ieķiķinājās. - Tāpēc tev vajadzēs man pateikt - tas izsauc rosību, vai ne? Vai pašlaik jums tur prese ir ieradusies? TV operatori. Nē, nevajag atbildēt. Es gribu sacīt, tu esi tiešs zēns, tas ir redzams, bet tu vari sameloties. Viss kārtībā! Pasaki viņiem, ka vēlāk es teikšu uzrunu - no balkona. Tikmēr - es teikšu Džinijai, lai paskatās, - nešaujiet, vai ko citu, labi? Džinija, gribi paskatīties? Pa tālāko logu. Kas? CAW? Un - visi pārējie? Tas ir lieliski. Patiešām lieliski. Vari iet atpakaļ pie Paskāla. Lēnām. Tā, lūk! Gudra meitene. Ir jau labi. Neraudi! Paskāl, gribi viņu atkal noskūpstīt? Nejūties traucēts. Droši uz priekšu! Tu vari ar viņu pārgulēt, ja vēlies. Vispirms tu. Pēc tam es... Es tikai jokoju. Redz, vainīgas tabletes, ko es lietoju. Tās piešķir man šo - kāri dzīvot. Es varētu tīri vai ķerties pie lietas, kaut tūlīt... Uh, brīnišķīgi. Uh, tās nudien ir labas... Klau, Paskāl, - man negribas tev sacīt, saproti, francūzim, - bet tava tehnika nav pati labākā. Tā ir pārāk maiga. Zini, kas sievietes patiešām uzbudina? Brutāla apiešanās. Viņām tik tiešām patīk, kad viņas krietni sapurina...

Roulends nokāra galvu. Psihologs iejaucās.

- Kristof, - viņš sacīja. - Kristof! Es gribētu izteikt priekšlikumu. Vai nebūtu vienkāršāk, turklāt labāk, ja tu izdarītu labas gribas žestu? Teiksim, par to, ka mēs tev dosim mašīnu, tu atbrīvo vienu no ķīlniekiem...

- Džiniju? - Zvaigzne atkal smējās. - Jūs gribat Džiniju, vai ne? Es par to neesmu tik pārliecināts. Mēs ar viņu - mēs labi saprotamies. Man jāpadomā...

Psihologs deva zīmi Martiņī, paceldams augšup vienu pirkstu.

- Tad es iesaku tā. Es tev piezvanu tieši pēc divdesmit minūtēm, labi? Tev būs laiks pārdomāt manus priekšlikumus. Tu vari padomāt, vai tev vēl kas nav vajadzīgs. Varbūt tu ar kādu vēlētos parunāties, ja vēlies, mēs to varam nokārtot...

- Šaubos! - Zvaigzne atkal ieķiķinājās. - Nav diez cik ticams. Viņi visi ir beigti.

-Jauki. Divdesmit minūtes. Pēc tam es tev piezvanīšu. Tieši pulksten divos...

Viņš pārtrauca sarunu, nopūtās un pagriezās pret Mārtiņi un policijas virsnieku.

- Vai jūs esat gatavi līdz tam laikam doties iekšā? Teiksim, pēc piecpadsmit minūtēm?

Abi vīrieši brīdi klusām apspriedās.

- Pēc pusstundas būtu labāk, - sacīja Martiņī. - Vēl labāk būtu pēc četrdesmit piecām minūtēm.

- To es neieteiktu.

-Tev neliekas, ka tu varētu viņu pārliecināt, lai atbiīvo Že-nevjēvu Hanteri?

- Viņam nenāk ne prātā atbrīvot ne vienu, ne otru. Vai izmantot mašīnu vai lidmašīnu. Tu dzirdēji. Viņš ir satraukts. Viņš ir savā elementā - vai ne?

- Labi.

Roulends vēroja, kā tiek pieņemts lēmums. Redzēja, ka aiziet policijas virsnieks, dzirdēja kustību ārpusē, ieroču troksni, soļu dipoņu.

Psihologs pārvilka plaukstu pār pieri. Martiņī apsēdies aizsmēķēja.

Visi tris vīrieši sēdēja klusēdami. Viņi vēroja pulksteņa minūšu rādītāja gaitu, viņi vēroja ierakstu kārbas. Viņi klausījās klusajās lokatora skaņās, atmosfēras traucējumu sprakšķos. Roulends sastinga: viņš tikko bija izdzirdējis Džinijas balsi.

Martiņī nopūtās. - Beidzot! Uzstādījuši noklausīšanās ierīces. Kad viņi dosies iekšā, tas notiks vienlaikus no ēkas priekšpuses un sētas puses. Trīsdesmit sekundes pirms tam iezvanīsies telefons. Piecpadsmit sekundes vēlāk mēs nodzēsīsim visur gaismu tajā dzīvoklī. Tad...

Viņam nebija jāturpina. Būtībā Roulends zināja, kas sekos pēc tam. Viņi nolaidīsies nojumta. Atskanēs maldinoši trokšņi, iedegsies žilbinoša gaisma, iebruks specvienību operatīvie bruņucepurēs, pilnā apbruņojumā, katrs apgādāts ar ierīci redzēšanai tumsā un audiosakariem. Teorētiski viņi ir tik ļoti trenēti, lai tumsā rīkotos nepazīstamā telpā straujā tempā un lai straujā tempā izšķirtu, kuri ir ķīlnieki un kuri nav. Straujā tempā, izmantojot automātiskos ieročus, viņi izolēs Zvaigzni - un tikai Zvaigzni. Reizēm šī metode bija veiksmīga, reizēm - ne.

Gan Paskāls Lamartēns, domāja Roulends, gan Zvaigzne ir vienāda auguma, abi ir tumšmataini, vienam rokās ir ierocis, otram nav.

Viņš pievērsa skatienu mašīnas sānos virs kasešu kārbām un iekārtām iebūvētajai pulksteņa ciparnīcai. Dzirdamība no dzīvokļa nebija laba, tā skanēja ar pārtraukumiem un atgādināja slikti noskaņotu radiostaciju. Piepeši, beidzoties sprakšķiem, viņš sadzirdēja Lamartēna balsi, tā izklausījās vēsa, pat atvieglota.

- Ne šeit, - viņš sacīja. - Tur, tavas mātes istabā - sārtajā istabā. Tur ir vesela siena ar viņas fotoattēliem. Ja tu nostātos ar muguru pret tiem... Es varētu pamēģināt dažus tālos skatus. Tikai...

- Kas? Kāda problēma?

- Vākiem man vajadzēs galvu līdz pleciem. Man būs vajadzīgs viens labs tuvskats.

- Vākiem?

-Protams. “Times”. “Newsweek”, “ParisMatch”. Man vajadzīgs melnbaltais un krāsainais uzņēmums - melnbaltais avīzēm, krāsainais žurnāliem...

- Man nepatīk tā istaba. Tā ir manas mātes istaba. Mana māte... Viņa var atgriezties...

- Labi. Lai notiek! Mēs to darīsim šeit pat. Te gan nav tik

labi...

- Nē. Nē! Mēs iesim uz turieni - tikai nemēģini neko pasākt, labi, vai es, pie velna, šaušu, un viņa...

Balsis atkal pagaisa. Sakaru automobilī valdīja pilnīgs klusums.

- Dieva dēļ, kā viņam šķiet, ko viņš dara? - izlauzās Roulen-dam. Nopūties Martiņī pieskārās viņa plecam. Psihologs pakratīja galvu.

- Es nebūtu ieteicis to istabu. Vai pieminēt māti. Bet...

- Vai kameras. - Roulends piecēlās kājās. - Vismazāk kameras. Viņam patīk kameras. Viņam patīk publiskums - jūs tikko to redzējāt. Viņš ir pilnīgi spējīgs nogalināt Džiniju kameras priekšā. Tas ir ļaunākais, ko Lamartēns varēja iedomāties darīt. Zvani vēlreiz Zvaigznēm! Zvani tūdaļ pat! Tas ir jāpārtrauc.

Gan psihologs, gan Mārtiņi ielūkojās pulkstenī. Bija pagājušas piecas minūtes. Mārtiņi sāka spaidīt slēdžus, runāt mikrofonā, kasetes noklikšķēja, sāka griezties. Divāla kundzes dzīvoklī iezvanījās telefons. Visi trīs vīrieši uzlika austiņas un sāka klausīties. Dzīvoklī neviens neatbildēja.

-Lai zvana, - sacīja Zvaigzne. - Lai zvana, darīsim, kas darāms. Pasteidzies...

Paskāls mēģināja viņu izprast, mēģināja izprast istabu. Kad viņi iegāja tajā, kā viņš bija gaidījis, Zvaigznes neomulības sajūta bija acumirklī pieaugusi. Viņu vērojot, Paskālam radās iespaids, ka Zvaigzne joprojām skatās pats savu personisko filmu, kas viņa acu priekšā ritinājās ļoti strauji. Šķiet, jo ašāk slīdēja filma, jo lēnāka bija viņa reaģēšanas spēja. Tagad Zvaigzne stāvēja pie sienas, kā bija norādījis Paskāls, no visām pusēm mātes fotoattēlu ieskauts. Viņš joprojām turēja Džiniju sev priekšā, pistoli piespiedis pie viņas kakla. Apgaismojums šajā telpā bija vēl trūcīgāks nekā dzīvojamā istabā. Paskāls pacēla vienu no savām kamerām un palūkojās caur vizieri. Viņš centrēja fokusu uz Zvaigznes dīvainajām acīm. Nedrīkstēja sasteigt, vajadzēja gaidīt, kamēr Zvaigznes acis aprod ar vājo apgaismojumu, kamēr viņa acu zīlītes izplešas.

Kamerai bija piestiprināta ierīce, ko Paskāls reti izmantoja un sauca par zibspuldzi. Ieslēgta tā raidīja intensīvu žilbinošas gaismas kūli. Pavērsta tieši acīs no liela tuvuma, šī gaisma spēja dot viņam piecpadsmit, divdesmit, trīsdesmit sekundes, ar kurām varēja pietikt, bet varēja arī nepietikt. Visādā ziņā ar tām nepietika, kamēr Džinija atradās tādā stāvoklī - ar pistoli pie kakla.

Viņš nolaida kameru. Zvaigznes skatiens tagad bija piekalts milzīgajai, sārtajai gultai aiz Paskāla muguras. Paskāls nopūtās un mierīgā, nožēlas pilnā balsī sacīja:

- Ta nav labi. Džinija ir par ak gara. Es netieku klāt tavai sejai...

- Ej elle! Un ka tagad?

Ar strauju, rupju kustību viņš nogrūda Džiniju uz ceļiem, turot pistoli viņai pie galvas.

- Nē. - Paskāls paskatījās viņam acis. - To es nefotografēšu. Un neviens tādu fotogrāfiju neiespiedīs, ja es arī fotografētu.

- Ejiet abi pie velna! Es... Kas tas bija?

Zvaigzni bija pārņēmuši drebuļi. Viņa skatiens šaudījās apkārt istabai. Džinija izbailēs klusu ievaidējās. Paskāls, kurš arī bija dzirdējis troksni - slīdošu skaņu -, pievērsa Zvaigznēm neizteiksmīgu skatienu.

- Kas? Es neko nedzirdu...

- Klau - tur! Tikko... - Zvaigznes seja sastinga. - Kaut kas kustas. Es dzirdu, ka kaut kas kustas. Rau, tur - pie gultas...

Paskāls gluži labi zināja, ka skaņa nāca no augšas, turklāt gandrīz nepārprotami - nojumta. Pa pusei pacēlis kameru, viņš paspēra soli uz priekšu. Bailēs izķēmotu seju Zvaigzne tagad stāvēja, atspiedies pret sienu. No viņa rīkles izlauzās klusas, aizsmakušas skaņas. Paskāls juta, ka laiks sastingst, pēc tam iegūst paātrinājumu. Vēl viena skaņa - un viņš sāks šaut, Paskāls nodomāja.

- Viņa atgriežas... Mana māte atgriežas. Viņa - man vajadzēja nomazgāties. Es gribēju nomazgāties. Viņa var saost asinis uz manis. Viņa ir šeit... - Viņš šaudīgi palūkojās uz istabu, palūkojās uz Džiniju un atgriezās pie gultas. - Tu... - Viņš iespēra Dži-nijai ar kāju. - Pārbaudi gultu! Pavelc nost segu - to sārto. Tā kustas - Jēzus, tā taču kustas...

Tagad, Paskāls nodomāja, Džinijai paveļoties tālāk no Zvaigznes un pielecot kājās. Brīdī, kad viņa piegāja pie gultas un pasniedzās pēc segas, Paskāls strauji devās uz priekšu - divas pēdas, trīs pēdas. Zvaigzne joprojām bija piespiedies pie sienas, nobālušām lūpām, viņš trīcēja no galvas līdz kājām, pistole viņam rokās raustījās, viņa lūpas pavērās neskanīgā kliedzienā. Viņiem virs galvas atskanēja ilga, lēkājoši šļūcoša skaņa. Džinija pavilka malā sārto gultas pārsegu. Klusā balsī viņa sacīja: - Ak mans

Dievs! - un sekundes daļu, pirms Zvaigzne nospieda gaili, Paskāls iedarbināja zibspuldzi.

Telpā eksplodēja gaisma un skaņa. Istaba sašķīda drumslās. Paskāls lēca. Viņš juta savu labo plecu ietriecamies Zvaigznēm sānos. Zvaigzne bija sācis šaut, pirms Paskāls viņam iesita, un krizdams turpināja šaut. Paskālu apdullināja troksnis, šāvienu blīkšķi, briesmīgais, dzīvnieciskais Zvaigznes kliedziens. Viņam krītot, Paskāls iespēra pa roku, kas turēja ieroci, un Zvaigzne iekliedzās sāpēs. Noblīkšķēja šāviens, sašķīda stikli. Metāls nodžinkstēja, pistolei aizlidojot pa gaisu, pēc tam Zvaigznes dūre ietriecās viņam sejā.

Paskāls mēģināja sakliegt Džiniju - viņš nevarēja Džiniju redzēt, un varbūt viņai bija trāpīts, bet tobrīd Zvaigzne viņam no jauna uzbruka, sagrābdams viņa kaklu, aizžņaugdams ar pirkstiem kakla artēriju. Desmit sekundes šāda spiediena, un viņš zaudēs samaņu. No visa spēka ietriecis celi Zvaigznēm starp kājām, Paskāls juta viņu saliecamies un iestenamies sāpēs, viņa pirkstu tvēriens atlaidās. Paskālam izdevās vēl viens trāpīgs sitiens pa kaklu, un Zvaigzne sagrīļojās, bet tad sagrāba viņu no jauna. Viņi ietriecās atmuguriski fotogrāfijās pie sienas, uzgrūdās krēslam, vienam no mazajiem, trauslajiem galdiņiem, ar kuriem bija pilns viss dzīvoklis, un nogāzās uz grīdas. Paskāls nokrita neveikli, vienu kāju saliektu zem sevis, un ar šo sekundes zaudējumu pietika. Acumirklī Zvaigzne no jauna bija pielēcis kājās un veltīja Paskālam nežēlīgu kājas spērienu. Paskāls juta asu sāpi izskrienam lejup pa roku, pāri krūškurvim. Viņš gandrīz zaudēja samaņu, mēģināja piecelties, juta, ka istaba griežas un gāzelējas, un pēkšņi izdzirdēja sievietes balsi, balsi, kuru gandrīz nepazina, sakām: - Iesper viņam vēlreiz, un tu esi beigts...

Žēlīgais Dievs, nabaga Džinija, nodomāja Paskāls. Viņš mēģināja pieslieties kājās, nežēlīgām sāpēm no jauna izšaujoties cauri rokai. Viņš zināja, ka roka, viņa labā roka, ir lauzta, un filma kļūst lēnāka, atbaidoši lēni slīdošā skaidrībā viņš redzēja, kas tagad notiks. Zvaigzne bija sastindzis un piepeši kļuvis vērīgs. Viņa sejā lēnām atplauka smaids.

- Jauki... - viņš sacīja. - Tad ņem tik un šauj! Tu man neko nevari nodarīt, kārtis man pateica. Tu šausi, bet tik un tā netrāpīsi...

Viņa nevar trāpīt - ar sāpju aizmiglotu skatienu Paskāls to redzēja: Džinija ienīda ieročus un baidījās no tiem, viņa pat nezināja, kā turams tāds ierocis kā šis.

Bērētu vajadzēja turēt ar abām rokām. Paskāls redzēja, ka viņa to tur sliktākā no iespējamiem veidiem, sievišķīgi, atspiedusies pret gultas galu, pistoli vienā rokā, kuru turēja taisni izstieptu visā garumā, tādējādi pistoles svars un Džinijas bailes lika tās stobram svārstīties un drebēt. Paskāls redzēja, ka viņa ir sastingusi no bailēm, ieplestām acīm, bālu seju. Zvaigznēm lēnām pakāpjoties vienu soli uz priekšu, viņa sarāvās. Kaut kur ļoti tālu Paskāls dzirdēja trokšņus - soļus, čukstus izteiktas komandas, pieaugošu steigu. Viņš vienaldzīgi nodomāja, ka tas ir jauki, bet viņi ierodas par vēlu. Paskāls mēģināja piespiest sevi piecelties, bet Zvaigzne paspēra vēl vienu soli uz priekšu. Tagad viņš izstaroja pašpārliecinātību, tā nāca no viņa kā tveice.

-Tu, sasodītā muļķa zoss, - viņš klusi ierunājās. - Zini, ko es grasos darīt? To, ko es gribēju jau pirmīt izdarīt. Un tavs draņķa drauģelis var paskatīties. Tūlīt jūs redzēsiet, kāda ir tā sajūta, -jūs abi. Jo, kad es nākšu, es sašķaidīšu jūsu draņķa smadzenes. Meties ceļos, zoss, dod man to draņķa pistoli, maita...

Atspiedusies pret gultas malu, Džinija vēroja veselus gadsimtus, līdz Zvaigzne nogāja desmit pēdas. Viņa redzēja visus sīkumus - sašķaidīto istabu, Paskāla sadragāto roku, asinis uz viņa sejas. Paskāls joprojām pūlējās piecelties, bet Zvaigzne joprojām tuvojās, pretīgi jēlajam smaidam sašķobot viņa neparasto seju.

Džinija saprata, ka viņa dzird, ko runā smalkā balstiņa viņas galvā. Paskāls nespēs laikus līdz viņai nokļūt, neviens laikus neielauzīsies ne pa durvīm, ne logiem, šeit bija tikai viņa un šī ēna, kas tuvojās, un šis smagais instruments viņai rokā, kurā varbūt vairs nebija patronu vai gandrfz nebija patronu, tāpēc, ja viņa šaus, viņai vajadzēs būt ļoti uzmanīgai, lai neaizšautu garām.

Zvaigzne joprojām nāca tuvāk, vārdi joprojām plūda viņam pār lūpām, bet tad tuvodamies viņš pieļāva vienu pavisam mazī-tinu kļūdu. Sperdams soli garām Paskālam, Zvaigzne nomērķēja vēl pēdējo spērienu viņam pa kājām - un tad tas bija viegli. Dži-nija apņēma ar pirkstu gaili, viņa atkal atradās uz tilta Amsterdamā, un cauri viņas augumam izplūda apbrīnojams spēks. Viss apslēptais sievišķais spēks - Annekas mātē, viņā pašā. Šis spēks aizmēza paniku un žēlumu, tādēļ brīdī, kad Zvaigzne atradās četru pēdu attālumā, viņa izšāva, un pistole salēcās.

Pistole salēcās kā dzīva būtne, un viņa šāva vēl, redzot, ka droši vien nav trāpījusi, lai gan Zvaigzne bija tik milzīgs mērķis un atradās tik tuvu, jo viņš joprojām nāca virsū, tāpēc, satvērusi pistoli ciešāk, saņēmusi to abās rokās, brīdī, kad Zvaigzne sniedzās pēc viņas, Džinija iešāva taisni asins traipos uz viņa krūtīm.

Tas, kas notika pēc tam, bija briesmīgi. Zvaigzne ar pārsteigumā plati ieplestām acīm pastreipuļoja soli atpakaļ, un viņa ķermenis sāka raustīties īsām spazmatiski raustīgām kustībām kā marionetei, Džinijai vēl aizvien šaujot. Džinija gaidīja, ka viņš beigs šo drausmīgo marionešu deju un atkal nāks viņai virsū. Viņa vēlreiz nospieda gaili, bet nekas nenotika, atskanēja tikai metāliski klikšķi, un tā nu viņa gaidīja, kad Zvaigzne beigs dejot un sagrābs viņu, un gaidot domāja: esmu aizšāvusi garām un tagad Paskāls un es, mēs abi, esam pagalam.

Viņai griežoties uz Paskāla pusi, Zvaigzne izgrūda vemstī-gu, gurkstošu skaņu. Džinija redzēja, ka viņš piepeši nogāžas uz ceļiem un sāk raustīties, it kā viņā iekšā būtu iemitinājies kaut kas dzīvs, kāds dzīvnieks, vispirms vēderā, pēc tam krūtīs, pēc tam rīklē. Pievērsis skatienu Džinijas sejai, viņš pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet vārdi šķita iesprūduši viņam kaklā.

Viņa redzēja Paskālu ceļamies, sajuta viņu beidzot nokļūstam sev blakus un klusi izņemam pistoli viņai no rokas. Džinijai šķita, ka Paskāls to nosviež, bet viņa nespēja atraut skatienu no Zvaigznes sejas. Viņa gaidīja vārdus, vēroja viņa lūpas sakustamies, tad viņš izvēmās un spēcīga asins strūkla izšļācās viņam no mutes. Viņš nokrita uz priekšu, ar seju pret grīdu, ieplestām rokām, bet Džinija plati ieplestām acīm joprojām raudzījās viņā. Viņa gaidīja, ka Zvaigzne piecelsies.

Paskāls pievilka Džiniju sev klāt. Bija tumšs, ne mazākā gaismas stariņa, zvanīja telefons, un bija dzirdama plīstoša stikla šķinda.

- Džinija, neskaties, - sacīja Paskāls. - Tikai stāvi mierīgi! Ļauj man tevi turēt. Pagaidi! Tie ir...

- Vai es viņu nošāvu? - Džinija vaicāja.

Vairākas reizes, nodomāja Paskāls, bet to viņš neteica. Viņš noveda Džiniju malā. Telpu pildīja kliedzieni. Piespiedis viņu ar muguru pie sienas, aizsedzis viņu ar savu augumu, Paskāls ļāva visam ritēt savu gaitu.

Beigu beigās elektrība atkal tika pievienota. Džinija pēdējo reizi atskatījās, kad vīri melnos tērpos mudināja viņus iet ārā. Mirušais Zvaigzne gulēja uz sadragātu mēbeļu, porcelāna un stikla kaudzes ar ieplestām rokām, sažņaugtām dūrēm. Blakus viņa kreisajai plaukstai bija maza, bezgalvaina porcelāna figūriņa un krucifikss, blakus labajai - saplēsta Marijas Sezāres fotogrāfija. Cīniņā viņam no kabatām bija izkrituši dažādi priekšmeti: viens bija bieži lietotu Taro kāršu komplekts, otrs - kārbiņa ar Zvaigznes trim pēdējām Baltajām Dūjām.

XX

Roulends gaidot stāvēja uz ielas. Viss dienas spožums bija izbālējis, sāka smidzināt smalks lietus. Biezējošo tumsu kliedēja neona lampu spožums. Sarauktām uzacīm, palūkojies uz to vara-vīkšņaini žilbinošo gaismu, viņš atkāpās ēnā aiz policijas furgoniem un ieņēma savu novērotāja posteni. No šejienes, par spīti reportieru un policistu pūļiem, viņam pavērās skaidrs un netraucēts skats uz Divāla kundzes ēku un tās lieveņa pakāpieniem. Viņš zināja, ka Džinijai nekas nedraud, bet gribēja pārliecināties pats savām acīm, ka viņai nekas nav noticis. Tas, viņš juta, bija nākamais un nepieciešamais solis.

Gaidot tajā vēsajā, klusajā nosacītībā, kas seko šokam un sakāpinātām emocijām, Roulends vēroja atritināmies pats savu nepatīkamo situāciju kā filmu, kurā redzamas kāda cita cilvēka dzīves sekas. Viņš domāja par varonības būtību - šai īpašībai viņš ticēja, lai gan zināja, ka vairumam šāds uzskats šķiet vecmodīgs un aizdomīgs. Roulends apbrīnoja drosmi, vienalga, garīgu vai fizisku. Iespējams, arī no viņa puses pašlaik bija vajadzīga zināma drosme, lai atzītu, ka tagad, kad Džinija ir drošībā, viņš pats ir kaut ko parādā Paskālam Lamartēnam.

- Viņi būs lejā pēc dažām minūtēm... - Viņam blakus materializējās Martiņī, dauzīdams kājas no aukstuma un smēķēdams cigareti. Izpūtis dūmus, viņš uzmeta Roulendam ieslīpu skatienu.

- Sievietes. Viņas ir tik neaprēķināmas, vai ne? Saproti - kad mēs klausījāmies, kad mēs domājām, ka viņa nešaus.

-Jā.

- Laikam kaut kas ar viņu notika. Viņa salaida Zvaigznē divpadsmit lodes. Kad šo dabūs līdz morgam, es negribētu izdarit līķa sekciju.

- Varu iedomāties.

- Āda un iekšas... - Paraustījis plecus, Martiņī nometa izsmēķi notekā. - Un es domāju, ka viss pagalam. Varbūt tās bija bailes, kā tev šķiet?

- Vai dusmas.

- Laikam.

Pagājis dažus soļus uz priekšu, Martiņī apstājās, tad griezās atpakaļ.

- T\i izskaties... Vai negribi iedzert? Es tev varētu kaut ko sameklēt. Konjaku? Viskiju? Varbūt kļūtu labāk...

-Nē, paldies!

- Tu ar viņu nedrīkstēsi runāt... - Martiņī sirsnīgi viņu uzlūkoja. - Tu to saproti? Viņiem abiem jāiziet medicīniskās pārbaudes. Pēc tam nopratināšana. Lamartēns jāievieto slimnīcā. Ieplaisājušas ribas un nejauks rokas lūzums. Viņa - tas atkarīgs no tā, cik dziļā šokā viņa atrodas. Ar viņu drīkstēs tikties ne agrāk kā rit no rīta. Vai tu to saproti?

- Jā. Saprotu.

- Bet es - esmu tev parādā. Tāpēc, ja vēlies piebiedroties man, kad sāksim pārmeklēt to dzīvokli... - Martiņī piepeši pasmaidīja un pameta ar īkšķi uz žurnālistu pūli, kas drūzmējās aiz nožogojuma. - Es labāk visu informāciju atdotu tev. Šie kretīni man apnikuši, visu dienu maisīdamies pa kājām. Viņiem būs jāatklāj, ka mans departaments nepavisam nav izpalīdzīgs, ja negrib tāds būt. Tātad - cik tev vajag? Sešas stundas? Astoņas? Nakti? Lai viņi ķer paši savas astes, kamēr rit no rīta mēs sarīkosim preses konferenci, jo es nekādā ziņā netaisos to rīkot šonakt.

Abi saskatījās. Roulends atturīgi pasmaidīja.

- Nakts - tas būtu vairāk nekā dāsni. Es gribētu redzēt dzīvokli. Man vajag sazināties ar savu redakciju, nodot viņiem faktisko materiālu.

- Nekādu problēmu! Tur, augšā, ir vesela kaudze papīru. Piezīmes, vēstules, viņa dienasgrāmata, diezgan dīvaina. Protams, vēl ir tavas kolēģes ieraksti. Dabiski, tie visi ir faktiskie pierādījumi.

- Dabiski.

-Tos nedrīkst vēl krietnu laiku publicēt presē. Tādēļ, ja kādam žurnālistam gadās uziet kādu no šiem materiāliem - pa vidu juceklim, kad esmu uzgriezis muguru... Man, protams, vajadzēs sākt izmeklēšanu.

- Bez šaubām.

- Lai gan ar šādām izmeklēšanām ir tā nelaime, ka tās parasti ne pie kā nenoved. Pārāk daudz papīru... Tu jau saproti, kā tas ir.

- Es esmu pateicīgs.

- Nav nekādas vajadzības. - Nodrebinājies Martiņī ciešāk savilka mēteli. - Pēc tam - vēlāk - vai negribēsi ar mani kopīgi paēst? Trijos naktī, četros, vienalga, kad. Sieva mums kaut ko pagatavos. Viņai patīk ar to noņemties.

- Labprāt. - Roulends paskatījās uz viņu. - Tad mēs, protams, varētu iedzert ari to brendiju.

Martiņī iesmējās. Uzsitis Roulendam uz pleca, viņš parādīja žestu, kas bija izteiksmīgs un ļoti francisks.

- Pašlaik viņus ved ārā. Es atstāšu tevi vienu, kamēr viņi būs projām. Tev tā labāk patiktu, vai ne?

- Vai tas ir tik trakoti redzams? - Roulends novērsās.

- Varbūt ne sievietei. Bet otram vīrietim - jā.

Veltījis Roulendam vēl pēdējo klusas un pa pusei zobgalīgas līdzjūtības skatienu, Martiņī devās projām. Gudrs cilvēks, nodomāja Roulends, un smalkjūtīgs. Nākamajā mirklī viņš sasprindzis aizmirsa Martiņī. Uz lieveņa sākās rosība, atskanēja reportieru sasaukšanās, piepeši uzliesmoja žilbinošas TV gaismas.

Kāpņu lejasgalā tobrīd piebrauca policijas mašīna. Steidzīgi policijas ielenkumā no ēkas izveda Paskālu Lamartēnu un Dži-niju. Roulends uz mirkli pamanīja sievietes bālo seju, Lamartēns bija apņēmis viņas plecus ar kreiso roku, viņas galva ar gaišajiem matiem bija zemu noliekta. Brīdī, kad viņa pirmā iekāpa piebraukušajā mašīnā, Lamartēns apstājās un Roulends uz īsu mirkli pavisam skaidri saskatīja viņa seju. Tajā atspoguļojās mīlestība un rūpes, viņa sejas izteiksme uzrunāja Roulendu no attāluma, kas abus šķīra: tā sacīja - mēs esam salaulāti. Tā novilka robežas, kuras šajos apstākļos Roulends nespēja pārkāpt.

Vai tā vismaz viņš sev sacīja, raukdams pieri smalkajā lietū, piespiezdams sevi palikt ēnā, būt neredzamam. Tā bija godpilna lieta: Roulends Vēroja, kā mašīna strauji uzņem ātrumu. Miklo gaisu pāršķēla sirēnu gaudošana, paša lēmums - pieņemts tobrīd, varbūt arī agrāk? - viņu saniknoja, bet viņš atzina tā ētisko pusi, pat ja tobrīd izjuta pirmos asos un rūgtos nožēlas dūrienus.

Mašīnai nogriežoties ap stūri un nozūdot skatienam, Roulends sāka plānot pats savu attālināšanos no Džinijas. Tai jānotiek tā, viņš sev sacīja, lai radītu vismazāko vainas sajūtu un vismazākās atskaņas - vismaz viņai. Viņam nāksies Džinijai melot, un Roulends prātoja, vai tad, kad pienāks īstais brīdis, viņš to spēs izdarīt pieliekami labi. Viņš prātoja, vai viņš spēj melot tik labi, kā pats viņai bija apgalvojis. Vai spēja melot tik labi, lai Džinija neko nenojaustu? Iespējams, viņš sev sacīja. Galu galā vēl bija visa nakts, lai sagatavotu scenāriju.

- Gatavs? - viņam uzsauca Martiņī.

Pamājis Roulends nostājās viņam blakus. Tobrīd, kad viņš un Martiņī nonāca līdz vestibilam, tika iznests līķa maiss. Gaisma atspīdēja pret melno plastiku, bija zināmas grūtības izdabūt kravu no lifta. Apkaunojoša aiziešana, nodomāja Roulends: Viņš novērsa skatienu.

Augšā, iepretī sārtajai guļamistabai, svētnīcai, viņš apstājās. Viņš bija iztēlojies šo istabu, kā to bija aprakstījusi Žiljeta Dener-vāla, viņš to no jauna bija iztēlojies, gaidot policijas automobilī, tomēr tā atšķīrās no gara acīm skatītās telpas. Roulends nebija paredzējis tik daudz asiņu, tādu grautiņu. Viņš pārvilka ar plaukstu sejai: šī istaba, viņa paša dzīve - abas šķita fantastiski nereālas.

Stingu skatienu Roulends raudzījās uz gruvešiem, pēc tam viņu paaicināja Martiņī, un abi devās tālāk uz dzīvojamo istabu. Martiņī klusi noveda viņu malā un iedeva rokās kaudzi preses izgriezumu un ar roku rakstītu papīru.

Mana biogrāfija, akurātā, sīkā rokrakstā bija rakstījis Zvaigzne. Man mēģināja iestāstīt, ka mana māte ir ielasmeita un mans tēvs ir viens no viņas klientiem. Pēc viņas nāves, kad es biju apmēram divus gadus vecs, mani nodeva audzināšanā viņas māsai, kas bija precējusies ar kādu zaldātu un dzīvoja netālu no Baton-rūžas Luiziānā. Jādomā, ka es viņiem nepatiku, jo viņi drīz vien no manis atbrīvojās un apmēram četru gadu vecumā mani ielika patversmē. Šī notikumu versija ir vieni lieli meli. Tagad es zinu patiesību, un sajūta ir patiešām laba. Tādēļ ļaujiet man paskaidrot, kas es esmu...

Roulends juta žēlumu, viņš spēja iedomāties sevi Zvaigznes vietā. Vai mēs visi nevēlētos zināt atbildi uz šo jautājumu? Vai mēs visi negribētu skaidri un gaiši pateikt - lūk, kas es esmu! Viņš izšķirstīja papīrus, redzot, ka tālāk, Zvaigznēm stāstot par meklējumiem, kuri noveda pie slepkavībām, rokraksts zaudē glīti akurāto formu. Viņš ieslēdza Džinijas magnetofonu, bet, dzirdot viņas balsi, steigšus to izslēdza. Šeit bija visas nepieciešamās sastāvdaļas, lai nekavējoties izstrādātu publikāciju. Roulends bija apguvis pašdisciplīnu un tādēļ pacietīgi, bez kādām ārējām nemiera pazīmēm, iekārtojās klusā istabas stūrī un apsēdās, lai strādātu.

Nākamajā rītā Džinijai beidzot atļāva iziet no slimnīcas. Ap septiņiem, kad Paskāls, saņēmis nomierinošu līdzekļu devu, gulēja, viņai pakaļ atbrauca mašīna, lai aizvestu atpakaļ uz viesnīcu. Padevīgi iesēdusies tajā, Džinija, laimīgā kārtā nojautusi šofera vienaldzību, pierunāja izlaist viņu no mašīnas. Viņa juta izmisīgu nepieciešamību pabūt vienai, vienkārši pastaigāties, ieelpot svaigu gaisu un padomāt, tādēļ atpakaļ viņa atgriezās lēnām, pa apkārtceļu, dziļi ieelpodama auksto, mitro gaisu, vērodama, kā aus-trumos debesis kļūst gaišākas, ieklausīdamās pati savu soļu atbalsīs vēl gandrīz tukšajās ielās.

Ceļš veda uz Sēnas pusi, un kādu bridi viņa uzkavējās krastmalā, vērojot ūdens strēli, pagājušo dienu un aizvadītās nakts notikumus. Viņa vēroja Paskāla acīs lasītos jautājumus, kurus viņš neuzdeva skaļi, jo bija pārāk gudrs. Viņa vēroja policijas uzdotos jautājumus, uz kuriem viņas pacietīgās atbildes šķita atbilstošas, bet ne pareizas. Viņa vēroja konsultanta paskaidrojumus, kas, norādot uz ēnām rentgena uzņēmumā, stāstīja, ka šis esot sarežģīts lūzums, kam nepieciešama sarežģīta operācija, kuras laikā kauli rokā tikšot nostiprināti ar tērauda adatām - šeit, šeit un šeit. Viņa vēroja sevi, nu jau vienu pašu ar konsultantu mazā priekštelpā. - Viņa rokām jābūt veselām, - viņa bija teikusi vīrietim. - Lauzta ir labā roka. Viņš ir fotogrāfs. Ļoti labs fotogrāfs. Viņam jāspēj strādāt straujā tempā. Viņam jābūt izveicīgām rokām. Vai jūs to saprotat?

Vīrietis - slavenība savā profesijā - laipni atteica, ka viņš saprotot, ka viņš jau to esot zinājis.

Viņa apgalvojumi nāca it kā no liela attāluma. Džinija juta, ka šis cilvēks nedzird, ko viņa saka, vai pilnībā neizprot teikto, tādēļ atvairīja malā viņa piezīmes par pēcoperācijas terapiju, pacietīgu sadarbību un atveseļošanās periodu, kas prasīs, vismazākais, sešus mēnešus.

Džinija atkārtoja savas bailes un savus argumentus vēl un vēlreiz, līdz piepeši teikuma vidū aptvēra, ka neprasa šim slavenajam vīram, lai saārstē Paskālam kaulus, kurus salauzis Zvaigzne, bet prasa, lai viņš izārstē visas vainas un it īpaši tās, kuras pati bija nodarījusi.

Šādi vārdi netika pausti skaļi, bet Džinija juta, ka vīrietis kaut ko nojauš no neizteiktā. Varbūt viņš izprata Džinijas sāpes, vainas apziņu un satraukumu. Viņš izvēlējās - un varbūt tā bija gudra izvēle - Džinijas reakciju pilnībā piedēvēt pārciestajam šokam. Džinija, kas zināja, ka tā nav patiesība, neiebilda, viņa samierinājās ar parakstīto miera un atpūtas periodu. Viņu ieveda mazā istabiņā, kur viņa apgūlās uz šaurās slimnīcas gultas. Lai pasteidzinātu slimnieku kopējas aiziešanu, Džinija izlikās aizmigusi un gulēja pamirusi aizvērtām acīm, juzdama izmisuma nelabumu, vērojot savas pašas kaunu, savu nodevību ne tikai pret Paskālu, bet ari pati pret sevi.

Beigu beigās nogurums, pazemojums un pašpārmetumi lika notikumu tvērienam atslābt. Pašā pirmajā stundā viņa nespēja redzēt neko citu kā vien daudzkārt izbailēs atkārtotu pati savu rīcību tonakt viesnīcā “St. Regis”. Jā, tā bija patiesība, viņa bija neiedomājami rīkojusies un runājusi, bet, kamēr notikumi virpuļoja viņas acu priekšā, kamēr viņa piespieda sevi nodarboties ar pašanalīzi, tas viss sāka likties nevis vairāk, bet mazāk reāls. Viņas nogurušais prāts dumpojās, viņu pārņēma sajūta, ka tā bijusi nevis viņa, kas šādi rīkojusies, bet kāda cita Džinija, sieviete, kura nepieteikta bija uzradusies no nekurienes, gars, spoguļattēls, sapņu sieviete, kas izkāpusi no spoguļa un uz dažām stundām mainījusi dzīves likumus, pārvēršot ziemeļus par dienvidiem un labo pusi par kreiso.

Tverdamās pie šīs domas un par to nicinādama sevi, Džinija bija iekritusi nemierīgā, drudžainā miegā. Un, viņai guļot, no zemapziņas uzpeldēja vīrietis, kurš varēja būt Roulends Makgīrs, kurš runāja ar viņa akcentu, bet kuram nebija viņa sejas. Šis vīrietis to, kas bija noticis, pārkārtoja pavisam citādi, viņš mierināja un daudzsološi sacīja, nē, viņa visu lasot ačgārni: ja viņam ļaušot sakārtot vārdus citā secībā, viņa visu sapratīšot. Paņēmis burvju mākslinieka rokās vārdus “kauns” un “nodevība”, viņš tos pārrakstīja, un nu tur bija “mīlestība” un “cerība”. Viņa vēroja visus košos patskaņus un līdzskaņus uzdzirkstījam gaisā, un tieši tobrīd, kad vārdi lika saprast, ka aiz nepareizā varētu slēpties pareizais, viņa iekliegusies pamodās.

Šobrīd, Džinijai lūkojoties lejup pelēkajā upē, viņas sapnis ietiecās apziņā, pēc tam aizslīdēja un kļuva neaizsniedzams. Džinija juta briesmīgu grūtsirdību, pārliecību, ka nespēj saprast šos notikumus vairāk par to impulsu, kas, uzradies nezin no kurienes, pirms nepilnas dienas bija padarījis par iespējamu nospiest gaili, izšaut, apraut dzīvi. Aizgriezusies no plūstošās ūdens straumes, Džinija pievērsa skatienu jaukajiem namiem pretī, lūkodamās, kā to kontūras parādās austošajā dienas gaismā. Ja saprašana un prāts viņai atsakās darboties, Džinija nodomāja, iedama atkal tālāk, tad jāpietiek ar pienākumu, morāli un principiem.

Man nav izvēles, viņa sev sacīja. Man nav izvēles. Esmu devusi solījumu, esmu gandrīz sieva.

Atkārtodama domās šo bausli, Džinija pielika soli. Viņa mīlēja Paskālu, un, daudzreiz atkārtots, šis bauslis pieņēmās spēkā. Nonākusi līdz viesnīcai, Džinija bija pārliecināta, ka šis spēks ir vairāk nekā pietiekams, lai viņa spētu šķirties no Roulenda Mak-gīra, un šķiršanos, galīgu un pilnīgu, viņa ejot bija ieplānojusi un sīki izdomājusi.

Taču vēlāk tajā pašā dienā, sastopoties ar viņu vaigu vaigā spriedzes pilnajā un šaurajā viesnīcas istabā, Džinija saskatīja vienīgi to, cik banāls un nepatiess ir viņas rūpīgi sagatavotais scenārijs. Viens skatiens Roulenda sejā sacīja: viņas runa bija sacerēta citādam un nenozīmīgākam vīrietim, vīrietim, ko viņa bija ļāvusi savam prātam izgudrot. Būtu nepiedodami to sacīt pašlaik, tas būtu apvainojums viņam un arī sev pašai.

Džinija baidījās Roulendu uzlūkot, viņu pārņēma šausmas, iedomājoties, kas notiks, ja viņš pieskarsies. Tāpēc Džinija atkāpās pēc iespējas tālāk no viņa, kamēr viņš neveikli stāvēja pie durvīm, ģērbies mētelī, gatavs lidojumam atpakaļ uz Londonu. Viņa pagrieza seju pret logu ar tā skatu uz Parīzes ugunīm. Rūpīgi sagatavotie argumenti viņas prātā sašķīda drumslās. Man nav izvēles, Džinija klusi un dedzīgi prātā atkārtoja, bet pat šis teikums, tik pārliecinošs, tik neapšaubāmi patiess pirms dažām stundām, šobrīd nelīdzēja. Izvēle bija ienākusi istabā reizē ar Roulendu. Viņa fiziskā klātbūtne lika jebkurai skaidrībai sašķobīties.

Visbeidzot Džinija pagriezās un viņu uzlūkoja. Roulends bija saraucis pieri. Viņš atskatījās uz durvīm, it kā nožēlodams, ka atnācis šurp, tad sāka runāt. Džinija tik tikko sadzirdēja vārdus, kur nu vēl spēja saprast to jēgu, lai gan jēga bija diezgan skaidra. Viņa acumirklī zināja, instinktīvi un pavisam droši, ka arī viņš ir plānojis savu bēgšanas runu un neizteiksmīgi sācis to īstenot.

Viņiem abiem būtu bijis vieglāk, ja Roulends spētu to turpināt. Taču pieaugošā piepūle viņa balsī un žestos, viņa saspringtajā sejā bija acīm redzama. Viņam ar gribasspēku vien izdevās norunāt apmēram trīs teikumus, varbūt četrus. Pēc tam viņš spēji apklusa, piepeši dusmīgi atmetot ar roku.

Šī nebija pirmā reize, kad Roulends todien redzēja Džiniju, un tagad viņš saprata, ka iepriekšējās sastapšanās bija piešķīrušas viņam nepamatotu paļāvību. Pirmo reizi viņi sastapās no rīta šīs pašas istabas durvīs, un viņu saruna bija pavisam īsa: Roulends vēsi apvaicājās par viņas un Lamartēnapašsajūtu, un Džinija tikpat stingi atbildēja. Roulendam nedeva mieru nepasacītais, bet darbā aizvadītā nakts bija atstājusi viņu pārliecībā, ka viņš ir apņēmības pilns rīkoties. Vēlāk, kad, viņam par pārsteigumu, Džinija bija pieteikusies strādāt kopā ar viņu, papildinot materiālu, kuru pat Makss atzina par sensacionālu, Roulends bija palicis stūrgalvīgi pārliecināts, ka viņam pietiek gribasspēka pateikt to, ko nodomājis sacīt.

Viņš bija sēdējis blakus Džinijai, rediģējot viņas rakstu uz ekrāna. Viņš vēroja slīdam viņas vārdus, vēroja kustamies kursoru, vēroja vārdus izdziestam un rindkopas pārvietojamies. Viņš labi apzinājās procedūras ironisko pusi, apzinājās, ka viņa redaktora prasme driz būs nepieciešama pavisam citā kontekstā. Strādājot viņš domāja: ja es izteikšos tā, ja es izmantošu šo frāzi, ja būšu uzmanīgs, lai neizrādītu emocijas. Viņš pameta skatienu uz Džini-jas noslēgto seju profilā un tad steigšus novērsās. Viņam šķita, ka jebkurš sagudrotais scenārijs izdzēsīs ne tikai patiesību, bet arī daļiņu viņa paša. Tomēr Roulendam šķita, ka viņš spēj īstenot savu plānu. Pēc Džinijas aiziešanas viņš pārdzīvoja neizlēmības brīdi, kad uz mirkli viņa jūtas sadumpojās, un divreiz atlika lidojumu uz Londonu. Bet ap to laiku, kad viņš beidzot nonāca lejā šajā istabā, lai atvadītos, viņš bija pārliecināts, ka spēj valdīt pār savām vājībām. īsās sarunas laikā bija pilnīgi iespējams, ka Džinijas domas par viņu mainīsies uz slikto pusi, bet viņš uz to bija sagatavojies. Roulends bija lepns pēc dabas, un viņam nebija viegli apzināties, ka zaudēs Džinijas cieņu, bet, ja tas atvieglos Džinijas atteikšanos no viņa, viņš bija apņēmies maksāt šādu cenu.

Tomēr gandrīz pašā sākumā kaut kas nebija tā, kā vajag. Pēc tam atceroties, viņš tā ari nesapratīs, kas īsti. Iespējams, ka viņu ietekmēja sīkas un nenozīmīgas lietas, diennakts laiks, vēlā pēcpusdiena, ne īsti diena, ne vakars, bet aizmirstības laiks, kad biezē krēsla, kura viņam asociējās ar pašreizējo dzīves posmu. Sākdams runāt, viņš juta, ka rūpīgi plānotie vārdi bija tik izpušķoti, tik untumaini kā vakarigais skats uz jumtiem, kupoliem un smailēm, kas izzuda vakara debesīs, tie bija neprecīzāki, vieglāk pārprotami, nekā viņš bija ieplānojis. Roulends satriekts saminstinā-jās, tad uzsāka nākamo teikumu un apklusa.

Visbeidzot viņš atļāvās paskatīties uz Džiniju. Viņa stāvēja pie loga, novērsusi seju. Roulens ļāva skatienam kavēties pie viņas gaišajiem matiem, blāvā kakla izliekuma, bāli pelēcīgās kleitas viņai mugurā. Tobrid viņu pārņēma spēcīgas ilgas pēc Džinijas. Tā nebija fiziska iekāre, kaut arī Roulends ļoti labi zināja, ka šī vēlēšanās nekavējoties pārņems viņu, ja viņš būs tik neprātīgs, lai pieietu tuvāk vai viņai pieskartos. Tās bija ilgas, kas sniedzās pāri vārdiem un visādā ziņā pāri saprātam, ilgas pēc prieka, ko viņa vienīgā tagad varētu dot, tādas spējas bija tikai viņai. Roulends zināja, cik nemateriālas ir šīs spējas, viņš zināja, ka tās sastāv no tūkstošiem trauslu elementu, daudz intuīcijas, zināmas devas instinktu, mazliet iracionālas cerības, tomēr tās bija iztungas, tikpat nesaraujamas kā tērauda stieples, kā vinča. Roulends juta, ka tās saista viņu - cauri klusumam, kas sākumā čukstēja un tad ierunājās. Viņš zināja, ka Džinija ieklausās šajā klusumā tikpat intuitīvi un tikpat saprātīgi kā viņš pats. Viņa lēni pagrieza galvu, abu skatieni sastapās, un Roulends atradās tikai par mata tiesu no pārliecības, ka Džinija ne tikai zina, kā viņš jūtas, bet pati ari jūtas tāpat.

Viņas rokas satraukumā viegli sakustējās, šķeļot gaisu. Roulends redzēja, ka viņas sejas izteiksme pārvēršas, atmaigst, pēc tam tajā parādās nožēlas pilna izteiksme.

- Nevajag! - Piegājusi pie Roulenda, Džinija saņēma viņa plaukstu savās rokās. - Tu gribēji teikt runu, vai ne?

- Jā, gribēju.

- Lūdzu, nevajag! Es varu iedomāties. Es arī gribēju teikt runu. Droši vien līdzīgu. Tā nebūtu bijusi patiesība - varbūt kļūtu vieglāk, bet tā nebūtu bijusi patiesība. Es gribēju būt - ak, droši vien nelokāma. Asa. Noraidoša. Nenopietna. Varbūt mazliet vulgāra. Es domāju, lētums varētu palīdzēt... - Apklususi viņa pasmaidīja. - Un tu?

- Strups. Nekaunīgs. Stereotips vīrietis. Esmu mazliet praktizējies.

Džinija vēlreiz pasmaidīja un, asarām sariežoties acīs, pakratīja galvu.

- Es priecājos, ka tu tā nedarīji. Man tas ļoti nepatiktu. Tas nozīmētu, ka esmu nepareizi par tevi domājusi, patiesībā tu esi niecīgāks, nekā man šķita... - Tobrīd saminstinājusies viņa uzlūkoja Roulendu ar daļēji šaubīgu, puslūdzošu izteiksmi sejā. - Vai es drīkstu pateikt kaut ko citu? Tas nebūs ilgi, es apsolu, un varbūt man to nevajadzētu sacīt, bet...

- Pasaki.

- Es tevi varētu mīlēt, Roulend... - To sakot, Džinijai viegli aizrāvās elpa, it kā šie vārdi viņu būtu satriekuši tikpat ļoti, cik tie satrieca Roulendu. It kā nokaunējusies Džinija strauji novērsa seju, tad, palūkojusies atpakaļ, satvēra viņa plaukstas. - Ak Dievs, man šķiet, tā ir patiesība. Man šķiet, es to zināju, bet nezinu, kāpēc. Kad iegāju tajā istabā kopā ar tevi, kad tu sāki runāt -tas notika, pirms tu man pieskāries, par to esmu pārliecināta. Man šķiet, ka tāpēc es gāju ar tevi gultā, bet tā var būt vienkārši atruna. Tomēr nē. Nē... - Viņa dusmīgi pakratīja galvu. - Tā nav atruna - tā tas bija. Man kaut kas uznāca, nezin no kurienes, es to nebiju paredzējusi, goda vārds. Nevar būt runas par kādu stratēģiju, lēmumiem... es gluži vienkārši... es skaidri redzēju visas iespējamās sekas. Es tās dzirdēju, Roulend, skaļi atbalsojamies manā galvā - visus melus, postu, nodevību, sāpes, ko nodaru cilvēkam, kuru mīlēju - kuru joprojām mīlu. Ak Dievs... - Viņas seja savilkās sāpīgā grimasē. - Es redzēju - visas tās sekas, visās tās barjeras - un tomēr to izdarīju. Es ar to nelepojos, bet nespēju ari kaunēties par to. Es varēju - es sajutu kaut ko tajā istabā kopā ar mums, un tas bija kas gaišs, Roulend, varbūt labs - kā cerība, kā solījums, nē, nevis kā solījums, bet kā mirklis, tikai kā mirklis no citas dzīves, un es... Ak Dievs, man nevajadzēja to sacīt...

Acīs sariešoties asarām, viņa aprāvās un nokāra galvu. Runājot viņu bija pārņēmuši drebuļi. Roulends bija bezgala aizkustināts. Visu, ko Džinija bija mēģinājusi aprakstīt, tik neveikli un reizē spēcīgi, arī viņš bija izjutis.

Ar Džinijas vārdu uz lūpām Roulends viņu apskāva.

- Mīļā, - viņš ierunājās. - Es saprotu. Es skaidri zinu, ko tu gribi pateikt. Klausies, ko es sacīšu, Džinija.

- Nē. Nē. - Mazliet atkāpusies, Džinija pēc mirkļa atkal piekļāvās viņam. - Nē, tev jāklausās, Roulend. Lūdzu, paklausies! Nepieskaries man - man jāpasaka līdz galam. Es zinu, ka man jāizdara izvēle. Es zinu jau labu laiku. Esmu domājusi un domājusi - es neesmu domāj usi ne par ko citu. Man vajag izlemt, Roulend. Un es esmu izlēmusi - es jau esmu izlēmusi. Es palikšu ar Paskālu. Roulend, viņš mani mīl - man tas jādara...

-Kāpēc, Džinija, kāpēc? - Piekļāvis viņu no jauna sev klāt, Roulends piespieda viņu ieskatīties sev acīs. - Tev nav jāizšķiras -vēl ne. Tev nevajadzētu pašlaik pat mēģināt izlemt. Tev vajadzētu pagaidīt - padomāt. Džinija, paklausies - vai tu domā, ka man tas nekas nebija, tas, kas notika šeit starp mums? Tu saki, ka būtu varējusi mani mīlēt? Kāpēc tu to saki - kāpēc? Tu zini, ka tu maldies, - tas ir daudz ciešāk, daudz spēcīgāk nekā...

- Nē! Nē, un es zinu, ko runāju. Es neuzticos tāda veida mīlestībai, Roulend. Es neuzticos tādām jūtām, tās ir pārāk - tas ir tāpat, kā būt piedzērušai vai narkotiku iespaidā. Tas mani padara... es nespēju domāt, kad es tā jūtos. Tas mani padara aklu - tu pašlaik vari redzēt to manā sejā, paskaties!

Roulends paskatījās. Džinijas sejā izgaismojās pretrunas, sāpes un sajūsma. Viņas acis, kurās mirdzēja asaras, Roulendu reibināja.

-Tu domā, ka es pašlaik spēju uz tevi skatīties... - viņš mulsi ierunājās. - Mīļā, es arī jūtos akls, bet es arīdzan jūtu... Džinija, vai tu, Dieva dēļ, uzklausīsi, ko es saku?

- Nē, es zinu, ko tu teiksi. Es to jūtu šeit... - Viņas seja piesarka. Viņa piespieda plaukstu pie sirds. - Tu redzi labāk. Tu saskati vairāk. Es zinu. Es zinu. Bet, Roulend, tam nedrīkst uzticēties. Tā nav pirmā reize, kad tu to jūti, nevar būt pirmā reize. Ari es to nejūtu pirmoreiz. Un tas nav ilgstoši, tu to zini tikpat labi, cik es, - mēs abi esam pietiekami veci. Te tas ir - un tad tas izgaist. Tāpēc man, Roulend, jāuzklausa visas citas balsis. Uzticība. Gods, ja man tāds ir palicis. Visus savus solījumus, ko esmu devusi Pa-skālam. Tam, ko esmu teikusi. Tam, ko esmu zvērējusi. Es no tā nevaru atteikties, Roulend. Es patiešām viņu mīlu. Es viņu ļoti mīlu. Es viņam esmu parādā - tik daudz, ka nespēju izskaidrot...

-Tev nav jāizskaidro... - Sejai piepeši satumstot, viņš atrāvās no Džinijas. - Es zinu, kāpēc tu to saki. Vakar viņš izglāba tavu dzīvību. Tas ir īstais cēlonis. Ja tas nebūtu noticis, viss varētu būt citādi...

- Tu maldies, - Džinija klusi sacīja, apraujot piepešās dusmas viņa balsī. - Tu maldies, Roulend. Es zinu, ka viņš izglāba man dzīvību. Arī es izglābu viņējo.

Spēji pagriezies ar seju pret Džiniju, impulsa vadīts, Rou-lends uzsāka jaunu lūgumu, bet tad apklusa. Līdz pat šim brīdim, vērojot viņas seju, lasot viņas skatienā, Roulends nebija šaubījies, ka spēj viņu pārliecināt. Bet šis apgalvojums, kas tika izteikts klusā un savādi stūrgalvīgā balsī, lika viņam uzmanīties. Viņš saprata, ka tas varēja būt pārmetums.

- Es tev neticu, - viņš klusi ierunājās. - Es nevaru tev ticēt. Tu gribi, lai es tagad eju projām no šīs istabas pēc visa, ko tu man teici. Nekādu zvanu, nekādu lūgumu, nekādu vēstuļu, cik vien iespējams retākas tikšanās? Es to nedarīšu. Es tevi mīlu, Džinija, -es to nevaru. Kas tad man būtu jādara - jāatgriežas tajā stāvoklī, kādā biju iepriekš? Daļēji miris? Džinija, paklausies...

- Es neklausīšos. Ak nē, es neklausīšos!... - Džinija izsaukusies mēģināja izrauties no Roulenda rokām.

- Tev jāsaprot... - Viņa tvēriens kļuva ciešāks. - Kad es to saku, kad es saku, ka tevi mīlu, - vai tu domā, ka es to saku vieglprātīgi? Nē, es tā nesaku. Es neesmu vējgrābslis. Es rūpīgi izvēlos vārdu, ko izrunāju, - it īpaši šo vārdu. Neesmu to lietojis sešus gadus, un, ja tev nav vienalga, pēdējā sieviete, kam es to teicu, sešus gadus ir mirusi. Vai tagad tu mani saproti? Džinija...

Iestājās pilnīgs klusums. Džinija plati ieplestām acīm lūkojās viņam sejā. Tajā atspoguļojās saspringta cīņa. Piepeši ar savādi oficiālu žestu viņš atbrīvoja Džinijas rokas un atkāpās malā.

- Es negribēju tā darīt. Vispirmām kārtām es negribēju tā runāt. Es biju domājis aiziet un paturēt savas jūtas pie sevis. Tā es biju ieplānojis. - Viņš domīgi apklusa. - Es redzu, cik ļoti Paskāls Lamartēns tevi mīl. Nešaubos, ka arī tu viņu mīli. Es jūtos viņam parādā par to, ko viņš vakar izdarīja. Bet es jūtu, ka nespēju... Pārāk daudz likts uz spēles. - Viņš strauji un dusmīgi paraustīja plecus. - Es gribu, lai tev būtu nepārprotami skaidrs. Esmu vecmodīgs - tā saka Lindsija. Un tātad - ja tu paliksi ar mani - es tevi apprecēšu. Bet, ja tu joprojām esi gatava mani atraidīt, es gribu, lai tu dari, to zinot.

Roulenda izturēšanās uz mirkli kļuva vēl oficiālāka, pēdējos apgalvojumus viņš izteica gandrīz vai skarbi, tik vēsi, cik vien spēja, un tādēļ atstāja jo lielāku iespaidu. Džinijas acis pieplūda ar asarām.

- Kā tu vari tā runāt, kā? Roulend, pārstāj! Tu mani gandrīz nepazīsti...

- Es tevi pazīstu diezgan labi.

- Tā nevar būt taisnība. Tev nevajadzēja sacīt tādas lietas. Tas nav godīgi pret mani. Tas nav godīgi pret tevi pašu...

- Tiešām? - Roulends cieši viņu uzlūkoja. - Kāpēc ne? Es pārāk skaidri saskatu alternatīvu. Es skaidri zinu, kā būs, ja es tagad aiziešu, neredzēšu tevi, nedzirdēšu tavu balsi. Tā nav dzīve. Mīļais Dievs, es to redzu tik skaidri...

- Tam nevajadzētu tā būt... - Džinija aizklāja seju ar plaukstām. - Roulend, tu zini, ka man taisnība. Šādas jūtas nav pastāvīgas. Tu vari pašlaik tā justies - es varu... Bet, ja mēs rīkojamies mērķtiecīgi, ja mēs neliekamies tās manām, izvairāmies no sastapšanās, mēs aizmirsīsim. Visu šo, visu - jūtas kļūs vājākas un vājākas, līdz beidzot tās šķitīs absurdas, un tad kādu dienu mēs abi atskatīsimies un nodomāsim: “Paldies Dievam, ka es biju prātīgs. Kāds muļķis es esmu bijis - kā es varēju kādreiz iedomāties!” - Džinija apklusa. Viņa redzēja, ka Roulenda seja, pirms brīža saviļņota, sastingst un kļūst noslēgta. Viņš saņēma Džinijas plaukstu.

- Tev šķiet, ka mēs to iedomājamies? - viņš klusi vaicāja. - Ja tā, tad - lai slavēts Dievs par tādām iedomām! Es tām bezgalīgi ticu. Tu gribi man teikt, ka tu netici?

Uz bridi sekoja klusums, kamēr viņš gaidīja Džinijas atbildi. Aiz loga baznīcas zvani iezvanīja pilnu stundu, garām plūda mašīnu straume, balsis no citas dzīves pacēlās augšup no ielām. Džinija prātoja par savām un viņa iedomām. Tāpat kā Roulends, viņa spēja saskatīt abu kopējo nākotni. Tā bija dūmakaina, mazliet miglaina kā pavasara rīta gaisma, kas ļāva nojaust austošās dienas jaukumu. Viņa vēroja savu dzīves taku gan šā, gan tā, no ziemeļiem uz dienvidiem, no labās puses uz kreiso. Vīzija ļoti līdzinājās tai mirdzošajai ainavai, ko Paskāls reiz bija pavēris viņas acīm. Abi vīrieši, šķiet, spēja nojaukt kaut kādas aizsargbarjeras viņas prātā, pārplūdinot tās ar gaismu un cerību. Džinija īsti nezināja, vai šī viņu spēja bija iedzimta vai ari viņa pati to abos modināja. Viņu mulsināja atklājums, ka nevis Paskāls, bet kāds cits vīrietis, turklāt tik drīz pēc Paskāla, spēja to panākt. Tas liedza viņai uzticēties priekam un ari sev pašai.

Blakus šādai nerealitātei pienākums, lojalitāte un pierastas mīlestības ikdienas spēcīgās saites šķita drošas un kategoriskas. Tas ir disciplīnas jautājums, viņa sev sacīja, izteikto zvērestu godāšana, un tādēļ viņai jāpaliek uzticīgai Paskālam un sev. Viņa vēl pēdējo reizi uzmeta skatienu tai otrajai Džinijai, spoguļattēlam, kas bija daudz vairāk par viņu nobriedusi pārkāpt likumus un uzņemties risku, un atvairīja viņu, izslēdza no apziņas.

Acumirklī viņa jutās mazāka, viņu pārņēma zaudējuma sāpes. Taču viņa neņēma to vērā. Ja viņa pašlaik jūtas tik bezgalīgi maza, tad ar laiku jutīsies lielāka, jutīsies atbrīvota, Džinija sev sacīja.

- Tev jāpaspēj uz lidmašīnu. Man jāiet uz slimnīcu, - viņa sacīja.

- Skaidrs! - Acumirklī palaizdams viņu vaļā, Roulends soli atkāpās. - Tas ir tavs galīgais lēmums?

- Jā, Roulend. Galīgais.

Džinija redzēja, ka atbilde atspoguļojas viņa sejā kā sitiens. Kā apstulbis viņš pagriezās, lai ietu prom, tad pagriezās atpakaļ. Ieskatījies pulkstenī un pārbaudījis, vai lidmašīnas biļete atrodas mēteļa kabatā, viņš saņēmās un kokainā, sausā balsī ieminējās par to, no kā Džinija visvairāk bija baidījusies. - Mums nebija drošs sekss, - viņš neveikli ierunājās. - Piedod, bet man tas jāsaka. Šajā ziņā es pārkāpu vienu no saviem stingrākajiem likumiem. Ja būtu kaut mazākā iespēja, ka tu varētu palikt stāvoklī... tu saproti? Es nevarētu tad tā gluži vienkārši aiziet.

- Es lietoju tabletes, Roulend, - Džinija atbildēja, pievērsdama skadenu grīdai. Viņa nolūkojās grīdsegā, rakstos, kas viņus šķīra. Viņa redzēja, ka Roulends pienāk tuvāk. Kādu bridi, neko neteikdams, viņš stāvēja, noraudzīdamies Džinija. Tad ar lielu maigumu, pacēlis augšup Džinijas seju, viņš to nopētīja.

- Tu nerunā padesību, - viņš klusā balsī sacīja. - Es saprotu, kāpēc, bet nevajag man melot, Džinija, nevajag melot par tik svarīgu jautājumu kā šis. Paskaties uz mani! Es gribu, lai tu man kaut ko apsoli. Labi, es tagad iešu. Bet, kad tu skaidri zināsi, vienalga, atsūti man telegrammu vai piezvani. Tikai pasaki man: “Jā, es esmu,” - vai: “Nē, es neesmu.” Tu apsoli man, ka to izdarīsi?

-Apsolu.

Viņš saņēma Džinijas plaukstas.

- Ja atbilde būs “nē”, labi, es izpildīšu tavu vēlēšanos. Es palikšu malā. Es tikšu galā ar savu atlikušo dzīvi. Bet, ja atbilde būs “jā”, man vienalga, kurā pasaules malā tu atradīsies vai ar ko tu būsi kopā, es atlidošu ar pirmo lidmašīnu. Un tad tev nebūs viegli pārliecināt mani, lai eju projām. Vai tev tas ir skaidrs?

Viņš redzēja, ka Džinijas seja pārvēršas un skatiens apliecina piekrišanu. Tobrīd, savādi pārliecināts, ka viņu sauks atpakaļ, Roulends bija nolēmis aiziet un pat sakustējās, lai ietu. Bet Džinijai izlauzās kāda neartikulēta skaņa vai nesaprotams žests, un tad - būdams cilvēcisks, būdams vīrietis, turklāt nepavisam ne tik apņēmīgs, kā vēlējās izskatīties, - viņš padevās un noskūpstīja Džini-ju uz lūpām. Juzdams, ka Džinija atbild uz skūpstu, viņš būtu gribējis palikt, it īpaši tajā brīdī, bet, saņēmusi Roulendu aiz rokas, Džinija noteikti aizveda viņu līdz durvīm un klusi, bet stingri aizvēra tās aiz viņa, pirms viens vai otrs no abiem riskēja bilst nākamo vārdu.

Neko neredzot, Roulends nobrauca lejā ar liftu, neko neredzot, aizkļuva līdz lidostai. Viņš bija vienaldzīgs pret lidmašīnu, pret muitas formalitātēm Londonā un pēc kāda laika pārsteigts atklāja, ka atrodas savās mājās.

Divas nedēļas pēc tam viņš darbojās kā automāts, pārliecināts, ka viņu sauks atpakaļ. Februārī, tajā dienā, kad pienāca Dži-nijas telegramma ar vienu pašu negatīvu vārdu, Roulends aizbēga uz Skotiju, kur vienatnē devās kalnos un pāris reižu pretēji veselajam saprātam, bet pašaizsardzības jūtu vadīts, uzņēmās neattaisnojamu risku.

Nekas negaidīts nesekoja. Viņš atgriezās Londonā, savā namā ar skatu uz Hauksmoras smaili. Pulksten trijos kādā marta naktī viņam piezvanīja Makss, pavēstīdams, ka Šarlotei tikko piedzimusi viņu pirmā meita. Aprīlī viņš saņēma ielūgumu uz kristībām, kas bija paredzētas nākamajā mēnesī.

Maijā Roulends pieņēma ielūgumu.

- Mēs vēlētos, lai tu būtu krusttēvs, - kādu dienu sacīja Makss, savā kabinetā ēdot lenča sviestmaizes. - Galu galā tu biji tas, kurš paredzēja, ka piedzims meitenīte...

-Ar sajūsmu. Jūtos pagodināts, - atteica Roulends.

- Šarlote grib, lai otrais krusttēvs būtu Toms.

- Ļoti laba izvēle.

- Krustmātes - mēs vēl īsti neesam izlēmuši. Iespējams, kāda no Šarlotes māsām... - Makss iesāņus uzmeta Roulendam ašu skatienu. - Un tad mēs padomājām, ka varbūt Lindsija...

Roulends tikai pamāja ar galvu. Viņš atgriezās pie nākamajā dienā publicējamā raksta. To bija rakstījusi Džinija un pa faksu nosūtījusi tieši Maksam, sīki izklāstot tonedēļ Amsterdamā rikoto reidu mazā narkotiku ražotnē, kuru vadīja amerikāņu tirgonis un dāņu ķīmiķis. Abi bija aizturēti. Raksts Roulendu, šķiet, interesēja daudz vairāk nekā Maksa meitas kristības un viņas krustvecāku personības.

Tiklīdz Roulends bija izgājis no kabineta, Makss zvanīja sievai, kura viņu kādu brīdi dzīvi iztaujāja. Makss nopūtās.

- Šarlote, skaties patiesībai acīs, - viņš sacīja. - Es jau tev teicu. Ne mazāko izredžu.

Iespējams, ka Lindsija uz to skatījās citādi. Pēdējo mēnešu laikā viņai bija diezgan daudz laika pārdomām un zināmiem novērojumiem, un šie novērojumi, protams, atstāja uz viņu ietekmi. Viņa novēroja, ka Džinija, kurai viņa regulāri zvanīja, bija palikusi ar Paskālu Francijā. Viņa novēroja, ka Džinijas balss, abām apspriežot Paskāla lauztās rokas veiksmīgo operāciju un lēno, bet pakāpenisko veselības uzlabošanos, atplauka priecīgā optimismā. Viņa novēroja, ka ne Džinija, ne Paskāls nesteidzās atgriezties Londonā un plānoja palikt Parfzē vismaz līdz maija beigām. Viņa novēroja, ka Roulends Makgīrs tagad strādā ilgāk par visiem citiem “Korespondenta” ēkā, pat ilgāk nekā Makss. Viņa novēroja - ar Piksijas palīdzību -, ka Makgīrs kļuvis savādi neatsaucīgs pret pavedinošu sieviešu valdzinājumiem: klīda runas, ka viņa pēdējā asistente - tā vismaz apgalvoja Piksija - tik briesmīgi precēties kāra jauna sieviete, ka Lindsija bija viņu ienīdusi no pirmā acu uzmetiena, esot bez kādas kautrības un vēl jo mazāk smalkjūtības uz-klupusi Makgīram un tikusi noteikti un nepieklājīgi atraidīta.

Savos gaišākajos brīžos Lindsija varēja nelikties zinis par šādiem vērojumiem. Diemžēl vājuma brīžos, šķiet, pamanījās uzrasties Markovs. Viņš bija iecēlis sevi par mīlestības aģent provocateur*. - Nu, kā tev izdodas, Lindija, mana mīļā? - viņš dūdoja klausulē no filmēšanas vietas Heiderabadā. - Vai jūtams kāds progressl - viņš prasīja nez kur no tuksneša. - Kas tad tasi - viņš kliedza mobilajā telefonā, stāvot pie pamestām Austrālijas alvas raktuvēm, kur tobrīd fotografēja balles tērpus žurnālam “Vogue”. - Vai tu esi sieviete, Lindija? Kas rit tavās dzīslās, liebling, - ūdens vai asinis? Ķeries pie darba! Es rīt lidoju atpakaļ. Es tevi aizvedīšu uz to lietuviešu restorānu. Un tici man, es prasīšu rīcību. Es prasīšu pilnu atskaiti...

-Nu? - viņš noprasīja nākamajā vakarā, tumša, briesmīga, mēreni modema lietuviešu restorāna dziļumos, kur tika pasniegtas klimpas un pildītas zivis. - Stāsti nu, mīlulīt! Esat aizgājuši līdz galam vai joprojām atrodaties nogurdinošajā aplidošanas stadijā? Ne viens, ne otrs? Nespēju ticēt, ka man tas jādzird...

♦Provokators.

Palabojis platmales lenti, Markovs nopūtās un aizsmēķēja.

- Labi, - viņš lietišķi sacīja. - Tad ļauj man pārliecināties, ka esmu pareizi sapratis. Mani vajag, teiksim, iekustināt, pirms es sāku vīt intrigu. Nozīmīgi skatieni?

- Neviena paša.

- Nejauši pieskārieni?

- Es būtu laimīga.

- Telefona zvani?

-Tu joko!

- Sāncenses?

-Nē, cik man zināms. Klīst baumas, ka viņš esot kļuvis par mūku.

Markovs atplauka.

- Tas vismaz ir daudzsološi. Atturībai vajadzētu palielināt tavas izredzes, liebling. It īpaši šajā gadījumā. Tā. Vai esi mēģinājusi piedāvāt pēc darba iedzert?

- Saprotams, ka mēģināju. Vai liksies mierā, Markov! Viņš nevēlas iedzert. Viņš arī nevēlas ēst lenču vai vakariņas manā dzīvoklī. Viņš pat neuzķērās uz kino - un es biju domājusi, ka tas līdzēs. Trīs stundas Eizenšteina plus Toms, lai viņš nejustos apdraudēts. Es biju pārliecināta, ka viņš padosies kārdinājumam, bet nē...

-Atkal ilgi strādā?

- Ilgi strādā.

Markovs izskatījās ieinteresēts un viegli aizkaitināts. Noņēmis tumšās brilles, viņš pameta uz Lindsiju vienu no saviem vāveres skatieniem.

-Tu nemēģini, kā nākas, Lindija. Tev jābūt drosmīgākai, vai ne? Rīkojies, vai arī tu to vienmēr nožēlosi. Dodies turp, kur eņģeļi baidās spert soli.

Lindsija pārdomāja viņa vārdus.

- Kā? - viņa vaicāja.

Markovs izskatījās domīgs. Viņš piezīmēja, ka pildītā zivs esot viens no briesmīgākajiem ēdieniem, ko viņš savā mūžā baudījis. Pasūtījis vēl mazliet vīna un kafiju, viņš aizsmēķēja.

- Kopīgas intereses, - viņš beidzot ar uzsvaru sacīja. - Saki viņam, ka vēlies iemācīties kāpt kalnos. Nopērc alpīnista zābakus. Kaut ko no briesmīgajiem alpīnista piederumiem. Soļo pāri kalniem kopā ar viņu, liebling. Šad tad pieķeries viņa vīrišķīgajai rokai. Nes viņa ķīļus...

-Tur jau zirgam jāsmejas, Markov. Alpīnista zābakos es izskatīšos pēc ķēma. Man reibst galva, kāpjot pirmajā stāvā.

- Labi. Labi. Padomāsim! Baznīcas. Tu teici, ka viņam patīkot baznīcas...

- Es teicu, ka viņam patīk viena baznīca, Markov. Tā atrodas taisni pāri viņa ielai.

- Ja patīk viena, tad patiks visas. Nevajag sarežģīt. Es jūtu, ka tā ir laba ideja, Lindija, es redzu, ka tā īstenojas. Nedēļas nogale laukos, jā? Kaut kur, teiksim, Norfolkā. Norfolkā ir ļoti labas baznīcas. Es tur vienreiz biju. Acīmredzot tev vajadzēs mazliet pagatavoties pirms brauciena. Palasīt kādas grāmatas. Tad tu varēsi runāt par kontrforsiem. Par krusta ejām. Tu izteiksi saprātīgas piezīmes, mīlulīt. Tu...

- Krusta ejām? Es to nespēju izturēt. Ielej vēl vienu glāzi!

- Labi. Būsim kā visi. Ko tu saki par naktsklubiem?

- Viņš neies uz naktsklubu. Man tie arī riebjas.

- Grāmatas! - Markova seja kļuva gaišāka. - Tieši tā! Esmu trāpījis. Tu teici, ka viņš lasot. Tu teici, ka viņš visu laiku lasot. Tolstoju. Apdaiku. Prustu. Smago literatūru - tu reiz teici. Mīlulīt, tas ir vienkārši, tagad es saprotu. Varbūt dzejas? Aizņemies kādu grāmatu! Saki, piemēram tā: “Kā būtu, ja es aizņemtos tavu Tolstoju, Roulend? Kā būtu, ja tu pie vakariņām pastāstītu man par “Annu Kareņinu”? “Karu un mieru”? Skolotājs par mīļāko. Neviens vīrietis tam nespēj pretoties, Lindija. Tas ir pilnīgi droši.

- Pagājušajā nedēļā, - Lindsija klusā balsī ar pašcieņu sacīja, - es aizņēmos no viņa romānu. Tas atradās uz viņa rakstāmgalda. Es zināju, ka viņš to lasa, un nodomāju... Vienalga, es to aizņēmos. Es to atnesu atpakaļ pēc divām dienām - un tas bija biezs romāns, Markov. Es domāju, tas atstās uz viņu iespaidu, ka es tik ātri lasu. Es to atdevu un teicu runu. Turklāt tā bija laba runa, pēc vislabākajiem paraugiem. Tā bija gudra. Tā bija jūtīga, Markov, tik sasodīti jūtīga, ka es gandrīz apraudājos un...

- Kādu romānu?

- Vai nav vienalga. Franču. Manas runas laikā viņš trīsreiz atbildēja pa telefonu un nosūtīja četrus faksus...

- Runas laikā? Es tam nespēju noticēt...

- Runas laikā. Man mugurā bija arī jauna kleita. Es apgriezu matus. Un - es esmu novājējusi...

- Tiešām?

- Ak, viņš bija laipns. Viņš pat mazliet paklausījās... - Lin-dsija aizvainota nopūtās. - Manuprāt, laipnība sāpēja visvairāk. Es gribu teikt, ka es viņam neizraisu nepatiku. Bet viņš nepavisam nav ieinteresēts. Turpretī es - es nespēju naktīs gulēt, domājot par viņu. Es pārdomāju vēl un vēlreiz visu, ko viņš man teicis, - ja nu tas liecina, ka viņš tiešām mani pamanījis. Man ir tik sasodīti labas iztēles spējas, ka tas kļūst nožēlojami, Markov. Viņš pasaka: “Labrīt, Lindsija!” - un es sāku prātot, varbūt šajos vārdos slēpjas kāds zemteksts...

- Ak tu velns! - Markovs noņēma tumšās brilles. Viņš uzlūkoja Lindsijas sīko, saspringto, zēnisko augumu, viņas īsos, cirtainos matus un viņas bālo, trīsstūraino seju ar platajām acīm. Viņa tūlīt sāks raudāt, bet varbūt smieties, viņš to nespēja pateikt.

- Ja es viņu redzu, es jūtos kā pavasarī. Ja neredzu, diena zaudē jēgu. Es izgudroju visas šīs tikšanās, vienalga, ko, lai tikai pavadītu trīs minūtes viņa kabinetā. Man ir tāds kauns, Markov! Es zinu, ka padaru sevi par muļķi, es - manā vecumā - skraidu pakaļ tādam vīrietim kā viņš. Bet reizēm man ir tāda sajūta, it kā viņš būtu kaut kur ieslēgts un es būtu spējīga iedot viņam atslēgu. Tāpēc tagad ir daudz sliktāk nekā agrāk. Jo vairāk es pūlos, man šķiet, tas ir tāpēc, ka redzu - viņš nav laimīgs, bet es tik ļoti gribētu... Sasodīts! Es tūlīt raudāšu. Man ir tik ļoti žēl! Saproti, nelaime tāda, ka man patiešām ir žēl... Tas nav pārāk smieklīgi. Pareizāk sakot, tas ir un reizē nav. Ak tu velns! Tagad notecēs skropstu tuša. Laikam vīna bija par daudz.

Markovs nogaidīja, spiezdams Lindsijas roku, viņš uzmundrinoši viņai uzsauca. Pēc mirkļa asaras pārstāja plūst.

- Pareizi, - viņš enerģiski sacīja. - Man pietiek. No šā brīža mēs pārstājam niekoties. Redzi, tas ir nopietni, tādēļ mēs ieslēdzam trauksmes signālu. Pilnīga mobilizācija. Mēs iedarbinām virsskaņas bumbvedēju, Lindija, mana mīļā. Un mēs dodamies uzbrukumā nekavējoties pāri visiem viņa radariem, jo nekādā ziņā -nekādā ziņā, dzirdi, - viņš netiks cauri ar veselu ādu...

- Virsskaņas bumbvedēji? - Lindsija nosprauslojās. - Markov, tu varētu iedarbināt kaut atombumbu! Tas neatstās ne mazāko iespaidu.

-Ak tad neatstās? - Markovs uzmeta viņai viltīgu skatienu. - Tavs solo varbūt arī ne. Bet tagad darbībā iesaistos es. Un ar mani viņam nāksies cīnīties pašam savā svarā. Tici, Lindija, man ir plāns. Nav vēl dzirdēts, ka tas būtu izgāzies. It īpaši pret vīrieti ar viņa raksturu...

- Tu neko nezini par viņa raksturu. Tāpat kā es, kā tagad saprotu. Tu viņu nepazīsti. Viņš ir mīkla, Markov...

- Blēņas! Sievietes vienmēr tā domā par vīriešiem, kurus viņas mīl. Ņemot vērā cik daudz tu man par viņu esi pastāstījusi, mīlulīt, es šo zēnu pazīstu tā, it kā viņš būtu mans brālis, vai ne? Es viņu pazīstu krustām šķērsām un no visām pusēm, it kā es būtu viņu izgudrojis, Lindija, redz, cik labi. Un šim cilvēkam ir vājība, liebling, Ahilleja papēdis...

- Tiešām?

Lindsija, zinādama, ka nekad nemācās no savām kļūdām, ka viņas lāsts ir būt mūžīgai optimistei, steigšus izdzēra vēl mazliet vīna. Markovs izskatījās ļoti pašpārliecināts. Viņai modās jaunas cerības.

- Galantums, - kļuvis domīgs, noteica Markovs. - Viņam piemīt tieksme aizsargāt sievietes. Tā, redz!

- Viņam ir salauzta sirds, - rūgti sacīja Lindsija. - Vismaz man ir tādas aizdomas.

Markovs atvairīja šo nenozīmīgo problēmu.

- Mīlulīt, - viņš sacīja, - šajā pasaulē pat labākās sirdis ar laiku sadzīst. Tas ir tikai laika jautājums. Es nesaku, ka ar viņu būs viegli tikt galā, nekad nevajag novērtēt pretinieku par zemu, vai ne? Es saprotu, ka tas prasīs kādu laiku. Bet mūsu pirmais uzdēvums ir sagādāt tev izdevību, vai ne? Tātad vajag, lai viņš tevi ievēro, pavada kopā ar tevi zināmu laiku... - Saraucis pieri, viņš ikdienišķi piemetināja: - Kad notiks tās kristības, ko tu pieminēji? Maksopolisā? Pēc divām nedēļām, maijā, vai ne? Un tur būs viņš, un tur būsi tu.

- Jā. Kāds man no tā labums? Viņš mani joprojām neredzēs. Kas tad man būtu jādara? Jānoģībst blakus kristījamam traukam? Markov, es nebrīnītos, ja viņš pārkāptu man pāri, viņš...

- Paklau, vai tu gribi dzirdēt manu plānu vai negribi? Tas ir spožs... - Markovs patiesi sāka izskatīties ļoti pašpārliecināts. - Klausies, ko es teikšu, Lindija! Esi uzmanīga! Jo par uzvaru nav šaubu. Tici man, mīlulīt, ka mans plāns atstās pārējās sacensību dalībnieces, mašīnām rēcot, pie starta. It kā viņām būtu aptrūcies benzīna, un šis mazais bērniņš, tas jau nozīmē tris apļus no treka...

- Kas tas ir, Markov?

-Ak mans Dievs, kādēļ es par to neiedomājos agrāk? Tas ir tik ideāls, tas nevar neizdoties, tas...

- Kas tas ir, pie velna!

Markovs plati pasmaidīja.

- Vai atceries pasakas? - viņš vaicāja. - Tad padomā par tēmu - jaunava nepatikšanās.

XXI

Sirds var sadzīt, nodomāja Džinija. Atspiedusies uz viena elkoņa, viņa nolūkojās Paskāla sejā. Viņš joprojām saldi gulēja, bet vēl jau bija agrs, pulkstenis tikai seši. Viņa tumšie mati bija izjukuši, pārkrituši pār pieri, miegs padarīja viņa vaibstus maigākus, un Džinija citu pēc citas uzskaitīja šīs dabas nejaušības, ko viņa tik ļoti mīlēja: šīs uzacis, šos vaigukaulus, šīs lūpas. Saulesstars pārskrēja pār Paskāla seju, viņš sakustējās un no jauna iegrima miegā. Džinija, vērojot viņu ar greizsirdīgu prieku, noliecās pāri guļošajam. Ja viņu tagad noskūpstītu, Džinija domāja, pavisam, pavisam viegli, vai viņš pamostos?

Džinija nolēma to nedarīt. Viņa gribēja, lai šis rīts ir nevainojams, un tam vajadzēja sagatavoties. Pavisam klusi viņa izkāpa no gultas un apstājās pie balustrādes, nolūkodamās lejup brīnišķīgajā, garajā studijā ar tās lielo, uz ziemeļiem vērsto logu un aizkariem, pa kuriem spraucās gaisma.

Džinija un Paskāls bija Londonā jau divas dienas. Neviens vēl nezināja, ka viņi ir atgriezušies. Džinija nodomāja, ka viņi ir pareizi dalījuši, saglabājot savu atgriešanos noslēpumā. Tik un tā vairums draugu šajā nedēļas nogalē būs projām Maksa un Šarlotes meitas kristībās. Viņi bija tik ilgi projām, vairāk nekā trīs mēnešus, ka diez vai kāds iedomāsies piezvanīt. Arī tad šī noslēpumainība piešķīra viņiem vēl dažas no uzmācības pasargātas dienas. Viņi bija vieni paši, un sajūta šķita reibinoša, it kā viņiem pie-

derētu visa pilsēta. Džinija sajūsmināta strauji savicināja rokas, apskaudama sevi un savu laimi. Maija diena, viņa nodomāja, skaista maija diena, kurā neaptumšota spīdēs saule un jaunās lapiņas kustēsies visliegākajā vējā zem viņu loga arkas. Maija diena, sirds sadzīst, jā, laimīgi mūžīgi mūžos - jauna dzīve.

Viņa nozagās lejup pa kāpnēm apakšstāva istabā un sāka klusi to uzkopt. Šai dienai vajadzēja būt nevainojamai, tādēļ Džinija izsvieda vakardienas laikrakstus, akurātā kaudzītē salika iepriekšējā dienā lasītās grāmatas un salocīja Paskāla vakar nomesto svīteri. Pēc tam viņa impulsīvi to atkal atlocīja un piespieda tam seju. Svīteris tikko jaušami smaržoja pēc viņa ādas un matiem, un šī sajūta Džiniju darīja neizsakāmi laimīgu. Viņa nodomāja: “Man bija taisnība, visi mani paredzējumi bija pareizi!”- un, no jauna salokot svīteri, viņa sev sacīja, ka ir sevi izārstējusi no Roulenda Makgīra, lai gan tas reižu reizēm joprojām ienāca viņas sapņos. Viņa ar Paskālu bija atradusies tuvu, ļoti tuvu nelaimei, bet pamazām no tās bija attālinājušies un izbēguši.

Izbēgšana nebija viegla, reizēm Parīzē viņa bija kritusi izmisumā un tāpat arī Paskāls. Tomēr kaut kas - Dievs, veiksme, neatlaidība - viņiem palīdzēja. Un tagad, šodien, Džinija sajuta, ka liktenis bijis labvēlīgs: varbūt viņa to nav pelnījusi, bet laime piederēja viņai un bija iedalīta ar dāsnu roku.

Divkārt svētīta, Džinija nodomāja, sagriezdamās neapvaldīta prieka piruetē. Viņa uzvilka svīteri pāri plānajam, baltajam naktskreklam, jo gribēja just Paskāla tuvumu savai ādai. Pēc tam, izgājusi virtuvē, viņa sapņaini sāka gatavot brokastu paplāti - varbūt vajadzētu uzlikt ziedus uz šīs paplātes? Absurds, viņa nodomāja, bet šie sīkumi ir svarīgi, jo viņa gribēja, lai abi tos vienmēr atcerētos. Tātad: nevainojama paplāte, nevainojamas brokastis un nevainojams sākums šai nevainojamai dienai.

- Tā tik ir diena... - kāds ieminējās, kad Roulends atvēra Maksa mājas sētas durvis un spēra soli maija rīta svaigumā.

Roulends aizkaitināts apstājās. Pulkstenis vēl nerādīja septiņi, viņš nebija gaidījis, ka vēl kāds būs pamodies, katrā ziņā viņš nebija gaidījis kādu sastapt Maksa dārzā, turklāt šīs balss akcents un intonācija pildīja viņu ar ļaunām priekšnojautām. Roulends nikni palūkojās pa kreisi, tad pa labi. Viņš nevienu nemanīja.

- Nevainojama, - viņš nelaipni atbildēja.

- Ideāla diena pastaigai, - sacīja balss, un izrādījās, ka tā nāca no apcirptas īves otras puses. - Vai neiebildīsi, ja es piebiedrošos?

Roulends iebilda. Viņš iebilda pat ļoti. Viņš paātrināja soli un devās pretējā virzienā, apkārt dzīvžogam un cauri zeltalietus veidotam tunelim. Tieši tobrīd, kad viņš apsveica sevi par šo veiksmīgo manevru, Markovs - smaidīgais Markovs - materializējās viņam blakus.

- Kāda laba doma, - viegli satīriskā tonī sacīja Markovs. - Pastaiga pirms brokastīm Anglijas pavasara rītā. Ar vēju sejā. Lieliem soļiem pāri pakalniem. Bet varbūt viegls līklocis pa upes ieleju...

Roulends pameta uz Markova pusi ašu, vērtējošu skatienu. Viņam nebija ne mazākās nojautas, kādēļ Makss un Šarlote bijuši tik nesaprātīgi un ataicinājuši Markovu uz savas meitas kristībām, lai gan pieņēma, ka tur savu roku pielikusi Lindsija. Roulends nožēloja tā klātbūtni šajā mājā, bet vēl jo vairāk viņš to nožēloja šeit. Viņš noskatīja Markovu no galvas līdz papēžiem. Neciešamajam vīrietim, tāpat kā iepriekšējā vakarā, mugurā bija muļķīgs apģērbs. Viņa bikses bija no melna velveta. Bet žakete - nē, Roulends nespēja piespiest sevi paskatīties uz viņa žaketi. Ausīs viņam bija auskari un uz garajām, vijīgajām cirtām otrādi uzsēdināta beisbola cepure. Viņš, kā parasti, nēsāja tumšas brilles, ne reizi nenoņemdams tās vakariņu laikā. Atstarojošas tumšas brilles. Roulends drūmi pavērās pats savas sejas atspulgā. Viņš pameta skatienu lejup uz Markova ļoti baltajām, augstas klases dizainera modelētajām sporta kurpēm. Roulenda lūpas savilkās smīnā. Ja veiksies, viņš nodomāja, pamatīgais smēķētājs Markovs paliks bez elpas, pirms viņi būs paspējuši iziet no augļu dārza.

- Nē, ne pa ieleju, - Roulends ļoti pieklājīgi atbildēja. - Es domāju kāpt tur augšā. - Viņš norādīja pakalnu virzienā. - Protams, katrā ziņā man piebiedrojies. Tikai man tevi jābrīdina. Tie ir stāvi. Un, visticamāk, diezgan dubļaini...

- Tās nekas. - Markovs gurdeni pamāja. - Es domāju, ka tikšu cauri. Man patīk pastaigas. Mājās - es esmu no Kalifornijas, vai neesmu to teicis?

- Es jau nopratu.

- Mājās, zini, kurp es eju? Varbūt esi dzirdējis par Josemi-tu, nu...

- Esmu kāpis Josemitā. Vairākas reizes.

- Oho! Kāda sagadīšanās! Gluži kosmiska sakritība, vai ne? Jā, es dodos uz turieni katru mēnesi. Atgriežos no uzņemšanas, lai kur ari es būtu, un - uz priekšu\ Laukā pie dabas. Projām no cilvēkiem. Tas savā ziņā baro manu prātu. Jādomā, tu to sapratīsi...

Paraustījis plecus, Roulends pielika soli. Nonācis līdz stāvākā pakalna pakājei aiz Maksa īpašuma, viņš straujā gaitā sāka soļot pa tā šauro un patiesi dubļaino taku. Viņam par lielu aizkaitinājumu, Markovs turējās līdzi. Roulends sāka iet vēl ātrāk, viņš gaidīja žēlabas, tusnīšanu vai nopūtas, bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Markovs kā briesmīgs Dieva suns mina viņam uz papēžiem.

- Es domāju, - Roulends pēc kāda laika nervozi ieminējās, - ka kristības uz laukiem nav tavā stilā. Vai pastaigas, ja par to runājam...

- Tādā gadījumā, - sacīja Markovs, izraudamies uz priekšu, -tu esi diemžēl simtprocentīgi maldījies. Es ne par ko nebūtu palaidis garām šo gadījumu.

Roulends uzlūkoja viņu ar neslēptu nepatiku. Markovs, kurš bija gara auguma, slaids un elastīgu miesasbūvi, kaut kādā veidā bija pamanījies nokļūt viņam priekšā. Viņš metās tālāk, balti zibinot spokainās sporta kurpes, veikli apiedams laukakmeņus un zaķu alas. Roulends palēnināja gaitu, bet arī šī metode nelīdzēja. Pirms dažām minūtēm skatienam laimīgi nozudušais Markovs piepeši iznira no dzelkšņu biezokņa. Ar platu, visgudru smaidu viņš atkal pienāca blakus Roulenda tvīda žaketē tērptajam elkonim un turējās soli solī.

-Protams, īstais iemesls, nopietnais iemesls, kādēļ es šeit atrodos, ir Lindsija, - Markovs domīgi turpināja. - Tāpēc ka es viņu patiešām apbrīnoju un mīlu, un tieši pašlaik viņai ir vajadzīgi viņas draugi. Teiksim, morālais atbalsts, jā? Droši vien viņa nav tev stāstījusi? Nē, par to nevar būt ne runas. Nabaga Lindsija! Viņai patiesi vajadzīga palīdzība un padoms, - bet vai viņa to var lūgt? Nē. Pārāk lepna, protams.

To pavēstot, Markovs pašķielēja uz Roulendu Makgīru. Rou-lenda glītajā sejā neatspoguļojās itin nekādas emocijas, un Markovs sajuta īdzīgu apbrīnu. Tieši tik satriecošs, viņš nodomāja, kā Lindsija bija apgalvojusi, turklāt ar gribasspēku. Tas prasīs vairāk piepūles, nekā viņš bija paredzējis. Roulenda nicinājums bija gandrīz taustāms. Tas slēpās viņa zaļo acu skatienā un viņa lūpu līnijās. Markovs nolēma atstāt lielāku iespaidu. Pārņem iniciatīvu savās rokās, viņš nodomāja, jā, un labāk maini tematu.

Iztikdams bez parastā manierisma - maskēšanās dēļ, protams, - Markovs turpināja runāt. Viņš prātoja, cik daudz laika šim Makgīram vajadzēs, lai saprastu, ka viņa sarunubiedrs nav muļķis. Piecas minūtes? Desmit? Vajadzēja piecpadsmit. Piecas minūtes par Skotijas tēmu, kur Markovs laimīgā kārtā bieži bija braucis fotografēt, piecas minūtes par Dostojevski (Markovs zināja, ka šeit viņš izcēlās) un piecas minūtes pilnīga klusuma. Markovs juta, ka izšķirošais bija klusums. Pēdējos piecsimt jardus līdz kalna korei Roulends Makgīrs nogāja tik ātrā gaitā, ka pat Markovs īsti netika līdzi, bet tur ar vieglu smaidu sejā Makgīrs viņu pagaidīja.

- Labi, - Roulends sacīja, kad Markovs bija nonācis viņam blakus. - Tu soļo labi. Tu runā labi. Kādēļ tu esi šeit?

- Es necenšos iekarot tavu labvēlību, - ar zināmu nekaunību atbildēja Markovs. - Ja tas tev gadījumā būtu ienācis prātā.

-Nē, neienāca. Esmu pārliecināts, ka tu reti šķied savu laiku.

- Es šķiedu laiku, tagad laiks šķiež mani, - eleganti citēja Markovs. - Nav manā stilā. Tev taisnība.

Atspiedies pret krauju, viņš izvilka paciņu "Marlboro” un aizsmēķēja, tad pavērsa savas spožās brilles uz ieleju, kas pletās tālu viņiem pie kājām.

- Lielisks skats no šejienes.

Viņi atradās netālu no vietas, kur Roulends bija atradis Ka-sandras Morlijas līķi. Domādams par to nakti un notikumiem pēc tam, Roulends neatbildēja. Arī viņš atspiedās pret krauju un neizprotamu izteiksmi sejā palūkojās uz ieleju. Pēc brīža Markovs, redzēdams pārvērtību Roulendā, klusējot pasniedza viņam cigareti. Makgīrs, kurš - cik viņš zināja - nesmēķēja, pieņēma cigareti bez vārda runas. Viņi stāvēja, atspieduši muguras saulītē, tabakas dūmiem vijoties gaisā. Ne viens, ne otrs nerunāja. Ieilgušais klusums kļuva gandrīz biedrisks.

- Zini ko? - Markovs beidzot ierunājās. - Tu nepavisam neesi tāds, kā es domāju. Nopietni, tu man gluži labi patīc. Un es biju gaidījis, ka tu būsi pašapmierināts muļķis.

-Tiešām? - Roulends nosarka. - Un kas tev lika tā domāt? Droši vien Lindsija.

- Lindsija - mazliet. Citi arī. Es apvaicājos. Pēc tam kad tu atsviedi atpakaļ manas bildes. Atceries?

-Ak jā!

-Nav jau tā, ka būtu kādam kas slikts sakāms, patiešām! Tas ir, Lindsija vienmēr dzied tev slavas dziesmas. Par to, cik ļoti viņa apbrīnojot tavu spriedumu. Tavu redaktora talantu.

- Lindsija? - Roulends izskatījās patiesi pārsteigts. - Nespēju ticēt. Viņa jau nepārtraukti māca, kā man darāms mans darbs...

- Nu, tas ir viņas stils. - Markovs nenoteikti atmeta ar roku. - Tas neko nenozīmē. Tāds ir Lindsijas aizstāvēšanās veids. Varbūt viņa tevi velk uz zoba. Tā viņa mēdz darīt. Manuprāt, viņa domā, ka tu esi nejūtīgs, un viņa patiešām ieminējās, ka tu esot krietni augstprātīgs, bet to jau teikuši arī citi.

Makgīrs piesarka vēl košāk. Viņš paraustīja plecus.

-Var jau būt. Tas ir viens no maniem trūkumiem. Man, bez šaubām, ir vēl daudzi citi.

- Jā, protams. Vai tad mums visiem nav? Un bez tam, protams, cilvēki sacīja, ka tev esot brunču mednieka reputācija, vai tu to zināji?

Makgīrs piesarka pat vēl tumšāk un pameta dusmīgu skatienu uz Markovu.

- Nespēju saprast, kāda tev tur būtu darīšana. - Viņš bridi pārdomāja. - Vai Lindsija tā teica?

- Lindsija? Nekādā ziņā! Kāds cits. Lindsija tevi tik ļauni neaprunātu. Pirmkārt, viņa ir noslēgta, patiesībā pat ļoti noslēgta, un, otrkārt, es jau tev teicu. Tu viņai patīc. Līdz zināmai robežai. Tas ir, izņemot tavu augstprātību. Nevarētu jau teikt, ka viņa daudz par tevi domātu, vienīgi tad, kad es ieminos. Pašlaik viņai ir kas cits prātā. Jo sliktāk. Jādomā, tu būsi pamanījis, ka viņa ir pārvērtusies?

- Pārvērtusies? Kopš kura laika? Nē, neesmu.

- Nu labi, droši vien darbā viņa to slēpj. Turklāt tu ne pārāk ilgi esi “Korespondentā”, vai ne? Tas būs apmēram - sešus septiņus mēnešus?

-Apmēram. Jā.

- Nu kā tad, tas notika drīz pēc tavas ierašanās, tā ka, jādomā, tu patiešām varēji nepamanīt atšķirību. To, cik viņa ir nervoza. Kā uzvilkta stīga. Tas ir, viņa nesabruks, neraudās - nē, darbā, kāda tev līdzīga priekšā viņa to nedarīs... Bet es viņu pazīstu gadiem ilgi. Es esmu gejs. Viņa man uzticas. Tāpēc, sastopoties ar mani, viņa patiesi kļūst vaļsirdīga.

Sekoja klusums. Šķita, ka Makgīrs apsver teikto. Saraucis uzacis, matiem plīvojot vējā, viņš nolūkojās pāri ielejai. Reizi vai divas viņš atskatījās uz Markovu, it kā gribēdams ko teikt, bet palika klusējot. Markovs priecājās par savām tumšajām brillēm: Makgīra skatiens, vēss un vērtējošs, pat viņam lika justies neomulīgi. Šajā stadijā vairums cilvēku acīmredzot būtu pavaicājuši, kas īsti Lindsijai noticis. Makgīra atteikšanās darīt pašu par sevi saprotamo Markovam šķita interesanta. Iezīmējis vēl dažus pieturas punktus, viņš nogaidoši apklusa. Beigu beigās Roulends sacīja:

- Man šķiet, ka tagad, kad tu par to ieminējies, es tiešām esmu manījis zināmas pārmaiņas. Kā jau tu teici, viņa tik un tā man nestāsta savus noslēpumus, bet - šajās pāris pēdējās nedēļās viņa bijusi klusāka...

Bija pagājušas divas nedēļas kopš vakariņām briesmīgajā lietuviešu restorānā. Markovs neko neteica.

- Un tad vēl - es ievēroju vakar-. Viņa izskatās bāla...

Bāla un interesanta, nodomāja Markovs, kurš pats bija pārraudzījis grimēšanas procedūru. Pēc Markova domām, visus vīriešus varēja iedalīt divās grupās: vieni zināja, kad sievietei uz sejas ir kosmētika, citi nezināja. Makgīrs gandrīz nešaubīgi iederējās otrajā kategorijā, kā jau viņš bija nojautis. Tagad Markovs klusībā sevi apsveica.

- Es ceru, ka viņa nav saslimusi? Varbūt mājās radušās kādas problēmas - ar māti vai varbūt Tomu?

Jautāts tika pieklājīgā un neitrālā balsī, jautājumu pavadīja vēl viens caururbjošs zaļo acu skatiens. Šā skatiena samulsināts, Markovs nolēca no kraujas, uz kuras pirms mirkļa bija sēdējis, un devās takas virzienā.

-Nē, nē, mājas frontē viss kārtībā, - viņš izvairīgi sacīja un gaidīja turpmākos jautājumus. Tie nesekoja. Markovs klusībā nolādējās.

-Tātad es biju iedomājies... - viņš ierunājās, kad abi pēc klusas vienošanās bija atgriezušies uz takas. - Lieta tāda, es nākamnedēļ braucu filmēt. Vispirms Haiti. Pēc tam Tanžera. Pēc tam kaut kur, saproti, ļoti tālu. Āfrikas biezokņos. Tā ka atgriezīšos tikai pēc mēneša...

- Haiti? Tu izvēlies dīvainas vietas savām modes fotogrāfijām.

- Kas tur sevišķs? - atvaicāja Markovs, apspiezdams smaidu. - Droši vien man patīk sapurināt cilvēku iztēli. Pārsteigt.

- Jā. Varu iedomāties, ka tas tev varētu patikt.

- Svarīgākais ir tas, ka es būšu projām un Lindsija zaudēs savu pirmo uzticamības personu, vai ne? Tāpēc es lūkojos apkārt. Skatos, kuru varētu piemeklēt šai lomai. Man vajadzīgs aizvietotājs - tikai uz šīm četrām nedēļām. Biju domājis, ka tu varētu derēt, tas ir, jūs strādājat pavisam blakus, šķiet, ka jūs labi saprotaties. Bez šaubām, viņa tev neizkratīs sirdi tā kā man, bet tu varētu palīdzēt viņai citādi. Aizvest šad tad pusdienās. Varbūt paretam paņemt biļeti uz teātri, kino. Neko pārāk nopietnu. Tā, lai viņa varētu atpūsties no savas briesmīgās mātes. Lai viņai laiku pa laikam būtu iespēja iziet cilvēkos, nevis sēdēt mājās vienai pašai, ar katru vakaru jūtoties aizvien nožēlojamākai. Es gribu teikt, galvenā nelaime ir tā, ka viņai smagi nodarīts pāri, un, kad ar sievieti kaut kas tāds gadās, viņai zūd paļāvība uz sevi, vai ne? Kāds kretīns viņu pamet - pēc trim gadiem, tici vai netici, - un, re, sieviete pēkšņi iedzen sev galvā, ka viņa ir atbaidoša, viņa ir stulba, nevienam viņa nepatīk, neviens negrib ar viņu runāt, - tā ir kā spēcīga pašcieņas noasiņošana un...

Markovs ieturēja pauzi. Viņš apzvērēdams bija apsolījis Lin-dsijai, ka nestāstīs tiešus melus, bet ļaus Makgīram izdarit zināmus secinājumus. Viņš palūkojās uz Makgīru, gribēdams pārliecināties, vai teiktais nonācis līdz viņa apziņai. Vai varbūt vajadzīgi vēl kādi triki?

- Es nespēju tam noticēt... - Roulends samulsis rauca pieri. - Lindsija vienmēr šķiet tik pašapzinīga, tik pārliecināta. Viņa ļoti meistarīgi dara savu darbu, viņai ir laba kaijera, es nebūtu domājis...

- Nu, tu taču pazīsti sievietes...

- Nē, patiesībā es neesmu par to pārliecināts.

- Visas vienādas. Diemžēl. Karjera? Ko tas nozīmē? Neko. Nieki. Pilnīgs absurds. Tas ir, līdz zināmai robežai viss ir kārtībā, bet karjera nav tas, ko viņas grib patiesībā, vai ne?

- Ko tad sievietes grib? - vaicāja Roulends, pametis ieslīpu skatienu.

- Saprotams, ka mīlestību, - atteica Markovs, nelikdamies zinis par skatienu, kurā, iespējams, pavīdēja zobgalība. - Mīlestību, mīlestību un vēlreiz mīlestību. Dievišķās sirds svārstības. Visu to.

- Ļoti prātīgi.

- Tu tā domā? Varbūt. Viss ir labi, līdz saiet grīstē, piemēram, kad tas notiek ar vīrieti, viņš .spēj pacelties, vai ne? Viņš tiek galā ar savu dzīvi, protams, šajā gadījumā es runāju no malas...

-Tā jau ļaudis saka.

- Turpretī sieviete - nu nē! Tā ir kā nedziedējama slimība. Viņām vajadzīgs ļoti ilgs laiks, lai izrāptos no šīs bedres. Un, protams, kad viņām melots, melots vairāk nekā tris gadus, solītas kāzas un tamlīdzīgi, bet tad izrādās, ka solīts makā nekrīt, jo, iedomājies, nelietis ir jau precējies ar ļoti bagātu sievu, kuru nespēj pamest, un viņam ir trīs skaisti, nevainīgi bērniņi, - un, kad minētajai sievietei par to nav bijis ne jausmas, kad viņai tikai melots un melots un vēl izrādās, ka šis par viņu plātījies un visiem viņa draugiem zināmi, tā sacīt, šie patiesi intīmie sīkumi...

Markovs apklusa. Ar to katrā ziņā vajadzētu pietikt. Makgīrs tagad izskatījās norūpējies. Markovs jutās apmierināts ar sevi. Netieši meli. Iespējams, tiem vajadzēja piešķirt vēl pēdējo spožumu.

- Un, protams, - viņš turpināja, - kad sieviete joprojām mīl attiecīgo vīrieti, tad ir vēl sliktāk. Īstenībā tas mani patiesi sanikno... - Viņš pameta zibenīgu skatienu uz Roulenda pusi. - Man netīk redzēt, kad laba sieviete iet postā. Tas ir, manā skatījumā - no malas, protams, Lindsijai ir viss nepieciešamais. Viņa ir glīta. Viņa ir gudra. Viņa ir sirsnīga. Viņa ir dāsna. Viņa ir laba. Viņa ir lieliska māte - un viņa varētu kļūt kādam vīrietim par lielisku sievu.

- Esmu pārliecināts, ka viņa kļūs. Ar laiku.

- Varbūt. Man ir zināmas šaubas. Tāpēc ka ir dažas problēmas. Viena no tām - kas attiecas uz Lindsiju - viņai citi vīrieši neeksistē.

Roulendu, kā Markovs bija cerējis, teiktais mazliet iedrošināja.

-Tieši tādēļ, - Markovs turpināja, lai nostiprinātu sasniegto,

- tieši tādēļ es tuvojos tev. Tas ir, sākumā man bija zināmi iebildumi. Lotario kungs, vai ne? Pēdējais, kas Lindsijai pašlaik būtu vajadzīgs, ir vēl kāds vīrietis, kas izmantotu viņas tagadējo stāvokli ar lētiem gājieniem...

- Ja tas ir brīdinājums, - mazliet dzēlīgi noteica Roulends,

- tad varu teikt, ka tas nav nepieciešams. Es nemēdzu izmantot sievietes. It īpaši nelaimīgas sievietes. Par spīti tam, ko runā.

- Gluži manas domas. Tā teikt, tagad, kad esmu tevi sastapis. - Markovs uzzibsnīja smaidu. - Turklāt tas ir uz dažām nedēļām. Pavadoņa pienākumi. Gandrīz vai plecs, uz kura paraudāt. Kāds, kas uzmundrina un dod padomu...

Markova vārdi tika uzklausīti klusējot. Viņi devās tālāk, lejup pa pēdējo nogāzi, un tuvojās ieejai Maksa dārzā. Pie vārtiem, no jauna saraucis pieri, Makgīrs apstājās. Ābeļziedi, lēni krītot no zariem, klājās viņiem pie kājām kā maigi rozā konfeti.

- Paklau, - viņš strupi ierunājās, - ja Lindsijai patiesi nepieciešama tāda palīdzība, ja viņai tikai palaikam nepieciešams pavadonis, kāds, kas uzklausa, protams, es palīdzēšu.

- Un tas būs tikai uz dažām nedēļām, - iestarpināja Markovs. - Tu būsi mans aizvietotājs, labi? Tad, kad es atgriezīšos no Tanžeras... - Iestājās īsa pauze.

- Vai, - Roulends mierīgi sacīja, - no tālajiem Āfrikas džungļiem...

- Pareizi. Pareizi. Kaut kur no Zambezi...

Sajuzdams triumfu - galu galā tas nemaz nebija tik grūti -, Markovs atrāva vaļā dārza vārtiņus.

- Man tikai šķiet mazliet savādi, ka neviens neko tamlīdzīgu man nav teicis, - domīgi sacīja Roulends. - Un patiesi nav teicis. Ne Makss. Ne Šarlote...

- Vai tad viņi zina? - retoriski iesaucās Markovs. - Man ir tāds iespaids, ka ne. Lindsija ir noslēpumaina. Viņa neatklāj savu sirdi daudziem. Patiesībā nevienam.

- Turklāt Lindsija atstāja uz mani pavisam citādu iespaidu. Tas notika janvārī. Viņa ļoti laipni pagatavoja man vakariņas pie manis mājās. Un es varētu zvērēt, ka viņa pieminēja...

- Citus vīriešus? - Markovs steigšus iestarpināja. - Vairākus citus vīriešus? Nu, tā viņa mēdz darīt. Protams, tā ir maskēšanās. Nespēju noticēt, ka tu uz to uzķēries. Nevar taču būt, ka tu esi tik neattapīgs.

- Varbūt tas ir tas mans nejūtīgums, - pieklājīgi sacīja Makgīrs, tikko jaušami pasmaidīdams. - Laikam tas mani būs padarījis aklu. Cik muļķīgi! Labi, labi, labi.

Viņš sekoja Markovam dārzā. Markovs nolēma, ka klusēšana tagad būtu vislabākā atbilde. Viņš svīda no piepūles, ko sagādāja pēdējie meli, un kaut kas Makgīra balsī lika viņam mulst. Šā cilvēka aizņemtība ar sevi viņu mazliet kaitināja un arī mazliet darīja piesardzīgu.

- Paklau, - viņš sacīja, abiem tuvojoties mājai, - varbūt man vajadzēja turēt muti, ko? Varbūt tā nebija prātīga doma. Bet, iedomājies, cik tad neprecētu vīriešu te ir, kam es varētu paprasīt...

- Ļoti maz. Mēs esam izmirstoša suga.

- Maksam es nevaru prasīt. Viņam nav laika. Viņam ir sieva. Bērni. Tam vajadzēja būt kādam, ko Lindsija pazīst, kam uzticas...

- Nebūt ne. - Makgīra lielā, spēcīgā roka uz brīdi uzgūla Markova plecam. Viņš tam sirsnīgi uzsmaidīja. - Es jutīšos pagodināts būt par tavu aizvietotāju...

- Tu neko neteiksi Lindsijai? Tas ir, ja viņa uzzinātu, ka esmu ar tevi runājis, viņa dabūtu sirdstrieku.

- Tu vari uz mani paļauties, - atbildēja Roulends. - Es tēlošu savu lomu, cik vien labi prazdams. Kamēr tu atgriezīsies, protams.

Markovs nopūtās. Šādu scenāriju viņš, saprotams, nebija iecerējis. Bet neko vairāk šobrīd nevarēja darīt, no šā briža viss bija atkarīgs no Lindsijas. Palaizdams Roulendu pa priekšu, Markovs palūkojās spožajās debesīs un krītošajās ziedlapās. Viņa lūpas kustējās. Reizēm viņš spēja būt māņticīgs, pat pagānisks: tā kā viss tagad bija dievu ziņā, viņš atļāvās tiem veltīt nelielu lūgšanu.

Paskāls sapņoja par zaudēto. Šādi sapņi viņam bija sākuši rādīties pirms daudziem gadiem, kad viņš tikko sāka rakstīt par kariem. Kopš tā laika sapņi dažādos veidos bija atkārtojušies. Reizēm tajos rādījās reāli notikumi, ko viņš bija pieredzējis, bet domāja, ka ir aizmirsis. Viņš redzēja sīku bērnu, kas sakņupis pār tēva līķi, vai māti, kura pakritusi uz dēla, kareivja, kapa, un pamodies viņš varēja atcerēties precīzi, kurā vietā to pieredzējis - varbūt Mozambikā vai Bosnijā, vai Afganistānā. Viņa zemapziņa bija izvēlējusies vienu nejaušu tēlu no miljoniem, un pamostoties viņš mēdza domāt: “Kādēļ tieši šīs sāpes?’’

Citreiz, un tad viņš jutās neomulīgāk, sapnis pārmeklēšanu un zaudēšanu bija neskaidrāks, parādījās kā ēnains notikums. Tas izvadīja viņu caur atmiņā palikušu karadarbības zonu, aizveda viņu līdz ielām netālu no mājām. Vienā mirklī viņš meklēja savu pazudušo meitu, nākamajā meklēja Džiniju, bet reizēm Paskālam mostoties radās aizdomas, ka spokainais tēls, kuru viņš meklēja, bija viņš pats. Meklēšanu parasti pavadīja dziļš izmisums un pieaugošas bailes. Paskāls vienmēr pamodās izbijies, ar izkaltušu kaklu, sviedros izmircis.

Gandrīz divdesmit gadi karu: Paskāls bija iemācījies, kā tikt galā ar šādiem murgiem. Tāpēc šorīt viņš izmantoja apgūtās metodes. Viņš rāmi nogaidīja, līdz sirds pārstāja dauzīties. Tad koncentrēja uzmanību uz tuvākās apkārtnes detaļām, šo gultu, šo istabu. Reizēm viņš sāka klusu deklamēt, skaitīt reizināšanas tabulu, pārskatīt todien norunātās tikšanās.

Šajā rītā sapnis kavējās ilgāk nekā parasti. Tas ar lipīgu neatlaidību tvērās apziņas nostūros. Paskāls klusībā sāka skaitīt kādas dzejas rindas, ko viņam bija iemācījis tēvs. Tomēr sapnis neatstājās, apveltot viņu ar paralizējošu nelaimes sajūtu. Paskāls neatlaidās, un telpa lēnām sāka atgūt realitāti. Sapņa kontūras notrīsēja un pēc briža pagaisa. Paskāls atcerējās, ka viņš ir atkal atgriezies Londonā, ka viņš ir kopā ar Džiniju, ka viņa roka ir sadzijusi un pirksti atguvuši agrāko spēku un izveicību. Viņš apsēdās ieklausīdamies, skardams vēsos palagus sev blakus. Varēja dzirdēt, ka lejā rosās Džinija, atskan klusi soļi, atveras un aizveras durvis.

Paskāls acumirklī sajuta neizmērojamu atvieglojumu: viņš jau gribēja pasaukt Džiniju, bet pārdomājis nogaidīja, no jauna atlaidās gultā un aizvēra acis. Viņš gribēja kādu bridi ieklausīties šajā atvieglojumā, cerību skaņās, jo to nebija viegli panākt, un Parīzē pavadītajās nedēļās viņš reizēm bija baidījies, ka tas nekad neatgriezīsies.

Palicis slimnīcā, citu pēc citas aizvadot garas naktis vienatnē, Paskāls bija ticējis, ka viņi spēj atjaunot savu kopīgo dzīvi un no jauna apliecināt mīlestību, jo abi to kaislīgi vēlējās. Grūtības varēja pārvarēt. Viņš sev sacīja, ka tas bija mērķtiecības, gribas jautājums.

Beidzot izrakstīts no slimnīcas un piebiedrojies Džinijai svešajā dzīvoklī, kas piederēja draugiem, viņš bija - sev tik rakstu-rigajā veidā - uzsācis darbu pie samierināšanās programmas. Sākumā Paskāls uzticējās vārdos. Viņi izrunās visus sāpīgos tematus: par viņa darbu, par Džinijas darbu, par uzticības būtību, bērna iespējamību. Viņš pretosies joprojām dzīvajai greizsirdībai, viņi abi pretosies tieksmei izteikt apsūdzības, viņi izrunāsies līdz patiesībai un k]ūs nevis mazāki, bet lielāki nekā agrāk.

Tomēr abi gandrīz acumirklī sajuta, ka šīs sarunas ved viņus strupceļā. Lai arī cik viņi pūlētos, balsis ieguva sausi terapeitisku toni, it kā viņi apspriestu divu svešinieku laulības problēmas. Jo patiesība bija acīm redzamāka, jo saspringtākas kļuva sarunas: Paskāls juta, ka viņi runā, stāvot katrs savā bezdibeņa pusē, - un pāri šim bezdibenim labie nodomi nespēja uzcelt tiltu.

Paskāls juta, ka viņiem nepieciešamas kādas intensīvākas saites. Viņiem bija vajadzīga nevis rūpīgi būvēta konstrukcija, bet kāds neredzams spēks, kas spētu viņus savienot. Tomēr abi baidījās meklēt šo spēku, baidījās to iededzināt. Viņi ar rūgtumu apzinājās, ka reiz šāds spriegums starp viņiem gluži vienkārši bija. Toreiz nevajadzēja vārdus, lai strāva viņus savienotu, to novadīja tikai skatiens vai pieskāriens.

Tagad pat pieskaršanās notika kā mēģinot. Tā bija nedroša, notika nelaikā vai taustoties, vai pārdroši: visa agrākā saskaņa šķita zudusi. Nedēļām ilgi Paskāls jutās tā, it kā viņš tiktu novērots. Patiesa intimitāte bija neiespējama, jo viņš juta, ka šajās istabās uzturas trešā persona, tās klātbūtne neļāva abiem izrunāties un pārtrauca mēģinājumus samīlēt vienam otru. Paskāls pūlējās izsvēpēt šo vīrieti, bet, sapratis, ka arī Džinija mēģina darīt to pašu, juta atgriežamies greizsirdību. Vai viņa salīdzina skūpstus? Vai viņš pieskāries Džinijai šeit un šādā veidā? Un, kad viņš to darīja, ja viņš to darīja, kā Džinija atbildēja?

Paskāls ilgojās zināt un ienīda sevi par to. Viņš neatļausies sev uzdot tik vulgārus jautājumus, un viņš neļaus šīm jūtām sevi pārņemt, tam viņš bija par lepnu. Paskāls zināja, ka tās ietekmē to, par ko viņš bija sācis domāt kā par savu spēli - kā viņš ienīda šo vārdu, lai gan tas bija precīzs! - un redzēja Džinijas sāpīgās pūles viņu pārliecināt par savu mīlestību. Mīlas pilnos apskāvienus, glāstus, mlļvārdiņus, Džinijas acīm redzamās bailes, ka Paskāls viņu vairs negrib, - kā viņš to visu ienīda! Tagad Džinija skūpstīja viņu tā, it kā apšaubītu savas tiesības to darīt. Paskāls, izmisīgi alkdams pēc viņas, bet baidīdamies no neizdošanās un salīdzinājuma, spēji atvairīja viņas pieskārienus. Viņam tās bija mocības: Paskālam, absolūtistam, kas ienīda visus melus, līdz pat tam laikam viņš nebija sapratis, cik ļoti ķermenis var melot, viņš naivi bija iedomājies, ka nepatiesība un patiesības slēpšana prasa valodu.

Tikai pēc sešām nedēļām viņš piespieda sevi likties ar Dži-niju gultā. Tas notika pēc nesavaldīga strīda, kura laikā abi bija izdzēruši pārāk daudz vīna, varbūt tāpēc, ka bija sākuši ticēt: naids līdzēs tur, kur rūpība un pacietība bija cietušas sakāvi. Zibensnovedējs, Džiniju iegūstot, domāja Paskāls, - mēs abi gribējām panākt tieši to.

Akts neizrādījās Paskāla ieplānotā atkalapvienošanās, tas bija nikns un īss, tas neapmierināja. Pēc tam Džinija raudāja - un pirmo reizi mūžā viņš novērsās no šīm asarām aukstā riebumā, ko nekad no sevis nebija gaidījis.

- Tu to izdarīji... - viņš sacīja Džinijai. - Tā biji tu, kas mūs līdz tam noveda. - Pēc tam viņš aizgāja, aizcirzdams durvis, un saniknots bez mērķa klīda pa tumšajām Parīzes ielām.

Nākamajā dienā sekoja samierināšanās: abi bija nožēlas pilni. Tai no jauna sekoja strīdi un atkal samierināšanās. Paskālu sāka pārņemt izmisums: šis cikls viņam bija pārāk pazīstams. Viņš nespēja ticēt, ka ar sievieti, ko tik ļoti mīlēja, viņš piedzīvo to pašu atsvešināšanās ceļu, kuram bija izgājis cauri ar bijušo sievu un kurš veda lejup.

Varbūt, Paskāls domāja, nejaukajiem februāra un marta mēnešiem ejot uz beigām, varbūt, ja vien spētu labāk tēlot mīlestību, viņš būtu atbrīvots un spētu izteikt to mīlestību, kura, kā viņš zināja, mitinājās kaut kur dziļi viņā. Tā bija negaidīti nākusi pār lūpām, uzlūkojot Zvaigzni Divāla kundzes dzīvoklī, raugoties uz nāvi piecpadsmit pēdu attālumā, to nebija iespējams apslēpt: tā gluži vienkārši bija, un viņš bija sajutis Džinijas tūlītēju un acumirklīgu atbildi.

Ja mīlestība spēja atmosties tobrīd, tad kādēļ nespēja tagad? Kas bija nepareizi? Un tad viņš bija sācis ticēt, ka ar apzinātu rīcību un uzmanīgu valodu neko nepanāks. Viņiem bija vajadzīga kāda gandrīz dievišķa iejaukšanās, kurai viņš nezināja apzīmējumu. Gribasspēks viņiem nederēja, mīlestību nevarēja gribēt. Pa-skāls ar bailēm sāka ticēt, ka mīlestība ir tikpat mistiska kā ūdens avots tuksnesī: būtībā tā bija dāvana.

Ja tā, tad dāvanu nevarēja satvert. Paskāls divkāršoja pūles, un to pašu darīja viņa. Abpusējā pieklājība darīja sāpes abiem. Ilgās sarunās, kas ievilkās vēlu naktī, viņi no jauna plānoja kopīgu nākotni: Paskāls skaidri juta, ka šīs vīzijas - civilizētas, savstarpēji ieinteresētas, vienlīdzības principa vadītas - nepārliecināja ne vienu, ne otru. Viņš apsolīja, ka vai nu pavisam pametīs kara reportāžas, vai arī ierobežos šādu darbu līdz dažiem mēnešiem gadā. Džinija iebilda, ka tas ir nepieņemami, viņa sevis dēļ neļaušot Paskālam pamest darbu, viņa aicinājumu. Paskāls klausījās viņas argumentos, atcerējās savas bijušās sievas piezīmes un pieņēma pats savus lēmumus: vismaz no šīs kļūdas atkārtošanas viņš varēja izvairīties. No citām arī: kādu dienu iepriekšējā mēnesī atradis pretapaugļošanās tabletes, kuras Džinija bija atsākusi lietot, viņš tās izsvieda. Viņi par to pamatīgi sastrīdējās - un tomēr šī rīcība, iespējams, šis strīds, izrādījās par pagrieziena punktu. Tonakt un nākamajās nedēļās Paskāls mīlēja Džiniju ar jaunu un ciešu apņēmību: viņš bija iecerējis, ka šim aktam jābeidzas ar sekām. Ieņemšana - tad un tikai tad viņš būs Džiniju no jauna atguvis.

Abi atklāja, ka šī apņēmība pārvērš pazīstamā akta būtību. Paskāls bagātīgi dāvāja glāstus un maigumu, viņš juta zināmu Dži-nijas pretošanos un tādējādi gulēšanu ar viņu pārvērta pakļaušanā, kas pēcāk izgāja viņpus pakļaušanas. Kad tas galu galā bija sasniegts, Paskāls zināja, ka beidzot viņi ir vieni paši un ka viņš ir atradis atpakaļceļu.

Protams, tādām pārvērtībām nav iespējams noteikt precīzu laiku un datumu, bet zināmas pārvērtības viņi atzina abi: tās bija tepat, kad viņi, zaudējuši spēkus, iegrima miegā, un bija tepat, viņiem atkal no rīta mostoties. Pēc tam tās kļuva dziļākas no dienas

dienā, tās zagšus atgriezās pie abiem, sākumā ne ar vārdu starpniecību, bet ar skatienu, ar pieskārienu. Paskāls juta jaunu mieru, spriedzes izzušanu, tad senā apmierinājuma atblāzmu, līdz beidzot kādu vakaru - piepeši, negaidīti - pārliecinošu mieru.

Tagad viņš piecēlās, piepeši alkdams būt kopā ar Džiniju, un steidzīgi uzvilka dažus apģērba gabalus. Basām kājām nokāpis lejā, viņš apstājās istabā zem kāpnēm, kaut ko nojauzdams šīs telpas gaisotnē, kaut kādas pārmaiņas, kaut kāda neredzēta spēka virpuļus.

Lēnām un klusi devies uz priekšu, viņš ielūkojās virtuvē aiz tās. Džinija nebija dzirdējusi viņa soļus, viņa visu uzmanību veltīja kaut kādam uzdevumam, turklāt ar tādu dedzību, kas Paskā-lu aizkustināja līdz sirds dziļumiem. Uz zilas paplātes viņa kārtoja šķīvi, tasīti ar apakštasīti un glāzi. Glāze bija domāta šampanietim, un Paskāls neizpratnē sarauca pieri. Viņš redzēja, ka Džinija izņem no vāzes ziedu, nogriež tai kātu un novieto ziedu uz paplātes. Šķiet, viņu nodarbināja zieda atrašanās vieta. Vispirms viņa to nolika uz šķīvja, pēc tam uz zilās salvetes, līdz beidzot blakus glāzei. Džinijai mugurā bija naktskrekls, kam pāri pārvilkts viens no viņa svīteriem, vairākus izmērus viņai par lielu. Ietērps piešķīra Džinijai jaunas meitenes nepiespiesto graciozitāti. Viņa bija noliekusi galvu pār kompozīciju, viņas mati, nu jau atauguši, gandrīz sniegdamies līdz pleciem, bija miegā izjukuši.

Paskāls piepeši izjuta pret viņu visdziļāko mīlestību. Šīs jūtas pārplūdināja Paskāla augumu ar pārsteidzošu spēku, viņš juta tās līdzīgi sāpēm iemitināmies kaut kur sirds apvidū. Jūtas bija tik piepešas un intensīvas, ka uz mirkli Paskāls jutās apžilbināts, it kā, tikko izkāpis no kādas tumšas pazemes, viņš skatītos tieši saulē. Viņš neviļus pacēla roku, it kā lai pasargātu acis, un šī niecīgā kustība pievērsa Džinijas uzmanību. Viņa pacēla galvu un pārsteigumā klusi iekliedzās.

Paskāls jau gandrīz zināja, tā viņš domāja vēlāk. Viņš klusējot vēl dažus mirkļus stāvēja, lūkodamies Džinijā. Viņas seja izskatījās maiga, mazliet samiegojusies, it kā viņa tikko būtu pamodusies no patīkamākiem sapņiem nekā viņējie. Džinijas skaistās acis ~ Paskāls bija viņu izbiedējis - bija mazliet ieplestas, viņa strauji pakustināja roku, it kā būtu paslēpusi paplāti, ja vien varējusi, tad viņas sejas izteiksme pārvērtās.

Vērojot Džinijas seju, viņš sāka saprast. Viņš juta, ka zināšana un pacilātība līdz ar to sāk pulsēt dzīslās. Džinijas seja izskatījās gandrīz noslēpumaina, ļoti sievišķīga, vienlaikus triumfējoša un baiļpilna. Tobrid Paskāls sajuta pret viņu tādu maigumu, ka nespēja parunāt. Saņēmis Džinijas plaukstu, viņš pievilka viņu sev klāt, ļoti cieši apskaudams viņas augumu, un tā viņi kādu bridi stāvēja, klusējot, piekļāvušies viens otram. Džinija juta viņa sirdspukstus, saklausīja, ko gandriz bija zaudējusi un ko atkal atguvusi. Iespējams, ka sievietes šaubās mazāk nekā vīrieši, un torīt viņa saprata, ka visas šaubas un piesardzība ir izgaisušas.

Džinijas augums runāja, turklāt ar tādu prieku, ka viņai nebija nekādas vēlēšanās tajā ritā klausīties prāta pēdējos piesardzīgajos čukstos. Visādā ziņā viņa ticēja, ka ir apklusinājusi šos čukstus, apklusinājusi tos pirms vairākām nedēļām. Tagad viņas pašas apmierinātība bija nepārprotama, - un, ja Paskālam tā bija mazāka, tad Džinija viņu izdziedēs. Dziednieces spējas šobrīd bija viņas dāvanas daļa: Džinija sajuta tās spēku.

Šodien viņa spēja visu: viņa varēja likt ūdenim rasties no sausas klints, pieskarties kalnam un likt tam kustēties. Izlabot irstošu laulību? Sadziedēt uzticības zudumu? Viegli. Viegli. Viņa to varēja izdarīt ar vienu pirkstu, ar vienu plaukstas kustību, vienu vārdu. Nekad savā mūžā viņa nebija jutusies tik sievišķīga, un nekad savā mūžā - nē, nekad - viņa nebija jutusi tādu spēku. Kāda balva: saņēmusi Paskāla plaukstu, viņa gaidīja, šis spēks izgāja caur viņas plaukstu un pirkstiem, tas pārgāja no Džinijas plaukstas Paskāla plaukstā.

- Kad tu uzzināji? - Paskāls vaicāja.

-Acumirklī, man šķiet. Nākamajā dienā. Nākamajā stundā. Bet man vajadzēja būt drošai. Tāpēc es gaidīju. Vakar es biju pie ārsta...

- Vakar? Tev vajadzēja man pateikt.

- Man vajadzēja gaidīt. Es gribēju, lai tas notiek nevainojami. Es gribēju tevi pamodināt uatad... - Satvērusi viņa plaukstu, Džinija piekļāva to sev pie vēdera. - Kā tev šķiet, tā ir meitene? Vai zēns? Manuprāt, tas ir zēns. Tavs dēls. Vai tu zini, cik viņš ir vecs? Es zinu precīzi. Sešas nedēļas, divas dienas un - ak, apmēram piecas stundas. Es zinu, ka tu atcerēsies...

- Man šķiet, ka es atceros. - Paskāls pasmaidīja. - Lai gan tajos apstākļos... Otrdien? Pirmdien? No rīta? Pēcpusdienā?

- Pirmdien. Mēnesnīcā. Mums būs mēnesnīcas bērns. Mēs... - Džinija apklusa, redzot viņa asaras. - Saki, lūdzu, pasaki man! Tu tiešām to gribēji? Tu esi laimīgs? Tu viņu mīlēsi? Un mani... Tu tagad mani mīlēsi un ticēsi man? Vienmēr? Es - jā, vienmēr. Lūdzu, atbildi man, Paskāl!

Piekļāvis Džiniju sev klāt, Paskāls piespieda viņas seju sev pie sirds. Tikai uz mirkli, uz pavisam īsu mirkli viņu pārņēma mazliet jaušamas skumjas, gandriz nogurums, it kā būtu atgriezies rīta sapnis. Tas uz acumirkli aizēnoja viņa skatījumu, šis viņu abu būtisko atšķirību auglis. Atšķirība - gados, atšķirība - pieredzē. Par laimi, sajūta bija īslaicīga un tika ar gudru ziņu apslēpta.

- Kuru jautājumu vispirms? - viņš maigi vaicāja skūpstot. - Mana mīļā, tas var prasīt zināmu laiku...

Lindsija kāzās un, protams, bērēs vienmēr raudāja. Viņa atklāja, ka ari kristībās viņa raud. Vispirms viņa raudāja tāpēc, ka ceremonijas vārdi skanēja tik skaisti, pēc tam viņa raudāja tāpēc, ka Maksa un Šarlotes mazulis tik mierigi dusēja, pēc tam viņa raudāja atkal, jo svētais ūdens bērniņu pamodināja un mostoties mazais eņģelītis brēca.

Pēc ceremonijas izejot no baznīcas, dodoties pa šauro taku, ko abās pusēs ieskāva kapakmeņi un maijpuķīšu mežģīnes, viņu panāca Markovs.

-Labi, - viņš nočukstēja. - Bet nevajag pārspīlēt! Tev atkal tek skropstu tuša. Mēs vēlamies neuzkrītošu sentimentu. Noslauki acis...

-Ak, atšujies jel, Markov! - sacīja Lindsija. -Es nemaz netēloju. Ej projām!

Markovs devās prom. Izslaucījusi acis ar salveti, Lindsija drūmi nogāja malā, koku paēnā.

Viņa vēroja, kā pārējie daudzie kristību viesi uzkavējas pie baznīcas, lai vēl pēdējo reizi nofotografētos. Tur bija dažādi viņai pazīstami draugi un kaimiņi, Toms, kuru viņai bija izdevies pierunāt, lai ietērpjas uzvalkā, ar savu draudzeni Katiju zem rokas, Šarlote, kas auklēja savu jauko mazuli, un Makss, pret visiem laipns, Makss, neaptverami garš, stūrains un lepns. Nezināmu iemeslu dēļ Maksa stūrainība atkal sariesa Lindsijai acīs asaras. Lindsija klusi šņukstēja, slaucīdamās ar sasodīto “Kleenex” salveti. No baznīcas puses atskanēja Maksa dēlu brēcieni: -Atkal fotografēties? Vai tad vajag?

-Aiztaisi muti, Aleks! Stāvi mierā!

- Kāpēc tāda jezga? Tā taču ir tikai dumja meitene...

Lindsija pasmaidīja. Viņa pievērsa skatienu kapakmeņiem priekšā un sāka lasīt uzrakstus: 1714., 1648., 1829. Tāda un tāda karsti mīļotā sieva, tāds un tāds neaizmirstamais vīrs, meita, sieva tādam un tādam... Epitāfijas viņu nomierināja, viņa noslaucīja asaras.

Grupa pie baznīcas devās projām, kavējās tikai daži viesi, kamēr pārējie devās uz kristību mielastu Maksa mājās dzert šampanieti. Kā vienmēr nomaļus no pārējiem Lindsija redzēja Roulen-da Makgīra garo stāvu, viņš sarunājās ar jaunu meiteni, kura, kā Lindsija zināja, bija Mina Lendisa. Viņas vecāki šķīrās - tā vismaz sacīja Šarlote, un meitene ar māti drīz atgriezīsies Amerikā. Mina bija sīka auguma un šķita-ārkārtīgi bikla. Roulends, šķiet, mēģināja panākt, lai viņa atraisītos, bet viņa sirsnība nevainagojās ar īpašiem panākumiem. Meitene purināja galvu un atbildēja ar vienzilbes vārdiem. Drīz vien Minu pasauca māte, un viņa aiz-traucās projām. Neapzinādamies, ka tiek novērots, Roulends kavējās, lūkodamies uz baznīcu.

Es varētu iet tuvāk un viņam piebiedroties, nodomāja Lindsija. Es varētu likt lietā Markova padomu - tūlīt pat. Es varētu pavaicāt viņam par kontrforsiem un pīlāriem. Kopā ar viņu es varētu aplūkot slavenās normaņu durvis. Mēs kopā varētu apskatīt svētos un eņģeļus, un, nav šaubu, viņš prastu izskaidrot to simbolismu. Bet nē, Lindsija aizgriezās. Viņai nebija drosmes krāpties, un viņa nespētu izturēt Roulenda pieklājīgo laipnību.

Nekas tāpat neizdosies, viņa noskumusi domāja, pilnīgi nekas. Viņa gaidīja, līdz Roulends Makgīrs nozuda atpakaļ baznīcā. Kādēļ? Lai izpētītu tās arhitektūru? Noskaitītu lūgšanu? Tad viņš atgriezās uz takas. Pa ceļam Lindsija noplūca mazliet zirgu pētersīļu; Šarlote tos sauca daudz jaukākā vārdā - par karalienes Annas mežģīnēm. Viņa devās lejup pa vecajiem, izmītajiem pakāpieniem, ārā pa vārtiņiem un iznāca pļavā. Tālumā pēdējie viesi bija redzami jau pie Maksa piemājas ceļa gala. Lindsija redzēja sievietes, kas bija tērpušās plūstošos pasteļtoņos, dzirdēja vīrieša uzsaucienu, tad smieklus.

- Tu raudāji, - sacīja Roulends Makgīrs.

Pagriezusies Lindsija ieraudzīja viņu stāvam sev blakus,

miedzam acis saulē, gandrīz pēdu garāku augumā nekā viņa pati, neiespējami glītu, neizprotamu, varbūt uzjautrinātu, varbūt skumju.

- Jā, raudāju, - viņa mazliet aizkaitināta atbildēja, soļodama uz priekšu un Roulendam tagad turoties viņai līdzi. - Es esmu sentimentāla. Man patīk mazuļi...

- Es redzu.

-Tāpat man patīk kucēni. Kaķēni. Kumeļi. Jēri. Pēdējo reizi manai kaķenei piedzima astoņi kaķēni. Es raudāju visu rīta cēlienu. Tas nav tikums. Es to zinu. Baznīcā neviens cits neraudāja.

- Šarlote raudāja.

- Šarlotei ir iemesls.

īsu gabaliņu viņi nogāja klusēdami. Lindsija mēģināja izdomāt kādas atmiņā paliekošas piezīmes, bet nekas nenāca prātā. Pirmos simts jardus viņa jutās bikla un valodu zaudējusi - kā intelektuāls pigmejs, nākamos simts jardus viņa jutās laimīga - Roulends galu galā bija izvēlējies iet kopā ar viņu, bet ap to laiku, kad abi nonāca līdz Maksa piemājas ceļam, viņu bija pārņēmusi nevaldāma pacilātība - šis viņas sasodītais optimisms! Viņš bija blakus, Lindsija nodomāja, atdzerdamās saules gaismu, dzidro gaisu un nesen pļautas zāles smaržu.

- Man patīk tava kleita, - klusumā sacīja Roulends mazliet piesardzīgā balsī.

Lindsija paklupa, pagriezusies viņa iepleta acis.

- Ko tu teici?

- Tava kleita. Tā ir - es neciešu uzkrītošas kleitas. Tā man patīk. Tā ir... - Viņš meklēja piemērotu vārdu. Lindsija paskatījās lejup uz savu kleitu - krēmkrāsas audums, līdz puslielam, slēgts kakla izgriezums, īsas piedurknes. Viņa apzinājās, ka kleita izskatās labi - nu, gluži labi - pret viņas iedegumu.

- Vienkārša? - viņa smaidot vaicāja. - Pieticīga? Eleganta? Atturīga? Cienīga? Garlaicīga? Krēmīga?

- Nekādā ziņā cienīga. Tā tev piestāv. Tā liek tev izskatīties...

Acīmredzot viņam atkal nenāca prātā piemērots apzīmējums. Lindsija redzēja, cik ļoti Roulends pūlas, un viņu pārņēma maiguma vilnis. Ar dabiskumu, kas pārsteidza viņu pašu, Lindsija saņēma Roulenda roku.

- Nāc, Roulend! Es redzu, ka komplimenti tev nepadodas viegli. Tam nav nozīmes. Iesim iedzersim mazliet vīna! Mūs gaida šampanietis un brīnišķīga torte. Tai ir trīs stāvi un pašā augšā stārķis ar autiņos ietītu bērniņu.

- Patiešām?

-Ak Dievs, cik lieliska diena!

Lindsija pacēla seju pret debesīm. Roulends vēroja viņu to darām, bet neko neteica. Viņš izvadīja Lindsiju cauri dārziem līdz tuvējai pļaviņai, kur oficiālais Makss, kuram patika visādas ceremonijas, bija ierīkojis krāšņu telti. Draugu vidū Lindsija patīkami pavadīja laiku, kaut arī ik pa brīdim viņai blakus uzradās Mar-kovs, lai, drūmi čukstēdams, atgādinātu, ka jāizskatās skumjai.

- Jēzus! - viņš šņāca uz vakara beigām, kad arī viesības tuvojās nobeigumam. - Tev taču ir salauzta sirds. Noej malā kaut kur viena pati. Kavējies tālumā ar mazliet domīgu izskatu. Nestrīdies! Un iedod man to sasodīto šampanieti!

Lindsija paklausīja. Patiesībā viņa to darīja pavisam nepiespiesti, jo visu pēcpusdienu Roulends Makgīrs bija izrādījis viņai pieklājīgu uzmanību. Viņš vairāk nekā tris stundas bija rūpējies par to, lai Lindsijas šķīvis būtu pilns ar sviestmaizēm un kūkām un lai viņas glāze būtu pilna. Roulends bija rūpējies par to, lai paglābtu viņu no nepatīkamiem sarunu biedriem un lai, palikusi viena, viņa nebūtu vientuļa. Beigu beigās Lindsija jutās mazliet noreibusi, bet patīkami un ne pārmērīgi. Viņa bija kļuvusi svētlaimīgi sapņaina, kam par iemeslu varēja būt kā uzmanības pierādījumi, tā izdzertais šampanietis.

Viņa aizklīda tālāk no palikušā pieaugušo pulciņa līdz dārza galam pie greizas lapenes, kuru pirms kāda laiciņa bija būvējis Makss ar dēliem un kura necilo galdniecības iemaņu dēļ pašlaik atradās pussabrukšanas stāvoklī. Lapenē valdīja patīkams pamestības gars, to apjoza vīteņrozes un vīnstīgas.

Apsēdusies uz trausla soliņa blakus lapenei, Lindsija ieelpoja ziedu smaržu. Gaisma tikko bija sākusi bālēt, aiz tālākajiem pakalniem kļūdama sārti violeta. Viņa varēja sadzirdēt balsis un priecājās, ka tās skan no tālienes un apslāpēti, priecājās, ka ir viena pati.

Aizvērusi acis, Lindsija ieklausījās nepazīstamajās un aicinošajās lauku skaņās, putnu dziesmās un spārnu šalkās. Uz lauka tieši aiz dzīvžoga samtaini liegi elpoja un gremoja govis. Pēc mēneša, Lindsija nodomāja, es būšu trīsdesmit deviņus gadus veca. Viņa apmierināta nopūtās. Liktenis, kas pirms neilga laika bija šķitis briesmīgs, tagad nebūt vairs tik briesmīgs nelikās.

- Vai tev kas noticis? - vaicāja balss. - Es tevi meklēju un...

Lindsija atvēra acis. Viņai pretī, izceldamies pret debesīm,

stāvēja garais Roulenda Makgīra stāvs oficiālā uzvalkā.

- Man ir labi, - sacīja Lindsija, aizmirsusi tēlot. - Es izbaudu visu šo. - Viņa plašā žestā ietvēra apkārtni. - Zāles un ziedu smaržu. Ēnu. Putnus. Govis.

- Es tevi iztraucēju.

- Nē, nē, nemaz!

Roulends izskatījās nepārliecināts. Brīdi vilcinājies, viņš apsēdās Lindsijai blakus. Viņš sakrustoja savas garās kājas, pēc tam atgriezās iepriekšējā stāvoklī un, pieri raukdams, palūkojās uz lauku pusi. Laikam viņš aprēķina to precīzos izmērus, nodomāja Lindsija, kad klusums kādu bridi bija ieildzis.

- Tavs draugs Markovs, - pēc kāda laiciņa Roulends riskēja ieminēties. - Viņš ir interesants cilvēks. Pavisam citāds, nekā es biju iedomājies.

- Laikam vainīgi aizspriedumi. Cilvēki ir aizspriedumaini. Viņš to izmanto - zini, tās tumšās brilles, muļķīgais apģērbs.

- Droši vien, - ar zināmu uzsvaru, pametis greizu skatienu uz Lindsijas pusi, sacīja Roulends, - es no savas puses biju augstprātīgs.

- Varbūt. Mazliet, - smaidot sacīja Lindsija. - Reizēm tu spēj būt augstprātīgs, Roulend.

- Es zinu, - viņš atbildēja, nepārprotami uzjautrināts un viegli saīdzis.

- Tev vajadzētu ļaut, lai cilvēki tevi pārsteidz.

- Vai tu tā domā?

- Jā gan. Man vienmēr paticis negaidītais. Kaut kas notiek, pilnīgi kā no zila gaisa... - Uztvērusi viņa skatienu, Lindsija piepeši atcerējās savu lomu. Viegli nopūtusies, viņa salika plaukstas. - Pat ja... - viņa turpināja, izmēģinādama domīgu balss noskaņu, kas būtu cēla, bet drosmīgi skumja, - pat ja pārsteigumi ir sāpīgi. Jā, pat tad. Galu galā dzīvojot vienmēr iznāk mācīties.

Iestājās klusums, ilgs klusums. Lindsija neuzdrošinājās palūkoties uz Roulendu. Viņa jutās gandriz pārliecināta, ka ar pēdējo piezīmi pārspīlējusi savu tēlojumu. Nepārliecinoši, viņa nodomāja, turklāt muļķīgi. Viņa piecēlās kājās.

-Man šķiet. - Roulends, kurš izskatījās krietni uzjautrināts, arī piecēlās. - Cik es saprotu, tad Toms un viņa draudzene nedomā rīt atgriezties Londonā kopā ar tevi?

- Nē. Viņi dosies tālāk pie draugiem.

- Es ceru, ka tu varbūt varēsi mani aizvest atpakaļ, ko? Redzi, es ierados ar Maksu, un tā nu...

- Vai tu nekritizēsi manu braukšanu?

- Man tas pat sapņos nerādās!

- Tad labi. Ļoti labi.

Divas stundas, domāja Lindsija, izsakot šo strupo atbildi. Trīs, ja viņa brauc lēnām, ja gadās sastrēgumi. Kādēļ viņa nekad agrāk nebija pamanījusi, cik krāšņs ir Maksa dārzs? Tas atgādināja Ēdeni. Viņa sāka iet atpakaļ uz balsu un Maksa noīrētās telts plīvojošo sārtbalto drapēriju pusi. Roulends apņēmīgi pavadīja viņu šo mazo ceļa gabaliņu. Lindsija lūdza Dievu, lai gadītos sastrēgumi, apvedceļi desmit jūdžu garumā, saplīstu riepa, pārkarstu dzesētājs. Tālumā viņa pamanīja Markovu, kas, daļēji paslēpies aiz krūma, mazliet par daudz iereibis, rādīja viņai grimases. Lindsija lūdza Dievu, kaut Roulends nepamanītu šo dīvaino izturēšanos, un viņas lūgšana, šķiet, tika uzklausīta. Mežonīgi savicinājis rokas, Markovs, zarus laužot, nozuda krūmā. Lindsija zagšus uzmeta skatienu Roulendam, bet nē, Dievs bija žēlīgs - viņš skatījās uz citu pusi.

Kad viņi nonāca līdz divviru stikla durvīm, kas veda Maksa viesistabā, iezvanījās telefons. Atvainojies Roulends iegāja pa durvīm un acīmredzot pacēla klausuli, jo zvanīšana beidzās un iestājās ilgs klusums.

Lindsija apmierināta pacēla seju pret sauli. Pēc dažām minūtēm ar neizteiksmīgu seju parādījās Roulends.

- Vai prasa Maksu? - Lindsija apvaicājās. - Man šķiet, viņš joprojām atrodas pie telts...

- Nē. Zvanīja man. Droši vien es gaidīju šo zvanu.

- Labas ziņas? Sliktas? - Lindsija ziņkāri viņu uzlūkoja. - Vai kaut kas atgadījies, Roulend?

- Nekas, viss kārtībā. Vai piebiedrosimies pārējiem?

Roulends aizvadīja Lindsiju līdz verandai. Ejot augšā pa

kāpnēm, viņš nopūtās un galanti saņēma Lindsijas roku.

RISKA ZONAS

Redaktore G. Šiliņa Korektores R. Rone, L. Smilga Operatori I. Babāne, I. Smimova,

I. Vērdiņa, H. Šuņina, E. Brencis A. Kalnietis

Apgāds “Kontinents”,

LV-1003 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā PAS “Rota-1”, LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. Nr. 304

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Elfs Iru folklorā.

2

Cepli kartupe|i.

3

Mans visumiļais Kristof, man vajag tevi redzēt, tas ir steidzami... Man sāp sirds, man tevis pietrūkst... (Tulk. no. fr. vai.)

4

Bet tā ir, rau, tur. Redzi, tavā acu priekšā. (Tulk. no fr. vai.)

5

Ak, cik muļķīgi - šie idioti... (Tulk. no fr. vai.)

6

Vienu mirklīti, Kristof. Tava gaita man ir par ātru. Tev vajadzētu zināt, ka es tagad esmu sirmgalve.

7

Jūs esat saslimusi? Vai varu jums palīdzēt? Vienu mirklīti, kungs.

8

Privātā viesnīca.

9

Bet, tēti, paskaties - tas tur vīrietis...

Content

Bomena Sallija Riska zonas.

PROLOGS

PIRMĀ DALA ANGLIJA

I

II

III

IV

VI

VII

VIII

OTRA DAĻA EIROPA

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

1