Baranausks Antanas

Anīkšu sils

Antans Baranausks

Anīkšu sils

Ai celmaini kalni un pakalni kaili!

Kas ticēs, cik sendienās bijāt jūs daiļi?

Kur krāšņums, ko šobrīd ne redz vairs, ne mana?

Kur klusā un sapņainā šalkošana,

Kad baltmeža lapiņas čabēja vējā?

Kur priedes, kas brakšķēja negaisā spējā?

Kur putnu un putnēnu, putniņu saime,

Tais klausoties, cilvēks jūt mierīgu laimi.

Kur zvērēni, zvēri, kur dzīvnieciņi,

Kur migas un alas, kurās slēpties mēdz viņi?

Sen zudis tas viss. Kailā līdumā līkas

Skumji rēgojas nedaudzas priedītes sīkas.

Klāj čiekuri, zari un skujas to vietu

Un dedzina saule, un nokaltē cietu,

Kurp daudzkārt tu raugies ar dvēseli grūtu,

Ka varētu likties: nams pelnos tur būtu

Vai pilsētas drupas, ko tuksnesis rijis,

Vai apsvilis purvs, kurā ugunsgrēks bijis.

Kad tev gadās iet mežā, kā tur acīs viss

spraucas,

Kā tur dvēseli aizgrābj, sirdi sagūstīt traucas,

Ka tu, jaudainies skurbumam, taujā sev kāri:

«Vai te apkārt man sils? Varbūt debesu āres?»

Viss, ko redzi, tāds tīrs, vīts ar zaļumu spožu!

Viss, ko osti, tik tuvs: krūmi kutina ožu!

Viss, ko dzirdi, tik līksms: šalko, žūžo un aijā!

Viss, ko jūti, tik maigs: sirdi glāsta un paijā!

Sūnu gultas ļurn, saklātas mīksti jo mīksti,

It kā aicinot tevi: galvu nolikt te drīksti.

Un no ciņa uz cini ogu mētras kā rūtas

Pilnas melnu vai sarkanu ogu līkst grūtas.

Bet uz pamata rūzgā vai bālgani zaļā

Savas zemnieku sētas visur sēnes ver vaļā.

Vietām gailenes kautri pa slepenām plaisām

Sūnu seģenēm cauri slej piltuves gaisā.

Visur saliktas mežā baltās liepeņu bļodas,

Un kā ciņi uz pļavām tā te cūcenes rodas.

Dīgst te eglienā rudmieses veselām dzimtām,

Un te priedainē priežbeku uzaug simt simtām.

Tup te bērzlapes gaišzilās, rudās un pātās,

Mūždien skaistas un līksmas, jo nav rūpju tām

prātā.

Bet zem ceriem zviln sviestenes tieši uz taka;

«Kausi dibeniem gaisā,» tā Mickevičs, lūk, saka.

Celmi celmenēm tīk, alkšņos alkšņbekas riežas,

Bet, kur malka, tur šampiņš cauri skaidienai

spiežas.

Briest te mušmires pumpainās, vēršacis glumās,

Bet cik sēņu te nav pat bez nosaukuma!

Dažas cilvēki vāc, citas uzlasa zvēri,

Citas kustoņi aplauza, skraidot pa vēri,

Bet visbiežāk tās pašas ātri saglumē pūstot,

Drīz par barību jaunajam zelmenim kļūstot.

Bet tā lepnākā tomēr ir barvika jaukā,

Kuru dainas par «sēņu pulkvedi» saukā:

Bieza, spoža kā bļoda, ar glazūru klata,

Stingri gulst tā uz druknā un spēcīgā kāta.

Ātri augošās sēnes cilvēks ilgi var lietāt,

Dažnedažādu sugu — aug tās visādās vietās.

Bet kā puķes zeļ atmatās paegli koši,

Irbes bērnus tur perē, jūtas zaķi tur droši.

Kupla zāle un krūmi kļauj dižmeža malas,

Gaišas joslas no biezokņa biezokni dala.

Līkst gar laukmalēm baltalkšņi zemu jo zemu,

Lazdas zargalos augstu ceļ spurainos čemus,

Ļaujot piebriest tiem saulē. Meklē kārkli sev

mājas,

Kur gar ļumošiem akačiem ūdeņi krājas.

Tas kā asinis sērmūkslis; jāņogas vietu

Lūko atrast gar Piešlaves dumbriem sev cietu.

Bet uz kalniem aug baltmežs; kurp vien skatu

tu raidi,

Stīdz kā niedres gar Piešlavi bērziņi slaidi.

Un te apsei ik lapa dreb ar izbiļa drebu:

Zalkša meitenes liktenis neiet tai sebu.

Un te ozols un osis, eglei pieplacis cieši,

Liek mums domāt, ka Zalktiene toreiz patiesi

Šeitan raudāja gauži pēc nokautā vira,

Putas baltās kad vērtās par asinīm tīrām,

Līdz par žēlabu koku — zaļo egli — tā tapa;

Arī puisēnus abus tūdaļ apklāja lapas.

Aug te ieva, aug ābele, bumbierīte,

Apsūdz māsu te nokautā Sedulīte.

Vīksnes, sausserži, liepas un vēl savādāk saukti,

Dažnedažādi koki savā starpā te jaukti,

Kurus pazīst tik tāds, meža vidū kas audzis,

Varbūt ārsti un zintnieki arī nedaudzi.

Viņi lapās un mizās vai saknēs rod varu,

Kas no burvības pestī, slimos veselus dara.

Bet mums, vienkāršiem ļaudīm, atliek brīnīties

tikai,

Zaļas lapas kad pārklājas pasaulei plikai

Vai no zara kad izšķiļas spursliņa pirmā,

Vai no ballbaltiem ziediem kļūst ābeles sirmas,

Vai kad vasaru zaļa top melnsila mala,

Vai kad rudenī parādās krāsu bez gala

Un pār Māršupes kalniem šķiet kuramies sārti.

Vai kad zari tris kaili pie ziedoņa vārtiem.

Ai jūs, priedītes, priedes! Kas jūs saskaitīs

droši?

Smuidras, slaikas un augstas, skuju vainagiem

košiem,

Augu gadu kā rūtas mūžam zaļas tās zvīgo,

Kļaujas stumbrs pie stumbra, niedrēm līdzīgi līgo.

Ļauj uz priekšu tev skatīt tikai gabalu mazu,

Jebšu tīrs viss zem tām: nav ne sieklu, ne drazu,

Un pat kaltušu skuju velti meklēt tur raugi:

Priežu stumbri bez zaru slejas ligi un šmaugi.

Kas par smaržām! Jā gani Jūt te sveķaino

priedi,

Pēkšņi iešalcas vējš: kaut kur tvanēt sāk ziedi.

Jūti baltā un sarkanā dābola elpu,

Jūti, mārsils ar madaru piesmaržo telpu;

Jūti, dvinga dveš pretī no skudru pūžņa,

No skujām, no čiekuriem, lapām, no lūžņas.

Bet pēc brītiņa mani: uzpūš vēsmiņa cita,

Un jau dvesmojums jauns pēkšņi nāsīs tev sitas.

Silu apdvašo sūna ar brūklenāju,

Smaržo ziedoši koki it kā dārzi ap māju,

Un pār tīrumiem mežs ber ar bagātu mēru

Savu birgu, kas allaž liek iedomāt zvēru.

Bet, kad priedainē ieej, tur pēc smaržas jo tuvu

Nojaut elpojam ziedošu pļavu vai druvu.

Un viss sajaucas kopā, liegā vēsmiņā šķīstot,

Ka tu smaržu vairs neproti vārdā saukt īsto

Un ka šķiet tev, lūk, mežs līdz ar pļavu un lauku

Cel pret debesīm skurbīga dzēriena trauku,

Kas tvan Dievam par godu saldi, klusi un kvēli,

It kā vijoles balss: reizē līksmi un žēli.

Un tā sajūk tās skaņas visas kopā, ko dzirdi,

Ka nav izšķirams vairs, saldi skumdinot sirdi.

Sils jau nesmaržo vien, ari trokšņo tas tīksmi:

Šalko, žūžo un aijā, skandē skāņi un līksmi.

Toties nakti viss kluss, un tu sadzirdēt vari,

Pat ka ziediņš vai lapiņa raisās no zara

Vai ka aizsnaudies koks zariem čukstus ko prasa,

Vai ka zvaigznītes plīv, vai ka spoža krīt rasa.

Visas alkas tad norimst, atvilgst sirds, kas bij

grūta,

Klusu lūgsnu pret debesim dvēsele sūta.

Bet, kad austrumos blāzmu tik tikko vel mana

Un kad puķes vēl rasainās galviņas klana,

Most no klusuma dziļa sila valstība zaļā,

Dienas sarunas svētās raisās pamazām vaļā.

Kas tur čab? Kāda lapiņa iešalcās vējā,

Ligzdā putniņš kāds mozdamies sakustējās.

Kas tur brakšķ? Jāl tas vilks, dienas ausumu

juzdam

Jau no medībām atgriežas, pacerēs zuzdams.

Jā! uz alu tur zoslēnu lapsa stiepj kārā;

Jā! jož āpsis, no midzeņa izlīdis ārā;

Jā! pa priedaini stirniņa aizlingo glīti;

Jā! no priedes uz priedi lec vāverīte;

Jā! tur cauna un sermulis rotājas dīki;

Jā! tur draiskojas visādi zvēriņi sīki.

Kas tur klauvē? Jā! dzenītis praulā plēš drazas;

Kas tur brēkā? Jāl tā jau ir pērkona kaza;

Kas tur šņāc? Jā! no nāvcirtes troksnis šis rodas;

Jā! no Sventajas straumes, šalcot lejup kas dodas.

Kas tur melš? Jāl kliedz upmalā zosis uz pļavas;

Jā! sit mežmalā stārks ligzdā klabatas savas;

Jā! tur pīles skrej, bērdamas «pri! pri! pri!» žēlu;

Jā! tur pupuķis klaušina sievu un dēlu:

«Ko, ko, ko man jums atnest? Ko, ko pļāpājat

niekus?

Ko, ko, ko man jums atnest? Mušu, graudu

vai slieku?»

Jāl tā dzeguze ir, kas tur bailīgi kūko,

Brīžam šķiet, ka tā smej, drīz, ka raudāt lūko.

Skan viss sils: klau, tur vālodze ķircina Ievu:

«Ieva, Ieva!» tā brēc. «Pļavā negani, sieva!»

«Ri-u! Ri-u!» kliedz sloka no Sventajas lejas,

Un visvisādas balsis taisni liedamās lejas.

Skaļi svilpo un triec, šķiet, cits citam par spīti,

Strazdiņš, čurkstīte, dadzītis, paceplītis.

Cita sīlim ir balss un žagatai cita,

Viens tur smejas, cits raud, dažs muld niekus

bez mitas.

Un vēl ilgi jo ilgi mežs tam dvēselē dvašo,

It kā šūpojam justu krūtīs silavu plašo.

Un, tā sacīt, gulst miers viņa dvēselē klusi,

Liecot zemu kā vārpu, kas piebriedusi.

Un no tā, lūk, tās asaras ceļas un smeldze,

Citkārt rodas ir dziesmas, svētas jausmas

ar veldzi.

Bet nu zudis tas viss... Kailos pakalnos līkas

Šobrīd nīkuļo nedaudzas priedītes sīkas.

Bet, ja izcirstos kalnos šie līdumi kaili

Spēj tev dvēselē burt tādu atmiņu daili.

It kā celmi un prauli atkal atzeltu, plauktu,

Kuplās galotnes vējš atkal liektu un jauktu,

It kā tuksnesi drūmā, klātā oglēm un plēnēm,

Tūktu tūkumā sūna, zeme pārklātos sēnēm,

It kā pāri šai lūžņai tīkams dvašojums celtos

Un kā smaržojošs vējš šurp no silavas veltos,

It kā čivināt, šalkot un plīkšķēt viss sāktu

Un kā ausma pār damakšņa biezokņiem nāktu, —

Ja šis bēdīgais klajs, tiklīdz apkārt tam plīvot

Iesāk cilvēka sapņi, pēkšņi plaukt var un dzīvot,

Kāds gan baudījums tad mūsu dvēselēs lītu,

Ja mēs īsteno gāršu te ieraudzītu

Un ja celmainos klajumus piepeši rastu

Atkal tinušos ēnās, nesam lapotņu nastu,

Un ja veselām asīm resni stumbri te riestos,

Kā no zīmēm un nostāstiem seniem var spriest to,

Kuri pauž mums, kāds dižmežs te sendienās

snaudis,

īstu jumtu no lapām pāri galvai sev audis.

Ne vien lāči un kuili, bet pat pinkainie sumbri

Tajā mituši kādreiz pašos dziļākos dumbros.

Tur, kur atradās sils, bija meži reiz svēti,

Nezin kādēļ jau senatnē iznīdēti.

Rasi, Jagailis izskaust bij licis to rotu,

Lai vairs tēvzeme elkdieviem nekalpotu?

Taču vēlāk šais kalnos pāri stumbeņiem seniem

Jaunas riezušās priedes caur gadsimteņiem:

Tā kā dzeltenas sveces biezas, augstas un līgas,

Vējā šalkojot, sizdamās kopā kā stīgas.

Taču lakstīgalai ir visskaistākās stigas,

Tādas spēcīgas, kuplas un aizgrābīgas!

Skan un šalko caur lapām un visvisādi mainās,

Sirdi smeldz, it kā klausoties Lietuvas dainās.

Un tās balstiņas dažādās sajaucas barā,

Klaigā, čivina, čiepst katrā krūmā un zarā,

Bet viss saderas tomēr tādā saskaņā košā,

Kopā salīstot mūzikā nerimstošā,

Ka šai korī tu balsis vairs neuztver šķirtas.

Palūk, arī ar ziedošu pļavu tā ir tas,

Kad tur plaukdamas savijas puķes un zāles, —

Vienu vienīgu raibumu redzi no tāles.

Bija, bija no sila reiz it visiem mums gana —

Sirdij klusuma, prieka un patikšanas!

Plūda rāmums no tā mūsu dvēselei pāri

Tā kā vējiņš, kas, traukdams pa līdzenu āri,

Vilnim līdzīgi sulīgo zelmeni cilā;

Brīnās lietuvis bieži, kāpēc jāraud tam silā.

Tomēr nejūt pēc tam viņš vairs sirdi tik grūtu,

Jo tā pārpilna klusu, saldi smeldzīgu jūtu;

Un tad liekas, ka pērļaina rasa to skalo:

Karstā asaru rasa pāri sejai, raug, palo.

Un vēl neskaidri atceras vecākā audze,

Ka šai smiltī reiz zēluši ozoli daudzi,

Allaž zaļi kā rūtas, smuidri, stalti un vingri,

Saknes, stumbri un zari kam riezušies stingri.

Svētie koki bij glābti no kailuma kauna:

Lapām vecajām sārtojot, aizmetās jaunas.

Sūnu sirmuma dēļ bij tie vectēvi tīrie,

Sava stipruma dēļ — drukni pusmūža vīri,

Jebšu šķīstumā bikli kā jaunības svīdums,

Kamēr tagad tur vīd tikai izspūris līdums.

Dižs no Šlaves līdz Puntukam ozolājs

snaudis,

To kā svētumu centušies saglabāt ļaudis.

Dievus bīstoties, kopībā mituši viņi,

Daudz mums atstājot sendienu teiku un miņu.

Velns ar akmeni tādu kā paprāva māja

Vai nu Anikšu baznīcu nopostīt gājis,

Vai nu aizsprostot upi, taču — ai tavu baiļu! —

Kaut kur nākdams ap ozoliem, izdzirdot gaiļus,

Vaļā palaidis nagus, smiltīs nesamo sviedis:

Zemei nodimdot, gāzušās simtgadu priedes.

Vēlāk tauta tur elkdieviem upurus lika,

Lai tai barība, drēbes un pajumte tiktu.

Un pat šodien, kad bieži šīs vietas skar lemess,

Mana ozolu celmus uz Puntuka zemes.

Divus stumbrus pat šodien tu aplūkot vari,

Kuriem galotnes zaļas, kaut gan kalst sāk jau

zari.

Ļaudis cienī tos vēl, brauc ar līkumu garām,

Dažs tur padoma meklē, nospiests slimības varā.

Kur bij zemāks un līdzenāks, liepas tur auga

Vietām atvašu atvasēm, citviet jo šmaugas.

Bāli dzeltenos ziedos ik vasaru slīkstot,

Bišu sanoņā zimzot, medus saldumā tvīkstot.

Savā mīlā un dāsnumā cilvēkam tuvas,

Tās par Lietuvja dvēseles atblāzmu kļuva.

Ziedus dāvājot bitēm, medu palīdzot taisīt

Un ar tēju, kas sviedrē, no slimībām raisot.

Tiklīdz uzlika brūcēm svaigus gremzdus, tās dzija,

Stumbri mucām un toveriem derīgi bija,

Bet no lūkiem ir lietuvim apavi pīti.

Tā ne zariņš nav novārtā pamests vai vītis:

Ļaudis vijuši grozus un remuši lokus,

Liekot lietā no saknes līdz galotnei koku.

Vietām skābardes augušas, kuru vairs nava,

Tikai veclaiku traukos šodien dzīva to slava.

Kādus visādus kokus cilvēks gāršā nav viedis:

Lapu kokus bez ziediem, bet skuju — kam ziedi!

īstos vārdos tos nosaukt spēj zinātnieki;

Kamēr vienkāršiem ļaudīm nemēdz rūpēt šie nieki.

Lūk, kāds damaksnis Lietuvas zemi reiz vija,

Kur ik roziņa lapotnēs slēpusies bija

Un kur galotnes kļāvās cieši kopā mūždienu

Tā kā lietuvju sirdis ap tēvzemi vienu.

Jau kopš bērnības gārša bij lietuvim tuva,

Kopā izauga tie, kopā sirmi tie kļuva.

Alā mizdams, viņš pavardam žagarus šķina

Un pat zemnīcas durvis no žagariem pina,

Koka stumbram ne tuvumā nelikdams roku,

Tā ka gulēja mežā gūzmām kritušu koku.

Bet ir savukārt mežs, draugu lietuvi razdams,

Centās visādi palīdzēt viņam, kā prazdams,

Gan ar zvēriem, gan putniem to ēdināja,

Gan pret naidnieku cīņā tam palīdzēt gāja,

Grūtā nedienā paslēpdams viņu no briesmām,

Skumju brīdī tam veldzēdams sirdi ar dziesmām,

Dienās līksmajās visādus jaukumus sniedzot,

Taču labumus arī tam neaizliedzot.

Drūmi sākušies laiki, cilvēks badu kad miris,

Maizei piecepdams sūnas, mizas virumam viris,

Un šis nabags, no mizām un sēnalām mitis,

Sērgai sākoties, drīz tai par upuri kritis.

Rasas asaras mežs tad par cilvēku lējis

Un līdz debesīm varenās galotnes slējis,

It kā saukdams: «Jel celieties, brāļi, pret badu!

Lai ir slavēta roka, pirmā cirvi kas rada!»

Tēvi cirta mazdrusciņ smagās elsās un bēdās,

Viņu bērni drīz staigāja vecāku pēdās,

Tālāk mazbērni mežu ar asarām šķauda,

Bet mazmazbērni pilsētā veda par naudu —

Dažs pa četrdesmit vezumu paņēmienā,

Citreiz nopelnot apaļu dālderi dienā.

Un tā koki, it nemanot kļūdami lēti,

Gadiem cērtot, pavisam bij iznīdēti;

Bet, par brandavu atdodot lielāko tiesu,

Ļaudis līdzīgi židiem kārēs palaida miesu.

Mūsu tēvi kad skumīgo postažu vieda,

Sāka pārrunāt kopīgo bēdu un sprieda:

Atstās tīrumus silam! Raug, tiem meža tā slāpa,

Ka pat asaru valgums bieži plakstienos kāpa, Redzot celmus.

Jo kā gan lai lietuvi spētu,

Mežā dzimušu, barotu, izauklētu,

Remdēt nolīstais klājums? Un no silavas šķirtam,

Tā teikt, jānokalst saulē un jāiznīkst ir tam.

Jo pat šodien, kaut lietuvis klajumā dzimtu,

Nespēj dzirdēt šo dziesmu viņš ar dvēseli rimtu.

Senči mīlēja mežu, prata apdziedāt dziesmās,

Mūsu tēviem no tām sirds vēl kvēloja liesmās,

Tāpēc siliņu jauno maigi lolot tie prata,

Katru dienu ik skupsniņai uzmetot skatu.

Beidzot izauga priedes atkal smuidras un slaidas,

Bērnu sirdīs un dvēselēs klusinot gaidas.

Un kā dārgumu retu mežu saudzēt tie tvīka,

Ne tur cirzdami stumbra, ne atvases sīkas.

Un no sila bij Anīkšiem prieka bez gala,

Kaut pēc malkas tie brauca uz tālīnu malu.

Bet, kad mežkunga ziņā sila kopšana nāca,

Lika grāvjus viņš rakt, mežam uzraugus vāca.

Nedrīkst ganīt, nedz sēņot — bij tam pavēle

tvirta,

Bet, kas iedeva naudu, nakti slepus tur cirta.

Tā viņš valdību krāpa, krietniem ļaudīm, kas

rājās,

Dūres degunā grūzdams. Paltīm asinis krājās.

Bija Anikšu ļaudīm jālien līdums ik gadu,

Līdz tur kārtīga koka vairs neatrada.

Un nu šodien dēd kalni, ar celmiem kas klāti,

Dziesmā ievīti skumjā un apraudāti,

Bet nav beigu šai dziesmai. Sāpes sažņaudza

krūti.

Darot cilvēka dvēseli bezgala grūtu,

Jo, raug, vara tā pati, mežam iznīkt kas lika,

Sirdi smagi tev spiež... Dziesma aprauta tika.

Anīkšos 1859. g.

Daži paskaidrojumi pie teksta

69-76 «Senajiem lietuvjiem bijuši nostāsti, ka visi koki esot cēlušies vai pārradīti no cilvēkiem. Atceros Jauku pasaku par meiēu, kas Izgājusi par sievu pie zalkša ezerā. Kad tā ar saviem diviem dēliem un vienu meitu Ieradusies pasērst pie vecākiem, brāli Izdabūjuši no māsas vārdu, kādā saucams viņas zalktis. Zalkti izmānījuši malā un ar Izkaptīm sacirtuši. Kad māsa dabūjusi to zināt, viņa aiz žēlabām kļuvusi par egli. Vienu no dēliem dievi pārvērtuši par ozolu, otru par osi. bet meitu par apsi.»

78 «Bijušas divas māsas. Atjājuši precinieki. Abas daiļas. abas labas. Līgavainis nespējis Izšķirties, uzticējies mātes izvēlei. Māte aizsūtījusi lasīt Ogas; kura pirmā groziņu pielasīšot, to došot par sievu. Jaunākā pielasījusi. Vecākā aiz nenovīdības viņu nositusi, zem velēnas pabāzusi. Tajā vietā sedule (sedule — savvaļas krūmaugs Lietuvā. — P. K.) uzdīgusi. Vecākā, nevienam savā noziegumā neatzīdamās, izgājusi pie vīra. Bijis viņai dēls muzikants. Gadījies kādreiz kāziniekiem braukt gar šo sedulītl. Muzikantam vijoles lociņš pārlūzis. Ko nu lai Iesāk? Neko darīt. Tad viņš arī nolauzis to sedulītl, saliecis Jaunu lociņu. Bet. kā sācis spēlēt, — ak tu brīnums! — vijole sākusi raudāt cilvēka balsī un skaidri un gaiši Izklāstījusi visu šo notikumu. Jo tā, raug, nevis sedulīte, bet tās nosistās Jaunākās māsas dvēsele bijusi. Un tā visa patiesība nākusi gaismā.»

91 «Māršupe — grāvis un strautiņš, kas tecēja cauri silam. Tā nosaukts tādēļ, ka kādreiz netālu no tās vietas, uz kāzām braucot, māršu, kas bijusi nogrēkojusies savas mātes priekšā un izgājusi pie vira bez atļaujas, dievi nosodījuši tā, ka tā pati un līgavainis līdz ar visiem kāzu viesiem pārvērsti par akmeņiem. Vēl līdz šai dienai anīkšēni rāda lielos akmeņus, kas guļ ce|ma!ā.»

148 «Upe (Sventaja) tek no Antallepēiem.. . cauri Anīkšiem... un nelālu no Lāču kalna ietek Nerī (Vilija). Anīkšu sils stiepjas gar pašu upi.»

239—252 «Par Puntuku sauc strautiņu Pie šī strautiņa atrodas akmens gandrīz vai mājas lielumā. Baranausks aprakstīdams Anīkšus, stāsta: uz šī akmens ticis par lieliem grēkiem dzīvs sadedzināts pagānu priesteris Pantukis. Ļaudis turpretim zina vēstīt, ka to akmeni velns atnesis no jūras, lai sagrautu Anīkšu baznīcu. Bet, kad ceļojums nācis uz beigām, kādas jūdzes attālumā no Anīkšiem pēkšņi sācis dziedāt gailis, un velns tūdaļ akment izlaidis no nagiem. Sai akmenī ir četras dziļas rievas, it kā upura asinīm kur notecēt: ļaudis teic, ka tās esot velns ar nagiem ieskrāpējis.»

229—336 «1845. gadā Anīkšu silu ļaudis atņēma un pēc tam pa gabalam ik gadus deva valsts strādniekiem Izciršanai. Mežkungiem nebija atļauts nevienam mežu pārdot, taču slepus viņi to darīja. Anīkšu kalpu Ignatu Samuli, kas bija priekšniecībai sūdzējies par to. mežkungs Ozerovskis 1846. gadā tā piekāva, ka kalps vairākus mēnešus grūti sirga.»

ANTANS BARANAUSKS UN VIŅA «ANIKŠU SILS>

A. Baranauska «Anikšu silam» pieder izcila vieta lietuvju pirmspadomju laika kultūras mantojumā. Padomju Lietuvā poēma piedzīvojusi jau vairākus izdevumus; to māca skolās. Pēckara gados «Anikšu sils* atdzejots krievu valodā. Atdzejotājs, pazīstamais padomju dzejnieks Nikolajs Tihonovs, 1947. gadā rakstīja: «... kad es iedziļinājos darbā, mani neparasti pārsteidza jūtu spēks, ar kādu tēlota skaistā Lietuvas daba, bet tādas vietas poēmā kā mēness lēkts, liepu meža vai sila izskaušanas apraksts mani tā savaldzināja, ka es ar lielu prieku iedziļinājos poēmas tulkošanā, kur trīssimt četrdesmit vārsmu tēlo vienīgi meža peizāžu. Es sapratu, ka šis sacerējums, ko pilda neparasta meta šalkoņas daile, lietuvju valodā skan kā simfonija.»

Poēmas autors Antans Baranausks (1835.—1902.) dzimis Lietuvā, Anikšos, valsts zemnieku ģimenē. Bērnībā un agrā jaunībā dabūjis izjust visus trūcīgo ļaužu bērnu grūtumus, viņš, pa daļai pašmācības ceļā, lauž ceļu pēc «gara gaismas». 19. gadsimta klerikālajā Lietuvā dažs labs ar literārām vai valodnieciskām intersēm apbalvots jauneklis iestājās garīgajā seminārā. Tādu ceļu izvēlējās ari A. Baranausks. Viņš mācījās Varņu garīgajā semināra.

Seminārista gados, kad jaunais dzejnieks vēl nebija zaudējis sakarus ar vienkāršo tautu, kad viņa si'di bija vēl dzivi sapņi par taisnīgāku nākotnes sabiedrību, «kad nebūs ne kungu, ne muižu», radušies Baranauska sacerējumi, kas šodien vēl spēj saistīt ari mūsu sabiedrības interesi. Mākslinieciski pats gatavākais un poētiski spilgtākais ir «Anikšu sils».

Vēlāk, kāpdams augstāk un augstāk pa garīdzniecības hierarhijas kāpnēm (mūža beigās Baranausks bija katoļu biskaps), viņš pamazām zaudēja pēdēio saikni ar vienkāršo lautu un pārgāja reakcionārās ideoloģijas svētulīgo sludinātāju nometnē. Reizē ar to izplēnēja un nodzisa viņa dzejas dzirksts.

A. Baranauska 342 vārsmu garais dzejojums «Anikšu sils», kas mūsdienu izpratnē ļoti tuvs poēmas žanram, ir spilgts dabas dzejas paraugs ne tikai lietuvju, bet visu padomju tautu literatūras mērogā. Poēmas varonis te Lietuvas mežs ar pakalniem, slīkšņām, upēm, strautiņiem, akmeņiem, ap kuriem vijas senas teikas un nostāsti, ar savu koku, sūnu, sēņu, ar zvēru un putnu bagātību.

Visa tā notētošanai dzejnieks atrod arvien jaunas un jaunas krāsas, jaunus gaismēnas notonējumus, jaunas dzejiskā vēstījuma variācijas.

Bet maldīgi būtu domāt, ka «Anikšu sils» ir vienīgi «tīrās» dabas dzejas paraugs, par kādu to centās iztēlot pirmspadomju laika literatūras vēsturnieki. Poēma, sevišķi tās beigu daļa, diezgan skaidri atsedz autora uzskatus par cilvēku sabiedrības vēsturisko attīstību.

Pareizi uztverta un attēlota augošā kapitālisma rijīgā un mantkārīgā daba: rādīts, ka, kapitālismam attīstoties, estētiskās vērtības arvien vairāk pakļaujas naudas varai un ka ari mežs kļūst par spekulācijas un iedzīvošanās objektu. Tiek iecelti mežkungi, kam jārūpējas par sila kopšanu un saudzēšanu, bet kas paši ar saviem kalpiem kļūst par niknākajiem dabas krāšņuma postītājiem.

Būdams viens no pirmajiem celmlaužiem lietuvju literatūrā (bez Doņelaiša «Gadalaikiem» nekā cita nozīmīgāka vēl nebija), jaunais Baranausks dzejas mākslu mācījās no citu tautu meistariem, visnotaļ no lielā poļu dzejnieka Ādama Mickeviča. «Anikšu sila» metriskajā pamatā likts poļu dzejā parastais sillabis-kais pants, ietverts trīspadsmit pēdu vārsmās. Nav grūti sameklēt «Anikšu silā» pat tematiskus aizguvumus no Mickeviča poēmas «Pans Tadeušs», piemēram, sēņu aprakstā.

Bet, neraugoties uz to, Baranausks savu «Anikšu silu» uzrakstījis ļoti īpatnējā, gribētos pat teikt, neatdarināmā vienveida dzejiskā rokrakstā, kas tai pašā laikā ir dziļi tautisks — lietuvisks. Un, kaut ari poēmas ieskaņu un Izskaņu apdveš skumjas, tās pamat-tonis ir un paliek gaišs, optimistisks, tuvs vienkāršās tautas izpratnei. PAULIS KALVA

Апtaпаs Ваrапаиsкаs

Anykščiu šilelis

Антанас Баранаискас АНИКЩЯЙСКИЙ БОР

Латвийское государственное издательство На латышском языке

Antans Baranausks ANIKSU SILS

Redaktore V. Eisute. Māksi. redaktors A. légers. Tchn. redaktors /. Cakšs. Korektore A. Cukure. Nodota salikšanai I960, g. 23. JQ1IJ2. Parakstīta lesptcianai 1960. g. 7. septembri. Papīra formāts 84X108 l/04 - 0.75 Uz. Iespiedi.; 1.23 uzsk. Iespiedi. 0,85 Izdevn. 1. Metiens 8000 eks. Maksā 1 rbl. 95 кар., no 1961. g. 1. I — 20 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13579-D1855. iespiesta Rīg3s Poligrailjas Mākslas arodskolā Nr. 2. Rīgā. Palasta ielā 3. Pasūt. Nr. 1731 S(Llet)

Content

Baranausks Antanas Anīkšu sils

Daži paskaidrojumi pie teksta

ANTANS BARANAUSKS UN VIŅA «ANIKŠU SILS>