Vilks Kārlis

Atmiņas par putniem

Kārlis Vilks

Atmiņas par putniem

.

Priekšvārds

Mūsdienās, kad ekoloģiskās tuvredzības dēļ dažādi saimnieciski pasākumi savās blakusietekmēs attiecībā pret savvaļas dzīvniekiem nereti iegūst genocīda nokrāsu, par putniem raksta daudz. Tūkstošiem zinātnisko rakstu ik gadus sniedz speciālu pētījumu rezultātus, iznāk biezas monogrāfijas, kas apkopo ilgā laikā krātās atziņas. Sī literatūra domāta samērā šauram speciālistu lokam. Līdztekus par putniem daudz tiek rakstīts arī plašākai publikai, pārāk neiedziļinoties mazāk skaidros jautājumos, bet sniedzot neapšaubāmi vajadzīgu informāciju. Ļoti vajadzīgu, jo tikai caur šīm zināšanām cilvēki var iemācīties atkal no jauna saskatīt, iepazīt un iemīlēt savu māju — planētas Zemes — līdziedzīvotājus putnus.

Diemžēl populārzinātniskā literatūra par putniem (un ne tikai tiem!) bieži sirgst ar daudzām vainām. Piemēram varētu minēt nekritisku pārrakstīšanu no agrākiem autoriem, kā rezultātā viens otrs pagājušajā gadsimtā vai agrāk radies aplams uzskats spītīgi tiek drukāts arī šodien. Populāra ir arī nepietiekami pierādītu hipotēžu pacelšana atklājumu rangā, piešķirot tām sensācijas nokrāsu (visai raksturīgi žurnālistiem!). Cits sacerējums, būdams caurcaurēm pareizs, attēlo putnus tik bezdievīgi sausi, turklāt radot iespaidu, ka cilvēks tos ir pilnīgi izpratis, ka gluži vienkārši nespēj modināt interesi. Visbeidzot, populārzinātniskajā literatūrā par dzīvniekiem, tajā skaitā ari putniem, ir īpaša sacerējumu grupa, citāti no kuriem jau daudzus gadus veido nodaļu «Голубой песец на ветке» («Zilā polārlapsa uz zara») žurnālā «Охота и охотничье хозяйство». То autoriem drosmes diezgan, vienīgi trūkst elementāru zināšanu un atbildības par to, ko raksta.

Pēc visa teiktā jo patīkamāk ņemt rokā Kārļa Vilka «Atmiņas par putniem» — savdabīgu zinātniskas un populārzinātniskas grāmatas hibrīdu, kurā minētie fakti tiešām ir fakti un kuru var lasīt ar neatslābstošu interesi. Kārlim Vilkam — ārstam pēc pamatprofesijas un reizē kvalificētam ornitologam — piemīt diemžēl tik reti sastopamā spēja — vērojot apkārtējās dzīvās dabas norises, nemitīgi meklēt atbildi uz jautājumu «kāpēc?». Sī spēja saskatīt problēmas, reizē apcerot dažādus eksperimentus, kā attiecīgo jautājumu varētu mēģināt noskaidrot, ari nosaka Kārļa Vilka lomu ornitoloģisko pētījumu attīstībā Latvijā. Kārlis Vilks ir daudzu mūsu republikas ornitoloģisko ideju tēvs vārda tiešajā nozīmē, liels ir viņa ieguldījums arī faktisko materiālu uzkrāšanā. Lai minam kaut vai to, ka Kārlis Vilks ir apgredzenojis apmēram 73 000 putnu — 7,3% no Latvijā apgredzenoto putnu kopskaita. Turklāt gredzenošanas pirmajos divdesmit gados caur viņa rokām izgāj'-:; apmēram trešdaļa no Latvijā gredzenotajiem putniem. īpaša mīlestība Kārlim Vilkam ir plēsīgie putni. Dažai plēsīgo putnu sugai lielākā gredzenoto putnu atradumu daļa mūsu republikā vēl aizvien ir Kārļa Vilka iezīmētā. Neviļus jādomā partiem simtiem «mastu» priežu, kuru galotnēs Kārlis Vilks no darba brīvajā laikā izsniedzis alumīnija «pases» jaunajiem klijāniem, piekūniem un ērgļiem, lai uzzinātu ko jaunu par šo skaisto putnu ceļošanu, dzīves ilgumu, saisti ar dzimteni un citām dzīves īpatnībām.

Piecdesmitajos gados, laikā, kad mūsu republikas ornitologu uzmanības centrā bija dobumperētāju putnu piesaistīšana mežaudzēm, K. Vilks bija aktīvs šo pētījumu dalībnieks. Ilgu laiku nācās mēroties viltībā ar galveno dobumperētāju putnu ligzdu postītāju — meža caunu, līdz tika radīts būrītis, kur putni perēja labprāt, bet caunas to mazuļiem un olām klāt netika (diemžēl mežinieki tos gatavo nelabprāt — iznāk sarežģītāk…). Tomēr mēģinājumi šos putnus piesaistīt mūsu mežiem Kārli Vilku interesēja galvenokārt citā aspektā, proti, tie pavēra gandrīz vai neierobežotas iespējas etoloģiskiem eksperimentiem. Tā kā Kārļa Vilka meita Ieva tēva brīvā laika nodarbi bija izvēlējusies par savu profesiju, divatā veikto etoloģisko eksperimentu apjoms bija nozīmīgs.

Republikas ornitologi ilgi atcerēsies piecdesmito gadu beigas un sešdesmito gadu sākumu, kad Strenču mežos pat labākie putnu balsu pazinēji varēja nonākt nesaprašanā, klausoties citu sugu ligzdās izaugušu putnu dīvainās dziesmas (mazuļu apmaiņa tika izdarīta, lai noskaidrotu dziesmas veidošanās likumības). Izveidojot erickiņiem piemērotus būrīšus ar palielinātu skrēju, Kārlim Vilkam izdevās iegūt bagātīgu materiālu par erickiņu ligzdās parazitējošo dzeguzi, kura ilgāku laiku bija viņa īpašas intereses objekts.

Bet par to visu labāk lai stāsta pats autors. Viņa ideju bagātība, domājams, rosinās dabas draugus redzīgāk paskatīties sev apkārt.

Kārlis Vilks mūs ielūdz viesos parunāties par putniem. Tad būsim viņa viesi — neko saistošāku latviešu valodā par putniem neviens vēl nav stāstījis!

Jānis Viksne

Ievads

Kā garīga vērtība putnu vērošana manā dzīvē ienāca jau septiņu gadu vecumā, kad divi mani vecākie brā|i 1907. gadā, skolotāja mudināti, sāka aizrautīgi vākt putnu olu kolekciju (putniem šī viņu darbošanās pārāk daudz nekaitēja, jo vākts tika pēc principa: no katras sugas tikai vienu olu). Jau toreiz iepazinos ar sugu noteikšanas un terminoloģijas problēmām. Bērnībā izdzīvotais mēdzot ilgi saglabāties; tomēr pusaudža gados vairāk nodarbojos ar kukaiņu kolekcionēšanu un vēlāk jau sniedzos pēc slaveno filozofu grāmatām. Tikai 1924. gadā, kad jau biju medicīnas students, putnu pētīšanas kaislības manā psihē ļoti spēcīgi recidivēja. Nu jau tā bija zinātne — ornitoloģija. Lasīju speciālo literatūru bibliotēkā un pētīju putnu izbāžņus un ādiņas muzejā.

Kopš 1925. gada, kad Latvijā sākās putnu gredzenošana, ilgus gadus izrādījos pats kaislīgākais gredzenotājs. Pirmais zinātniskais darbs un publikācija bija par mājas strazda populāciju ekoloģiju. Trīsdesmito gadu beigās pāris semestru padarbojos arī par ornitoloģijas lektoru Latvijas Universitātē un Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijā. Ap to pašu laiku žurnālos sāka parādīties K. Lorenča un N. Tinbergena publikācijas par putnu uzvedību un attiecīgi sāka veidoties jauna zinātne — etoloģija. Pamazām sāka saprast, ka putnu vērošana un gredzenošana var būt arī kaut kas vairāk par nepretenciozas dabzinātņu disciplīnas un aktīvas atpūtas apvienojumu. Ieviesās tādi jēdzieni kā «sistēmteorija», «sistēmiskā pieeja», «kibernētika», «fizioloģiskā kibernētika». Tieši pēdējā zinātņu disciplīna man tad arī kļuva par nozīmīgāko un zināmā mērā apvienoja intereses abās manās specialitātēs — psihiatrijā un ornitoloģijā. Uzvedības akti, uzvedības kompleksie veselumi («gaņģi», kā savā laikā mēdzu izteikties) — tos vispirms ir jāiemācās vienu no otra atšķirt, un tikai pēc tam var pētīt funkciju biofiziku. Daži hormoni un neiropeptīdi, domājams, visiem augstākajiem dzīvniekiem izrādīsies līdzīgi.

Bet pārāk neakcentēsim mūsu cilvēcisko savtīgumu (tā mums jau kopš sendienām ir par daudz!). Lai skaistums mums būtu vajadzīgs ne mazāk kā ražošanā izmantojamie paņēmieni! Iesim sastapties ar putniem, mācēdami sadzirdēt dziesmu melodijas, saskatīt spalvu tērpa krāsu un ornamentu skaistumu, mācēdami satraukti brīnīties par to, kādi gan spēki un kāda kibernētika visu to realizējusi.

Sajā grāmatā cenšos stāstīt galvenokārt par to, par ko pats esmu brīnījies. Daudzkārt ar savu pārspēku esmu iejaucies putnu intīmajā dzīvē. Labi tas nebija — ar ko cenšos to attaisnot? Bija tāda doma, ka to daru arī viņu pašu dēļ, ka dzīvībai sevi jāizzina un jāapzinās. Un likās — arī tas ir attaisnojums, ka priecājos par viņu skaistumu, tos nešķirojot derīgajos un kaitīgajos.

Putna spalva

Putns sākas ar spalvu; nav neviena putna, kam spalvu nebūtu, un neviena cita dzīvnieka, kam spalvas būtu. Nav tikai zināms, kā spalva cēlusies. Aplūkojot vissenāko mums zināmo putnu arheopteriksu pārakmeņojumu attēlus, redzam jau mūsdienu putnu spalvām ļoti līdzīgas konstrukcijas — funkcionāli pilnvērtīgas lidspalvas un segspalvas. Nav zināms, kādā tērpā no olām šķīlušies šo putnu cālīši, vai tie bija tikpat pūkaini kā mūsdienu ligzdbēgļu mazuļi. Ir pamats domāt, ka spalva vispirms parādījusies kā pūka, ka pārejas laikā no zaura uz putnu vispirms attīstījusies siltasinība un tikai pēc tam lidotspēja. Ontoģenēzē (īpatņa tapšanā) neapšaubāmi ir vērojama analoģija ar filoģenēzi (sugas tapšanu). Attiecībā uz spalvu ontoģenēze liecina: vispirms ir bijusi pūka, un tikai pēc tam radušies citi spalvu tipi. Daudzām putnu sugām vienas un tās pašas spalvas dīgļšūnas vispirms izaudzē pūku, kuru pēc tam izspiež segspalva, taču pūkas vēl ilgi turas segspalvu galos.

Par spalvas augšanu «visu zina» un prot to organizēt epitēlijšūnu grupa, ko sauc par spalvas dīgli. Saistaudi ar asinsvadiem tikai pievada enerģiju un vielas, speciāla muskulatūra notur spalvu vajadzīgajā stāvoklī. Visu to kopā sauc par spalvas maisiņu. Ja pārgriež nervu un muskuļu šķiedras, ataug gluži normāla spalva, tātad visa spalvas augšanai nepieciešamā tehniskā informācija nāk no dīgļa epitēlijšūnām. Ir zināms, ka pilns gēnu komplekts atrodams ikkatras somatiskās šūnas hromosomās, spalvu dīgļšūnās tātad specifiskos spalvas gēnus aktivizē kaut kādi vēl pilnībā neizpētīti molekulāri faktori. Mazākie putni visu savu spalvu tērpu nomaina reizi gadā, dažas spalvas tie regulāri maina pat divas reizes gadā. Lielie putni lidspalvas un stūrspalvas mēdz izmantot arī divus gadus.

Ja spalva tiek varmācīgi izplūkta, pēc neilga laika tās dīglis sāk veidot jaunu spalvu jebkurā gadalaikā. Ja spalvu tālāk par noteiktu attālumu no ādas nolauž vai nogriež, tad spalvas atjaunošana izpaliek. Jāņem vērā, ka spalva salīdzinājumā ar to radošo epitēlijšūnu izmēriem ir milzīgi liela un pie tam vēl arī ar milzīgi sarežģītu struktūru.

Izrādās, ka pat sīkie, gandrīz mikroskopiskie ragvielas āķīši, kas, līdzīgi rāvējslēdzējam, satur kopā spalvu vēdekļus, katrai sugai mēdz būt citādā skaitā (to skaitu var izmantot sugu noteikšanai). Un kur tad vēl putnu tērpa krāsu raksti, kas vienas sugas pārstāvjiem tiek izgatavoti visai precīzi!

Zīdītājdzīvnieku mati jau arī aug no spalvas dīglim un spalvas maisiņam līdzīgām ādas struktūrām, taču mats (vilna) ir nesalīdzināmi vienkāršāka un, salīdzinot ar dzīvnieka ķermeni, vienmēr arī mazāka struktūra.

Spalvas dīgļa «gudrību» tomēr visvairāk atklāj tas apstāklis, ka visu putna spalvu dīgļi, izņemot dūnas, ir sakārtoti samērā šaurās joslās, tā sauktajās pterilijās (tās varat papētīt kaut vai uz veikalā nopirktas vistas). Putna ķermenis tomēr ar spalvām ir segts vienmērīgi, un krāsu ornamentu kontūras uz tā ir precīzas. Ja jums iedotu visas spalvas, kas izplūktas meža pīļtēviņam no kakla, un uzdotu tās sakārtot pa pterilijām tā, lai baltā, šaurā gredzena kontūras nebūtu izplūdušas, domāju, ka darbs prasītu diezgan daudz dienu. Bet spalvas dīgļšūnas zina, kādā stāvoklī spalva nogulsies ādas muskulatūras ietekmē, kurai spalviņai balto plankumiņu veidot pašā galiņā un šķērsām un kurai augšējā trešdaļā un slīpi. Savā spalvu tērpā putni izskatās it kā nokrāsoti. Un ar to vēl nepietiek, viens un tas pats spalvas dīglis sākumā veido pūku spalvu (dažiem putniem ir pat trīs atšķirīgi pūku tērpi), pēc tam jaunības spalvu, kurai seko jau nobrieduša putna spalva, kas dažām putnu sugām mēdz būt pavisam atšķirīga. Bet tās vēl nav izmaiņu beigas, arī novecošanu dažkārt uzrāda spalvu krāsa.

Lielākajai daļai putnu sugu bez pigmentu radītām krāsām ir arī zaigojošās, tā sauktās struktūrkrāsas. Tās veido atstarojošas, noteiktā leņķī nostiprinātas mikroskopiskas plāksnītes (smalks optiķa darbs!). Ar šīm plāksnītēm kombinējot pigmentus, rodas liela krāsu un nokrāsu bagātība. Zilā krāsa uz sīļa spārna esot pigmenta melanīna un atstarojošo plāksnīšu kombinācijas rezultāts.

Ornitologi spalvu dīgļu spējas ir nosaukuši par putnu spalvu psiholoģiju. Es arī gribētu teikt, ka šajās dīgļšūnās darbojas it kā mazas smadzenītes. Ja katra spalvas plankumiņa ģenētiskajai programmēšanai būtu vajadzīgs atsevišķs gēns, vai tad to gēnu nesanāktu par daudz? Laikam gan tik vienkārša tā programmēšana te vis nav. Bet kāda tad? Šķiet, ģenētiķi un fiziologi līdz šim nav pamanījuši, cik ļoti eksperimentālajiem pētījumiem piemērota ir putna spalva ar tās dīgli. Katru dīgli var pakjaut citādai ietekmei, spalvas aug samērā ātri un kā noturīgs dokuments nonāk eksperimentētāja rokās.

Daži spalvu dīgļi gatavo zīdītāju matiem līdzīgas vienkāršas spalvas, kas, domājams; kalpo taustei. Citi gatavo tā sauktās pūderdūnas, kurām ātri jāsabirst joti sīkās daļiņās, lai citām spalvām kalpotu par ūdensnecaurlaidīgu pūderi. Tik tiešām ģeniālu audu diferencēšanās mākslu demonstrē spalvu dīgļi!

Termoregulēšana, lidošana un pantomīma — tās ir spalvu tērpa funkcijas. Lai saglabātu siltumu, putni sabož spalvas. To viņi dara, piepūšot zemādas gaisa maisus. Gaisa maisi sedz gandrīz visu ķermeni, to sieniņas ir tik plānas, ka tukši tie nav pamanāmi. Spalvu sabošana galvenokārt vērojama naktsguļas laikā. Uzbošana ar ādas muskulatūras palīdzību, kas atdala vienu spalvu no otras, vairāk kalpo ķermeņa atvēsināšanai vai noskaņojuma paušanai.

Putnu savstarpējās sarunās pantomīmai ir ne mazāka loma kā skaņām. Daudz materiāla un mākslas putni savā spalvu tērpā šķiež tā sauktā displeja dēļ. Ornitoloģijā par displeju dēvē izrādīšanos. Lielā mērā tā līdzinās parādībai, ko cilvēkiem saucam par lielīšanos. Ar speciālām kustībām atšķirīgi krāsotas spalvas tiek tīši demonstrētas. Paskatoties, piemēram, uz pāva asti, ir jābrīnās, kā dabiskā izlase varēja pieļaut tādas pārmērības. Etologs K. Lorencs, izpētījis radniecīgu pīļu sugas, izvirzīja hipotēzi, ka evolūcijas gaitā vispirms ir radušās displeja kustības un tikai pēc tam kustināmās spalvas ieguvušas spilgtas krāsas. Hipotēze, manuprāt, pelna vislielāko ievērību.

Ar lidspalvu virsmas smalkās faktūras palīdzību tiek panākts vai nu pavisam kluss lidojums (kā pūcēm un vakarlēpjiem), vai šņācošs (kā kraukļiem), vai ari svelpjošs (kā gaigalām).

Lai gan spalvu dīgļšūnas par spalvām «visu zina un visu prot», tās jutīgi reaģē uz dažu hormonu molekulu parādīšanos vai izzušanu asinis. Ja, piemēram, no vistas asinsrites izzūd ovāriju sievišķais hormons, tai sāk augt gai]a krāšņās spalvas.

Kad putna spalva ir gatava, tā pēc būtības vairs nav dzīva. Tātad varētu teikt: spalvu dīgļšūnas izgatavo ļoti dažādus smalki izstrādātus priekšmetus, tātad — sava veida tehnika.

Skaisti ir putni savā spalvu tērpā un riebīgi, kad noplūkti, — šķiet, to atzīsim vienprātīgi. Kādi no tā secinājumi par skaistuma izcelsmi? Skaistums kā cilvēka psihes kvalitāte sakņojas no viņa neatkarīgi eksistējošā realitātē.

Putnu spalvās dzīvo daudzas sīku insektu sugas, tā sauktie spalvgrauži. Katrai putnu sugai ir sava spalvgraužu suga, tik cieši šie parazītiņi sadzīvojuši ar saviem saimniekiem. Tiem ir arī noteikta uzturēšanās vieta — starp lidspalvu zariņiem. Izplesta spārna spalvās, tās apskatot pret gaismu, kukainīšus var saredzēt ar neapbruņotu aci. Sīs spalvas tie nebojā, acīmredzot pārtiek no ādas atdalījumiem. Esmu domājis, ka sala laikā tiem vajadzētu būt vēsi, it sevišķi, kad putns lido; vai tad izdevīgāk nebūtu turēties pie sīkajām dūnu spalviņām? Spalvu maiņas sezonā ievēroju, ka spalvgrauži nekad nebija redzami uz tām spalvām, kurām tuvojās izkrišanas laiks. Vai tiešām tādiem sīkalīšiem ir tik laba informētība par vidi? Paretam savvajas putniem var novērot arī sīkas ērcītes, kas, lielā skaitā savairojoties, acīmredzot kaitē putnu veselībai. Putnus ar loti daudzām ērcītēm esmu sastapis tikai divas reizes — melno stārķi un mazo ērgli.

Putnu ligzdas

Latviešu putnu grāmatās visvairāk kļūdu ir tieši ligzdu aprakstos. Iekārtojot ligzdas, putns pauž ne tikai ģenētiski ieprogrammētas zināšanas par svarīgākajām prasībām, kādas izvirza vides apstākļi, bet arī kaut ko tādu, ko varētu saukt par gaumi. Vakarlēpis pat bedrīti nekašā tajā vietā, kur dēs olas, jo ļoti «negrib» tikt pamanīts, turpretī krastu čurkstes, kas ligzdo daudzas vienkopus, neskatoties uz mazo ķermenīti, rok pusmetra dziļas alas, lai olām un mazuļiem nepiekļūtu ienaidnieki.

Ligzdu dažādība ir tik liela, ka, izpētot ligzdu, ir iespējams noteikt, kādam putnam tā pieder. Erickiņa un melnā mušķērāja ligzdas visumā ir loti līdzīgas, taču atšķiramas pēc principa: erickiņa ligzda nekad nav bez putna spalvas, bet melnā mušķērāja ligzdā nav nevienas putna spalvas. Jāpiebilst, ka, pētot dobumperētāju ligzdas, arvien jāņem vērā tas apstāklis, ka ne par visu, kas dobumā vai putnu būrī atrodams, atbildīgs ir tā pašreizējais iemītnieks — materiāli var būt palikuši no iepriekšējā ligzdotāja. Ar īpatnēju gaumi mani pārsteidza sarkanās klijas ligzdas iekšējā apdare, kad reiz to ieraudzīju perēšanas laikā, mazuļu nesabradātu. Tur bija trīs trešdaļiņas no zirgāboliem, saudzīgi atnestas, nesairušas, ar apajo pusi uz augšu, viens novalkāts cimds, skranda no raiba lakata, divas avīzes strēmeles un barībai domāta smirdoša žurka. Tā šis skaistais putns bija izdekorējis savu mājokli.

Ligzdas taisīšanas māka putniem nav jāapgūst; ja kāds īpatnis darbojas nepilnvērtīgi, tad vaina vispirms meklējama viņa hormonālajā sistēmā, jo tā ir šo darbību izraisītāja un mudinātāja.

Zināt, kādai jābūt tai konkrētajai vietai, kur dēt un perēt olas, — tā ir ligzdošanas mākas pirmā puse. Daudzām putnu sugām ar to arī pietiek, speciāla ligzda vai nu nemaz netiek taisīta (vakarlēpis, svīre), vai arī tiek izmantotas citu putnu gatavotas ligzdas (piekūni, ausainās pūces un Urālpūces, meža tilbītes). Turpretī dažas sugas cilvēkus pārsteidz ar sarežģītiem darinājumiem no rūpīgi izvēlēta materiāla (somzīlīte, garastīte, žubīte, vālodze). Putni, kas izmanto citu putnu ligzdas, nonāk zināmā atkarībā no tiem. Latvijā pelēkās vārnas agrāk bija sastopamas lielā skaitā un ligzdoja visur, izņemot lielos meža masīvus. Divas reizes vienu ligzdu vārnas neizmanto, lai gan ligzdas ir izturīgas un var kalpot pat piecus, sešus gadus. Vārnu ligzdas tad arī izmanto gan pūces, gan piekūni. Reiz Lubānas ezera tuvumā nelielā priedē pāri vārnas ligzdas malai pamanīju meža pīles asti; kad pīle izlidoja, pīlēni izbira uz visām pusēm. Latgales austrumu daļā, ko iepazinu trīsdesmito gadu beigās, visas melno kliju ligzdas izrādījās būvētas uz vārnas ligzdas «pamatiem» (Lubānas pusē tā tas nemēdz būt). Turpretī kraukļi savas ligzdas izmanto daudzus gadus, ar gadiem tās kļūst aizvien lielākas. Par lielajām, kokos uzbūvētajām ligzdām (klijānu,' vistu vanagu, stārķu, zivju gārņu) var teikt, ka tās parasti tiek izmantotas gadu no gada, pie tam nereti mainās to saimnieki, piemēram, ligzdā, ko uzbūvējis peju klijāns, pēc gadiem var perēt vistu vanags, pēc tam melnais stārķis, ērglis vai Urālpūce — tādai ligzdai ir vērtība uz gadu desmitiem. Pašlaik, kad mūsu republikā viens otrs ligzdot tiecīgs ērglis un melnais stārķis vēl klejo, vajadzētu piemērotās vietās tādas lielas ligzdas ierīkot. Vajadzīga tikai intuīcija, kurā kokā putniem patiks.

Jau no bērnības gadiem, kad cītīgi postījām vārnu ligzdas, man ir radusies doma: ja putnam pirmajā perējumā ligzda tiek izpostīta, tad nākamreiz viņš to bieži vien taisa zināmā mērā atšķirīgu — ja pirmo reizi ligzda atradās zemu, tad otru reizi — augstu u. tml. Reiz vārnas izpostīja žubītes ligzdu, kas atradās kokā kūdras šķūņa tuvumā. Nākamo ligzdu žubītes ierīkoja šķūņa iekšpusē starp spāri un jumta segumu, un šoreiz putniem laimējās. Jelgavas apkārtnē reiz atradu pelēkā mušķērāja ligzdu līdzenā jaunaudzē tieši uz zemes — gluži tā, kā mēdz ligzdot čipstes. Sīm sugām tādas ligzdas reti novērojamas, turpretī kaņepīšu ligzdas var atrast visdažādākajās vietās. Mūra ēkai, kurā mitinos jau 39 gadus, virs logiem ir izveidots ornaments no vienādiem iedobumiņiem. Pelēkā mušķērāja ligzdai tie būtu piemēroti, nelaime tikai tā, ka … šie iedobumiņi ir pilnīgi vienādi. Trīs reizes vēroju, kā mušķērāji nopūlējās, bet līdz galam tā arī netika, ligzdas materiāls krājās četros, piecos blakus esošos iedobumos, un putni, nespēdami to apvienot vienā, pēc divām, trim dienām no ieceres atteicās. Cilvēkam liekas nožēlojami. Mušķērājam savukārt nožēlojama varbūt liktos viena otra mūsu ētiskā nevarība.

Ligzdu būvētājas lielākoties ir mātītes. Dažām sugām arī tēviņi intensīvi nodarbojas ar ligzdu būvēšanu, bet mazliet citādos nolūkos — viņi to dara mātīšu pievilināšanai. Paceplīšu tēviņš prasmīgi uzbūvē trīs, četras ligzdas un dzied te pie vienas, te pie otras. Viņa ligzdām trūkst mīkstā polsterējuma, to ieliek mātīte, kad izvēlējusies, kura ligzda ir tā labākā. Arī ķauķu tēviņi taisa vairākas ligzdas, parasti gan pavisam pavirši, pie tām tie dzied un sagaida mātītes. Reiz tādā brūnspārnu ķauķa ligzdā, sev par lielu brīnumu, ieraudzīju ieliktus trīs kaķpēdiņu bumbulīšus. Vai tiešām šis ģēnijs bija gribējis teikt: «Un cik jaukas būs oliņas, ko tu izdēsi»?! Kaut ko tamlīdzīgu vairākkārt esmu redzējis māju strazdu būrīšos.

Pie daža būrīša tiek intensīvi dziedāts un citādi trokšņots, bet nezināmu iemeslu dēļ (iespējams, ka trokšņotāji ir gadu vecie, vēl nenobriedušie tēviņi) pāris neizveidojas. Ieskatieties tādā būrītī — un jūs ieraudzīsit dažus savītušus un dažus svaigus gundegu ziediņus.

Māju strazdi ir vienīgie no dobumos ligzdojošiem dziedātājputniem, kas, pirms ienes savas ligzdas materiālus, izmet iepriekšējā gada ligzdas atliekas un tāpēc var ilgstoši ligzdot vienā būrītī. Citām sugām tāda paņēmiena nav, tāpēc arī bez cilvēka palīdzības pēc pieciem, sešiem gadiem būrīši kļūst ligzdošanai nederīgi.

Putni un to mazuļi

Tas nu ir jāsaka, ka pret mazulīšiem šīs planētas daba nav labvēlīga. Kad rodas kādas «organizatoriskas» grūtības, tās bez «sirdsapziņas pārmetumiem» tiek atrisinātas uz mazulišu rēķina. Atcerēsimies sporu, sēklu un zivju ikru lielo skaitu, ar kuru dzīvība izrīkojas pēc principa — vienam no miljona vai tūkstoša laimēsies. Vienā pašā gaiļa ejakulātā mēdzot būt vairāk nekā miljards spermatozoju — tās gan vēl ir tikai pusītes no putna, taču neapšaubāmi jau unikālas dzīvas vienības ar savu likteni. Kas gan tā par tiesu, kas ik dienas drīkst notiesāt tik ļoti daudzus?! Laikam taču tā pati ik dienas, ik mirkļa pareizību pieprasošā.

Ja rēķinām no jau izšķīlušos putnēnu skaita, tad gan ieprogrammēto neveiksminieku procents nav vairs tik liels, tomēr gandrīz visām sugām tikai mazākā daļa nodzīvo līdz patstāvības sasniegšanai. Bet putni kā vecāki — vai arī tiem var pārmest vienaldzibu pret savu mazuļu likteni? Nekādā ziņā! Pavērojiet kaut vai vistu ar cāļiem, un kļūs skaidrs, ka te bango spēcīgas emocijas līdz pat pašuzupurēšanās iespējamībai. Tātad dzīvība uz šīs planētas tomēr nav bez «sirdsapziņas pārmetumiem» un parāda, ka, lai kaut kas tāds kā sirdsapziņa varētu izpausties, iepriekš jārada ļoti komplicētas un jutīgas sistēmas. Cāļu māte tiešām krāšņi pauž vecāku mīlestību un aizgādnību, bet tūlīt arī paradokss — mīlestība mēdz būt arī akla. Nesen vēl kādā žurnālā redzēju fotouzņēmumu — cāļu māte zem spārniem silda mazus kaķīšus.

Kā ar mazuļu pazīšanu ir savvaļas putniem? Ļoti dažādi. Kolonijās ligzdojošie putni, piemēram, kaijas un zīriņi, savējos starp svešu mazuļu desmitiem pazīst pēc kaut kādām niecīgām, cilvēkam neuztveramām pazīmēm, turpretī dobumligzdotājj baro pat visai pavirši izgatavotus mehānismus — mākslīgos mazuļus. Neatšķir pat dzīvu no nedzīva, bet pie tam ātri pamana, vai viņu mazuļi attīstās vai neattīstās.

Esam izdarījuši vairākus simtus eksperimentu, apmainot dažādu sugu, galvenokārt dobumperētāju, olas un mazuļus, un vecāku uzvedībā daudz kas ir kļuvis skaidrāks.

1.    Ja olas jau perētas kaut vienu, divas dienas, tad ligzdā olu vietā ieliktie mazuļi tiek pieņemti «ar prieku» un pēc kādas pusstundas barošana rit pilnā sparā.

2.    Ja jaunāku mazuļu vietā tiek ielikti vecāki mazuļi (kaut arī citas sugas), šis progress tūlīt tiek pamanīts un, nebrīnoties par mazuļu izskata atšķirībām, barošanas rosība pastiprinās, bieži vien pārsniedzot normu.

3.    Ja iepriekšējo mazuļu vietā ligzdā tiek ielikti kaut nedaudz (1—2 dienas) jaunāki mazuļi, tas tūlīt tiek pamanīts un barošanas rosība samazinās.

4.    Ja mazuļu apmainīšana ar jaunākiem tiek atkārtota trīs četras reizes, radot iespaidu, ka mazuļu attīstība apstājusies, barošana tik tālu reducējas, ka mazuļi cieš badu, un, kaut arī intensīvi tiek pieprasīta barība, mātīte tos pārāk daudz silda un pārāk maz baro, arī tēviņš tikai paretam atlido ar barību. Ja eksperimentētājs neiejaucas, putnēni nobeidzas no bada. Ja tos ieliek kādā citā ligzdā olu vietā, tie ātri atspirgst. Tāpat arī veco putnu uzvedība normalizējas, ja tiem ieliek manāmi vecākus mazuļus, nekā bija tie, ko negribēja barot.

5.    Līdzīgi eksperimentējot ar melnajiem mušķērājiem, jāievēro, ka normāli mātīte mazos silda tikai līdz septiņu dienu vecumam. Turpmāk viņa var vēl vienu vai divas naktis pavadīt būrītī (neguļot uz mazajiem), bet pēc tam nakšņo ārpus būrīša. Ar to tad arī ir saistīta kāda neatgriezeniska izmaiņa — tādu mātīti vairs nevar piedabūt pie putnēnu sildīšanas ne naktī, ne dienā, kaut ari ligzdā ieliek mazuļus, kam tā ir nepieciešama. Ja turpretī mātīte sildīšanu vēl nav izbeigusi, tad, mazuļus vairākkārt apmainot pret jaunākiem, sildīšanas gatavību var pagarināt pat ilgāk par trim nedēļām.

6.    Svešu sugu mazuļu atšķirīgajai spalvu krāsai, kā likās, nebija nekādas nozīmes, turpretī nelielas kustību nesaskaņas barības saņemšanas aktā var stipri traucēt kontaktu. To ieraudzīju, piecas, sešas dienas vecu kovārnīti nodevis māju strazdu kopšanā. Jau pirmajā barošanas mēģinājumā strazds izrādīja neapmierinātību, divas reizes izlīda no būra, barību neatdevjs, tikai trešajā reizē iznāca bez barības. Barošana kaut kā gan turpinājās, taču bija skaidri redzams, ka strazdi «nervozē». Otrā dienā ievēroju, ka strazdu mātīte ienes būrī lielas vistu spalvas. Kad vēl pēc dienas būri atvēru, zem kovārnēna atradu apmēram četrus centimetrus biezu spalvu slāni. Mazulis bija izsalcis un vārgs, nācās to nest atpakaļ pie savējiem. Kas te bija noticis?

Ir zināms, ka kovārņi atrasto barību ierij barības vadā un tikai tad, kad tās sakrājies jau krietns daudzums, lido pie mazuļiem un ar siekalām samitrināto barību atrij mazuļu rīklēs. Strazdi turpretī sakrāj knābī tikai nelielas ēdāmā porcijas, ko ātri iebāž mazuļa atplestajā rīklē. Varētu domāt, ka vajadzēja būt otrādi — kovārnim varētu nesaskanēt ar strazda mazuļiem, bet strazdam ar kovārnēniem vajadzētu būt apmierinātam. īstenībā izrādījās pavisam negaidīti — kovārņiem ar strazdulēniem saskanēja lieliski, bet strazdi kovārnēnu izaudzināt nespēja. Varbūt kovārnēns kaut kā citādi satver barotāja knābi? īsto cēloni man neizdevās noskaidrot arī nākamajā vasarā, kad eksperimentu atkārtoju, strazdu būrī ieliekot divus trīs, četras dienas vecus kovārnīšus. Strazdi tos maz baroja un ļoti ilgstoši sildīja, kamēr tie nobeidzās. Lielas putnu spalvas būrī tika ienestas arī šoreiz, tikai daudz mazākā skaitā. Kā izskaidrot lielu spalvu ienešanu būri abos gadījumos? Sākumā domāju, ka spalvu nešana ligzdā ir eksperimenta izraisītās neirozes izpausme, bet tad atcerējos, ka tādas lielas spalvas strazdu būros esmu jau agrāk redzējis gadījumos, kur strazdulēni bija apķepuši ar ekskrementiem. Tas mēdz notikt slapjās vasarās, kad mazuļu organisms caurejas dēļ zaudē spēju iesaiņot ekskrementus gļotu plēvītēs un vecajiem putniem ar savām knābju pincetēm nav iespējams ligzdu iztīrīt (vācu ornitologs E. Šics domāja, ka saslimšana notiek tāpēc, ka, pļavām applūstot, garkāju kāpuri izlien no augsnes un strazdi tos pārāk lielos daudzumos izbaro saviem mazuļiem). Tātad ar lielu spalvu ienešanu būrī strazdi reaģē situācijās «posts ligzdā»? No etoloģijas viedokļa tas ir visai intriģējoši (vajadzētu vēl paeksperimentēt!).

Strazds=F±kovārnis nebija vienīgais apmaiņas variants, kas vienam partnerim izdevīgs, bet otram ne. Tas pats,

kaut ari ne tik spilgti, izpaudās variantā lielā zīlītei melnais mušķērājs. Melnajiem mušķērājiem lielās zīlītes ligzdā veicās gandrīz labāk nekā savējā, bet zīlītes no mušķērāju ligzdām izlidoja tikai aptuveni piektā daļa.

Visas šīs parādības vērojot, radās pārliecība, ka dzīvie organismi, darbinādami savas uztveres funkcijas (ievākdami informāciju), nebūt netiecas objektīvi izzināt visu realitāti, bet meklē tikai savas sugas izdzīvošanai vajadzīgo. Pēc principa: vai tas, ar ko pašlaik sastopos, ir tas, ko man vajag (vai arī tāds, no kā man jāizvairās). Sis jautājums vienmēr ir aktuāls, un pilnīgi brīva no tā nav neviena dzīvo būtņu sastapšanās (atbildi pauž emocijas «patīkams», «nepatīkams»).

Ja sastaptais norises partneris (tā var būt arī nedzīva sistēma) labi atbilst vajadzībai, tad tā tiek realizēta nevilcinoties. Tikai tajos gadījumos, kur realizācijas gaitā rodas disharmonija (traucējumi), ieslēdzas orientācijas reflekss. Tas tiek likts lietā arī tad, ja vajadzīgās nākotnes modelis ir neskaidrs un nenoturīgs. Orientācijas reflekss grib noskaidrot: kas īsti te notiek, kādas manas vajadzības iespējams realizēt pašreizējā īstenībā? No visiem citiem refleksiem tas atšķiras ar to, ka nevis izraisa kādu jau gatavu dinamisku stereotipu, bet gan tiecas risināt problēmas, meklēt starp vajadzībām un iespējamībām. Vajadzības un iespējamības sāk sadalīties un pieaugt, pasaule paplašinās.

Putnu vecāku un mazuļu attiecībās vēl ir daudz problēmu un eksperimentēšanas iespēju. Brīnos par sevi — kāpēc gan neizdarīju turpmāk aprakstīto vienkāršo eksperimentu? Ir zināms, ka dziedātājputni neliekas ne zinis par saviem mazulīšiem, kurus dzeguzēns ir izvēlis no ligzdas bedrītes; bieži vien tie turpat dažu centimetru attālumā, vēl vairākas stundas barību prasīdami, plāta knābīti. Ievelt tos ligzdā atpakaļ vecajiem putniem būtu iespējams, taču viņi to nedara… Bet, ja izņemtu no ligzdas dzeguzēnu, varbūt tad viņi to darītu? Vai vēl vienkāršāk — ja dzeguzēna nemaz nebūtu, ja cilvēks putnēnus būtu izlicis ārpus ligzdas bedrītes, kā tad, ja visus, un kā tad, ja tikai vienu?

Putnēni paragri izlec no ligzdas

Sākot gredzenot putnus, lielas nepatikšanas man sagādāja kāds to instinkts, kas ligzdguļu mazuļiem liek pirms laika atstāt ligzdu, ja tie tiek traucēti. Pietiek strauji satricināt ligzdas pamatus, kā cielaviņu, pelēko mušķērāju, žubīšu un mežastrazdu bērni birtin izbirst no ligzdas uz visām pusēm. Astes spalvas vēl tikko izdīgušas, par lidošanu nav ne runas, krūtis un vēders vēl kaili, vismaz četras, piecas dienas vajadzētu gulēt ligzdā, bet ej tu iestāsti, ka izredzes izdzīvot tādiem ir gaužām niecīgas. Pēkšņi ieslēdzies cits izturēšanās «gaņģis», tātad putnēni izklīdīs katrs uz savu pusi, lai vismaz kāds no ienaidnieka paglābtos, un pīkstēs, kad būs izsalkuši, lai vecāki tos varētu sameklēt. Izmantot kaut vismazāko iespēju — tāda tam jēga. Bet es jau nebiju ienaidnieks — apgredzenošu, salikšu atpakaļ, sačubināšu, mīlīgi parunāšu, lai guļ vien tālāk siltā ligzdiņā. Bet nekā — desmitiem reižu liku atpakaļ, viss veltīgi. It kā tāda ligzdā tupēšana putnēniem pēkšņi būtu kļuvusi pilnīgi neiespējama. Ar klijāniem un vistu vanagiem ir citādi, arī nereti gadās, ka, pie ligzdas strauji pietuvojoties, viens otrs vanadzēns var pāragri izlidot, bet, ja tos uznes atpakaļ, atkārtoti ārā nelec. Bet ej nu kāp otrreiz kokā! Iemācījos izlīdzēties tādējādi, ka nolauzu kādu garāku tievu zaru un, pirms ligzdai pietuvoties, jau no pāris metru atstatuma sāku vanadzēnus pabikstīt. Tie tūdaļ skaišas un tad par bēgšanu vairs nedomā.

Kādā grāmatā izlasīju, ka mazuļu izlēkšana no ligzdas esot pavisam mehānisks reflekss, ko izraisot stiprs ligzdas satricinājums. Vajadzēja pārbaudīt, vai tas tiešām tā ir. Kad gadījās atrast nelielās eglītēs uzbūvētu žubītes ligzdu un dziedātājstrazda ligzdu, sāku trīs, četras reizes dienā ligzdas kociņus strauji papurināt, ņēmu arī vēl kailos putnēnus rokās un liku atpakaļ. Piepildījās tas, ko biju cerējis: ja putnēnus no mazotnes pieradināju, tad arī kritiskajā vecumā tie pacieta kā stipru purināšanu, tā arī rokās ņemšanu, ligzdu atstāja tikai paredzētajā laikā. Secināju, ka pēkšņas bailes ir priekšlaicīgas ligzdas atstāšanas instinkta izraisītājas.

Un tomēr ne jau jebkuras bailes — vecajiem putniem skaļi brīdinot, redzot, ka tuvojas, teiksim, kaķis, putnēni arī baidās, pieplok un sastingst, taču ārā no ligzdas nekad

nelec. Manuprāt, termini «instinkts» un «instinktīvi» ir jau stipri novecojušies, un, ja vārdu «instinkts» īsuma labad tomēr lietojam, arvien būtu jāatgādina, ka tieši te zinātnieku gaida noslēpumu apdvestas problēmas. Instinkts nav vienkāršs divu kopā sajūgtu neironu reflekss. Latīņu vārdu instinctus tulko kā «dziņa», «mudinājums»; tajā izpaužas it kā no trim daļām sastāvoša instrukcija:

I.     kādos apstākļos darbošanās jāuzsāk; 2. kādā veidā jādarbojas; 3. līdz kādam rezultātam darbošanās jāturpina. Divas pirmās daļas mēdz būt viskomplicētākās. Instrukciju izteikt ar vārdiem latviešu valodā ir diezgan pagrūti, jālieto abstrakcijas. Kā lai pasaka, kādas sabaidīšanās gadījumā no ligzdas jālec ārā pirms laika, ienaidnieki taču ir tik dažādi? Ja es ligzdai tuvojos pamazām, ar pirkstiem lēnām un maigi sāku knibināties ap putnēnu ķermeni, attiecības ievirzās vēlamajā gultnē, pēc kāda laiciņa es, starp diviem pirkstiem saņēmis, jau drīkstu izvilkt vienu putnēna kāju un uzlikt gredzenu. Vissvarīgākais pie tam ir nerīkoties pēkšņi, nedrīkst arī pacelt visu ķermenīti. Ja visu to ievēro, var, nenodarot ļaunu, apgredzenot jau lidotspējīgus putnu bērnus. Ja vecie putni brīdinādami kliedz attālāk no ligzdas, tas daudz netraucē, bet, ja nu tieši pikē uz traucētāju, tad gan izlēkšanas briesmas pieaug. Dobumligzdotājiem, piemēram, zīlītēm un melnajiem mušķērājiem, priekšlaicīga ligzdas atstāšana draud daudz mazākā mērā. Ar vienas kājiņas izvilkšanu būra šaurības dēļ te nevar izlīdzēties, tāpēc ieteicams visus putnēnus vispirms salikt tumšas drēbes maisiņā un pēc tam gredzenot un pa vienam likt atpakaļ, lai pēc iespējas mazāk tie būtu gaismā. Vakaros šos putnus gredzenot nevajag, jo tad tie uz traucējumu reaģē daudz intensīvāk.

Bet ko darīt, ja atrodat kādu nevarīgu, pirms laika ligzdu atstājušu putnēnu? Skārda spainī ielieciet nedaudz sausa siena vai sūnas, ievietojiet tur putnēnu un pakariet spaini tā, lai kaķis nevarētu piekļūt. Vecie putni mazuli spaini baros, un, kad tas jau būs spējīgs no spaiņa izlēkt, tad varēs tālāk dzīvot patstāvīgi.

Kas putneniem nograuzis knābīšus?

Reiz Gaujmalā biezā eglītē atradu dziedātājstrazda ligzdu ar četriem aptuveni nedēļu veciem mazuļiem. Visiem trūka knābīšu. Brūces bija jau apdzijušas, tīras, un putnēni itin žirgti prasīja ēst. Izskatījās drausmīgi, zilgani acu āboli rēgojās caur atlikušo plāno audu kārtu.

Atri vien izšķīros par to, kas vainīgs — protams, meža cirslis. Biju redzējis, kā tas, izvilcis no ligzdas pāris dienu vecu čipstes mazuli, ap to nopūlas. Mežā ciršļu daudz, un kokos tie arī kāpj itin veikli. Kad pēc divām dienām ierados, lai kroplos mežastrazda bērnus nofotografētu, ligzda izrādījās tukša, acīmredzot vainīga vārna vai sīlis. Nodomāju, ka varbūt putnēni bija uzvedušies pārāk trokšņaini, jo iespējams, ka vecāki tos maz baroja — bija taču sabojāts barošanu izraisošais kairinātājs — atplestā rīkle.

Pēc pāris gadiem erickiņa ligzdā atradu jau krietni apspalvojušos dzeguzēnu, arī bez knābja. Ligzda celma alā, cirslim labi pieejama — pārliecība par ciršļa vainu vēl vairāk nostiprinājās. Tomēr — kāpēc viņš grauza tikai knābīšus? Ciršļi taču tik labprāt ēd gaļu, to biju vairākkārt konstatējis, izliekot beigtus dzīvniekus kraukļu pievilināšanai un novērošanai.

Pēc pāris gadiem nāca kāds piedzīvojums, kas lika man cirsli attaisnot. Maija sākumā gredzenošanai ar tīklu ķēru ceļojošus ķivuļus. Biju iebarojis dažādus putnus ar linsēklām un priežu sēklām. Pēdējo dēļ barotavā nāca arī viena vāvere. Ķivuļi ķērās labi, viens no tiem mani iepriecināja ar Somijā uzliktu gredzentiņu. Un tad notika tā, ka kaut kur vajadzēja aiziet un tīkls kādu pusstundu palika bez uzraudzības. Kad atgriezos, redzēju, ka tīklā sapinušies vairāki ķivuļi, daži pie pašas zemes. Pie tīkla tupēja vāvere, ķepiņās turēja ķivuļi un darbojās ap tā galviņu. Kad vāveri aizdzinu, ķivulītis vēl mazliet izrādīja dzīvības zīmes, bet no knābīša maz kas vairs bija palicis. Otrs ķivulis turpat blakus bija beigts un viss knābītis nograuzts. Tā jau tas dažkārt notiek, ka drausmīgākos darbus pastrādā tie, ko daba plēsoņa amatam nav radījusi. Vāvere laikam zīdīja savus mazuļus, un viņas organismā bija radies kādas vielas (varbūt kalcija?) deficīts. Bet kā gan varēja rasties tik traka ideja — meklēt deficītu putnēnu knābīšos?

Putna dziesma

Ungāru muzikologs un vienlaicīgi ari ornitologs Peters Seke 1962. gadā kādā rakstā izteica pārliecību, ka mūzika ir sākusies ar putniem. Lai atklātu cilvēku sacerētajai mūzikai līdzīgo putnu dziesmās, putnu balsis viņš ierakstīja magnetofona lentē un pēc tam šos ierakstus aplūkoja, Sekes vārdiem runājot, laika mikroskopā. Izrādās, ja, piemēram, 16 reizes palēninatu klausās cīruļa dziesmas ierakstu, tad melodijas atklājas arī tur, kur mēs sadzirdam tikai čirkstēšanu. Putniem skaņu radīšanas aparatūra ir savādāka nekā cilvēkam; lai muzikoloģiskā analīzē atklātu mūsu dziesmām līdzīgos elementus, ir vajadzīga speciāla aparatūra. Pati dziedāšana, kā jau jebkura dzīvnieka darbošanās, nāk no smadzenēm, no orgāna, kas atspoguļo ārpasauli. Tātad muzikalitātes pirmsākumu un attīstības izpētīšana tik atšķirīgām būtnēm kā dziedātājputns un cilvēks varbūt atklātu, ka mūzika (vai tai līdzīgas norises) mūsu pasaulē realizējas dažādās formās un līmeņos.

Izpētījis daudzu Eiropas putnu dziesmu ierakstus, Scke secināja, ka cilvēka dziesmām vislīdzīgākais melodiskums piemīt sila cīruļa dziesmai (paklausieties šo dziesmu uzmanīgāk!).

Kas tad īsti ir putna dziesma, ar ko tā atšķiras no citādiem putna saucieniem? Atbildēt nav tik vienkārši. Par dziesmu saucams tas skaņu komplekss, ar ko tēviņš ziņo mātītēm un sāncenšiem, ka ir ieņēmis ligzdošanas teritoriju un gatavs to aizstāvēt. Taču dziedāt tēviņi sāk arī agrāk, jau tad, kad viņos ir radusies ligzdotkāre (nākotnes modelis). Tāda bieži vien vēl tikai fragmentāra iedziedāšanas gājputniem medz sākties jau ziemas mītnēs, ar tādu cīrulis lido uz savu dzimto pļavu. Tātad varam formulēt: putna dziesma ir tas skaņu komplekss, ko rada vīrišķā hormona aktivitāte un ligzdošanas dziņa.

Daži mūsu putni jaukā laikā mēdz iedziedāties arī rudenī. Šajā ziņā sevišķi izceļas māju strazdi (vai tam varētu būt kāds sakars ar vienādo dienas garumu aprīlī un septembrī?). Ir vēl kāda dziedāšana, ko var novērot vasaras beigās, tā ir tā sauktā jaunības dziesma. Šis jēdziens laikam gan pazīstams tikai ornitologiem. Parādība ir gauži interesanta. Jaunajiem tēviņiem neilgi pēc patstāvības iegūšanas sāk nedaudz darboties seksuālais

hormons, un šajā laikā tie tad arī sāk dziedāt jaunības dziesmu. So dziesmu sadzird tikai tie, kas to speciāli uzmana, jo tā ir klusa čivināšana, kas neskan tālāk par soliem divdesmit. Taču, to ierakstot magnetofona lentē un izanalizējot sonogrammas, atklājas, ka jaunības dziesmā ir daudz vairāk dažādu elementu nekā tā paša putna skaļajā definitīvajā dziesmā, ko tas dzied nākamajā pavasarī. Antropomorfizējot iznāk tā — vīrs realizē tikai daļu no tā, par ko viņš sapņojis, jauneklis biidams. Bez šiem diviem dziesmu tipiem dažiem dziedātājputniem (piem., cekulainajai zīlītei) vērojama vēl tā sauktā padziesma — to dzied abu dzimumu putni, kad noskaņa kļūst pavasarīga.

Bez dziesmas putniem ir vēl saucieni, ar ko tie sugas brāļiem pauž dažādus noskaņojumus: biedrošanās saucieni (lai bariņš neizklīst), brīdinājuma saucieni (vistām ir divējādi brīdinājuma saucieni — briesmas no gaisa un briesmas uz zemes), sašutuma saucieni un nāves briesmu brēcieni (kad ienaidnieks jau pieskāries vai putns gaida, ka tas tūlīt pieskarsies). Pēdējie daudzām sugām visai līdzīgi (lai noder visai putnu tautai!), to magnetofonierakstus var izmantot putnu atbaidīšanai. Vispār putnu skaņu valoda dažādos kontekstos ir niansēm bagāta; to detalizēti aprakstot, sanāktu vesela grāmata, taču jēga tam, manuprāt, būtu tikai tad, ja eksperimentējot tiktu atrasta biokibernētiska interpretācija.

Putnu dziesmas fenomens bieži vien ir ticis izmantots iedzimtības (ģenētiskās programmēšanas fizioloģijas) pētīšanā. Droši zināms ir sekojošais: ja dziedātājputnu izaudzina laboratorijā, skaņu izolācijas apstākļos, tas dzied sugas dziesmai visai līdzīgu dziesmu; ja putns izaug sprostā pie svešas sugas putniem, tas savā dziesmā atdarina svešās sugas dziesmu, tomēr saglabājot savai sugai raksturīgās dziesmas garumu un ritmu. Kas tad nu sanāk? Izrādās, ka putna dziesmai ir dubulta ģenētiskā ieprogrammētība: tā ir iedzimta ar noteikumu, ka detaļas (atsevišķo elementu noformējums) katrā ziņā jāpārņem no audzinātāja.

Esmu daudzkārt brīnījies — cik nepareizi priekšstati par iedzimtību dažkārt vēl šodien mēdz būt humanitāri un tehniski izglītotiem cilvēkiem. Viņi iedomājas, ka abi pretstati — iedzimtība un vide —, konkrētā īpatņa īpašību kopumu (fenotipu) veidojot, tajā kā kādā traukā katrs no sevis ieliek vienu vai otru īpašību. Beidzot taču vajadzētu saprast, ka, ģenētiski programmējot, tiek paredzētas (izkārtotas) divu principā līdztiesīgu partneru sastapšanās. So sastapšanos rezultāti tad ari ir īpašības. Ģenētiskās programmēšanas kibernētiku var izprast, iepazīstoties ar ontoģenēzes embrionālā perioda norisēm. Būtiski tur ir tas, ka, šūnām daloties un vairojoties, katras turpmāko likteni vispirms nosaka tā sauktās kompetences nobriešana (tas nav nekas cits kā sagatavotība zināma veida sastapšanās norisei) un pēc tam sastapšanās (mijiedarbība) ar kāda cita slāņa šūnu. Ar eksperimentiem ir parādīts, ka tieši ar sastapšanās palīdzību tiek veidoti diferencētie audi un orgāni. Pēc savas fizikālās būtības bioloģiskie partneri var būt visvisādi: organismi, šūnas, hormoni, fermenti un arī dabas spēki (elektromagnētiskie lauki). Kibernētiskā skatījumā partnerus var sadalīt trīs tipos: tie ir partneri, kas fenotipā pilnīgi parāda sevi (dominē); partneri, kas mijiedarbojoties parāda kombinētu fenotipu; partneri, kas ļaujas, — fenotipā tos nevar saskatīt, bet tie ir nepieciešami, lai fenotips taptu. Neviena organisma īpašība nav tikai iedzimta vai arī tikai vides veidota. Vides faktori var izveidot tikai tādu īpašību, kas ģenētiskajā programmā ir paredzēta kā viens no iespējamiem variantiem. Ari kroplības var eksistēt tikai tādas, kādas ģenētiskā programma spēj paciest. Neizprotot sastapšanās notikuma kibernētisko būtību, nevarēs izzināt pasauli.

Tagad pastāstīšu, ko redzēju, kad mana meita Ieva piecdesmitajos gados Strenču apkārtnē pētīja, kā putnu dziesmas veidojas tad, ja putni dzīvo dabiskajos apstākļos, tikai auguši svešās ligzdās, svešu sugu kopšanā. Dažreiz svešās ligzdās tika liktas olas, citreiz — mazuļi vai arī svešā ligzdā auguši mazuļi īsi pirms izlidošanas tika atlikti atpakaļ savas sugas kopšanā. Vairāk nekā 3000 eksperimenta putnu uzauga un apgredzenoti devās brīvībā. 51 no tiem nākamajos gados tika sagūstīts un pārbaudīts. No tā varēja secināt: /. ari savvaļas apstākļos putns savu dziesmu veido no tās putnu sugas balsīm, kura to barojusi pēcligzdas periodā (ligzdā vēl nemācās);

2.    imitācijai ir mazāka loma to saucienu veidošanā, kam ir signāla nozīme, tomēr arī šeit imitētais nereti dominē pār iedzimto — un putns «runā» svešā valodā;

3.    imitācijas process norisinās pēc ligzdas atstāšanas, kad jaunie putni vēl turas kopā ar vecajiem. Reiz izveidojusies dziesma un valoda vēlāk mainās tikai nedaudz;

4.   tieksme imitēt tēviņiem, liekas, ir stiprāka nekā mātītēm; 5. tēviņa svešādā dziesma un saucieni pārāk netraucē sapārošanos ar savas sugas mātīti; 6. eksperimenta putni imitē tikai balsis, bet neatdarina nekādas citas ķermeņa izteiksmes kustības.

Melno mušķērāju mātītēm, kuras jaunībā bija barojuši erickiņi, erickiņu dziesma patika labāk nekā savas sugas dziesma. To varēja secināt no tā, ka vairākkārt šādas mātītes bija sameklējušas un sapārojušās tieši ar tādiem mušķērājiem, kas arī bija auguši pie erickiņiem. Reiz atklājās kaut kas pavisam neparasts. Kādam erickiņa dziesmu dziedošam melnajam mušķērājam vienlaicīgi bija divas mātītes vienā un tajā pašā būri — abas augušas pie erickiņiem. Par abām tās sadēja olas, perēja, blakus saspiedušās, izaudzināja deviņus mazu|us. Neko tādu dabiskos apstakjos nekad neesmu redzējis, nedz arī literatūrā līdzīgas ziņas atradis. Redzat, kādas nenormālības izraisīja no jaunības atmiņā iespiedies priekšstats par «īsta vīrieša» izturēšanos!

Aplūkosim kādā eksperimentā izmantotā melnā mušķērāja dzīves gājumu. 1956. gadā no četru dienu vecuma svirlīša ligzdā izaugušā tēviņa (gredzena Nr. 57376) dziesmu klausījāmies astoņus gadus. 1957. gada 6. jūnijā šo putnu atradām būrītī pie mazuļiem, trīs kilometrus no audžuvecāku ligzdas vietas. Mušķērāja dziesma bija līdzīga svirlīša dziesmai, tikai noslēguma strofa «sirr» īsāka, dažkārt tā pavisam izpalika. Starplaikos tas, tāpat kā svirlītis, izdeva īsus saucienus «ķii» ar diezgan garām atstarpēm; sašutuma sauciens — tāds pats kā mušķērājiem. Nākamajā gadā melno mušķērāju novēroju jau no maija sākuma. 1958. gada 14. jūnijā to noķēru būrītī pie mazuļiem apmēram 30 metru attālumā no iepriekšējā gada ligzdošanas vietas; dziesma un saucieni bez pārmaiņām. Apmēram tas pats atkārtojās katru nākamo gadu, 1964. gadu ieskaitot, kad putns ap vasaras vidu nozuda.

Liktos, katrs saprot, ko nozīmē vārds «mācīties», taču neirofizioloģiskā aspektā par šo procesu zināms vēl visai maz. Problēmas atklājas, arī vērojot, kā putni savas dziesmas mācās. Te liela loma ir tā sauktajam imprintingam (iezīmogošanās, iespiešanās). Zināmā ontoģenēzes periodā (kas dažkārt var ilgt tikai vienu, divas dienas) īpatnis ir neirofizioloģiski sagatavots precīzi uzņemt un uz visu mūžu saglabāt noteikta veida uztveres tēlu (šajā gadījumā skaņu kompleksu). Vasaras otrajā pusē un rudenī nav dzirdēts, ka jaunie putni vingrinātos dziedāšanā, — nākamajā pavasarī tie dzied jau tā, kā dziedās visu mūžu. Derētu vairāk papētīt jau pieminēto jaunības dziesmu (pie svešas sugas putniem augušo tēviņu jaunības dziesma magnetofonā nekad nav tikusi ierakstīta), tomēr, manuprāt, šo kluso, elementiem bagāto čivināšanu nevar uzskatīt par vingrināšanos.

Diezgan daudzām dziedātājputnu sugām svešu balsu vai pat trokšņu atdarināšana ir ģenētiski ieprogrammēta. Labs piemērs ir māju strazds — viņa dziesmā noteiktā vietā un daudzumā ir paredzēti atdarinājumi. Dažādiem īpatņiem šie atdarinājumi atšķiras atkarībā no tā, ko katrs savā jaunībā ir klausījies. Iedzeltenie ķauķi savu atsevišķās strofās nesadalīto dziesmu plūdina vienā laidā, pārtraukdami to tikai uz brīdi, lai norītu kādu kukainīti. Kaut arī šo putnu dziesma sastāv tikai no atdarinājumiem, tā visiem sugas īpatņiem ir loti līdzīga, sugai raksturīga, jo atdarināšanai ķauķi izvēlas savam īpatnējam stilam atbilstošas skaņas.

Eksperimenti ar putnu balsīm varētu būt visai noderīgi, pētot atdarināšanas un mācīšanās procesu vispārīgās likumības.

Putna kloaka

Putnu organisma uzbūvi pieņemts uzskatīt par daudz primitīvāku nekā zīdītājiem. Tas ir galvenokārt tāpēc, ka putniem ir tikai viens kopīgs izvadkanāls ekskrementiem, urīnam un dzimumorgāniem, tā sauktā kloāka. Sis vārds asociējas ar kaut ko nelāgu, netīru, smirdošu. Taču stāstīt par šo orgānu mani mudina tā apbrīnojamā polifunkcionalitāte. i

Kloāka ir samērā īsa, spēcīgi muskuļota resnās zarnas pēdējā daļa. Tā veic īstus dispečera varoņdarbus, it kā tai būtu savas spēcīgas smadzenes. Uzskaitīsim galvenos no tiem.

1.    Kloāka uzsūc gandrīz visu ūdeni no urīna, ko tajā ieplūdina nieru izvadkanāli (putni loti taupa ūdeni).

2.Kloāka sakrāj ekskrementus. Taču tas nebūt nenotiek vienkārši — ornitoloģijas zinātnē varētu izdalīt veselu nozari — koproloģiju, kura pētītu pielāgošanās sugu

dzīves apstākļiem. Baložu ekskrementi, piemēram, ligzdas periodā ir tik sausi, ka nemaz nenoziež spalvas, lai gan putnēni gu| tiem virsū. Plēsīgo putnu ekskrementi turpretī ir tik šķidri, ka tūlīt izsūcas cauri ligzdas materiālam. Daudzu putnu sugu ekskrementu porcijas ligzdas periodā tiek iesaiņotas stingros gļotu maisiņos, citādi vecie putni ar savu knābi kā ar pinceti tos nevarētu satvert un no ligzdas izmest. Nemaz vēl nav izpētīta zvirbuļveidīgo kārtā novērojamā koprofāģija. Koprofāģijas fenomens ir šāds: ligzdas perioda pirmās trešdaļas laikā mazuļu ekskrementus gļotu plēvē iesaiņotajās paketēs vecie putni projām nemet, bet norij. Kādēļ tas tiek darīts, neviens vēl nav pētījis. Varētu izvirzīt arī tādu hipotēzi, ka gļotu plēvē šajā periodā ir kāda fizioloģiski aktīva viela, ar kuras palīdzību mazuļi kaut kā stimulē veco putnu aktivitāti. Putnēniem pieaugot, ekskrementu norīšana tiek pārtraukta. Pavisam vienkārši būtu pārbaudīt, pēc kā tad vadās putni — vai pēc mazuļu izskata vai ari pēc laika, kas pagājis kopš mazuļu barošanas sākuma. Ir aprakstīta kāda putnu suga Dienvidamerikā, kas sākuma periodā savus mazuļus barojot ar speciālām izkārnījumu porcijām, ko ražo aklā zarna.

3.    Kloāka ir kopulācijas orgāns, tēviņa sperma caur to (pret urīna un ekskrementu straumi?) nokļūst līdz olnīcām.

4.    Kloāka pilda dzemdes funkcijas, izdēj olas, kas bieži vien ir diezgan lielas salīdzinājumā ar putna ķermeni. Pie tam olu čaulas nemēdz būt notraipītas ar ekskrementiem.

5.    Dažām putnu sugām kloāka darbojas kā aizsardzības ierocis: ienaidnieku, kas tuvojas ligzdai, tie tēmēti apšļāc ar ekskrementiem, pie tam var «šaut» īsā laikā trīs, četras reizes, pēdējie «lādiņi» ir pavisam šķidri, sastāv no urīna. Aizsardzībai acīmredzot domāts arī tas brūnais, smērīgais un smirdošais šķidrums, kas spalvu dīgšanas vecumā izdalās zaļo vārnu un dzegužu mazuļiem, kad tos ņem rokā un sabaida. Kur un kā tāds rodas — to, liekas, neviens vēl nav pētījis.

Tā, lūk, darbojas kloāka — cik sarežģīti te māk izpausties priekšmetiski vienkāršais!

Ka mirst putni

Nelāgi jau tas izklausās, bet tā tas ir — mediķi vēl pilnībā nav izpētījuši sāpju sajūtas fizioloģiju, un cilvēku aiziešana nebūtībā aiavien vēl mēdz būt visai grūta. Kā šajā ziņā klājas putniem, par to man ir radies zināms priekšstats. Mazajā pilsētiņā visi zina, ka psihiatriskās slimnīcas dakteris Vilks «nodarbojas ar putniņiem», un, ja gadās kādu slimu vai sakropļotu putnu atrast, tad bērni to atnes un atstāj pie manis. Ja vaina ir liela, lai kāda tā arī būtu, savā nodabā atstātais putns drīz vien guļ dziļā miegā. Mierīgi guļ dienu, divas vai trīs, kamēr tāpat gulēdams arī nobeidzas. Vaļējiem lielāku kaulu lūzumiem vajadzētu būt sāpīgiem — to arī redz, ja loceklim pieskaras, — putns uzmostas un kādu laiciņu ir nelaimīgs. Drīz tomēr sāpju mediators (tā sauktā «R» substance) sinapsēs tiek nobloķēts, un putns atkal aizmieg. Ja miegainība mazinās, tā ir zīme, ka sākas atveseļošanās.

Daba putnus ir apveltījusi ar «mirstamo gulēšanu», kā man to gribētos nosaukt, ar vieglu nāvi. Eutanasia — tā to sauc latīņu valodā. Cilvēks par to var vēl tikai sapņot. Bet varbūt arī cilvēkam tā kādreiz jau ir bijis, tikai pats to samaitājis?

Iepriekš stāstītais nebūt nenozīmē, ka daba putnus būtu atbrīvojusi no nāves bailēm — īslaicīgi tās viņiem nākas pārdzīvot un paust visai spilgti. Ir speciāli brēcieni, ko daudzu sugu putni izkliedz, kad ienaidnieks pieskaras to ķermenim vai arī jau mirklī, kad šī pieskaršanās šķiet nenovēršama. Sie brēcieni visām sugām ir ļoti līdzīgi un tātad noder visai putnu ciltij par signālu, lai izvairītos no līdzīgām briesmām (kā jau minēju, magnetofonā ierakstīti, šie brēcieni noder putnu atbaidīšanai). Novērojot to putnu izturēšanos, kurus satver vanags, var secināt, ka putni it kā «atzīst» savus galvenos dabiskos skaita mazinātājus. Lielo piekūnu, purvu piekūnu, vistu vanagu un zvirbuļu vanagu satvertie putni parasti nebrēc (šoks?). Tikai divas reizes esmu novērojis ilgstošāku laupījuma brēkšanu. Reiz zvirbuļu vanags bija noķēris zaļo dzilnu un nemācēja ar to tikt galā. Kad es piesteidzos, viņš laupījumu palaida vaļā. Tas pats citu reizi notika, kad zvirbuļu vanags bija uzbrucis sīlim.

Abos gadījumos laupījums plēsonim nebija piemērots — vanags nebija rīkojies saskaņā ar «konvenciju».

Aizkustinoši ir redzēt, kā mirst jaunie zivju gārņi, kas izkrituši no ligzdām, vēl lidot neprazdami. Visbiežāk tas notiek tad, kad zivju gārņu kolonijai uzbrūk jūrasērglis. Reiz kaut ko tādu dabūju novērot. Ērglis nebūt nesteidzās sakampt kādu gārnēnu — viņš nolaidās uz ligzdas malas un vairāk nekā minūti vēroja, kā gārnēni, kas jau bija krietni paaugušies, centās no viņa aizbēgt, rāpjoties ārā no ligzdas un izmisīgi turoties pie zariem ar kājām un knābi. Zemē nokritis, tāds gārņa bērns nekur projām no kolonijas neiet, lai gan nav ne mazāko izredžu, ka kāds no vecajiem putniem varētu iedomāties viņu pabarot. Drīz vien jau gārnēns sāk snaust, rniegs kļūst aizvien dziļāks un aizved putnu viņā saulē. Ja gārņu kolonija nav uz saliņas, tad daudz tādu gulētāju nesakrājas, jo lapsas jau arī labi pazīst savu teritoriju. Kad gredzenoju zivju gārņus kolonijā, kas atradās uz Istras ezera saliņas, tad gan redzēju daudzus skumjos gulētājus visās miega stadijās.

Putniņš klauvē pie loga rūts

Pēdējos gadu desmitos aizvien plašāka kļūst savvaļas putnu barošana, it īpaši pilsētās un ciematos. Par sevišķi labu darbu uzskata zīlīšu barošanu, jo tās pavasarī un vasarā palīdzot apkarot dārza kaitēkļus. Laikam gan daļēji tas arī atbilst īstenībai.

Putnus barojot, vispirms jāsargās tiem kaitēt ar nepiemērotu barību (sālīts speķis), kā arī ar vienveidīgu barību. Ir izdarīti mēģinājumi ar tā sauktajiem barības galdiņiem: ja putnam vienlaicīgi piedāvā dažādus barības objektus, tad tas parāda, ka, ņemot no visa kā, pats prot sastādīt sev veselīgu ēdienkarti. Taču citādi ir, ja viens barības veids viegli pieejams, bet otrs prasa lielu laika patēriņu. Esmu redzējis, ka dižraibais dzenis saslima un aizgāja bojā, ēzdams kartupeļu pankūkas, kuras viņam visu ziemu tika pasniegtas pie kāda loga.

Ziemā putnus mēdzu barot ar auzu pārslām, kas mazliet samitrinātas ar saulespuķu eļļu. Ka arī šī barība nav bez vainas, to uzzināju, putnus turpinot barot arī pavasarī. Zīlītēm, kuras pavasarī ēda daudz auzu pārslu, bija mazāks olu skaits un lielāka mazuļu mirstība nekā tām zīlītēm, kas barojās dabiski. Atliek secināt: ne tikai cilvēkus, bet arī putnu populācijas grauj paļaušanās uz vieglu dzīvi.

Kraukļiem, vārnām un zīlītēm piemērota barība ziemas laikā ir dzīvnieku gaļa, ko cilvēki neizmanto uzturā. Iepriekš novelkot ādu un virspusi sagraizot ar nazi, gaļas gabals piekarināms pie kāda koka vai staba.

Nereti ir nācies lasīt un dzirdēt, ka, ziemai iestājoties, zīlītes pielidojot pie loga un ar knābīti dauzot pie rūts, tādā veidā mudinot cilvēkus pasniegt tām barību. Jauki jau tas izklausās, taču šāds domu gājiens jāatzīst par pārāk naivu un antropomorfisku. Barotavas zīlītes paradušas atrast logu tuvumā, logus tiešām bieži apmeklē, nereti kaut ko arī skrubina ar knābīti, pētot, vai nav ēdams. Tīša klauvēšana un barības prasīšana tā nav. Izlasījis iepriekšējo teikumu, dažs lasītājs var sākt apšaubīt autora erudīciju, jo pats savām a,cīm ir redzējis, kā putniņš ar knābi spēcīgi sit tieši pa stiklu, palaižas projām, atgriežas un atkal klauvē. Jā, tā tas šad un tad tiešām notiek. Pagāja vairāki gadi, kamēr sapratu, kas te par vainu. Lai izsauktos «Eureka!», vajadzēja paskatīties uz klauvējošo putniņu no ārpuses. Putns sita ar knābīti savam spoguļattēlam loga rūtī. Dažos gaismas apstākļos logu rūtis darbojas kā spogulis. Jā, reizēm atgadās tādas izziņai grūtas, kļūmīgas situācijas, kur lāgā nevaram paskatīties «no otras puses».

Manas bērnības putni

Tā man gribējās nosaukt baltirbi un lietuvaini, kuri gadsimta sākumā lielā skaitā apdzīvoja Olgas purvu.[1]

Baltirbi (Lagopus lagopus(L.)) malēnieši mēdza saukt par balto rubeni. No rubeņa šis putns gan ļoti atšķiras ar to, ka nekad nemēģina uzmesties kokā. Baltirbes apdzīvoja visu lielo sūnekli un ziemā bariņos pa 15—20 regulāri lidoja ārā no sūnekļa uz laukiem un pļavām, kur izrādīja interesi par kārklu krūmiem, pundurbērziem un dažādām zālēm, kas rēgojās virs sniega. Uz baltās sniega segas šos bariņus pirms uzlidošanas varēja pamanīt, tikai ieraugot melnos acu punktiņus. Baltirbes mēdza uzturēties arī sūneklim pieguļošajos mežos, it sevišķi pavasaros. Tur tās nokašāja sniegu no mellenājiem un brūklenājiem. Toties vasarā baltirbes atšķirībā no rubeņiem ar mazuļiem sūnekli nekad neatstāja, no kā viņas pārtika — to nezinu. Gadījās atrast arī ligzdu. Ja tai nejauši biju pienācis soļa attālumā, mātīte pēkšņi trūkās no tumšbrūni raibajām olām un, it kā mani gribēdama aizvilināt, aizlidoja soļus četrdesmit. Tūlīt, paklusām bažīgi pukodamies, pie viņas mēdza pielaisties tēviņš, un abi kopā pārdzīvoja baigos brīžus. Drīz ievēroju, ka tēviņš, kas ligzdošanas laikā aizvien uzturas ligzdas vai izvesto mazuļu tuvumā, ar savu pakluso, bažīgo ierunāšanos patiesībā pauž to, ko nevajadzētu, — ka tuvumā atrodas viņa ģimenes locekļi; sevišķi grūti viņam bija savaldīties, ja gājējs apstājās.

Martā bariņi jau sadalījās pāros, un tieši pavasaros baltirbes aizvien bija sastopamas meža takas tuvumā, pa kuru mūsmāju cilvēkiem nereti iznāca iet. Uzlidodams tēviņš vienmēr skaļi iebrēcās «kau kvarrr vak vak vak kuvēvek kuvēvek rata ia ta». Kliegšana skanēja dekrešendo, un pēdējās skaņas, kas ir arī riesta sauciens, norādīja, ka pārītis turpat netālu nosēžas. Sevišķi rosīgi putni mēdza būt rīta un vakara krēslas stundās, un, ja kādai sievai tad gadījās putnus iztraucēt, sašutums par huligānisko baidīšanu izpaudās visai emocionāli. Riestā baltirbes tik skaļi neuzvedas, un tas parasti paiet, cilvēku nepamanīts. Pavasaros tika nomainītas baltās ziemas spalvas. Tās tad mētājās pa visu sūnekli; spilgtā baltuma dēļ lielās čakstes tās nebrāķēja un, nedaudz sausus priežu zariņus pieliekot, no tām darināja savas ligzdas.

Pakāpeniska baltirbju skaita mazināšanās tika pamanīta jau pirmā pasaules kara laikā.

Tā ap aprīļa vidu, kad sievas pirmo reizi ārā palagus velēja, arī lietuvainis (Numenius phaeopus (L.)), no ziemas mītnēm atgriezies, flautiski svilpdams, lidoja no sūnekļa pāri mājai. Uz lauka nolaidies, tas ar garo, līko knābi kaut ko meklēja pa zemi. Sievas apturēja vāles un sprieda, ka laikam jau tas ir uz lietu. Bet kas nu tā par

pareģošanu, ja lietuvainis tagad katru dienu trīs četras reizes stabulēdams izlidoja no sūnekļa. Kad izšķīlās mazie, tad tādi izlidojumi tika pārtraukti, bet paretam gadījās, ka arī mazos izveda no sūnekļa ganīties pa apstrādātajiem laukiem un pļavām. Staigājot pa Olgas purvu, vasaras pirmajā pusē nepārtraukti nācās klausīties lietuvaiņa baiļu kliedzienus «ki re re re re», jo, tikko vienas ģimenes teritorijai biji izgājis cauri, tūlīt iekļuvi otras daļā. Pēc Igaunijā izdarītajiem ornitologa E. Kumari pētījumiem. lietuvaiņu uzturā liela loma esot iepriekšējās vasaras dzērvenēm. Kam šiem putniem noder garie, līkie knābji, to nezinu vēl šodien.

Ornitoloģiskajā literatūrā jau puslīdz biju iepazinies ar Latvijas putniem un pat sācis tos gredzenot, kad 1926. gadā atskārtu, ka Olgas purvu apdzīvo nevis parastās kuitalas, bet mūsu zemē samērā retie lietuvaiņi. Toreiz Olgas purvā pirmo reizi bija apmeties viens kuitalu pāris — un man radās izdevība salīdzināt (sūneklī šos putnus var atšķirt pēc izturēšanās — kuitala nekad nesēžas koku galos, turpretī lietuvainis to dara bieži). Abas šīs sugas nemīl dzīvot cieši blakus un it kā sadala teritoriju savā starpā.

So putnu skaita samazināšanās sākās trīsdesmitajos gados, un tagad Olgas purvā neesot ne baltirbju, ne lietuvaiņu.

Liktos, kas tad nu tik briesmīgs ir noticis, kāpēc baltirbes un lietuvaiņi Olgas purvā nevarētu dzīvot arī šodien. Laikam jau tomēr ļoti sarežģītas un smalkas ir dzīvo sistēmu ekoloģiskās harmonijas, tikai paretam mums izdodas uztvert, kur īsti ir liktenīgā disonanse.

Arī starp dziedātājputniem ir stabilas sugas, kurām putnu daudzums gadu desmitu gaitā mēdz svārstīties tikai par procentiem piecdesmit, un labilas sugas, kurām ir periodi, kad tās it kā pavisam iznīkst, bet pēc gadiem atkal uzplaukst, taču bažas paliek, jo kas gan garantē, ka uzplaukums atkal nāks? Zināma drošība būtu, ja mēs zinātu, ka sugas areāla citās vietās tai klājas ļoti labi. Pagaidām tādu informāciju iegūt ir grūti. Par stabilām es uzskatu, piemēram, žubītes, zīlītes, mušķērājus, bezdelīgas, par labilām — kaņepīšus, zaļžubītes, ķivuļus. Kaņepīši arī bija manas bērnības putni: katrā šķūnīša pažobelē, malkas grēdā vai egļu dzīvžodziņā varēja atrast pa ligzdai. Drīz vien tie pazuda, un regulāri tos atkal sastapt sāku tikai piecdesmitajos gados.

Klinšu ērglis

Mans dabaszinību skolotājs Lubānas skolā 1915. gadā apgalvoja, ka paši lielākie ērgļi Latvijā nav sastopami, ka tie dzīvo kalnos, kaut kur citās zemēs. Laikam gan nekļūdīšos, apgalvodams, ka ari mūsdienās vairums cilvēku ir līdzīgos ieskatos. Taču lielākais no īstajiem ērgļiem tomēr dzīvo mūsu zemē; vēl šodien daži no tiem (4—6) lidinās pār savām mūžsenajām ligzdošanas vietām. Man ir pamats domāt, ka esmu tas, kurš mūsu gadsimtā ir visvairāk sastapies ar Latvijas klinšu ērgļiem (Aquila chrysaetos (L.)), tāpēc arī mans pienākums būtu atcerēties šīs sastapšanās reizes.

_ Esmu uzaudzis liela sūnekļa — Olgas purva — malā. Ērgļus mēs, zēni, manījain diezgan bieži. Atceros — mežmalā atradām saplosītu lielu zaķi, blakus uz zāles bija redzams balts, pāris metru garš tāds kā kaļķūdens šļāciens — tātad ērglis! Bijām dzirdējuši, ka netālo Dzeltsalu saimnieks, jauns būdams, liela priedē reiz atradis ērgļa ligzdu un gribējis piekāpt pie tās, bet ērglis viņam uzbrucis, un vīrs bijis laimīgs, ka ticis projām ar veselu ādu. Visu to atceroties, arī jautāju skolotājam par ērgļiem un jutos vīlies, ka mūsējie tomēr nav tie «īstie», par kuriem biju lasījis aizraujošo stāstu, kā Alpu kalnos ērglis uz savu ligzdu aiznesis mazu bērniņu, kā varonīgais tēvs drošsirdīgi cīnījies ar ērgli un bērniņu izglābis.

Pagāja gadi, kad par ērgļiem netiku speciāli interesējies, bet tad, 1921. gada ziemā, slēpojot Olgas purvā, Cesvaines pusē ieraudzīju priedes galā ļoti lielu, no zariem būvētu ligzdu. Nodoms to vasarā apmeklēt piemirsās, un tikai 1924. gada vasarā, kad, lācenes meklēdams, biju nokļuvis tajā apvidū, atcerējos un ligzdu uzmeklēju. Nu bija redzams, ka ligzda ir bijusi apdzīvota, zem koka stipri «nokaļķots» un izmētātas arī dažas zaķu kājas un citi kauli. Ligzdā tomēr neko saskatīt nevarēju, arī tuvumā neviena putna nemanīju. Kad biju nogājis kādus simt soļus, ieraudzīju, ka lido liels, tumši brūns putns, kam uz spārniem un pie astes lieli, balti plankumi. Pārsimt metru palidojis, putns mēģināja nosēsties jaunaudzes priedes galā, bet tas neizdevās, un putns neveikli, ar spārniem zaros pīdamies, nonāca zemē. Kad biju jau soļu trīsdesmit attālumā, jaunais ērglis mēģināja uzlidot, tomēr, nemācēdams izmanevrēt starp jaunaudzes kokiem, drīz atkal atradās zemē. Man pienākot, putns atslējās atpakaļ, paplēta spārnus un, knābi izpletis, elsoja. Baltās «biksēs» tērptām kājām bija koši dzelteni pirksti un zilgani pelēki nagi. Kājas tvēriens tikpat plats kā cilvēka rokai. Viss tas izskatījās diezgan iespaidīgi, taču drīz vien pārliecinājos, ka aiz šīs bravūras slēpjas mazuļa nevarība. Kad ērglis ar abām kājām bija satvēris viņam pasniegtos svārkus, varēju viegli saņemt abas kājas, sasaistīt tās ar kabatasdrānu un mierīgi nest ērgli padusē. Izrādījās, ka no knābja nav jābaidās, ar to ērglis nemēdza uzbrukt, tad jau no vārnas knābja vairāk jasargās. Toreiz vēl nebiju par putniem sācis speciāli interesēties un nezināju, ka jauno ērgli nevajag nest mājās, nezināju, ka tas ir klinšu ērglis, dabas retums.

Pārnesis mājās, ieliku ērgli kastē, ko novietoju netālu no gultas. Pamodos nakts tumsā, klusumā sadzirdējis klusu, mīkstu, steidzīgu tukšķēšanu. Kad izpētīju, no kā troksnis ceļas, izrādījās, ka tie ir ērgļa sirdspuksti. Liela loma te acīmredzot bija kastei, kas darbojās kā pastiprinātājs, jo vēlāk, kad ērglis kastē vairs neatradās, viņa sirdspukstus varēja saklausīt, tikai pietuvinot ausi pie ķermeņa. Putnu sirdis, kā zināms, ir relatīvi visspēcīgākās, un maziem putniem sirds ritms sasniedz 300 reižu minūtē.

Dārza malā ērglim ierīkoju novietni, un tur nu viņš mierīgi tupēja savā laktā, paretam klaigādams, kad bija izsalcis. Tas gan reti gadījās, jo mājā bija žurkas un peles, varēja nošaut arī kādu vārnu. Kad nāca rudens un augstskolā sākās lekcijas, pagatavoju ādas aploci ar ierakstu, apliku to ērglim ap kāju (putnu gredzenu Latvijā toreiz nebija) un palaidu viņu brīvībā. Savā naivumā biju iedomājies, ka nu viņš pacelsies gaisā un aizlidos, taču visa lidošana sanāca tikai līdz klēts jumtam. No turienes pēc pāris stundām nodabūju viņu zemē. Vairākkārt mēģināju panākt ērgļa aizlidošanu tālu projām, taču tas man neizdevās. Arī turpmākajos gados vēl vairākkārt tiku audzinājis lielos plēsīgos putnus, un aizvien tas beidzās tāpat. Palaisti brīvībā, putni izturējās pasīvi, nemaz necenšoties mainīt dzīvesveidu. Šo piedzīvojumu dēļ varēju pasmaidīt par ornitologiem, kādas Baltijas ornitologu konferences organizētājiem, kuri bija iecerējuši svinīgu konferences ērgļa (jauna jūrasērgļa)

apgredzenošanu un palaišanu brīvībā. Ērglis, protams, no ornitologiem nevēlējās šķirties.

Savu ērgli otrā dienā aiznesu uz sūnekli, kur atradās viņa ligzda, cerēdams, ka nodibināsies kontakts starp viņu un viņa vecākiem. Nezinu, kā tālāk ritēja ērgļa dzīve pēc manas nelūgtās iejaukšanās, bet man sastapšanās ar viņu kļuva liktenīga. Aizbraucis uz Rīgu, sāku meklēties pa grāmatām un pa muzeju, lai noskaidrotu, kādai īsti sugai putns pieskaitāms, un ar to pašu iestigu hobijā, kas vēlāk kļuva par otru specialitāti. Noskaidroju, ka man ir bijis tas gods sastapties ar klinšu ērgli, ar lielāko no īstajiem ērgļiem. Dažas maitu lijas (piem.. kondors) ir gan lielākas par klinšu ērgli, taču tām ir citāda uzbūve un citāds dzīvesveids. Ligzda, ko biju atradis, turpmāk nekad vairs netika apdzīvota, un ērgļus atkal ieraudzīju tikai 1927. gada martā, kad no iepriekšējās ligzdas biju aizstaigājis kādu kilometru tālāk uz Cesvaines pusi, — redzēju pār veco priežu audzi klaigādamus lidojam divus klinšu ērgļus. Drīz atradu arī ligzdu, tā bija salabota ar svaigiem priežu zariem. Bet (ak bēdas!) priedei bija svaigi notēsta miza un uzsists mežsarga zīmogs. Tas nozīmēja, ka priedi nozāģēs, bet reizē ar to varēja nošaut arī kādu ērgli. Nolēmu ligzdu nogāzt. Uzrāpties nebija grūti, ligzda likās jau pavisam gatava, olu vēl nebija. Mani pamanījuši, ērgļi nozuda, netiku tos vairs redzējis. Vēlāk jaunā ligzda apmēram simt metru attālumā bija gan iesākta, bet tā arī palika nepabeigta. Iespējams, ka ērgļi kaut kur tomēr bija ligzdojuši, jo vēlākajos gados kilometra attālumā atradu vēl vienu ligzdu. Sī ērgļu pāra ligzdošanu man tā arī neizdevās novērot, jo 1929. gada ziemā mātīte pavisam negaidot nokļuva manās rokās. Dzīvību tai bija izdzēsis mežsarga skrošu lādiņš (izbāznis atrodas Latvijas Dabas muzejā).

No 1929. līdz 1937. gadam perējumu nebija. To secināju no tā, ka tēviņš katru pavasari un vasaras pirmo pusi lidinājās ligzdas tuvumā, skaļi klaigādams (spalgi, it kā rejoši saucieni «kav kav kav kav»), Katrā gājienā to dabūju manīt. Ar bērza tāss svilpi šo saucienu atdarinādams, divas reizes ērgli piesaucu 20—30 metru attālumā, taču abas reizes viņš mani tūlīt arī pamanīja un nekāda ilgāka vērošana nesanāca. Toties 1931. gada martā no 12 metru attāluma uz šo ērgli lūkojos minūtes četrdesmit. Tajos gados ziemas laikā kritušos mājlopus zemnieki bija paraduši aizvest uz mežu un atstāt lapsām un putniem barībai. Mednieki tad mēdza ierīkot sēdekli kādā kokā (lai nesaož) un gaidīja pienākam lapsu. Ari es centos kaut ko sadabūt, nomaļākā vietā ierīkoju tuvumā slēpni un, svētdienas rītos pirms gaismas tur ielīdis, vēroju putnu uzvedību. Toreiz tikko kā biju izgudrojis, kā šos putnus ne tikai vērot, bet arī noķert gredzenošanai. Vārnas un kraukļi, kā zināms, ir ļoti, piesardzīgi: ja redzami tikli un auklas, tad tie atsakās no pievilināšanai izliktās barības. Tāpēc gareniski pārzāģēju trīs metrus garu kārti, šķēlumā izēvelēju dobumu, kur paslēpu tīklu. Lai tīkls izplestos, vajadzēja spēcīgi paraut aiz augšējai kārts pusei piestiprināta tieva koka. Kārti ar paslēpto tiklu uzliku uz zemē iedzītiem mietiem. Tādējādi visa ierīce izskatījās pēc kāršu sētas posma. Kraukļi un vārnas ķērās apmierinoši, bet gan tikai tik ilgi, kamēr bija noķerta kāda trešdaļa no putniem, kas tur apgrozījās. Pārējās divas trešdaļas no cietušajiem tika tik enerģiski apgaismotas un iespaidotas, ka pasākumā vairs nevēlējās piedalīties. Citādi bija ar sīļiem — vienreiz noķertie nāca arī otrreiz. Tāpat vistu vanags, kuram gredzenu biju uzlicis pārāk vaļīgi, atnāca skanēdams (līdz tam nebiju iedomājies, ka putnu gredzens, kāju strauji pakustinot, var arī skanēt, ja uzlikts pārāk vaļīgi)-

Klinšu ērglis atnaca tajā laika, kad ķeršana vēl sekmējās. Viņa ierašanos kraukļi un vārnas sveica ar enerģiskiem sašutuma brēcieniem. No slēpņa nevarēju redzēt, kas īsti ieradies, taču nopratu, ka tas nav mans skanošais vistu vanagš, tam tik sirsnīgs «antigods» netiek parādīts. Tracis lāgiem pierima, lāgiem atkal uzbangoja — tā notiek, kad sašutuma objekts straujāk pakustas. Pie barības arī neviens putns nenāca, izņemot zīlītes, kurām tās «dižmaņu būšanas» diez cik svarīgas nelikās. Ērglis nesteidzās, pagāja sava pusstunda, iekams viņš smagi nosēdās uz manas ķeramās ierīces. Tā sagrīļojās gan, tomēr nesagāzās. Spalvas te uzbozdams, te atkal pieglauzdams, ērglis tā tupēja minūtes desmit. No slēpņa, kas bija labi nomaskēts zem kuplas egles zemajiem zariem, varēju putnu labi apskatīt, noriskēju izmantot arī binokli. Izteiksme ērglim bija īgna, garlaikota.

Ja lielos ērgļus pamana kāda vārna, visos gadalaikos jau pēc brīža salasās bariņš. Tupošiem ērgļiem tuvāk par metru vārnas klāt nelien, lidojošiem, turēdamās mazliet augstāk, grasās pat pieskarties. Tik tuvu uzmācas tikai viens putns, nekad trīs četri reizē. Domāju, ka tas ir tādē|, lai būtu iespējams labi novērot ērgļa kustības jau pašā to sākumā un uz tām varētu savlaicīgi reaģēt. Juceklī ērglis varētu kādu pārsteigt ar strauju ķepas kustību. Tādus mēģinājumus ir gadījies novērot, ja kāds uzbrucējs kļūst pārāk uzmācīgs. Vispār šīs sašutuma un naida izpausmes ērglis uzņem, šķiet, visai vienaldzīgi. Kad pie manām mājām uzbūvēja mežsaimnieku ugunstorni, no kura varēja pārredzēt lielu Olgas purva daļu, pamazām sāku saprast, ka šī vārnu un kraukļu kņada ir visparastākais, gandrīz vai neizbēgamais ērgļa darbības fons. Vajadzēja tikai ar binokļa palīdzību sameklēt, kurā vietā pašreiz pulcējas vārnas, un atrasts bija arī klinšu ērglis. Ir tur ērglim arī savs labums — apkārtni vēro daudzas acis no dažādiem viedokļiem. Daudzreiz esmu mēģinājis piezagties tādu traču vaininiekiem, un nekad tas nav izdevies tieši vārnu dēļ. Kāda no tām ir tevi pamanījusi, iebrēcas un aizbēg, tādā veidā parādīdama, no kuras puses tuvojas traucētājs. Tādus signālus labi saprot arī traču vaininieki. Klinšu ērgļu ligzdu tuvumā vārnas gan nekad netiku redzējis.

Mans ērglis mierīgi tupēja, sevī iegrimis, visapkārt taču mierīgais vārnu sašutuma fons. Uzlecot uz beigta zirga ķermeņa, viņa izskats kļuva daudz jestrāks. Plēsīgie putni, laupījumu apstrādādami, aizvien ik pēc brīža paceļ galvu un aplaiž visapkārt vērīgu skatu — to prasa situācija. Varēja redzēt, ka gaļas plēšana nav viegla lieta — bija viegls sals. Tagad nu vajadzēja izlemt — ķert ērgli, lai apgredzenotu, vai neķert. Tik lielam putnam mana ķeramā ierīce bija mazliet par zemu, bet, kad ērglis galvu noliektu, tīklu droši vien izdotos pārraut pāri. Kopš 1924. gada bija pagājuši jau septiņi gadi, biju izstudējis krievu un vācu ornitoloģisko literatūru, un tāda kā cieņa pet klinšu ērgli apklusināja medību kaislības.

Gaļas plēšana turpinājās kādu pusstundu. Aizvien vairāk izspiedās guza, beidzot tur vajadzēja būt vismaz kilogramam gaļas (paša ērgļa masa ir apmēram trīs kilogrami). Tad ērglis smagi pacēlās spārnos un, lokus nemezdams, aizlidoja ligzdošanas vietas virzienā. Skaidri Iztēlojos, kā viņš tur sēž uz kādas lielas priedes nokaltuša zara un sabozies drebinās. Nav jau joka lieta pielikt tik tuvu pie karstās sirds tādu lielu gaļas kluci, kura temperatūra ir —5° C. To visu vajadzēja sasildīt ar savu asiņu siltumu.

Vai varu droši apgalvot, ka tas bija tas pats klinšu ērgļu tēviņš, kura dzīvesbiedri 1929. gadā nošāva mežsargs? Protams, ka pilnīgi droši to nevaru. Sastopami arī klejojoši klinšu ērgļi (ligzdot tie sāk ne agrāk par piecu gadu vecumu). Klejotāji parasti ir jaunie putni, kurus var pazīt pēc gaišajiem spārnu un astes plankumiem. Novērotajam ērglim nebija šo jaunības pazīmju, un domāju, ka tādi putni jau izturas stingri nometnieciski.

Man tā arī nekad neizdevās novērot klinšu ērgļu sekmīgu ligzdošanu Olgas purvā. Līdz pat 1937. gadam ērglis, kā likās, vēl nebija sameklējis sev dzīvesbiedri. Pēc tam ilgus gadus netiku Olgas purvu apmeklējis. 1954. gadā, kad kopā ar igauņu ornitologiem bijām ērgļu ligzdu apvidū, redzējām lidojošu klinšu ērgli. Ligzdu gan neatradām, bet nebijām jau arī sevišķi meklējuši. Ļoti iespējams, ka jau toreiz ērgļi ligzdoja tajā ligzdā, ko atradu tikai 1967. gadā. Kā jau teicu, ligzda tad bija salabota ar svaigiem priežu zariem, bet tajā nebija perēts (klinšu ērgļi, savu skaitu regulējot, katru gadu olas nedēj). Sai laikā ērgļa mītni jau apdraudēja Cesvaines kūdras rūpnīca. Mašīnu rūkoņa no pāris kilometru attāluma bija labi sadzirdama. No savas ligzdas ērglis droši vien varēja vērot agregātu kustēšanos. Rūpnīcai nodotās sūnekļa teritorijas robeža atradās kādus 300 metrus no ligzdas. Ņemot vērā manu pieredzi Sedas tīrelī, likās, ka nav ne mazāko cerību, ka ar dabas aizsardzību te varētu kas sanākt. Un tomēr biju maldījies — ornitologs, kas ligzdu apmeklēja 1973. gadā, atrada tur vienu mazuli. Vēlāk saņēmu ziņas, ka arī 1980. gadā ligzda bijusi apdzīvota. Kaut ko panākt var tātad arī ar dabas aizsardzības likumu pantiem.

Tagad pastāstīšu par citu klinšu ērgļu pāri, kam piederēja Lubānas ezera klānu plašumi Aiviekstes izteces apvidū un Lielpurvu sūneklis. So ērgļu ligzdu atradu nejauši 1927. gada 7. jūlijā. Tikko kā bija uzsākts padziļināt Aiviekstes augšteci, pavasara plūdu ūdeņi vēl nebija nokritušies. Braucām ar laivu pa Nainiekstes upīti un, atraduši mazu, applūdušu siena kaudzīti, no kuras plunkšķēdamas ūdenī salēca vardes, ierīkojāmies tur uz naktsguļu. Daudzo odu dēļ tas nebija nemaz tik vienkārši. No rīta vēl tumsiņā iebraucām ar laivu mežā; cik tālu tas bija iespējams, un sākām brist, iztraucēdami daudzās pīles. Gaismai austot, aizbaidījām arī vairākus

Jauns klinšu ērglis ligzdā (Nainieksie, 1931. g.)

medņu gaiļus, izrādījās, ka tur ir diezgan bagāts medņu riests. Uzrāpos priedē, lai varētu aplūkot tālāku apkārtni. Tikko kā nokļuvis priedes galā un iekārtojies tā, lai rokas būtu brīvas binokļa turēšanai, pamanīju, ka apmēram no puskilometra attāluma tieši uz mani slīd liels plēsējputns. Viņš ātri tuvojās, un es pazinu, ka tas ir klinšu ērglis. Metru desmit atstatumā putns pēkšņi pameta uz priekšu dzeltenās kājas, lidojumā strauji nobremzēja, pasitās sāņus un nometās priedes galotnē metru piecpadsmit no manis. Lai gan no redzētā biju saviļņots, pamanīju, ka Vilis (mans ceļojuma biedrs) sniedzas pēc bises, kuru biju pieslējis pie koka (tolaik vācu putnu ādiņas toreizējam Skolu muzejam un medību bisi aizvien nēsāju līdzi). Ļoti gribējās paildzināt ērgļa brīnīšanos, tomēr uzsaucu Vilim, lai nedomā šaut. Tad nu, dzirdot balsi, ērglis beidzot saprata, ar ko viņam darīšana. Cilvēkus kokos viņš agrāk nekad nebija redzējis, tāpēc, ieraudzījis kaut ko kustamies koka galā, savas ligzdas tuvumā, viņš, protams, gatavojās uzbrukt, taču laikam ērgļiem spēkā ir princips — pirms uzbrūc, ir jābūt skaidrībā, kam tu uzbrūc. Tā kā lidojuma laikā ērglim šī skaidrība neradās, tas nometās priedes galotnē, bet pirmajā brīdī arī ar to nebija līdzēts, jo objekts nekustējās un daļēji bija aizsegts ar priedes zariem. Tikai balss skaņas sniedza nepieciešamo informāciju, un ērglis aizlidoja, un vairāk mēs viņu tajā dienā nedabūjām redzēt.

Jau tad, kad ērglis man tuvojās, sadzirdēju labi pazīstamos jaunā ērgļa saucienus. Pamanījis māti, viņš ziņoja, ka labprāt kaut ko ēstu. Šoreiz ligzda mūs pārsteidza ar to, ka atradās pavisam necilā, šķībā priedē un ne visai augstu virs zemes. Atraduši tuvumā sausu priedīti kārts resnumā, mēs to nozāģējām, un, kad ērglēnu ar to pabaidījām, viņš izlidoja un netālu nonāca zemē. Kad bijām aplikuši gredzenu (toreiz jau darbojās Latvijas putnu gredzenošanas centrs) un vēl brīdi pakaitinājuši, uzsēdinājām ērglēnu kārts galā un ielikām atpakaļ ligzdā. Ar jauniem plēsējputniem līdzīgi paņēmieni mēdz būt veiksmīgi. Pirmajos sastapšanās brīžos viņi apņēmīgi atstāj ligzdu, lai gan neprot vēl pietiekami labi lidot. Patiesību sakot — lidot viņi prot, bet neprot manevrēt un uzmesties. Ja jaunos putnus saņem ciet un kādu brīdi ļauj iztrakoties, tie kļūst rāmāki un, ligzdā ielikti, nosēž tur vēl pāris nedēļu.

Grāmatās lasām, ka lielie plēsējputni un melnie stārķi savas ligzdas vienmēr taisa izcili lielos un vecos kokos. Taču vienmēr tas tā nav. Ja mežaudze ir veca un putnu ligzdošanai piemērota, tad pats ligzdas koks var arī nebūt resns. Nainiekstes ērgļu pārim bez šīs‘ ligzdas, kā izrādījās, turpat tuvumā bija vēl divas vairākus gadus izmantotas ligzdas, viena no tām uz lielas vējaslotas. Ligzda necilajā priedē pa ziemu bija nokritusi, un nākamajā vasarā ērglis tupēja vienā no abām pārējām. Visilgāk kalpoja ligzda uz vējaslotas. Kad pēc ilgāka laika 1954. gadā kopā ar igauņu ornitologiem šo ligzdu apmeklēju, tur tupēja divi jaunie ērgļi. Pa ilgajiem gadiem ligzdas apmēri bija manāmi palielinājušies (diametrs vairāk nekā divi metri), pat varēja uz tās ērti stāvēt. Šis ērgļu pāris, kā man stāstīja, arī vēl 1973. gadā ligzdojis tuvumā, gan citā kokā, jo priede ar vējaslotu nozāģēta. Varam cerēt, ka arī vēl astoņdesmitajos gados ērgļi tur ligzdos kaut kur tuvumā.

Klinšu ērgļu uzticība reiz izvēlētām ligzdošanas vietām ir apbrīnojama, liekas, ka tā tas ir bijis gadu simteņiem. Tādas vietas diametrs, pēc maniem novērojumiem,

nemēdz būt daudz lielāks par trim kilometriem (vienas minūtes lidojums). Kāpēc gan ērgļi nevarētu pēc vajadzības pārcelties 10—15 kilometrus uz vienu vai otru pusi — kaimiņi konkurenti taču neierobežo?

Kopš 1925. gada sekoju ziņām par klinšu ērgļu ligzdošanu Latvijas teritorijā. Esmu pārliecināts, ka jau trīsdesmitajos gados Latvijā neligzdoja vairāk kā pieci klinšu ērgļu pāri (Olgas purvs, Nainiekste, Strenči, Rozēni, Viļaka).

Atliek vēl pastāstit par trešo klinšu ērgļu pāri, ar kuru man iznaca sastapties. Vācu ornitoloģiskajā žurnālā «Journal fūr Ornithologie» biju izlasījis Latvijas Universitātes histologa Branta rakstu par klinšu ērgļa ligzdu Sedas tīreļa malā, netālu no Curmām. Brants šo ligzdu bija apmeklējis trīsdesmitajos gados. Kad 1946. gadā tiku pārcelts darbā uz Strenču slimnīcu, šo rakstu, protams, atcerējos un nākamā gada maija pirmajās dienās devos Kaulu rozas (tā sauca priedēm apaugušu uzkalniņu virkni Sedas tīreļa austrumu malā) virzienā, lai izpētītu, vai ērgļi tur vēl dzīvo. Ja to ligzdošanas rajonā atrodas vecas priedes ar nokaltušiem zariem, kur ērglim ērti uzmesties, tad var rēķināties ar to, ka tur būs atrodamas ērgļu apmeklējumu’ liecības — kaļķojumi un atrijas. Kaļķojumus lietus noskalo, un pēc tiem vien putna sugu noteikt nevar, turpretī atrijas ir pietiekami raksturīgas un arī saglabāties var pāris gadu, tāpēc ir vērts tās sīkāk aprakstīt.

Plēsīgajiem putniem izejas no kuņģa ir šauras, tur cauri tiek tikai kuņģī jau sagremota un sašķidrināta barība. Kas nav izšķīdis, to kuņģa muskulatūra saveļ garenā pikā. Kad nesagremojamā sakrājies daudz, kuņģis no tā izspiež šķidrumu, un tad kuņģa nervi organizē šo kluču atvemšanu — putns izmet atriju. Tas mēdz notikt atpūtas brīžos (kā redzat, plēsējputnu kuņģi ir gudrāki par mūsējiem). Tas viss plēsējputniem sagādā iespēju maz interesēties par to, ko viņi rij — vilnu, spalvas, pie gaļas gabaliem pielipušas skujas, sausas lapas un zariņus —, gan jau kuņģis zinās, kas derīgs, kas izmetams. Plēsējputnu atrijas zoologiem sniedz vērtīgu informāciju ne tikai par šo putnu barību, bet arī par apkārtnes faunu. Šajā ziņā sevišķi vērtīgas ir pūču atrijas, jo pūču kuņģi negremo kaulus — peļu galvaskausiņi tīri atpreparēti nonāk zoologu rokās. Tomēr gluži nekritiski šo informācijas avotu izmantot nevajag. Ir kāds ceļš,

kādā atrijās var nokļūt viltojumi — un proti: citu dzīvnieku kuņģi, ko norijis plēsīgais putns. Reiz purva piekūniņa kuņģī atradu gandrīz jau pilnīgi sagremotu kāda cita putna kuņģi, kurā bija trīs nelielas ķieģeļu lauskas. Ja būtu gremots vēl pāris stundu, ķieģeļu lausku izcelsme kļūtu mīklaina.

Tātad uz Kaulu rozu devos, par atrijām domādams. Ērgļu atrijas zem vecajām Kaulu rozas priedēm tiešām atradu diezgan daudz, dažas likās pavisam svaigas — ērgļi vēl medīja pa Sedas tīreļa klajumiem! Ligzdu meklēdams, gāju un skatījos, kur vecāks mežs. Pēkšņi uz kvartāla stigas ieraudzīju kraukļa galvu. Tā bija vēl pavisam svaiga jauna kraukļa galva (jaunajiem pakauša spalvas ir ar apaļīgiem, vecajiem — ar smailiem galiem). Jaunie kraukļi ligzdas parasti atstāj ap 10.—15. maiju — tātad šis bija paņemts no ligzdas. Vispirms plēsīgie zīdītāj dzīvnieki mēdz apēst galvas — tātad to kā nenorijamu ērglis būs izmetis no savas ligzdas. Kamēr vēl domāju, tālumā atskanēja nikni kraukļa brēcieni, tie strauji tuvojās un pamazām tepat netālu apklusa. Acīmredzot krauklis pavadīja ērgli, kas atgriezās no medībām. Tepat netālu ligzdai arī vajadzēja būt. Skrajš priežeglājs ar dažiem ļoti veciem kokiem. Pamazām virzījos uz priekšu un drīz no augšas sadzirdēju maigu pīkstēšanu. Izrādījās, ka stāvu gandrīz tieši zem ligzdas, māte pašlaik baro mazos ērglēnus un tie paklusām pīkst. Uzmanīgi pavirzījos nost no ligzdas koka un paslēpos zem kuplas egles zemajiem zariem. No šejienes varēju redzēt ērgļu māti no sāniem, viņa nesteidzīgi plēsa no laupījuma sīkus gabaliņus un sniedza tos mazajiem. Binoklī ērglis man likās, tik tuvu un tik izteiksmīgs, kad viņš ik pēc brīža pacēla galvu, lai pavērotu apkārtni. Brīnījos, kas gan tā skatienā ir savādāks nekā tam jaunajam, kas tupēja manā būrī (nemaz nerunājot par muzeja izbāžņiem). Taču te nu bija tas «karaliskais»… Cilvēki laikam senos laikos iedomājušies, ka būtu labi, ja tā skatītos viņu vadoņi (spriežot pēc vēstures, šīs vēlmes gan īstenojušās ne visai bieži). Nevaru piekrist Konrādam Lorencam, kurš grāmatā «Viņš runāja ar zvēriem, putniem un zivīm» plēsīgos putnus nosauc par stulbiem. Būtiski ir tas, ka mēs ar tiem parasti sastopamies tad, kad tie ir dziļā depresijā (nevienam vēl nav izdevies panākt klinšu ērgļa vairošanos gūsta apstākļos). Ja mēs ar tiem varētu sadraudzēties brīvā lidojumā, iespējams, liktos citādi.

Klinšu ērgļa ligzda Strenčos 1949. g.

(E. Ozola foto)

Laiks bija atgriezties mājās. Iedomājos, ka nebūs labi, ja no egles zaru aizsega iziešu pēkšņi. Izbāzu vienu roku un sāku kustināt pirkstus. Uz ērgli tas sākumā, kā par brīnumu, nekādu iespaidu neatstāja. Drīz tas tomēr kļuva uzmanīgs, un, raugoties uz putnu, radās bažas — vai tikai viņš tūlīt neuzbruks? Bet tad beidzot ērglis bija sapratis, kādiem bīstamiem radījumiem objekts ir pieskaitāms, steidzīgi atstāja ligzdu, virs meža apmeta vienu loku jau ārpus skrošu lādiņa distances (kā gan dzīvnieki kaut ko var zināt par šādām lietām?) un, spriežot pēc kraukja brēcieniem, aizlidoja tālu projām.

Šis pats ērgļu pāris vēlreiz deva iespēju vērot ainas no viņu ģimēnes dzīves. Šoreiz bijām trijatā, piedalījās zoologi E. Ozols un E. Tauriņš. Zinādami, kur atrodas ligzda, pielavījāmies apmēram 80 soļu attālumā un ar binokļiem vērojām, kā ērglis baro savus mēnesi vecos

Klinšu ērgļa mazuļi ligzdā

ērglēnus. Par neļauni, kļuvām pārgalvīgi un mēģinājām pielīst vēl tuvāk. Ērglis mūs pamanīja un aizlaidās, un visu laiku, kamēr fotografējām un gredzenojām mazuļus, netika redzēts neviens no vecajiem putniem.

Trīspadsmit reizes esmu kāpis pie klinšu ērgļu ligzdām, kurās atradās mazuļi, un nekad to vecāki nemēģināja ne uzbrukt, ne baidīt, tie neriņķoja lielā augstumā, bet aizlidoja tālu prom. Nezinu neviena cita mūsu plēsējputna, kas izturētos tāpat. Bet kā tad ar pagājušā gadsimta aprakstiem — gandrīz visi tie tēlo pavisam pretēju ainu? Nevar taču šai literatūrai neticēt! Tātad tikai četru piecu gadu desmitu laikā visu populācijas īpatņu uzvedība šajā ziņā ir mainījusies uz pretējo variantu. Ar kādiem kibernētiskiem paņēmieniem tas panākts? Var jau mēģināt izskaidrot ar izlasi, taču, ņemot vērā ļoti zemo vairošanās ātrumu (uz vienu perējošu pāri vidēji izlido 0,58 mazuļi — pēc U. N. Gluca fon Blocheima aplēsumiem 1970. g.), tas ir maz ticams.

Sā klinšu ērgļa ligzda Oliņas mežniecības teritorijā tiešām atradās pašā lielākajā un vecākajā priedē. Kādreiz priedē bija bišu dore, vidus jau satrunējis. Šo koku tomēr izvēlējušies nevis ērgļi, bet melnie stārķi — to man pastāstīja vecais mežzinis. Tā kā par ligzdošanu ērgļi sāk domāt jau janvārī, tad, stārķiem atgriežoties no Āfrikas, ērgļi jau perēja. Sim ērgļu pārim atšķirībā no pārējiem, kurus zināju, bija tikai viena ligzda.

Sedas tīreļa klinšu ērgļu ligzdas ilgus gadus ir bijušas zināmas ornitologiem un meža sardzei, zinātāji šīs ligzdas saudzējuši, un tā tas būtu varējis turpināties vēl ilgus gadus, ja vien tuvējā tīrelī nebūtu sākusi darboties Sedas kūdras rūpnīca. Meža nogabals, kurā atradās ligzda, rūpnīcai gan nebija nodots, bet robeža atradās turpat metru trīsdesmit attālumā. Vai kāds no ērgļiem tika nošauts, to nezinu. Kad šo vietu vēlāk apmeklēju, izrādījās, ka kāds, izmantojot dori, ielaidis uguni priedes iekšienē, tā nolūzusi un jau sazāģēta malkā. Tīreļa klajumos rosījās daudz cilvēku un trokšņoja mehānismi.

Meža ceļi ap mazajām pilsētiņām piecdesmitajos gados mēdza būt «izgreznoti» ar atkritumu kaudzītēm: veci matrači un plastmasas izstrādājumi, stikli, lupatas, gumijas zābaki un tamlīdzīgas mantas. Kad netālu no Strenčiem kādā vasaras dienā starp visu to ieraudzīju beigta klinšu ērgļa ķermeni, ilgi stāvēju un skatījos… Tas viss jau bija ļoti zīmīgi, attēloja zinātniski tehniskās revolūcijas laikmeta būtību. Vai tā nebija tā pati ērgļu māte, kuras acu izteiksme mani tik ļoti valdzināja, kad vēroju, kā viņa baro savus mazuļus? Skumjā realitāte man zināma; bet kas gan to tik izteiksmīgi te aranžējis? Arī gadījums dažreiz kā liels mākslinieks izteic lietas būtību. Izrādījās, ka pirms dažām nedēļām kāds mednieks Vijciema mežos nošāvis ērgli un nodevis to skolotājam, lai pagatavo izbāzni. Kā zināms, skolotāji mūsdienās ir visai nevaļīgi, un tā iznācis, ka ērgļa ķermenis sācis smirdēt. Kad ērglis nonāca manās rokās, arī man nebija patikas viņu secēt, lai konstatētu — tēviņš vai mātīte. Putns bija bez jaunības pazīmēm, spriežot pēc izmēriem — tēviņš. Acīmredzot, izdzīts no Sedas tīreļa, uzturējās Vijciema mežos.

Speciāli Latvijas klinšu ērgļu barību neesmu pētījis, taču vienmēr, kad apmeklēju ligzdas, rūpīgi aplūkoju gan ligzdu, gan apkārtni, kā arī skatījos, no kā sastāv ērgļu atrijas. A. Brēma aprakstos tiek stāstīts, ka pie klinšu ērgļu ligzdām esot daudz laupījuma atlieku. Neko tādu nekad netiku redzējis. Ligzdas koka tuvākajā apkārtnē neesmu arī nekad atradis tādus «miesnieka bluķus», kādi arvien ir 20—60 soļu attālumā no vistu vanagu un zvirbuļvanagu ligzdām (divas, trīs vietas, kur izdara laupījuma iepriekšējo apstrādi, pirms to nes uz ligzdu). Jādomā, ka klinšu ērgļi laupījumu apstrādā turpat, kur ieguvuši. Ligzdā parasti atradu divu trīs laupījumu atliekas, acīmredzot atliekas no ligzdas tiek sistemātiski un diezgan patālu aiznestas. Zem koka varēja atrast 10—15 laupījuma atliekas (ieskaitot arī kaulus no iepriekšējiem gadiem). Latvijā nozīmīgākais klinšu ērg|u barības objekts tajos laikos bija zaķis (pelēkais un baltais). Zaķu (arī pieaugušu) atliekas atradu katrā apmeklējuma reizē. Bieži tika medīti lapsēni tajā vecumā, kad tie jau sāk izlīst no alām. Vienu reizi pagadījās mazas stirniņas kāja un liela seska atliekas. Vāveres un ūdensžurkas atradu biežāk, peles un sīkus putnus — nekad. Putnu atlieku vispār nebija daudz: vienreiz dzērves, vairākas reizes medņu un rubeņu, nereti vārnu un kraukļu. Novēroju, ka dzērves nevairījās no klinšu ērgju tuvuma. Arī medņiem pret klinšu ērgli kā kaimiņu acīmredzot iebildumu nebija, jo Olgas purva un Nainiekstes ligzdas atradās tieši medņu riesta teritorijas robežās. Ja ērgļi medņiem būtu bīstami, tad riesti, domājams, pārceltos uz citām vietām. Ērgļiem gan medņu riesti kļuva bīstami — runāja, ka kāds mednieks, uz medņiem atnācis, esot nošāvis Nainiekstes ērgli. Kad 1954. gadā kopā ar igauņu zoologiem apmeklējām Nainiekstes ērgļu ligzdu, tajā atradām pieauguša jenotsuņa ķermeni; otra — nesen saplosīta jenotsuņa skeletu ieraudzījām puskilometra attālumā. Jenotsuņus šie ērgļi acīmredzot medīja regulāri.

Ja zaķu tauta būtu reliģioza, tad, manuprāt, tai būtu pamats pielūgt klinšu ērgli kā bargu, bet labvēlīgu dievu. Pašam man nekad nelaimējās novērot, kā klinšu ērglis medī zaķus, bet divi aculiecinieki, kurus izprašņāju, pastāstīja, ka medības beigušās nesekmīgi — zaķis beigās paslēpies mežā. Ja ņem vērā, ka klinšu ērgļu pāra medību lauki mēdz būt 10—20 kilometru plati, tad to pavalstniecībā ir ne mazāk kā tūkstoš zaķu, kuri, kā zināms, diezgan intensīvi vairojas. Skaidrs, ka vieni paši ērgļi spēj novākt tikai daļu no nepilnvērtīgajiem un slimajiem īpatņiem. Apspriežot plēsīgo zvēru un putnu lomu viņu upuru ekoloģijā, arī speciālisti mēdz aizmirst vienu faktoru, kas līdz šim maz pētīts (eksperimentu tehnika nevarētu būt visai apgrūtinoša), — proti, baiļu faktoru. īslaicīgas bailes, plēsoņu ieraugot, ierosina nervu un hormonālo sistēmu, un tām varētu būt arī pozitīva ietekme uz vispārējo tonusu un vairošanās tieksmi.

No 13 jaunajiem klinšu ērgļiem, kuriem esmu ap kāju aplicis gredzenus, ziņas esmu saņēmis par četriem:

—    1933. gada 22. jūnijā Nainiekstes ligzdā apgredzenotais jaunais ērglis tā paša gada 9. oktobrī nošauts Polijā, 100 kilometru uz dienvidaustrumiem no Ļub|inas;

—1947. gada 9. jūnijā Sedas tīreļa ligzdā apgredzenotais putns nošauts 1949. gada 16. janvārī Jelgavas apkārtnē (gredzens tagad rotā mana jubilejas albuma vāku);

—1950. gada 25. maijā Sedas tīreļa ligzdā apgredzenotais ērglis sagūstīts 1952. gada 22. februārī Polijā, 65 kilometrus uz austrumiem no Ļubļinas, ievietots Varšavas zooloģiskajā dārzā;

—1954. gada 4. jūnijā Nainiekstes ligzdā apgredzenotais putns 1958. gada 12. martā bija iekritis lapsām domātajās lamatās Igaunijā.

Vai kāds no maniem klinšu ērgļiem vēl lido? Diezin vai. Cik man zināms, līdz šim atrasto gredzenoto klinšu ērgļu vecums nav pārsniedzis astoņpadsmit gadus. Bet cik ilgi klinšu ērgļi vispār var dzīvot? Agrāk lasīju, ka pat deviņdesmit gadu. Jaunākajā literatūrā gan ir teikts, ka maksimālais drošais skaitlis ir 57 gadi (tik ilgi kāds ērglis esot nodzīvojis gūstā).

Kainisms

Konkurences izraisītā agresivitāte starp vienas ligzdas mazuļiem ir raksturīga visām dienas plēsējputnu sugām. Ligzdu tikko atstājušie mazuļi arī nekad vairs nesanāk cieši kopā, kā to mēdz darīt zīlītes un citi zvirbuļveidīgie putni. Peļu klijānam (Buteo buteo L.) šī agresivitāte ieguvusi ekoloģiska faktora nozīmi. Daži ornitologi šo parādību nosaukuši par «rezerves bērnu». Visaugstāko līmeni mazuļu agresivitāte sasniedz mazajam ērglim (Aquila pomarina Brehm); tā agresivitāte beidzas ar to, ka viens no diviem mazuļiem (mazajam ērglim vairāk nekad -nemēdz būt) tiek nogalināts. Sevišķi intriģējoša pie tam ir parādība, ko vācu ornitologs B. U. Meiburgs nosaucis par «Kaina zīmi». Arī man šīs norises vairākkārt ir iznācis vērot. Pastāstīšu par tām sīkāk.

Latvijā peļu klijānam mēdz būt trīs līdz piecas olas. Barībā daudz lieto peļveidīgos grauzējus, taču to skaits klimatisko apstākļu un epizootiju ietekmē ir svārstīgs. Peļu gados klijāni var izbarot visus piecus mazuļus, sliktākajos gados arī trīs izrādās par daudz. Nu ir tā —

Peļu klijāna mazuļi ligzdā — redzams plankumiņš uz «rezerves mazuļa» galvas

jo mazuļi izsalkušāki, jo spēcīgāk un biežāk tie cits citam knābj. Neveiklie knābieni aizvien tiek tēmēti uz galvu, it sevišķi pakauša daļu. Kuram mazulim pirmajam tur rodas asiņains plankumiņš, tam tad arī ar to pašu ir lemts kļūt par «rezerves bērnu», jo tieši šis plankumiņš tagad fascinē visus knābējus. Ja barošanās apstākļi uzlabojas, viss vēl var beigties labi — visi mazuļi var izaugt lieli. Ja turpretī vēl joprojām jādzīvo nabadzībā, apzīmogotais agri vai vēlu tiek nogalināts. Bet tikmēr viņš jau ir krietni paaudzies un viņa ķermenim ir diezgan liela barības vērtība.

Te atkal gribu lasītājiem atgādināt, ka putni savus mazuļus (kā arī citus sev nozīmīgus objektus) pazīst nevis pēc to formas, bet gan pēc kustībām. Ja kustības kļūst nenormālas vai arī zūd, objekts pavisam izkrīt no kategorijas «mazulis» un iekļūst kategorijā «barība». Tādā veidā, piekopjot «rezerves mazuļa» taktiku, klijāni sasniedz maksimāli iespējamo vairošanās efektivitāti. Manuprat, mums nevajadzētu visai paštaisni par to šausmināties, ņemot vēra, kas notiek ginekoloģisko procedūru kabinetos.

Pie mums Latvijā ligzdo divas paērgļu sugas: mazais ērglis (Aguila pomarina Brehm) un vidējais ērglis

Mazā ērgļa mazulis ligzdā (Ģ. Kasparsona foto)

(Aquila clanga Pali.). Pēdējais sastopams daudz retāk (pēc mana vērtējuma, 1:8). Ekoloģiski sugas ir pietiekami atšķirīgas. Vidējais ērglis vienā vasarā regulāri uzaudzina divus mazuļus, mazais ērglis — tikai vienu. Vidējais ērglis pārziemo Ziemeļāfrikā un arī Vidusjūras ziemeļu piekrastē (šī ērgļa ziemcietība mani pārsteidza 1939./40. gada neparasti aukstajā ziemā — jauns putns, ko četras, piecas dienas vecu biju izņēmis no ligzdas un nodevis saviem brāļiem audzināšanā, pārcieta ziemu neapkurinātā šķūnītī). Mazā ērgļa ziemas areāls ir Āfrikas ekvatoriālā un dienvidu daļa. Vidējais ērglis regulāri medī pīles — mazais to nedara arī tad, ja ūdeņi ietilpst viņa ligzdošanas teritorijā (pēc tā viņš netiecas). Ornitologi apgalvo, ka pīles ļoti labi atšķir šīs sugas — no vidējā ērgļa slēpjas, bet mazajam neveltī īpašu uzmanību. Brīnums, kā viņas to spēj! Pat profesionālam ornitologam t^s nav nekāds kauns, ja viņš nevar droši atšķirt šīs sugas, kamēr nav dabūjis putnu rokā. Apzīmējumi «vidējais» un «mazais» neko nelīdz, jo liels mazo ērgļu sugas pārstāvis var būt lielāks par mazu vidējo ērgļu pārstāvi. Arī spalvu tērpa krāsojums kā vienai, tā otrai sugai ir diezgan variabls. Jauniem (1—3 gadus veciem) mazajiem ērgļiem gan ir droša pazīme — dzeltens plankums uz pakauša. Vairākām ērgļu sugām ir raksturīgi, ka šāds plankums sāk veidoties līdztekus ar seksuālo briedumu. Kad ērglis sasniedzis dzimumgatavību, tas sāk aizstāvēt savu teritoriju, kļūst agresīvs (dažreiz pat ļoti) pret konkurentiem no savas sugas. Tātad mazajiem ērgļiem mēs sastopam kā agro dzelteno pakauša plankumu, tā arī agro agresivitāti. Ornitologi, kas veselām dienām ir sēdējuši slēpņos, vērodami, kas notiek mazā ērgļa ligzdā, apraksta, ka tas ērglēns, kas izšķīlies pirmais (ērglis perē no pirmās olas izdēšanas, bet olas dēj ik pārdienas — tātad vecuma atšķirība divas, trīs dienas), tik ilgi konsekventi un nenogurstoši vajājot jaunāko, kamēr tas nonākot izteiktā distresa stāvoklī, ēst vairs neprasot un nobeidzoties pāris dienu laikā (jaunā Kaina knābis vēl nevarīgs — nav efektīva slepkavības ieroča). Vienu tādu vajāto pārnesu mājās un centos pabarot, tomēr man neizdevās viņu glābt. Esmu dzirdējis, ka, vajāto paņemot prom, kamēr tas vēl maz traumēts, putnēns izaug bez vainas un, ja ieliek atpakaļ ligzdā tad, kad tas jau puslīdz apspalvojies, abi mazuļi pēdējās ligzdas perioda nedēļas pavadot bez lieliem ķīviņiem. Ļoti intriģējoša man liekas sakarība starp Kaina dabu un Kaina zīmi — starp agro intensīvo agresivitāti un agro dzelteno plankumu. Kāds gan fizioloģisks mehānisms saista šos fenomenus?

Lielais piekuns

Zemes biosfēra ir liela arēna, kurā nepārtraukti sastopas visdažādākās sistēmas. Pamanīt, izprast un prognozēt — tā ir cilvēcei nepieciešamā gudrība. Atceroties savas sastapšanās ar lielo piekūnu (Falco peregrinus Tunst.), centīšos akcentēt gan to, kas patīkami pārsteidz kā dabas tēlu bagātība, gan arī to, kas liek apcerēt, ka spēka pieaugumu kaut nedaudz jāapsteidz prāta pieaugumam.

Virtute supero (ar tikumu uzvaru) — šos vārdus lielais piekūns varētu rakstīt uz sava vairoga, ja viņš būtu bruņinieks. Atšķirībā no vistu vanaga viņš tiešām neizmanto nekādu viltīgu «aiz stūra slēpšanās» taktiku — lido augstu gaisā, savu laupījumu panāk, piķēdams attīstot lielāku ātrumu (pat līdz 300 km stundā). Pēc tam piekūns izmanto divējādas taktikas: vai nu bremzē, samazinādams ātrumu, ar nagiem satver laupījumu no apakšas un planē uz zemi (interesanti, ka upuri izturas nekustīgi), vai arī nebremzēdams uzdrāžas un plēš laupījuma muguru ar attiecīgi turētiem pakaļējo pirkstu nagiem; cietušais šokēts krīt zemē, un, apliecis loku, piekūns to satver. Ja vārna paslēpjas priedes zaros vai meža pīle nolaižas zemē, piekūns uzskata, ka situācija ir izsmelta, un nemēģina tās tur meklēt (laimējoties apmēram 80% no pikējumiem). Esmu gan lasījis: ja tundrā ir savairojies daudz lemingu, piekūns ķerot arī tos. Pie piekūnu ligzdām baltirbju plūkumus netiku manījis, lai gan toreiz tās turpat sūnekļos nebija retums. No pagastskolas laikiem prātā palikusi šāda aina: jaukā aprīļa svētdienas rītā, klausoties no visām pusēm skanošo rubeņu rubināšanu, pēkšņs šņāciens lika paskatīties uz debesīm: tur iebrēkdamies izklīda krauķu un kovārņu bars, bet divi putni, kopā saķērušies, planēja zemē un nolaidās uz lauka pārsimt metru attālumā. Skrēju uz turieni. Kad biju jau pusceļā, pacēlās lielais piekūns un aizlidoja. Pēc brīža bez manāmām grūtībām aizlidoja arī krauķis, ko viņš bija nomedījis. Vilies tajā vietā sameklēju tikai pāris krauķa spalviņu. Piekūns, acīmredzot mani vērodams, nebija laupījumu nogalinājis. To piekūni dara nevis ar nagiem kā vistu vanagi, bet ar knābi, satverot pie galvaskausa pirmos kakla skriemeļus. Skriemeļu lūzumu veicina tā sauktais knābja zobs (augšknābja malas izcilnītis un apakšknābja iedobums), kā arī laupījuma mēģinājumi izrauties.

Vācu ornitologs V. Fišers monogrāfijā par lielo piekūnu apraksta visai variablas tā uzvedības formas dažādās zemēs un situācijās. To piekūnu uzvedība, ko novēroju Latvijā, gan likās visai līdzīga.

Gadus trīs pēc tam, kad biju vērojis, kā piekūns noķēra krauķi, lielajā sūneklī laimējās atrast arī viņa ligzdu. Kad klajā vietā biju pienācis desmit soļus no maza priedīšu pudurīša, no tā pēkšņi pacēlās lielais piekūns un, sašutuma brēcienus — aizsmakušus «kāā kāā» — nepārtraukti izkliegdams, riņķoja augstu virs manis. Nekādu ligzdu piekūns nebija taisījis — tikai izkašājis bedrīti uz sausāka ciņa (neviens no piekūnu ģints ligzdas materiālus nevāc). Ligzdā atradās četras apaļīgas, sarkanbrūni pigmentētas olas. Kad lielo piekūnu ligzdās jau ir mazuļi, kuriem, pateicoties biezajām, baltajām pūkām, sildīšana vairs nav vajadzīga, mātītes mēdz sēdēt tuvākās nokaltušās purva priedītes galā un vērot apkārtni. Pietuvojoties tām līdz 100 metru atstatumam, tās sāk sašutumā brēkt, bet, pietuvojoties ligzdai līdz 50 metriem, sāk piķēt uz cilvēku, tomēr nepārsniedzot skrošu šāviena distanci. Reiz, kad Ķemeru tīrelī piekūns vajāja lapsu, likās, ka viņš pikējumā to skāra ar nagiem; lapsa bēga, nemēģinādama aizstāvēties, un piekūns to dzina vairāk nekā puskilometra. Jādomā, ka jenotsuņiem klājas vēl sliktāk un krauklis, tāpat kā klija, arī bēg, daudz nevilcinādamies. To apdomājot, var saprast, cik noderīgs ligzdas kaimiņš lielais piekūns var būt pīlēm, tām pašām pīlēm, kuras ir viens no parastākajiem mūsu lielo piekūnu medīšanas objektiem. Rīcības būtību (šajā gadījumā lielo piekūnu medīšanas paņēmienus) putni pazīst lieliski — pīles (un arī citi putni) izmanto lielo piekūnu aizsardzību.

Ilustrācijai pastāstīšu divus novērojumus. Reiz Ķemeru tīreli tālskatī ieraudzīju, ka piekūns sēž sausas priedes galā pie tās pašas purva akača saliņas, uz kuras jau iepriekšējā vasarā biju viņa ligzdu atradis, bet piecus sešus metrus no viņa pa akaci mierīgi rosās krīkļu bariņš. Kad pienācu tuvāk, piekūns sāka klaigāt sašutuma brēcienus, bet spārnos vēl necēlās — krīkļi neuztraucās. Tie nobijās un ūdenī ienira tikai tad, kad piekūns sāka lidot. Cenas tīrelī vislielākajā akacī — tas jau būtu jāsauc par ezeriņu — uz mazas saliņas atradu piekūna ligzdu, un turpat no savas mazliet vairāk nekā viena metra attālās ligzdas aizbēga meža pile (mercene). Nekādu šķēršļu, kas putniem neļautu vienam otru saredzēt, nebija, tātad pīle un piekūns perējot bieži vien bija raudzījušies viens uz otru. No piekūna olām pašlaik jau šķīlās mazuļi; pēc pīles olu ieperētības stadijas aprēķināju, ka tā ir bijusi pīle, kas izvēlējusies ligzdai vietu piekūna acu priekšā. Nespeciālistam tas var likties neticami, bet ornitoloģiskajā literatūrā līdzīgi gadījumi ir aprakstīti, un daudzu putnu ligzdošana lielo piekūnu tuvumā ir parasta parādiba.

Šoreiz gan pīle bija pārcentusies: kad pēc pāris nedēļām ierados piekūnēnus gredzenot, atradu pīles ligzdu pamestu, olas likās tādā pašā saperētības stadijā, kādā bija, ligzdu pirmo reizi apmeklējot. Laikam gan piekūns pīlei tomēr bija uzbrucis; esmu pārliecināts, ka ne jau kā laupījumam, bet kā ligzdas apdraudētājai. Atcerējos, ko jau pirms tam biju redzējis Jelgavas apkārtnē, — tur 1940. gadā Vircavas mežā lielie piekūni ligzdoja vecā klijānu ligzdā (toreiz uzskatīja, ka uz ziemeļiem no Daugavas lielie piekūni ligzdo sūnekļos uz zemes, bet uz dienvidiem — citu plēsīgo putnu vai kraukļu taisītajās ligzdās), bet sešdesmit soļu attālumā ligzdu bija uztaisījušas

Lielā piekūna mazuļi Olgas purvā 1930. g.

sarkanās klijas. Ornitoloģiskajā literatūrā vairākkārt biju lasījis, ka klijas tīšuprāt apmetoties lielo piekūnu tuvumā, lai atņemtu tiem laupījumu, piekūni visai nopietni to arī neaizsargājot (it kā pēc principa: turu zem sava goda nieka dēļ cīnīties ar tādu lupatlasi). Kad biju pienācis

Lielā piekūna ligzda

pie bērza, lai kāptu un apgredzenotu jaunos piekūnus, to māte, ļoti uzbudināti brēkdama, lidinājās apkārt, bet klija mierīgi tupēja uz zara pie savas ligzdas. Piekūns pēkšņi metās uz kliju un ar skaļu plaukšķi to notrieca no zara; netālu no zemes klija tomēr attapās un aizlidoja. Domāju, ka līdzīgi arī Cenas tīreļa piekūns bija izgāzis savu īgnumu pār merceni pēc manas aiziešanas.

Lielo piekūnu medīšanas paņēmieni ir patikuši ari cilvēkiem. Vidusāzijas tautas jau pirms gadu tūkstošiem nutnus medīja ar pieradinātu piekūnu palīdzību. Eiropas feodāļi šādas medības kā sporta veidu ļoti cienīja viduslaikos; vēl mūsdienās medību piekūni dažās zemēs maksājot lielu naudu. Ir mēģināts arī pieradinātus piekūnus izmantot putnu aizbaidīšanai no lidostām (manuprāt, būtu vērts pamēģināt tādam nolūkam izgatavot mehānisku modeli, kas attēlo piekūna pikējumu un laupījuma satveršanu).

Vēl līdz četrdesmitajiem gadiem rudens un ziemas sezonā lielos piekūnus bieži varēja vērot arī lielākās pilsētās; tur tie tupēja baznīcu torņos (ne pašā galā) un bez lielām pūlēm pārtika no baložiem. Atceros, ka divdesmitajos gados Pētera baznīcas tuvumā uz ielas tiešām bija daudz baložu spalvu un «Jaunākajās Ziņās» parādījās sašutuma pilni raksti, ka netiekot pietiekami gādāts, lai piekūnus, šos briesmīgos slepkavas, iznīcinātu. Jādomā, ka tie piekūni, ko ziemas sezonās vēroju Rīgas un Jelgavas torņos, nākuši no ziemeļiem, jo uzzināju, ka 1948. gada decembrī Rīgā atrasts lielais piekūns, kas 1936. gadā kā mazulis gredzenots Somijā.

Gredzenojis esmu tikai jaunos piekūnus ligzdās. Laikā no 1928. līdz 1953. gadam apgredzenoju 50 lielos piekūnus; no tiem atrasti ir pieci:

Lielā piekūna mazuļi

(gredzena Nr. 47 697) — gredzenots 1931. gada 28. jūnijā ligzdā Olgas purvā, nošauts 1938. gada 31. maijā Igaunijā;

(Nr. 101 322) — gredzenots 1937. gada 21. jūnijā ligzdā Olgas purvā, nošauts 1938. gada 20. janvāri Polijā, Ļubļinas apvidū;

(Nr. 100 897) — gredzenots 1948. gada 13. jūnijā ligzdā Ķemeru tīreli, nošauts 1948. gada 28. novembri Beļģijā;

(Nr. 48 494) — gredzenots 1950. gada 7. jūnijā ligzdā Taures purvā, nošauts 1957. gada 1. maijā Igaunijā; (Nr. 108 572) — gredzenots 1950. gada 7. jūnijā ligzdā Taures purvā, nošauts 1952. gada 10. februārī Francijā.

Pirmajā rudenī jaunie piekūni tātad ir ceļojuši uz dienvidrietumiem, bet ligzdot devušies uz ziemeļiem. Gredzenoto lielo piekūnu ilgākais mūžs brīvībā līdz šim ir 17 gadi — manējie tātad visi jau nekurienē, bet alumīnija gredzeni saglabāsies vēl gadu simteņus kur nu kurais…

Kokos lielo piekūnu ligzdas esmu atradis tikai divas reizes. Viena, jau minētā, atradās Vircavas apkārtnē vecā klijānu ligzdā, otru atradu, tikai pateicoties jauno piekūnu intensīvai klaigāšanai, Cenas tīreļa malā, kā man likās, pavisam nepiemērotos apstākļos — niedrēm pieaugušā, pabiezā priežu mežā, kroplā bērzā, tikai četru metru augstumā, arī klijāna ligzdā. Cenas tīrelī vidēji mēdza ligzdot trīs pāri, Ķemeru tīrelī — divi pāri, Olgas purvā, Sedas un Taures purvā — pa vienam pārim. Kopējais perējošo pāru skaits republikā trīsdesmito gadu beigās, manuprāt, bija tā ap 30—40.

Laupījuma plūkumi ap ligzdām sūnekļos deva iespēju iegūt informāciju par to, kādu sugu putnus piekūni

visvairāk izmanto uzturā ligzdošanas laikā. Radās iespaids, ka laupījumu piekūni necik tālu nenes, bet medī tiešā ligzdas tuvumā pārlidojošus putnus: pavasaros kovārņus, vārnas, strazdus (par strazdu mazāku putnu atliekas netiku atradis), meža un lauku baložus, vēlāk zaļās vārnas; ap jūnija vidu sākās strazdu un tārtiņveidīgo putnu atpakaļceļošana uz dienvidrietumiem. Cenas un Ķemeru tīreļos daudz lielāka loma bija pīlēm, jo tās tur, domājams, sakarā ar ezeru un jūrmalas tuvumu daudz biežāk apmeklēja purva ezeriņus un akačus. V. Fišers raksta, ka lielie'piekūni, nomedītos putnus plūkdami un ēzdami, ik pēc knābiena pagriežoties par 30r , lai vērotu apkārtni visapkārt, tāpēc izplūktās spalvas (ja vējš tās neaizpūš) izkārtotas aplī; arī spārnu pie ķermeņa saistošās cīpslas nepārraujot kā vistu vanags, tādējādi lielā piekūna plūkumus varot atšķirt no vistu vanaga plūkumiem. Sevišķi praktizējies netiku, bet domāju: ja plūkumu ir pietiekami daudz, tad diagnoze varētu būt diezgan droša. Nozīmīga šī iespēja ir kļuvusi tagad, kad svarīgi konstatēt kaut viena piekūna esamību.

Jauks, bet ļoti miglains bija 1954. gada 29. maija agrais rīts Taures purvā. Miglas dēļ lielais piekūns mani neredzēja un itin tuvu klaigāja savus gari stieptos riesta saucienus «gēēeēt gēēēēt». Vai tas bija tēviņš vai mātīte, to nevaru pateikt. Lielajiem piekūniem riesta izdarībās dominējot mātītes (viņas ir arī par kādu trešdaļu smagākas par tēviņiem, vispār sver apmēram vienu kilogramu). Pie tāda tipa laulībām sapārošanās esot «smalka lieta» un dažreiz neizdodoties ari tad, ja teritorijā ir abi partneri. Kādreizējā ligzdas bedrīte izrādījās gan svaigi kašāta, tomēr tukša. Šī tad arī bija mana pēdējā sastapšanās ar lielo piekūnu, kaut gan pa tīreļiem tiku klejojis arī pēc tam.

Vācijas Demokrātiskajā Republikā, kā ziņoja žurnāls «Der Falke», kopš 1975. gada lielie piekūni vairs neligzdojot. Igaunijā piecdesmito gadu sākumā ligzdojuši vēl četrdesmit pāri, bet 1971. gadā vairs neviens. Somijā piecdesmito gadu sākumā perējošo pāru bijis vēl ap tūkstoti, bet septiņdesmitajos gados vairs tikai trīsdesmit. Tāda pati aina arī Ziemeļamerikā. Nelielā skaitā lielie piekūni ligzdo tikai Tālajos Ziemeļos. Tīšu piekūnu vajāšanu cilvēki izbeidza jau četrdesmitajos gados. Bet kas tad noticis? Ornitologi ir vienis prātis, ka vainojams DDT un citi līdzīgi noturīgi pesticīdi. Šīs ķimikālijas sakrājoties

grauzēju, putnu un zivju organismos, galvenokārt tauķaudos un aknās, un plēsēj putni pamazām vien salasa un sakrāj sevī daudzumus, kas sāk jau iedarboties toksiski, it sevišķi vairošanās periodos, kad tiek pastiprināti izmantotas uzkrātās tauku rezerves. Lielie piekūni acīmredzot izrādījušies sevišķi jutīgi pret šiem hlororganiskajiem preparātiem. Tieša pieaugušu īpatņu nobeigšanās laikam gan ir reta, bet stipri cieš vairošanās sistēma, kā sekas ir pazemināta sapārošanās spēja, neapaugļotas olas pēdējā piekūna ligzdā, kas 1974. gadā atrasta Cenas tīrelī, bijis viens vienīgs vanckars), olu čaumalas kļūst tik plānas, ka perējot saplīst. Kad izlasīju biezu grāmatu vācu valodā (autoru esmu aizmirsis), kurā bija aprakstīts, kā pasaulē tiek pārbaudīti insekticīdi un vispār pesticīdi pirms to ieviešanas praksē, biju pārsteigts par to, cik paviršas šīs pārbaudes ir bijušas līdz šim. Kad diskutējam par līdzīgām problēmām, aizvien vajag atcerēties, cik sarežģītas ir dzīvās sistēmas, cik niecīgi hormonu un ferornonu daudzumi tās regulē un tātad var ari samaitat. Mūsu acs spēj saskatīt jau vienu pašu fotonu — vai tad nevajadzētu labāk apdomāt, pirms plaši izplatīt mākslīgi sintezētās molekulas?

Iespējama ir izrādījusies lielo piekunu vairošanās lielos sprostos nebrīvē; vajadzētu to izmantot arī pie mums. V. Fišers savā monogrāfijā apraksta, ka ļoti bieži ir novērota lielo piekūnu peldēšanās tieksme. Šādai iespējai tātad vajadzētu būt arī sprostā. Dzeršana plēsīgajiem putniem nav vajadzīga, pie tādas pārliecības esmu nācis, daudzkārt šos putnus audzēdams būros bez dzeramtrauka.

Bezdelīgu piekuns

Starp mūsu plēsīgajiem putniem ir sastopami divi pāri dubultnieku. Tie ir: vistu vanags—zvirbuļu vanags un lielais piekūns—bezdelīgu piekūns (Falco subbuteo L.). Ķermeņa formas ziņā dubultnieki visai līdzīgi, arī spalvu tērpa krāsa atšķiras tikai nedaudz, toties lieluma ziņā starpība ir visai nozīmīga — vistu vanags trīs reizes smagāks par zvirbuļu vanagu, un lielais piekūns trīs reizes smagāks par bezdelīgu piekūnu. Nav skaidri zināms, kā evolūcijas gaitā varēja izveidoties šāda dubultniecība starp sugām, un nāk prātā doma, ka «ideja» variēt masu nav aprobežojusies tikai ar atsevišķu sugu izveidošanu, bet ir ari dzimuma dimorfisma pamatā — tieši šiem plēsīgajiem putniem mātītes ir daudz smagākas par tēviņiem.

Mūsu gadsimta pēdējā pusē bezdelīgu piekūnu Latvijā ligzdoja diezgan daudz, attālums starp ligzdām bija 3—5 kilometri. Perējumus esmu novērojis tikai vecajās vārnu ligzdās, kuras piekūni turklāt nemaz nelabo. Nereti konstatēju, ka pāris gan ir ieņēmis ligzdošanas teritoriju, bet mazuļus neaudzina. Domāju, ka tā bija skaita pašregulācijas izpausme; pie lauku un purva piekūniem to netiku pamanījis. Medījot lidojums ļoti straujš; nekad netiku redzējis, ka bezdelīgu piekūns ķertu medījumu uz zemes. Kad piekūns lidoja diezgan zemu pāri niedrājos nakšņojošajiem strazdu bariem, brīnījos, ka tie tikpat kā nereaģēja. Man liekas, ka māju strazds par bezdelīgu piekūna laupījumu var kļūt tikai izņēmuma kārtā. Bezdelīgu piekūni bieži medī spāres un vaboles.

No citiem mūsu piekūniem bezdelīgu piekūns atšķiras ar aktivitāti ari vēlajās vakara stundās; domāju, ka tad viņš medī kukaiņus un, iespējams, arī sikspārņus.

Lejasciemā man atnesa it kā no ligzdas izkritušu bezdelīgu piekūniņu, kuram līdz lidotspējai trūka vēl kāda nedēļa. Nolēmu to neaudzināt pie mājām, lai tas nepierastu pie cilvēka un nebūtu tādēļ nolemts nožēlojamam liktenim. Novietoju putnēna būri netālu no savrupām lauku mājām un reizi dienā tam ieliku barību. Kad vajadzēja sākt lidot, būris tika atvērts tā, lai piekūniņš to uzreiz nepamanītu. Bija sagadījies tā, ka būris atradās pie zirgu aploka, kur vakaros lidoja daudz mēslu vaboļu. Šis apstāklis lielā mērā veicināja piekūniņa laimīgu adaptēšanos dabiskajā vidē. Kādas pāris nedēļas viņu varēja novērot veiksmīgi medījam mēslu vaboles. Likās, ka mijkrēšļa laikā viņš tā pieēdās, ka pietika visai dienai.

Ķīķis (lapseņu klijāns) un bezdelīgu piekūns ir mūsu visvēlāk perējošie plēsīgie putni, kuru mazuļi gredzenojami ap 10. augustu. Kāpjot pie plēsīgo putnu ligzdām, lai apgredzenotu to mazuļus, paretam atgadījās arī tā, ka uzkāpu pie ligzdas, kamēr vecie putni mani vēl nebija pamanījuši. Šādā situācijā trīs reizes vecais putns, nākdams no medībām, mani pamanīja tikai tad, kad jau bija uzlaidies uz ligzdas. Pirmo reizi tas bija lauku piekūns, kas, nagos satvēris, nesa lauku peli; metrus desmit no ligzdas, lai atbrīvotu kāju, tas pārtvēra peli knābī un, nometies uz ligzdas, ātri pazina cilvēku, aizbēga un, sašutumā klaigādams, lidinājās apkārt. Otrreiz tas bija mazais ērglis Svētes mežos; tas atlidoja ar nomedītu zebieksti un arī situāciju izprata, iekams iedomājos viņu satvert. Trešajā reizē ar bezdelīgu piekūnu sastapos Jelgavas apkārtnē. Viņš uzlaidās uz ligzdas bez laupījuma un nemaz nesteidzās bēgt. Saņemu putnu ar roku gluži mierīgi un ap kāju apliku gredzenu arī bez sevišķas cīkstēšanās. Va|ā palaists, piekūns izturējās normāli — klaigādams lidinājās apkārt apmēram 50 metru attālumā. Tagad nu prātoju — vai šai lēnprātībai bija tikai gadījuma raksturs vai arī tā ir ģenētiski ieprogrammēta, jo, lūk, O. Heinrots raksta, ka bezdelīgu piekūns esot vispiekūniskākais no visiem piekūniem, jaunie putni, ko viņš audzinājis, izturējušies loti mierīgi, nevairījušies no roku pieskārieniem. Pretstats straujumam lidojumā?

Ķīķis (lapseņu klijāns)

Saulaina jūlija diena. Pēc saules pulksteņa ir tā ap desmitiem. Virs mežu galiem izlido plēsīgie putni, savas riesta lidojumu tradīcijas piekopjot. Tās ir pāris stundas vaļas dzīvesprieka izpausmei. Izjust sava lidojuma veiklību, palepoties ar personisko teritoriju, ko spējis iemantot, un emociju kāpinājuma brīžos skaļi izkliegt savu credo. Vistu vanags tādām izdarībām veltī vismazāk laika un enerģijas, nepatīk viņam tā klaji rādīties, jo viņa medīšanas taktikas galvenā gudrība ir uzklupt no aizsega, pēkšņi parādoties. Klijāns ar pikēšanu un klaigāšanu «klia» noņemas visilgāk. Mazais ērglis veic dziļākus pikējumus un saka «kliuk». Ķīķis (Pernis apivorus (L.)) spēlējas ne gluži tik ilgi kā klijāns. Viņa lidošanas spēle ir citāda nekā iepriekš minētajām sugām, viņš nepikē uz leju, bet dodas mazliet uz augšu un pie tam sasit uz muguras abus spārnus kopā (droša ķīķa pazīme). Ķīķa saucieni ir maigāki un ilgstošāki — «kliiiija». Man likās, ka tie ir lielu ilgu pilni, kad trīsdesmitajos gados, būdams sava mūža zenītā, vēroju jūlija mežu un pļavu lapotnes vislielāko plaukumu un izjutu fotosintēzes vareno straumi. Ķīķis sauca un sauca, un es fantazēju par fotosintēzi, visvarenāko dzīvības radošo izpausmi. Tā jau nu laikam gan ir tikai tāda cilvēciska poetizēšana, vai tam varētu būt kāds sakars ar putnu …

Šķiet, ķīķa sauciens ir līdzīgs peļu klijāna saucienam, taču klijāna sauciens manī skan ka veiksmīga mietpilsoņa pašapmierinātība. Iespējams, ka tā bija vainas apziņa, kas palīdzēja man ķīķa saucienos sadzirdēt tik lielu Latvijas dabas estētisku vērtību. Kad man bija septiņpadsmit gadi un drīkstēju jau lietot medību bisi, reiz, veca bērza sazarojumā atradis lielu ligzdu, nospriedu, ka tā nu ir tā vistu vanaga māja, kurš šad tad parādījās mūsu pagalmā. Bisi gatavībā turēdams, ar kājām spārdīju bērza stumbru un baidīju ar balsi. Putns izlidoja tikai pēc pāris minūtēm un mierīgi nosēdās turpat netālu uz zara, uz mani lūkodamies (toreiz vēl nezināju, ka ne klijāns, ne vistu vanags nekad tā nedara). Mājās savu laupījumu pārnesu vēl diezgan bramanīgs, bet šaubas aizvien pieauga, un, kad paskatījos, kas «vistu vanagam» kuņģī, izrādījās — dažas lapsenes un to kūniņas… Atšķiras arī jauno ķīķu izturēšanās ligzdā — ekskrementus tie nešļāc pāri ligzdas malām, kā to dara citi vanagi, tāpēc zem ligzdas koka gandrīz nemaz nav «nokaļķots».

Ķīķis ir centīgs ligzdu taisītājs. Dažās latviešu autoru grāmatās ir rakstits, ka dažreiz viņš izmantojot iepriekšējo gadu kraukļu un vārnu ligzdas, — to gan ķīķis nekad nedara. Manuprāt, aptuveni vienai trešdaļai ligzdu, ko izmanto klijāni, vistu vanagi un mazie ērgļi, pamatus ir licis ķīķis. Tā tas ir tāpēc, ka ķiķi nemēdz ilgstoši ligzdot vienā un tajā pašā ligzdā. Daudz biežāk par klijāniem, vistu vanagiem un mazajiem ērgļiem ķīķis uz ligzdas uzliek no zaļojoša koka nolauztus zariņus. To viņš dara visu laiku, kamēr vien mazuļi atrodas ligzdā. Vācu ornitologs H. Minhs, kurš 1955. gadā par ķīķi publicējis nelielu monogrāfiju sērijā «Die neue Brehm-Būcherei», daudzas dienas nosēdējis pie ķīķu ligzdām slēpnī, to ģimenes dzīvi vērodams, un domā, ka biezā lapoto zariņu kārta, kas sakrājas ligzdā, ļoti noderot jaunajiem putniem. Tā tie jau mazotnē var vingrināties alu rakšanā, kas pieaugušajiem nepieciešama, lai piekļūtu lapsenēm. Lapsenes (galvenokārt to kāpuri un kūniņas) tiešām ir ķīķu galvenā barība. Par to var pārliecināties, aplūkojot ligzdas, kad jaunie ķīķi jau paaugušies, jo par tukšo šūnu aizvākšanu vecie putni nerūpējas. Domāju tāpat kā vācu ornitologs V. Vendlands — ķīķi vēro lapseņu lidošanu un tādā veidā izseko, kur tām ir pūznis. Lapseņu dzēlieni ķiķiem nebūt neesot nekaitīgi, tādēļ knābja vaskādiņa tiem ir ar zvīņveidīgām spalvām un kājas sedzošie

Ķīķa mazulis ligzda

vairodziņi ir tik cieti, ka lapsenes dzelonis cauri neiet. Nu, bet acis? No astoņu līdz desmit gadu vecumam nodarbojos ar lapseņu pūžņu postīšanu un zinu, cik strauji lapsene pielido un iedzel, — kā gan ķīķis acis paspēj pasargāt? Mums, zēniem, bija savs paņēmiens — pHikām pie alas vai pūžņa atveres tukšu pudeli un satracinājām lapseņu saimi. Visi sargi — to mēdza būt ap 10—50 — salīda pudelē, un varējām puslīdz droši rīkoties. Bet ķīķis taču tā nevar izdarīt! Viena pati lapsene var dzelt trīs, četras reizes; vēl šodien nesaprotu, kā tiek pasargātas ķīķa acis. Daudz vēl dabai noslēpumu. Daži domā, ka lielo daļu jau zinām un vajag tikai rīkoties; manuprāt, gan zinām vēl tikai pāris simtdaļu.

Lapsenēm nereti uznāk kaut kādas sērgas, un vairāk nekā puse no saimēm iet bojā, pirms vēl ķīķim mazuļi izšķīlušies (jūlija pirmās dekādes beigās); ar ko tad nu tie barojas? Mūsu apstākļos otrajā vietā ir vardes, bez tam vēl tikko no ligzdām izvedušies zvirbuļveidīgo putnu mazuļi un sienāži. No ligzdas izņemtus un gūstā audzinātus ķīķus varot ilgstoši barot ar pienā mērcētu baltmaizi.

Ja atmiņa mani neviļ, tad tas ir vācu ornitologs V. Vendlands, kurš konstatēja, ka plēsīgie putni, kuru ligzdas ir tuvu dzīvojamām ēkām, gandrīz pilnībā izbeidzot klaigāšanu riesta lidojuma laikā. Kad 1967. gadā tikai apmēram 200 metrus no Strenču dzelzceļa stacijas atradu ķīķa ligzdu, novēroju, ka ligzdas tuvumā ķīķi tiešām izturējās pavisam klusu, bet riesta lidojumiem un klaigāšanai tiem bija cita vieta, vairāk nekā kilometra attālumā.

Par vistu vanagu un vistam

Vai tad vistām šī vanaga (Accipiter gentilis (L.)) trofiskajās (barošanās) saiknēs tiešām ir tik nozīmīga loma mūsu republikā? Trīsdesmitajos gados novēroju kādu vistu vanagu pāri. Ligzda atradās Asūnes pagastā, nelielā mežiņā; apkārt bija daudz viensētu. Uz ligzdas pastāvīgi atradu gandrīz tikai pusaugu cāļu paliekas. Esmu pārliecināts, ka vistu vanagi nespēj tālu aizstiept lielu vistu. Vistām, it sevišķi rudens pusē, tie gan labprāt uzbrūk, bet reti kad izdodas netraucēti izmantot laupījumu. Reiz, atgriežoties no lauka, pamanīju, ka pļaviņā pie dārza vistu vanags plosa un ēd vistu; kad tas aizlaidās, redzēju, ka apēsts jau ļoti daudz, viņš varēja būt ēdis ilgāk par pusstundu. Turpat, divu metru attālumā, cieši zemei piespiedušās, sastingušas visu šo laiku bija tupējušas divas vistas, trešā sastingusi, apveļoties uz muguras, ar kājām uz augšu (vai acis arī nemirkšķināja?). Domāju, ka vistu vanags aizlidotu, šīs trīs vistas neaizticis.

Mežainākos apvidos vistu paliekas uz ligzdām nekad neatradu. Medībās vistu vanagi lielu lomu piešķīra baložiem. Reiz novēroju, kā vistu vanags, ar vienu kāju ieķēries apses dobuma malā, ar otru izvilka pusaugu meža balodīti. Lidojumā panākt balodi vistu vanagam neizdodas. Viņa taktika ir pārsteigšana, pēkšņi apsviežoties ap kādu stūri vai zemā lidojumā pārlidojot krūmus; manevrēt palīdz garā aste. Rīgā, Raunas ielas galā, divreiz novēroju, cik labi vistu vanags prata izmantot namu kores. Vispirms tas, strauji vēcinādams spārnus, uzņēma ātrumu un tad noplanēja no apakšas cieši gar divu triju namu jumtiem, pēkšņi parādoties aiz kores. Būtu arī kādu balodi dabūjis, bet abas reizes medibas izbojāja vārnas ar saviem ķērcieniem. Baloži labi atšķir šo ķērcienu nianses un, ja runa ir par vistu vanagu, tūlīt ceļas spārnos.

Strenčos kāda padzīvojusi vistu vanagu mātīte bija izpratusi iespēju noķert baložus, kad tie ielīduši šķūnī. Lielais slimnīcas palīgsaimniecības šķūnis tika izmantots labības savākšanai un kulšanai. Kad vēla rudens priekšpusdienā pa nakti uzsnigušu sniedziņu gājām šķūnim garām, pēc pēdām pamanījām, ka pa durvju apakšu, kurām noplēsts dēlis, šķūnī ielīdis baložu bars. Bet sniegā bija redzamas arī triju lēcienu pēdas, kas cēlušās no vistu vanaga kājām. Arī mēs iespraucāmies pa durvju apakšu un tūlīt aizkrāvām to ar salmiem. Vistu vanagu noķērām un apgredzenojām bez sevišķām pūlēm.

Vistu vanagu konflikti ar vārnām, šķiet, ir mūžseni un nebeidzami. Nomušīt vienu vārnu — to vistu vanags varētu, bet pa vienai viņas reti kad var sastapt, un piecu, sešu vārnu brēkšana un uzbrukumi ir ļoti nepatīkami. Tomēr vistu vanagi interesējas par jaunajiem vārnēniem, un, pateicoties tam, ka laupījuma pievārēšana šai gadījumā pūles neprasa, tie paķer no ligzdas vārnēnu un nolaižas, kur biezāks pamežs, jo tur vārnas vanagam baidās tuvoties.

Atliek vēl pastāstīt, kā vistu bars reaģē uz vanagiem. Jau trīsdesmitajos gados kāda ornitologa rakstos izlasīju novērojumu, ka vistām ir divējādi brīdinājuma saucieni: «kudāk-taktak» — briesmas uz zemes — un gari stiepts ķērciens «ķiiir» — briesmas no gaisa. Daudzkārt pats to novēroju un vairāk nekā četrdesmit gadus arī citiem stāstīju, piedevām mēdzu vēl poetizēt, ka vistiņa, olu izdējusi, klusi attālinās no ligzdas un tad sāk kladzināt, pārdzīvojot bažas par ligzdu, kura atrodas uz zemes. Likās, ka «uz zemes» un «gaisā» ir pietiekami vienkārši jēdzieni un nav te nekādu problēmu. Nemaz neapjautu, ka problēma tomēr ir. Tikai nupat, lielā vecumā, atskārtu, ka te vajadzīgs eksperiments. Ko vistas teiktu, ja pēkšņi ieraudzītu, ka virs viņu galvām pa koku zariem lēkā cauna* un kā reaģētu, kad ieraudzītu, ka, pa zemi lēkdams, spārnus nevicinādams, viņām tuvojas izsalcis vistu vanags? Atbildi nezinu un diezin vai uzzināšu, bet vairāk sliecos domāt, ka uz caunu reaģētu ar «kudāk-tak», bet uz vanagu ar «ķiiir». Izturēšanās ģenētiskā programmēšana tad gan sāk likties visai sarežģīta.

Vai tad nekad netiku piekauts?

Tik daudzas reizes kāpu pie plēsīgo putnu ligzdām — vai tad tie nekad man neuzbruka? Ja jautātu, vai tiem bija iespēja man nopietni kaitēt, tad jāatzīst, ka bija gan. Saskrāpēt seju, pat acis pilnīgi izknābt — tas būtu acumirkļa darbs; kāpjot abas rokas man taču bieži vien bija aizņemtas. (Kā putni uzvestos, ja pie ligzdas kāptu šimpanze?) Kā gan šis respekts pret cilvēku ir izveidojies, un cik sen tas jau pastāv? Vēl no pagājušā gadsimta ir daudz stāstu par klinšu un jūras ērgļu uzbrukumiem, savu ligzdu aizstāvot, — vai tie visi izdomāti? Bet tagad? Ja uz mani piķētu klinšu ērglis — es nobītos gan, bet tieši tie bīstamākie putni ne tuvumā nerādās! Vai tā bija jau bulta, kas viņus ietekmēja? Un vispār — kā līdzīgā situācijā var notikt mācīšanās? Valodas putniem nav, nākamajai paaudzei neko nevar pavēstīt. Ja mednieks, atradis plēsīgā putna ligzdu, grib šo putnu iznīcināt, viņš jau šā vai tā to panāk, ja ne pirmajā, tad nākamajā nācienā. Ne pie kādiem skaidriem slēdzieniem par tagadējo plēsējputnu piesardzības izcelšanos neesmu ticis.

Varu pastāstīt, ka ar nagu aiz auss ieskrāpēts es tiku divas reizes, vienreiz to izdarīja meža pūce, otrreiz — vistu vanags. Paņēmiens acīmredzot ir ieprogrammēts vairākām plēsīgo putnu sugām — brāžoties garām, turēt gatavibā pakaļējo nagu. Viss notika vienā mirklī, tomēr, ja es plēsīgo putnu visu laiku uzmanītu, risks viņam būtu diezgan liels. Domāju, ka viņi prot novērtēt, kad ienaidnieka uzmanība no viņiem novērsta.

Tikai vienu reizi gadījās, ka brūno čakstu tēviņš, mani baidīdams, ar krūtīm triecās pret manu galvu; neviens cits no mazajiem putniem man nav pieskāries. Varbūt brūnā čakste, pati būdama citu mazāku putnu ligzdu postītāja, izmantoja paņēmienu, ar kuru tie bija viņu atgaiņājuši?

Laukirbe

To, kas pārsteidz, aplūkojot dzīvu un veselu laukirbi (Perdix perdix (L.)), muzejā tā pa īstam nevar ieraudzīt — tā ir spalvu galiņu ciešā sakļautība gludā virsmā,

Putnu spalvu daudzveidība (V. Klimpiņa foto)

Vakarlēpis pere

Divas dienas vecs dzeguzens izgrūž no ligzdas iās saimnieka olas un mazuļus

Dzeguzes ola erickiņa ligzdā būrītī

Paaudzies dzeguzēns erickiņa ligzdā

Vārnēns ar nepilnīgi attīstījušos apspalvojumu

Jauns sīlis

Sīļa ligzda

Jauna lielā zīlīte

Svilpis un ķivulis barolavā

Svilpja ligzda

Dziedatajstrozda ligzda

Urālpūces mazulis

Raibs ir nevis dzeņa vēders, bet spārns

domājams, tādēļ, lai, rasā tekājot, spalvu tērps pārāk nesamirktu. Rudenī un ziemā laukirbes dzīvo baros, un arī šo baru «sak|autlba» ir apbrīnojami «gluda», tas redzams, novērojot viņu lidošanu. Viss bars uzlido vienlaicīgi, ar lielu troksni (nav jau vairs ko slēpt, kur mēs bijām!). Nosēšanās turpretī tiek izdarīta klusi — to panāk, pārtraucot spārnu vēcināšanu jau krietnu laiciņu, pirms sasniegta izvēlētā vieta, planējot, līdz ātrums ir pietiekami samazinājies. Bieži tomēr gadās, ka lēmums nosēsties kaut kādu iemeslu dēļ tiek grozīts un viss bars atkal trokšņaini savicina spārnus — tā rodas irbju lidojumam raksturīgie spurdzieni. Ar kādu signālu palīdzību šī saliedētība tiek panākta, tas nav vēl izpētīts.

No bērnības atmiņā man palikusi laukirbju jārēšanās pavasaru vakaros un naktīs. Ir jau arī satraucošas darīšanas: jāsadalās pāros un bara kopējā teritorija jāsadala viensētās. Bet kādēļ laukirbe, būdama dienas putns, to darīja pa tumsu? Te no vienas, te no otras puses atskanēja griezīgie «čerr gek» saucieni un skaļie aizlidošanas trokšņi. Būtu interesanti visas tās izdarības pavērot dienas gaismā.

Ziemā man patika sniegā redzēt laukirbju pēdiņu rindas pa 10—15 citu citai blakus, it kā kareivji ierindā būtu soļojuši. Barību meklēdamas, sanāca visas kopā un nokašāja sniegu līdz pat rudzuzālei.

Lubānas apvidū laukirbju skaits strauji sāka samazinatics jau divdesmito gadu beigās, un nu, kā dzird, tur nevienas vairs neesot. Strenču apkārtnē, it sevišķi Trikātas laukos, irbes piecdesmitajos gados vēl bija sastopamas diezgan bieži. Sešdesmito gadu beigās likās, ka drīz pavisam jau izzudīs, bet septiņdesmito gadu beigās dažs bariņš atkal parādījās. Reiz laukirbju baru iztraucēju Strenču pilsētiņā, tas uzlidoja virsū telefona vadiem, un viena irbe nokrita ar salauztu spārnu. Pirms gadiem desmit līdzīgu notikumu jau biju piedzīvojis. Radās doma, ka telefona un elektrības stieplēm varētu būt bijusi zināma loma irbju skaita samazināšanā. Vācu ornitoloģijas klasiķi Oskars un Magdalēna Heinroti dzīvoklī audzējuši laukirbes, ko bija izperējusi vista; viņi apraksta, ka tās iemācījušās diezgan veikli lidināties pa istabu, bet nemācējušas uzlaisties uz galdiem un palodzēm. Vai varētu būt, ka laukirbēm kā stepes ainavas putniem būtu kāds optisks kustību koordinācijas defekts attiecībā pret horizontāli nostieptām stieplēm? Kad, vistas izperētas, pie mājas man uzauga un sāka lidot trīs meža pīles (mercenes), es ar lielām bažām vēroju — ka tik neiedrāžas kādā no daudzajiem ap māju savilktajiem vadiem, taču tas nekad nenotika. Laikam jau pa daļai tāpēc ir izdevusies meža pīļu urbanizācija.

1928./29. gada ziemā Olgas purva apkārtnē laukirbju jau bija palicis maz. Neliels bariņš nāca Aizpurvnieku māju šķūnī pie pelavu kaudzes. Taču tur uzglūnēja kaķi un vistu vanags. Nolēmu irbītes sagūstīt un pa ziemu izmitināt vecajā klētiņā, kura stāvēja tukša. Tur tad trīs sagūstītās irbītes ievietoju. Logam priekšā stingri nostiepu tīklu, ieliku lielu kasti ar irdenu sniegu, sabēru pelavas, graudus, saplūkto rudzuzāli un granti. Klētiņā kādreiz bija kulstīti lini, grīda klāta ar spaļiem un šur tur atradās pa pakulu kušķītim. Atcerēdamies izteicienu «pinas kā vista pa pakulām», cik spēdams tās novācu un nopriecājos, ka visu esmu labi nokārtojis. Kad pēc piecām dienām ierados irbītes apraudzīt, tās likās vārgas, mēģinot bēgt, nokrita uz sāniem. Izrādījās, ka viņām ap katru kāju bija izveidojies pabiezs pakulu tinums un šie tinumi savukārt sasaistījušies kopā. To, kas noticis, saprast nebija grūti. Starp spaļiem bijis daudz sīku atsevišķu pakulu šķiedriņu. Mundri tekādamas, irbes tās pamazām savākušas ap savām kājām. Ne jau katrs klētiņā ievietots putns būtu sev sapinis kājas — te acīmredzot svarīgs bija soļa platums un straujums (nav daudz putnu, kas tek straujāk par irbi). Ar to arī visas pakulu šķiedriņas izrādījās savāktas — un pinekļi neatkārtojās.

Gadījums man palicis prātā tāpēc, ka tajā saskatīju pamācību: sarežģītu sistēmu mijiedarbības prognozējot, arvien jārēķinās ar «pakulu šķiedriņām», ko doktrināri nepamana un kas prognozi salaiž dēlī.

Vakarlēpis

Malienas pusē mēs viņu saucām par lēli, latīniski ģints nosaukums Caprimulgus europaeus nozīmē — kazu slaucējs, arī krievu «kozodoj» nozīmē to pašu, bet vāciešiem— nakts bezdelīga. Dīvaini nosaukumi! Patiesībā vislielākā radniecība lēlim ir ar svīri, pretstatīgi tikai aktivitātes periodi — svīrei dienā, lēlim naktī. Ticējums, ka lēlis pa naktīm slauc kazas, domājams, varēja rasties no tā, ka lēlim plata mute un viņš, mēslu vaboles medīdams,

bieži lido ap lopu novietnēm. Vakarlēpja dziesma — mīkstie un gari stieptie (līdz piecām minūtēm) «errrrr orrr errrr» — manā uztverē atgādina vērpjamā ratiņa troksni, un bērnībā es teicu, ka lēlis vērpj miglu. Tur, kur sūnekļa malā šī noslēpumainā naktsdarbība notika, arī vienmēr bija migla. To, ka noskaņojumu traucējošā plaukšķināšana (spārnus virs muguras kopā sasitot) un huligāniskie izkliedzieni «kvik» arī nāk no vakarlēpja, sākumā negribēju atzīt. Tikai pamazām iepazinu šī putna krāšņi pretrunīgo dabu. Izteikts naktsputns, bet mīl sauli. Reti kāds cits spēj tā caurām dienām gozēties piesaulē. Lēlis savas balti pelēkraibās olas dēj tikai saulainās vietās, un nav manīts, ka viņš tur elsotu pusdienlaikā, bet, ja uznāk sals, — prot sastingt hipotermijā. Reiz, ap septembra vidu, pēc stipras salnas izcirtumā pie celma atradu vakarlēpi pilnīgi sastingušu, bez dzīvības zīmēm, taču, mājās pārnests un atsildīts, tas ātri vien atkal tika, kā mēdz teikt, labā formā. Draudzēdamies ar sauli, lēlis kļuva par vienīgo putnu, kas uzmana savu ēnu — arvien pagriežas ta, lai ēna, kas krīt no viņa ķermeņa, būtu īsāka (tā viņu grūtāk ieraudzīt). Lēļa spalvas ir mīkstas kā pūcei, tāpēc arī lidojums ļoti kluss. Bet tas, ko lēlis ēd, bieži vien ir ciets un durstīgs. Runa ir par mēslu vabolēm. Paņemiet saujā un paturiet kādu laiciņu dzīvu mēslu vaboli un tad iedomājieties, ka tāda jums būtu jānorij. Tikai tad jūs spēsit saprast, kāds brīnums ir lēļa rīkles un barības vada gļotāda. Bet lēļa rīkle ir ļoti plata (ar to viņš arī baida ienaidniekus), gļotāda pelēcīga. Knābītis lēlim pavisam niecīgs, tāpēc viņš barību neapstrādā, bet norij dzīvu — vaboles kārpās, kamēr pamazām nosmok (laikam jau neviens nav pētījis, kā tas viss tur notiek).

Ligzdošanas laikā lēlis visādi cenšas, lai viņu nepamanītu (tēviņš gan šad tad iedziedas arī dienas laikā, bet ne ligzdas tuvumā), bet, ja nu traucētājs tīši vai netīši ir jau pienācis pāris metru attālumā no ligzdas, lēlis pēkšņi no tās nolido un cenšas panākt pretējo — lai pēc iespējas vairāk viņu ievērotu. Aizlidojis dažus metrus no ligzdas (nevis pienācēja maršruta virzienā, bet vienmēr sāņus no tā), viņš metas zemē, sit ar izplestiem spārniem pa zemi un brīžiem izdod šņācošas skaņas. Manuprāt, lēlis no visiem mūsu putniem visizteiksmīgāk un visintensīvāk piekopj aizvilināšanas izdarības. Ja jaunie lēlīši ir jau paaugušies un var mazliet palidot, tad tūlīt pēc vecā putna aizlidošanas arī tie ceļas spārnos un aizlido 20—40 metru. Ja to izdodas vairākkārt pavērot, tad pārsteidz stingrā likumība, pēc kādas tas tiek darīts — jaunie putni aizlido sāņus no traucētāja nāciena virziena un visumā uz pretējo pusi no turienes, kurp vilina vecais putns, arī jauno lēlīšu bēgšanas virzieni vienmēr ir dažādi. Reiz, kad pārnakšņoju silā Engures ezera krastā, izrādījās, ka esmu apmeties vakarlēpju ģimenes tuvumā. Lēļu tēviņš (var pazīt pēc lieliem, baltiem plankumiem uz spārniem) mēnesnīcā izpildīja brīnumainus akrobātikas vingrojumus, it kā būtu bezsvara stāvoklī. Vai arī tās bija aizvilināšanai domātas izdarības? Bet, ja tuvojas zaķis, — vai arī aizvilina? Un, ja ezis vai zebiekste, — vai tad baida ar uzbrukumu?

Manas bērnības un jaunības gados lēlis bija bieži sastopams putns, tagad to maz ir palicis. Mēslu vaboļu ir mazāk (nav jau zirgu!), arī maijvaboles retāk sastopamas. Esmu gan lasījis, ka lēlis barību iegūstot ne tikai lidojumā, ņemot ari no zemes (kuņģa saturā esot konstatētas pat mazas vardītes). Visai plašas piemērošanās spējas tomēr nevarētu būt. Radies arī jauns ļoti bīstams ienaidnieks — šoseja. Saulē sasilušais asfalts un līdzenā vieta naktī vilina uzmesties. Sabrauktus vakarlēpjus uz šosejām esmu redzējis diezgan bieži.

Dzegužu ferma

Par dzeguzi (Cuculus canorus L.) ornitoloģiskajā literatūrā ir milzum daudz rakstu, un tomēr daudz kas vēl nav noskaidrots. Skaļās un īpatnējās balss, kā arī ligzdošanas parazītisma dēļ dzeguze ir viens no mūsu vispopulārākajiem putniem, bet reizē var noderēt arī par piemēru tam, cik maz nespeciālisti zina par savas dzimtenes putniem. Dzegužu mātītēm balss (kli kli kli) ir tikpat skaļa kā tēviņiem, taču tikai retais to pazīst. Ka dzeguze savas olas iedēj vai ieliek mazo zvirbuļveidīgo putnu ligzdās — to zina visi, bet, ka dzeguzei pieder vēl otrs unikāls «patents» — proti, spēja periodiski nomainīt un izmest kā atriju sava kuņģa gļotādu —, to zina tikai retais. Savā mūžā esmu atradis tikai vienu tādu atriju, un, cik man zināms, mūsu muzejos arī tāda eksponāta nav. Atrija izskatījās kā melnganbrūna, sažuvusi iepriekšējās vasaras sēne, bet gulēja pļavā uz svaigi sazēluša cinīša, tāpēc arī to pacēlu. Pārgriežot atklājās, ka iekšpusē kā biezs samts stateniski sadūrušies kāpuru matiņi. Latvijā dzeguze ir vienīgais putns, kas ēd kāpurus, kuri klāti ar bieziem un asiem matiņiem. Kāpuru rokā ņemot, tie ieduras pirkstā un nolūst, pēc tam pirksts ilgi niez. Tātad matainie kāpuri tiek ēsti tik ilgi, kamēr kuņģa iekšpuse ir pārvērtusies par samta kažociņu (bet vai tad mutē un rīklē neduras?), un nu ēšana uz zināmu laiku (cik ilgi?) ir jāpārtrauc. Par to, kā īsti tas viss notiek, nekādus aprakstus ornitoloģiskajā literatūrā neesmu varējis atrast. Manuprāt, šim fenomenam līdz šim veltīts pārāk maz uzmanības.

Kas tad evolūcijas gaitā būtu attīstījies agrāk — perēšanas parazītisms vai nomaināmā kuņģa gļotāda? Vai abas neparastās parādības reizē? Varbūt kļuva nepieciešams mazuļus nodot citu putnu barošanā tāpēc, ka ligzdas periodā tie vēl nespēj ēst matainus kāpurus, bet vecās dzeguzes «neprot» tiem citādu barību sagādāt? Līdzko dzeguzēniem spalvu tērps pilnīgi izveidojies, tie jau ēd matainos kāpurus —i to esmu novērojis vairākkārt.

Savvaļas dzīvniekiem ir labāk nekā mums — tie arvien dara to, ko tiem gribas darīt, dziņu konflikti mēdz būt tikai īslaicīgi. Tieši perēšanai un mazuļu barošanai putni mēdz nodoties ar lielu aizrautību. Pat jauni, tikko patstāvību ieguvuši putni mēdz piedalīties savas un pat citu sugu mazuļu barošanā. Kā tad gadījies, ka dzeguze pazaudējusi šo prieku un galveno dzīves saturu? Kur palikuši attiecīgie gēni? Robu aizpildot, ir nācies «izgudrot un samontēt» daudz jaunu gēnu: 1. olu samazināšanai (salīdzinājumā ar dzeguzes masu tās olas ir neparasti mazas); 2. embrija attīstības paātrināšanai (olas šķiļas pēc 11 perēšanas dienām); 3. olu krāsojuma adaptācijai (olu krāsa pielāgota ligzdas saimnieka olu izskatam); 4. ātrai olu izdēšanai (vienu olu izdējot piecās sekundēs); 5. ligzdu meklēšanas iemaņām; 6. spējai novērtēt saimnieka olu aizperētības pakāpi; 7. paradumam izņemt no ligzdas vienu saimnieka olu un norīt to veselu; 8. sarežģītajam kustību kompleksam «mazulis slepkava» (sk. tālāk); 9. sarežģītam kompleksam «supermazulis» (sk. tālāk); 10. mazuļa kāju un ķermeņa mazkustīgumam ligzdas periodā (lai neizjauktu saimnieka ligzdiņu).

Nedomāju, ka esmu te uzskaitījis itin visus piemērošanās veidus, kas bijuši nepieciešami, lai ligzdošanas parazītisms varētu nodrošināt sugas pastāvēšanu. Kam gan to visu vajadzēja? Vai bez parazītisma nebūtu bijis labāk?

Pakavēsimies pie kompleksiem «mazulis slepkava» un «supermazulis». Divas dienas vecs dzeguzēns, vēl akls un šķietami pavisam nevarīgs, ar labi koordinētām kustībām, saimnieka olas un mazu|us sev uz muguras ar spārniņiem pieturēdams, pārgrūž tos pār ligzdas malu, lai paliktu vienīgais ēdājs. Piecu dienu vecumā, kad mazulis daudz spēcīgāks, šis kustību komplekss izrādās jau pilnīgi izzudis, un, ja ligzdā kāds konkurents palicis vai ari no jauna ielikts, tad tam nekas Jauns vairs netiek nodarīts. Paradoksāli. Nevar saprast, kā šāds instinkts varēja izveidoties. Turklāt tas ir noderīgs tikai tāds, kāds tas ir visā pilnībā. Ja kaut nedaudz nepilnīgāka būtu kustību koordinācija, darbošanās savu mērķi nesasniegtu, iznāktu tikai bezjēdzīga enerģijas tērēšana, ko dabiskā izlase aizliedz. Kā tad pēkšņi tik agrā ontoģenēzes stadijā varēja izlēkt šāds gatavs mērķtiecīgs komplekss? Manuprāt, darvinistiskā evolūcijas teorija šajā jautājumā neko pārliecinošu nevarēs pateikt.

Tūlīt pēc izšķilšanās ar savu izskatu dzeguzēns neko daudz neatšķiras no citiem zvirbuļveidīgo putnu mazuļiem, tikai muguriņa mazliet iedobta (anatomiska iepriekšsagatavotība, lai izgrūžamās olas un mazuļus uz muguras būtu vieglāk noturēt). Taču pēc pāris dienām jau manāms, ka dzeguzēna atplestā rīklīte ir spilgtāk krāsota, tajā ielikto barību tas norij, knābi neaizvēris (citu putnu mazuļi tā nevar), ka, barību prasīdams, dzeguzēns smalki sisina un drebinās. Ar vārdu sakot, barības prasīšanas akts kļūst izteiksmīgāks, rafinētāks nekā citu sugu mazuļiem — prieks tādu barot. Skatoties uz šo māksliniecisko priekšnesumu, vecie putni, barību atdevuši, vēl piecas sešas reizes bāž tukšu knābi supermazuļa rīklē. Ekspluatētāja saprašanās ar ekspluatējamajiem tātad ir lieliska.

Un tomēr — novērojot daudzus putnus, kuri audzināja dzeguzēnus, man radās iespaids, ka tie kaut kā zina, ka audzināmais nav viņu īstais bērns. Ja es tuvojos ligzdai ar dzeguzēnu, tie mazāk uztraucās un klaigāja brīdinājuma saucienus nekā tad, ja ligzdā gulēja tikai viņu pašu mazuļi. Par pierādītu faktu to tomēr nevajag uzskatīt — lai kāds uzcītīgāks pētnieks to noskaidro ar magnetofona ierakstiem un skaitļu rindām. Ka vairākām dziedātājputnu sugām ir īpaši negatīva attieksme pret dzeguzi, par to gan nav jāšaubās. Tādus uzskatus ir publicējuši arī ornitologi A. Promptovs un E. Lukina (1940. g.). Siem putniem ir speciāli saucieni (dzeguzes trauksmes saucieni),

ar kuriem tie apsaukā tikai dzeguzi un nevienu citu savu ienaidnieku.

Rezumējot iepriekš teikto, sanāk šāda aina: no dzeguzes ģenētiskās programmas (genoma) ir izzuduši gēni, kas mudināja taisīt ligzdu, perēt olas un barot mazu|us; tā vietā ir parādījušies daudzi jauni gēni, kas ar it kā viltīgu, rafinētu izdomu padara iespējamu vairošanos uz citu putnu sugu rēķina. Sie citi putni, lai gan izpilda to, ko dzeguzes ģenētiskā programma no viņiem vēlas, tomēr savas ģenētiskās programmas līmenī zina, ka tiek krāpti. Bet vai tad tā drīkst formulēt? Izdomāšana un zināšana ir smadzeņu, nevis genoma līmenī. Sis oficiālais uzskats man, protams, ir zināms, tikai bijāšana pret to nav pietiekami liela. Aizbildinos ar to, ka neviens jau vēl nezina, kāds ir genoms savā funkcionālajā veselumā, un arī to, kāda ir tā sauktās intuīcijas neirofizioloģija molekulārajā līmenī.

Molekulas (arī elementārdaļiņas) var iedomāties divējādas. Vieniem tās ir ļoti sarežģītas formas ķieģelīši, no kuriem, ja prot, var daudz ko samontēt; kopš laiku laikiem Kosmosa milzīgajā maisā tās krata Gadījums. Kas tik viss tur vēl nesamontēsies! Dabas spēki ir tās atsperītes, āķīši un cilpiņas, ar ko ķieģelīši vai nu atgrūžas, vai sasaistās. Un Gadījumu neviens nekad nekādā tiesā nevar sūdzēt, jo tas ir nesatverams kā tukšums. Otriem daļiņas un molekulas ir dabas spēku veidojumi, ar kuru palīdzību tie raida savas viļņu melodijas, kā fauns spēlējot savu paštaisīto stabuli. īiabas spēks ir primāri eksistējoša aktivitāte — gribēšana, mācēšana un varēšana vienā veselumā, ķieģelīši ir primāro aktivitāšu sakrāšanās formas (Visuma izplešanās stadijā). Fauns ir visur, viņu var satvert.

Te, šajā dzeguzes oliņā, skan tās fauna melodijas, te tātad saklausāma arī visas pasaules būtība.

Ja dzeguzes genoms ir bijis visai apņēmīgs un talantīgs izgudrotājs, tad ko lai saku par tās smadzeņu darbību? Dzeguzes mīmika ir visai nabadzīga. Arī Heinroti savā klasiskajā darbā (Die Vцgel Mitteleuropas, 1965) apraksta dažas dzeguzes stulbuma izpausmes. Viņu uzskatam, ka vanagi reti ķer dzeguzes, gan nevaru piekrist, dzegužu plūkumi pie zvirbuļu vanagu ligzdām ir atrodami bieži.

Kā tad man iznāca tik bieži tikties ar dzeguzēniem? Vai tad nav tā, ka dzegužu olas un mazuļus atrodam tikai paretam, gadījuma dēļ? Apjautis, ka ar dzeguzes perēšanas

parazītismu dzīvība pauž dažus savus noslēpumus, ierīkoju sev nelielu dzegužu fermu. Tas ir diezgan vienkārši. Vispirms jāpadomā, kādas mūsu putnu sugas dzeguzes visbiežāk «ekspluatē». Un tās ir: erickiņi, cielavas, lukstu čakstītes, sarkanrīklītes, čipstes, pelēkie rnušķērāji. No šīm sugām tad jāizvēlas tā, kuras ligzdas lielā skaitā var kontrolēt visvieglāk. Nav šaubu, ka tādām prasībām vislabāk atbilst erickiņš. Tas labprāt ligzdo būrīšos ar platām, dzeguzei piemērotām skrējām. Atliek tikai izklaidus (dzeguze nedēj olas tuvāk kā trešdaļkilometra atstatumā citu no citas) izvietot būrīšus sila tipa mežā. Dzegužu mātītes acīmredzot atceras būrīti, kurā iepriekšējā gadā dējušas, un apmeklē to gadu no gada. Ja mācēsit nojaust, kurā tieši vietā erickiņam patiks, tad varat rēķināties, ka katrā otrajā vai trešajā būrī atradīsit dzeguzes olu. Pēdējos gados sakarā ar erickiņu skaita samazināšanos parazītiskais noslogojums tādos būros sasniedz 50—60%. Atrasto dzeguzes olu vai mazuli tad nu varat vai nu atstāt turpat, vai arī ievietot citā, jūsu pētījumiem piemērotākā vietā. (Jāaizrāda, ka nedrīkst aizskart mazas oliņas, ja pirksti kaut nedaudz taukaini — var aizziesties čaumalas poras un dīglis nosmaks. Ja cita nekā nav pie rokas, pabružājiet pirkstus ar smiltīm.)

Ja putna ligzda atrodas būrītī, kāda sapuvuša celma alā vai līdzīgos apstākļos, var rasties problēma — kur īsti ir ligzdas robeža. Ja ola ir būrītī, bet nav pašā ligzdas bedrītē, mēs neteiksim, ka tā ir ligzdā. Bet kā šai ziņā ir ar dzeguzi — vai tai ir skaidra tieši bedrītes lielā nozīme? Divu līdz piecu dienu vecumā tā gan zināja, ka svarīgi potenciālo konkurentu izvelt tieši no bedrītes; bet, kad nu jānovieto pašas izdētā ola, vai viņai ir skaidrs, ka perētas tiks tikai tās olas, kas atrodas tieši bedrītē? To neviens vēl nav izpētījis. No apmēram 150 dzegužu olām, ko līdzīgos apstākļos esmu atradis, 40% atradās ārpus ligzdas bedrītes. Kas vainīgs — vai dzeguze nav pareizi iedējusi vai ielikusi (pēc pašreizējiem uzskatiem, dzeguze olu dažreiz iedēj tieši bedrītē, dažreiz, knābī saņēmusi, ieliek), vai ari ligzdas saimnieki svešo olu ir izvēluši no bedrītes? Vai tiešām dzeguzei būtu zudusi zināšana par tik svarīgu lietu? Pētījumu uzsāku, bet nepabeidzu. Trīsdesmit gadījumos dzeguzes olu ieliku ligzdas bedrītē pie vēl neperētām erickiņu olām, vienu saimnieka olu pie tam izņemot (dzeguze tā darot). Nevienā gadījumā ola netika izvelta. Tātad pati dzeguze vainīga pie tā, ka 40 % viņas

olu aiziet bojā. Taču nepārsteigsimies. Jau minējām to mistisko faktu, ka putnu sugām, pie kurām mēdz, parazitēt dzeguze, ir novērojama kaut kāda ģenētiski ieprogrammēta «zināšana» par šo juridisko deliktu. Ja trīsdesmit gadījumos erickiņu ligzdā pie vēl neperētām olām ieliksit vienu zilu dzeguzes olu, pēc tam atstāsit būrīša tuvumā piesietu dzīvu dzeguzi, kamēr erickiņi to pamana, un otrā dienā konstatēsit, ka neviena ola nav izvelta, tad tiešām būs iemesls domāt, ka dzeguzes genomam vēl daudz jāmācās.

Dzeguzes olas krāsai pie dobuīnligzdotājiem nav lielas nozīmes. Septiņdesmito gadu sākumā Strenču apkārtnē bija apmetušās vismaz divas dzegužu mātītes (varbūt atpakaļceļā no ziemošanas vietas, neaizsniegušas savu dzimteni Karēliju), kuras erickiņu ligzdās dēja raibas olas, līdzīgas ziemas žubīšu olām. Netiku manījis, ka erickiņi tās būtu sliktāk pieņēmuši nekā zilās. Domāju, ka atklāto ligzdu īpašnieki šajā ziņā ir nesalīdzināmi jutīgāki. Reiz koku čipstes ligzdā pie saperētām olām ieliku zilo dzeguzes olu (kad putns ir iekarsis perēšanā, tas mazāk ievēro olu izskatu) un ar tālskati vēroju, kas notiks, kad putns atgriezīsies. Čipste atgriezās un bez vilcināšanās notupās perēt. Pēc divām stundām konstatēju, ka. ola tomēr ir izvelta.

Pa divām dzeguzes olām vienā erickiņa ligzdā esmu atradis apmēram 5% no visiem dzegužu olu atrašanas gadījumiem. Olas tad vienmēr bija atšķirīgas — no divām mātītēm. Divas olas vienā ligzdā dzegužu mātīte laikam gan nekad neiedej. Lai tā notiktu, atkal bija jāmaina kāds uzvedības gēns, jo pirms parazītisma taču spēkā bija pretējs likums — visas olas jādēj vienā ligzdā.

Ar dzeguzes olu krāsu arī ir sava mistika. Dzeguzes dēj visdažādāk krāsotas olas. Pie mums visbiežāk sastopamas zilās (erickiņiem un lukstu čakstītēm), pelēkraibās (cielaviņām un čipstēm) un tā sauktais universāltips — pelēkā tnušķērāja olām līdzīgās, ko dzeguzes dēj arī sarkanrīklīšu un ķauķu ligzdās. Koku čipstes un cielaviņas ligzdā esmu atradis arī šokolādes krāsas olas. Bet kāda tad ir šāda krāsu izkārtojuma fizioloģija? Sākumā daži ornitologi pieļāva iespēju, ka dzegužu mātītes pēc vajadzības var izdēt dažādi krāsotas olas. Ar tādu pieņēmumu labi saskanēja novērojums, ko man pastāstīja ornitoloģe E. Lukina. Reiz viņa novērojusi, ka sprostā turēta dzegužu mātīte saudzīgi izņēmusi no kanārijputniņa ligzdas vienu oliņu un norijusi to veselu. Sīs dzeguzes barības trauciņā diezgan bieži liktas oliņas, dzeguze tās labprāt ēdusi, bet

pirms tam tās vienmēr saknābājusi. Ahā — tātad kaut kādam nezināmam receptoram tiek piegādāts pasūtījuma paraugs. Tik brīnumaini tomēr laikam gan nav, tagad puslīdz droši zināms, ka viena mātīte visu mūžu dēj tikai viena tipa olas. Bet kā ar tēviņiem — vai to genomā par olu krāsu nekas nav teikts? Tas atkal būtu ģenētisks triks. Ornitologi domā, ka par dzegužu laulības dzīvi viss ir labi zināms: katrai mātītei un katram tēviņam pieder sava teritorija, teritoriju robežas nesakrīt, mātīte pārojas ar vairākiem tēviņiem. Pēc tālāka pārlidojuma mātīte skaļi kladzina, un teritorijas saimnieks steidzas uz satikšanos. Ja tēviņam arī ir ietekme uz olu krāsu, vajadzētu gadīties divu olu tipu krustojumiem. Manuprāt, tadas olas esmu atradis vairākkārt, it sevišķi ziemas žubīšu olu tipa dējējām. Bet kā gan tomēr tik labi saglabājas dažādie olu tipi?

Ja putnu būrītis, kurā dzeguze ieliek savu olu, ir ļoti šaurs, tad dzeguzēns savus barības konkurentus likvidēt nevar — līdzko tos no ligzdas izveļ, tie iekrīt atkal atpakaļ. Ar ko tas beidzas, to esmu redzējis divas reizes. Izauguši bija kā erickiņi, tā arī dzeguzēni, tikai abos gadījumos man likās, ka dzeguzēnam galva gan bija normālā lielumā, bet pārējais ķermenis manāmi mazāks, nekā pienāktos. Nožēloju, ka neizmērīju precīzi, varbūt atkal kāda pielāgošanās.

Vienā no manas dzegužu fermas būriem 1971. gadā atradu aukstas erickiņa oliņas un tikko izšķīlušos sastingušu dzeguzēnu. Acīmredzot bojā gājusi mātīte. Bez sevišķām grūtībām izdevās dzeguzēnu izaudzēt, tikai knābis tam bija iznācis pavisam kropls, savvaļā dzīvotājs tas nebija. Izrādījās visumā garlaicīgs putns, interesanti tikai bija vērot, kā viņš rudens naktīs ceļoja uz ziemas mītni — cieši turēdamies pie laktiņas, nepārtraukti stundām ilgi ritmiski drebināja mazliet paplestos spārnus. Tā ceļošanas nemieru pauž tikai nedaudzas putnu sugas.

Sevišķu gandarījumu dzegužu ferma man sagādāja 1959. gadā. PSRS Izglītības ministrija kinostudijai «Mosnaučfiļm» bija lūgusi skolu vajadzībām uzņemt īsu filmiņu, kurā būtu parādīts, kā dzeguzēns izgrūž no ligzdas savus konkurentus un kā vecie putni viņu tomēr baro un kopj. Režisors B. Svetozarovs un operators V. Asmuss starp ornitologiem un naturālistiem sākuši meklēt kādu, kas varētu garantēt, ka būs kāda dzeguzes ola. Izrādījies, ka tādu nav; viņiem pastāstīts, ka Koltušu laboratorijā E. Lukina dzeguzes audzējot sprostā, varbūt viņa varēšot līdzēt.

Braukuši uz Ļeņingradu. Tur E. Lukina pastāstījusi, ka dzegužu mazuļus viņai piegādājot no Latvijas Strenču psihiatriskās slimnīcas ārsts Vilks. Tā viņi ieradās pie manis, jo izrādījās, ka Padomju Savienībā nevienam citam dzegužu fermas nebija. Iepazīstoties ar scenāriju, atklāju, ka tur ir kļūda: autors rakstīja, ka tikko izšķīlies dzeguzēns esot pilnīgi līdzīgs dziedātājputnu mazuļiem, ligzdas saimnieki pie pārmaiņām pierodot pamazām, tādēļ turpinot dzeguzēnu barot arī tad, kad tas it nemaz vairs nelīdzinās audžuvecāku mazuļiem. Te nu man bija izdevība ieintriģēt filmas veidotājus, pastāstot viņiem to, ko biju pats savām acīm vairākkārt redzējis. Tas tiešām bija pārsteidzoši. Mājas tuvumā pelēkie mušķērāji baroja savus trīs, četras dienas vecos, vēl kailos mazulīšus. Nogaidījis, kad neviens no vecajiem putniem nav klāt, ātri izņēmu putnēnus un ieliku ligzdā apmēram vienpadsmit dienas vecu, jau pusapspalvojušos dzeguzēnu, kurš ilgi nebija barots un bija krietni izsalcis. Ko nu darīs mušķērāji? Notika tas, ko nekādā ziņā nebiju gaidījis. Mušķērājs pielidoja ar barību — dzeguzēns nodemonstrēja savu «supermazulību» un saņēma barību. Nebija izbrīna, nebija nekādas tā sauktās orientēšanās reakcijas, abi mušķērāji baroja dzeguzēnu, it kā nekas nebūtu noticis. Kad pēc stundas dzeguzēna vietā ieliku īstos mazuļus, mušķērāji arī neko neizrādīja. Pārliecinājos, ka līdzīga izturēšanās ir normāla daudzām dziedātājputnu sugām, arī tādām, pie kurām dzeguzes nemēdz parazitēt, piemēram, lielajām zīlītēm. Bet tikai tad, ja dzeguzēns jau pirmajā sastapšanās reizē tūlīt prasa ēst. Ja dzeguzēns nekustas, sākas orientēšanās reakcija, ja dzeguzēns baida (dzeguzēnam ligzdas periodā ir tikai divi sevis izteikšanas kustību kompleksi — barības prasīšana un baidīšana, baidīdams tas slienas uz augšu un izdara knābšanas kustības), tūlīt putni tam uzbrūk, un, ja tas vienreiz noticis, salabšana vairs nav iespējama, pat ja arī dzeguzēns pēc tam sāk prasīt ēst. Sie eksperimenti uzskatāmi parāda, cik liela atšķirība uztveršanas spēju ziņā pastāv starp mums un putniem (un ari citiem dzīvniekiem) — mēs uztveram izskatu, uztveram formas, putni — kustības, to, kas attiecīgajā brīdī notiek, un tas viņiem ir galvenais. Ja norise tiek raksturīgi un izteiksmīgi demonstrēta, tad putni neanalizē, ar kāda izskata komponentiem tas tiek darīts. Par dzīvniekiem visumā var teikt, ka manipulēšana ar priekšmetiem nav tas ceļš, pa kuru tie evolucionējuši. Toties intuitīvās nojaušanas spējā — par to, kas notiek, — viņi mūs dažkārt pārspēj. Pastāstot visu to Svetozarovam un Asmusam, iekārdināju viņus bez pasūtītās filmiņas uzņemt vēl vienu krāsu filmu («Svešā ligzdā») par putnu attiecībām ar mazuļiem. To demonstrēja Vissavienības ornitologu konferencē, vēlāk tā iekļuva UNESCO filmotēkā. Tā noderēja dzegužu ferma. Ceru, ka kāds cits pētnieks arī tādu ierīkos, lai turpinātu putnu uzvedības pētījumus.

Svīre

Latvijā gadsimta sākumā svīres (Apus apus (L.)) visbiežāk bija redzamas pie baznīcām — pa daudzām spraugām to dakstiņu jumtos svīres varēja ielīst un ligzdot, bet jau no tālienes pamanāmais tornis viņām laikam atgādināja klints smaili. Kad reiz bērnībā novēroju, kā ap Lubānas baznīcas torni it kā draiskodamās lidinās kādas divdesmit svīres, skaļajos saucienos «sriii sriii» izteikdamas dzīves un kustības ātruma prieku, skaists, rosinošs tēls man iespiedās apziņā uz visu mūžu.

Padsmitnieka gados, kad klejojumu maršruti jau sniedzās pāri lielajam sūneklim — Olgas purvam —, kā nelielu saliņu tur atradu priedēm apaugušu uzkalniņu. Tā kā kokus no tādām vietām nevar izvest ne ziemā, ne vasarā, tad tur krājas lielu nokaltušu priežu skeleti ar dzeņu kaltiem dobumiem un pusdobumiem. Arī te bija neliela (apmēram desmit pāru) svīru kolonija. Vēlākajos gados pa vienai redzēju arī Ķemeru un Sedas tīrelī (vai arī tagad kaut kur ir tādas?). Lejasciema un Strenču silā kā retums pagadījās arī atsevišķi priežu dobumos ligzdojoši svīru pāri.

Bet kas tad ir pirmatnējāks — ligzdošana cilvēku celtnēs vai ligzdošana koku dobumos? Domāju, ka ligzdošana koku dobumos un strazdu būros radusies tikai nesenā pagātnē. Svīre pirms tam jau miljoniem gadu dzīvojusi kā klinšu spraugās ligzdojošs putns. To liecina svīres kājas. Tās ir samērā mazas, arī ceturtais pirksts pagriezts uz priekšu, ar pirkstiem neko nevar aptvert, nevar uzmesties, arī staigāt ar šīm kājām nevar, ja dažus metrus pa zemi jāpārvietojas, tad tikai spārniem piepalīdzot. Ar kājām svīre var tikai pieķerties, piekarināties. To tā gan spēj lieliski, jo nadziņi ir tik asi kā nevienam citam putnam, ne akmens, ne ķieģeļu mūris nerada nekādas grūtības. Lai ligzdotu koku dobumos, neko tamlīdzīgu nevajag. Arī no piekarināšanās svīres izvairās; ja pieeja ligzdas vietai ir pazīstama, tās, gaisam nošvīkstot, tikai mazliet bremzējot (lidojuma ātrums ir 140 kilometri stundā), drāžas tieši skrejā. Tāda svīru kāju «specializācija», domājams, nevarēja izveidoties desmittūkstoš gadu laikā, tātad svīru izplatību |oti ir veicinājusi civilizācija (cik tad nu ir to kailo klintāju!).

Daudzi cilvēki svīri nepazīst, neatšķir no bezdelīgām un čurkstēm. Bērnu grāmatās ir gadījies lasīt tādu svīres dzīves aprakstu, kāds patiesībā atbilst bezdelīgai. Vainojams te ir tā sauktais konverģences fenomens. Cilvēks, kas pie savām ēkām tik labi ir iepazinis bezdelīgas ķermeņa formu un raksturīgo lidojuma tēlu, negrib saprast, ka ļoti līdzīgs izskats var būt arī kādam citam pavisam neradnieciskam putnam. Atšķirt nemaz jau nav tik grūti: svīre ir lielāka, krūtis un vēders ir pavisam melni, spārni sirpjveidīgi. Par konverģenci sauc parādību, kur vienāds vitāli svarīgu vajadzību apmierināšanas veids rada līdzīgas ķermeņa formas un kustības arī tādiem dzīvniekiem, kas nemaz nav radnieciski (piemēram, zivis un vaļi). Putnus vienādojis šoreiz uzdevums — pārtikt tikai no tiem kukaiņiem, kas lido vai, vēja nesti, peld gaisā. Bezdelīgas un čurkstes pieder pie zvirbuļveidīgo kārtas (pie tās pieder vairāk nekā puse putnu sugu). Svīres turpretī ir vienīgais svīrveidīgo (Apodiformes) kārtas pārstāvis Latvijā.

Domāju, ka pat tik plašām organismu kopām kā kārta var būt savas molekulārajā biofizikā iedibinātas īpatnības, ko pagaidām visai nosacīti mākam izteikt tikai ar psiholoģijas terminiem. Par svīrveidīgo putnu kārtas genomiem es gribētu teikt, ka tie ir vērīgi, ātri un apņēmīgi reaģējoši, ar tieksmi uz ekstravaganci un pārsteidzību. Ilustrācijai īsumā atstāstīšu, ko esmu lasījis ornitoloģiskajā literatūrā par to, kā dažādi svīru dzimtas pārstāvji taisa ligzdas un kādi ir kolibru dzimtas putni.

Svīres salanganas, kas apdzīvo Indonēziju, ligzdas taisa klinšu alās (lai varētu orientēties tumsā, viņām, līdzīgi sikspārņiem, piemītot arī eholokācijas spējas). Ligzda būvēta tikai no pašas svīres sacietējušajām siekalām. Sīs ligzdas kā delikatese un spēcinošs līdzeklis sevišķi iecienītas Ķīnā; attīstījusies pat speciāla «ražošana», salanganas labprāt ligzdojot īpaši tam nolūkam ierīkotajās ēkās. Dienvidamerikas cauruļu svīres veselu pusgadu nopūloties, veidodamas no augu materiāliem apmēram 60 centimetrus garas, tikai apakšā atvērtas caurules. Augšējā trešdaļā tām ir iedobts, izcilnītis, uz kura dēt un perēt olas. Turpat Dienvidamerikā kāda svīru suga ligzdas taisot uz klints izciļņa ūdenskrituma aizsegā, katru dienu desmitiem reižu lidodamas cauri ūdens straumei. Āfrikā un Madagaskarā dzīvojošās svīres pie nokarenām palmu lapām pielīmējot mazu ligzdiņu; lai olas vējā neizkristu, tās ar siekalām piestiprinot pie ligzdas; perējot stāvus, pie palmas lapas piekarinājušās, arī mazuļi pieķeroties pie lapas. Ziemeļamerikas austrumos ligzdojošās skursteņu svīres, kas sākotnēji ligzdojušas vecos kokos, kam caurs vidus, tagad izmantojot ari skursteņus un ventilācijas šahtas: vispirms pie sienas no siekalām tās izveidojot lipīgu izcilni, tad, kokiem garām lidodamas, laužot sausus zariņus un iebāžot to galus šajā līmes izcilnī, kamēr ir izveidojušās restes, uz kurām tad tiek dētas olas. Bet ko tad dara mūsu svīres? Es pats nekādu ligzdas taisīšanu neesmu varējis konstatēt, lai gan esmu lasījis, ka mūsu svīres uz ligzdu nesot gaisā noķertus salmiņus un spalviņas.

Kolibri ir otra svīrveidīgo kārtas dzimta. Pēc izskata tie, varētu teikt, svīrēm ir pilnīgi pretstatīgi. Svīrēm ir samērā liela un plakana galva, tikpat kā nav knābja, ļoti plata rīkle, turpretī kolibriem ir neliela galva, garš, smails knābis un šaura rīkle. Svīres ir tumšā krāsā, bet kolibri zaigo visās varavīksnes krāsās, un tiem mēdz būt speciāli pārveidotas krāšņuma spalvas (vai tiešām ir iespējams, ka šo izskatu būtu kaut kā ierosinājis viņu barotāju — ziedu — krāšņums?). Toties līdzību var saskatīt šo putnu ekoloģiskajā stratēģijā. Evolūcijas gaitā abas dzimtas ir pamanījušas jaunas bagātas barošanās iespējas un nešaubīdamās ar tām sasaistījušas savu eksistenci: kolibri ar nektāru izdalošiem ziedaugiem kainozoja sākumā, svīres — ar dažu kukaiņu kārtu (termītu, skudru, cikāžu, laputu u. c.) pacelšanos augstu gaisā, izveidojoties sarežģītākām šo kukaiņu pārošanās un izplatīšanās formām. Abu radniecīgo dzimtu putni sasnieguši arī lidošanas spēju rekordus, tikai katrs savādākā žanrā: svīres — ātrumā un nenogurdināmībā, kolibri — plivināšanās mākā, kā pienagloti viņi var ilgstoši plivināties vienā punktā, lai izsūktu no ziediem nektāru, tos nesabojājot. Kā svīres, tā arī kolibri, gaisa temperatūrai stipri pazeminoties, piekopj daļēju poikilotermiju, sastinguma stāvoklī palēninot savu vielmaiņu. Kolibri šo paņēmienu regulāri izmanto naktīs, svīres tikai tad, kad uznāk auksts un lietains laiks (hipoter

mijā sastingst arī vakarlēpji, bet tie jau arī ir attālāki svīru radinieki). Kamēr svīrēni vēl ligzdā, ar viņiem tiešām tā notiek, par vecajām svīrēm droši to nezinu.

Somu svīru pētnieks J. Koskimiess raksta, ka svīres arī vasarā, sliktam laikam uznākot, izdarot ceļojumus pat līdz tūkstoš kilometriem, meklēdamas anticiklonu zonas. Kas tur nu arī būtu tik neticams — septiņas stundas turp un tikpat atpakaļ, paliek vēl dažas stundas, kad kukaiņus pamedīt. Šveices ornitologs E. Veitnauers nesen ar radaru un lidmašīnu palīdzību konstatējis, ka nereti lieli svīru bari visu nakti pavadot lidojumā divu, trīs kilometru augstumā (var būt, ka arī izguļas lidojumā?).

Dzīvot vienā ēkā ar svīrēm man ir laimējies trīs gadus Jelgavā (tur viņas ligzdoja zem jumta dakstiņiem) un 39 gadus Strenčos. Strenčos svīres ik gadus ligzdo telpā starp verandas griestiem un jumtu, tur iekšā tās tiek pa kādu no daudzajiem piecus centimetrus platajiem caurumiem, kas saurbti vai nu skaistumam, vai vēdināšanai. Svīrēm tie liktos puslīdz piemēroti apstākļi, taču šie caurumi ir tikai nepilnu četru metru augstuma no zemes, un piecu, sešu metru attālumā no verandas ir diezgan biezs mežs; pielidošanai brīva ir tikai viena astotā daļa no aploces, un tas ļoti apgrūtina straujo pielidošanu. Domāju, ka ligzdošana šajā vietā pamatojas tikai uz tradīciju — kādreiz koki bija mazi un piekļūšana verandai — ērta. Katru pavasari atgriežas vismaz viena svīre, kas te jau ligzdojusi (maksimālais ligzdotāju skaits verandā bija četri pāri), un atved sev līdzi pārinieku. Svīres mūžs var būt pat divdesmit gadu, un tā šī 75 gadus vecā ēka dažām svīrēm vienmēr ir bijusi zināma. Laikam gan svešas nekad te no jauna neieperinātos. Verandā guļot, bieži vien ir dzirdēts, kā svīres jau lielā tumsā pārlido mājās, kā, ar spārniem būkšķinādamas, dažreiz iet kādu metru pie maigi pīkstošajiem mazuļiem. Vairākus gadus viens pāris ligzdoja arī strazdu būrī pie mājas sienas. Būrim vāku noceļot, svīre sevišķi necentās izsprukt, likās, ka arī rokās ņemšanu piedeva, un, atpakaļ ielikta, dažreiz būrī arī palika. Ierasties svīres mēdza diezgan precīzi ap 20. maiju un nozuda ap 20. augustu. Jaunie putni trīs, piecas dienas pirms izlidošanas mēdza raudzīties ārā pa skrēju un paretam ar pusatvērtiem spārniem sita pa ligzdas pamatu. Tā ari visa vingrināšanās. Manuprāt, svīrēni pēc ligzdas atstāšanas nekad tur vairs neatgriežas. Tie uzreiz ir spējīgi patstāvīgi baroties un tūlīt arī uzsāk ceļojumu uz ziemas mītnēm (līdzīgus uzskatus ir paodis arī J. Koskimiess par Somijas svīrēm).

Nereti pienāca augusta pēdējā dekāde, bet jaunie putni vēl nebija izlidojuši.. . Dažreiz vecās svīres tad aizkavējās un baroja līdz pat septembra pirmajām dienām, bet aptuveni tikpat bieži pameta jaunos un aizceļoja. J. Koskimiess raksta, ka Somijā nereti notiek tā, ka veselas svīru kolonijas pamet savus jauniešus. Ja jaunajiem līdz izlidošanai pietrūka tikai trīs, četras dienas, tad tie izlidoja un, iespējams, arī izdzīvoja, bet, ja pietrūka vairāk, tad aizlidot vairs nespēja, bet no ligzdas gan bieži izrāpās pat vēl divpadsmit dienas pēc veco putnu aizceļošanas. Svīrei piederot badošanās rekords, neviens cits putns nevarot palikt dzīvs pēc tik lielas ķermeņa masas zaudēšanas. Sī spēja, kas acīmredzot izveidojusies, lai varētu pārciest sliktus laikapstākļus, izpaužas kā bezjēdzība: vecāki aizceļo, pamezdami mazuļus.

Lai pabeigtu svīru ligzdošanas tēmu, atgriezīšos vēl pie tās sākuma. Diezgan daudzi ir rakstījuši, ka svīres uzvedoties visai agresīvi, lai atņemtu, piemēram, strazdam tā būri. Neko tādu neesmu redzējis un ari neticēšu bez pierādījumiem. Kad ierodas svīres, strazdu mazuļi ir pieauguši un sāk jau atstāt savas ligzdas. Vienīgais ierocis, ar ko svīre varētu uzbrukt, ir asie nagi, bet, ja viņa mācētu tos lietot uzbrukumam, tad taču mācētu ari aizsardzībai, bet to es tad būtu pamanījis, tik daudzas reizes viņas ar pirkstiem aizskardams un rokā ņemdams.

Divreiz novēroju, kā no būra, kurā iepriekšējā gadā bija ligzdojusi, svīre izmeta eriekiņu olas, kas tur bija iedētas pirms svīru ierašanās. Abas reizes eriekiņus tuvumā nemanīju. J. Koskimiess raksta, ka svīru kolonijās esot novērojis, kā tās ļoti slikta laika periodos masveidīgi izmet savas olas. Nevaru rast tam nekādu jēdzīgu izskaidrojumu.

Tātad svīru ligzdošana nav vēl pietiekami izpētīta. Arī par barošanos man gribētos teikt to pašu. Pats esmu redzējis tikai trīs barības porcijas, ko svīres nesa saviem mazuļiem augusta sākumā. Toreiz svīres ķēru ar speciālu putnu ķeramo tīklu. Laiks tajās dienās bija jauks un svīres lidinājās augstu zilajās debesīs. Tīklā iepinoties, svīres izmeta no rīkles vidēja kastaņa lieluma pikas, kas nesaira, arī pa tīklu mētājoties. Uzliku tās uz galda un ar pinceti pārplēsu caurspīdīgo gļotu plēvīti. Saturs visās trijās pikās izrādījās puslīdz vienāds — divas trešdaļas cikāžu un trešdaļa spārnoto laputu. Visvairāk mani pārsteidza tas, ka lielākā daļa no kukainīšiem bija dzīvi un tīri, likās gandrīz vai sausi, tie tūdaļ sāka izklīst uz visām pusēm. Bet vai tad katrs noķertais tūlīt nesamirka siekalās? Vai tad svīres rīklē bija sagatavots maisiņš, kurā kukainīšus salasīja pa vienam? Un vai tad tās cikādes nevar diezgan izlēkāties pa savām pļavām un laputis izlidināties pa koku un krūmu lapotni, kas gan šiem kukaiņiem jāmeklē debesu zilgmē?! Var jau būt, ka šī šķietamā greznība ir smalka bioloģiska gudrība (autbrīdings, izplatīšanās), un, lūk, putns to jau paspējis izmantot savai eksistencei. Vajadzētu gan kā ornitologiem, tā ari entomologiem ierīkot svīru fermiņas, kur ērti varētu iegūt šos barības maisiņus. Kāda tornīša sienās izurbt caurumus un no iekšpuses pielikt kastītes ar aizbīdņiem vērošanai un fotografēšanai vai arī kaut ko tamlīdzīgu ierīkot pilsētas namu augšējo stāvu lodžijās.

Daudzi cilvēki svīri pirmo reizi ierauga tikai tad, kad viņa, ar spārniem irdamās, neveikli rāpo pa zemi. Tās ir svīres, kas vai nu lauzušas kādu kaulu, vadiem uzdrāžoties, vai arī jaunās, kas pārāk ilgi badojušās (vesela svīre no zemes paceļas pavisam viegli). Tādas pa zemi rāpojošas svīres man atnesot, bieži tika jautāts: kas tas par putnu, laikam vanadziņš, jo tam ir asi nagi? Ja svīre lauzusi spārnu, tad praktiski nav nekādu cerību viņu izārstēt, jo arī pārejošs viena spārna stīvums lidošanas virtuozam ir traģēdija. Cita lieta, ja tā ir jaunā svīre, kas tikai badošanās dēļ kļuvusi nespēcīga (jaunās svīres var pazīt pēc mikromežģīnītēm — baltām maliņām, kas rotā segspalvu galus). Diezgan lielas grūtības ir ar šādu svīru barošanu. Ar ko barot? Tā sauktie miltu tārpi (miltu melnuļa kāpuri) būtu labākā barība, ja tie nav dabūjami, tad biezpiens (bez sāls), mazi liesas gaļas gabaliņi, baltmaize un nevārīta vai arī vārīta ola. No šiem produktiem ieteicams saķepināt bumbiņas ap 1,5 cm diametrā, lai uzreiz varētu iedot lielāku daudzumu barības. Nelaime ir tā, ka barību svīru mazuļi neprasa un arī nesaņem tā kā zvirbuļveidīgie putni, tie neatpleš barotājam pretī savu knābi, bet gan tver no sāniem viņiem sniegto barību. Sākumā nākas barot ar varu, ar pirksta naga palīdzību jāatver putna rīkle un ar pinceti platajā rīklē jāiebāž barības klucis. Heinroti raksta, ka pusaugu svīrēnus diezgan viegli var iemācīt no pincetes satvert barību. Ar tiem, kas jau tuvu izlidošanai, vajag ļoti daudz pacietības.

Par stārķiem

Pie mums sastopamas divas sugas — baltais stārķis (Ciconia ciconia (L.)) un melnais stārķis (Ciconia nigra (L)). Jau tālu pagātnē tie laiki, kad kāpu pie stārķu ligzdām, sākumā vairāk pie melnajiem, pēc tam pie baltajiem. Pastāstīšu kaut ko no tā, kas palicis atmiņā.

Ja baltais stārķis ligzdo pie mājas, tas, protams, ir liels krāšņums, daudzi to vēlētos. Mans padoms būtu tāds — ja nu taisāt stārķiem ligzdu, tad dariet to pa īstam. Diametrs lai nebūtu mazāks par metru. Nemeklējiet nekādu riteni, sanaglojiet karkasu no izturīgiem kokiem un žagarus sastipriniet ar alumīnija stiepli, vidū ieliekot velēnas un vecu sienu. Kad jau gatavs, noziediet žagarus ar baltu krāsu. Baltā krāsa (stārķu ekskrementu krāsa) stārķiem pateiks, ka kāds ciltsbrālis ligzdu jau pārbaudījis un atzinis par labu.

Mans draugs Lejasciemā tādu nostiprināja priedes galā, un viens stārķis tūlīt to pasludināja par savu īpašumu. Tikai šis putns bija tāds kā «neriktīgs» — nekādi nemācēja sapāroties, tā arī visu vasaru, ligzdu no citiem sargādams, noparkšķināja (tā mēdz notikt ar 3—4 gadus veciem īpatņiem, kuri nav vēl sasnieguši pilnīgu dzimumbriedumu). Nākamajā pavasarī laikam jau tam pašam putnam atkal ar sapārošanos neveicās, taču ligzdu no citiem stārķiem tas nikni sargāja. Kad pamanījām, ka ligzdu iekārojuši divi stārķi, kas jau it kā būtu sapārojušies, nolēmām, ka nu mums jāiejaucas. Uz ligzdas garas auklas galā uzrīkojām cilpu un, kad ieradās ligzdas saimnieks, to savilkām viņam ap kājām. Grasīdamies aizlidot, stārķis palika auklā karājoties. Pavisam ērti to nolaidām zemē un apgredzenojuši palaidām vaļā. Drīz atlidoja stārķu pāris, un abi nolaidās uz ligzdas, taču pagāja tikai dažas minūtes, kad atsteidzās gredzenotais putns un pāri aiztrieca. Sašutuši skrējām uz ligzdu, viņu baidīdami, un šoreiz tas līdzēja. Pēcpusdienā stārķu pāris ligzdā jau jutās kā saimnieki. Gredzenotais stārķis apkārtnē bija redzams vēl kādu nedēļu, bet ligzdai vairs netuvojās.

Baltajiem stārķiem ir tā sauktās ligzdas laulības, tas nozīmē, ka partneriem dominējošā saistība ir ar ligzdu, nevis ar otru īpatni. No ziemas mītnēm viņi atgriežas uz ligzdu (tēviņi mēdz ierasties pirmie), tur sastopas, un pāra sastāvs parasti paliek nemainīgs. Paretam tomēr

gadās, ka mātīte ierodas\ar lielu aizkavēšanos. Bijušajam vīram jau ir cita sieva, kura ligzdu nu ar pilnām tiesībām uzskata par savu. Šādās situācijās (un tikai šādās) tad arī izraisās tās niknās, asiņainās stārķu cīņas, kas daudzkārt aprakstītas. Tēviņu cīņas par ligzdām nekad tik niknas neizvēršas, jo tas, kurš pavasarī pirmais ligzdā kaut neilgi patupējis (tā it kā perēdami stārķu tēviņi pievilina mātītes), jau izturas kā saimnieks, un tieši šo izturēšanos konkurenti atzīst par juridiski pilnvērtīgu īpašuma tiesības apliecinošu dokumentu. Tads likums ir spēkā ne tikai putniem, bet ari daudziem citiem dzīvniekiem.

Ir vēl viens balto stārķu uzvedības komplekss, kas parāda ligzdas izcilo vietu viņu vērtību pasaulē. Stārķi, kā pāri, tā arī atsevišķi īpatņi, bieži vien būvē ligzdu arī vasaras otrajā pusē — it kā nākamajam gadam.

Daudz visādu stāstu ir dzirdēts par to, ka baltie stārķi savus kroplos vai slimos mazuļus izmetot no ligzdas. Te es gribētu vēlreiz atkārtot: putni savu vidi vispār uztver daudz savādāk nekā mēs, viņiem galvenais ir kustības, kustību tips. Putniem mazulis ir nevis konkrētais materiā-

K. Vilks pie melnā stārķa ligzdas 1930. g. (T. Strautzeļa foto)

lais kopums, bet gan viņiem ģenētiski ieprogrammētais tik labi pazīstamais norišu tēls (ēst prasīšana un citas vajadzību izpausmes). Ja šo vajadzīgo norišu tēla vietā stajas kaut kas cits, tad ar to pašu mazu|a vairs nav. To, ka saglabājies tas pats konkrētais priekšmets, kas agrāk pauda mazuļa norises, — to putni neuztver, un, ja tads objekts nobeigdamies vēl vārgi kustas, tas pēkšņi var iekļūt pavisam citā, proti, laupījuma kategorijā, un stārķis to mēģina norīt. Putnu attiecībās pret mazuļiem spilgti izpaužas tieksme veicināt optimālo attīstības norisi — lai mazuļi efektīgi prasītu ēst (dzeguzēns kā supermazulis), lai tie ātri augtu (vecāki mazuļi patīk labāk). To ņemot vērā, saprotama kļūst arī stārķu neiecietība pret mazuļu nenorinālibam, it kā viņi būtu eigēnikas negatīvās taktikas piekopēji.

Dzīvnieku vides uztverē motīvs «vai tas ir tas, ko man vajag» ir noteicošais. Ģenētiski ieprogrammēto vajadzibu skaits ir neliels, tādēļ nav arī tā sauktās objektīvās intereses par ārpasauli; toties viņu vajadzības ir tos neizprotamā kārtā apbruņojušas ar zināšanām (dažreiz arī maldīgam) par visiem objektiem — vai tie vajadzībai atbilst vai ne. Sajā sakarībā pastāstīšu, kā viens stārķēns, kas pats savas neuzmanības dēļ, vēl lāgā lidot neprazdams,

Melna starķa mazuļi ligzdā 84

Jaunie melnie stārķi ligzdā

bija izkritis no ligzdas, pauda savas teorētiskās zināšanas par to, kas ir ēdams un kas nav ēdams. Tuvējā dīķi pašlaik bija daudz krupju mazuļu, kam astes atrofējušās vēl tikai nesen. Tikai ar grūtībām es viņus varēju atšķirt no vardulēniem. Piedāvāju vienu stārķēnam — pagrūda vienreiz ar knābi un vairāk neinteresējās, vardītes gan ēda labprāt. Otrā dienā gadījās, ka kaimiņš nejauši bija nospiedis sikspārni; tam stārķis uzklupa ar lielu rijību, sikspārņa nagi ieķērās mutes kaktiņos, tā ka nācās palīdzēt, lai varētu norīt. Noķert sikspārni — vai tas stārķim vispār kādreiz var izdoties? — bet, lūk, stārķēns uzreiz zināja, ka objekts pieder ēdamā tipam.

Fenomenālas ir putnu gremošanas sulas — desmit nesasmalcinātas vardes bez atlikuma sagremot ar visiem kauliem — tā ir stārķa normāla barošanās.

Gredzenojot jau pieaugušos stārķēnus, varēju uzzināt arī to, ar ko vecāki viņus baro — uztraukumā viņi no kuņģa izmet vēl nesagremotās barības pikas. Latgales dienvidaustrumu daļā bieži nāca ārā pikas, kas sastāvēja gandrīz tikai no lielajām sliekām (līdz 16 cm garas, sugu netiku noteicis). Varbūt šo slieku daudzumam ir liela ietekme uz stārķu biezību?

Baltie stārķi Latvijā ligzdo divējādi — izklaidus un kolonijās. Ligzdošana kolonijās izplatīta Ziemeļāfrikā,

tur uz viena šķūņa jumta varot būt vairak nekā desmit ligzdu. Mūsu zemē ligzdošana kolonijās, liekas, ir jaunāko laiku parādība. Pirmo reizi to ieraudzīju trīsdesmito gadu beigās Latgales dienvidaustrumos: Nauļēnos kādu piecu hektāru platībā atradās desmit apdzīvotas ligzdas. Septiņdesmitajos gados dzirdēju, ka pie Valmieras—Matīšu ceļa stārķi izveidojuši koloniju vecajos kokos.

Četras reizes mūsu republikā ir saskaitītas apdzīvotās balto stārķu ligzdas. 1974. gadā tika saskaitītas 5763 ligzdas, tas ir, par tūkstoti mazāk nekā 1934. gadā. 1984. gadā — 6306. Pēc gredzenošanas datiem, stārķa mūžs brīvā dabā nepārsniedz 20 gadu.

Savā ziemas mītnē Dienvidāfrikā baltie stārķi, cilvēku pamanījuši, bēgot jau pa lielu gabalu — tātad tie uztver atšķirību starp cilvēku attieksmi dzimtenē un ziemas mītnē.

Melnie stārķi cilvēka simpātijas vēl nav pamanījuši un ļoti vairās no viņa un no civilizācijas. Kad cilvēks tuvojas melnā stārķa ligzdai, perējošais vai mazuļus sargājošais putns jau laikus aizlido un nerādās. Tikai vienu reizi piedzīvoju pārsteigumu — putns aizbēga tikai tad, kad mana galva jau cēlās pari ligzdas malai. Stārķēni, kamēr vel ir pūku tērpā, noliek galvas sāniski uz ligzdas un nekustas, it kā nemaz vairs nebūtu dzīvi; vēlāk, kad jau apspalvojušies, rūc un knābj rokās. Daudzi nezina, ka melnajam stārķim, atšķirībā no baltā, ir arī balss: ligzdošanas laikā viņi (vai tikai tēviņš?) lidodami svilpj, diezgan maigi un ne visai skaļi. Arī melnie stārķi uztraukumā atrij un parāda, ko ēduši, bieži vien tās ir zivis.

Manas sastapšanas ar dzērvēm

Parastākie lielie putni Latvijā ir tikai divi — baltais stārķis un dzērve. Dzērve (Grus grus (L.)) ir mazliet lielāka par stārķi, toties retāk sastopama. No sistemātikas viedokļa šie putni nemaz nav radniecīgi (grieze dzērvei ir tuvāku radu nekā stārķis). Tagad atceroties savus daudzos klejojumus pa Latvijas sūnekļiem, es pārsteigts konstatēju, ka nekad neesmu redzējis sūneklī nometušos balto stārķi. Tur taču spīd tik daudzas ūdens lāmas, vai tās viņus nemaz nevilina? Acīmredzot ir jau kāda iepriekšēja «zināšana», ka stārķim tur nav ko meklēt. Nav jau ari tur ne varžu, nc peļu, ne čūsku, ne sienāžu. Ar dzērvi ir citādi — viņai patik sūnekļi, pļavas un ari cilvēku apstrādātie lauki.

Cik daudz reižu pavasaros tiku priecājies par dzērvju pāri, kas izlidoja no lielā sūnekļa un pāris stundu, mierīgi staigājot, kaut ko meklēja pa laukiem. Aprīļa otrajā pusē nāca vairs tikai viena dzērve; sapratām, ka otra perē. Kad biju jau sācis putnus gredzenot un 1925. gada maija sākumā gāju pāri Olgas purvam, mani ļoti pārsteidza kāda dzērve, kas atgriezās no lauka. Pārlaidusies man pāri ne tālāk par 150 metriem, viņa nolaidās un sāka iet kājām. Minūtes piecpadsmit viņa tā soļoja man pa priekšu, tad apstājās, pateica «gruu», un viņai tieši blakus pacēlās otrā dzērve. Tā es pirmo reizi tiku aizvests tieši uz dzērvju ligzdu. Šādi šoreiz izpaudās dzērvju naivums, ko savos aprakstos mēdz izcelt O. Heinrots, kurš izaudzējis un vairākus gadus, brīvību neierobežojot, kopis divas dzērves. Vācu ornitologs dzērvju pētnieks V. Makačs turpretī mēdz pasvītrot dzērvju izturēšanās lielo mērķtiecīgumu. Turpmāk, uzejot dzērvju ligzdas un mazuļus, arī man likās, ka dzērves ar savu izturēšanos veikli māk apgrūtināt ligzdu un mazuļu atrašanu. Kad perējošā dzērve pamanīja manu tuvošanos, viņa klusēdama un pieliekusies aizgāja no ligzdas kādus simt metrus un tikai tad sāka uztraukti klaigāt; tāpat dzērves darīja, ja bija kopā ar mazuļiem; mazie savukārt paskrēja prom no ienaidnieka vecajiem putniem pretējā virzienā, tad, necenzdamies paslēpties zem kādiem augiem, notupās un gulēja nekustīgi.

Reiz, kad, nevarēdami sameklēt dzērvju bērnus, apsēdāmies apēst sviestmaizes, mazie pēc krietnas pusstundas tomēr cēlās un sāka diezgan skaļi un melodiski pīkstēt, lai gan vecās dzērves kāda puskilometra attālumā vēl uztraukti klaigāja.

Citreiz, kādas desmit dienas pēc dzērvju mazuļu apgredzenošanas atkal devies purvā, ilgi klausījos, kā uztraukti klaigā dzērves; tuvumā nonācis, redzēju, ka abas dzērves stāv soļus piecdesmit no guļoša vilka. No vilka puses pūta stiprs vējš, pielavījos viņam apmēram piecpadsmit soļu attālumā; tas, ka dzērves aizlidoja, viņa snaušanu nepārtrauca. Ļoti plušķains (vilnu vēl nebija nomainījis) — vilks ik pa brīdim mazliet pavēra dzeltenīgās acis un snauda atkal; tuvāk tikt nevarēju, jo priekšā bija dziļa lāma. Beidzot vilks mani tomēr pamanīja un aizdrāzās projām. Tikai nākamajā vasarā netālu no tās

Dzērves ligzda ar olām

vietas atradu dzērves mazulim aplikto gredzenu — tātad apēdis dzērvju un (pēc apgredzenošanas) ari manus putnu bērnus, tāpēc jau tik komfortabli snauda.

Ances pagastā reiz paskatījies pāri kāpas mugurai, netālu purviņā ieraudzīju dzērvju pāri ar jau pelēkiem pusaugu dzērvēniem (mazotnē viņi ir brūni, kā rodailendas vistu cāļi). Metos ķert, bet nekas nesanāca — dzērvēni skrēja jau ļoti ātri un kaut kur nozuda.

Manās emocijās dzērvju trompetskanīgajām balsīm ir īpaša mākslas vērtība. Te uz mani runā ne tikai šodiena, sensenie sūnekļi un klajumi ar gadu miljoniem ilgu mūžu te runā uz mani; radot šo trompeti, evolūcija dzērves traheju stipri pagarinājusi un apliekusi, apliekumu novietojot krūšu kaulā. Rīta gaviļu dziesma atskan korī tad, kad saulīte jau mazā gabaliņā. Bieži var dzirdēt arī duetu — viena dzērve pūš augstos toņos «klirr», otra kādu oktāvu zemāk iestarpina «garr», un takts nesajūk. Kurš tēviņš, kura mātīte — to nezinu. Vispār brīvā dabā dzērvju tēviņu no mātītes droši atšķirt ir ļoti grūti; tēviņš esot nedaudz lielāks, ar mazliet spilgtāku sarkano laukumu galvas virsū. Dzērvju dejas kā riesta parādība

Dzērvēs mazulis Olgas purvā (E. Tauriņa foto)

putnu pasaulē nav nekas unikāls, tikai dzērvju lieluma un graciozitātes dēļ tās ir tik ļoti iecienītas.

Pilnīgas skaidrības par to, ko īsti ēzdamas jaunās dzērves izaug, laikam gan nav nevienam. Vecās dzērves gūstā labi iztiekot tikai ar augu barību, bet varot apēst arī kādu peli. Dzērvju ligzdas, ko esmu redzējis, mēdz būt pavisam plānas, no turpat tuvumā saplūktiem materiāliem — niedrēm, grīšļa un sūnām, koku zarus nekad neesmu redzējis. Tāpat nekad neesmu redzējis ligzdā trīs olas vai trīs mazuļus.

Gribētos apgalvot, ka Latvijā dzērves ligzdo divējādi: lielajos sūnekļos, parasti lielāko akaču tuvumā, bieži uz saliņām (vienu dienu veci cālīši jau veikli peld) un lielajos mežos, kur ir kaut nelielas, bet ļoti mitras, niedrēm aizaugušas vai ciņainas vietas un pļaviņas. Domāju, ka tieši otrā tipa biotopos ligzdoja dzērvju lielākā daļa; vismaz līdz četrdesmitajiem gadiem tā izskatījās.

Uzskata, ka ligzdot dzērves sāk tikai piecu, sešu gadu vecumā. Neligzdojošu dzērvju bariņi, no pieciem līdz trīsdesmit īpatņiem, sūnekļos ir sastopami arī vasarā. Tātad, ja kaut kur dzērves dzird un redz, tas vēl

Dzērves ligzda Dūrē un ūpja ligzda 70 soļu attālumā no tas

nenozīmē, ka viņas tajā vietā arī ligzdo. Pēdējos gadu desmitos, dzīvojot Strenčos, man radās aizdomas, ka dzērvēm kaut kādu iemeslu dēļ (jenotsuņi, vides piesārņošana?) ar ligzdošanu neveicas. Kopš 1947. gada Sedas un Taures tīreļos, kā arī trijos mazākajos purviņos esmu gan atradis kādas piecas tukšas dzērvju ligzdas, bet nevienu olu vai mazuli neesmu redzējis. Cerēsim, ka tā ir tikai sagadīšanās.

No dzērvju kāšiem, kas rudenī ceļo uz Āfriku, bieži var sadzirdēt ne tikai tām raksturīgos trompetīgos saucienus, bet arī pavisam citādus maigus pīkstienus. Jaunajām dzērvēm līdz tam laikam tātad vēl nav bijis «balss lūzums».

Kā tipisku parādību vācu ornitologi apraksta ceļojošo dzērvju baru ganīšanos pa lauksaimnieciski apstrādājamiem laukiem. Vai arī Latvijā kādam ir līdzīgi novērojumi? Es neko tādu novērojis neesmu.

It īpaši man jākaunas par to, cik nepilnīgas ir bijušas manas zināšanas par mūsu dzērvju spalvu maiņu. Tikai pēc 1970. gada, izstudējis vācu ornitoloģisko literatūru, uzzināju, ka dzērve savas lidspalvas mainot ik pēc diviem gadiem augustā vai septembrī. Visas lidspalvas izkrītot

divu diennakšu laikā, un aptuveni pusotra mēneša putns nespējot lidot. Atzīstos, ka tādas dzērves nemaz neesmu pamanījis.

Par baložiem

Pēc vēstures liecībām, baloži un ūbeles cilvēku tiešā tuvumā un bieži vien arī kopšanā ir dzīvojuši jau kopš gadu tūkstošiem. Liekas, ka neviena cita putnu ģints nav izraisījusi tik noturīgu hobismu kā baloži. Dažādu dīvaiņu (lai neteiktu kropļu) variantu baložiem ir izselekcionēts, liekas, tikpat daudz, cik suņiem. Baloži, pilsētās dzīvodami, «selekcionējas» arī paši. Rīgas baloži, manuprāt, šodien (diezgan nosacīti, protams) sadalās divās ekoloģiskajās grupās: vieni lien atkritumu kastēs, noziezdami spalvu tērpu ar eļļām un taukiem, un lielā mērā pārtiek no zivīm un gaļas (redzēju, kā baloži, skrubinādami sava beigtā sugas brāļa ķermeni, bija to gandrīz jau apēduši); otri atkritumu tvertnēs vēl nelien, tiem spalvu tērps tīrs, uzmana nomestus baltmaizes gabalus un vietas, kur cilvēki viņus mēdz pabarot.

Nezin kādē| urbanizācijā devies ari lauku balodis (Columba palumbus L.). Jau sešdesmitajos gados vācu ornitoloģiskajā literatūrā bija aprakstīts, kā tie ligzdo parkos un pat uz palodzēm; pagāja divdesmit gadi, kamēr 1982. gadā ligzdošanu Rīgā pamanīja zoologs E. Tauriņš. Laukos šo baložu skaits ir stipri samazinājies.

Otra mūsu savvaļas baložu suga — meža baloži (Columba oenas L.) —, kas ligzdoja koku dobumos, ir jau tuvu pilnīgai iznīkšanai (cēloņi nevienam nav skaidri zināmi), bet urbanizēties tie nekur nav mēģinājuši.

Parastā ūbele (Streptopelia turtur (L.)) līdz trīsdesmitajiem gadiem paretam ligzdoja tikai republikas dienvidaustrumos (nevar jau nepamanīt skaļā un raksturīgā sauciena dēļ — «turr larr»), bet jau piecdesmito gadu beigās un sešdesmitajos gados kļuva par parastāko ligzdotā] u republikas eglājos. Manuprāt, septiņdesmitajos gados to daudzums atkal samazinājās.

Gredzenūbele (Streptopelia decaocto (Friv.)) Latvijā līdz piecdesmitajiem gadiem nekad nav tikusi manīta, pēc tam tā paretam parādījās Rīgā un citās pilsētās; septiņdesmito gadu sākumā tā ligzdoja Valkā, kokos pie baznīcas.

Ar kaut ko neparastu sastapos 1930. gada augustā netālu no Lubānas ezera. Uz nelielu koku puduri lauka vidū atlidoja baložu bars, aptuveni divdesmit pieci īpatņi. Sākumā domāju, ka tie ir mājas baloži, tikai pabrīnījos, ka tie tik veikli sasēžas koku zaros. Pēc brīža bars nolaidās zemē meklēt barību, tad ar tālskati izpētīju, ka visi putni ir pilnīgi vienādi, tos varētu noturēt par meža baložiem, ja visiem nebūtu balta virsaste. Sie putni izskatījās kā klinšu baloži (Columba livia); bet no kurienes gan tādi būtu varējuši atlidot? Vienu no tiem nošāvu un izgatavoju ādiņu, kuru nodevu toreizējam Zooloģijas katedras asistentam N.Tranzē, viņš arī pabrīnījās, bet tā tas arī palika, nebija jau neviena klinšu baloža, ar ko salīdzināt.

Krauklis

Krauklis (Corvus corax L.) bieži pieminēts daudzu tautu mītos. Cilvēkiem licies, ka šim putnam ir kāda sevišķa saistība ar dzīvību, nāvi un likteni.

Pagājušā gadsimta un ši gadsimta sākuma ornitoloģiskajā literatūrā krauklis Baltijā ir aprakstīts kā samērā rets un piesardzīgs putns, kas cilvēku mitekļiem netuvojas. O. Lēviss 1893. gadā raksta, ka esot vieglāk nomedīt trīs lapsas nekā vienu kraukli. N. Tranzē un R. Sināts grāmatā «Latvijas putni» (1936. g.) arī to attēlo kā retu un piesardzīgu putnu.

Kraukļu pētīšanu uzsāku 1926. gada ziemā. Tad pirmo reizi mežā aizvesta krituša mājlopa tuvumā ierīkoju slēpni. Kad dažādi putni tur bija jau pieraduši ik dienas baroties, no rīta vēl tumsiņā ielavījos slēpnī un vēroju. Jāiegaumē tikai viens noteikums: viss jāiekārto vienā paņēmienā. Kad vēlāk Lejasciemā slēpni un ķeramo ierīci pierīkoju pēc tam, kad putni jau bija sākuši nākt pie beigta zirga, tic atteicās no šādas barības, un pavasarī beigto dzīvnieku nācās vien pašam aprakt.

Vispirms mani pārsteidza kraukļu bagātīgā pantomīma. Cik dažādas noskaņas viņi mācēja paust ar kustībām un spalvu uzlabošanu dažādās ķermeņa daļās! Skaņu valoda arī izrādījās diezgan bagāta, sava loma tāpat bija švīkstošam lidojumam. Ieraudzīju arī starpsugu hierarhiju: no vārnveidīgajiem putniem krauklis, protams, bija pats lielākais, bet zināmā attālumā pacieta arī vārnas, žagatas un sīļus. Kad atlaidās vistu vanags, visi citi steidzīgi atstāja «mielasta galdu». Vistu vanags savukārt bez ierunām aizvācās, bikšainajam klijānam parādoties. Kraukļiem turpretī nebija sevišķa respekta pret šo ziemas viesi — visa draudze sanāca atpakaļ, ieturot tikai pusmetra distanci.

Divdesmito gadu beigās kraukļu Latvijā vēl nebija daudz. Pie kritušiem dzīvniekiem pat Lubānas ezera klānos nesalasījās vairāk par divpadsmit putniem. Ligzdas neatradu tuvāk par kilometru no dzīvojamām ēkām. Arī pilsētu atkritumu izgāztuves kraukļi neapmeklēja. Cilvēkam pie viņu ligzdām piekāpjot, kraukļi brēkdami lidinājās ārpus skrošu šāviena distances. Pārmaiņas pirmo reizi droši konstatēju 1935. gadā Lejasciemā pie Sudala ezera. Tur kraukļu pāris uzbūvēja ligzdu trīssimt soļu attālumā no mežsarga mājām, un viens no kraukļiem nereti bija redzams māju tuvumā. Kad uzkāpu pie ligzdas, lai apgredzenotu jaunos putnus, viens no vecajiem kraukļiem tuvojās līdz četru metru attālumam, nometies tuvējās priedes galotnē, tas dusmīgi knābāja zarus. Otrs krauklis turpretī riņķoja pa gaisu lielā augstumā. No jaunajiem putniem, ko šis pāris uzaudzināja nākamajā gadā, viens tika nošauts pie Alūksnes lopkautuves. Bija sākusies kraukļu sinantropizācija un urbanizācija.

«Pilsētas kraukļi» aprakstīti jau ornitologa N. Menzbira mūsu gadsimta sākumā izdotajās grāmatās — tie dzīvojot pilsētās, ligzdas taisot augstos torņos. Nosauktas arī dažas pilsētas, bet nav aprakstīts areāls, kur tāda populācija dzīvojusi. Nekādas tuvākas ziņas par pilsētas kraukļu izplatību nevar iegūt arī no A. Rustamova raksta ornitoloģijas rokasgrāmatā. (Птицы Советского Союза, т. 5). Ari sarunās ar ornitologiem I Baltijas ornitologu konferences laikā 1951. gadā man neizdevās noskaidrot, no kāda apgabala mūsu republikā būtu varējuši ieplūst kraukļi ar tik atšķirīgu attieksmi pret civilizāciju. Invāzija iā neapšaubāmi bija, jo nevar taču tik strauji mainīties uzvedība. Bez tam strauji pieauga arī putnu skaits. 1937./38. gada ziemā saņēmu ziņas, ka pie Ludzas atkritumu izgāztuvēm barojoties apmēram simtpiecdesmit kraukļu. Pie Daugavpils, Rīgas un Jelgavas toreiz kraukļu baru vēl nebija, tur kraukļi ieradās 1940./41. gada ziemā. Maksimumu invāzija šeit sasniedza 1943.—1944. gadā un pāris gadu turējās aptuveni vienā līmenī. Sajā laikā Jelgavā uzturējās 70—100 kraukļi. Namu sētās viņi uzmeklēja atkritumu kastes; cilvēku pielaida līdz desmit metru attālumam. Pusdienlaikā tie salasījās vienā barā un riņķoja augstu gaisā pa spirāli, kā to mēdz darīt sējas vārnas. Kraukļi pārnakšņoja pilsētas nomales priedēs, vēlāk tur būvēja arī ligzdas. Pēc vācu ornitologu datiem, lieli kraukļu bari tagadējā Kaļiņingradas apgabala teritorijā parādījušies 1943. gada ziemā. Uzskatīja, ka tā ir vienkārša invāzija, uz rietumiem tālāk par Elbu tā netika novērota. So parādību pamanīja daudzi cilvēki, arī tādi, kas par putniem nemēdza interesēties. Tradicionāli to saistīja ar «kara laikiem». Manuprāt, ar karu gan tam nebija nekāda sakara, vienīgi varbūt tik daudz, ka kraukļi mēdza patrulēt gar šosejām un dzelzceļu, uzlasot izmestās ēdienu atliekas. Kraukļu atrijas bieži vien sastāvēja no celofāna gabaliem. Morfoloģiski invāzijas kraukļus pie mums neviens netika pētījis, tos neķēra arī gredzenošanas nolūkos. Pats es gredzenoju tikai jaunos putnus ligzdās. Divpadsmit no tiem vēlāk nonāca cilvēku rokās. Visi bija virzījušies uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem; tālākie atradumi — 200 kilometru attālumā. No šiem ar gredzenošanas metodi iegūtajiem faktiem varam secināt, ka jau pašā urbanizācijas sākuma posmā pilsētas krauk|u uzvedība ir bijusi dažiem mūsu republikā dzimušajiem krauk|iem. Tāpat urbanizācijas fenomena attīstības laikā, tajos gados, kad šīs parādības fronte virzījās uz dienvidrietumiem, daudzi no Latvijā dzimušajiem kraukļiem ir pārvietojušies pretējā virzienā, bet nav neviena atraduma, kas liecinātu, ka Latvijā dzimušie kraukļi būtu piedalījušies kustībā uz dienvidrietumiem.

Var rasties šaubas — vai ieceļošana vispār ir bijusi. Varbūt tikai strauja, lēcienveidīga izturēšanās maiņa. Taču invāzija tomēr bija, jo pēkšņais skaita pieaugums citādi nav izskaidrojams. Sevišķi acīmredzams tas ir bijis Vācijā: tur lieli kraukju bari parādījušies apgabalos, kur pirms tam kraukļu vispār nav bijis. Pašas šīs norises cēloņi un tās dinamika tomēr paliek neskaidra. Nav zināms, no kurienes kraukļi nāca, kādu iemeslu dēļ sāka izceļot, nav saprotams arī, kāpēc parādībai bija aptuveni desmit gadu gara viļņa raksturs.

Par ligzdojošo krauk|u skaitu man ir sakrājušās sekojošas ziņas. Desmit kilometru rādiusā ap Lubānas pagasta Aizpurviem laikā no 1927. līdz 1932. gadam ligzdoja četri, pieci kraukļu pāri. Tādā pašā platībā ap Lejasciemu no 1933. līdz 1938. gadam ligzdoja trīs pāri, tāpat ap Asūni 1939. gadā — trīs pāri, ap Jelgavu 1940. gadā — pieci, bet 1943. gadā — astoņi pāri. Desmit kilometru rādiusā ap Anci (Ventspils rajonā) 1928. gadā ligzdoja trīs, bet 1945. gadā — pieci pāri, ap Strenču pilsētiņu 1948. gadā — četri, bet 1968. gadā — pieci pāri.

1945. gadā, uzskaitījis kraukļus piecās nelielās platībās un to kopējo platību salīdzinājis ar visas republikas mežaino apgabalu platību, ieguvu apmēram 700 perējošo kraukļu pāru republikā. Ja sinantropizācijas rezultātā kraukļi būtu sākuši ligzdot arī tajos apvidos, kur ir tikai nelieli mežiņi, tad perējošo pāru skaits pašlaik varētu būt daudz lielāks. Sešdesmitajos gados, pa Latvijas ceļiem braucot, varēja redzēt vairāk kraukļu nekā vārnu.

No 70 kraukļu ligzdām, pie kurām tiku kāpis, tikai trīs atradās eglēs, visas pārējās priedēs. Domāju, ka līdz pilsētas kraukļu ieplūšanai ligzdas lapu kokos netika būvētas (pēc invāzijas konstatēta ligzdošana elektrības stabos). Ligzdas parasti atrodas netālu no koka galotnes. Viena un tā pati ligzda tiek lietota daudzus gadus no vietas. Tikai četros gadījumos konstatēju, ka nezin kāpēc netālu no vecās ligzdas uzbūvēta jauna. Atstatums starp kaimiņu pāru ligzdām pirms invāzijas nemēdza būt mazāks par četriem kilometriem, pēc invāzijas dažos gadījumos tikai 2,5 kilometri.

Pie ligzdām lielākoties kāpu tikai vienu reizi sezonā, lai apgredzenotu jaunos kraukļus. Mazuļu vecumu aplēsu pēc Heinrotu tabulām. Tādā kārtā no 50 perējumiem ieguvu šādus datus: visagrākais mazuļu izšķilšanās laiks — 20. marts, vidējais — 7. aprīlis, visagrākais ligzdas atstāšanas laiks — 1. maijs, visvēlākais — 5. jūnijs. Palika tāds iespaids, ka agrs vai vēls ligzdošanas sākums vairāk ir atsevišķu pāru īpatnība, mazāk meteoroloģisko apstākļu sekas. Likās, ka pilsētas kraukļi ligzdošanu uzsāka vēlāk. Jauno kraukļu gredzenošanas laikā 50 ligzdās atradās 166 mazuļi (vidēji 3,3 uz vienu perējumu). Seši mazuļi bija tikai vienā ligzdā, pa vienam — sešās ligzdās.

Barību uz ligzdu kraukļi nes ierītu barības vadā, knābi tad tur pa pusei atvērtu (tātad, ja krauklis lido ar pavērtu knābi, viņš nes mazuļiem barību). Tikai vienu reizi redzēju, ka krauklis uz ligzdu lidoja, knābī turēdams lielu vardi. Reiz ievēroju, ka krauklis pēc apmēram 15 dienu vecu mazuļu pabarošanas apmetās koka zarā, metrus divdesmit no ligzdas, un no rīkles (nevis no knābja) izmeta baltu mazuļa ekskrementu piku. Maija mēnesī kraukļiem, kas baro mazuļus, mēdz būt jau sākusies lidspalvu un stūrspalvu maiņa (simetriski robi).

Krietnu laiku pēc invāzijas kulminācijas (1943./44.gadā) nu jau var novērtēt tās sekas. Atkārtotu viļņu nav bijis (kas tad tur īsti bija sakrājies, kas izlādējās tikai reizi pa gadsimtu?). Uzkrītošākās pilsētnieciskuma izpausmes (atkritumu tvertņu apmeklēšana namu sētās, bēgšanas distance tikai 10 metri) pazuda strauji, jau pēc pāris gadiem nekas tāds nebija vērojams. Turpretī ligzdošana pilsētu nomalēs turpinājās ilgi (piem., Republikas bērnu klīniskās slimnīcas teritorijā), tāpat arī barošanās atkritumu izgāztuvēs dažās vietās (Tukumā) vēl tagad nav izbeigusies. Baru lielums arī diezgan ātri reducējās līdz 20—40 īpatņiem. Liekas, ka uzvedības ziņā vēl tagad dažādos republikas apvidos vērojamas diezgan lielas atšķirības. Tā, mežainos apvidos, piemēram, Strenčos, dominē meža kraukļu tips, tikai viena ligzda vēl turas tuvu pie pilsētiņas, tāpat turpinās arī bieža šoseju apmeklēšana.

Aprakstītā invāzijas putnu urbanizētā uzvedība ar ģenētisko programmu acīmredzot ir saistīta ar imprintinga (iespiešanās) mehānisma palīdzību. Invāzijas rezultātā radusies kraukļu skaita palielināšanās, manuprāt, republikā pieturas arī vēl šodien.

Peleka varna

Par šo plaši pazīstamo putnu stāstīšu tikai to, kas literatūrā nepietiekami apgaismots. Domāju, ka atkarībā no dzīves vietas Latvijā var runāt par sešiem pelēko vārnu (Corvus corone cornix L.’) tipiem: /. lielo sūnekļu vārnas, 2. lauku vārnas, 3. jūrmalas vārnas, 4. ezeru vārnas, 5. piepilsētu vārnas, 6. pilsētu vārnas. Lielu meža masīvu iekšienē vārnas neligzdo. Man pārskatāmajos apmēram sešdesmit gados stipri atšķirīga ir bijusi šo tipu skaitliskā dinamika. Jūrmalas vārnas maz pazīstu un neko nevaru teikt par viņu skaita izmaiņām. Labi pazinu lielo sūnekļu vārnas, likās, ka tā ir populācija, varbūt pat ar zināmu reproduktīvu izolētību no citiem tipiem. Sīs vārnas ligzdoja sūnekļos pie maziem ezeriņiem un akačiem uti, šķiet, ārpus sūnekļa nelidoja meklēt barību. Uz cilvēku tās sāka reaģēt tikai tad, kad tas bija pienācis pie paša ligzdas koka. Skaitliski to nebija visai daudz (Olgas purvā, piem., ne vairāk kā 4—8 pāri). Sešdesmitajos gados šīs sūnekļu vārnas, kā likās, pilnīgi izzuda. Septiņdesmitajos gados Cenas tīrelī ornitologi bija atraduši vārnas ligzdu tieši uz zemes. Kaut ko tādu agrāk nekad netiku redzējis. Varbūt tās bija Tālo Ziemeļu vārnas, kas atpakaļceļā no ziemas mītnes aizķērušās tukšajā, viņām pierastajā biotopā. Vai pēdējos gados tīreļos ir manāma vārnu populācijas atjaunošanās tendence — to nezinu.

Lauku vārnu skaits kopš gadsimta sākuma lēni slīdēja uz leju un katastrofāli samazinājās sešdesmitajos gados. Cēloni tam es nespēju rast (varbūt tas bija meklējams ziemas mītnēs?). Liekas gan, ka atkal ir sācies zināms skaita pieaugums. Sešdesmitajos gados samazinājās arī ezeru vārnu un piepilsētu vārnu skaits, taču pēdējais jau liekas puslīdz atjaunojies. Rīgas pilsētas centrā jau divdesmitajos gados zināju pāris vārnu ligzdu. Pēc barības šīs vārnas lidoja uz vientuļākām vietām Daugavas malā un nemācēja tik labi kā tagadējās būt starp daudziem cilvēkiem un vienlaikus veikli izvairīties no tuvākas saskarsmes ar tiem. Pilsētas vārnu skaits pakāpeniski ir pieaudzis, tomēr — ne visai daudz. Mēģinot atbildēt uz jautājumu, vai vārnas ir kļuvušas nometnieciskākas, — manuprāt, ari derētu ņemt vērā šos ekoloģiskos tipus.

Vārnām ir bijuši ļoti lieli nopelni ausaino pūču, lauku, purvu un bezdelīgu piekūnu ekoloģijā. Sos putnus, kas paši ligzdas nevij, tās bagātīgi apgādāja ar ligzdošanas iespējām. Katrā perēšanas sezonā vārna taisa jaunu ligzdu. Ligzdas ir stingri būvētas (ir pat zemes slānītis) un bez remonta var kalpot citiem putniem vēl trīs, četrus gadus. Sūnekļu un lauku vārnu izzušana, jādomā, jūtami samazināja arī ausaino pūču un piekūnu perējumu skaitu. Vismaz sūnekļos vajadzētu ierīkot mākslīgas ligzdas (ar alumīnija stieples karkasiem). Priedišu galos tās jānovieto tā, lai būtu vizuāls aizsegs no augšas (pret kraukļiem) un brīva pielidošana no sāniem.

Divi vārnu pāri pēdējos 35 gados arvien ligzdoja Strenču psihiatriskās slimnīcas parkā. Te es arī atklāju specifisko saucienu, ar kādu mātīte, sēdēdama ligzdā, sagaida tēviņu. Ja šo saucienu iepazīst, vieglāk ir atrast ligzdas. Septiņdesmitajos gados ievēroju, ka daži vārnēni, pienākot laikam atstāt ligzdu, nevarēja palidot, jo daudzas (vienā gadījumā gandrīz visas) lidspalvas un stūrspalvas bija gan sākušas augt, taču to augšana apstājusies. Citādi apspalvojums bija gluži normāls (cik savāds traucējums!). Ienāca prātā, ka tas varētu būt psihotropisko farmakoloģisko ārstniecības preparātu dēļ (aminazīns). Minimālu šo ķimikāliju daudzumu vārnas varēja uzņemt ar slimnieku barības atliekām. Paeksperimentēt nepaguvu — pienāca vecums.

Rudenī un ziemā vārnas ar kraukļiem bieži vien turas vienā barā un neviena ļauna vārda par tiem nesaka, bet jau marta beigās dažas vārnas kraukļus sāk sagaidīt un pavadīt ar sašutuma brēcieniem. Tā ir droša zīme, ka šīs vārnas jau ieņēmušas un sāk aizsargāt savu ligzdošanas teritoriju. To taču vārnas zina vienmēr, ka kraukļi (tāpat kā pašas) ir nekaunīgi ligzdu postītāji, bet, lūk, tīri cilvēcīga diplomātija. Kovārņi ligzdas neposta, ar tiem nekad nav domstarpību. Tos izmanto kā izlūkus. Pavērojiet, kas notiek, kad jauktais vārnu un kovārņu bars atlaižas uz jaunu barošanās vietu un sāk to apgūt. Kovārņi vienmēr iet pirmie — vārnas nogaida! Un vēl vienu dzīves gudrību varat mācīties no vārnām — apšaubāmus kārdinājumus stingri apvaldiet jau pašā to iedīgli! Visiespaidigāk šo mākslu dabūju redzēt vēl divdesmitajos gados, kad mednieku veikalā biju nopircis tā saukto vanagu kurvi. Tās bija virs stiepļu pinuma groza piestiprinātas atsperu lamatas. Pievilināšanai grozā mēdza ielikt balodi, un vanags, mēģinot to iegūt, tika sagūstīts. Bet es grozā ielaidu vairāk nekā desmit nesen sagūstītas lauku peles, aiznesu ierīci lauka vidū pie veca oša ar nokaltušu galotni, kur man bija ierīkots slēpnis, un vēroju, kas notiks, kad atlaidīsies vārnas. Peles plūkdamās un pīkstēdamas centās izkļūt no sprosta. Vārna nometās oša sausajos zaros, ar lielu interesi paskatījās pāris sekunžu ar labo aci, pāris sekunžu ar kreiso un… sāka mierīgi kārtot savas spalvas. Nevar būt, ka vairāk neinteresēsies. Bet tā bija, vairāk uzmanības manām pelēm netika veltīts. I<a ar šo slazdu varēšu ķert vārnas, to jau nu nebiju cerējis (pūces un bikšainie klijāni ķērās diezgan labi), bet, ka nedabūšu redzēt kārdinājuma izpausmes, tas gan pārsteidza.

Kovārnis

Kovārnis (Corvus monedula L.) Latvijā arvien ir bijis bieži sastopams putns. Aprakstītas vairākas ģeogrāfiskas rases. Mūsējos var uzskatīt par divu kaimiņu rasu (C. monedula monedula un C. monedula soemmeringii) sajaukumu. Lielu kovārņu skaita samazināšanos vienlaicīgi ar urbanizācijas pieaugumu sāku novērot, sākot ar piecdesmito gadu beigām. Gadsimta pirmajā pusē kovārņi ligzdoja visur, kur vien bija lauksaimnieciski apstrādājamas zemes. Var teikt, ka gandrīz katru arāju apciemoja kovārņi. Atsevišķi kovārņu pāri arvien atrada kādu dobumainu koku vai nu lauka vidū, vai lielā mežā (līdz puskilometram no malas). Lai gan ligzdas nereti bija vairāk nekā kilometru cita no citas, barību meklējot, kovārņi mēdza salasīties pa vairākiem kopā. Bez šiem izklaidus ligzdojošiem, kuru kopumā sanāca diezgan daudz, tika izmantotas arī iespējas ligzdot kolonijās tādās vietās (parkos un alejās), kur bija daudz vecu liepu un ozolu. Par ēkās (dūmeņos) ligzdojošiem kovārņiem tiku dzirdējis tikai no Latgales. Jau piecdesmito gadu beigās sāka izzust atsevišķi ligzdojošie kovārņi, pēc tam reducējās arī koloniju skaits. Strenču apkārtnē visātrāk izzuda kolonija pie Ūdriņiem un visilgāk turējās pie Trikātas (varbūt tur ari vēl tagad ir sastopami daži pārīši). Pilsētu robežās un to apkārtnē kovārņu skaits turpretī pieauga, sākās lielu baru nakšņošana torņos. Aina visumā līdzīga tai, kādu aprakstīju, stāstot par vārnām.

Ligzdas taisīšanās stereotips kovārņiem ir visai elastīgs: ja dobums ir neliels, tad aprobežojas ar pāris vilnas kušķīšiem, ja turpretī kokam tukšs viss vidus, tad tiek sanests vesels klēpis žagaru, kamēr izdodas ligzdai radīt pamatu. Ileinrots raksta, ka kovārnēni ligzdā tupot ar astēm pret skrēju un tikai īsi pirms izlidošanas apgriežoties otrādi. Reiz Jelgavas apkārtnē kovārņa ligzdā kopā ar kovārnēniem atradu arī itin žirgtu māju strazda mazuli. Tātad kovārnis no dobuma bija izdzinis strazdu, bet tā olu izperējis. Vēlāk, kad sāku eksperimentēt, samainīdams dažādu sugu mazu|us, atklājās, ka kovārņiem māju strazdu mazuļu barošana ir patīkama un strazdiem tā iet labumā. Toreiz kovārņu pāris ligzdoja lielā būrī, ko biju uzkāris kokā sava dzīvokļa logu priekšā. Ligzdā ieliktos māju strazda mazuļus kovārņi veiksmīgi izbaroja un izvadīja pasaulē. Nākamajā gadā kovārņiem ar ligzdošanu nekas nebija sanācis (laikam trūka viena partnera — kovārņiem, liekas, ir mūža laulības), un būri ieperinājās strazdi. Kad to mazuļi sāka čirkstēt, pamanīju, ka pie būra nāk arī viens kovārnis. Neskatoties uz veco strazdu sašutuma izpausmēm, viņš baroja strazdiņus līdz to izlidošanai un vēl arī pēc tam. Domāju, ka tas bija viens no iepriekšējā gada kovārņiem.

Kovārņi vairāk nekā vārnas mīl biedroties ar saviem sugas brāļiem. Heinrots raksta: ja cilvēks izaudzējot kopā vairākus kovārnēnus, tad tie, iemācījušies lidot un patstāvīgi baroties, tūlīt aizklīstot projām. Lai to novērstu, vajagot audzēt vienu pašu. Mana brāļa puikas bija izaudzējuši trīs kovārnīšus, arī tie ātri vien pazuda no mājām. Pēc kāda laika dabūjām dzirdēt, ka astoņu kilometru attālajā Barkavā tie uzvedušies pavisam huligāniski — apbedīšanas laikā metušies baznīckungam uz pleciem. Tādi putni, kas, mājās audzēti, ir zaudējuši bailes no cilvēka, bieži vien kļūst traucējoši, un nekas labs viņus negaida. Tā kā zudušās bailes atpakaļ atgriezt ir grūti, no tādas pieradināšanas pēc iespējas jāizvairās.

Ja laikapstākļi nav pārāk slikti, rudens un ziemas sezonas kovārņi, bieži vien kopā ar vārnām, piekopj aizejošās dienas pavadīšanas ceremoniju. Tā mēdz sākties jau pāris stundu pirms tumsas iestāšanās. Bars ierodas naktsguļas vietas tuvumā, dažādi modulējot «kia» saucienus, gan uzlido augstu gaisā, gan atkal, lidošanas veiklību demonstrējot, nosēžas koku galotnē. Pēdējos gadu desmitos šīs izdarības vērojamas pie Rīgas torņiem, tikai nezinu, vai urbanizētie putni tās piekopj tikpat aizrautīgi kā senāk laucinieki.

Ar gredzenošanas metodi ir noskaidrots, ka daudzi jaunie kovārņi pirmajā un arī otrajā rudenī (oktobra beigās — novembrī) aizceļo diezgan tālu no savas dzimtenes rietumu—dienvidrietumu virzienā. Pats tālākais atradums ir 1590 kilometri (kā jauns putns kovārnis gredzenots 1974. gada 19. jūnijā, noķerts nākamā gada 21. februāri Beļģijā). No vecākiem putniem vismaz daļa izturas nometnieciski, lai gan pa dienu lido projām no gulēšanas vietām pat 15—20 kilometrus. Kopš bērnības atceros lauka vidū nelielu, bet vecu liepu, kurai vidus bija izpuvis, dobums tikai divu metru augstumā. Lai gan bērni bieži traucēja, kovārņi tur mēdza ligzdot gadu no gada. Pēc gadu desmitiem tur arī ieguvu šādus datus: kā mazulis kovārnis gredzenots 1934. gada 3. jūnijā, turpat pie mazuļiem noķerts 1941. gada 23. maijā. Stipri sadilušais gredzens (kovārņi daudz staigā kājām, tāpēc gredzeni ļoti dilst) apmainīts pret citu. Turpat ligzdā šis putns noķerts vēl 1943. gada 6. jūnijā. Jādomā, ka kovārņi dzīvo vēl daudz ilgāk, bet, cik īsti, — nezinu.

Sīlis

Pēc daudzām morfoloģiskām un uzvedības pazīmēm sīlis (Garrulus glandarius L.) labi iederas mūsu vārnveidīgo putnu dzimtā, bet ir arī atšķirības. Tā acīm redzamākā ir sarkanīgā un gaiši zilā sīļa spalvu tērpa krāsa. Sevišķi krāšņa ir viņa spārnu spoguļa gaiši zilā struktūrkrāsa. Te labi vērojams viens no putna spalvas brīnumiem. Pamatā pigmenta inclanīna slānis, virs tā noteiktos leņķos precīzi sakārtotas ragvielas plāksnītes ar tukšu vidu — rezultātā radusies gaiši zila zaigojoša krāsa — optiķa mākslas darbs. Heinrots ievērojis, ka šie zilie laukumi arī ar tausti ir samanāmi, jo spalvas zilajās vietās ir manāmi biezākas. Tā sauktie spārnu spoguļi raksturīgi daudzām putnu kārtām, tie, lai gan novietoti uz motorikā ļoti svarīga orgāna, kalpo tikai displejam (kā jau minējām, tā ir izrādīšanās, palielīšanās). Rietumeiropā tādos pašos nolūkos sīļa spārnus pie cepurēm liek cilvēki, it sevišķi mednieki.

Atšķirībā no citiem vārnveidīgajiem putniem sīlis ir piemērojies dzīvošanai meža iekšienē. Savu lidošanas māku viņš rāda, veikli manevrējot starp koku stumbriem un zariem. Bet, ja lidojošu sīli vērojam klajumā, rodas iespaids, ka lidot sīlim nav viegli. Klajumā vistu vanags sīli noķer bez grūtībām, tāpēc no tīriem klajumiem sīļi vairās, bet, ja ir atsevišķi koki vai lielāki krūmi, tad sīļus pavasaros un rudeņos var sastapt arī tālu no meža.

Domāju, ka latviešu vārds «sīlis» ir cēlies no vārda «zīle», jo ar ozolzīlēm sīlim ir visciešākā saistība, pārziemot bez tām viņam būtu grūti. Tāpat ir arī ar ozolu saistību ar sīli. Kāda gan jēga ozolam būtu briedināt savas zīles (sēklas), ja nebūtu sīļa, kas tās aiznes uz citu vietu un iedēsta (tiesa, uzskata, ka arī vāvere vācot un glabājot ozolzīles, bet man gan nav izdevies kaut ko tādu novērot). Sīļi ozolzīļu dēstīšanai nododas ar lielu azartu. Līdzko zīles nogatavojušās tiktāl, ka tās bez lielām grūtībām var izlobīt no kausiņiem, sīļiem sākas ražas novākšanas laiks. (Nav vēl noskaidrots, vai šajā darbā piedalās arī tie jaunie putni, kas rudenī aizceļo.) Jau agri no rīta sīlis atlido uz ozolu, ierij barības vadā 4—10 zīles, nes tās uz mežu un iebāž visu porciju zem sūnām augsnē. Domāju, ka koku dobumos un spraugās sīļi zīles nekad neslēpj, vienā vietā tāpat arī netaisa lielākus krājumus.

Latvijā sīļi bieži vien ligzdo lielu skujkoku mežu iekšienē, tālu no ozoliem. Domāju, ka arī šie putni piedalās zīļu ražas novākšanā, bet nezinu, vai viņi zīles nes uz savas ligzdas apvidu vai arī noglabā kaut kur tuvāk. To jau nu nemaz nebūtu bijis tik grūti uzzināt, ja sistemātiski pavērotu, cik tālu no lielo mežu malas sastopami mazie ozoliņi, kas tūkstošiem uzdīgst no sīļu neizmantotajām zīlēm. Tā ir ozolu tautas traģēdija, ka vismaz deviņdesmit deviņiem procentiem to mazulīšu jānonīkst nepiemērotas vides dēļ. No šiem uzdīgušajiem ozoliņiem var arī redzēt, ka sīli savus krājumus glabā tādās vietās, kur it kā nekā nebūtu ko ievērot. Bet kā tad tos var atrast ziemā — katram putnam taču tādu krājumiņu ir simtiem?! Vairākas reizes ziemā tiku pārliecinājies, ka tos atrod bez lielas meklēšanas. Ja naktī ir uzsnidzis, tad, pa mežu staigājot, papētiet, kur pa sniegu lēkājis sīlis un kur sniegā izkašājis bedrīti. Pameklējiet bedrītēs — un bieži vien atradīsit vēl dažu labu zīli.

Protams, uz ozolzīļu krājumiem vien nevar paļauties. Ziemas sākumā sīļi meklē labības graudus cilvēku mītņu tuvumā. Zirgu laikmetā tie uz ceļiem uzmanīja zirgābolus, no kuriem izlasīja nesagremotus auzu graudus. Sīļi noķer arī kādu peli, kas parādās virs sniega segas, un piedalās kritušo dzīvnieku izmantošanā. Pavasarī un vasarā sīlis mežā ir galvenais ligzdu postītājs, netaupa arī tikko kā ligzdu atstājušus mazputnus. Reiz, iedams pa mežu, iztraucēju koku čipsti, kas nupat bija iemācījusies lidot. Sīlis to noķēra lidojumā un, zemē nolaidies, sāka izplūkt lielās spalvas gluži tāpat, kā to dara vanagi. Galvenie ligzdu postīšanas objekti mēdz būt dziedātājstrazdi, plukšķi un žubītes. Kad dziedātājstrazda mazuļus ieliku sīļa ligzdā viņa olu vietā, tad tie ieguva citu bioloģisku statusu — laupījums pārvērtās par mazuli, jo, kas atrodas putna ligzdā un puslīdz lege artis (pēc likumiem) prasa ēst, tas putnam ir jākopj. Ja sīlis atradīs neapsargātu cita sīļa ligzdu, tad tas, kas tur iekšā, kļūs par laupījumu. Savus mazuļus sīļi lielākoties baro ar kāpuriem un vabolēm.

Sīļa skaņu valodai mūsu mežos ir ļoti liela loma. Vispirms jāmin griezīgie, zāģējošie sašutuma brēcieni «šrreek šrreek». Ja sīlis ieraudzīs lapsu, jenotsuni, caunu, kaķi, vistu vanagu, pūci un citus, ko pieskaitīs plēsoņu kategorijai, bez kautrēšanās piekliegs pilnu mežu. Ja sīlis ieraudzīs divus cilvēkus ejam pa mežu un sarunājamies, neteiks neko vai arī izteiks kādu paklusu, ne visai glaimojošu frāzi. Turpretī, pamanot cilvēku, kas liksies paslēpies, brēks pilnā balsī. Ja savas ligzdas tuvumā ieraudzīs cilvēku, centīsies nozust klusējot. Tad nu spriediet paši, kādus bioloģiskus tēlus viņš pazīst un ko pie tam domā. Pats būdams sīks plēsonītis, sīlis apskauž un cenšas atdarināt varošākos plēsīgos putnus. Tāds, gaužām jau antropomorfisks prātojums uzmācas, kad runa ir par tiem skaļajiem saucieniem, ko sīļi bagātīgi skandina (kā māksliniecisko pašdarbību) gandrīz visās sezonās, ja vien laiks nav slikts. Visbiežāk tie ir peļu klijānu <rfiuu» precīzi atdarinājumi (varbūt katrs sīlis nemācās tieši no klijāna, bet arī no citiem sīļiem?). Reiz, kad gredzenoju jaunos klijānus un vecais kliedza, netālu tupēdams, atlaidās sīlis un trīs, četru metru attālumā no klijāna to centīgi atdarināja. Klijāns tam neveltīja sevišķu uzmanību. Mežos, kur ligzdo vistu vanagi, sīļi mēdz klaigāt vistvanadziski. Pie klinšu ērgļu ligzdām vairakkārt esmu dzirdējis sīļus, kas atdarināja ligzdu īpašnieku balsis. Šīs skaļās klaigāšanas (vai to dara abi dzimumi?), kurās esmu saklausījis tikai plēsīgo putnu atdarinājumus, nav pielīdzināmas dziesmai. Sīļu dziesmu dzird tikai pavasara pusē; tas ir samērā kluss popūrija tipa priekšnesums, kurā var saklausīt gan citu putnu dziesmas, gan suņu rejas un citus trokšņus. Tajā laikā sīļi mēdz klejot nelielos bariņos.

Mājās audzēti sīļi mēdz būt kustīgi un darbīgi. Barības glabāšanas instinkts tiem mēdz izpausties jau visai agri. Biju atnesis sīlēnu kādai slimnīcas darbiniecei, viņa to laida brīvi apkārt lidināties. Drīz sākās arī nedarbi — pa logiem sīlis ielidoja svešos dzīvokļos un izmētāja sīkākus priekšmetus. Reiz, kamēr kāda slimniece epileptiķe pēc lēkmes gulēja bezsamaņā, sīlis paņēmis no šķīvja vārītus zirņus un iebāzis katrā nāsī pa vienam. Uzmodusies slimniece bija ļoti sašutusi. Sīlēns tika aiznests atpakaļ tālu mežā.

Atšķirībā no kraukļiem un vārnām sīli var noķert vienās un tajās pašās lamatās pat trīs, četras reizes. Ar gredzenošanas metodi ir pierādīts, ka daži jaunie sīļi pirmajā rudenī dodas uz ziemas mītnēm dienvidrietumu virzienā nereti vairāk nekā tūkstoš kilometru attālumā. Daļa ziemeļnieku ceļo cauri mūsu republikai. Taču ir arī pierādījumi, ka daži jaunie putni pavirzās tikai 10—30 km no ligzdas vietas un pārziemo tepat Latvijā. No Rietumeiropas ir ziņas par biežām sīļu invāzijām, kurās piedalās arī vecāki putni. Šo invāziju dinamika vēl ir visai neskaidra.

Zīlītes

Latvijā parasti mīt sešas zīlīšu sugas. Tām visām ir daudz kopīga kā ķermeņa uzbūvē, tā arī uzvedībā; visas zīlītes apmeklē putnu barotavas un jau kopš seniem laikiem ir cilvēku iemīļotas. Patīk viņu žirgtais kustīgums. Zīlītes mēdz dēvēt par ļoti čakliem putniņiem. Uzrakstījis vārdu «čakls», atskārstu, ka esmu sācis runāt visai pavirši — vai tad ir kāda jēga par dzīvnieku teikt, ka viņš ir čakls vai slinks? Visi viņi taču arvien dara to, uz ko viņus mudina instinkti.

Dažu sugu zīlītes vāc barības krājumus ziemai. Turklāt šos krājumus izmanto ne tikai vācējs, bet arī citi viņa ciltsbrāļi un tās zīlīšu sugas, kas sevi ar vākšanu neapgrūtina. Tā ari zīlīšu grupiņā ir savas pretstatības. Čaklās tad nu būtu: pelēkā zīlīte, purvu zīlīte, cekulzīlīte un pa daļai arī meža zīlīte. Svešus krājumus izmanto lielā zīlīte un zilzīlīte. Laikam jau nav nekādas jēgas moralizēt, runājot par dzīvniekiem. Der paprātot par to, kas ir atbildīgais ģenētisko programmu radītājs, taču šaubos, vai daudz tur izdosies izfilozofēt. Ētikas prasības jāvērš uz to, kas izlemj, — pirmkārt, uz savu «es».

Aplūkosim tagad mūsu zīlīšu sugas katru atsevišķi, cenšoties saskatīt viņu īpatnības.

Lielā zīlīte (Pārus major L.) Latvijā ir sastopama daudz biežāk nekā citas zīlīšu sugas. Ne tikai laukos, bet arī pilsētās šis putniņš pienāk pie katra loga, kur devīga roka tam pasniedz ēdamo. Tā jau nu gluži nav, kā nesen televīzijas pārraidē dzirdēju sakām kādu skolnieku, ka ziemā zīlītēm mežā neesot nekā, ko ēst. Vēl jau mūsu mežos ir arī lielās zīlītes, kas iztiek bez cilvēka palīdzības, jautājums tikai tāds — cik to bija gadsimta sākumā un cik atlicis tagad? Varu teikt, ka gadsimta pirmaj s trīsdesmit gados zīlītes reti kāds baroja, tagad turpretī barotāju ir daudz. Protams, putni tam pielāgojas, un iespējams, ka pieradinātie arī nevar vairs bez cilvēka iztikt. Nemaz neņemos spriest, vai tas ir labi vai slikti, ka aizvien pavairojam lielo zīlīšu atkarību no mums, problēma nebūt nav vienkārša.

Ir vēl kāda ar šo parasto putniņu saistīta problēma, ko pilnībā neesmu varējis atrisināt. Tā attiecas uz lielo zīlīšu ceļošanu. Kopš 1975. gada Papes jūrmalā gājputnu pētīšanai uzstādītajā lielajā murdā lielā zīlīte ir ik rudeni visvairāk noķertā putnu suga (rekordskaits 1979. gadā 19 443), bet vēl ne visai sen lielo zīlīti pie gājputniem pa īstam nepieskaitījām un turklāt šo putnu visbiežāk redzam taču tieši ziemā. Varētu to izskaidrot tā, ka pie mums pārziemo ziemeļu populācijas, tā tas pa daļai ir, bet ir sakrājies arī daudz gredzenošanas rezultātu, kuri rāda, ka daudzi mūsu putni izturas pavisam nometnieciski. Jautājums tātad būtu — vai pēdējos gadu desmitos ir pastiprinājusies sugas ceļošana vai ari, pateicoties intensīvākai pētīšanai un varbūt sugas skaitliskajam pieaugumam (būrīšu izlikšana mežos), mēs to esam skaidrāk saskatījuši. Gredzeni ir parādījuši, ka daļa lielo zīlīšu (vairāk tēviņi nekā mātītes) visu mūžu pavada savā dzimtenē, pie tam apgabalā, kura diametrs nepārsniedz pāris kilometru, citas turpretī rudeņos aizceļo rietumu un dienvidrietumu virzienā pusotrtūkstoš un pat vairāk kilometru. Līdz šim vēl nav skaidrs, kādam faktoram te ir izšķirošā loma. Izvirzīta hipotēze, ka aizceļojot tie putni, kam vasaras nogalē un rudenī nav izdevies ieņemt turpmākās ligzdošanas teritorijas. Man šī hipotēze visai ticama neliekas — vispirms jāņem vērā, ka ceļo arī vecie putni, kuriem vasarā ir piederējusi teritorija, otrkārt, ligzdošanas teritoriju lielās zīlītes neieņem varbūt tieši tāpēc, ka nav pietiekami izteiktas dziņas to darīt. Vajadzēs vēl padomāt un pastrādāt.

Kas attiecas uz ligzdošanas teritorijas ieņemšanu, pirms gadiem desmit Gomeļas elektriķis Vladimirs Zolrnanis man pastāstīja ko interesantu. Brīvajā laikā pētot putnu dzīvi Gomeļas parkā, viņš atklājis, ka pēc lielo zīlīšu pārnakšņošanas savas ligzdošanas teritorijas būrīšos ekskrementi nepaliek, turpretī, ja zīlīte nakšņo būrītī ārpus ligzdošanas teritorijas (ceļotāji), tad ekskrementi paliek būrītī. Sen jau biju novērojis, ka mežos izliktajos putnu būrīš< ?, kuros nakšņo lielās zīlītes, pa ziemu sakrājas divus, trīs centimetrus biezs ekskrementu slānis, tāpat arī to, ka būrītī, kur pāris nedēļu pirms ligzdas taisīšanas pārnakšņo mātīte, ekskrementi nepaliek. Zolmanis domā, ka arī tēviņi nepiegāna būrīšus savā teritorijā. Manuprāt, tā ir interesanta parādība, kuru būtu vērts vēlreiz pārbaudīt. Diez vai zīlīte pa nakti atstātu būrīti «sevis pēc» (tas būtu viegli uzzināms), tātad tas, vai teritorija pieder vai ne, tik ļoti var ietekmēt dzīvnieka gremošanas orgānu darbību.

Trīsdesmit gadu laikā, no 1954. līdz 1983. gadam ieskaitot, Strenčos apgredzenojām 11 730 lielās zīlītes. Vairāk nekā puse no tām gredzenotas kā mazuļi ligzdās. No tām rudens un ziemas sezonās piecas atrastas Vācijā, trīs Polijā, divas Lietuvā, septiņas tepat Latvijā — Rīgā un Kurzemē. Bez tam viena, kas gredzenota kā mazulis 1973. gada 4. jūnijā, jau 9. decembri tika noķerta Zviedrijas dienvidos. Otru, kuru ligzdā gredzenoju 1977. gada 3. jūnijā, tajā pašā gada noķēra Igaunijā, Pērnavas rajonā. Gredzenošanas vietā Strenčos šajos trīsdesmit gados ir kontrolētas apmēram 1500 apgredzenotās zīlītes, daudzas no tām vairākkārt (līdz 20 reizēm), pavisam ir bijušas vairāk kā 4000 nozīmīgas kontroles. Tās liecina, ka apmēram 170 zīlītes, kas gredzenotas kā mazuļi ligzdā, ir izturējušās kā nometnieki, jo ir mitušas Strenču tuvāka jā apkārtnē laikā no novembra līdz februārim (ieskaitot). Tāpat arī apmēram 160 lielās zīlītes, kas gredzenotas kā pieauguši putni (jauni un veci), ir parādījušas tādu pašu saistību ar gredzenošanas vietu. Starp nometnieciskajām zīlītēm vairākas bija no otrā perējuma. No šiem skaitļiem, protams, nevajag secināt, ka ceļotāju ir maz, bet nometnieku daudz, jo gredzenošanas vietā tika noķertas, var teikt, visas zīlītes, kas tur apgrozījās, turpretī no tām, kas aizceļoja, tikai reti kāda ir kontrolēta. Tātad arī šodien vēl nezinām, kādi ir tie faktori, kas vienam īpatnim liek palikt uz vietas, bet otram aizceļot.

Rudens un ziemas sezonā uz Strenču pilsētiņu meklēt barību lielās zīlītes parasti devās apmēram no trīs kilometru attāluma. Ligzdošanas laikā barotavu apmeklēja tikai tas pārītis, kura teritorijā barotava atradās, un vēl viens vai divi tuvākie kaimiņi.

Manas barotavas gandrīz vienmēr bija tādas, ka vienā reizē uzņemt barību varēja tikai viena zīlīte, jo individuālā distance, t. i., attālums, kādā tā ļauj pietuvoties citam indivīdam (ne tuvāk par 15 cm), tiek ievērota ļoti stingri. Rudens un ziemas sezonā zīlītes mēdz turēties bariņos — konflikti tātad iznāca ļoti bieži — kura tad nu pirmā ņems barību? Jābrinās, cik noteiktas ir šo putnu sadzīves normas — pa visiem šiem gadiem ne reizi netiku redzējis, ka divas zīlītes plūktos. Izdarot imponēšanas kustības (paplātot spārnus un asti), putni cits citam it kā parāda savu hierarhijas dokumentu, un vienā acumirklī tiek izšķirts, kurš ies pirmais; reti imponēšanas kustības tiek atkārtotas otrreiz un trīs reizes — pavisam reti. Arī te ir brīnums — vai tad tās pakāpes ir tik smalkas, ka divi vienādi īpatņi kopā nesagadās?!

Lielās zīlītes neļaujas noķerties vairākkārt vienā un tajā pašā barošanas vietā arī ar dažādām ķeršanas ierīcēm; daudzo gadu rekords bija trīspadsmit reizes, un tas izdevās tikai ar kādiem desmit īpatņiem. Tās sugas, kas nodarbojas ar barības krāšanu, šajā ziņā ir daudzkārt pielaidīgākas. Un atkal paradoksiņš — lielo zīlīti ligzdā pie mazuļiem vai arī jau krietni ieperējušos varat atkārtoti ķert bez bažām, ka viņa varētu ligzdu pamest, bet, lūdzu, neaiztieciet ligzdiņā cekulzīlīti — var notikt nelaime, ka māte pamet mazulīšus. Arī ar pelēko zīlīti un purvu zīlīti šajā ziņā jāuzmanās. Kas attiecas uz ķeršanu būrīšos (citādās ligzdās jau ķeršana nesanāk), tad pastāv pavisam noteikta uzvedības pretstatība starp lielo zīlīti un otru dobumligzdotāju — inelno mušķērāju. Ja mazuļu barošanas laikā, kad vecais putns ielīdis būrīti, jūs tam tuvojaties un putns to dzird, mušķērājs steigšus izlido, turpretī lielā zilīte būrīti neatstāj, laikam jau paļaudamās uz to, ka tur būs drošāk. Kā tādas īpašības ģenētiski programmē? Nedomāju, ka katrai uzvedības niansei vajadzīgs savs gēns, manuprāt, nianses izriet no kādas gēniskas «galvenās tēmas», līdzīgi' tam kā Dauna slimnieku pirkstu nospiedumu īpatnības izriet no tā, ka divdesmit pirmā hromosoma viņiem nav vis divkārtīga, kā pienāktos, bet trīskārtīga.

Minētajos trīsdesmit gados izdarītās vairāk nekā 4000 kontroles mums deva arī iespēju uzzināt, kāds ir lielās zīlītes mūža ilgums. Visilgāk nodzīvoja kāda mātīte, no viņas izšķilšanās dienas līdz pēdējai kontrolei pagāja pilni seši gadi. Viņa izturējās kā nometniece; jau piektajā gadā mēs konstatējām, ka viņas dētajām olām trūkst normālas pigmentācijas un ka no tām šķiļas tikai ceturtā daļa. Bez tam vēl vairāk nekā piecus gadus bija nodzīvojuši četri tēviņi un četras mātītes. Mūžs tātad īss, taču vairošanās intensīva. Divos gadījumos konstatējām trīs sekmīgus perējumus vienā vasarā. Divas reizes vienā vasarā pere apmēram 50% no perējošiem pāriem. Aplēsām, ka vienā vasarā uz vienu pāri vidēji var rēķināt 14 izvestus mazuļus. Tas ir daudz, salīdzinot ar citām zvirbuļveidīgo putnu sugām. Sajā sakarībā jāpastāsta, kādus pārsteidzošus rezultātus ir devis Holandes ornitologa H. Kluivera pētījums. Viņš izvēlējies nelielu jūras salu, uz kuras gredzenojis un kontrolējis visas lielās zīlītes un to perējumus. Pirmo desmit gadu laikā uzzinājis, kāds tur ir vidējais zīlīšu mūža ilgums; pēc tam nākamajos desmit gados visus lielo zīlīšu mazuļus īsi pirms izlidošanas aizvedis projām no salas un nodevis audzināšanā citām zīlītēm. Tātad lielās zīlītes eksperimenta salā gan nopūlējušās, mazuļus audzinot, bet populācijas pieauguma nav bijis. Un rezultāts? Vidējais viņu mūža ilgums manāmi pieaudzis. Ar kādu fizioloģiju to nu lai izskaidro?

Pilna neizpētītu dzīvības noslēpumu tu nāc pie mūsu logiem, lielo zīlīt; baltmaizes gabaliņu mēs tev pasniegsim, bet ar dzīvības noslēpumu pētīšanu nesteidzamies. Mums — tāpat kā tev — galvenais ir ērti dzīvot; īstenības izzināšana nekad jau laikam nekļūs par mūsu dzīvošanas galveno dzinuli.

Zilzīlīte (Pārus coeruleus L.) ir otra mūsu zīlīšu suga, kas ari neglabā un neuzkrāj barības objektus un pret apdzīvojamo teritoriju izturas līdzīgi lielajai zīlītei. Dala putnu rudenī ceļo dienvidrietumu virzienā. Latvijā zilzīlītes sastopamas daudz retāk nekā lielās zīlītes, piemēram, Strenčos zilzīlītes gredzenotas 40 reižu mazāk nekā lielās zīlītes, trīsdesmit gados tikai 299. No 190 kontrolēm secināju, ka lielākais mūža ilgums ir seši gadi un astoņi mēneši. Papē, kur rudeņos gredzeno caurceļotājus, uz astoņām lielajām zīlītēm ir viena zilzīlīte.

Priežu silos zilzīlītes neligzdo, viņām patīk lapu koki. Lai gan zilzīlīte ir manāmi mazāka par lielo zīlīti, saujā saņemta, tā pirkstu ādu ar knābīti sakniebj daudz sāpīgāk. Kam viņai ikdienas dzīvē vajadzīga šī stiprā kniebšana, to nezinu. Vispār zilzīlīte ir ļoti uzstājīga, nereti pie barotavas tā apstrīd lielās zīlītes pirmtiesības. Kā izturēšanās atšķirību varu vēl minēt to, ka zilzīlīte barības objektu bieži vien apstrādā turpat barotavā uz vietas, lielā zīlīte turpretī vienmēr to dara, izlidojusi ārpusē.

Cekulzīlītes (Pārus cristalus L.) cekuliņš pelēko sila ķērpju raibumā dara viņu viegli atšķiramu no visām citām zīlītēm. Apdzīvo silus un priežeglājus, lapu koku mežos neligzdo. Apbrīnojama ir šo putnu stingrā nometniecība. Tai meža daļiņai, kurā savu sešus, astoņus gadus ilgo mūžu pavada cekulzīlite, diametrs ir apmēram tikai 600 metru! Jauno putnu jūlija, augusta un septembra klejojumi ari, kā liekas, nepārsniedz piecu, sešu kilometru attālumu. Te nu bija — «brīvs kā putns gaisā»! Tikai pusminūti vajadzētu lidot taisnā virzienā, lai būtu ārā no savas pasaulītes, 15 minūtes taisni lidojot, iznāktu jau tāls ceļojums — bet nekad tā netiek darīts. Vēl jau ne visai sen tas atklājās, agrāk ornitologi rakstīja, ka rudenī un ziema zīlīšu bariņi klejojot pa mežiem, bet, kad somu ornitologs L. Lehtonens (1958. g.) izsekoja 400 šādu bariņu maršrutus, izrādījās, ka tie klejo tikai pa savām nelielajām bariņu teritorijām. Strenčos mēs to pārbaudījām ar citādu metodi — nometnieciskās zīlītes no viņu teritorijas mēģinājām aizvilināt ar barības palīdzību. Uztaisījām divpadsmit puslīdz vienādas barotavas, kurās putnus, ja vajadzīgs, varēja arī noķert. Šīs barotavas izlikām mežā vienā rindā, tā ka citu no citas varēja labi redzēt (soļu trīsdesmit attālumā). Kad putni kādu laiku jau bija pie kastītēm barojušies, ņēmām no viena gala kastītes nost un likām klāt otrā galā. Visas kastītes vienā dienā nekad nepārvietojām, lai būtu droši, ka barotavu rindu neviens putns nepazaudēs. Katrs putns tika ķerts tikai vienu reizi — tad mēs to iezīmējām ar atšķirīgiem krāsu punktiņiem. Izrādījās, ka to sugu zīlītes, kas barību krāj, pāri sava bariņa robežām neiet, var atturēties, kā likās, bez sevišķa kārdinājuma distresa. Sis rezultāts mūs sevišķi nepārsteidza, jo pirms tam jau vairākus gadus bijām vērojuši, kas notiek pie mežā izliktām barotavām. Vienā vietā barotavas turējām no divām līdz sešām nedēļām un pavisam izpētījām 83 vietas. Pie vienas barotavas nekad nesalasījās vairāk kā 18 putni, sastāvs turējās stabils. Ja attālums starp divām barotavām bija apmēram 500 metru, tad reti kad viens un tas pats putns barojās abās vietās.

Septiņdesmitajos gados zīlīšu teritoriālismu un barības krāšanu Pečoru apkārtnē pamatīgi pētīja jaunais ornitologs A. Bardins. Viņš atklāja, ka pat ligzdošanas periodā barības glabāšana netiek pārtraukta. Barība tikai tiek noslēpta mazās porcijās dažādās šķirbiņās un iedobumiņos. Kad zīlīte savu krājumiņu atrod, viņa, ja nav izsalkusi, to aiznes tālāk un noglabā citā vietā. Tā arī barības krājumi izplūst un sadalās pa visu bariņa teritoriju. Domajams, ka atsevišķu barības porciju vietu zīlītes neatceras. Nesen no A. Bardina saņēmu vēstuli, kurā viņš raksta, ka pēc viņa aplēsumiem viena pati pelēkā zīlīte pa pavasara, vasaras un rudens laiku noglabā apmēram 15 kilogramu barības, tas ir, vismaz trīsreiz vairāk, nekā patērē ziemas sezonā. Lūk, kas šīs barības krājējas saista pie viņu teritorijas! Kļūst arī skaidrs, kad šīm zīlītēm klājas visgrūtāk — tad, kad apledo koku stumbri vai arī mežs ilgu laiku ir stipri apsnidzis. Ja kāds zīlītēm grib palīdzēt, tad iesaku rīkoties šādi: jau oktobrī vai novembrī novietot mežā barotavu un zīlītes nedaudz iebarot (nedaudz tādēļ, lai neatrautu no viņu dabiskās nodarbošanās). Tā kā tad barotava zīlītēm būs jau zināma, pietiks, ja barību ieliksit tikai minēto slikto laikapstākļu reizēs. So zīlīšu barošanai labi noder arī auzas.

Zīlītēm — barības glabātājām — ir divas teritorijas: viena — bariņa teritorija rudenī un ziemā, kur tiek glabāta barība, otra — ligzdas teritorija, kas ir tikai neliela (100 — 200 metru diametrā) daļa no bariņa teritorijas un ko pārītis aizsargā pret citiem savas sugas īpatņiem.

Dobumu ligzdai cekulzīlītes bieži vien izkaļ pašas kāda jau satrunējuša bērza vai alkšņa stumbenī. Labprāt ligzdo

būrīšos, arī tādos, kam ir plata skrēja. Ligzdas materiālā arvien atradīsit zirnekļu olu kokoniņus, mīkstus, brūnganus kamoliņus. Divreiz vienā vasarā ligzdo, manuprāt, tikai kāda ceturtā daļa no pārīšiem; ja pirmais perējums iet bojā, arvien ir papilddējumi.

Pelēkā zīlīte (Pārus montanus Baldenstein) ar barības glabāšanu nodarbojas aizrautīgi. Tās dzīvesveids visumā diezgan līdzīgs cekulzīlītei. Tā kā ligzdošanas areāls sniedzas līdz polārlokam, iespējams, ka ziemeļu populācijas nav tik nometnieciskas kā mūsējās (vai varētu būt, ka tās barības glabāšanu nepiekopj?). Papē, kur nav manāma nekāda cekulzīlīšu un purvu zīlīšu kustība, pelēkās zīlītes, lai gan nelielā skaitā (līdz 190), rudeņos tomēr parādās. Pie barotavas pelēkās zīlītes sev laiž pa priekšu visas citas sugas, toties no rīta, kad pēc naktsguļas lasās kopā zīlīšu bariņš, tieši pelēko zīlīšu saucieniem paklausa citas sugas un sanāk pie tām. Pelēko zīlīšu ligzdas labi var atšķirt no citu zīlīšu ligzdām, jo tur nav ne vilnas, ne spalvu, tās sastāv gandrīz tikai no saplucinātiem lūkiem, ko ņem no sakaltušiem apšu un paegļu zariem. Dobumu ligzdai tās bieži vien kaļ pašas kādā satrunējušā stumbenī. A. Bardins ir novērojis, ka pelēkās zīlītes izplūktos koksnes gabaliņus aiznes projām no stumbeņa.

Strenčos trīsdesmit gados apgredzenojām 760 pelēkās zīlītes. 330 kontroles bija tikai turpat gredzenošanas vietas tuvumā. Lielākais vecums diviem putniem bija vairāk nekā seši gadi.

Purvu zīlīte (Pārus palustris L.). Kāpēc latīņu, vācu un latviešu valodā viņu sauc par purvu zīlīti — to nesaprotu, vismaz Latvijā tai ar purviem nav nekādas saistības. Lapu kokus gan purvu zīlīte mīl vairāk nekā citas barības glabātājas zīlītes. Pēc izskata purvu zīlīti ir grūti atšķirt no pelēkās zīlītes, it sevišķi jaunos putnus pirmajā rudenī. Toties uzvedība gan ir stipri atšķirīga. Ja izdodas izvilināt sašutuma saucienus, tad «diagnoze» tūlīt ir skaidra. Purvu zīlīte saka «či že že že», bet pelēkā zīlīte — «dē dē dē».

Dobumu ligzdai purvu zīlīte pati nekad nekā], ligzdas materiālā arvien ir vilna un spalvas. Divu perējumu vienā vasarā, manuprāt, nav, olu nemēdz būt vairāk par septiņām — vairošanās tātad lēnāka nekā citām mūsu zīlītēm. Toties ir norādījumi, ka mūžs purvu zīlītēm ir visgarākais. Strenčos trīsdesmit gados apgredzenojām 774

purvu zīlītes; 560 kontroles parādīja stingru nometniecibu. Vislielākais ar gredzenošanas palīdzību konstatētais vecums — vismaz desmit gadi un četri mēneši (šis putns nodeldēja divus gredzenus). Tā jau putniem mēdz but — vairošanās intensitāte un mūža ilgums arvien ir ciešā saistībā. Vajadzētu izpētīt, ar kādu biofizikālu tehniku tas tiek panākts.

Meža zīlītei (Pārus ater L.) vajag īstu vecu skuju koku mežu, jaunās audzēs tā neligzdo. A. Bardins meža zīlīti pieskaita pie barību krājošām sugām; es gan tādu viņas darbošanos netiku pamanījis. Meža zīlīte no mūsu zīlītēm ir visnepastāvīgākā — dažus gadus ligzdo visās piemērotās vietās, pēc tam atkal uznāk tukšie gadi. Tāpat ir ar ce)otajāin, kas tiek gredzenotas Papē. 1972. gadā tur apgredzenotas 2430, 1973. gadā — tikai 62, bet 1974. gadā — pēkšņi 18 616. Strenčos no 1954. līdz 1983. gadam gredzenotas 289 meža zīlītes, no tām kontrolētas tikai 11 (no 299 zilzīlītēm tajā pašā laikā kontrolēta 51) — tas liek domāt par mazāk izteiktu nometnieciskumu. Trīs no kontrolētajām tomēr ir izrādījušas pilnīgu nometnieciskumu: tās ziemoja tieši turpat, kur bija ligzdojušas.

Kā lielā zīlīte nogalina melno mušķērāju?

Kas ir daudz kontrolējis dobumligzdotāju perējumus putnu būrīšos, tas būs atradis lielās zīlītes ligzdā beigta melnā mušķērāja ķermeni, kas piesliets pie būrīša sienas un parasti krietni vien jau sažuvis. Esmu tādus atradis ap četrdesmit. Aplēsu, ka apmēram uz 8—10 zīlīšu pirmajiem perējumiem iznāk viens nogalināts melnais mušķērājs. Drīz ievēroju, ka visi nogalinātie ir tēviņi, izņēmumu nebija. Ķermenīšus aplūkojot uzmanīgāk, konstatēju, ka spalviņas nav izplūktas, kā arī nav vērojami saknābājumi un citādas cīnīšanās pazīmes. Beidzot diviem ķermenīšiem, ko izdevās atrast vēl pavisam svaigus, izdarīju sekciju un konstatēju nāves cēloni: divu augšējo kakla skriemeļu lūzumi ar asinsizplūdumiem. Nekādu citādu miesas bojājumu. Tad nu arī izsecināju, kā tas viss notiek.

Lielā zīlīte ir vienīgā no mūsu dobumligzdotājiem, kas sāk dēt olas, kad ligzdas materiālu vākšanu vēl tikko uzsākusi — būrītī ir tikai plāns slānītis zaļo sūnu, bet pāris olu jau iedēts. īpatnēja šī zīlīte ir arī tādā ziņā, ka ligzdu šajā stadijā nemaz nesargā. Daudzkārt esmu vērojis, kā pie būrīša netraucēts dzied melnais mušķērājs, bet, ieskatoties būrītī iekšā, redzamas zīlītes olas. Zīlīšu mātīte uz naktsguļu nāk diezgan agri — ap pulksten 18—19 (pēc saules laika), šajā laikā mušķērāji vēl ir visai aktīvi. Tagad nu viņi satiekas, turklāt mušķērāju tēviņš ir jau pilnīgi pārliecināts, ka būrītis pieder viņam. Nekāda ilga plūkšanās neiznāk, jo zīlīte lieto ģenētiski ieprogrammētu (citādi taču nevarētu būt?) «karatē» paņēmienu, satverot ar knābi mušķērāja kaklu pie galvaskausa.

Būtu labi, ja lasītāji šorei? pilnībā neuzticētos autora detektīva talantam un gadījumā, ja zīlītes ligzdā atrastu nogalinātu mušķērāju, nodotu to ornitologiem pētīšanai — vai tiešām visos gadījumos nāves cēlonis ir augšējo kakla skriemeļu lūzums. Manuprāt, šis etoloģiskais fenomens ir ievērības cienīgs. Vai var būt ģenētiski ieprogrammēts uzvedības akts, kura ievajagas tikai retam sugas īpatnim? Domāju, ka cilvēcisks tiesnesis atzītu, ka vainīga zīlīte — kāpēc nesargā savu ligzdu kā visi citi kārtīgi putni!

Garastīte

Garastīšu (Aegithalus caudatus (L.)) bariņus nereti var vērot kopā ar zīlītēm. Sis sīkais, gandrīz baltais putniņš ar ļoti garo asti, kad to aplūko, rokā saņemtu, ir tik skaists, ka viņu gribas paturēt par greznuma priekšmetu, bet nevar jau — putniņš taču ir dzīvs.

Garastīte, barību meklējot, visvairāk interesējas par tieviem zaru galiņiem un par bruņutīm. Ļoti sabiedrisks putns: pat tajā laikā, kad ziemas bariņš (tajos mēdz būt 8—20 putni) jau sadalījies pa pāriem un ir uzbūvētas ligzdas, katrs pārītis (kā izpētījuši vācu ornitologi) zinot un apmeklējot savu kaimiņu ligzdas un, ja kaimiņu mazulīšiem gājuši bojā vecāki, tad uzņemoties gādību arī par tiem. Rudens un ziemas sezonā viss bariņš pārnakšņojot uz viena zariņa, rindiņā cieši kopā saspiedušies (altruistisko jaukumu gan pie tam bojā tas, ka hierarhiski augstāk stāvošie ieņemot siltākās vietiņas).

Garastītes taisa apaļu (kā bumba), ļoti siltu ligzdiņu no sūnām, ķērpjiem, vilnas un putnu spalvām, augšpusē no sāniem tai ir caurumiņš, tik liels, lai pašas var ielīst. Tā kā ligzdiņā nekādas liekas, brīvas telpas nav, tad perējošā putna aste tiek stipri saliekta uz sāniem. Pēc pāris dienu perēšanas aste vairs neatliecas, ir līka, ari ligzdu atstājot. Ja tādu līkasti kaut kur ieraugat, tad turpat netālu būs arī ligzda.

Strenču apkārtnē pēdējos trīsdesmit gados garastīšu ligzdošana ir bijusi ļoti neregulāra, piecdesmito gadu otrajā pusē ligzdotāju bija daudz, pēc 1970. gada nevienu ligzdu nav gadījies atrast.

Dzilnīša spējas un kaislības

Dzilnīti (Sitta europaea L.) latvieši dēvē par «mazo dzilnu», krievi par «iožņātāju», vācieši par «līmētāju» un «dzeņu zīli», poļi par «kalējiņu», igauņi par «koku apkopēju», bet angļi par «riekstu šķēlēju». Dzilnīša senči ziemeļu puslodes mežos ieguvuši ekoloģisku nišu — tā ir resnu koku stumbri un resni zari. Pie mums tiem vislabāk patīk ozoli, liepas, ja jāizvēlas kādi citi koki — tad priedes, apses, egles, galvenais, lai būtu resni.

Kas tad ir ekoloģiskā niša? Nevajag domāt, ka tas būtu kaut kādu dabas priekšmetu un norišu ansamblis pats par sevi. Par ekoloģisko nišu runājam gadījumos, kur organisms ar kādu savu spēju vai to kombināciju ir ieguvis it kā aizsardzību pret konkurenci. Manuprāt, visu planētu par cilvēka ekoloģisko nišu ir padarījusi viņa spēja rīkoties modelī — tas ir, domāt un eksperimentēt. Bet ar ko tad īsti savus konkurentus ir pārspējis mūsu dzilnītis? Var teikt, ka tā ir viņa kāja. Vācu ornitologs H. Lērls, kas 1957. gadā par dzilnīti ir publicējis monogrāfiju, raksta, ka nevienam citam putnam nav tādas kājas kā dzilnītim. Kopā ar nagiem kājas pirkstu tvēriens ir 45 milimetru plats, bet kājas stulma garums nepārsniedz 20 milimetru. Tādas ar spēcīgu muskulatūru apveltītas kājas spēj dzilnīša ķermeni viegli noturēt jebkurā stāvoklī, ļauj ložņāt pa stumbru un resniem zariem, arī ar galvu un muguru uz leju, ar asti mizai nemaz nepieskaroties. Turpretī dzeņi un mizložņas spēj tikai piekarināties pie stumbra ar galvu uz augšu un, ar cietajām astes spalvām pret

mizu atspiežoties, lēcienveidīgi virzīties uz augšu. Man gribētos teikt, ka, pateicoties kājām, kas viņam Jauj vienādi veikli kustēties dažādos virzienos, dzilnītis ir kļuvis it kā par trīsdimensionālās telpas un ķermeņu speciālistu. Tas izpaužas arī viņa teritoriālismā un it sevišķi ligzdas ierīkošanā.

Vispār jau putni savu māku rīkoties ar priekšmetiem pauž, galvenokārt būvējot ligzdu. Būdams dobumligzdotājs, dzilnītis ligzdu ne tik daudz būvē kā ierīko. Ja atrod brīvu mazā dzeņa izkaltu dobumu, tad nedara neko citu kā tikai ienes savu īpatnējo «polsterējumu», proti, plānas monētu formas un lieluma priežu mizas plēksnītes. Ja nu priedi nekur nevar atrast, tad izpalīdzas ar plēksnītēm no iepriekšējā gada koku lapām. Tā kā mizas gabaliņi viegli slīd cits pret citu, tad nekāda kārtīga ligzdas bedrīte, protams, nesanāk, bet dzilnītis to nemaz arī nevēlas. Kad mazuļu barošanas laikā siekalas un mazuļu izkārnījumi plēksnītes tomēr salipina, dzilnīšu mātīte periodiski ar savu garo knābi visu atkal izārda un padara irdenu. Neskatoties uz to, dzilnīšu mātei gandrīz nekad neviena ola ligzdā nepazūd, kā tas bieži gadās lielajām zīlītēm. Nav zināms, kādēļ gan dzilnītim ievajadzējusies tāda pašķidra ligzda, kādas nav nevienam citam putnam. Viena hipotēze man radās, taču neesmu to pietiekami pārbaudījis. Vai tik šāds ligzdas izklājums nenoder aizsardzībai pret blusām, kuras bieži vien ļoti kaitē dobumperētājiem, it sevišķi lielajām zīlītēm. Blusu kāpuri ieperinās ligzdas materiālā, tiem tur vajadzīga barība, pietiekams mitrums un arī miers. Bet kā lai izdarās ar šādu irdenu ligzdas polsterējumu, ja dobums ir pārāk plašs un nav apaļš? Dzilnītis zina, kā izlīdzēties. Tādos gadījumos viņš sameklē nolūzušu zaru gabalus (dažreiz pat līdz 3 cm diametrā un 6 cm garumā) un ar to palīdzību iežogo telpu ligzdas polsterējumam. Kā jau telpas speciālists, dzilnītis izprot arī pārāk plašas ieejas neizdevīgumu — tādu viņš aizmūrē ar dubļiem vai līdzīgu materiālu. Ar siekalām materiāls acīmredzot mitrināts netiek (kā, piemēram, to dara bezdelīgas), bet sevišķa vērība tiek veltīta blietēšanai. Ar knābi dzilnītis sit tik ilgi, kamēr materiāls stingri pieķeras pamatam. Skrēju mūrējot, putns blietēšanu pārmaiņus izdara gan no iekšpuses, gan no ārpuses, tādējādi caurumu_ it kā daudzkārt ar savu ķermeni mērot, lai tas nebūtu ne drusciņu lielāks par paša ķermeni. No dižraibā dzeņa agresijām mūrējums gan pilnībā nepasargā, bet vāveres un māju strazdus neielaiž. Izskatās, ka dzilnīšu mātītēm (mūrē tikai mātītes) savā laikā iemantotais mūrnieka amats ir iepaticies, jo bieži vien cilvēkam liekas, ka mūrēts tiek pārmērīgi un nevajadzīgi. Ja dzilnītis ligzdo dzeņu vai dzilnu kaltos dobumos, tad sašaurināta tiek tikai skrēja un vairāk, varētu teikt, nav kur izvērsties. Turpretī, ja ligzdo no dē|iem gatavotos būrīšos, tad tur parasti tiek veikti plaši mūrniekdarbi, cenšoties nogludināt leņķus.

Ja mātīšu telpiskā kompetence lielākoties izpaužas ligzdas ierīkošanā, tad par tēviņiem var teikt, ka viņi ir no mūsu putniem viskaislīgākie atsevišķo pāru teritoriju sargātāji — privātīpašnieki. Ornitologs A. Bardins ar gredzenošanas palīdzību ir izpētījis, ka jauni tēviņi jau augustā—septembrī mežā ieņem un aizsargā savu teritoriju no citiem tēviņiem. Vācu ornitologs H. Lērls savā monogrāfijā stāsta, ar kādu klaigāšanu un kautiņiem teritorijas ik pavasari no jauna tiek pārdalītas un robežas pārbaudītas, tā ka beidzot pat atsevišķi koki ir sadalīti uz pusēm. Taču ar to vien vēl nav diezgan. Gandrīz vai ik dienas tiek pārbaudīts, vai kaimiņš vēl tikpat neatlaidīgi aizsargā to otru koka pusi. Lērls domā, ka nereti kautiņi beidzoties ar viena dalībnieka nāvi. Man gan ir licies, ka cīnīšanās vairāk ir tikai butaforiska. Pa daļai varbūt tāpēc, ka pie mums apdzīvotība nav tik bieza, kādu to apraksta Lērls (viens pāris uz hektāra).

Tātad nebūt nav tā, kā to vēl arvien var lasīt vienā otrā ornitoloģijas grāmatā, ka dzilnīši rudenī un ziemā klejojot pa mežiem. Turklāt teritoriju dzilnīši aizsargā tikai pret savas sugas īpatņiem. Lai gan zīlītes lielā mērā ir dzilnīšu barības un dobumu konkurenti, tās netiek aizskartas. O. Heinrots ir novērojis, kā reiz pat melnais mušķērājs esot atņēmis dzilnīšiem dobumu. Pie barotavas gan visas zīlītes bez vārda runas atbrīvo vietu dzilnītim. Taču māju zvirbulis to nedara. Dzilnītis ar savu garo knābi būtu varējis zvirbuli pamatīgi pārmācīt, bet to pat nemēģina darīt, domājams, tāpēc, ka ģenētiskajā programmā par šo putnu nekādas informācijas nav, jo pirms gadu tūkstošiem dzilnīšu lielā tauta apdzīvoja plašos mūžamežus, kur par tādiem zvirbuļiem nekas nebija dzirdēts. Tagad, kad gandrīz visus resnos kokus mežos cilvēki ir nocirtuši, viņu parkos nav vērts ar visādiem svešiniekiem ielaisties.

Varētu domāt, ka dzilnītis ir mūsu visnometnieciskākais putns. Ornitoloģiskajā literatūrā ir ziņas par to, ka rudeņos dzilnīši izdarot tālākus ceļojumus un parādoties tādās vietās, kur vispār nemaz nevar ligzdot. No mūsu republikā apgredzenotajiem apmēram 1800 putniem neviens nav atrasts tālāk par 18 kilometriem no gredzenošanas vietas. Dažus gadus tiku nodarbojies ar apgredzenoto dzilnīšu aizvešanu uz citu vietu, lai uzzinātu, kā tie atgriežas. Vistālākā vieta, no kuras vēl tikai reti kāds atgriezās, bija 20 kilometri. No divu, triju kilometru attāluma parasti atgriezās tūlīt, bet dažs putns tomēr «aizķērās» jau šādā attālumā. Tā vien likās, ka dzilnītim svarīga nevis konkrētā vieta, bet gan īpašums. Ja dzilnīti rudenī vai ziemā aizved uz tādu mežu vai parku, kur ir daudz resnu koku, kur ir putnu barotava un nav konkurenta, viņš tur arī paliek. Vairākkārt pie barotavām tiku tīšuprāt samainījis dzilnīšu pāru partnerus. Parasti tas izdevās.

Mazliet metaforiski tātad varētu izteikties tā: dzilnīši stipri izjūt privātīpašumu. Ja par teritoriju galvenokārt rūpējas tēviņi, bet par ligzdu mātītes, tad barības krāšanas darbā abu dzimumu kaislība, liekas, ir vienādi stipra. Loģiski jau tas ir: ja cilvēkam ir sava dzīvojamā platība, tad var arī sākt domāt par mantas krāšanu. Dzilnītis ir vārda pilnā nozīmē kaislīgs barības krājējs. To var pierādīt eksperimentāli. Nevienam putnam nepatīk, ja to pie barotavas noķer. Skaitlis, cik reizes viņš to tomēr atļauj ar sevi izdarīt, tad arī rāda, cik stipra ir tieksme iegūt barību. Barotavu var ierīkot tā, lai eksperimentētājs var pēc patikas noķert katru putnu, kas tajā ieiet. Barības krāšana ir sezonāla parādība (aptuveni no jūlija beigām līdz marta beigām ar maksimumu septembrī—oktobrī). Sādi eksperimentējot, atklāju, ka dzilnīšus krāšanas sezonas kulminācijas laikā var ķert vienā un tajā pašā barošanas mājiņā pat sešas, septiņas reizes vienā dienā. Lielajai zīlītei barības krāšanas izdarības ģenētiski nav ieprogrammētas, tādēļ vienu un to pašu īpatni noķert septiņas reizes pie vienas barotavas neizdodas pat gada laikā. Citas zīlītes, piemēram, cekulzīlīte, pelēkā zīlīte un purvu zīlīte, kas krāj barību, ķeršanas pacietīguma ziņā vairāk līdzinās dzilnītim nekā lielajai zīlītei, lai gan dzilnīša rekordus nesasniedz.

Barību dzilnītis glabā mizas spraugās un iedobumos un tikai mazās porcijās, bieži vien to, ko no barotavas vienā reizē paķēris, vēl speciāli izkliedēdams. Litru saulespuķu sēklu dzilnīšu pāris netraucēts aizvāc piecās, sešās stundās. Dzilnīšu noglabātā barība, protams, ir pieejama arī citiem putniem un vāverēm.

Dzilnītis, kas noķerts jau 10—20 reižu, vairs neizrāda sevišķu paniku, kad roka sniedzas pēc viņa, tomēr patīkama ķeršanas procedūra viņam nekļūst nekad, un, vaļā palaists, dzilnītis rājas, skaļi kliegdams «tvit tvit tvit». Šo saucienu es dēvēju par sašutuma saucienu. Lai izvairītos no antropomorfisma, ornitoloģiskajā literatūrā gan līdzīgas nozīmes saucienus mēdz apzīmēt par demonstratīvās trauksmes saucieniem, bet tas jau tas pats vien ir — kādēļ tad viena vārda vietā lietot divus.

Kādās situācijās vietā ir sašutuma izpaušana, par to dzilnītim un lielajai zīlītei ir dažādi ieskati. Dzilnītis ir saprātīgāks — viņš nekad neļauj vaļu sašutuma saucieniem, kamēr nav pilnīgi brīvībā (brīvā lidojumā). Zīlīte to dara arī tad, kad ir iekritusi slazdā un redz tuvojamies cilvēku, vai arī, ja kājas sapinušās tīklā un tikai spārni brīvi; bet, ja fiksētas kājas un arī spārni, — tad nekādā gadījumā. Jebkurš neliels putns, kad tas jau ērti saņemts saujā, apbrīnojami ātri atbrīvojas no augstām stresa pakāpēm — pulss palēninās, zūd locekļu trīce un aizdusa. Sašutuma saucienus nekad no saujā paņemtiem putniem neesmu dzirdējis, lai gan to ir bijis tūkstošiem. Esmu pārliecināts, ka sašutuma saucieni labi var noderēt, pētot putnu uzvedību, jo individuālās variācijas, salīdzinot ar sugu variācijām, ir niecīgas.

Vairākkārt ienāca prātā, ka vajadzētu noķerto dzilnīti palaist vaļā kādā lielā šķūnī vai sprostā, — vai viņš sašustu jau lidojumā vai arī tikai tad, kad jau būtu ticis ārā? Līdz šim vēl to izdarījis neesmu. Toties daudzkārt tiku nesis dzilnīšus prom no viņu teritorijas, pavisam ārā no meža, turējis vienu stundu tumšā kastītē — nekas nelīdzēja, sašutums katrreiz tomēr bija jānoklausās. Kad sāku ķert dzilnīšus barotavā pie mājas, ievēroju, ka tomēr ne visi dzilnīši pēc palaišanas izkliedz sašutuma saucienus. Kur te tas āķis, to drīz vien atšifrēju — izrādījās, ka tie putni, kas sašutumu apslāpē, ir zagļi, kas paklusām ielavījušies kaimiņa teritorijā, jo viņu pašu īpašumā barotavas nav. Debestiņ, cik cilvēciski tas sanāk! Tad nu ierīkoju barotavas arī kaimiņiem. Kamēr barība savā mājā turējās, tikmēr tukšoja to, bet, tiklīdz izbeidzās, tūl t vajadzēja uzzināt, vai nevar kaut ko nočiept pie kaimiņa (lai putnus varētu identificēt bez katrreizējas ķeršanas, iekrāsoju tos ar nelieliem krāsu plankumiņiem). Kad nu tādu kaimiņa teritorijā noķertu zagli aiznesu uz viņa paša teritoriju un laidu vaļā kaut vai tieši pie personiskās barotavas — nelīdzēja, sašutumu neizpauda. Ja pirms palaišanas vispirms uz minūtēm piecām ievietoju nelielā būrītī, lai varētu apkārtni apskatīt un «apdomāties», — tas līdzēja — sašutums tika izkliegts. Eksperimentus atkārtojot, apdomāšanās laiks strauji saruka, kamēr beidzot nemaz vairs nebija vajadzīgs. Bet kā būs ar pretēju situāciju — kad ķeršu paša mājā un nesīšu uz iepriekšējo daudzkārtējo «noziegumu» vietu? Tur nu nekas nesanāca — lai gan no šī rajona saimniekiem vairākkārt piekauti, savaldīt sašutumu dzilnīši tomēr nevarēja. Sis pēdējais eksperimentu variants gan tika veikts tikai ar diviem putniem un ne visai daudz reižu — var būt, ka, neatlaidīgāk eksperimentējot, beidzot kāds arī «atjēgtos».

Domāju, ka metodikas iespējas šie mani eksperimenti nebūt nav izsmēluši un ka ar sašutuma saucienu palīdzību šo to putniem var pajautāt. Barotavu pa mežu pārvietojot un palaikam pie tās noķerto dzilnīšu sašutuma saucienus pārbaudot, varētu, piemēram, uzzināt viņu teritorijas robežas, konstatēt, vai tēviņu un mātīšu uzskati šajā ziņā vienmēr sakrīt, kā ar teritorijas robežām ir gadījumos, kur dzilnīšiem kaimiņu praktiski nemaz nav (veca meža saliņas plašās jaunaudzēs), kādu ietekmi uz mātītes teritoriālismu atstāj viņas pārinieka pazušana utt. Tā kā dzilnīša sašutuma saucieni sastāv no atsevišķām puslīdz vienādām daļām, tad ir iespēja novērtēt arī sašutuma pakāpi. Jāpadomā, vai, izmantojot ari citu putnu sašutuma saucienus, nevar pētīt viņu psihiskās norises.

Ko dzilnītis ēd? Viņš pieder pie tiem putniem, kuru barība atkarībā no sezonas var būt ļoti dažāda — gan insekti, gan arī sēklas. Lērls novērojis, ka pēc mazuļu izšķilšanās dzilnīši strauji mainot barības meklēšanas veidu. Viņi sākot meklēties pa koku lapotni, lai atrastu kāpurus; pārvietojoties pa zariņiem tikpat veikli kā zīlītes, bet lidojošu insektu ķeršanā veiklības ziņā tie neatpaliekot no mušķērājiem. Jau teicu, ka angļi dzilnīti sauc par riekstu šķēlēju, — vai viņi krāj arī riekstus? Esmu vairākkārt novērojis, kā dzilnīši ņem no lazdām riekstus un, tos pārkaluši, ēd kodolu. Kaut cik intensīvu riekstošanu lazdās gan nekad neesmu redzējis. Varbūt čaumalas atvēršana ir tik grūta, ka enerģētiski ne visai atmaksājas? Vai ari dzilnltis «izprāto», ka vāvere noglabātos riekstus tik un tā atradīs? Lai nu kā būtu, bet kaut kur nobērtus riekstus dzilnltis gan uz vietas neatstāj — drīzākā laikā tie tiek aizvākti. Nekad neesmu redzējis, ka dzilnītis pa ozoliem meklētu zīles. Ja tās esmu iebēris barotavā, tad no turienes viņš tās tomēr aiznes, lai gan visai nesteidzīgi.

Kādu laiku ziemās stiprā salā biju pasācis nakts laikā pastaigāt pa mežu un paskatīties, kas guļ putnu būrīšos. Dzilnītis izskatās pārsteidzoši liels, guļ cieši un mostas grūti, tātad paļaujas, ka ne cauna, ne apogs viņu neatradīs.

Tāds nu ir dzilnītis. Vareni varētu dzīvot viņa tauta, ja ik dienas aizvien mazāk nepaliktu veco koku. Bet ko gan dzilnītis tur var darīt, ja zemeslodei ir citi saimnieki!

Svilpis

Svilpjus (Pyrrhula pyrrhula (L.)) daudzi sauc par sarkankrūtīšiem; sarkanums tiešām sulīgs un spilgts, tāda nav nevienam citam mūsu putnam. Taču sarkanas krūtis ir tikai tēviņiem, mātītēm tās neuzkrītoši brūnganpelēkā krāsā. Krāšņāks tēviņu izskats ir parastā dabas taktika dzimumatšķirību veidošanā, tikai cilvēku tērpos redzamas pretējas tendences. Šis krāšņais svilpju vīrs ir arī izcils kavalieris — lai cik izsalcis arī būtu, pie barības avota jebkurai mātītei vienmēr priekšroka. Viņas šo cēlo izturēšanos ne visai prot novērtēt un vēl ieknābj, garām ejot. Tikai marta beigās var sākt vērot, ka daža mātīte kādu tēviņu vairs projām netriec un abi blakus skrubina sēkliņas. Laulība ar to tad ir noslēgta, un līdz rudenim dāma atļauj sevi visur pavadīt un izpaust mīlestību. Četrdesmit gadu laikā, barojot un vērojot svilpjus, ir sakrājušies daži novērojumi, kas liek domāt, ka pastāv mūža laulības, tikai mātīšu bardzība ziemas sezonā apgrūtina to konstatēšanu. Esmu apgredzenojis vairāk nekā 1300 svilpju un tikai pašās beigās sapratu, ka, to ekoloģiju pētot, neder tāda piebarošana, kādu esam paraduši piekopt, vērojot zīlītes. Svilpjiem ir ļoti izteikta bara dziņa, un, ja barotavā vienlaicīgi var baroties tikai 1—2 putni (atšķirībā no zvirbuļiem svilpji barojoties ievēro individuālo distanci), kā arī ņemot verā, ka barošanās neiet ātri, jo arī priežu, egļu un linu sēklām svilpji noloba miziņas, ko tad pa to laiku lai dara parejie bara locekļi?! Lai svilpjus ar piebarošanu piesaistītu pa īstam, vajag būt iespējai vienlaicīgi baroties vismaz trīsdesmit putniem.

Atšķirībā no daudziem putniem svilpji nemaz nevēro, ko dara citu sugu putni. Zīlītes var bariem pulcēties pie barotavas — neviens svilpis nenāks skatīties, ko viņas tur dara. Bet, ja nu laba barība kaut kur reiz ir atrasta, tad to atcerēsies arī nākamajā ziemā. Ķeršanu viņi lāgā nesaprot, svilpjus var noķert vairākas reizes vienā diena. Ilgu mūžu svilpji, kā liekas, nedzīvo — tikai divi gredzenotie putni nāca uz barotavu četrus gadus. Gredzenojot ir noskaidrots, ka vismaz lielākā daļa no svilpjiem, kas pie mums ligzdo, izturas kā nometnieki. Ziemā svilpju mēdz būt vairāk nekā vasarā; tie sanāk no ziemeļiem un austrumiem. Somi ziņo, ka viņu zemē gredzenotie svilpji atrasti plašā zonā no Ungārijas līdz Sverdlovskai. Arī viens no maniem svilpjiem, kuru apgredzenoju 1960. gada janvāra beigās, divus gadus vēlāk martā atradās Somijā. Kāds tēviņš, kas 1961. gada 2. novembrī kā caurceļotājs bija gredzenots Somijā Signilšērā, pie manis Strenčos uzturējās 1963. gadā no 11. līdz 19. aprīlim. Otrs tēviņš, ko Strenčos apgredzenoju 1971. gada 23. martā, tā paša gada 12. decembrī tika noķerts Permas apgabalā.

Svilpji acīmredzot ir ļoti spējīgi un strauji lidotāji (tā raksta arī O. Heinrots). Ar to saistīta arī viena nelaime — ja noķerto svilpi neizdodas pietiekami veikli saņemt rokā, tam var salūzt atslēgas kauliņš — to izdara spēcīgā krūšu muskulatūra, ja spārns fiksēts nepareizā stāvoklī. Esiet uzmanīgi! Manā praksē ar vienu no simta tāda kļūme mēdza atgadīties, tad putns kādu laiku nevar palidot un nākas viņu turēt gūstā. Ja svilpis labi saņemts saujā, tas ātri nomierinās un varat apbrīnot viņa bifelīgo sejiņu; atšķirībā no zīlītēm pirkstos tas sāpīgi neknābj, tikai paplāta savu pumpurveidīgo knābi, parādot resno, zilgansarkano mēli. Svilpja mēle ir dabas brīnums. Pavērojiet, kā viņš ēd linsēklas — paķer knābī piecas vai desmit uzreiz un tad ar knābja maliņām, mēlei pieturot, noloba sēklai miziņu; miziņas cita pēc citas krīt no knābja ārā, tad mēle aizvāc nolobītās un pabīda vajadzīgajā vietā vēl nenolobītās. Man šķiet — te ir ļoti smalka mašinērija.

Ornitoloģijas grāmatās vēl arvien varat lasīt, ka svilpji ēdot ogas. Ogas viņi neēd, bet tikai sēklas, kas atrodas ogās, mīkstumu izmet — paskatieties uzmanīgāk, ko viņi dara pīlādžos! Patiesību sakot, tas ir savādi — ja jau var ēst pumpurus, kādēļ tad ogas mīkstums no knābja jāmet ārā —, zīdastēm un meža strazdiem taču mīkstumu vien vajag (sēklas viņi nesagremo — tādā kārtā šie putni plaši izsēj pīlādžus). Pumpuriem svilpju barībā ziemā un pavasarī ir ļoti liela loma; ārējo čaulu tie noloba, pārējo apēd. No savvaļas augiem gan varu nosaukt tikai dažādas kārklu sugas; pie mājām ēd ceriņu, jāņogu un paretam ābeļu pumpurus, upenes neaiztiek; svilpjiem galvenokārt garšo ziedu pumpuri. Dārzniekiem ieteicams pavērot, vai uz sniega neparādās pumpuru miziņas. Jāsaka gan, ka svilpji dārziem kaitē tad, ja svilpju baru dārza tuvumā ir piesaistījis kāds cits ēdamais. Dabā svilpji ēd gan lielas, piemēram, kļavu, gan ļoti sīkas, piemēram, nātru un smilgu sēklas; tiem patīk kaņepes, priežu, egļu un it sevišķi linu sēklas. Cik sīkas sēklas tie vairs nespēj nolobīt, to nezinu. Mazuļus baro no guzas, šajā laikā liela loma ir pieneņu sēklām. Ja kāds nezina vairāk par mani, tad gan svilpju barošanos vajadzētu vēl sīkāk papētīt.

N. Tranzē un K. Grigulis svilpja ligzdu apraksta nepareizi — nekādu sūnu, spalvu un vilnas tur nekad nav, tikai zariņi un sīkas saknītes. Ligzdu tie nemēdz taisīt augstu, visbiežāk tam izmanto biezas eglītes. To var atrast, ieklausoties, kur visbiežāk «runā» tēviņš; pie pašas ligzdas viņš gan to nedara, bet soļu piecpadsmit attālumā.

Svilpim grūti paciest vientulību — tas izpaužas viņa skaļajos, dažādi modulētajos aicinājuma (kontakta) svilpienos. Viņa dziesma turpretī ir paklusa, svilpis dzied tikai tad, kad nav viens.

Ziemeļu svilpis

Ziemeļu svilpi (Pinicola enucleator (L.)) Latvijā uzskata par samērā biežu ziemas viesi. Taču es viņu redzējis esmu tikai ]956-/57. gada ziemā Strenčos. Toreiz laikā no 1. decembra līdz 3. janvārim apgredzenoju 22 īpatņus. Citās ziemās tie nekur apkārtnē nebija manāmi. Ķēru viņus speciāli tam nolūkam pagatavotā

Ziemeļu svilpis pēc apgredzenošanas

slazdiņā, pievilinot ar pīlādžogām. Ka slazdiņā iekārtie ogu ķekari neatrastos dabiskos apstākļos, to svilpji, kā likās, nemaz neaptvēra. Viņi, tāpat kā mūsu parastie svilpji, norij tikai ogas vidusdaļu, kurā atrodas sēklas, bet sulīgo ogas mizu no knābja izmet. Labi iepazinu ziemeļu svilpju balsis (tā aicinājuma sauciens bija ļoti līdzīgs sila cīruļa aicinājuma saucienam).

Kaut ko unikālu ziemeļu svilpju uzvedībā pamanīju tikai tad, kad, tos apgredzenojis, laidu vaļā — viņi nesteidzās aizlidot. Parasti, sauju atverot, putniņi dažreiz vēl diezgan ilgi paliek nekustīgi — tā ir normāla parādība, viņi vienkārši nekonstatē, ka ir brīvi, bet, kad to pamana, — reaģē zibenīgi. Ar ziemeļu svilpjiem bija citādi, viņus varēja uzsēdināt uz izstiepta pirksta, tie nopurinājās, pagrozījās un nereti nosēdēja tur ilgāk par minūti. Vienu aiznesu pie pīlādža, uzsēdināju uz zara pie ogām, un viņš mierīgi sāka tās ēst… Sacīt vienkārši, ka šie putni ir ļoti droši — tas nebūtu precīzi. Jāpadomā arī par to, ka putns taču nevar zināt, kas viņam licis slazdus, — cilvēks nāk un viņu no nelaimes atbrīvo — tātad labdaris. Traucējoša ir tikai rokā ņemšana, bet, ja tās nebūtu, varbūt ar slazdā ķeršanu varētu putnus pat ātrāk pie cilvēka piejaucēt. Vai pamanāt, cik autors ir viltīgs?… Ziemeļu svilpji acīmredzot tādi nav. Ileinroti raksta, ka arī ilgstoši gūstā turētu svilpju uzvedība daudz nemainoties, īsti pieglaudīgi tie nekad nekļūstot.

Ziemeļu svilpjus aplūkojot tuvumā, iepriecina veco tēviņu skaistums — sudrabaini mirdzošais rožu sārtums. Arī mātītes savā dzeltenīgajā tērpā ir visai pievilcīgas.

Dižraibais dzenis

Dižraibā dzeņa (Dendrocopos major (L.)) nopelni mežu pasargāšanā no kaitēkļiem, manuprāt, ir pārspīlēti, pat apšaubāmi. Galvenais šā putna nopelns ir tas, ka viņš katru pavasari ligzdošanai kaļ jaunu dobumu, bez viņa dobumu skaits samazinātos par deviņdesmit procentiem. Dzenis pārtiek no priežu un egļu sēklām, kā arī no kukaiņiem un kāpuriem, kas mīt nokaltušos kokos. Kaitīgs dzenis ir ar to, ka izposta visas mazo putnu ligzdas, ko tam pagadās atrast. Divreiz varēju pat konstatēt, ka dzenis ir nogalinājis arī vecos putnus, vienā gadījumā cekulzīlīti, otrā — melno mušķērāju. Sešdesmitajos gados, kad daudz kontrolēju mežos izliktos putnu būrīšus, aplēsu, ka dižraibais dzenis izposta 10% no lielo zīlīšu perējumiem, izkaļot būrīšos caurumus (parasti no sāniem). Mazu putnēnu dzenis iespiež kādā spraugā (gluži tā, kā to mēdz darīt ar čiekuriem) un tad saknābā. Ļaunumu šis dzenis nodara arī, pavasaros kaldams caurumiņus koku (it sevišķi bērzu un egļu) mizā, lai laizītu pa tiem koku sulas. Tūlīt gan arī gribu piebilst, ka man nepatīk dzīvnieku sadalīšana derīgajos, kuri jāsavairo, un kaitīgajos, pie kuriem jāpanāk genocīds. Neesam nedz pietiekami kompetenti, nedz arī tiesīgi rīkoties genocīdiski. (Pašlaik citu planētu iemītnieki varētu mūs izsmiet — iznīdējām drontu un jūras govi, turpinām ik gadus zaudēt kādu dzīvnieku sugu, bet, neskatoties uz visām pūlēm, utij paša Homo sapieris galvas matainajā daļā patvērums vēl nav apdraudēts.)

No etoloģijas viedokļa dižraibais dzenis ir visai inte-

resants putns. Gadu miljonos daba to veidojusi pa diezgan šauras specializācijas ceju. Specializācijā gūti visai pārsteidzoši panākumi — kalts un āmurs apvienoti, un tieši šajā kaltāmurā nodrošināta netraucēta funkcionēšana vissvarīgākajam orgānam — galvas smadzenēm (varbūt tas panākts ar kādu, speciālu tehniku?).

Atrs, spēcīgs trieciens ar asu smaili — tā ir dzeņu taktiskā gudrība, un ar to viņi pavasaros lielās, abi divi, kā tēviņš, tā mātīte. Tā ir visiem pazīstamā dzeņu bungošana jeb tarkšķināšana. So izdarību tiešām var interpretēt kā lielīšanos — ar knābi sit apbrīnojamā ātrumā, it kā demonstrējot, cik ātri spēj strādāt. īstos darbus darot, nekad jau tik ātri nesanāk. Arī objekts bungošanai tiek sameklēts tāds, lai troksnis iznāktu visskaļākais (te varētu eksperimentēt). Dzeņi bungo arī pa skārda priekšmetiem, lai gan knābim trieciens pret tiem nevarētu būt patīkams. Varētu domāt, ka šī riesta darbība dzeņus stimulē dobumu kalšanai un mazuļu kopšanai.

Dzeņa dzīvesveida specializācijā tātad dominē aktivitātes diskrētības princips. Bet kā tas izpaužas ģenētiskās programmēšanas (iedzimtības) fizioloģijā? Kāpēc nevarēja būt tā, ka dzenis, sagādādams sev pārtiku ar kalšanu, dziedātu plūstošu dziesmu kā sila strazds, kādēļ viņa skaņu valoda sastāv tikai no skarbiem, īsiem saucieniem «kik»? Kāpēc dzenis lidojot spārnus nevicina vienmērīgi, bet atsevišķiem, īsiem vēzieniem? Kāpēc viņa melnbaltais tērps ir ar tik krasiem raibumiem (teiciens «raibs kā dzeņa vēders» ir nepareizs — raibs nav dzeņa vēders, bet gan spārns)? Un kāpēc tēviņa un mātītes attiecībās nav nekāda maiguma — arī ligzdošanas laikā tie sastopas kā mazliet naidīgi konkurenti? Tie taču ir atsevišķi gēni, kas visus šos fenomenus programmē. Kāda fizioloģiska tehnika tad nosaka kopīgo stilu?

Veco koku mežos paliek aizvien mazāk, bet tieši tie dzenim ir visvērtīgākie: tiem ir čiekuri, tie sāk nīkuļot, un sarodas kukaiņi. Dzeņa situācija nav visai apskaužama. Jau piecdesmitajos gados pamanīju, ka dižraibais dzenis meklē jaunus barības avotus. Viņa radiniekiem — baltmugurdzenim, mazajam dzenītim, kā arī dzilnai — neko tamlīdzīgu neesmu novērojis, to skaits gan samazinājies, it sevišķi mazais dzenītis kļūst rets. Dižraibais dzenis ir noskatījies, ko dara zīlītes, un arī nāk pie putnu barotavām. Pirms gadiem piecpadsmit vairāki dzeņi kopā ar māju strazdiem sāka katru dienu uzmanīt kaimiņu suņa ēdiena traukus. Atkritumu tvertnē papirus mētājam dižraibo dzeni pirmo reizi ieraudzīju tikai pirms pieciem gadiem. Ja dižraibais dzenis ir sācis apmeklēt putnu barotavu un barības tur nekad nepietrūkst, tad viņš, kā likās, barību nekur citur vairs arī nemeklē. Dzeņus mēdzu barot ar saulespuķu e||ā mazliet samitrinātām auzu pārslām. Pēc šīs barības tie pavasarī un vasarā nāca tikpat cītīgi kā ziemā, ar to baroja arī savus mazuļus, palielinot to mirstību (ne tikai cilvēks, pēc viegluma dzīdamies, upurē savas sugas dzīvīgumu!). Ja tāda barotava darbojās ilgāku laiku, tad pie tās, cits ar citu karodami, nāca 6—10 īpatņi — tātad visi kaimiņi no tuvākās apkārtnes.

Tītiņš — grozgalvītis

Veco, vientuļo mežābeli lauka malā bērnības vasarās bieži vien apciemoju ar zināmu bijāšanu, jo tur ligzdoja grozgalvītis (Jynx torquilla L.). Bijāšana radās jau pašā pirmajā reizē, kad vecākie brāļi demonstrēja, kā šis putns šņāc, kad kaut kas parēgojas dobuma ieejā, un kā rokā paņemts tas, izstiepis kaklu, groza galvu un ik pēc brīža strauji knābj. Lai gan grozgalvītis pieder pie dzeņu dzimtas, knābis viņam ir pavājš, tomēr vājāks par zīlīšu knābjiem tas nav, bet knābieni gan ir daudz vājāki — tikai tāda baidīšana. Sī šņākšana, galvas grozīšana un straujie knābieni nepārprotami imitē odzes uzbrukumu. Mēs bieži bijām sastapušies arī ar odzēm, un nekādu problēmu mums te nebija, bet, manuprāt, nekāda iepriekšēja iepazīšanās ar odzēm ari nav vajadzīga — kustību tēls instinktīvi iedarbojas ne tikai uz cilvēku, bet arī uz dzīvniekiem. Eksperimenti tomēr būtu interesanti un vajadzīgi — kā tas iedarbojas uz susuriem? Uz vāveri? Uz caunu? Nu, vismaz ar kaķi varētu pamēģināt. Ar kaķi būtu varējuši jau toreiz un arī pēc tam vēl daudzas reizes, bet, lūk, — neiznāca savienot etoloģijas un darvinisma problēmas. Kustību tēlam (kā veselumam) etoloģijā ir signāla nozīme; bet kā gan tāds no daudziem komponentiem sastāvošs veselums var rasties filoģenēzē, kur (pēc Darvina mācības) darbojas tikai gadījuma mutācijas un dabiskā izlase?

Sī_ «baidīšana ar čūsku», ko intensīvi piekopj arī grozgalvīšu mazuļi, kad tie jau ir spalvām apauguši, ir šīš

putnu sugas «patents». Lielā zīlīte arī iešņācās, kad kaut kas svešs trokšņo vai parādās skrejā, bet skaņa nav tik odziska; zīlīte ātri šo paņēmienu atmet (varbūt mācījusies no tītiņa un nav «pārliecināta» par tā noderīgumu). Turpretī tītiņš odzes tēlu demonstrē ļoti neatlaidīgi, it sevišķi, kad ir jau rokā paņemts (pretēji tam, kā rakstīts dažās grāmatās — pa dobuma skrēju izbāzis galvu, tītiņš tā nekad nedara). Grozgalvītis it kā cenšas pārliecināt: «Vai tad tu nemaz neapjēdz, ko esi paņēmis rokās?!»

Lai izprastu, ar kādu tehniku dzīvība evolūcijas gaitā rada šādus uzvedības kompleksus, vispirms būtu jāsāk ar molekulu. Jāatsakās no priekšmetiskās domāšanas — molekula ir spēļu konstruktora nevis pasīvs, bet gan aktīvs elements, pašorganizējusies no dabas spēku aktivitātēm. Dzīvības procesos vislielākā loma acīmredzot ir elektromagnētiskajām aktivitātēm. To elements fotons vienlaicīgi ir aktivitāte un informācija, spēks un mērs vienā veselumā. Ar fotonu aktivitātes palīdzību var fotografēt un holografēt. Un kāpēc gan ģenētiskās molekulas nevarētu būt kaut kas principā līdzīgs Rubika kubiem un oktaedriem, tikai ar to atšķirību, ka ikviens pagrieziens dod kaut kādu nozīmīgu tēlu, no vairākām kvalitātēm sastādītu veselumu? Jāpēta tātad pleiotropijas kibernētika.

Ligzdošanai grozgalvīši labprāt izmanto dobumus, kas radušies, izpūstot vecu koku (piem., baltalkšņu) vidiem. Ar to var izskaidrot otru viņu uzvedības īpatnību, proti, lai izveidotu olu dēšanai un perēšanai nepieciešamo bedrīti, cietākos praulu gabaliņus grozgalvītis izmet ārā (attālums no ieejas līdz ligzdai nav stingri «limitēts», tas var būt arī 40 centimetri). Maz tagad ir tādu ne visai resnu koku ar iztrunējušiem vidiem, un grozgalvīšiem nākas ligzdot arī dzeņu izkaltos dobumos, bet pēc tiem ir liela konkurence, un šādi tādi «nedzeniski» putneļi tur sanes visādas «drazas». Tās tad grozgalvīši met ārā, turklāt dara to ar lielu cītību. Kaut gan tītiņu tēviņu no mātītes es brīvā dabā neprotu atšķirt, man ir radusies doma, ka svešo ligzdu iztukšošana ir kļuvusi par tādu kā tēviņa riesta izdarību. Mūsdienās grozgalvīši bieži ligzdo mežā izliktos būrīšos; ja sapārošanās izdodas ātri, tad iztīrīts tiek tikai viens būrītis, bet, ja sa'pārošanās kaut kādu iemeslu dēļ aizkavējas, tad no iepriekšējo gadu ligzdām tītiņš var attīrīt pat kādus divdesmit būrīšus.

Grozgalvīši ir dzeņveidīgo kārtas apakšdzimta un no citiem mūsu dzeņiem atšķiras ar to, ka nemāk kalt, arī astes spalvas mīkstas, ar tām pret koka mizu atspiesties nevar, tāpēc arī nevar kāpt uz augšu pa koka stumbru. Taču arogance uzvedībā gan ir visai dzeniska. Ja dobumu jau iepriekš ir aizņēmis kāds cits par viņu vājāks putns (piem., melnais mušķērājs), tad tiek izmestas arī olas. Reiz redzēju, kā abas cekulzīlītes nikni uzbruka grozgalvītim, kurš grasījās līst pa skrēju viņu būrītī; skatījos ilgāku laiku, bet grozgalvītis ne vairs līda iekšā, ne arī diez ko reaģēja uz zīlīšu uzbrukumiem. Vai viņš gribēja nokausēt zīlītes? Zinu, ka kaut kas tāds ir iespējams, pēc kādas pusstundas afektam nepieciešamie hormoni pamazām izsīkst un uzbrukumi izbeidzas. Man tik daudz laika nebija, lai stundām ilgi vērotu; grozgalvīti aizdzinis, palūkojos ligzdā — tur bija jau pa pusei apspalvojušies cekulzīlēni. Vēlāk pārliecinājos, ka zīlēni tomēr laimīgi izlidojuši.

No dzeņu dzimtas grozgaivīšiem lielāka līdzība ir ar dzilnām, nevis ar baltraibajiem dzeņiem. Dzilnas lielā mērā ir skudru ēdājas. Bet baltraibie dzeņi, ja arī kādu pa koku rāpojošu skudru apēd, speciāli par skudrām neinteresējas. Turpretī melnās un zaļās dzilnas uzmeklē skudras viņu mitekļos un baro mazuļus ar skudru kūniņām. Tītiņi, manuprāt, ir vēl «skudrīgāki» nekā šīs dzilnas. Pie rūsgano meža skudru pūžņiem tītiņus nekad neesmu redzējis — kādu atsevišķu skudru varbūt arī kādreiz paņem. Tītiņu galvenā barība ir mazās skudras (Lasius un Mīļrmica), galvenokārt to kūniņas, ko viņi iegūst sausās norās un arī mitros, zālainos klajumiņos. Barības paņemšanai tie, tāpat kā citi dzeņi, izmanto savu garo, lipīgo mēli. Vai un cik lielā mērā tītiņi barojas arī ar citiem kukaiņiem, nezinu, bet varu apgalvot, ka tie, kas, latviešu valodā par tītiņu rakstot, to ir apgalvojuši, šos jautājumus arī nav pētījuši (tāpat jau arī pats kādreiz aiz pārliecības, ka «citādi jau nevar būt», uzrakstu kaut ko īstenībai neatbilstošu).

Raksturīgajos tītiņu saucienos, kas par dziesmu dēvējami tikai ar piebildi, ka dzied kā tēviņš, tā arī mātīte, var saklausīt to pašu dzeņiem raksturīgo vienveidīgo kāda elementa atkārtošanu, tikai dižraibā dzeņa īsais, asais «tik» tītiņam ir stieptāks un maigāks — «/t», tātad atšķiras no dzeņa pēc tāda paša mīkstuma principa kā aste.

Tītiņu olas, kā jau tas visā dzeņveidīgo kārtā pieņemts, ir baltas. Vienreiz, pāris dienu vērojot perēto dējumu, nāca atskārsme — ar savu sudrabaino mirdzumiņu tas taču ir kā pērles. Ja konsistence ļautu no tām izgatavot krelles, tās maksātu lielu naudu.

Vācu ornitologs G. Mauersbergers raksta, ka kāds Ziemeļamerikas dzenis, skudru ēdājs, tā sauktais zelta dzenis, kad tam eksperimentētājs katru dienu atņēmis pa vienai oliņai, 73 dienās izdējis 71 olu. Toreiz, kad pašam bija iespējams paeksperimentēt, šo faktu vēl nezināju. Tītiņu dējumos mēdz būt 6—12 olas; bet kas tad šo skaitu nosaka? Vai katra mātīte jau iepriekš zina, cik olas viņa dēs, vai arī viņai ir kāds «elektronskaitļotājs», kas pasaka «stop» atkarībā no barības daudzuma un citiem faktoriem?

Tītiņu ligzdas galvenokārt apmeklēju gredzenošanas nolūkā. No 1926. līdz 1950. gadam grozgalvīšus esmu gredzenojis 50 ligzdās. Visagrākais gredzenošanas datums — 16. jūnijs, visvēlākais — 9. jūlijs. Vismazākais putnēnu skaits vienā ligzdā — 6, vislielākais — 12, vidēji — 8,2.

Kas tā par strazdu sievu cīkstēšanos?

Māju strazdu (Sturnus vulgaris (L.)) visi kaut pavirši, tomēr pazīst. Bet šim putnam piemīt vairākas īpatnības, kuras maz kam ir zināmas. Mātītēm un tēviņiem ir atšķirīga acu varavīksnenes krāsa, mātītēm tās ir gaišākas (riekstu krāsā). Zaļi un purpuraini zaigojošās spalviņu joslas pēc rudens spalvu maiņas aizsedz pelēcīgie spalvu gali, kas pa ziemu nodilst (goda tērps atklājas tad, kad novalkājies ikdienas). Galvenais barības meklēšanas paņēmiens — augsnes zondēšana, tajā iebāžot un pēc tam atplešot knābi. Māju strazds ir gandrīz vai vienīgais dobumligzdotājs, kas pavasaros vismaz daļēji izmet no dobuma traucējošās iepriekšējo ligzdu atliekas. Septembra otrajā pusē sāk dziedāt pie būrīšiem un taisās uz otrreizēju ligzdošanu, it kā nezinātu, ka nāk ziema. Vīsi jaunie un arī daļa veco putnu piekopj tā saukto starpceļošanu — jau jūnija beigās un jūlija sākumā paveic apmēram pusi no ceļojuma uz ziemas mītnēm (mūsējie atrodas jau Polijā un Vācijā). Pēdējā laikā ornitoloģiskajā literatūrā parādījušās ziņas par jaunām strazdu izturēšanās formām: tie liedagos ķerot zivtiņas un pļavās lauka peles, bet vakaros, kad sen jau vajadzētu gulēt, pilsētās spuldžu gaismā medījot naktstauriņus. Astoņdesmito gadu sākumā parādījās ziņas, ka Eiropā un arī Amerikā (tur māju strazdus ieveda cilvēks) vērojama strauja šo putnu skaita samazināšanās. Kas tad nu gudrelim būtu noticis?

Pēc šī pagarā ievada pastāstīšu tikai vienu uzvedības sīkumu, kas literatūrā par putniem, manuprāt, nekur nav pieminēts. Ja pie jūsu mājas ligzdo pieci, seši strazdu pāri, tad pavasarī, ligzdu taisīšanas sezonā, vērīgāk ieklausoties, droši vien sadzirdēsit, ka no kāda būra ilgstoši (5—8 minūtes) skan apslāpēta čirkstēšana. Kad pirmo reizi pie tāda būra piekāpu un to atvēru, ieraudzīju divas uz sāniem gujošas strazdu mātītes. Astes saspiestas kopā, galvas maksimāli attālinātas, katrs no strazdiem ar vienu kāju aptvēris otra knābi. Sie strazdi diezgan drīz izšķīrās un aizbēga. Ka esmu redzējis kaut ko nozīmīgu, man sāka likties otrajā reizē, kad uzkāpu pie būra apslāpētās čirkstēšanas pašā sākumā. Strazdi atkal gulēja tādā pašā pozā un bija tā iekarsuši, ka atžilba un izšķīrās tikai tad, kad jau trīs, četras minūtes biju tos ar pirkstu pētījis un glaudījis. Nebija nevienas izplūktas spalviņas, tāpēc iedomājos, ka te norisa ritualizēta (tātad ģenētiski ieprogrammēta) darbība. Tagad nu vecumā par sevi pukojos — kā gan tā iznāca, ka šo parādību atstāju līdz galam neizpētītu?!

Dzeltena stērst e

Pa gabalu lūkojoties, estētam dzeltenās stērstes (Emberiza citrinella L.) pelēcīgais izskats neliekas visai daudzsološs. Viņas skaistums atklājas, kad ieraugām tuvumā balto, dzelteno, pelēcīgo un tumšbrūno krāsu sakārtojumu. Vēl līdz piecdesmitajiem gadiem likās, ka stērste, tāpat kā žubīte, zīlīte, strazds un zvirbulis, ir viens no Latvijas pamatputniem — šis putns ligzdoja gandrīz katrā mežmalā un krūmājā. Pa ziemu stērstu bari, 30—100 putni, uzmanīja vietas, kur stāvēja daudz zirgu (auzas zirgābolos), vai arī triju, četru viensētu pelavu pūnītes, salmu kaudzes un šķūņus. Bet tad cilvēku

saimniekošanas veids strauji pārmainījas: izzuda zirgi, kombaini gan graudus tīrumos atstāja pietiekami, taču tie, sniegam uzkrītot, kļuva nepieejami; pelavu un salmu pārkārtošana tagad sakoncentrēta tikai nedaudzās vietās.

Pašlaik neesmu skaidrībā, vai kādam no mūsu ornitologiem ir puslīdz drošas ziņas par to, cik stērstu republikā vēl ir atlicis. Man pašam liekas, ka viņu skaits samazinājies desmitkārtīgi. Strenču pilsētiņas apkārtnē pēdējos gados nevienu neesmu manījis ne ziemā, ne vasara.

Dažas no mūsu stērstēm visu gadu pavada vienā apvidū, citas ceļo uz siltākām zemēm. Tēviņu, ko gredzenoju Strenčos 1952. gada 10. februārī, noķēru turpat 1955. gada 26. jūnijā; mazulis, ko Lubānā gredzenoju ligzdā 1931. gada 31. maijā, jau 18. decembrī tika noķerts Itālijas ziemeļos.

Aprīļa sākumā varēja vērot, ka bari izklīst un tēviņi bara teritoriju sadala savā starpā. Sākās cītīga dziedāšana. H. Hase, kas 1963. gadā publicējis monogrāfiju par dzelteno stērsti, stāsta, ka kāds ornitologs Anglijā saskaitījis, ka kāds tēviņš dienā nodziedājis 3482 dziesmas. Dziedāts tiek nepārtraukti visu vasaru (divi perējumi). Strofa nav gara, bet bagātīgi variēta atkarībā no ģimenes dzīves stadijas un acumirklīgām citu putnu izdarībām dziedātāja tuvākajā apkārtnē (ar sonogrammu palīdzību šādu informāciju var atklāt ne tikai saucienos, bet arī dažu putnu sugu dziesmās). Pēc stērstu tēviņa dziesmas es mācēju pateikt, kas pašlaik ir viņa ligzdā — olas vai jau krietni mazuļi. Jo ilgāks laiks pagājis kopš olu dēšanas sākuma, jo īsāka ir dziesma. Tēviņš gan piedalās mazuļu barošanā, bet arī šajā laikā, barību atdevis, arvien krietnu laiciņu padzied, sēdēdams kādā nelielā kokā, soļus divdesmit no ligzdas. Stērstes aizsargā diezgan plašu ligzdas teritoriju, lai gan it kā nebūtu lielas jēgas to darīt, jo, meklēdamas barību, tās bieži vien lido ārpus teritorijas, dažreiz pat tālāk par puskilometru. Tāpat dara arī čipstes. Vispār derētu papētīt, kāda ir atšķirība starp meža putnu un klajuma putnu teritoriālismu.

Trīsdesmitajos gados, kad biju izgudrojis jaunu ķeršanas paņēmienu, reiz ar vienu tīkla rāvienu apsedzu vairāk nekā 80 stērstes. Laiks bija auksts, ap — 20° C, uz gredzenošanas beigām pamanīju, ka atlikušo putnu pirkstiņi sāk sastingt… Nācās novilkt kažociņu, lai putniņus apsegtu. Bet kā tas tiek panākts, ka tievās putnu kājiņas pārcieš pat 30—40° salu? Izrādās, ka daba putniem ierīkojusi īpašu apsildīšanās iekārtu — artērijvenozās anastomozes. Ir speciāla artērija, kas, pirkstiņu galos nesadaloties kapilāros, ieplūst tieši vēnā; asinis, strauji ritēdamas, nedabū atdzist un apsilda visu tievo ķermeņa daļiņu. Ja nav vajadzības, attiecīgā muskulatūra šos «radiatorus» noslēdz. Zīdītājdzīvniekiem tāda «patenta» nav, artērijvenozās anastomozes tiem sastopamas tikai liesā un kalpo citām vajadzībām. Manis noķertajām stērstēm apsildošā artērija distresa ietekmē bija sašaurinājusies. Vienmēr jau tā nav, ka zemākajiem dzīvniekiem viss būtu iekārtots primitīvāk nekā evolūcijas kronim.

Rudens ceļošanas sezonā stērstes Papes lielajā murdā tiek noķertas reti, tikai viens vai divi desmiti. Tajā pašā laikā žubītes tur ķeras vairāk par tūkstoti. Vieta, kur novietots murds, stērstēm ir gluži piemērota.

Mežastrazdu ģints

Katram iznāk sastapties un katram derētu arī pazīt visas piecas mūsu mežastrazdu sugas. Nevar teikt, ka visas tās būtu saistītas tieši ar īstu mežu, taču vismaz pārdesmit kokiem viņu ligzdošanas teritorijā (arī pilsētā) ir jābūt. Tomēr barību ligzdošanas laikā mežastrazdi galvenokārt meklē nevis pa kokiem, bet pa zemi. Visi mežastrazdi rudens pusē un ziemā ēd daudz dažādu ogu. Pie mums tos visbiežāk redz pīlādžos. Ziemot mežastrazdi dodas uz Eiropas dienvidrietumiem. Tajos aptuveni sešdesmit gados, kopš viņus pazīstu, gandrīz visu sugu uzvedībā ir notikušas pārmaiņas, par kurām tad arī gribu pastāstīt.

Pelēkais mežastrazds (Turdus pilaris L.) savas pelnu pelēkās galvas un kastaņbrūnās muguras dēļ ir labi atšķirams no citiem mežastrazdiem. Neligzdo mežu masīvu iekšienē, bet skrajās mežmalās un mazos mežiņos lauku un ganību vidū, arī parkos un lielos dārzos. Lielākās pilsētās pie mums neligzdo, literatūrā nav arī ziņu, ka tā darītu Eiropas rietumos un dienvidos. Atšķirībā no citiem mežastrazdiem pelēkais mežastrazds vienmēr ligzdo kolonijas. Kolonijās, ko esmu pētījis, vairāk par piecpadsmit pāriem gan nemēdza būt, bet neatceros tādu gadījumu, kur_tikai viens pelēko mežastrazdu pāris kaut kur būtu uzsācis ligzdošanu. Ligzdu blīvums kolonijās ir diezgan dažāds, bet tuvāk par pieciem metriem viena ligzda no otras parasti neatrodas. Kolonijā tiek pieņemts ari kads pāris plukšķu vai dziedātājstrazdu. Sīli, žagatas, vārnas un ari peļu klijāni, kas tuvojas kolonijai, tiek triekU projām kopējiem spēkiem. Papilddējumi un otrie perejumi arvien izvietoti vairāk izklaidus. Šķiet, ka pēdējo trīsdesmit gadu laikā lielās kolonijas kļuvušas reti sastopamas.

Gadsimta pirmajā pusē sūnekļos pelēkie strazdi neligzdoja, bet piecdesmito gadu sākumā nelielas kolonijas (3—5 pāri) parādījās vairākos gan nelielos, gan arī lielos sūnekļos; pēc gadiem desmit tās atkal sāka izzust. Vai pašlaik tādi sūnekļos ligzdojošie ir sastopami?

Pelēkie mežastrazdi ir arī tā suga, kas galvenokārt veido lielus pa dienu lidojošus mežastrazdu barus (siro pa sūnekļiem, zilenes meklēdami). Domāju, ka uz ziemas mītnēm viņi ari ceļo pa dienu, nevis pa naktīm kā pārējās sugas. Savā laikā šos strazdus diezgan daudz gredzenoju. Sešpadsmit atradumi parādīja, ka tie ziemo diezgan plašā zonā: Itālijā, Francijā, Bejģijā. Divi atradumi apliecināja, ka daži jaunie putni pavasari atgriežas uz dzimto vietu un tur ligzdo jau viena gada vecumā.

Neparastākais šai sugai bija tas, ka viņi vienīgie no visas ģints, ligzdu aizsargājot, mēdza piķējot tēmēti apšļākt ienaidnieku ar saviem ekskrementiem. Viens un tas pats putns triju minūšu laikā to varēja izdarīt trīs reizes, pēdējais lādiņš tad sastāvēja gandrīz tikai no šķidruma. No zēnības laikiem atceros mātes sašutumu, kad atgriezos no pelēko strazdu ligzdu revidēšanas. Vēlāk ievēroju, ka ne gluži visi pelēkie strazdi tā dara, likās, jo mazāka kolonija, jo retāk šis paņēmiens tiek izmantots; pēdējo reizi to piedzīvoju 1939. gadā. Kopš tā laika daudz gan neesmu pelēkos mežastrazdus traucējis, un tomēr — vai varētu būt, ka tāds ģenētiski ieprogrammēts paņēmiens nepiemīt visām sugas populācijām vai arī tas pavisam izzūd? Vācu ornitoloģiskajā literatūrā tas kā kaut kas agrāk neievērots tika aprakstīts vēl septiņdesmitajos gados. Tātad lūgums jaunajiem ornitologiem — noskaidrojiet, kāds šajā ziņā stāvoklis mūsu republikā ir pašlaik!

Silastrazda (Turdus viscivorus L.) latviskais nosaukums ir trāpīgs — tas tiešām ir lielu sila tipa mežu putns, ligzdo ari lielu masīvu vidienē, lai gan, barību meklējot, mēdz izlidot uz klajām norām, kur ar knābi dziļi zondē augsni (man likās, ka meklē maijvaboļu kāpurus). No visiem mežastrazdiem viņa dziesma man patīk vislabāk. Saulainos rītos sila svinīgajā mierā viņš aicina meklēt visaugstāko harmoniju. Pie mums silastrazdi ligzdo ļoti izklaidus, bet esmu lasījis, ka Francijā esot sākuši sinantropizēties, ligzdojot arī lapu koku parkos un lielos dārzos.

Dziedātājstrazds (Turdus philomelos Brehm) tiešām dzied ļoti daudz, iespējams, ka ne tikai kvalitātes, bet arī kvantitātes ziņā nedaudz pārspēj plukšķi. Jau kopš seniem laikiem cilvēki šo dziesmu ir labi pazinuši. Pantiņš, ko iemācījos bērnībā, to labi atdarina «kur bī, kur bī? tirgū, tirgū; ko pirk, ko pirk? zirgu, zirgu; cik nodev, cik nodev? ort, ort; kāds bī, kāds bī? klibs, klibs!». Jāsaka gan, ka atsevišķu īpatņu dziesmas savā smalkākajā apdarē ir visai dažādas un arī bez sonogrammas var iemācīties pazīt tēviņus. Ķauķi mēdz dziedāt it kā starp citu, savas praktiskās darīšanas nepārtraucot, mežastrazdi (izņemot pelēko, kurš dzied lidojumā) vispirms pieņem svinīgu stāju, uzmetušies koka galotnē. Mūsu gadsimta pirmajā pusē, manuprāt, republikā visvairāk bija dziedātājstrazdu; tie diezgan blīvi ligzdoja gan lielos meža masīvos, gan arī nelielos mežiņos. Tuvu pie apdzīvotām ēkām gan nemēdz apmesties arī pēdējā laikā. Bet no Rietumeiropas jau kopš pāris gadu desmitiem tiek ziņots par ligzdošanu pilsētu parkos un apstādījumos. Pēdējā laikā novēroju jūtamu skaita samazināšanos, par urbanizāciju mūsu zemē gan vēl neko neesmu dzirdējis.

Seši manis gredzenotie putni ir atrasti — divi Itālijā, divi Francijā, divi Spānijā.

Melnie un pelēkie mežastrazdi, būvējot ligzdas, izmanto diezgan daudz mitras zemes, bet dziedātājstrazdi «izdomājuši» kaut ko pavisam īpatnēju: satrunējušu koksni tie ar knābi sasmalcina un, sajaucot ar siekalām, iegūst vienveidīgu javu, kuru ieziež savas diezgan dziļās ligzdas iekšpusē. Kad java izžūst, iznāk bļodiņa ar mīkstām, siltumu turošām un mitrumu uzsūcošām sienām. Tādas īpašības noderīgas visām ligzdām, taču risinājums šoreiz pavisam oriģināls. Sis ir atkal viens no tiem daudzajiem gadījumiem, kur, no vienas puses, grūti iedomāties, kā tāds diezgan sarežģīts nedalāms rīcības komplekss, kas nepieciešams šādas ligzdas izgatavošanai, varēja izveidoties pakāpeniski, un, no otras puses, jābrīnās, kā tādi veselumi kā bioloģiskas intuīcijas var rasties pēkšņi. Šķiet, tieši otrais variants ir realitāte, un cenšanās izzināt tās tehniku — nozīmīgs mērķis.

Pluksķa (Turdus iliacus L.) nosaukums, manuprāt, skan nepelnīti nievājoši. Sī putna dziesma ir skaļa un izteiksmīga. Vācieši viņu nosaukuši par raudošo strazdu, krievi — par baltuzacīti. Ornitologu ievērību plukšķa dziesma jau mūsu gadsimta pirmajā pusē ieguva ar saviem dažādajiem dialektiem, kurus dziedāja atšķirīgu biotopu populācijas vienā un tajā pašā apvidū. Prātā palikušas trīs populācijas: /. jauktajos mežos plaši izplatītā pamatpopulācija; 2. populācija, kas mīt ozolu un melnalkšņu mežos pavasaros pārplūstošās Pededzes ietekas krastā; 3. Rankas parka populācija (tā bija it kā atsevišķa izolēta kolonija no 8—10 pāriem, kas šajā parkā ligzdoja divdesmitajos un trīdesmitajos gados). Vai tagad tur tādas atsevišķas populācijas vēl saglabājušās, par to šaubos, jo, manuprāt, plukšķi Latvijā strauji mainījuši ligzdošanas paražas. 20. gadsimta pirmajā pusē viņu skaits, pēc mana vērtējuma, bija daudz mazāks. Jau pirms gadsimta vidus plukšķi sāka izkonkurēt dziedātāj strazdus, un šī tendence, liekas, nav vēl mitējusies. Strenču mežos piecdesmito gadu beigās aizvien biežāka kļuva ligzdošana tieši uz zemes (pat līdzenā vietā!). Septiņdesmito gadu vidū vairs tikai paretam varēja atrast ligzdu, kas nebija tieši uz zemes. Nāca prātā, ka varbūt pie mums apmetušies Tālo Ziemeļu putni, kas, atgriežoties no ziemas mītnēm, priekšlaikus pārtraukuši migrāciju. Liekas, ka pēdējos piecos gados ligzdošana uz zemes atkal sāk reducēties. Tajā pašā laikā, kad plukšķi sāka ligzdot uz zemes, biežāka kļuva ligzdošana ne tikai neapdzīvotu, bet arī apdzīvotu ēku pajumtēs. Par īstu plukšķu urbanizāciju gan neko neesmu dzirdējis. Gredzenotie putni ziemā atrasti Beļģijā un Francijā.

Melno mežastrazdu (Turdus merula L.) es savā bērnībā nepazinu. Divdesmitajos gados, kad jau biju putnus iepazinis no grāmatām, melnos mežastrazdus atradu arī Lubānas lapu koku un egļu mežos, taču to bija maz, apdzīvotām vietām tie netuvojās un palika cilvēku nepamanīti. Turpretī Eiropas dienvidrietumos šie putni pilsētās bija sākuši dzīvot jau nezin kurā gadsimtā. Sī urbanizācija sākumā lēnām virzījās uz ziemeļaustrumiem, un vēl piecdesmitajos gados gandrīz nekas no tās pie mums nebija manāms, lai gan biju lasījis, ka Zviedrijas dienvidu pilsētās melnie mežastrazdi jau esot. Sešdesmitajos gados dzirdēju, ka tie ligzdojot Liepājā. Strenču apkārtnē viss sākās ar to, ka daži putni, visbiežāk tēviņi, rudeņos ieradās apdzīvotajās vietās un mēģināja tur pārziemot.

Viens tāds melnais mežastrazds 1960. gada rudenī parādījās Strenču slimnīcas teritorijā; bija atradis labu vietu nakšņošanai — zem jumta pie palīgsaimniecības lopu kūts. Bet no kā gan viņš pārtika? Biju sajūsmināts par šā mežastrazda spējām, kad to beidzot uzzināju. Kauliem, kas palika virtuvē pēc ēdienu gatavošanas, ārpusē bija uzmūrēta speciāla tvertne ar vāku un diezgan daudziem apaļiem caurumiem vēdināšanai. Pa šiem caurumiem strazds līda kastē un no kauliem vilka ārā kaulu smadzenes. Pārziemoja labi, marta otrajā pusē sāka dziedāt, tomēr ne slimnīcas parkā, bet puskilometra attālajos Gaujmalas ozolos. Pēc tam jau gandrīz katru rudeni parādījās sinantropizējušies melnie mežastrazdi, tomēr kaulu tvertni neviens cits neatklāja un pārziemot nevarēja. Kopš 1975. gada no augusta vidus līdz vēlam rudenim trīs, četri melnie strazdi nāk meklēt barību dārziņā pie mūsu mājas. Kāds jaunais putns, ko tur sagūstīju un apgredzenoju 1975. gada 12. septembrī, 1977. gada 17. novembrī tika nošauts Itālijā.

Rīgā melno mežastrazdu urbanizācija norisinājās septiņdesmitajos gados, un nu jau pavasaros tie dzied daudzās vietās, kur aug kaut daži koki. Dziesma skan flautas toņos un ir ļoti melodiska, tikai, liekas, daudzi rīdzinieki to nemaz nav ievērojuši. Vai biklā meža populācija kaut kur vēl ir saglabājusi nepatiku pret cilvēku — to nezinu.

Sila cīrulis

Ja cilvēks visu savu bērnību un jaunību ir pavadījis vienā vietā, tad viņa psihē veidojas stipra saite tieši ar tās ainavu, augiem un dzīvniekiem. Teorētiski nākas jau piekrist, ka citur ainava var būt krāšņāka, taču kaut kādas vērtības tur vienmēr pietrūkst. Šīs saites aug no mūžsenām, dzīvnieciskām saknēm. Atbrīvoties no tām man daļēji izdevās tikai tad, kad nodibināju ģimeni un pašam radās bērni.

Lielā sūnekļa malā, kur aizritēja mana bērnība, laksti-, gaļas nedziedāja, tāpēc arī tagad, vecumā, uz jautājumu, kāda putna dziesma ir pati skaistākā, vispirms atceros sila cīruli un sila strazdu. Jāatzīst, ka ir jau diezgan vienmuļa šī maigā «lidi lidi līdu lidu» atkārtošana, bet, ja ar to sākas tikko austoša diena, tad tas skan kā aicinājums uz kaut ko labu un cildenu.

Sila cīrulis (Lullula arborea (L.)) nav lapu koku cienītājs. Tam patīk sausas, saulainas noras, kur sadīgušas mazas priedītes un pavasaros ir liela kūla. Pretēji lauku cīrulim sūnek|os viņš nekad neligzdo. Tas mazliet pārsteidz, liktos taču, ka atšķirība starp sūnekli un ar retām priedītēm klātu noru nav tik liela kā starp sūnekli un lauku. Nāk prātā, ka izšķiroša loma te varētu būt kaut kādiem barības objektiem, kuri ir norās, bet nav sūnekjos.

Aizraušanās ar sila cīruļu ligzdu meklēšanu man sākās Lejasciemā trīsdesmito gadu otrajā pusē. Sila cīrulim piemērotu vietu tur ir daudz. Stāvēju un ar tālskati centos saskatīt, uz kurieni aizlidos cīrulis ar mazuļiem paredzēto barību knābī. Tā mierīgi vērojot, man atklājās divi fenomeni. Vispirms, bungojošie zirnekļi. Saklausīju sev apkārt no vairākām vietām nākošu un dažādos toņos skanošu klusu bungošanu «tr-r-r-r-r tr-r-r-r-r tr-r-r-r-r», taču šo tikai 10—15 metru attālumā saklausāmo skaņu cēloni nevarēju atklāt. Beidzot tomēr palaimējās — tur viens brūngans zemes zirneklis stāvēja uz sausas pagājušā gada lapas, un ik pēc brīža viņa priekšējās kājiņas sāka vibrēt, radot šo neparasto «tr-r-r-r-r». Izjautāju savus paziņas zoologus, viņi par tādiem zirnekļiem neko nebija dzirdējuši. Griezos pie pasaulslavenā norvēģu zoologa sistemātiķa Embrika Stranda, kurš, būdams tipisks kabineta zoologs, par bungojošiem zirnekļiem tomēr izrādījās labi informēts un lūdza man tos viņam piegādāt sugas noteikšanai. Domāju, ka arī sila cīruļi šos zirnekļus labi pazina, jo bieži vien barību meklēja līdzīgās vietās. So atkāpi no putnu tēmas atļāvos tādēļ, ka man gribētos, lai mūsu republikā būtu ne tikai divi, trīs cilvēki, kas zinātu par bungojošajiem zirnekļiem.

Otrs fenomens bija sila cīruļu tēviņa un mātītes ārkārtīgā draudzība. Viņi arvien turējās kopā, ari, mazuļus barojot, turp un atpakaļ vienmēr lidoja abi reizē. Otras tādas putnu sugas mūsu republikā nav. Arī vēlāk ģimenes neizklīst; ja iztraucē, uzlido visi reizē. Toreiz apgredzenoju 90 cīrulēnus; ziņas par to, kur un kad beiguši dzīvot, pienāca par trijiem: viens oktobrī Beļģijā, divi tajā pašā ziemas sezonā Francijā — tur tie agrāk bija medību putni.

Pēc daudziem gadiem Strenčos kāds sila cīruļu pāris mani ļoti pārsteidza ar to, ka tā ligzda atradās tikai pusotra metra attālumā no šosejas. Turpat blakus taču bija metru divdesmit plata, ligzdošanai visai piemērota retu, mazu priedlšu josla. Padomājiet paši — ik bridi lielā ātrumā garām drāzās trokšņojoši briesmoņi! Līdz šim gan bija laimējies: abi vecie putni dzīvi, un ligzdiņā gulēja pieci septiņas dienas veci cīrulīši. Vai esmu pārāk lētticīgs, ja domāju, ka pie šosejas viņi pievirzījušies tīšuprāt? Krāšņi antropomorfiskā izteiksmē viņu apsvērumi varētu skanēt šādi: mēs esam sapratuši, ka no tiem lielajiem, trokšņainajiem un kustīgajiem priekšmetiem nav ko baidīties, tie par mums neinteresējas (ak, muļķīši, par nelaimes gadījumiem nepadomā!), bet mūsu ienaidnieki — lapsas, āpši, jenotsuņi un sīļi — to vēl nezina, viņi šosejai netuvosies. Varbūt ne gluži tā, taču etoloģiska problēma te ir jāsaskata un atrisinājums jāmeklē. Arī kāda vāvere ligzdu bija uzbūvējusi eglītē pašā ceļmalā (no caunas baidīdamās?) un tieši šajā ligzdā mēdza pārnakšņot, lai gan eglīti bieži drebināja garāmbraucošā tehnika. Varbūt dažu putnu sugu straujā urbanizēšanās dibinās uz to pašu.

Čakstes

No čakstu dzimtas man ir bijusi izdevība personiski iepazīties tikai ar divām sugām — ar brūno un lielo čaksti; sirmo čaksti nav laimējies sastapt.

Krūmainās pļavās, izcirtumos un mežmalās brūnā čakste (Lanius collurio L.) var justies pavisam kundziski (jābaidās vienīgi no zvirbuļu vanaga). Brūnā čakste ķer kukaiņus un zirnekļus, mazas vardītes, ķirzaciņas un no ligzdām mēdz izņemt citu sīko putnu mazuļus. Barības laikam tiešām netrūkst, jo brūnā čakste kļuvusi populāra ar to, ka uzsprauž uz kāda ērkšķa vai asa, sausa zara to, ko nespēj apēst. Pie mums Latvijā dabā to novērot iznāk ļoti reti — vai nu tāpēc, ka maz ērkšķu, vai arī tāpēc, ka mūsu populācijai šī dziņa atrofējas.

Lielā čakste (Lanius excubitor L.), kas ir otrtik smaga (65 grami pēc Heinrota) un ar kustīgāku asti, manuprāt, ir izcili spējīgs putns. Viņa māk visu to pašu, ko brūnā čakste, bez tam vēl veiksmīgi medī lauka un meža peles un, neatlaidīgi pa zaru biezumiem pakaļ dzenoties, viņai kādreiz izdodas noķert arī tik veiklu putnu kā lielā zīlīte (divas reizes, kad šādas medības izsekoju, tās gan beidzās nesekmīgi). Jāņem vērā arī tas, ka visu vasaru no ligzdām tiek izvesti dažādu sugu putnēni, kurus viegli atrast pēc

Lielās čakstes mazuli

viņu čiepstēšanas. Daudzas lielās čakstes mūsu zemē uzturas visu ziemu; trīsdesmitajos gados likās, ka to ir krietni vairāk nekā ligzdotāju (mežu masīvus neskaitot — uz 2 km2 viens īpatnis).

Tāds spējīgs putns varētu sekmīgi ligzdot gandrīz visās mūsu republikas vietās. Vai tāds secinājums nav visai pamatots? Bet kāpēc tad šis putns īstenībā ir rets ligzdotājs un kāpēc ligzdo gandrīz tikai lielākajos akačainajos sūnekļos? Piecdesmit gadus sešos dažādos Latvijas apvidos intensīvi ar putnu gredzenošanu darbodamies, esmu atradis tikai divdesmit piecas lielās čakstes ligzdas. Ne vienu vien reizi esmu par to domājis, bet izskaidrojumu atradis neesmu. Kaut ko tātad nezinu. Gan dabā, gan arī speciālajā literatūrā sistēmu «lielā čakste» esmu diezgan pamatīgi pētījis, tāpēc varu apgalvot, ka nezinu tikai kādu sīkumu, un tomēr tieši šim sīkumam, izrādās, ir ļoti svarīga loma, un īstenībā iznāk pavisam savādāk, nekā prognozēju. Kad darīšana ar ļoti sarežģītām sistēmām, mums,

cilvēkiem, līdzīgi sanāk diezgan bieži, un tieši tas mūs arī noved pie traģēdijām. Vēl šodien brīnos, kādēļ gan mūsu lielās čakstes ligzdo tikai sūnekļos, kur visumā taču ir nabadzīga fauna. Visos savas izplatības reģionos viņa, spriežot pēc literatūras, nebūt tā nedara. Ari es vienu tādu pāri dabūju novērot Strenčos 1950. gada vasarā. Tajā vietā pirms gadiem pieciem bija izdarīta bērzu un egļu meža kailcirte, kāds desmits eglīšu bija palicis nenocirsts un stipri sakuplojis, apkārt atvases, nātres un zāles; ligzda atradās vienā no eglītēm. Nākamajos gados čakstes tur vairs neligzdoja.

Mani lielo čakstu gredzenošanas panākumi ir šādi: mazulis (Nr. 119309), kas 1940. gada 2. jūnijā gredzenots Cenas tīrelī, 1941. gada 5. janvārī atrasts Dienvidslāvijā; mazulis (Nr. 118968), kas 1941. gada 1. jūnijā gredzenots Cenas tīrelī, 1942. gada 7. februārī atrasts Ungārijā; mazulis (Nr. F 101832), kas 1950. gada 1. jūnijā gredzenots Ķemeru tīrelī, 1950. gada 18. oktobrī atrasts Itālijā; mazulis (Nr. F 88698), kas 1950. gada 19. maijā gredzenots Strenčos, 1950. gada 23. novembrī atrasts Dienvidslāvijā.

Tātad jaunie putni pa ziemu pie mums nepaliek, domāju, ka arī vecie putni ceļo uz dienvidiem.

Sūnekļos lielo čakstu ligzda arvien atradās akaču tuvumā un, kamēr nebija izzudušas baltirbes, bija gatavota gandrīz tikai no sausiem priežu zariņiem un irbju baltajām spalvām, ko tās bija nesen nometušas, ziemas balto tērpu nomainot pret vasaras brūno. Baltuma dēļ ligzdas viegli varēja atrast. Nodomāju — bijušas citādas krāsas spalvas, baltās putns jau nu nebūtu ņēmis. Un atkal pārsteigums — vācu ornitoloģijas klasiķis O. Heinrots raksta, ka lielās čakstes parasti izvēloties baltu vai gaišpelēku ligzdas materiālu. Ligzdai, kas atradusies armijas poligona tuvumā, tās sameklējušas baltus marles saišu gabalus. Man nāk prātā, ka varbūt šīs baltās krāsas patikšana izveidojusies tajos gadu simttūkstošos, kad lielās čakstes un baltirbes bija parastākie kaimiņi. Varbūt kāds paeksperimentēs — vai tiešām lielās čakstes dod priekšroku tikai baltajām spalvām?

Trīsdesmitajos gados, vācot putnu ādiņas Skolu muzejam, Olgas purvā nošāvu kādu lielo čaksti. Tās kuņģī atradu pļavu ķirzaku, kurai galva bija saknābāta un nebija astes, viss pārējais ķermenis gluži neskarts. Nobrīnījos, cik ļoti gan plēsīgie putni paļaujas uz gremošanas fermentiem, ka pat nepapūlas sasmalcināt barību. Čakstei tas taču tik viegli būtu izdarāms — knābis tādam darbam ļoti piemērots. Kādēļ tad svilpim tā jānopūlas, katrai linsēklai miziņu nolobot…

Melnais mušķērājs

Melnā mušķērāja (Ficedula hypoleuca (Pali.)) latviskais nosaukums ir maldinošs, jo melnā krāsa ir vērojama tikai vecāku tēviņu spalvu tērpā; šo sīko putniņu lielais vairums ir pelēcīgi, ar baltiem laukumiem spārnu un astes spalvās. Ar melno krāsu ir savas problēmas — uzskata: jo melnāka tēviņa mugura un galvas virsa, jo vecāks viņš ir. Mēs tomēr pārliecinājāmies, ka korelācija ar vecumu ir visai nosacīta, dažs tēviņš jau otrajā gadā ir pamelns, bet cits vēl trešajā ir pelēcīgs. Gadījās arī tādi īpatņi, kam lielākā vecumā melnās krāsas kļuva atkal mazāk. Pierē pie knābja pamata tēviņiem ir divi balti punktiņi, tie nu ir sevišķi variabli — dažam mazi, citam lieli un kopā saplūduši.

Ligzdā vienā dējumā reti kad ir vairāk par septiņām olām; otru reizi vienā vasarā perē tikai nedaudz pārīšu. Tātad šī graciozā putniņa mūža ilgums visai mazs nevar būt, un tiešām — Strenčos novērojām astoņus gadus vecu tēviņu; pieciem putniem mūža ilgums bija vismaz seši gadi.

Spēcīgs dzīvīgums piemīt šai sugai! Ziemeļāfrikā un Vidusāfrikā pārziemojuši, melnie mušķērāji aprīļa beigās dodas uz ziemeļiem, aizpildīdami visus mežus gandrīz līdz polārajam lokam. Mūsu mežos netiek noniecinātas pat trīs, četrus metrus augstas jaunaudzes, ja vien ir atrodams kāds dobums. Ja mežsaimnieki ir izlikuši putnu būrīšus, tad aptuveni 90% no tiem aizņem melnie mušķērāji. Tieši būrīšu izlikšana mežos atklāja šīs putnu sugas lielās potences, un tāpēc melnos mušķērājus daudzi ornitologi ir izmantojuši ekoloģiskiem pētījumiem.

Arī mēs Strenčos trīsdesmit gadu laikā (1954.—1983. g.) apgredzenojām 12 516 mušķērāju. So to pie tam arī noskatījāmies.

Ko dara melno mušķērāju tēviņš? No ziemas mītnes atgriežas uz to pašu vietu, kur jau agrāk ligzdojis; ja ir jauns un ligzdo pirmo reizi, tad parasti arī turpat kaut kur piecu kilometru rādiusā no dzimtā dobuma ir sameklējams. Sad un tad iedziedādamies, tas lidinās pa mežu un meklē dobumu. Priekšstats par to, kādam īsti dobumam

Melnais mušķērājs pie būrīša

jābūt, viņam nebūt nav visai skaidrs, dažs dienām ilgi dzied pie nederīga (pārāk sekla) dobuma, kamēr beidzot viena vai vairākas mātītes viņa atradumu izbrāķē (tās gan zina, kas vajadzīgsl). Kamēr mātīti nav savervējis, tēviņš labā laikā dzied kā uzvilkts, aptuveni ik pēc 15 sekundēm vienu savu īso dziesmiņu. Kad ierodas mātīte, dziedāšana pēkšņi reducējas par 95%; imponēšanas kustību (astes un spārnu paplātīšana) un klusu «mīļvārdiņu» tad gan ir bagātīgi. Ligzdas taisīšanā tēviņš piedalās tikai kā līdzjutējs. Kad mātīte sāk perēt, tēviņš to šad un tad pabaro, bet lāgiem dodas izpētīt apkārtni (līdz 1 km tālu), vai nebūtu atrodams vēl kāds brīvs dobums. Ja tādu atrod, sāk atkal dziedāt un aicina otru mātīti. Gadās, ka savervē arī vēl trešo. Mazuļu barošanā tēviņš piedalās centīgi — vispirms izbaro pirmās mātītes mazuļus, pēc tam palīdz ari otrajai. Likās gan, ka nereti otro tomēr aizmirst. Galvenais mušķērāju tēviņam ir dobums, mātīte otrajā vietā. Ja kaut kādu iemeslu dēļ iet bojā olas vai mazuļi, mātīte vienmēr tūlīt atstāj nelaimīgo dobumu, tēviņš turpretī paliek pie dobuma un vervē citu mātīti. «Mušķērājs atkal dzied, būs notikusi kāda nelaime,» — tā mēs bieži runājām, tuvoda-

mies kādam būrītim, kurā agrāk bijām redzējuši mušķērāju ligzdu.

Ari mušķērāju mātītes no ziemas mītnēm atgriežas uz savu dzimteni, taču saiste ar vietu nav gluži tikpat stipra kā tēviņiem, gadās, ka pa ceļam ļaujas sevi kādam tēviņam savervēt pat vairāk nekā simt kilometru attālumā no dzimtās vietas. Arī pēc ligzdas izpostīšanas mātīte no kļūmīgās vietas nereti aiziet tālāk par desmit kilometriem. Ligzdas taisīšana ir pilnīgi mātītes kompetencē. Viņas smadzenēs ar kādu mums vēl neizprotamu tehniku ir ieprogrammēta instrukcija, kādus priekšmetiņus ligzdai ņemt un kādus neņemt. Ļoti noderīgas ir priežu miziņas, arī tās, kas viegli nolobāmas no bērzu tāsīm, nekā labāka mūsu mežos arī nav. Ligzdojot pilsētas parkā, noderīgas izrādās arī trolejbusu biļetītes; neder ne putnu spalvas, ne arī dzīvnieku vilna. Ligzdiņa iznāk ne visai silta, toties blusām perināšanās ligzdas materiālā arī lāgā nesanāk. Vienu laiku bezkaunīgā kārtā biju pasācis eksperimentēt, izņemot lielāko daļu no mātītes ievāktā ligzdas materiāla. Reakcija izrādījās diezgan elastīga — ja mātīte to pamanīja, kamēr vēl pirmā oliņa nebija attīstījusies, aizgāja, pametot tēviņu, ja olas dēšanas laiks jau tuvojās — dēja un perēja tāpat negatavā ligzdā; dobumā tas neko daudz nekaitē, un es jau arī centos nodarīto atkal izlabot. Slikti ir tas, ka mazuļu sildīšana līdz ar astoņu, deviņu dienu vecumu tiek pārtraukta. Lūdzu nepārprotiet — mazuļus viņa var sildīt pat trīs nedēļas no vietas, ja jūs, tiem pieaugot, viņus arvien aizstāsit ar citiem, jaunākiem, bet, ja mātīte būs vienreiz dabūjusi sildīt mazuļus līdz astoņu, deviņu dienu vecumam, tad ar to pašu sildīšanas gaņģis ir cauri. Ja nu tad uznāk divas, trīs lietainas dienas ar vēsu laiku ( + 8°C), vēsums kombinējas ar badu (mušķērāji lāgā neprot atrast nekustīgus kukaiņus), pa pusei jau apspalvojušies mazuļi dažugad nobeidzas masveidīgi. Muļķīte— būtu taču tupējusi sausumā uz saviem salstošajiem putnēniem, arī pašai būtu labāk! Mātītes, kas vienas pašas sekmīgi izbaro savus sešus, septiņus mazuļus, var sastapt diezgan bieži, laikam jau «alimentu» lietā tēviņi mēdz būt aizmāršīgi. Reiz ieraudzīju šādu «vientuļo māti» pavisam noskalpētu (laikam cauna ar nagu bija aizķērusi), galvas virspusē rēgojās balts, sauss galvaskausa kauls … Savu pienākumu tomēr šī mātīte bija paveikusi.

No Strenčos apgredzenotajiem divpadsmit tūkstošiem ziņas no ārzemēm saņēmām par 22 melnajiem mušķērājiem.

Āfrikā (Lībijā) atrasts viens, Portugālē astoņi, Spānijā pieci, Itālijā četri, Francijā trīs un Polijā viens. Aizceļošana no Latvijas notiek jau augustā; tā kā Portugālē, Spānijā un Itālijā visi mušķērāji, izņemot vienu, atrasti jau augustā un septembrī, var domāt, ka visa mūsu populācija ziemas vidu pavada Āfrikā. Pašiem izdevās kontrolēt 665 gredzenotos putnus, daudzus no tiem vairākkārt. Dažus mušķērājus pavasarī, kamēr vēl nebija dētas olas, aizvedām uz Dobeli. Lielākā daļa pēc dažām dienām atgriezās, bet dažs putns sāka ligzdot ari turpat, kur aizvests.

Pūces

Pūces ļoti atšķiras no visām citām putnu kārtām ar daudzām īpatnējām pazīmēm. Ir pamats domāt, ka jau ļoti sen tās ir sākušas iet savu evolūcijas ceļu. Tās pazīmes, kas pūcēm kopīgas ar dienas plēsīgajiem putniem, ir tikai konverģences rezultāts. No biokibernētikas viedokļa pūču īpatnības ir ļoti interesantas; tās diezgan plaši ir aprakstījis jau O. Heinrots.

Upis (Bubo bubo (L.)). Savā mūžā esmu redzējis tikai piecas ūpju ligzdas: pie Engures, Kaņiera, Burtnieku un Lubānas ezera, kā arī netālu no Gaujas pie Dūres mežniecības. Upju brēcienus bieži dzirdēju arī Ances apkārtnē, kur gar Irbes upi ir attekas un nelieli ezeriņi. Apkārt Lubānas ezeram trīsdesmitajos gados, liekas, ligzdoja četri, pieci ūpju pāri. Varu apgalvot, ka lielajos meža masīvos ap Olgas purvu gadsimta pirmajā pusē ūpji neligzdoja un viņu saucieni tur nebija dzirdami. Visas ligzdas, ko redzēju, atradās uz zemes, nekādi materiāli tām nebija vākti, tikai izkašātas bedrītes. Izbrīnīja ari tas, ka tieši pie ligzdām barības atlieku nebija, tās varēja atrast dažu desmitu metru attālumā. Turpat, kur bija barības atliekas, mētājās arī kāds vēl neizlietots laupījums rezervei. Zaķu kājas nekad neatradu, bieži redzēju ežu un ūdensputnu atliekas. Ligzda pie Dūres atradās uz kāpas, un apmēram 50 metru attālumā no tās, dziļā ieplakā, savus mazuļus izperēja dzērve. Jaunos ūpjus gredzenojot, dabūju redzēt tikai vienu no vecajiem putniem. Uzbrukt tie nekad negrasījās, bet šāviena attālumā gan nereti pielidoja. Ligzdošanas periodā ūpjiem mainās spalvu tērps, — ja atradu vairākas to spalvas, uzskatīju, ka ir vērts tuvumā pameklēt ligzdu.

Urālpūce (Strix uralensis Pali.). Lai gan savu dzīvesvietu tuvumā ik gadus piecu līdz desmit kilometru rādiusā kontrolēju gandrīz visas lielo plēsīgo putnu ligzdas un lielos koku dobumus, urālpūces ligzdošanu konstatēju tikai vienu reizi — 1974. gadā Strenčos. 23. maijā vecas klijāna ligzdas tuvumā tupēja divas jaunas pūces, un tās izdevās noķert. Viena no vecajām pūcēm lidoja apkārt diezgan tuvu, paretam klusā balsī pukodamās. Nākamajās vasarās pūces atkal ligzdoja tajā apkārtnē.

Ziemeļu pūci (Strix nebulosa Forst.) esmu redzējis tikai izbāžņa veidā kādreizējā Doma muzejā. Bija rakstīts, ka putns iegūts manā dzimtajā pusē Lubānā; pats gan to nekad netiku manījis.

Meža pūce (Strix aluco L.). Marta sākumā vakarā kāds no mājiniekiem, no āra ienācis, pavēstīja: «Nāk pavasaris — zaķi jau svilpo.» Brīnum noturīga Lubānas pusē manā bērnībā bija šī iedoma — meža pūces tēviņu melodiskos riesta svilpienus piedēvēt zaķiem.

Gadsimta pirmajā pusē meža pūces ligzdoja ļoti bieži un nereti cilvēku mājokļu tuvumā. 1930. gadā Meirānos tieši pie mājas, kurā dzīvoju, auga kādas desmit vecas liepas; vienas liepas dobumā pūcei bija mazuļi, un metrus desmit tālāk trijos strazdu būros strazdulēni, jau skrejā līdz pusei ielīduši, skaļi čirkstēja, barību prasīdami. Tāda viegli iegūstama laupījuma neatlaidīgu «piedāvāšanos», lai gan bija jau pusdienlaiks, pūce neizturēja — pielidoja, paņēma jauno strazdiņu un atgriezās savā ligzdā. Iespējams, ka šis naktsputnības kodeksa pārkāpums, ko es pa logu noskatījos, šai pūcei nebija ne pirmais, ne pēdējais, taču katrā ziņā meža pūču uzvedībā liels retums.

Tieši manā acu priekšā meža pūces ligzdoja arī Strenčos viņām paredzētajā būrī. Traucēja tikai tas, ka vāveres rudens pusē, ligzdu taisīdamas, būrī bija savilkušas daudz žagaru, ko pūces nemācēja izmest. Ja jūsu dzīvokļa tuvumā ir daudz koku un starp tiem arī dažas egles, būri varat uzvilkt logu priekšā — pūces nekautrēsies. Mazie pūcēni ligzdu atstāj, lidot vēl nemācēdami, — viņi izlīdzas, kāpelēdami pa zariem ar savām jau itin veiklajām kājām. Savu izsalkumu mazuļi sāk pieteikt jau pāris stundu pirms krēslas iestāšanās, ar it kā aizsmakušiem mātīšu <rkuvit» saucieniem. Ja tādu jau ligzdu atstājušu meža pūci cilvēks pieradina, viņa prot izrādīt arī maigumu, piemēram, ar knābi vieglītēm iztaustīdama ausi.

Reiz, kad ar tāss svilpītes palīdzību sāku atdarināt pūču tēviņa riesta svilpienus, viņš uzmetās man uz galvas, diezgan stipri saskrāpēdams ādas cepuri. Tā arī netiku skaidrībā — vai pūce gribēja tikai uzmesties vai arī mani pārmācīt.

Trīsdesmito gadu vidū Lejasciema apkārtnē pie vecas, resnas apses zemē pamanīju četras baltas meža pūces olas. Divas no tām izrādījās ieplīsušas, nemaz nebija iepe* rētas. Apskatot apsi, ieraudzīju dažus centimetrus platu plaisu un augstāk — platu ieeju dobumā. Tur bija vēl trīs pūces olas; pamats ieslīps uz plaisas pusi, un pa to tad olas arī bija no ligzdas vēlušās ārā. Tātad arī meža pūcēm ir bioelektronskaitļotājs, kas atkarībā no barības daudzuma dējamo sistēmu ieprogrammē uz noteiktu olu skaitu, un, kamēr atgriezeniskā saite nesignalizē, ka tas sasniegts, dēšana turpinās (normāli septiņas olas nekad netiek dētas). Kad ierados gredzenot pūcēnus, dobumā nekā nebija (varbūt vainīga cauna — tieši tajos gados Latvijas mežos tā sāka savairoties).

Ausainā pūce (Asio otus (L.)). Vismaz gadsimta pirmajā pusē šī bija republikā visbiežāk ligzdojošā pūču suga. Viņai nevajag dobumu, olas tā dēj vecās vārnu, žagatu un arī noplacinātās vāveru ligzdās. Ausainā pūce ligzdo mežu un sūnekļu malās, kā arī nelielos mežiņos starp plašiem laukiem un pļavām. Rudeņos tā ceļo uz dienvidrietumiem; ziemās bieži vien dienu pavadīt salasās bariņos. Papes lielajā murdā 1975. gada rudenī tika noķertas vairāk nekā 900 ausainās pūces, tas man gan bija liels pārsteigums. N. Tranzē un K. Grigulis raksta, ka ausaino pūču mazuļi, vēl pavisam mazi būdami, ligzdā tik skaļi pīkstot, ka atvieglinot tās atrašanu. Tas gan ir kāds pārpratums. Diezgan skaļi, melodiskam svilpienam līdzīgi klaigāt mazuļi sāk ligzdas atstāšanas periodā. Sie svilpieni mēdz atskanēt jau vēlā pēcpusdienā, un, ja tos pazīst, tie tiešām ļoti atvieglina ligzdas atrašanu.

Purvu pūce (Asio flammeus (Pont.)). Par purvu pūcēm man zināms ir daudz mazāk. Manuprāt, Latvijā perējošo purvu pūču skaits ir bijis ļoti svārstīgs, atkarīgs no peļu daudzuma. Varētu būt, ka īstas dzimtenes viņām nemaz nav, ka, atgriežoties no ziemas mītnēm, tās apmetas uz ligzdošanu tur, kur atrod daudz lauka peļu. Ir gredzenošanas dati, kas šādu uzskatu apstiprina. Nedomāju, ka purvu pūce pie mums medī pa dienu. Dienas laikā esmu viņu redzējis tikai priekšpusdienās un pēcpusdienās

izdarām riesta lidojumus augstu gaisā, līdzīgi tam, kā to dara dienas plēsīgie putni. Tādus purvu pūču riesta lidojumus novēroju Lubānas ezera apkārtnē.

Purvu pūces ligzdošanas areāls sniedzas pāri Ziemeļu polārajam lokam, ar to viņa stipri atšķiras no meža pūces un ausainās pūces. Varbūt purvu pūces riesta lidojums pusdienlaikā radies polārajos apgabalos un tikai pēc tam sugas ligzdošanas areāls izplatijies uz dienvidiem?

Svītrainā pūce (Surnia ulula (L.)). Šo ziemas viesi gadsimta pirmajā pusē diezgan bieži vēroju Olgas purva apkārtnē marta mēnesī. Tā izturējās kā dienas putns, mēdza nosēsties pašā koka vai krūma galotnē.

Bikšainais apogs (Aegolius funereus (L.)). Rudeņos šos apogus novēroju bieži; parasti tos uzrāda zīlītes ar saviem sašutuma saucieniem. Ligzdu atradu tikai vienu reizi Sedas tīreļa apkārtnē 1949. gadā — tā bija ierīkota bērza stumbeņa dobumā ar diezgan platu ieeju. Vecu bērzu stumbeņu šajā apvidū bija diezgan daudz, un gandrīz katrā atradās kāda barības atlieka, vienā nemaz vēl neskarta sarkanrīklīte. Lubānas un arī Strenču apkārtnē ir diezgan daudz purvainu priežeglāju ar dažāda vecuma bērzu stumbeņiem. Var teikt, ka neviens no tiem nav bez dzeņa izkaltiem dobumiem un pusdobumiem. Mazo putnu un peļu atliekas tajos atradu diezgan bieži. Vainīgie varēja būt vai nu bikšainais apogs, vai arī apodziņš, tāpēc domāju, ka bikšainais apogs un apodziņš pie mums ligzdo daudz biežāk, nekā es atradu tā ligzdas, acīmredzot vajag neatlaidīgāk pameklēt.

Apodziņš (Glaucidiutn passerinum (L.)). Arī šīs pūcītes ligzdu esmu atradis tikai vienu reizi, Strenčos 1952. gadā. Kad padauzīju ar nūju pa resnas apses stumbru, dzeņa kaltā dobuma skrejā parādījās apodziņa galva. Arā tomēr nelīda, ierāvās atpakaļ. Izzāģējis skrejas apakšējā daļā ķīli, pa kuru iebāzt roku, varēju saņemt viņu bez lielas pretošanās. Ligzdā bija gandrīz pieauguši apodziņi. N. Tranzē un K. Griguļa grāmatās ir aprakstīts, no kādiem materiāliem apodziņi taisot ligzdu, taču neviena pūce, izņemot purvu pūci, kurai konstatēta ligzdas bedrītes izklāšana ar zāļu stiebriem, ligzdu, protams, netaisa.

Ko dzīvība putnos ir sasniegusi?

Dzīvība — izteicis šo vārdu, ilgi domāju — ir mana specialitāte, daudz esmu prātojis, un tomēr tikpat kā neskarts ir šis dzīvības noslēpums. Dzīvību radījušas dabas spēku struktūras — molekulas; tās sastapdamās vienmēr kaut ko izdara. Nevajag apmierināties ar pārāk vienkāršotu priekšstatu par molekulām kā par «ķieģelīšiem», manuprāt, pareizāk būtu molekulu iedomāties kā amatnieku brigādi, dažkārt pat kā orķestri, kas citām molekulām spēlē vienu vai otru deju (hormoni).

Dzīvības molekulārajā līmenī iezīmējas divi nozīmīgākie molekulu tipi. Pirmkārt, tās ir dezoksiribonukleīnskābes (DNS) un garās, polimēriskās olbaltumu lentes, kuru biokibernētiskā būtība ir īpatņu atražošanas elektronskait|otāja tipa. Te raksturīgs ļoti plašs, izšķērdīgs vēriens — viņas saka: samontēt miljardu genomu (sporu, spermatozoju) — tas mums ir tīrais nieks. Ontoģenēzi (velšanos no jaunības kalna) šis molekulu tips iekārtojis kā kaut ko bobslejam līdzīgu, tikai ar to atšķirību, ka ceļš pastāvīgi sazarojas un katrs atzarojums ir ar citādu likteni. Un otrkārt, adenozīntrifosforskābes (ATF) molekulas, kas, no fotosintēzes nākdamas, kā vides faktors nosaka visu pārējo dzīvo molekulu enerģētiskās iespējas,tātad ir pirmā tipa molekulu nepārtērējamais budžets. Sie divi tipi ir rosījušies, savas spēles spēlējuši arī putnu evolūcijā.

Pēc G. Fogela un H. Angermana bioloģijas rokasgrāmatas, kas publicēta VDR 1971. gadā, zīdītājdzīvnieki savu evolucionāro «ideju» ir pieteikuši kādus piecdesmit miljonus gadu agrāk par putniem. Tas ir pretrunā ar to, ko mācījos savā jaunībā. Toreiz domāja, ka putni savā orgānu morfoloģijā vairāk rāpulisko primitivitāšu ir saglabājuši tāpēc, ka tie agrāk atdalījās no zauriem. īsts uzplaukums kā zīdītājiem, tā arī putniem tomēr sācies vienlaicīgi, pirms 65 miljoniem gadu. Toreiz, pirms pieciem miljoniem gadu, kad Āfrikā Olduvajas aizā, darbarīkus gatavojot, sācis skaldīt oļus Homo habilis (to atklājusi un izpētījusi Līkiju ģimene), putnu evolucionārā veiksme jau bija sasniegusi savus kalngalus. Galvenie virzieni, kuros tā lauzusies uz priekšu: orgānu polifunkcionalitāte; kustību ātrums un veiklība; balss attīstīšana līdz mūzikas līmenim; rotāšanās ar krāsām, izmantojot kā pigmentus,

tā arī struktūrkrāsas. Par pēdējiem diviem virzieniem runājot, nevar nepateikt vārdu — skaistums …

Lai paskatītos uz ekoloģiskās piemērošanās brīnumu, varam palasīt par Antarktīdas karalisko pingvīnu. Sis putns kādreiz esot lidojis, bet tagad, tūļīgi zvalstīdamies un uz vēdera šļūkdams, smagi nopūlas, lai pārvarētu 5—10 kilometrus no okeāna ūdensmalas līdz cietzemei, kur ligzdo visbargākajā ziemas laikā; var badoties divus, trīs mēnešus un pie tam vēl, paretam no kuņģa atrijot kaut ko pienam līdzīgu, pabarot savu cālīti. Toties pa ūdeni tas lido (spārnus kustina tāpat kā citi putni lidojumā) ar virtuozu veiklību un ātrumu; varot gandrīz vai ar delfīnu sacensties. Interesanti tos abus salīdzināt — delfīns savukārt kādreiz esot ar četrām kājām pa zemi skraidījis. Vietā būtu jautāt: ko delfīns dara ar savu lielo krokoto smadzeņu garozu? un kā karaliskais pingvīns kaut ko līdzīgu ir paveicis ar savu mazo un gludo smadzeņu garozu?

Pirms četriem, pieciem miljoniem gadu pirmcilvēki vēl bija samērā lēni, neveikli un ar stīvu mēli, bet maņas tiem bija labas un smadzenēs jau sākusies brīnumaina rosība. Viņi redzēja, viņi dzirdēja putnus un iekāroja to, kas putniem jau bija (insekti un zirnekļi savā attīstībā arī jau ļoti daudz ko bija sasnieguši, bet viņu izmēri bija par maziem, lai ierosinātu tieksmi atdarināt). Nav šaubu, ka šī iekāre cilvēkus rosināja mācīties, bet, vai iekāre varēja veicināt arī kaut ko citu, par to zinātnei nekādu faktu vēl nav, bet šāds jautājums, manuprāt, ir pamatots.

Tagad mums ir valoda, dziesmas, mūzika, balets, krāsaini tērpi, glezniecība un, galvenais, lidmašīnas — kas tad nu vairs šie pirms gadu miljoniem apskaustie putni! Ja labi padomāsim, atklāsies tomēr, ka nav pamata mazināt interesi par tiem. Vispirms jau ir skaidrs, ka putnu fizioloģijā vēl slēpjas daudz vērtīgu bionisku «patentu»; arī uzvedībā ir daudz kas, ko pētīt (kaut vai putnu biezības pašregulēšana). Bet pats galvenais ir pasakāms īsi — skaistums.

Saturs

Priekšvārds (J. Vīksne) 5

Ievads 7

Putna spalva 9

Putnu ligzdas 12

Putni un to mazu|i 15

Putnēni pāragri izlec no ligzdas 19

Kas putnēniem nograuzis knābīšus? 21

Putna dziesma 22

Putna kloāka 26

Kā mirst putni 28

Putniņš klauvē pie loga rūts 29

Manas bērnības putni 30

Klinšu ērglis 33

Kainisms 47

Lielais piekūns 50

Bezdelīgu piekūns 57

Ķīķis (lapseņu klijāns) 59

Par vistu vanagu un vistām 62

Vai tad nekad netiku piekauts? 64

Laukirbe 64

Vakarlēpis 66

Dzegužu ferma 68

Svīre 76

Par stārķiem 82

Manas sastapšanās ar dzērvēm 86

Par baložiem 91

Krauklis 92

Pelēkā vārna 97

Kovārnis 99

Sīlis 101

Zīlītes 104

Kā lielā zīlīte nogalina melno mušķērāju? Garastīte 113

Dzilnīša spējas un kaislības 114

Svilpis 120

Ziemeļu svilpis 122

Dižraibais dzenis 124

Tītiņš — grozgalvitis 126

Kas tā par strazdu sievu cīkstēšanos?

Dzeltenā stērste 130

Mežastrazdu ģints 132

Sila cīrulis 136

Čakstes 138

Melnais mušķērājs 141

Pūces 144

Ko dzīvība putnos ir sasniegusi? 148

Карлис Андреевич Вилкс

Воспоминания о птицах

Издательство «Зинатне» Рига 1986

На латышском языке

Kārlis Vilks

Atmiņas par putniem

Redaktore S. Jakušenoka Mākslinieciskais redaktors G. Krutojs Tehniskā redaktore E. Grlķe Korektore B. Vārpa HB M 2526

Nodota salikšanai 6.12.86. Parakstīta iespiešanai 30.05.86. JT 13555. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 5 fiz. iespiedi.; 8,4 uzsk. Iespiedi.; 10,19 uzsk. kr. nov.; 9,25 Izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasūt. Nr. 1690, cehs Nr. 3. Maksā 70 k. Izdevniecība «Zinātne». 226530 PDP Rīgā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un

frāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, laumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

[1] manā jaunībā šo sūnekli apkārtnes (audis nekad nesauca par Olgas purvu, bet gan tikai par Olgapurvu. Tuvumā bija arī citas vietas ar līdzīgiem nosaukumiem: Olgasīļi, Olgavārti. Domāju, ka salikteņa pirmā da)a «Olga-» šajos vietvārdos cēlusies no kāda sena — varbūt somugru izcelsmes vārda. Manuprāt, sievietes vārdu šim purvam piešķīruši grāmatu rakstītāji. Zēl, ka līdz ar to nebūtībā aiziet purva īstā nosaukuma senatnīgā jēga.

Content

Vilks Kārlis Atmiņas par putniem

Priekšvārds

Ievads

Putnu ligzdas

Putni un to mazuļi

Kas putneniem nograuzis knābīšus?

Putna dziesma

Putna kloaka

Ka mirst putni

Putniņš klauvē pie loga rūts

Manas bērnības putni

Klinšu ērglis

Kainisms

Lielais piekuns

Bezdelīgu piekuns

Ķīķis (lapseņu klijāns)

Par vistu vanagu un vistam

Vai tad nekad netiku piekauts?

Laukirbe

Vakarlēpis

Dzegužu ferma

Svīre

Par stārķiem

Manas sastapšanas ar dzērvēm

Par baložiem

Krauklis

Peleka varna

Kovārnis

Sīlis

Zīlītes

Kā lielā zīlīte nogalina melno mušķērāju?

Garastīte

Dzilnīša spējas un kaislības

Svilpis

Ziemeļu svilpis

Dižraibais dzenis

Tītiņš — grozgalvītis

Kas tā par strazdu sievu cīkstēšanos?

Dzeltena stērst e

Mežastrazdu ģints

Sila cīrulis

Čakstes

Melnais mušķērājs

Pūces