Trojepoļskis Gavriils

Baltais Bims melnā auss

Gavriils Trojepoļskis

Baltais Bims melnā auss

Stāsts

1. nodaļa DIVI VIENĀ ISTABĀ

Viņš pēkšņi sāka žēli un, šķiet, bezcerīgi smilkstēt, neveikli valstīdamies šurpu turpu, — meklēja māti. Tad saimnieks paņēma viņu klēpī un bāza viņam mutītē pupiņu ar pienu.

Un ko gan lai darītu mēnesi vecs kucēns, ja viņš no dzīves vēl itin nenieka nesaprot, bet mātes joprojām nav un nav, lai gaustos cik gauzdamies. Tā nu viņš arī mēģināja pirmās divas dienas laiku pa laikam sarīkot skumjus koncertus. Kaut gan, jāpiebilst, parasti aizmiga saimnieka rokās, apkampis piena pudelīti.

Taču ceturtajā dienā mazulis jau sāka pierast pie cilvēka roku siltuma. Kucēni ļoti drīz sāk atsaukties uz glāstiem.

Sava vārda viņš vēl nezināja, bet pēc nedēļas viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ka viņš ir Bims.

Divu mēnešu vecumā viņš ar izbrīnu ieraudzīja lietas: no kucēna viedokļa milzīgi augstu rakstāmgaldu, pie sienas bisi, medību somu un cilvēka seju ar gariem matiem. Ar to visu viņš ātri vien aprada. Izbrīnu vairs neizraisīja arī tas, ka cilvēks pie sienas ir nekustīgs: ja jau nekustas — kas tur par interesi! Tiesa, pēc tam, mazliet vēlāk, viņš šad un tad palūkojās: nez ko tas varētu nozīmēt — seja raugās no ietvara kā no lodziņa?

Otra siena bija saistošāka. Tā visa sastāvēja no dažādiem gareniem klucīšiem, kurus saimnieks varēja pa vienam izņemt ārā un ielikt atpakaļ. Četru mēnešu vecumā, kad Bims jau, paslējies pakaļkājās, varēja aizsniegt, viņš pats izvilka klucīti un lūkoja to izpētīt. Taču tas nez kāpēc sāka čaukstēt un pameta Bimam zobos lapiņu. Bija ļoti aizraujoši plūkāt šo lapiņu sīkās driskās.

—   Kas nu vēl nebūs?! — saimnieks uzkliedza.

—   Nedrīkst! — Un bakstīja Bima purnu grāmatā.

—   Nedrīkst, Bim! Nedrīkst!

Pēc tādas ietekmēšanas pat cilvēks atteiktos no lasīšanas, taču Bims — ne: viņš ilgi un vērīgi nolūkojās grāmatās, piešķiebdams galvu te uz vienu, te uz otru pusi. Un, redzams, galu galā nolēma: ja jau nedrīkst šo, ņemšu citu. Viņš klusītēm iekampās mugūriņā un pavilka šito mantiņu zem dīvāna; tur vispirms nograuza sējumam vienu stūri, tad otru un aizmirsies izvilka nelaimīgo grāmatu istabas vidū, un kaitēdamies sāka to plosīt ar ķepām, uz augšu palēkdamies.

Te nu viņš pirmoreiz dabūja zināt, kas tas ir «sāp» un ko nozīmē «nedrīkst». Saimnieks piecēlās no galda un stingri sacīja:

—    Nedrīkst! — Un saplucināja aiz auss. — Tu taču man, muļķa galva, «Ticīgo un neticīgo bībeli» esi sadīrājis. — Un atkal: — Nedrīkst!

Grāmatas — nedrīkst! — Viņš vēlreiz parāva aiz auss.

Bims iesmilkstējās un saslēja visas četras ķepas ftaisā. Tā, uz muguras gulēdams, viņš skatījās saimniekā un nevarēja aptvert, kas tad īsti notiek.

—   Nedrīkst! Nedrīkst! — tas visai uzstājīgi borēja un atkal un atkal grūda grāmatu viņam pie deguna, taču sodīt vairs nesodīja. Tad paņēma kucēnu uz rokām, glaudīja un mala vienu un to pašu: — Nedrīkst, puika, nedrīkst, muļķīt! — Un apsēdās. Un nolika kucēnu sev uz ceļiem.

Tā agrā jaunībā Bims saņēma no saimnieka morāles mācību ar «Ticīgo un neticīgo bībeles» palīdzību. Bims nolaizīja viņam roku un uzmanīgi ielūkojās sejā.

Bimam jau patika, ja saimnieks ar viņu sarunājās, taču saprast viņš pagaidām saprata tikai divus vārdus: «Bims» un «nedrīkst». Tomēr bija loti, ļoti interesanti vērot, kā pār pieri nokarājas baltie mati, kustas laipnās lūpas, un sajust silto, glāsaino pirkstu pieskārienu. Toties Bims jau pilnīgi precīzi prata noteikt — vai saimnieks patlaban ir priecīgs vai noskumis, vai baras vai uzslavē, aicina vai dzen projām.

Dažkārt tas bija arī noskumis. Tad viņš runāja pats ar sevi un vērsās pie Bima:

—   Tā nu, rau, dzīvojam, dumiķīt. Ko tu tā skaties uz viņu? — Viņš norādīja uz ģīmetni.

—   Viņa, brāl, nomira. Nav viņas. Nav… — Viņš glaudīja Bimu un ar pilnu pārliecību atkārtoja:

—    Ak tu, manu muļķīt Bimka! Nekā tu vēl nesaproti.

Taču taisnība viņam bija tikai pa daļai, jo Bims saprata gan, ka patlaban ar viņu nespēlēsies un ari vārdu «muļķīt» attiecināja uz sevi un «puiku» arī. Kad viņa lielais draugs sauca viņu par muļķīti vai par puiku, Bims nāca klāt nekavējoties, it kā sauktu viņu vārdā. Un, ja jau nu viņš šādā vecumā zināja izšķirt balss intonāciju, tad, protams, dienās noteikti būs visai gudrs suns.

Bet vai tikai prāts vien nosaka suņa stāvokli viņa cilts brāļu vidū? Diemžēl ne. Atskaitot prāta dotumus, Bimam šis tas nebija gluži kārtībā.

Tiesa, viņš bija dzimis no tīras sugas vecākiem — seteriem ar gariem ciltsrakstiem. Katram viņa priekštecim bija personiska lapa, apliecība. Saimnieks pēc šīm anketām varētu nonākt ne vien līdz Bima vecvectēvam un vecvecmātei, bet, bijusi vien vēlēšanās, uzzinātu arī par vecvectēva vecvectēvu un vecvecmātes vecvecmāti. Tas viss, protams, ir labi. Bet patiesība bija tāda, ka Bimam ar visām viņa cienījamām īpašībām piemita viens liels trūkums, kas vēlāk stipri ietekmēja viņa likteni: kaut gan viņš bija no skotu seteriem (gordonseters), taču izrādījās, ka krāsa viņam ir absolūti netipiska, — un tas arī bija pats galvenais. Pēc medību suņu standartiem gordonseteram noteikti jābūt «melnam ar spožu, zilganu lāsmojumu — kraukļa spārna krāsā un noteikti ar krasi norobežotiem, spilgtiem, rudi sarkaniem plankumiem»; pat baltas zīmes standartā neparedzētās vietās gordoniem skaitās liels defekts. Bims turpretim bija deģenerējies: rumpis balts, bet ar rudiem plankumiem un pat ar tikko manāmiem rūsainiem lāsumiņiem, tikai viena auss un viena kāja melna, patiešām — kā kraukļa spārns; otra auss maigā, dzeltenīgi rudā krāsā. Taisni apbrīnojama parādība: visādi citādi — gordonseters, bet spalvas krāsa — nu it nekā līdzīga. Kaut kāds tāls, tāls sencis ņēmies, redzat, un ne no šā, ne no tā atdzimis Bimā: vecāki — gordoni, bet viņš — savas sugas albīns.

Vispār gan ar dažādas krāsas ausīm un plankumiem zem lielajām, tumšbrūnajām acīm Bima purns bija pat simpātiskāks, iezīmīgāks, varbūt pat gudrāks vai, kā to lai saka, filozofiskāks, domīgāks nekā parastiem suņiem. Un tiešām — to nevar pat saukt par purnu, bet drīzāk gan — par suņa seju. Taču saskaņā ar kinoloģijas likumiem balta spalvas krāsa konkrētajā gadījumā tiek uzskatīta par izviršanas pazīmi. Visādi skaistulis, bet pēc apspalvojuma standartiem — klaji apšaubāms un pat detektīvs. Tāda, redzat, bija Bima nelaime.

Protams, Bims neapjēdza savas dzimšanas kļūmi, jo arī kucēniem daba nav piešķīrusi iespēju pirms ierašanās pasaulē izvēlēties vecākus. Bimam vienkārši nebija lemts pat domāt par to. Viņš dzīvoja nost un pagaidām priecājās.

Taču saimnieks raizējās: vai Bimam izdos cilts apliecību, kas nostiprinātu viņa stāvokli starp medību suņiem, vai arī viņš mūžīgi paliks izstumtais? Tas kļūs zināms tikai sešu mēnešu vecumā, kad kucēns (atkal tāpat pēc kinoloģijas likumiem būs attīstījies un izveidojies tuvu tam, ko dēvē par sugas suni.

Bima mātes īpašnieks vispār jau bija nolēmis balto izbrāķēt no metiena, proti, noslīcināt, taču uzradās savādnieks, kuram sametās žēl tāda skaistuļa. Šis savādnieks bija tagadējais Bima saimnieks: viņam iepatikās acis, redzat, gudras. Ko tu neteiksi! Un tagad izvirzās jautājums: dos vai nedos apliecību?

Pa to laiku saimnieks pūlējās izprast, no kurienes Bimam tāda anomālija. Viņš izšķirstīja visas grāmatas par medībām un suņu audzēšanu, lai tiktu kaut mazliet tuvāk patiesībai un ar laiku pierādītu, ka Bims ir bez vainas. Tieši tālab viņš sāka no dažādām grāmatām izrakstīt biezā kladē visu, kas varētu attaisnot Bimu kā īstu seteru sugas pārstāvi. Bims jau bija viņa draugs, un draugus allaž vajag glābt. Pretējā gadījumā Bimam būs liegta iespēja kļūt par uzvarētāju izstādēs, žvadzināt uz krūtīm zelta medaļas: lai kāds zelta suns viņš būtu medībās, no dižciltīgajiem viņš būs izslēgts.

Kāda tā tomēr ir netaisnība šai dieva pasaulē!

SAIMNIEKA PIEZĪMES

Pēdējos mēnešos Bims nemanot ir ienācis manā dzīvē un ieņēmis tanī stabilu vietu. Ar ko viņš to panācis? Ar labsirdību, bezgalīgu uzticēšanos un piemīlību — šīm allaž neatvairāmām jūtām, ja vien tur nav arī lišķības, kas pēcāk pamazām var visu pārvērst par neīstu — gan labsirdību, gan uzticēšanos, gan piemīlību. Tā ir briesmīga īpašība — pielīšana. Nedod dievs! Taču Bims pagaidām vēl ir mazulis un jauks suņukiņš. Viss viņā būs atkarīgs no manis — no saimnieka.

Dīvaini, ka es tagad brīžam pamanu sevī ko tādu, kā agrāk nebija. Piemēram, ja ieraugu bildi ar suni, tad vispirms pievēršu uzmanību spalvas krāsai un sugai. Izpaužas bažas: dos vai nedos apliecību?

Pirms dažām dienām biju izstādē mākslas muzejā un uzreiz pievērsu uzmanību D. Basāno (XVI gadsimts) gleznai «Mozus izšķeļ ūdeni no klints». Tur priekšplānā attēlots suns — neapšaubāms putnu suņa prototips, tomēr ar neparastu spalvas krāsu: rumpis balts, purns turpretim melns, pārdalīts ar baltu svītriņu, arī ausis melnas, bet deguns balts, uz kreisā pleca melns plankums, arī uz krustiem melns. Viņš ir novārdzis un izkāmējis un kāri lok sengaidīto ūdeni no cilvēka bļodiņas.

Otrs suns — garu spalvu, arī ar melnām ausīm. Zaudējis spēkus aiz slāpēm, viņš nolicis galvu saimniekam uz ceļiem un pacietīgi gaida ūdeni.

Blakus — trusītis, gailis, pa kreisi — divi jēriņi.

Ko mākslinieks ir gribējis teikt, priekšplānā starp cilvēkiem novietodams suni? Acīmredzot viņš gribējis sacīt, ka cilvēki mīlējuši suņus kopš senseniem laikiem, nekad nav tos pametuši — pat nelaimē, pat uz tautas bojā ejas sliekšņa un suņi ir palikuši uzticīgi un uzticami, gatavi iet bojā kopā ar cilvēku.

Vēl pirms brītiņa taču visi bija izmisuši, viņiem nebija ne mazākā cerības stariņa. Un viņi sacīja taisni acīs Mozum, kas viņus bija izpestījis no verdzības:

«O, kaut jele mēs būtu miruši no tā kunga rokas Ēģiptes zemē, kad sēdējām pie gaļas podiem un maizi ēdām paēzdami! Jo tu mūs esi izvedis šai tuksnesī, lai visus sapulcinātos nomērdētu badā.»

Mozus ar lielu noskumšanu saprata, cik dziļi šos ļaudis pārņēmis verdzības gars: maizes pārpilnība un gaļas podi viņiem dārgāki par brīvību. Un tad nu viņš izšķēla ūdeni no klints. Un to pašu brīdi labi bija visiem, kas gāja viņam pakal, kā tas jūtams Basāno gleznā.

Bet varbūt mākslinieks novietojis suņus galvenajā vietā kā pārmetumu cilvēkiem par viņu mazdūšību nelaimē, kā uzticības, cerības un paļāvības simbolu? Viss var būt. Tas bija sen.

D. Basāno gleznai ir vairāk nekā trīssimt gadu. Vai tiešām melnais un baltais Bimā nāk no tiem laikiem? Nevar būt. Kaut gan — daba paliek daba.

Tomēr diez vai tas palīdzēs šā vai tā atvairīt apvainojumu pret Bimu par viņa ķermeņa un ausu krāsas anomālijām. Jo senāki būs piemēri, jo stiprāk taču viņu vainos atavismā un nepilnvērtībā.

Nē, jāmeklē kaut kas cits. Bet, ja kāds no kinologiem arī atgādinās man D. Basāno gleznu, tad sliktākajā gadījumā var vienkārši pateikt: kāds gan tam sakars ar melnajām ausīm Basāno gleznā?

Labāk pameklēsim laika ziņā Bimam tuvākus datus.

Izraksts no medību suņu standartiem: «Gordonseteri izaudzēti Skotijā… Suga izveidojusies ap XIX gadsimta otrās puses sākumu… Mūsdienu skotu seteri, saglabādami savu spēcīgo un masīvo skeletu, ieguvuši straujāku gaitu. Suņi ar mierīgu, maigu raksturu, paklausīgi un labsirdīgi, viņi agri un labprāt sāk strādāt, sekmīgi izmantojami gan purvā, gan mežā… Raksturīga skaidra, mierīga, augsta stāja — ar galvu ne zemāk par kumbru…»

No L. P. Sabaņejeva — brīnišķīgo grāmatu «Mednieku kalendārs» un «Krievijas zivis» autora divsējumu izdevuma «Suņi»:

«Ja ņemsim vērā, ka setera pamatā ir pati senākā medību suņu rase, kas daudzu gadsimtu gaitā saņēmusi, tā sakot, mājas audzināšanu, tad nebrīnīsimies, ka seteri ir gandrīz vai pati kulturālākā un inteliģentākā suga.»

Tā! Bims ir inteliģentas sugas suns. Tas jau var noderēt.

No tās pašas L. P. Sabaņejeva grāmatas:

«1847. gadā Perlends no Anglijas atveda dāvināšanai Lielkņazam Mihailam Pavlovičam divus brīnišķīgus, skaistus ļoti retas sugas seterus… Suņi nebija pārdodami un tika iemainīti pret zirgu, kas maksāja Ž000 rubļu…»

Tā. Veda dāvināšanai, bet noplēsa divdesmit dzimtcilvēku cenu. Taču vai gan suņi vainīgi? Un kāds sakars ar to Bimam? Tas neder.

No savā laikā pazīstamā dabas mīļotāja, mednieka un suņu audzētāja S. V. Penska vēstules L. P. Sabaņejevam:

«Krimas kara laikā redzēju ļoti labu sarkanu seteru pie Suhovo-Kobiļina — «Krečinska kāzu» autora un dzeltenlāsumainu — Rjazaņā pie gleznotāja Pjotra Sokolova.»

Aha, tas jau tuvāk būtībai! Interesanti: pat satīriķim tolaik ir bijis seters. Un gleznotājam — dzeltenlāsumains. Vai varbūt tavas asinis no turienes, Bim? Tad tik gan būtu! Bet kāpēc tādā gadījumā… melna auss? Nesaprotami.

No tās pašas vēstules:

«Sarkano seteru sugu turēja arī Maskavas galma ārsts Berss. Vienu no sarkanajām kucēm viņš sapāroja ar nelaiķa ķeizara Aleksandra Nikolajeviča melno seteru. Kādi iznākuši kucēni un kurtie palikuši — nezinu; zinu tikai, ka vienu no tiem savā muižā uzaudzinājis grāfs Ļevs NikolajevičsTolsto j s.»

Stop! Vai ne tur? Ja tava kāja un auss ir melna no Ļevam Nikolajevičam Tolstojam piederējušā suņa, tad tu, Bim, esi laimīgs suns pat bez personiskas sugas apliecības, pats laimīgākais no visiem suņiem pasaulē. Dižais rakstnieks ir mīlējis suņus.

Vēl no tās pašas vēstules:

«Ķeizara melno suni, es redzēju Iļjinā pēc pusdienām, uz kurām valdnieks bija ielūdzis Maskavas mednieku biedrības valdes locekļus. Tas bija ļoti liels un visai skaists istabas suns ar brīnumskaistu galvu, labā ietērpā, taču no setera tipa viņā bija maz; turklāt kājas bija pārāk garas un viena no tām gluži balta. Stāsta, ka šo seteru nelaiķim ķeizaram dāvinājis kāds poļu pans, un klīda baumas, ka suns neesot bijis gluži tīrasiņu.»

Iznāk, ka poļu pans piešmaucis ķeizaru? Varēja būt. Tas varēja būt arī suņu frontē. Ak vai, šis melnais ķeizara suns! Kaut gan — turpat līdzās rit arī Bersa dzeltenās kuces asinis, kurai piemitusi «neparasta oža un izcila apķērība». Tātad, pat ja tava kāja, Bim, nāk no ķeizara melnā suņa, tad pats tu visumā pilnīgi vari būt attāls dižā rakstnieka suņa pēcnācējs… Taču nē, Bimka, nieki vien! Par ķeizarisko — ne vārda. Nav bijis — un beigta balle. Tā tikai vēl trūka!

Kas tad vēl atliek Bima aizstāvībai iespējamā strīda gadījumā?

Mozus atkrīt saprotamu iemeslu dēļ. SuhovoKobiļins atkrīt gan laika, gan spalvas krāsas ziņā. Paliek Ļevs Nikolajevičs Tolstojs: a) laika ziņā tuvāk par visiem; b) viņa suņa tēvs bijis melns, bet māte sarkana. Viss, kā vajag. Taču tēvs, melnais, teikt, ir ķeizara, redz, kur tas āķis.

Grozi, kā gribi, par Bima tālo senču meklējumiem vajadzēs klusēt. Tātad kinologi spriedīs tikai pēc Bima tēva un mātes ciltsrakstiem, kā viņiem arī nākas; nav ciltsrakstos baltā, un — āmen! Bet Tolstojs viņiem bijis — nebijis. U11 viņiem taisnība. Patiešām gan, tā jau kurš katrs var sava suņa izcelsmi novest līdz rakstnieka sunim, un cik tur vairs arī pašam tālu līdz Ļ. N. Tolstojam! Un jā, nudien: cik gan viņu mums nav, šito Tolstoju! Šausmas, cik daudz saradies, bez jēgas daudz!

Lai cik tas nepatīkami, taču mans saprāts jau ir gatavs samierināties ar to, ka Bims tiks izstumts no sugas suņu vidus. Slikti. Atliek viens: Bims ir inteliģentas sugas suns. Taču arī tas nav pierādījums (tāpēc jau pastāv standarti.)

—    Slikti, Bim, slikti! — Saimnieks nopūtās, nolicis malā spalvaskātu un iebāzis kladi atvilktnē.

Izdzirdis savu vārdu, Bims piecēlās no guļvietas, apsēdās, piešķiebis galvu uz melnās auss pusi, it kā klausīdamies tikai ar dzeltenrudo. Un tas bija ļoti simpātiski. Ar visu savu izskatu viņš pauda: «Tu esi labs, mans mīļais draugs. Es klausos. Ko tad tu gribi?»

Saimnieku šāds Bima jautājums uzreiz ielīksmoja, un viņš teica:

—   Tu esi brašs puika, Bim! Dzīvosim vien kopā, kaut arī bez ciltsrakstiem. Tu esi labs suns. Labus suņus visi mīl. — Viņš paņēma Bimu klēpī un glaudīja kucēnu, atkārtodams: — Labi. Ir tomēr labi, puika!

Bimam bija silti un tīkami. Viņš uz vietas visam mūžam iegaumēja: «labi» — tas ir glāsts, pateicība un draudzība.

Un Bims aizmiga. Kāda viņam daļa gar to, kas ir viņa saimnieks? Svarīgi, ka tas ir labs un tuvs.

—   Eh tu, melnā auss, ķeizariskā kāja, — tas klusu nosacīja un aiznesa Bimu uz guļvietu.

Viņš ilgi stāvēja pie loga, ielūkodamies tumši mēļajā naktī. Tad uzmeta skatienu sievietes ģīmetnei un pateica:

—   Redzi, man ir kļuvis mazliet vieglāk. Es vairs neesmu vientuļš. — Viņš nebija pamanījis, ka vientulībā pamazām pieradis runāt balsī «ar viņu» vai pat ar sevi un tagad arī ar Bimu. — Redzi, es vairs neesmu viens, — viņš vēlreiz sacīja ģīmetnei.

Bet Bims gulēja.

Tā nu viņi dzīvoja divatā vienā istabā. Bims auga dūšīgs. Ļoti drīz viņš ielāgoja, ka saimnieku sauc — «Ivans Ivaničs». Gudrs kucēns, sapratīgs. Un pamazītēm viņš apjēdza, ka nekā nedrīkst aiztikt, var tikai skatīties uz lietām un cilvēkiem. Un vispār neko nedrīkst, ja saimnieks neatļauj vai nepavēl. Tā vārds «nedrīkst» kļuva Bimam par galveno dzīves likumu. Bet Ivana Ivaniča acis, intonācija, žesti, skaidros vārdos izteiktas pavēles un glāsmīgie vārdi kļuva par vadītājiem suņa dzīvē. Vēl vairāk — patstāvīgi lēmumi par šādu vai tādu rīcību nekādā ziņā nedrīkstēja runāt pretim saimnieka vēlmēm. Toties Bims pamazām sāka pat uzminēt dažus drauga nolūkus. Tā, piemēram, viņš stāv pie loga un raugās un raugās tālumā, un domā, domā. Tad Bims nosēstas blakus un arī skatās, un arī domā. Cilvēks nezina, par ko domā suns, bet suns ar visu savu izskatu pauž: «Tūliņ mans labais draugs apsēdīsies pie galda, noteikti apsēdīsies. Pastaigās brītiņu no viena kakta uz otru un apsēdīsies, un vilks ar nūjiņu pa baltu lapu, bet tā klusītiņām čukstēs. Tas būs ilgi, tāpēc pasēdēšu ari es viņam līdzās.» Pēc tam iebadīs ar purnu siltajā delnā. Un saimnieks sacīs:

— Nu, lai notiek, Bimka, strādāsim arī! — Un tiešām apsēstas.

Bet Bims, saritinājies kamolā, nogulsies pie kājām vai arī, ja ir teikts «savā vietā», aizies kaktā uz sava guļampaklāja un gaidīs. Gaidīs skatienu, vārdu, žestu. Kaut gan pēc kāda laiciņa var arī paiet nost no vietas, padarboties ar apaļo kaulu, ko sagrauzt nav iespējams, taču zobus asināt — lūdzu, tikai netraucē!

Bet, kad īvans Ivaničs, atbalstījies ar elkoņiem uz galda, ieslēpj seju delnās, tad Bims pieiet viņam klāt un noliek dažādausaino purneli viņam uz ceļiem. Un stāv. Zina, ka paglaudīs. Zina, draugam kaut kas nav tā, kā vajag. Un Ivans Ivaničs tad pateiksies:

— Paldies, mīļais, paldies, Bimka! — Un atkal atsāks čukstināt nūjiņu pa balto papīru.

Tā bija mājās.

Taču pavisam citādi bija pļavā, kur abi dažkārt aizmirsa visu. Te varēja skraidīt, draiskuļot, ķerstīt tauriņus, kūleņot pa zāli — viss bija atļauts. Tomēr arī šeit pēc astoņiem Bima dzīves mēnešiem viss gāja vaļā pēc saimnieka komandas: «Ej, ej!» — vari spēlēties, «Atpakaļ]» — ļoti saprotami, «Gulēt!» — absolūtie skaidri, «Hop!» — lec pāri, «Meklē!» — sameklē siera gabaliņus, «Līdzās!» — nāc blakus, bet tikai pa kreisi, «Pie manis!» — labi aši pie saimnieka — būs cukura graudiņš. Un daudz citu vārdu Bims iemācījās pazīt līdz gada vecumam. Draugi aizvien labāk saprata, mīlēja viens otru un dzīvoja kā līdzīgi — cilvēks un suns.

Bet tad reiz notika kaut kas tāds, ka Bima dzīve pārvērtās un viņš kļuva pieaugušāks dažu dienu laikā. Tas notika tikai tāpēc, ka Bims piepeši atklāja savā saimniekā lielu, pārsteidzošu trūkumu.

Bija tā. Bims kā atspole šaudījās pa pļavu, rūpīgi un centīgi meklēdams izsvaidīto sieru, un piepeši dažu zāļu un ziedu, pašas zemes un upes smaržu jūklī ielauzās gaisa plūsma, neparasta un satraucoša: smaržoja pēc nez kāda putna, kas pavisam neatgādināja tos, kurus Bims pazina — šādus tādus zvirbuļus, jautrās zīlītes, cielaviņas un visādu sīku smeltni, kurus notvert nav pat ko pūlēties (ir jau mēģināts). Smaržoja pēc kaut kā nepazīstama, kas satrauca asinis. Bims apstājās un atskatījās uz Ivanu Ivaniču. Bet tas nogriezās sāņus, nekā nepamanījis. Bims bija pārsteigts: draugs nesaož. Viņš taču ir gaudens! Un tad Bims izlēma pats: nedzirdami laipodams, sāka tuvoties nezināmajam, vairs neskatīdamies uz Ivanu Ivaniču. Solīši kļuva aizvien retāki un retāki, viņš it kā izraudzījās vietu katrai kājai, lai nečabinātu, neaizķertu ne zāļu stiebriņa. Pēdīgi smarža kļuva tik spēcīga, ka tālāk jau vairs nevarēja iet. Un Bims, tā arī nenolaidis labo priekšķepu uz zemes, pamira uz vietas, sastinga kā pārakmeņojies. Tā bija suņa statuja, it kā to būtu darinājis prasmīgs tēlnieks. Te nu tā ir, pirmā stāja. Pirmā medību kaisles pamoda līdz pilnīgai sevis aizmiršanai.

Ai nē, saimnieks klusu pienāk klāt, glauda tikko jaušami trīsošo Bimu.

—   Labi, labi, puika! Labi! — Un saņēma aiz kakla siksnas. — Uz priekšu… Uz priekšu…

Bet Bims nejaudā — nav spēka.

—   Uz priekšu… Uz priekšu… — Ivans Ivaničs viņu velk.

Un Bims iet. Klusu, klusu. Nu vēl mazdrusciņ — šķiet, nezināmais ir tepat līdzās. Bet tad pēkšņi skarba pavēle:

— Uz priekšu!

Bims metās uz priekšu. Ar skaļu švīkstoņu uzspurdza paipala. Bims rāvās tai pakaļ un… un… un… sāka dzīt — kaislīgi, no visa spēka.

—   Atpaka-aļ! — saimnieks uzkliedza.

Taču Bims nekā nedzirdēja, taisni kā bez ausim.

—   Atpaka-aļ! — Un svilpiens. — Atpaka-aj! — Un svilpiens.

Bims drāzās tik ilgi, līdz pazaudēja no acīm paipalu, un tad līksms un priecīgs atgriezās. Bet kas tad nu? Saimnieks drūms, raugās bargi, nepaglauda. Viss skaidrs: nekā viņa draugs nesaož! Nelaimīgais draugs… Bims tā kā piesardzīgi nolaizīja viņam roku, tādā veidā izteikdams aizkustinošu žēlumu par savas vistuvākās būtnes pārlieko iedzimto nepilnvērtīgumu.

Saimnieks sacīja:

—   Tas, muļķīt, ir pavisam kas cits. — Tad jautrāk: — Bet nu, Bim, sāksim pa īstam! — Viņš noņēma kakla siksnu, aplika citu (neērtu) un piesprādzēja pie tās garu ādas saiti. — Meklē!

Tagad Bims meklēja paipalas smaržu — neko vairāk. Bet Ivans Ivaničs virzīja viņu turp, kur bija pārvietojies putns. Bimam ne prātā nenāca, ka viņa draugs ir redzējis, kur aptuveni nolaidās paipala pēc apkaunojošās gūstīšanas (saost, protams, nesaoda, bet redzēt redzēja).

Te atkal tā pati smarža! Bims, nevērodams saiti, sašaurina līčloci, velk, velk, galvu pacēlis, velk… Atkal apstājas ar priekšķepu gaisā. Uz saulrieta fona viņš izskatās pārsteidzoši, neparasti skaists, bet to tikai nedaudzi spēj izprast. Satraukumā drebēdams, Ivans Ivaničs satvēra siksnas galu, aptina ciešāk ap roku un klusu pavēlēja:

—   Uz priekšu… Uz priekšu…

Bims klausīja pavēlei. Un vēlreiz piestāja.

—   Uz priekšu!

Bims rāvās uz priekšu tāpat kā pirmoreiz. Paipala tagad uzspurdza, spārniem asi švirkstot. Bims atkal gandrīz jau metās bez apdoma putnam pakaļ, bet… siksnas rāviens lika viņam atlēkt atpakaļ.

—   Atpakaļ! — saimnieks uzkliedza. — Nedrīkst!

Bims apvēlies pakrita. Viņš nesaprata — par

ko tā. Un atkal vilka siksnu uz paipalas pusi.

—   Gulēt!

Bims nogūlās.

Un viss atkārtojās vēlreiz — nu jau ar citu paipalu. Taču tagad Bims sajuta siksnas rāviena agrāk nekā viņreiz un pēc pavēles likās guļus, un drebēja aiz satraukuma, kaisles un tai pašā laikā aiz skumjām un bēdām: tas viss bija lasāms viņa izskatā no degungaliņa līdz astei. Ir taču tik sāpīgi! Un ne tik vien no asās, pretīgās saites, bet arī no dzelkņiem kakla siksnas iekšpusē.

—    Tā, redz, Bimka! Nekā nevar darīt — tā vajag. — Ivans Ivaničs mīlinādams glaudīja Bimu.

Ar šo dienu tad arī radās īsts medību suns. Ar šo pašu dienu Bimam bija skaidrs, ka tikai viņš, vienīgi viņš var uzost, kur ir putns, un ka saimnieks ir nevarīgs un deguns tam pierīkots tikai izskata pēc. Sākās īsts dienests, un tā pamatā bija trīs vārdi: nedrīkst, atpakaļ, labi.

Un pēc tam — eh! — pēc tam bise. Šāviens. Paipala krita kā verdoša ūdens applaucēta.

Un tai pakaļ dzīties, izrādās, nepavisam nevajag, tā tikai jāatrod, jāpaceļ spārnos un jānogulstas, bet pārējo izdarīs draugs. Spēle ar līdzīgām tiesībām, saimnieks bez ožas, suns bez bises.

Tā siltā draudzība un uzticība kļuva par laimi, jo ikviens saprata otru un neviens neprasīja no otra vairāk, nekā tas var dot. Un tas ir draudzības pamats, pati tās būtība.

Ap divi gadiem Bims kļuva lielisks medību suns, uzticams un godīgs. Viņš jau zināja ap simt vārdu, kas attiecās uz medībām un mājām: ja Ivans Ivaničs teiks «Padod!» — tiks izdarīts; teiks «Padod čības!» — pados, «Atnes bļodiņu!» — atnesīs, «Uz krēsla!» — apsēdīsies uz krēsla. Kas tur nu! No acīm jau saprata: paraugās saimnieks uz cilvēku laipni, un kopš tā paša brīža tas ir paziņa arī Bimam; paskatīsies nelaipni — un Bims dažkārt pat uzrūc; pat glaimus (laipnīgus glaimus) viņš uztvēra svešinieka balsī. Taču nekad un nevienam Bims netika iekodis — kaut vai kāp viņam uz astes. Riedams brīdinās, ja naktī ugunskuram tuvosies kāds svešs, lūdzu, taču kost — nekādā gadījumā. Tāda inteliģenta suga.

Ja runā par inteliģenci, tad Bims prata pat tā: pats ieprātojās, iemanījās skrāpēties pie durvīm, lai ver vaļā. Gadās dažudien, ka Ivans Ivaničs sasirgst un neiet ar viņu pastaigāties, bet izlaiž vienu pašu. Bims paskraidās kādu brītiņu, nokārto, kas kārtojams, un steidzas mājās. Paskrāpējas pie durvīm, pieslējies pakaļkājās, mazdrusciņ kā lūgdamies pasmilkst, un durvis atveras. Saimnieks, pa priekšnamu smagi šļūkādams, sagaida viņu, apglauda un atkal liekas gultā. Tā bija, kad viņš, cilvēks gados, reizēm savārga (starp citu, viņš sirguļoja aizvien biežāk un biežāk, ko Bims nevarēja nepamanīt). Bims bija cieši ielāgojis: paskrāpējies pie durvīm, tev noteikti atvērs; durvis jau tālab ari ir, lai ikviens varētu tikt iekšā; paprasies — un tevi ielaidīs. No suņa viedokļa tā bija jau stingra pārliecība.

Bims tikai nezināja, nezināja un nevarēja zināt, cik vēlāk būs vilšanos un nelaimju no tādas naivas paļāvības, nezināja un nevarēja zināt, ka ir durvis, kas neveras vaļā, lai cik tanīs skrāpētos.

Kā tas tur būs tālāk, nav zināms, bet pagaidām atliek tikai piebilst: Bims, suns ar izcilu ožas spēju, tik un tā palika apšaubāms — ciltsrakstu apliecību neizsniedza. Divreiz Ivans Ivaničs tika viņu vedis uz izstādi: noņēma no ringa bez novērtējuma. Tātad — izstumtais.

Un tomēr Bims nav iedzimts nejēga, bet lielisks, īsts suns: no astoņu mēnešu vecuma viņš sāka dzīt putnus. Un kā vēl! Gribas ticēt, ka viņam paveras laba nākotne.

2. Nodaļa PAVASARĪGAIS MEŽS

otrajā sezonā, tas ir, trešajā gadā kopš Bima dzimšanas, Ivans Ivaničs iepazīstināja viņu ar mežu. Tas bija ļoti interesanti gan sunim, gan saimniekam.

Pļavās un laukā — tur viss ir skaidrs: plašums, zāle, labība, saimnieku vienmēr var redzēt, šaudies kā atspole, mezdams plašus līčločus, meklē, atrodi, apstājies pie medījuma un gaidi pavēli. Brīnišķīgi! Bet te, mežā, ir pavisam, pavisam citādi.

Bija agrs pavasaris.

Kad viņi atnāca pirmoreiz, nule sāka atsarkt vakarblāzma, bet starp kokiem jau biezēja krēsla, kaut gan lapu vēl nebija. Te apakšā viss tumšos toņos: stumbri, tumši brūnas pērnās lapas, rūsganpelēki, sausi zāļu stiebri, pat mežrožu auglīši, rudenī spilgti rubīnsarkani, tagad, ziemu pārcietuši, izskatījās pēc kafijpupiņām.

Zari rāmi šalkoja lēnā vējā skraji un kaili; tie it kā taustīja cits citu, te saskardamies galotnītēm, te viegli pabružādamies cits gar citu: vai dzīvs? Vir-

saunes vieglītēm šūpojās, koki pat nesalapojuši šķita dzīvi. Viss noslēpumaini čabēja un spēcīgi smaržoja: gan koki, gan lapu klājiens zem kājām, mīksts, ar pavasarīgu meža zemes smaržu, gan Ivana Ivaniča soļi, piesardzīgi un klusi. Ari viņa zābaki čabēja, bet pēdas oda daudz spēcīgāk nekā klajumā. Aiz katra koka jautās kaut kas nepazīstams, noslēpumains. Tāpēc tad arī Bims neatgāja no Ivana Ivaniča tālāk par divdesmit soļiem: paskrienas uz priekšu — pa kreisi, pa labi — un spolē atpakaļ, un raugās sejā, jautādams: «Kālab mēs esam šeit atkļuvuši?»

—   Nesaproti, kas un kā? — Ivans Ivaničs attapa. — Sapratīsi, Bimka, sapratīsi. Pagaidi mazlietiņ!

Tā arī gāja, viens otru pieskatīdami.

Bet nu viņi apstājās platā meža klajumā, divu stigu krustojumā: ceļi uz visām četrām pusēm. Ivans Ivaničs nostājās aiz lazdu krūma, ar seju pret dziesnu, un raudzījās augšup. Arī Bims ik pa brīdim palūkojās turp, ar visiem spēkiem pūlēdamies apjēgt, kas tad tur īpaši būtu noskatāms.

Augšā bija gaišs, bet šeit, lejā, kļuva aizvien tumšāks un tumšāks. Nez kas tur pačaukstinājās pa mežu un pieklusa. Pačaukstinājās vēlreiz un atkal pieklusa. Bims piespiedās Ivanam Ivaničam pie kājas — tā viņš jautāja: «Kas tur notiek? Vai kāds ir? Varbūt iesim paskatīties?»

—   Zaķis, — saimnieks tikko dzirdami pateica. — Viss labi, Bim! Labi. Zaķis. Lai cilpo vien!

Nu, ja jau «labi», tātad viss kārtībā. «Zaķis» — arī saprotams: dažu labu reizi, kad Bims bija uzgrūdies zvēriņa pēdām, viņam šo vārdu atkārtoja.

Bet vienreiz viņš tika redzējis pašu zaķi, lūkojis to panākt, taču izpelnījies stingru brīdinājumu un saņēmis sodu. Nedrīkst!

Tātad tepat tuvumā bija čaukstinājies zaķis. Un kas tālāk?

Piepeši augšā kāds, neredzams un nepazīstams, nokvorrināja: «Kvorr-kvorr!… Kvorr-kvorr!… Kvorr-kvor!…» Bims to izdzirdēja pirmais un nodrebēja. Tad arī saimnieks. Abi lūkojās augšup, augšup vien… Pēkšņi uz sārti zilganās dziesnas fona virs stigas parādījās putns. Tas lidoja taisni uz viņiem, lāgu lāgiem iekliedzās tā, it kā nebūtu vis putns, bet zvēriņš, lido un kvorrina. Bet tas tomēr bija putns. Izskatījās liels, taču spārnus cilāja bez skaņas (gluži kas cits nekā paipala, irbe vai pīle). Vārdu sakot, gaisā lidoja kas nepazīstams.

Ivans Ivaničs pacēla bisi. Bims kā pēc komandas nogūlās, nenovērsdams skatienu no putna. Mežā noskanēja šāviens — tik spalgs un spēcīgs, kādu Bims nekad agrāk nebija dzirdējis. Atbalss aizvēlās pa mežu un apdzisa tālu, tālu.

Putns nokrita krūmos, taču draugi to aši vien sameklēja. Ivans Ivaničs nolika to Bimam priekšā un sacīja:

— Iepazīsties, brāl: sloka. — Un vēlreiz atkārtoja: — Sloka.

Bims apostīja, piedūra ķepu garajam knābim, tad apsēdās, aiz izbrīna drebēdams un mīņādamies priekškājām. Protams, ar to viņš savā nodabā runāja: «Tādus degunus vēl nebiju redzēji-is. Tas tik nu ir degu-uns!»

Mežs viegli šalkoja aizvien klusāk un klusāk. Tad arī apklusa, it kā gluži pēkšņi kaut kas neredzams pēdējo reizi būtu liegi pavēcinājis varenu spārnu pār kokiem: pietiek čaboņas. Zari vairs nekustējās, koki, šķiet, laidās miegā, varbūt tikai retumis pustumsā nodrebēdami.

Pārlidoja vēl trīs slokas, taču īvans Ivaničs nešāva. Kaut arī pēdējo viņi tumsā vairs neredzēja, dzirdēja tikai balsi, Bims tomēr brīnījās: kāpēc gan draugs nešāva pat tās, kuras varēja labi redzēt? Par to Bims uztraucās. Bet Ivans Ivaničs vai nu tāpat vien lūkojās gaisā, vai arī, acis nodūris, klausījās klusumā. Abi klusēja.

Tas bija brīdis, kad nevajag nekādu vārdu: ne cilvēkam, ne sunim — it īpaši!

Tikai pašās beigās, pirms aiziešanas, Ivans Ivaničs pateica:

— Labi, Bim! Dzīve sākas no jauna. Pavasaris.

Pēc intonācijas Bims saprata, ka draugam pašlaik ir patīkami. Asti luncinādams, viņš pabikstīja tam ceļgalu: labi, sak, labi, ko tur runāt!

… Otrreiz viņi atnāca turpat vēlā rīta stundā, bet nu jau bez bises.

Aromātiskie piebriedušie bērza pumpuri, spēcīgās sakņu smaržas, sīcītiņās strūkliņas, kas stīdza no dīgstošo zāļu asniem, — tas viss bija pārsteidzoši jauns un apburošs. Saule audās cauri visam mežam, atskaitot priedulāju, bet arī tas šur un tur bija saulstaru zelta sašvīkots. Bija klusums. Galvenais — bija klusums. Cik gan jauks ir pavasara rīta klusums mežā!

Šoreiz Bims kļuva drošāks: viss ir lieliski pārredzams (ne tā kā viņreiz mijkrēslī). Un viņš joņoja pa mežu tiku tikām, tomēr neizlaizdams saimnieku no redzes loka. Viss bija brīnišķīgi.

Pēdīgi Bims uzdūrās sīkam slokas smaržas pavedienam. Un sāka dzīt. Un izdarīja klasisku stāju. Ivans Ivaničs mudināja «Uz priekšu», bet ar ko šaut taču viņam nav. Turklāt pavēlēja gulēt, kā pienākas, kad putns ceļas spārnos. Galīgi nesaprotami: vai saimnieks redz vai ne? Bims šķielēja uz viņu tik ilgi, līdz pārliecinājās, ka redz gan.

Ar otru sloku viss notika tāpat. Kaut ko līdzīgu aizvainojumam Bims šoreiz tomēr izpauda: sasprindzināts skatiens, skrējiens iesāņus, pat mēģinājumi nepaklausīt — vārdu sakot, neapmierinātība brieda un lauzās uz āru. Taisni tāpēc ari Bims kā gluži parasts sētas krancis sāka dzīties pakaļ uzlidojušajai — nu jau trešajai — slokai. Taču cik nu tālu slokai pakaļ izskriesi! — pavīdēja zaros un projām ir. Bims atgriezās neapmierināts un turklāt vēl saņēma sodu. Nu, kas tur liels, viņš nogūlās maliņā un dziļi nopūtās (suņi to lieliski pieprot).

To visu varētu arī pārciest, ja nerādies klāt vēl viens sarūgtinājums. Šoreiz Bims atklāja saimniekā jaunu trūkumu — samaitātu ožu: arī tāpat jau nesamanīgs un nu vēl…

Tas bija tā.

Ivans Ivaničs apstājās im skatās, skatās apkārt un ošņā (kā tad!). Tad paspēra soli tuvāk kokam, pietupās un vieglītēm ar vienu pirkstu noglāstīja ziediņu, tādu mazītiņu (Ivanam Ivaničam tas bija gandrīz bez smaržas, bet Bimam šķita neiespējami smirdīgs). Un kas viņam tur tiek — no tāda ziediņa? Bet saimnieks sēdēja, smaidīja. Bims, protams, izlikās, ka viņam arī it kā būtu labi, taču to viņš darīja vienīgi aiz cieņas pret saimnieku, bet patiesībā bija diezgan izbrīnījies.

— Tu paskaties, paskaties jel, Bim! — Ivans

Ivaničs iesaucās un pielieca suņa purnu pie ziediņa.

To nu Bims vairs nevarēja izturēt — viņš novērsās. Tad bez vilcināšanās pagāja nost un apgūlās klajumiņā, ar visu savu izskatu pauzdams: «Nu, osti vien to savu ziedu!» Nesaskaņas prasīja nekavējoties noskaidrot attiecības, taču saimnieks smējās laimīgiem smiekliem Bimam taisni acīs. Arī tas bija aizvainojoši. «Ir nu ar, zvaigā!»

Bet tas atkal pie ziediņa:

— Sveiks, pirmziedīt!

Bimam bija skaidrs: «sveiks» nav teikts viņam.

Greizsirdība iezagās suņa dvēselē, ja tā var izteikties, tā nu tas bija. Kaut gan mājās attiecības it kā nokārtojās, diena Bimam tik un tā bija neveiksmīga: gadījās medījums — nešāva, dzinās viņš pats pakaļ — viņu sodīja, un tad vēl — tas ziediņš. Nē, tomēr sunim suņa dzīve, jo viņš dzīvo zem trīs «valzivju» hipnozes: «Nedrīkst», «Atpakaļ», «Labi».

Taču neviens no viņiem abiem — ne Bims, ne Ivans Ivaničs — nezināja, ka savulaik šī diena, ja viņi to atcerētos, liktos viņiem ļoti liela laime.

SAIMNIEKA PIEZĪMES

No ziemas smagmes piekusušā mežā, kad vēl nav izplaukuši nule pamodušies pumpuri, kad skumīgie ziemas cirtumu celmi vēl nedzen atvases, bet jau raud, kad mirušās rūsganās lapas guļ blīvā klājienā, kad kailie zari vēl nešalko, bet tikai vāri pieskaras cits citam, — pēkšņi uzdvesa vizbulītes smarža! Tikko manāma, taču tā ir mostošās dzīvības smarža un tāpēc priecīgi saviļņojoša, kaut arī gandrīz ne jūtama. Lūkojos apkārt — izrādījās, tā ir tepat blakus. Vīd zemē ziediņš, sīks zilas debess pilieniņš, tik vienkāršs un atklāts prieka un laimes pirmvēstnesis tiem, kam prieks un laime lemti un pieejami. Taču ikviena — gan laimīga, gan nelaimīga dzīvei tas šobrīd piešķir jaukumu.

Tā arī starp mums, cilvēkiem, mēdz būt necili ļaudis ar skaidru sirdi, «nemanāmi» un «mazi», bet ar lielu dvēseli. Viņi tad arī dara dzīvi jauku, ietverdami sevī visu labāko, kas vien ir cilvēcē, — labsirdību, vienkāršību, uzticību. Tā arī vizbulīte šķiet debesu lāsīte zemes virsū…

Pēc dažām dienām (vakar) mēs ar Bimu bijām tai pašā vietā. Debesis jau apslacījušas mežu ar tūkstošiem zilo pilieniņu. Meklēju, pūlos saskatīt: kur gan ir tas, pats pirmais, pats drosmīgākais? Šķiet, tas tur. Ir vai nav? Nezinu. Viņu ir tik daudz, ka tas viens vairs nav pamanāms, nav atrodams — pagaisis starp tiem, kas nākuši vēlāk, iejucis to pulkā. Un viņš taču ir tik mazs, bet varonīgs, tik kluss, bet tik neatlaidīgs, ka šķiet, tieši no viņa nobaidījušās pēdējās salnas, padevušās, izsviedušas agrā ausmā baltu pēdējās sarmas karogu meža malā. Dzīve rit.

… Bet Bims nekā no tā nespēj saprast. Pat apvainojās pirmo reizi, kļuva greizsirdīgs. Kaut gan — arī tad, kad ziedu bija jau daudz, viņš nelikās par tiem ne zinis. Apmācībā izturējās ne visai: apjuka bez bises. Mēs ar viņu stāvam uz dažādām attīstības pakāpēm, tomēr esam ļoti, ļoti tuvi. Daba rada saskaņā ar stingru likumu: ikvienai dzīvai būtnei nepieciešama otra dzīva

būtne, sākot ar visvienkāršākajām un beidzot ar augsti attīstītām, — visur valda šis likums… Vai gan es būtu spējis izturēt tik baismu vientulību, ja nebijis Bima?

…Cik viņa man bija nepieciešama! Arī viņa mīlēja vizbulītes. Pagātne ir kā sapnis…

Bet vai sapnis nav — tagadne? Vakarējais pavasarīgais mežs ar zilo zilgmi zemē — vai tas nav sapnis? Ko lai saka: zilgmainie sapņi ir dievišķīgas dziedinošas zāles, lai arī iedarbojas tikai uz brīdi. Protams, tikai uz brīdi. Pat ja rakstnieki sludinātu tikai zilgmainus sapņus, vairīdamies no pelēkās krāsas, tad cilvēce vairs neraizētos par nākamību, uztvērusi pašreizējo brīdi kā mūžīgu arī nākamībā. Taisni te izpaužas laika nolemtība, ka tagadnei jākļūst tikai par pagātni. Nav cilvēka varā pavēlēt: «Saule, apstājies!» Laiks ir neapturams, nenotverams un nepielūdzams. Viss ir pakļauts laikam un kustībai. Un cilvēks, kurš meklē tikai noturīgo zilgo mieru, viss mīt jau pagātnē, lai tas būtu jauns censonis vai arī vecum vecs sirmgalvis, — gadiem te nav nozīmes. Zilgajam ir sava skaņa, tas skan kā miers, aizmirstība, bet tikai kādu laiciņu, tikai atelpai; tādus brīžus nekad nevajag palaist garām.

Ja es būtu rakstnieks, tad noteikti uzrunātu jūs tā:

«Ai, nemierīgais Cilvēk! Slava tev mūžu mūžos, tev, kas domā, kas cieš par nākamību! Ja tavai dvēselei iegribēsies atpūtas, ej agrā pavasarī uz mežu pie vizbulītēm — un tu redzēsi brīnumskaistu īstenības sapni. Ej drīzāk: pēc dažām dienām vizbulīšu var arī nebūt, un tu nepagūsi

iegaumēt burvīgo vīziju, ko dāvā daba. Ej atpūties. Vizbulītes ir uz laimi, kā tautā runā.»

… Bet Bims sūt. Un redz sapni: tirina kājas — pa miegam skrien. Viņam vizbulītes — «priekš kaķiem»: viss zilais viņam izskatās pelēks (tā jau suņiem redze ierīkota). Daba radījusi it kā īstenības nomelnotāju. Ej tu pārliecini viņu, mīļo draugu, lai viņš redz no cilvēku viedokļa. Kaut vai galvu cērt nost, bet redzēt viņš redzēs pēc sava prāta. Pilnīgi patstāvīgs suns.

3. nodaļa BIMA PIRMAIS IENAIDNIEKS

Pagāja vasara, Bimam līksma, priecīga pāri plūstošā draudzībā ar Ivanu Ivaniču. Klaiņojumi pa pļavām un purviem (bez bises), saulainas dienas, peldēšanās, klusi vakari upmalā — ko gan suns vēl varētu vēlēties? Neko vairāk — tas ir skaidrs.

Trenējoties un vingrinoties viņi reizēm sastapās arī ar medniekiem. Pazīšanās ar tiem tika nodibināta bez kavēšanās, jo katram tādam cilvēkam līdzi bija suns. Iekams vēl saimnieki bija sastapušies, abi suņi skrēja viens otram klāt un īsi aprunājās savā suņu valodā — ar žestiem un skatieniem.

«Kas tu esi: viņš vai viņa?» vaicāja Bims, apošņādams attiecīgas vietas (protams, tā bija pieņemts).

«Pats redzi, kas tur ko prašņāt,» atbildēja viņa.

«Kā klājas?» Bims jautri apjautājās.

«Strādājam!» iesmilkstēdamās atbildēja sarunas biedrene, koķeti palēkdamās uz visām četrām.

Un tad viņi drāzās pie saimniekiem un gan vienam, gan otram ziņoja par iepazīšanos. Kad abi

mednieki apsēdās krūma vai koka pavēnī patērzēt, suņi draiskojās tik traki, ka mēle vairs neturējās mutē. Tad viņi nolikās blakus saimniekiem un klausījās rāmās, sirsnīgās valodas.

Citi cilvēki, atskaitot, medniekus, Bimu neko lielu neinteresēja: cilvēki, un tas viss. Viņi ir labi. Bet nav taču mednieki!

Bet, rau, suņi, tie ir dažādi.

Reiz pļavā viņš sastapās ar pinkainu šunelīti, tā bija uz pusi mazāka nekā viņš pats, tāda melnīte. Sasveicinājās atturīgi, bez koķetēšanas. Kas tur nu varēja būt par koķetēšanu, ja jaunā paziņa uz parastajiem jautājumiem atbildēja, laiski pavēdinādama asti.

«Man gribas ēst.»

No mutes viņai nāca pelēna smaka. Un Bims, apostījis viņas purnu, izbrīnā vaicāja:

«Tu apēdi peli?»

«Apēdu peli,» tā atzinās. «Man gribas ēst.» Un ņēmās grauzt baltu, mezglainu meldra sakni.

Bims gribēja pagaršot meldra saknīti, bet jaunā paziņa protestēdama mala vienu un to pašu:

«Man gribas ēst.»

Bims sēdēdams pagaidf]a, līdz viņa bija sagrauzusi visu, un tad aicināja viņu sev līdzi. Viņa sekoja bez vārda runas, tecēdama nopakaļ, plušķaina, taču tīra (acīmredzot bieži un labprāt peldējās — tāpat kā vairums suņu, tāpēc ari tie, pat klaiņojošie, vasaru nekad nav netīri). Bims atveda viņu pie saimnieka, kas iztālēm bija vērojis sava drauga iepazīšanos. Taču Plušķīte svešam cilvēkam uzreiz neuzticējās, bet apsēdās gabaliņu tālāk, kaut gan Bims skraidīja no saimnieka pie viņas un atkal atpakaļ, vedinādams un raudzīdams viņu pārliecināt. Ivans Ivaničs noņēma mugursomu, salūkoja tanī desu, nogrieza mazu kumosiņu un pasvieda Plušķītei.

—   Šurp, šurp, Plušķīt! Pie manis!

Kumosiņš nokrita metrus trīs no viņas. Piesardzīgi cilādama kājas, viņa pasniedzās, apēda nomesto un turpat apsēdās. Ar nākamo kumosu pievirzījās vēl tuvāk. Un tad jau ēda turpat cilvēkam pie kājām, atļāva, kaut arī piesardzīgi, sevi pat paglaudīt. Bims un Ivans Ivaničs izbaroja viņai visu desas līkumiņu: saimnieks meta kumosus, un Bims netraucēja Plušķīti ēst. Viss gluži parasti: pasvied kumosiņu — pienāk tuvāk, pasvied otru — vēl tuvāk, ar trešo, ceturto būs jau pie kājām un kalpos ar sirdi un dvēseli. Tā domāja Ivans Ivaničs. Viņš aptaustīja Plušķīti, paplikšķināja tai pa skaustu un teica:

—   Deguns auksts, tātad vesela. Tas ir labi. — Un deva abiem komandu: — Meklēt, meklēt!

Plušķīte tādus vārdus nesaprata, bet, ieraudzījusi, ka Bims šaudās pa zāli kā atspole, apjēdza: jāskrien. Un, protams, viņi satrakojās tīri suniski tā, ka Bims pat aizmirsa, kādēļ viņš te atrodas, ivans Ivaničs neiebilda, bet gāja vien savā nodabā, gāja svilpodams.

Līdz pilsētai Plušķīte pavadīja viņus bez iebildumiem, taču nomalē piepeši apsēdās sāņus no ceļa un — ne no vietas. Sauca, aicināja — nenāk. Tā ari palika sēžam, pavadīdama, viņus ar skatienu. Ivans Ivaničs bija alojies — ne jau katru suni var ar ēsmu uzpirkt.

Bims nezināja un nevarēja zināt, ka arī Plušķītei bija saimnieki, ka tie agrāk dzīvoja paši savā nelielā mājiņā, ka to ielu, kur atradās šī mājiņa, nojauca visu tīrā un Plušķītes saimniekiem iedeva dzīvokli ar visām ērtībām piektajā stāvā.

Vārdu sakot, Plušķīti pameta likteņa varā. Viņa tomēr sameklēja gan to jauno māju, gan saimnieku durvis, bet tur viņu piekāva un padzina. Tā nu viņa dzīvo viena pati. Pa pilsētu staigā tikai naktī, tāpat kā vairums klaiņojošo suņu. Ivans Ivaničs to nojauta, taču Bimam jau nevar izstāstīt. Bims tīri vienkārši negribēja to pamest: skatījās atpakaļ, lāgu lāgiem apstājās un uzlūkoja Ivanu Ivaniču. Bet tas gāja un gāja savā nodabā.

Būtu viņš zinājis, kā sūrais liktenis savedīs kopā Bimu un Plušķīti, būtu viņš zinājis, kad un kur tie satiksies, viņš patlaban nesojotu^tik mierīgi. Taču nākamība arī cilvēkam nav zināma.

… Trešā vasara bija garām. Laba vasara Bimam, nebija slikta arī Ivanam Ivaničam. Kādu nakti saimnieks atvēra logu un teica:

—    Sāk piesalt, Bimka, pirmais uzsalums.

Bims nesaprata. Viņš jjiecēlās, tumsā piedūra

purnu Ivana Ivaniča celim, ar to sacīdams: «Nesaprotu.»

Ivans Ivaničs labi saprata suņu valodu, acu un kustību valodu. Viņš uzdedza gaismu un pajautāja:

—   Nesaproti, muļķīt? — Tad paskaidroja tuvāk: — Rīt uz slokām. Slokas!

O, šo vārdu Bims pazina! Viņš piecēlās un nolaizīja saimniekam zodu;

—    Rītu medībās, medībās, Bim!

Kur nu! Bims sāka ripuļot, griezties kā vilciņš, tvarstīdams savu asti, iesmilkstējās, tad apsēdās un ieurbās ar acīm Ivanam Ivaničam sejā, skurinādams priekšķepu pinkas. Šis burvīgais vārds «medības» ir Bimam pazīstams kā laimes signāls.

Taču saimnieks pavēļēja:

—   Bet pagaidām — gulēt! — Nodzēsa gaismu un apgulās.

Nakts atlikušo daļu Bims nogulēja pie drauga gultas. Ko nu vairs par miegu! Arī viņš pats, Ivans Ivaničs, te snauda, te modās, gaidīdams gaismas svīdu.

Rītā viņi kopīgi salika mugursomā visu vajadzīgo, noslaucīja bises stobriem eļļu, ieturēja vieglas brokastis (kad iet medībās, nedrīkst pieēsties), pārbaudīja patronsomu, pārlika patronas no ligzdas ligzdā. Darba bija milzums šai īsajā pošanās stundā: saimnieks uz virtuvi — arī Bims uz virtuvi, saimnieks uz pieliekamo — Bims līdzi, saimnieks izvelk no mugursomas konservu kārbu (nebija ērti novietota) — Bims ņem un bāž atpakaļ, saimnieks pārbauda patronas — Bims vērīgi seko (ka nesamisas); arī bises pārvalkā jāiebāž deguns ne vienu reizi vien (vai ir turpat?); turklāt tādos klapatīgos brīžos no uzbudinājuma aiz auss iesitas nieze, vienā gabalā cel tikai ķepu un kasies — ka viņu nelabais! — kad jau tā ir ko noņemties pie negala.

Nu, sataisījās. Bims jutās pacilāts. Kā nu ne! Saimnieks, jau uzvilcis mednieka jaku mugurā, uzmeta uz pleca medību somu, nocēla bisi.

—   Medībās, Bim! Medībās, — viņš atkārtoja.

«Medībās, medībās!» Bima skatiens pauda vislielāko sajūsmu. Viņš pat lāgiem klusu iesmilkstējās aiz pāri plūstošas pateicības un mīlestības pret savu draugu, vienīgo visā pasaulē.

Tai brīdī ienāca cilvēks. Bims viņu pazina — bija sastapis sētā —, taču uzskatīja par neinteresantu un tādu, kas nepelna īpašu ievērību. īsām kājām, resns, platu seju — viņš teica viegli čērkstošā, rešņā balsī:

—          Sveiki tātad! — Un apsēdās uz krēsla, slaucīdams seju mutatā. — Tā-a… Medībās tātad?

—          Medībās, — Ivans Ivaničs īdzīgi nomurmināja, — uz slokām. Bet nāciet dziļāk, būsiet viesis.

—   Tad tā-a… medībās… Vajadzēs atlikt tātad.

Bims novērsa skatienu no saimnieka un vērīgi,

ar izbrīnu uzlūkoja Viesi. Ivans Ivaničs gandrīz dusmīgi teica:

—   Nesaprotu. Izsakieties skaidrāk!

Un te nu Bims, mūsu piemīlīgais Bims vispirms paklusu ierūcās un piepeši īsi uzrēja. Savu mūžu nebija gadījies, lai tā te — mājās un uz viesi. Viesis nesatrūkās, viņš, kā likās, bija vienaldzīgs.

—          Vietā! — Ivans Ivaničs tāpat dusmīgi pavēlēja.

Bims paklausīja: apgūlās uz sava paklājiņa un, nolicis galvu uz ķepām, blenza svešiniekā.

—           Paskat! Klausa tātad. Tā-a… Tātad viņš arī iedzīvotājus vārtos aprej tāpat kā, pieņemsim, lapsas?

—          Nekad. Nekad un nevienu. Tas notiek pirmo reizi. Goda vārds! — Ivans Ivaničs uztraucās un dusmojās. — Starp citu, ar lapsām viņam nav nekāda sakara.

—          Tā-a, — Viesis atkal novilka. — Bet nu pie lietas.

īvans Ivaničs nometa jaku un somu.

—   Es klausos.

—    Jums tātad ir suns, — Viesis iesāka. — Bet man, — viņš izvilka no kabatas papīru, — ir par viņu sūdzība. Te būs. — Un pasniedza saimniekam papīru.

Lasīdams Ivans Ivaničs uzbudinājās. Bims, to pamanījis, patvaļīgi piecēlās no savas vietas un apsēdās draugam pie kājām, it kā viņu sargādams, bet uz Viesi vairs neskatījās, kaut gan bija modrs.

—   Aplamības te sarakstītas, — Ivans Ivaničs jau mierīgāk sacīja. — Blēņas. Bims ir lēnīgs suns, nevienam nav kodis un nekodīs, nevienam pāri nedarīs. Inteliģents suns.

—   He-he-he! — Viesim vēders sakratījās smieklos. Viņš gluži nevietā nošķaudījās. — U-ū, lopiņš! — viņš labsirdīgi uzrunāja Bimu.

Bims aizgriezās vēl vairāk malā, taču saprata, ka runa ir par viņu. Un nopūtās.

—   Kā tad jūs tā pārbaudāt sūdzības? — Ivans Ivaničs jautāja nu jau pavisam mierīgi un smaidīdams. — Par kuru ir sūdzība, tam arī dodat to lasīt. Es jums arī tāpat būtu ticējis pēc atstāsta.

Bims pamanīja Viesa acīs smiekliņu. Bet tas pateica:

—   Pirmkārt, tāds ir noteikums. Otrkārt, sūdzība nav par jums, bet par suni. Sunim mēs lasīt nedosim. — Un iesmējās.

Arī saimnieks drusciņ pasmējās. Bims pat nepasmaidīja: viņš zināja, ka runa ir par viņu, bet, kas un kā, nevarēja aptvert, Viesis, izrādījās, bija pagalam nesaprotams. Viņš pabadīja ar pirkstu uz Bima pusi un teica:

—   Suni vajag atlaist. — Un novicināja roku pret durvīm.

Bims saprata, ka no viņa prasa strikti: ej projām! Taču viņš neatkāpās no saimnieka ne par mata tiesu.

—    Bet jūs paaiciniet sūdzētāju — aprunāsimies, varbūt nokārtosim, — Ivans Ivaničs palūdza.

Viesis tīri negaidot izgāja un drīz vien atgriezās kopā ar sievieti.

—   Raugi, atvedu tev tantiņu.

Bims pazina arī to: pamaza auguma, spiedzīga un tukla — viņa augām dienām kvernēja sētā uz soliņa ar citām dīkdienīgām sievām. Vienreiz Bims pat nolaizīja viņai roku (ne jau aiz kādas jūtu pārpilnības tieši pret viņu, bet pret-^ilvēci vispār), taču viņa iespiedzās un sāka bļaut pār visu sētu, vērsdamās pret atvērtajiem logiem. Ko viņa tur bļaustījās, Bims nesaprata, tomēr nobijās, metās projām un ņēmās skrāpēties pie savām durvīm, lai laiž iekšā. Vairāk nekādas vainas pret Tantu viņam nebija. Un nu viņa ienāca. Kas ar Bimu notika! Vispār viņš piespiedās saimniekam pie kājām un, kad tas viņu noglaudīja, asti iemiedzis, aizgāja uz savu guļvietu un caur pieri raudzījās uz ienācēju. No Tantas vārdiem viņš nenieka nesaprata, bet tā tarkšķēja kā žagata un visu laiku rādīja savu roku. Taču no šiem žestiem un viņas niknajiem skatieniem Bims apjēdza: tas ir tāpēc, ka viņš nolaizījis tam, kam nevajadzēja. Jauns, jauns bija Bims, tāpēc arī visu vēl neaptvēra. Var jau būt, ka viņš domāja arī tā: «Vainīgs, protams, esmu; bet ko tagad vairs var

darīt?» Vismaz kaut kas tāds viņa acīs jaudās.

Tikai Bimam ne prātā nenāca, ka viņu apvaino nepatiesi.

—    Iekost gribēja! Iekost! Gandrīz jau iekoda!

Ivans Ivaničs, pārtraucis Tantas tarkšķēšanu,

uzrunāja tieši Bimu:

—    Bim, atnes man, lūdzu, čībiņas!

Bims labprāt izpildīja un nogūlās saimniekam pie kājām. Tas noāva mednieka zābakus un iebāza kājas čībās.

—    Tagad aiznes zābakus!

Bims izdarīja arī to: vienu pēc otra aiznesa tos un novietoja zem drēbju pakaramā.

Tanta, acis izvalbījusi, apklusa. Viesis uzslavēja:

—          Malaci-is! Skaties, prot tātad! — Un tā kā nelaipni noraudzījās uz Tantu. — Un vai viņš vēl ko prot?

—          Apsēdieties jel, apsēdieties, — Ivans Ivaničs palūdza arī Tantu.

Viņa apsēdās, sabāzusi rokas zem priekšauta. Saimnieks nolika krēslu Bimam un nokomandēja:

—    Bim! Uz krēsla!

Bimam divreiz nav jāsaka. Tagad visi sēdēja uz krēsliem. Tanta iekoda lūpu zobos. Viesis apmierināts šūpoja kāju, vēl un vēl atkārtodams:

—    Labi iznāk, labi, labi.

Bet saimnieks blēdīgi piemiedza acis uz Bima pusi.

—    Un nu dod ķepu. — Viņš pastiepa delnu.

Sasveicinājās.

—          Tagad, muļķīt, sasveicinies ar viesi! — Un parādīja uz to ar pirkstu.

Viesis pastiepa roku.

—    Sveiks, brālīt, vesels tātad!

Bims visu izdarīja eleganti, kā klājas.

•— Bet vai neiekodīs? — Tanta bažīgi vaicāja.

—          Eita nu! — Ivans Ivaničs izbrīnījās. — Pastiepiet roku un sakiet: «Ķepiņu!»

Tanta tiešām izvilka roku no priekšauta apakšas un pasniedza Bimam.

—   Tikai nekod, — viņa brīdināja.

Nu, bet te jau pat aprakstīt nav iespējams, kas tagad notika. Bims iemetās guļvietā un uzreiz ieņēma aizstāvēšanās pozīciju, iespiedis dibenu kaktā, un pārmetoši lūkojās uz saimnieku. Ivans Ivaničs piegāja viņam klāt, noglaudīja, saņēma aiz kakla siksnas un pieveda pie sūdzībnieces.

—    Dod ķepiņu, dod… /

Nē, Bims ķepu nedeva. Viņš aizgriezās uh skatījās grīdā. Pirmo reizi nepaklausīja. Tad drūmi aizvilkās atpakaļ kaktā, gausi, vainīgs un nomākts.

Vai, kas nu gāja vaļā! Tanta sāka plarkšķēt kā pārkaltis klabeklis.

—          Tu mani apvaino! — viņa kliedza uz Ivanu Ivaniču. — Šāds tāds draņķa suns mani, padomju sievieti, ne par ko netur! — Un bakstīja ar pirkstu uz Bima pusi. — Bet es… bet es… Pagaidi tu man!

—    Pietiek! — Viesis negaidot viņai uzbļāva.

—     Muldies tātad. Nav viņš tev kodis un nav grasījies kost. Viņš tak no tevis baidās kā velns no krusta.

—    Bet tu neauro! — viņa raudzīja atkauties.

Tad Viesis pateica īsi:

—    Pazūdi! — Un pagriezās pret saimnieku.

—   Ar šitādām citādi nevar. — Un atkal Tantai:

—   Vai tu redzējies! «Padomju sieviete», kāda nebijusi … Vācies ārā! — viņš uzrēca. — Vēlreiz celsi traci, kaunu padarīšu. Ej! — Sūdzību viņš saplēsa tai acu priekšā.

Pēdējo Viesa runu Bims saprata lieliski. Bet Tanta aizgāja, ne vārda nebilzdama, lepni paceltu galvu, ne uz vienu neskatīdamās, kaut arī Bims tagad nenovērsa no viņas acu un joprojām lūkojās uz durvīm, kad viņa jau bija projām un viņas soļi apklusuši.

—   Jūs gan ar viņu pārāk… parupji, — Ivans Ivaničs iebilda.

—    Citādi nevar, es jums saku: visu sētu sadraņķēs, zinu jau. Ja jau ko saku, tātad zinu. Rau, kur viņas man sēž, šitās tenku kules un gaisa jaucējas! — Viņš papliķēja sev pa sprandu.

—    Ko darīt viņai nav, tad tā vien manās, kam varētu iekost. Šitādām paļauj tikai vaļu — visa māja saies velna murslculī.

Bims visu laiku sekoja seju izteiksmei, žestiem un intonācijai un lieliski saprata: Viesis un saimnieks nepavisam nav ienaidnieki un, cik var noskārst, pat ciena viens otru. Viņš vēl ilgi vēroja, kamēr tie vēlāk nez par ko pārrunāja. Taču, reiz jau nu bija konstatējis galveno, tad pārējais viņu neko lielu neinteresēja. Viņš piegāja Viesim klāt un nogūlās tam pie kājām, ar to it kā sacīdams: «Atvainojos.»

SAIMNIEKA PIEZĪMES

Šodien bija ienācis mājas komitejas priekšsēdētājs, izmeklēja sūdzību par suni. Uzvarēja Bims. Jāsaka, mans viesis sprieda kā Zālamans. Dabas dots talants!

Kāpēc tad Bims sākumā uz viņu rūca? Aha, saprotu! Es taču nesniedzu ienācējam roku, saņēmu viņu skarbi (medības taču vajadzēja atlikt), un Bims rīkojās saskaņā ar savu suņa dabu: nav draugs saimniekam — nav draugs arī man. Un te nu būtu jākaunas man, nevis Bimam. Apbrīnojami, cik smalki viņš uztver intonāciju, sejas izteiksmi, žestus! Tas noteikti vienmēr jāpatur vērā.

Vēlāk mums ar mājas komitejas priekšsēdētāju iznāca interesanta saruna. Viņš galīgi pārgāja uz «tu».

—    Tu, — saka, — padomā tikai: manā mājā ir simt piecdesmit dzīvokļu! Bet četras piecas urdoņas-dīkdienes var tā kaut ko izstrādāt, ka nevienam vairs dzīves nebūs. Un visi viņas pazīst, un visi baidās, bet klusībā lād. Uz nešpetnu īrnieku taču pat klozetpods šņāc. Jā, n'die!… Kurš man ir pats briesmīgākais ienaidnieks? Tas, kurš nestrādā. Pie mums, brāl, var arī nestrādāt, tomēr ēst — lai vai vēders plīst. Te kaut kas nav pareizi, es tev teikšu no skaidras sirds. Nav pareizi, tātad… Var jau, var nestrādāt. Vai redzējies! Ek, vai, piemēram, tu — ko tu dari?

—    Rakstu, — es atbildu, kaut arī nesaprotu, vai viņš joko vai runā nopietni (cilvēki ar humora izjūtu bieži palaiž ko tādu).

—   Nu, vai tad tas ir darbs! Sēdi — nekā nedari; bet naudu tak laikam tev maksā?

—    Maksā, — atbildu. — Bet es taču maz saņemu, vecs esmu kļuvis, no pensijas dzīvoju.

—   Bet pirms pensijas — kas tāds biji?

—   Esmu žurnālists. Avīzēs strādāju. Bet tagad pamazītēm šo to rakstu mājās.

—    Raksti? — viņš iecietīgi pārvaicāja.

—   Rakstu.

—    Nu, pūcē vaļā, ja jau tāda tā lieta… Protams, tu, var manīt, esi lādzīgs cilvēks, bet redzi… tur jau ir tas joks. Es arī saņemu pensiju, simt rubļu, bet strādāju par mājas komitejas priekšsēdētāju, strādāju bez algas, ņem vērā. Esmu pieradis strādāt, visu mūžu bijis vadošajos, arī no nomenklatūras neizmeta, un pa sētsdurvīm netiku staigājis. Pēcgalā gan pagremdēja: zemāk, zemāk un zemāk. Pēdējā vieta — maza rūpnīciņa. Tur arī pensiju aprēķināja. Personālo nedeva — ir tāds neliels āķītis… Strādāt jāstrādā ikvienam. Tā es domāju.

—    Bet man taču arī ir grūts darbs, — es mēģināju taisnoties.

—    Rakstīt, vai? Blēņas. Bijis tu jaunāks, es arī tev būtu ķēries klāt. Nu, bet, ja pensija… Citādi, ja cilvēks jauns un nestrādā, lūkoju dabūt viņu no mājas ārā: vai nu, sak, strādā, vai arī ripo kur patālāk!

Viņš patiešām ir mūsu mājas dīkdieņu bieds. Šķiet, viņa galvenais dzīves uzdevums tagad ir — tirdīt slamstus, tenku vāceles un liekēžus, toties audzināt — visus bez izņēmuma, ko viņš arī labprāt dara. Pārliecināt viņu, ka rakstīšana arī ir darbs, izrādījās neiespējami: te viņš vai nu izlīdzējās ar slēptu humoriņu, vai arī tīri vienkārši bija iecietīgs (lai, sak, pagaidām raksta — citi dienaszagļi vēl nelietīgāki).

Aizgāja viņš labā noskaņā, atmetis āķīgumu, noglaudīja Bimu un pateica:

—   Dzīvo vien tātad. Bet ar Tantu nepiņķējies! — Tad pagriezās pret mani. — Nu, paliec vesels! Raksti ar, skaidrs, kur tu dēsies, ja tādas tās lietas.

Mēs paspiedām viens otram roku. Bims viņu pavadīja līdz durvīm, asti luncinādams un lūkodamies sejā. Bimam nu bija jauns paziņa: Pavels Titičs Ridajevs, parasti saukts «Paltitičs».

Toties Bimam bija radies arī ienaidnieks: Tanta, vienīgais no visiem cilvēkiem, kuram viņš neuzticas. Suns bija sazīmojis mēlnesi.

Taču medības šodien izputēja. Tā dažkārt gadās: cilvēks gaida labu dienu, bet iznāk vienas nepatikšanas. Gadās.

4. nodaļa DZELTENAIS MEŽS

sādā no tuvākajām dienām viņi rīta agrumā divatā izgāja no mājas. Vispirms brauca ar tramvaju, stāvēdami M uz platformas. Vagona vadītāja, izrādījās, bija Ivana Ivaniča un Bima paziņa. Protams, Bims viņu sveicināja, kad viņa izkāpa pārcelt pārmiju. Vadītāja papurināja viņu aiz auss, taču Bims viņai roku nenolai/s, zīja, tikai sēdēdams pamīņājās ķepām un ar asti nobungoja gadījumam atbilstošu sveicienu.

Pēc tam jau ārpus pilsētas brauca autobusā, kurā tik agrā rītā bija tikai pieci seši cilvēki. Kad viņi kāpa iekšā, šoferis kaut ko purpināja, atkārtodams vārdus «suns» un «nav atļauts». Bims bez pūlēm atšifrēja: šoferis nevēlas viņu vest; un tas ir slikti — no sejām varēja redzēt. Viens no pasažieriem viņus aizstāvēja, otrs turpretim atbalstīja šoferi. Bims ar lielu interesi vēroja strīdiņu. Pēdīgi šoferis izkāpa no autobusa. Pie durvīm saimnieks iedeva viņam dzeltenu papīriņu, uzkāpa pa kāpnītēm kopā ar Bimu, apsēdās sēdeklī un bēdīgi nopūtās: «Eh-he-he!»

Bims sen bija ievērojis, ka cilvēki apmainās kaut kādiem papīriņiem, kas oda sazin pēc kā — nevarēja ne saprast. Reiz viņš pat saošņāja vienā no tiem, kas atradās uz galda, asins smaku un bakstīja ar purnu, raudzīdams pievērst tam saimnieka uzmanību, bet šis ne ausi nepakustināja — nesamanīgais! — un maļ tikai savu «Nedrīkst». Un tad vēl ieslēdza papīriņus atvilktnē. Daži, tiesa, kamēr tīri, ož pēc maizes, desas, vispār pēc veikala, bet viss vairums — pēc daudzām rokām. Cilvēki tos mīl, šos papīriņus, noglabā kabatās vai — kā saimnieks — atvilktnē. Kaut arī Bims no šīm būšanām nenieka nesaprata, tomēr viegli aptvēra: kolīdz saimnieks iedeva šoferim papīriņu, viņi uzreiz kļuva draugi. Bet, kāpēc Ivans Ivaničs nopūtās, Bims nesaprata, to liecināja vērīgais skatiens, ar kādu viņš lūkojās draugam acīs. Vispār par papīriņu maģisko spēku viņam nebija pat neskaidras nojautas — suņa prātam tas nav pieejams; nezināja, ka tie kādreiz kļūs viņam liktenīgi.

No šosejas līdz mežam gāja kājām.

Ivans Ivaničs mežmalā apstājās atpūsties, bet Bims papētīja tuvāko apkārtni. Tādu mežu viņš nekad vēl nebija redzējis. Mežs jau nu īstenībā bija tas pats — viņi šeit bija bijuši pavasari, savu reizi atnākuši arī vasarā (tāpat vien pablandīties), taču tagad te visapkārt viss bija dzeltens un koši sārts, šķita, ka viss kvēlo un spīd līdz ar sauli.

Koki nupat tikai sāka mest nost savu tērpu, un lapas bira, gaisā šūpodamās, klusi un līgani. Bija vēsi un viegli, un tāpēc arī līksmi. Rudens meža smarža ir pavisam īpaša, neatkārtojama, noturīga un tik tīra, ka Bims saoda saimnieku desmitiem metru attālumā. Meža peli viņš «uztvēra» pa lielu gabalu, taču tai nesekoja (pazīstams nieks!), bet tad kaut kas dzīvs iztālēm tā iesitās nāsīs, ka Bims apstājās. Un, piegājis cieši klāt, ap rēja durstīgu kamolu.

Ivans Ivaničs piecēlās no celmiņa un piegāja pie Bima.

—   Nedrīkst, Bim! Nedrīkst, muļķīt! Tas ir ezītis. Atpakaļ! — Un aizveda Bimu līdzi.

Iznāk, ka ezītis ir zvēriņš un turklāt labs, bet aiztikt to nav brīv.

Tagad Ivans Ivaničs atkal apsēdās uz celmiņa, pavēlēja arī Bimam sēdēt, bet pats noņēma cepuri, nolika to sev blakus zemē un raudzījās uz lapām. Un klausījās meža klusumā. Kā tad, viņš taču smaidīja! Viņš patlaban bija tāds kā allaž pirms medību sākuma.

Arī Bims klausījās.

Atlidoja žagata, nekaunīgi nožadzināja un aizlaidās. No zariņa uz zariņu lēkādams, tuvojās sīlis, nobrēcās kaķiskiem auriem un tāpat, pa zariem lakstīdams, attālinājās. Bet, rau, kur mazputniņš svilgalvītis, tas nu ir tepat, tepat līdzās. «Svil, svil! Svil, svil!» Nu ko tu viņam padarīsi! Pats vaboles lielumā, bet paklausies tikai: «Svil, svil!» It kā sveicinātu.

Bet citādi visapkārt bija klusums.

Un, rau, saimnieks piecēlās, izvilka bisi no pārvalka, ielika patronas. Bims' nodrebēja aiz satraukuma. Ivans Ivaničs laipni pabužināja viņam skaustu, un Bims vēl vairāk uzbudinājās.

—   Nu, puika… meklē!

Bims sāka meklēt. Meta mazus lokus, līkumodams starp kokiem, pie zemes pieplacis, atsperīgi un gandrīz nedzirdami. Ivans Ivaničs palēnām sekoja viņam, priecādamies par drauga darbu. Tagad mežs ar visu savu skaistumu palika otrajā vietā: galvenais bija Bims — smalks, dedzīgs, vieglu gaitu. Reizēm, pasaucis viņu pie sevis, Ivans Ivaničs pavēlēja viņam gulēt, lai dota iespēju nomierināties, ieiet ritmā. Bet drīz vien Bims jau gāja vienmērīgi, apzinādamies darāmo. Tā ir liela māksla — setera darbs! Rau, viņš iet viegliem lēcieniem, galvu pacēlis, tā viņam nav jānokar, meklējot pa zemi, viņš smaržas sajūt gaisā, zīdaina spalva apņem viņa smalki veidoto kaklu; taisni tāpēc viņš ir tik skaists, ka nes galvu augstu, ar cieņu, ar pašapziņu un degsmi.

Šādos brīžos Ivans Ivaničs aizmirsās. Viņš aizmirsa karu, aizmirsa pagājušās dzīves nedienas un savu vientulību. Pat dēls Koļa, viņa miesīgais bērns, ko bija atņēmis nežēlīgais karš, šķiet, bija šeit kopā ar viņu, it kā viņš, tēvs, sagādātu tam prieku pat mirušam. Dēls taču arī bija mednieks! Mirušie neaiziet no tiem, kuri dzīvē viņus mīlējuši, mirušie tikai nenoveco, palikdami dzīvo sirdīs tādi, kādi bijuši ^aizejot. Tā arī Ivanam Ivaničam brūce dvēselē bija apdzijusi, taču sāp vēl vienmēr. Bet medībās jebkura dvēseles sāpe kļūst, kaut arī nedaudz, tomēr vieglāka. Labi tam, kas piedzimis par mednieku!

Un nu Bims gausināja gaitu, savilkdams loku aizvien ciešāk, uz mirkli apstājās un tad atsāka retiem, zaglīgiem soļiem. Kaut kas no kaķa jaudās viņa mīkstajās, piesardzīgajās, līganajās kustībās. Nu jau viņš izstiepa galvu vienā līmenī ar rumpi. Ar katru sava ķermeņa daļiņu, ieskaitot arī izstiepto garspalvaino asti, viņš bija koncentrējies smaržas plūsmā. Solis… Un paceļas tikai viena ķepa. Solis — un otra ķepa tāpat kādu sīku sekundes daļu sastingst gaisā un nedzirdami noslīgst. Beidzot labā priekškāja, kā gandrīz vienmēr, paliek sastingusi gaisā, nepieskaroties zemei.

Nopakaļ ar bisi šaušanas gatavībā klusu pienāca Ivans Ivaničs. Tagad ir divas statujas: cilvēks un suns.

Mežs klusēja. Tikko manāmi trīsoja zeltītās bērzu lapas, peldēdamas saules mirguļos. Pieklusuši jaunie ozoliņi blakus varenajam milzenim ozolam, tēvam un sentēvam. Nedzirdami drebēja pēdējās apsē aizķērušās sudrabaini pelēcīgās lapas. Bet uz dzeltenā birušo lapu klājiena stāvēja suns — viens no labākajiem dabas un pacietīgā cilvēka veidojumiem. Nedreb ne muskulis. Tādos brīžos Bims šķiet pusmiris, it kā transā aiz sajūsmas un kaislības. Tā ir klasiska stāja dzeltenā mežā.

—   Uz priekšu, puika…

Bims pacēla sloku spārnos.

Šāviens!

Mežs sarosījās, atsaucies ar neapmierinātu, aizvainotu atbalsi. Šķita, bērzs, ielavījies ozolāja un apsulāja robežās, sabijās, nodrebēja. Ozoli nostenējās kā spēkaiņi. Apse tiem līdzās ar skubu sāka bārstīt lapas.

Sloka nokrita kā pika. Bims to pasniedza pēc visiem likumiem. Taču saimnieks, apglaudījis Bimu un pateicies par glīto darbu, paturēja putnu uz delnas, paskatījās uz to un domīgi nosacīja:

—   Eh, nevajadzēja…

Bims nesaprata, vērīgi lūkojās Ivanam Ivaničam sejā, bet tas turpināja:

—   Tikai tevis labad, Bim, tevis labad, muļķīt. Bet citādi — nav vērts.

Un atkal Bims nesaprata — kaut ko tādu viņš nespēj saprast. Bet šāvējs visu medību laiku, kā Bimam likās, «pūdelēja» kā akls. Suns bija ļoti neapmierināts, kad vienu no slokām saimnieks nemaz nešāva. Toties pēdējo viņš nogāza bez kļūmes.

Mājās viņi atgriezās jau tumsā, abi piekusuši un labi, laipni viens pret otru. Bims, piemēram, nevēlējās nakšņot savā guļvietā, bet, novilcis no tās paklājiņu, atstīvēja to pie Ivana Ivaniča gultas un apgulās līdzās uz grīdas. Tur bija sava jēga: viņu nevarēja aizdzīt vietā, jo «vigtii» viņš bija atnesis līdzi. Ivans Ivaničs paplucina]a* viņu aiz auss, pabužināja skaustu. Draudzība, likās, būs mūžīga.

Bet naktī Ivans Ivaničs nez kāpēc klusu vaidēja, cēlās augšā, rija tabletes un atkal likās gulēt. Bims sākumā vērīgi ieklausījās, ielūkojās draugā, tad piecēlās un nolaizīja par gultas malu pastiepto roku.

—   Šķemba… Šķembai Bimka… lien. Slikti, puika, — Ivans Ivaničs sacīja, turēdams roku uz sirds.

Vārdu «slikti» Bims pazina ļoti labi un sen. Un nu viņš jau vairākkārt dzirdēja vārdu «šķemba», to viņš nesaprata, taču ar suņa intuīciju nojauta, ka tas ir satraucošs, nelabs vārds, baigs.

Tomēr viss izgāja labi: rītā pēc pastaigas Ivans Ivaničs, kā parasti, apsēdās pie galda, nolika priekšā baltu lapu un sāka pa to čukstināt nūjiņu.

SAIMNIEKA PIEZĪMES

Vakar bija laimīga diena. Viss, kā vajag: rudens, saule, dzeltenais mežs, Bima graciozais darbs. Un tomēr tādas kā nogulsnes dvēselē. No kā tas varētu būt?

Autobusā Bims noteikti pamanīja, kā es nopūtos, un noteikti nesaprata mani. Suns nepavisam nevar iedomāties, ka es šoferim devu kukuli. Sunim no tā —ne silts, ne auksts. Bet man? Kāda starpība — iedevu rubli par sīku «darījumu» vai divdesmit par lielu, vai tūkstoti par īsti prāvu?

Tik un tā kauns. It kā niekos iztirgo savu sirdsapziņu. Protams, Bims stāv nesalīdzināmi zemāk par cilvēku, tāpēc nekad to pat nenojautīs.

Bimam nav iespējams saprast, ka šie papīriņi un sirdsapziņa reizēm ir tiešā atkarībā. Bet kāds gan es esmu savādnieks! Nevar taču prasīt no suņa vairāk, nekā tas spēj: suni par cilvēku pārveidot nevar.

Un vēl: man ir kļuvis žēl nogalināt medījumu. Tas droši vien ir vecums. Tik labi bija visapkārt, un piepeši — nedzīvs putns… Es neesmu veģetārietis un neesmu svētulis, kas apraksta nogalināto dzīvnieku mokas un ar baudu griež iekšā viņu gaļu, taču līdz mūža galam pieņemu sev par noteikumu: vienu divas slokas medību reizē, ne vairāk. Vēl labāk būtu, ja nevienas. Bet tad Bims aizies neziņā kā medību suns — un man vajadzēs pirkt putnus, ko manā vietā nogalinājis kāds cits. Nē, nē, ko tādu nelieciet man darīt… Bet ar ko tad es īstenībā runāju? Jāsaka, pats ar sevi: ilgstošā vientulībā personības sašķelšanās divās daļās ir zināmā mērā neizbēgama. Gadsimtiem ilgi cilvēku no tā ir glābis suns.

No kurienes šis nogulsnes pēc vakardienas? Un vai tikai pēc vakardienas vien? Vai neesmu palaidis garām kādu domu? … Tātad vakardiena: traukšanās pretim laimei — un dzeltenais rublis; dzeltenais mežs — un nogalinātais putns. Kas tas ir: vai tik nav kompromiss ar savu sirdsapziņu?

Stop! Lūk, kāda doma vakar paslīdējusi garām: nevis kompromiss, bet sirdsapziņas pārmetums un sāpe par visiem, kas nogalina bez vajadzības, kad cilvēks zaudē cilvēcīgumu. No pagātnes, no atmiņām par pagātni rodas un aizvien vairāk pieaug manī žēlums pret putniem un dzīvniekiem.

Pamazām atceros. , f

Bija Mednieku biedrības valdes direktīva par žagatu kā kaitīgu putnu iznīcināšanu, un tā it kā pamatota uz biologu novērojumiem. Un visi mednieki ar mierīgu sirdsapziņu šāva žagatas. Un par vilkiem. Tos iznīcināja gandrīz tīrā. Par vilku maksāja prēmiju trīssimt rubļu (vecajā naudā), bet par žagatas vai klijas kājiņām, ko uzrādīja Mednieku biedrībai, — vai nu piecas, vai piecdesmit kapeikas, neatceros.

Te uzreiz ar jaunu direktīvu klija un žagata izsludinātas par derīgiem putniem, kas nav sīkputnu ienaidnieki: tās iznīcināt aizliegts. Visstingrāko pavēli par iznīcināšanu nomainīja visstingrākais rīkojums saudzēt.

Patlaban vienīgais iznīcināmais putns, kas izsludināts ārpus likuma, ir pelēkā vārna. Tā it kā postot putnu ligzdas (starp citu, tādā grēkā nepārsūdzami tika apvainota ari žagata). Toties neviens neatbild par putnu iznīdēšanu ar indīgām ķimikālijām stepju un meža stepju rajonos. Glābdami mežus un laukus no kaitēkļiem, mēs iznīcinājām putnus, bet, iznīcinādami tos, pazudinājām… mežus. Vai tiešām izrādījās, ka vainīga ir pelēkā vārna, mūžsenais sanitārs un cilvēku sabiedrības līdzgaitnieks?

Novel vainu uz pelēko vārnu! — visdrošākais, elementārākais attaisnojums tiem, kas vainīgi putnu nāvē.

Ilgstoši eksperimenti ar nāvi — tas ir kas briesmīgs. Pret to jau saceļas godīgie zinātniekibiologi un mednieki, cīņa par putnu un mežu aizsardzību jau risinās starptautiskā mērogā.

Vai esmu savā laikā pacēlis balsi pret eksperimentiem ar nāvi? Nē. Un tas ir arī manas sirdsapziņas pārmetums. Cik bāli un nevarīgi noskanētu mana balss, ja es tagad ar atpakaļejošu datumu teiktu tā:

glābiet pelēko vārnu — cilvēku dzīvesvietu teicamo sanitāru, glābiet to no iznīcināšanas, jo tā palīdz iztīrīt mūsu apkaimi no atkritumiem tāpat, kā satīriķis attīra sabiedrību no garīgiem atkritumiem, glābiet pelēko vārnu tā paša iemesla dēļ; viņa gan mazliet zog putnu olas, bet tālab jau ir pelēkā vārna, lai putni prastu vīt ligzdas; glābiet šo strīdīgo zobgali, vienīgo putnu, kuram piemīt tik daudz vientiesīgas nekaunības, ka tā var no koka iesviest cilvēkam taisni acīs: «Krra—krra!» (Brauc rratā, krraķi!) Un, līdzko jūs paiesieties nost, nolaidīsies zemē un, izsmējīgi ķērgādama, ņemsies locīt iekšā sasmakušas gaļas gabalu, ko neviens suns ne mutē neņems; glābiet pelēko vārnu — putnu pasaules satīriķi!

Nebaidieties no viņas! Paskatieties, kā mazās bezdelīgas visas kopā plucina viņu un dzen prom no turienes, kur arī bez viņas ir tīrs, un viņa, dzēlīgi karkstēdama, laižas turp, kur smird pēc puvuma. Glābiet pelēko vārnu!

Tiešām — iznāktu gan nevarīgi, gan nepārliecinoši. Taču lai tā tas paliek šai burtnīcā par Bimu. Tūliņ tā arī uzrakstīšu uz vāka: «Bims». Te viss būs tikai man pašam. Piezīmes es taču uzsāku, glābdams godu Bimam, kas bija vainīgs, ka tāds piedzimis, taču piezīmes aizvien vairāk plešas plašumā, nu jau ir par visu, kas saistīts ne vien ar Bimu, bet arī ar mani. Skaidrs, ka neviens tās nedrukās; un kam gan arī būtu interesanti lasīt «par suni, par sevi»? Nevienam. Tā vien gribas uzrakstīt ar Koļcova vārdiem:

Es rakstu ne jau mirkļa slavai, Vien priekam, patikšanai savai, Vien draugu saimei mīlamai Un seno dienu piemiņai.

… Bet Bims guļ arī dienā — nostrādājies draudziņš, saelpojies dziedinošo dzeltenā meža smaržu.

Ai, dzeltenais mežs, dzeltenais mežs! Te jums ir mazumiņš laimes, te jums arī vieta pārdomām. Rudens saules piestrāvotā mežā cilvēks kļūst tīrāks.

5. nodaļa MEDĪBAS VILKU GRAVĀ

kādudien rudenī pie Ivana Ivaniča ienāca cilvēks, kas oda pēc bises un suņa. Lai gan viņš bija bez mednieka piederumiem un ģērbies parasti, kā visi neinteresantie cilvēki, tomēr Bims uztvēra viņā gan vāru meža smaržu, gan bises pēdas delnās, gan puszābakos aizķērušos aromātisko rudens |meža elpu. Protams, ka Bims par visu to pateica, apošņādams viesi, mezdams skatienus uz saimnieku un enerģiski kulstīdams asti. Redzēt viņš ienācēju redzēja pirmo reizi, bet uz vietas atzina to par biedru bez jebkādām šaubām un svārstīšanās.

Viesis suņu valodu saprata, tāpēc arī laipni pabilda:

— Ak pazini gan, pazini? Malacis, labi, labi. — Pabužināja Bimam galvu un uzsauca skaidri un noteikti: — Sēdēt!

Bims izpildīja pavēli — apsēdās, nepacietīgi mīņādamies kājām. Un klausījās un skatījās noņēmies.

Saimnieks un viesis sarokojās, apmainījušies sirsnīgiem skatieniem.

«Lieliski!» Bims iesmilkstējies sacīja.

— Gudrs suns, — viesis teica, pametis skatienu uz Bimu.

—   Bims ir labs, labāka nemaz nevajag! — Ivans Ivaničs apstiprināja.

Tā nu viņi trijatā mazliet parunājās, tad viesismednieks salūkoja kabatā papīru, izplāja un ņēmās vilkt pa to ar pirkstu un skaidrot:

—   Rau, tur… tur, pašā Vilku gravas biežņā. Pats piegaudoju. Atsaucās pieci: trīs ieklīdušie, divi vecaiņi. Vienu dabūju redzēt. Tas tik ir vi-ilks!

Bims pazina vārdus, ko saimnieks atkārtoja, meklējot pēdas: «tur-tur, tur-tur». Un saausījās. Bet, kad svešais pateica «vi-ilks», viņš iepleta acis: tā ir tā baismīgā meža suņu smaka, jgo kuras Bims kādreiz bija sabijies, smaka, par kuru saimnieks toreiz, rādīdams pēdas, biedinoši atkārtoja — «Vilks! Tas, Bim, ir vilks». Un tagad mednieks teica tāpat: «Tas tik ir viilks!»

Viesis aizgāja, atvadījies ari no Bima.

Ivans Ivaničs apsēdās un sāka pielādēt patronas ar prāvām svina lodītēm, pārkaisot tās ar kartupeļu miltiem.

Naktī Bims gulēja nemierīgi.

Jau agri pirms gaismas svīdas viņi izgāja ar bisi uz ielas un nostājās uz stūra. Drīz piebrauca liels automobilis, pilns ar medniekiem. Tie sēdēja segtā kulbā uz soliem, sēdēja klusu un svinīgi. Ivans Ivaničs vispirms iesēdināja Bimu, tad arī pats ielīda kulbā. Vakarējais mednieks teica Ivanam Ivaničam:

—   Ē-e, nē! Kāpēc tad Bimu līdzi!

—   Suņiem vilku medībās nav ko darīt. Sēdināt ārā! — kāds stingri noteica. — Ievankšķēsies — un medības pagalam.

—    Bims nevankšķēs, — Ivans Ivaničs it kā taisnodamies iebilda. — Viņš taču nav dzinējs.

Viņu apstrīdēja vairāki cilvēki uzreiz, taču beidzās ar to, ka vakarējais viesis pateica:

—   Lai paliek! Ar Bimu norīkošu rezerves mastā. Ir tāda vieta, Ivan Ivanič: ir gadījies, ka vilks izlaužas garām karodziņiem, pa atteku.

Bims noskārta, ka viņu negrib ņemt. Arī viņš raudzīja pierunāt blakussēdētājus, taču tumsā neviens to nesaprata. Un tomēr automobilis sāka kustēties.

Saule jau bija uzlēkusi, kad viņi apstājās pie pazīstama mežsarga kordona. Visi izkāpa klusu, ne vārda nerunādami, tāpat kā Bims. Pēc tam ilgi zosu gājienā virzījās gar mežmalu. Neviens nesmēķēja, neieklepojās, pat zābaku pret zābaku neklaudzināja, iedami suņa solī: te ikviens zināja — kurp, kurš un kādēļ. Nezināja vienīgi Bims, taču arī viņš kā ēna soli solī sekoja saimniekam. Tas ejot pieskārās Bima ausij: labi, sak, labi, Bim.

Visiem pa priekšu kā galvenais gāja vakarējais viesis — mednieks. Un nu viņš pacēla roku — visi apstājās. Trīs priekšējie iegāja mežā vēl klusāk, īstā kaķa gaitā, un drīz iznāca atpakaļ. Tagad Galvenais pacēla cepuri un pavicināja uz priekšu. Pēc šās zīmes puse no medniekiem devās viņam līdzi, visiem nopakaļ arī Ivans Ivaničs un Bims. Bims gāja pats pēdējais; klusāk par viņu nevarēja pārvietoties neviens, tomēr Ivans Ivaničs paņēma viņu saitē.

Pēc nedzirdamas Galvenā pavēles pirmais, kas gāja aiz viņa, apstājās pie krūma un sastinga. Drīz tāpat pie ozolāja sastinga otrs, tad trešais, un tā pa vienam vien visi ieņēma sev paredzētās vietas. Pie Galvenā palika Ivans Ivaničs un Bims. Viņi gāja vēl piesardzīgāk nekā iepriekš. Tagad Bims ieraudzīja, ka sāņus gar viņu ceļu nostiepta aukla un uz tās nekustīgi karājas drēbes gabaliņi, kas izskatījās pēc uguns. Pēdīgi Galvenais novietoja arī viņus abus un pats aizgāja atpakaļ.

Bima jutīgā auss tomēr dzirdēja viņa soļus, kaut gan cilvēkiem likās, ka tos neviens nedzird. Bims saklausīja, ka Galvenais aizveda arī pārējos medniekus, taču tik tālu, ka, tiem attālinoties, pat Bims vairs neizšķīra čaboņu.

Iestājās klusums. Sasprindzināts, nemierpilns meža klusums. Bims to juta arī no tā, kā saimnieks sastinga, kā viņam nodrebēja celis, kā viņš bez skaņas attaisīja bisi, ielika patronas, aiztaisīja un atkal sastinga spraigā uzmanībā.

Viņi stāvēja, lazdas krūma piesegti, sāņus no ūdens izrautas bieziem ērkšķiem aizaugušas ierozas. Visapkārt pletās dižens ozolājs, patlaban bargs, nerunīgs. Ik koks — varens spēkainis! Un kuplais pamežs zem tiem vēl stiprāk izcēla neparasto mūžsenā meža varenību.

Bims pārvērtās viss vienā koncentrētā uzmanībā: viņš sēdēja kā sastindzis un tvēra smaržas, taču pagaidām nekā īpaša nemanīja, jo gaiss bija nekustīgs. Un tas Bimu darīja nemierīgu. Ja bija kaut mazākā vēja pūsma, viņš vienmēr zināja, kas ir tur, priekšā, viņš lasīja gaisa strāvas kā rakstu rindiņas, bet bezvēja laikā un vēl tādā mežā — pamēģini vien palikt mierīgs, kad turklāt viņa labais draugs stāv blakus un uztraucas.

Un tad uzreiz sākās.

Signāla šāviens saplosīja klusumu gabalu gabalos: atbalss nodunēja gan te, gan tur, gan kaut kur tālumā. Un tūliņ arī, it kā pieskaņodamies meža dunoņai, tālu, tālu aizvilnīja Galvenā balss:

—   Aiz-ie-iet! O-ho-ho-ho-ho-ho-o-o!

Ivans Ivaničs pieliecās Bimam pie auss un tikko dzirdami pačukstēja:

-— Gulēt!

Bims nogulās. Un drebēja.

—   O-ho-ho-ho-o-o! — auroja mednieki dzinēji.

Klusums tagad sašķīda balsīs, nepazīstamās, negantās, mežonīgās. Klaudzēja nūjas pret kokiem, tarkšķēja klabekļi kā simt žagatu pirms posta stundas. Dzinēju ķēde tuvojās ar klaigām, kņadu un šāvieniem gaisā.

Un tad… Bims sajuta kopš jaunības pazīstamu smaku: vilks! Viņš piespiedās saimniekam pie kājas, mazmazdrusciņ — pavisam tikai mazdruscītiņ! — paslējās uz ķepām un izstiepa asti. Ivans Ivaničs visu saprata.

Viņi ieraudzīja abi: gar karodziņiem, ārpus šāviena joslas, parādījās vilks. Viņš nāca, galvu nodūris, platiem, vēzienīgiem soļiem, aste karājās kā pagale. Un tūliņ arī zvērs. nozuda. Uzreiz, gandrīz tai pašā mirklī ķēdē norībēja šāviens, tam sekoja otrs.

Mežs dārdēja. Mežs bija satraukts, gandrīz saniknots.

Vēl viens šāviens mastā. Nu jau pavisam tuvu. Un kliedzieni aizvien tuvāk, tuvāk un tuvāk.

Vilks, milzenīgs vecs vilks parādījās negaidot. Viņš nāca pa ierozu, ērkšķu aizsegā, bet, ieraudzījis karodziņus, spēji apstājās, it kā kaut kam uzdūries. Taču šeit, virs ierozas, karodziņi karājās augstāk nekā uz visas līnijas, trīskārt augstāk par zvēra augumu. Un ļaužu kņada nāca cieši virsū. Vilks tā kā ne visai apņēmīgi un pat gļēvi iznāca pa karodziņu apakšu un uzreiz atradās piecpadsmit metru attālumā no Ivana Ivaniča un Bima. Viņš pameta vēl dažus platus soļus, bet pa to laiku cilvēks un suns paguva saskatīt, ka zvērs ir ievainots: sānā pletās asins plankums, muti apņēma sarkanīgas putas. ; f

Ivans Ivaničs izšāva. *

Vilks, palēcies uz visām četrām, krasi, galvu nepagriezdams, apcirtās uz šāviena pusi un…. apstājās. Plata, spēcīga piere, asiņu pierietušas acis, atņirgti zobi, sarkanīgas putas… Un tomēr viņš nešķita nožēlojams. Viņš bija skaists, šis brīvais savvaļnieks. Ai nē-, viņš nebija gļēvulis, viņš arī patlaban negribēja krist, lepnais zvērs, bet… tomēr sabruka pie zemes ar visu augumu, lēni tirinādams kājas. Tad aprima, kļuva rāms, nomierinājās.

Bims nespēja to visu izturēt. Viņš pietrūkās kājās un sastinga stājā. Taču kas tā bija par stāju! Spalva uz muguras sabozta, uz skausta slējās gandrīz stāvus gaisā, aste iemiegta kājstarpi: nikna, gļēva, neglīta stāja pie sava brāļa — pie lepnā suņu valdnieka, kas ir jau miris un tāpēc nav bīstams, bet tomēr baisms ar savu smaku, baisms ar savām asinīm. Bims ienīda savu brāli.

Bims ticēja cilvēkam, vilks neticēja. Bims baidījās no brāļa, vilks no viņa nebaidījās pat nāvīgi ievainots.

… Kliedzieni jau bija pievirzījušies cieši klāt. Noskanēja vēl viens šāviens. Un vēl dublēts. Acīmredzot kāds pieredzējis vilks ir gājis pavisam tuvu ķēdei un, iespējams, izlauzies tai cauri pašā pēdējā mirklī, kad cilvēki jau zaudējuši modrību un nupat sāka lasīties kopā. Beidzot no pameža parādījās Galvenais, pienāca pie Ivana Ivaniča un, uz Bimu skatīdamies, noteica:

—   Un tu! Nemaz vairs neizskatās pēc suņa: zvērs kas zvērs. Bet divi tomēr izlauzās cauri, aizgāja. Viens ievainots.

Ivans Ivaničs glaudīja Bimu, apmīļoja, mierināja, bet tas, kaut arī spalvas uz muguras pieglauda, tomēr joprojām grozījās uz vienas vietas, mēli izkāris, ātri, ātri elpoja un griezās projām no cilvēkiem. Bet, kad abi mednieki devās pie nogalinātā vilka, Bims tiem līdzi negāja, bet taisni otrādi — pārkāpdams visus noteikumus, vilkdams līdzi saiti, pagājās metrus trīsdesmit attālāk, atgūlās, nolicis galvu uz dzeltenām lapām, un trīcēja kā drudzī. Atnācis atpakaļ pie viņa, Ivans Ivaničs pamanīja, ka acu baltumi Bimam sarkani, asiņu pierietuši. Zvērs!

—  Ak, Bimka, Bimka! Tev slikti? Protams, slikti. Tā vajag, puika. Vajag.

—   Ņem vērā, Ivan Ivanič, — Galvenais sacīja, — putnu suni var arī sagandēt ar vilku — baidīsies no meža. Suns ir vergs, vilks — brīvs zvērs.

—       Tā tas ir, jā gan, taču Bimam jau četri gadi — pieaudzis suns, ar mežu nav nobaidāms. Toties mežā, kur vilki, viņš no cilvēka vairs

neatkustēs ne soli: uzdursies pēdām un pateiks — «vilki!».

—    Tiesa jau ir: vilki aplasa putnu suņus kā kuslus cālēnus. Bet šo tagad diez vai paņems: tas tev no kājas nost neies, kolīdz saodīs.

—    Redzi nu! Tikai līdz gada vecumam nevajag baidīt ar vilku. Bet citādi — ko var darīt! — lai pierod.

Ivans Ivaničs aizveda Bimu, bet Galvenais palika pie vilka, gaidīdams dzinējus.

Kad visi mednieki sapulcējās kordonā, iedzēra pa mēriņam un sāka tērgavot jautri un uzbudināti, Bims, sevī ierāvies un vientuļš, gulēja sētmalī, kamoltiņā saritinājies, spīvs, sarkanām acīm, uzveikts un aplipis ar vilka dvaku. Ak, ja .Bims varētu zināt, ka liktenis viņam būs lēmis vēlreiz nokļūt šai pašā mežā!

Pie viņa pienāca mežsargs, kordona saimnieks, notupās, paglaudīja pa muguru.

—    Labs suns, labs. Gudrs suns. Visu medību laiku neiekvankšķējies un neiekaucies.

Te visi mīlēja suņus.

Bet, kad mednieki sakāpa automobilī un Ivans Ivaničs tur iesēdināja Bimu, tas kā kaķis izlēca ārā, spalvas saslējis un smilkstēdams: viņš negribēja būt kopā ar trim beigtiem vilkiem.

—   Oho! — iesaucās Galvenais. — Šis tagad nepazudīs.

Nepazīstams tukls mednieks īgni izkāpa no kabīnes un smagnēji ietrausās kulbā, bet kabīnē iesēdās Ivans Ivaničs ar Bimu.

Pēcāk sloku medību nebija vairs diez cik daudz, taču Bims strādāja teicami kā vienmēr. Tomēr vajadzēja tikai viņam saost vilka pēdas, un viņš pārtrauca medības: piespiedās saimniekam pie kājām un — ne soli. Viņš tik skaidri pauda vārdu «vilks». Un tas bija labi. Pēc vilku medībām viņš vēl ciešāk pieķērās Ivanam Ivaničam un stiprāk ticēja tā spēkam. Bims ticēja, ka cilvēks ir labs. Tā liela laime — ticēt. Un mīlēt. Suns bez tādas ticības nav vairs suns, bet savvaļas vilks vai (kas vēl sliktāk) klaiņojošs suns. Šīs divas iespējas paliek ikvienam sunim, ja tas vairs netic saimniekam un ir aizgājis no tā vai arī ticis padzīts. Taču bēdas gaida to suni, kas zaudēs cilvēku draugu, meklēs to, gaidīs. Tas jau vairs nevarēs būt ne savvaļas vilks, ne parasts klaiņojošs suns, bet paliks tas pats, kas bijis, padevīgs un uzticīgs zaudētajam draugam, taču vientuļš līdz mūža galam.

Es nestāstīšu, dārgo lasītāj, neviena no daudzajiem patiesīgajiem stāstiem par tādu uzticību, kas ilgusi gadiem un gadiem un līdz pašam suņa mūža galam. Es pastāstīšu tikai par Bimu ar melno ausi.

6. nodaļa ATVADAS NO DRAUGA

kādu dienu pēc medībām Ivans Ivaničs pārnāca, pabaroja Bimu un likās gultā, vakariņu neēdis un nenodzēsis gaismu. Todien Bims bija pamatīgi nostrādājies, tāpēc ātrir aizmiga un nekā nedzirdēja. T&ču nākamajās dienās Bims sāka ievērot, ka saimnieks aizvien biežāk atgulstas arī dienā, par kaut ko bēdājas, reizēm pēkšņi ievaidas aiz sāpēm. Vairāk nekā nedēļu Bims gāja pastaigā viens pats uz īsu brītiņu — vajadzības pēc. Un tad Ivans Ivaničs iegula, ar mokām viņš aizvilkās līdz durvīm izlaist vai ielaist Bimu. Reiz viņš labu brīdi gultā vaidēja tā kā īpaši skumīgi. Bims piegāja, apsēdās pie gultas, vērīgi ielūkojās draugam sejā, tad nolika galvu uz tā izstieptās rokas. Viņš ieraudzīja, kāda saimniekam kļuvusi seja: bāla, bāla, zem acīm melnas vīlītes, neskūtā bārda smaili paslējusies. Ivans Ivaničs pagrieza galvu pret Bimu un vārgā balsī klusu sacīja:

— Nu? Ko darīsim, puika?… Slikti man, Bim, slikti. Šķemba… aizlīduši līdz sirdij. Slikti, Bim.

Viņa balss bija tik neparasta, ka Bims satraucās. Viņš sāka staigāt pa istabu, vienā gabalā skrāpēdamies pie durvīm, it kā vedinādams: «Celies, sak, iesim, iesim!» Bet Ivans Ivaničs baidījās pakustēties. Bims atkal apsēdās viņam blakus un klusītēm nosmilkstējās.

—   Kas būs, būs, Bimka, pamēģināsim ari, — Ivans Ivaničs ar mokām izdabūja un piesardzīgi paslējās sēdus.

Viņš brītiņu pasēdēja uz gultas malas, tad piecēlās kājās un, ar vienu roku balstīdamies pret sienu, otru turēdams pie sirds, lēnām virzījās uz durvīm. Bims gāja līdzās, nenovērsdams skatienu no drauga, un ne reizi, ne reizi nepaluncināja asti. Viņš it kā gribēja sacīt: nu, redzi, ir labi. Ejam, ejam lēnītiņām, ejam.

Kāpņu laukumiņā Ivans Ivaničs piezvanīja pie kaimiņu durvīm un, kad tanīs parādījās meitene Ļusja, kaut ko tai pateica. Tā iemetās atpakaļ istabā un atgriezās kopā ar vecenīti Stepanovnu. Tiklīdz Ivans Ivaničs tai pateica to pašu vārdu «šķemba», vecīte sarosījās, paņēma viņu zem rokas un vadīja atpakaļ.

—  Jums jāguļ, Ivan Ivanič! Jāguļ! Reče, tā, — Stepanovna nobeidza, kad viņš atkal atgūlās uz muguras. — Gulēt. Tikai gulēt. — Viņa paņēma no galda atslēgas un aši aizgāja, gandrīz skriešus, vecišķi tipinādama.

Protams, Bims trīsreiz atkārtoto vārdu «gulēt» uztvēra tā, it kā tas attiektos arī uz viņu. Viņš apgūlās blakus gultai, nenovērsdams skatienu no durvīm: saimnieka bēdīgais stāvoklis, Stepanovnas uztraukums un tas, ka viņa paņēma no galda

atslēgas, — tas viss atsaucās uz Bimu un viesa viņā nemierpilnas gaidas.

Drīz viņš izdzirdēja: slēdzeni kāds iebāza atslēgas caurumā, atslēga noklikstēja, durvis atvērās, priekšnamā atskanēja balsis, tad ienāca Stepanovna un viņai līdzi trīs sveši cilvēki baltos uzsvārčos — divas sievietes un vīrietis. Tie oda citādi nekā cilvēki, drīzāk tā kā mazā kastīte, kas karājās pie sienas un ko saimnieks vēra vaļā tikai tad, kad sacīja: «Slikti man, Bim, slikti, nelabi.»

Vīrietis apņēmīgi tuvojās gultai, bet…

Bims kā zvērs klupa viņam virsū, atspērās ar ķepām pret krūtīm un divreiz ierējās no visa spēka.

«Prom! Prom!» Bims uzkliedza. v

Vīrs atsprāga atpakaļ, atgrūda Bimu, sievietes izmetās priekšnamā, bet Bims apsēdās pie gultas, drebēja pie visām miesām un, redzams, bija gatavs drīzāk atdot dzīvību nekā pielaist nezināmus ļaudis pie drauga viņam tik grūtā brīdī.

Ārsts, durvīs stāvēdams, ierunājās:

—   Tad ta gan suns! Ko nu lai darām?

Tad Ivans Ivaničs ar mājienu paaicināja Bimu tuvāk, mazliet pagriezies, noglaudīja tam galvu. Bet Bims piespiedās ar plecu draugam klāt, laizīja viņam kaklu, seju, rokas…

—         Nāciet nu, — Ivans Ivaničs, uzlūkodams ārstu, klusu pateica.

Tas pienāca.

—   Sniedziet man roku!

Tas pasniedza.

—   Labdien.

—   Labdien, — sacīja ārsts.

Bims pieskārās ar purnu ārsta rokai, un tas suņu valodā nozīmēja: «Ko lai dara! Kad tā, tad tā: mana drauga draugs ir arī mans draugs.»

Ienesa nestuves. Uz tām noguldīja Ivanu Ivaniču. Viņš ar pūlēm izmocīja:

—   Stepanovna… pieskatiet Bimu, dārgā! No rītiem izlaidiet ārā! Viņš pats drīz pārnāk… Bims mani gaidīs. — Un Bimam: — Gaidīt… Gaidīt.

Bims zināja vārdu «gaidīt»: pie veikala — «sēdēt, gaidīt», medībās, pie mugursomas — «sēdēt, gaidīt». Patlaban viņš nosmilkstējās un paluncināja asti, tas nozīmēja: «O, mans draugs atgriezīsies! Viņš aiziet, bet drīz būs atpakaļ.»

Saprata gan viņu vienīgi Ivans Ivaničs, pārējie nesaprata — to viņš izlasīja visu acīs. Bims apsēdās pie nestuvēm un uzlika uz tām ķepa. Ivans Ivaničs to paspieda.

—   Gaidīt, puika. Gaidīt.

Lūk, to gan Bims nekad nebija redzējis, ka draugam no acīm tā kā zirņi noripotu ūdens lāses.

Kad aiznesa nestuves un noklikstēja atslēga, viņš nogūlās pie durvīm, izstiepa priekšķepas un nolika galvu uz grīdas, pagriezis to uz sāniem: tā suņi mēdz apgulties, kad viņiem sāp vai ir skumji; arī mirst viņi visbiežāk šādā pozā.

Bims tomēr nenomira aiz grūtsirdības kā tas suns — aklā pavadonis, kas bija nodzīvojis ar viņu kopā daudz gadu. Tas bija nogulies pie saimnieka kapa, atteicies no barības, ko tam pienesa labsirdīgie kapsētas apmeklētāji, un piektajā dienā ar saullēktu nomiris. Tas ir patiess notikums, nevis izdomājums. Pazīstot neparasto suņa uzticību un mīlestību, reti kāds mednieks par suni teiks: «Nobeidzās,» — viņš allaž sacīs: «Nomira.»

Nē, Bims nenomira. Bimam bija skaidri pasacīts: «Gaidīt!» Viņš tic, ka draugs pārnāks. Cik gan reižu nav tā bijis: pasaka «gaidīt» un noteikti pārnāk.

Gaidīt! Tas patlaban ir viss Bima dzīves uzdevums.

Bet cik grūti bija tonakt vienam, cik sāpīgi! Kaut kas notiek citādi nekā parasti… No uzsvārčiem ož pēc nelaimes. Un Bims saskuma.

Ap pusnakti, kad uzlēca mēness, kļuva neizturami. Pat līdzās saimniekam tas allaž darīja viņu nemierīgu, šis mēness: acis tam ir, ta? raugās ar šīm nedzīvajām acīm, spīd ar ifedzivu, saltu gaismu; un Bims ierāvās tumšā kaktā. Tagad tā skats taisni šermuļus uzdzen, bet saimnieka nav. Un tad, dziļā naktī, viņš sāka gaudot — gari stiepti, ar žēlu piebalsu, gaudoja kā pirms nelaimes. Viņš ticēja, ka viņu kāds uzdzirdēs, varbūt arī pats saimnieks uzdzirdēs.

Ienāca Stepanovna.

— Nu, ko tu, Bim? Ko? Ivana Ivaniča nava. Aijaijai, slikti.

Bims neatbildēja nedz ar skatienu, nedz ar asti. Viņš tikai lūkojās uz durvīm. Stepanovna ieslēdza gaismu un izgāja. Ar uguni kļuva vieglāk — mēness aizvirzījās tālāk un saruka mazāks. Bims ierīkojās zem pašas spuldzītes, ar muguru pret mēnesi, taču drīz vien atkal apgulās pie durvīm — gaidīt.

Rītā Stepanovna atnesa biezputru, ielika to Bima bļodiņā, taču viņš pat nepiecēlās. Tā bija rīkojies ari suns — aklā pavadonis —, tas nepiecēlās arī tad, kad atnesa ēdamo.

—   Pavei vien, nabadziņš, — ko? Taisni saprašanas pietrūkst. Nu, ej pastaigājies, Bim! — Viņa plaši atvēra durvis. — Ej pastaigājies!

Bims pacēla galvu, vērīgi paskatījās uz vecenīti. Vārds «pastaigāties» viņam ir pazīstams, tas nozīmē tikt savā vaļā, bet «ej, ej pastaigāties» — tā ir pilnīga brīvība. O, Bims zināja, kas ir brīvība: dari visu, ko saimnieks atļauj. Nu viņa nav, bet te saka: «Ej pastaigājies!» Kas tad tā par brīvību?

Stepanovna neprata ar suņiem apieties, nezināja, ka tādi kā Bims saprot cilvēku arī bez vārdiem, bet tie vārdi, ko viņi pazīst, ietver sevī daudz ko un katrā atsevišķā gadījumā var būt ar dažādu jēgu. Viņa savā sirdsvientiesībā sacīja:

—   Negribi biezputru, tad ej pameklē kaut ko. Tu jau ari zālīti labprāt ēd. Kazi, arī atkritumu bedrē šo to izkasīsi (viņa naivā prātā nezināja, ka Bims atkritumu bedrē degunu nebāž). Ej pameklē!

Bims piecēlās, pat noskurinājās. Kas nu? «Meklē»? Ko meklēt? «Meklē» nozīmē: meklē noslēptu siera šķēlīti, meklē nomedītu putnu, meklē pazaudētu vai paslēptu lietu. «Meklē» — tā ir pavēle, bet, ko meklēt, Bims nosaka saskaņā ar apstākļiem — atkarībā no tā, kas kuro reizi notiek. Bet ko lai meklē pašlaik? .

To visu viņš Stepanovnai izteica ar acīm, asti, jautājošu mīņāšanos priekšķepām, taču viņa it nenieciņa nesaprata, tikai atkārtoja:

—   Ej pastaigāties! Meklē!

Un Bims metās uz durvīm. Kā zibens nodrāzās pa kāpnēm no otrā stāva, izlēca pagalmā. Meklēt, meklēt saimnieku! Lūk, kas jāmeklē — vairāk nekas: tā viņš saprata. Rau, šeit stāvēja nestuves. Jā gan, stāvēja. Tepat arī nu jau ar ožu tikko samanāmas baltos uzsvārčos ģērbušos cilvēku pēdas. Automobiļa pēdas. Bims apmeta loku, iegāja tajā (tā būtu rīkojies pat gluži neapdāvināts suns), taču atkal — tās pašas pēdas. Viņš sekoja tām, izgāja uz ielas un uzreiz turpat pie stūra tās nozaudēja: tur viss ce]š oda pēc tās pašas gumijas. Cilvēku pēdas ir dažādas, to ir daudz, bet automobiļu pēdas saplūdušas visas vienkop un visas ir vienādas. Taču tās — viņam vajadzīgās veda no pagalma turp, aiz stūra, tātad arī jāiet turp.

Bims izskrēja vienu ielu, otru, atgriezās pie mājas, apskraidīja vietas, kur viņi ar Ivanu Ivaniču bija staigājuši, — nekādu pazīmju, nekādu un nekur. Reiz viņš iztālēm ieraudzīja rūtainu naģeni, panāca to cilvēku — nē, nav tas. Vērīgāk ielūkojies, viņš konstatēja: izrādās, rūtainas naģenes valkā ļoti daudzi. Kā viņš varēja zināt, ka šoruden pārdeva tikai rūtainas naģenes un tāpēc tās patika visiem? Agrāk viņš to it kā nebija pamanījis, jo suņi vienmēr pievērš uzmanību (un ielāgo) galvenokārt cilvēka apģērba apakšējai daļai. Tas viņiem vēl mantojums no vilka, no dabas, no daudziem gadsimtiem. Tā, piemēram, lapsa, ja mednieks nostājies aiz bieza krūma, kas viņu aizsedz tikai līdz jostas vietai., nepamana cilvēku, ja tas nekustas un ja vējš neuzpūš viņa smaku. Tā ka Bims negaidot saskatīja te kādu netiešu jēgu: pa augšpusi nav ko meklēt, jo galvas var būt vienādas pēc krāsas, pielāgotas cita citai.

Diena bija padevusies skaidra. Dažās ielās lapas lāsumiem sedza ietves, citās gulēja kā blīvs klājiens, tā ka, gadījusies te kaut vai sīka daļiņa saimnieka pēdu, Bims to būtu uztvēris. Taču — nekur un nekā.

Ap dienas vidu Bims zaudēja cerības. Un pēkšņi kādā pagalmā viņš uzdūrās nestuvju pēdām: te tās bija stāvējušas. Bet tad šās pašas smakas strāvas sāka plūst no malas. Bims sekoja tai kā pa iesliedētu celiņu. Sliekšņi oda pēc cilvēkiem baltajos uzsvārčos. Bims paskrāpējās pie durvīm. Viņam atvēra meitene, arī baltā uzsvārcī, un izbailēs atsprāga atpakaļ. Taču Bims viņu sveicināja kā vien mācēdams un vaicāja: «Vai šeit nav Ivana Ivaniča?»

—   Ej prom, ej prom! — viņa iekliedzās un aizcirta durvis. Tad mazliet pavēra un kādam uzsauca: — Petrov! Aizdzen to suni, citādi šefs mazgās man galvu, sāks ārdīties: «Suņu kūts, nevis ātrā palīdzība!» Triec projām!

No garāžas pienāca vīrs melnā virsvalkā, piecirta kājas pret Bimu un bez kāda naidīguma, it kā tikai pienākuma pēc un pat slinki uzkliedza:

—   Es tev gan, maitasgabals! Vācies! Vācies!

Nekādus tādus vārdus kā «šefs», «suņu kūts»,

«triec projām», «mazgāt galvu», «ārdīties» un nepagalam jau «ātrā palīdzība» Bims nesaprata un pat nebija nekad dzirdējis, taču vārdi «ej prom» un «vācies» savienojumā ar intonāciju un noskaņu bija labi saprotami. Tie Bimu pievilt nevarēja. Viņš paskrēja kādu gabaliņu un apsēdās, un skatījās uz tām durvīm. Ja cilvēki zinājuši, ko

Bims meklē, viņi tam palīdzētu, kaut arī Ivanu Ivaniču nebija atveduši šurp, bet nogādājuši taisni slimnīcā. Taču ko lai dara, ja suņi cilvēkus saprot, bet tie ne ikreiz saprot suņus un pat cits citu? Blakus minot, Bimam tādas dziļas domas nav pieejamas; nesaprotami bija arī tas, uz kāda īpaša pamata viņu nelaiž iekšā pa durvīm, pie kurām viņš godīgi skrāpējies, uzticīgi un atklāti un aiz kurām droši vien mīt viņa draugs.

Līdz pašam vakaram Bims sēdēja ceriņu krūmā ar jau nobālējušām lapām. Reizēm piebrauca mašīnas, no tām kāpa ārā cilvēki baltos uzsvārčos un veda kādu zem rokām vai tāpat vien gāja nopakaļ; retumis no automobiļa iznesa cilvēku uz nestuvēm, tad Bims piegāja mazliet tuvāk, pārbaudīja smaržu: nē, nav viņš. Pret vakaru sunim pievērsa uzmanību arī citi ļaudis. Kāds atnesa desas ripulīti — Bims tam nepieskārās; kāds grasījās ņemt viņu aiz kakla siksnas — Bims paskrēja nost; pat tas tēvocītis ar melno virsvalku vairākkārt gāja garām un apstājies līdzjūtīgi noraudzījās Bimā, un nedauzīja kājas. Bims sēdēja kā sastindzis un nevienam nekā neteica. Viņš gaidīja.

Mijkrēslī viņš attapa: un ja nu saimnieks ir mājās? Un naski tecēja projām vieglu riksi.

Pa pilsētu skrēja skaists, labi kopts suns ar spožu spalvu — balts, ar melnu ausi. Jebkurš lāga pilsonis sacīs: «Ai, kāds jauks medību suns!»

Bims paskrāpējās pie ierastajām durvīm, taču tās nevērās vaļā. Tad viņš apgūlās pie sliekšņa, saritinājies kamolā. Negribējās ne ēst, ne dzert — nekā negribējās. Skumjas.

Uz kāpņu laukumiņa iznāca Stepanovna.

—   Atnāci, bēdulīt?

Bims paluncināja asti tikai vienu reizi («atnācu»).

—   Vei, še, tagad nu paēd vakariņas! — Viņa piestūma bļodiņu ar šārīta biezputru.

Bims nepieskārās.

—    Tā jau es zināju: pats esi ieturējies. Gudrinieks. Guli nu vien. — Un aizvēra aiz sevis durvis.

Tonakt Bims vairs negaudoja. Taču ari neatkustēja no durvīm: gaidīt!

Bet no rīta atkal kļuva nemierīgs. Meklēt, meklēt draugu! Tā ir visa dzīves jēga. Un, kad Stepanovna viņu izlaida, viņš vispirms aizskrēja pie cilvēkiem baltajos uzsvārčos. Taču šoreiz kāds tukls vīrs kliedza uz visiem un vienā gabalā atkārtoja vārdu «suns». Bimam svieda ar akmeņiem, kaut arī tīšuprāt garām, vēzījās nūjām un galu galā gaužām sāpīgi uzšāva viņam ar garu rīksti. Bims paskrēja pie malas, apsēdās, brītiņu pasēdēja un acīmredzot nolēma: te viņa nevar būt, citādi nebūtu tik nežēlīgi tramdījuši. Un. galvu nokāris, Bims devās projām.

Pa pilsētu gāja vientuļš, skumjš, nepelnītu pārestību cietis suns.

Viņš iznāca uz mutuļojošas ielas. Ļaužu bija milzums, un visi steidzās, retumis ar skubu pārmīdami pa vārdam, plūda nez kurp un plūda bez gala. Droši vien Bimam iešāvās prātā: «Vai viņš neies šeit garām?» Un bez jebkādas loģikas viņš apsēdās ēnā uz stūra, netālu no vārtiņiem, un sāka vērot, uzmanīdams gandrīz ikvienu cilvēku.

Pirmkārt Bims pamanīja, ka visi cilvēki, izrādās, ož pēc automobiļa dūmiem un tikai cauri tiem sūcas citas — gan stiprākas, gan vājākas smaržas.

Rau, iet cilvēks, kalsns, stalts, lielos, stipri nošķiebtos saišzābakos un nes tīkliņā kartupeļus, tādus pašus, kādus parasti nesa mājās saimnieks. Kalsnais nes kartupeļus, bet ož pēc tabakas. Soļo aši, aši, steidzas, it kā gribēdams kādu panākt. Taču tā tikai likās — ikviens steidzas kādu panākt kā lauka pārbaudēs, kālab gan citādi vajadzētu tā skriet pa ielu, skriet iekšā un ārā pa durvīm un atkal no jauna skriet?

—   Sveiks, Melnā auss! — kalsnais, garām iedams, izmeta.

«Labdien,» Bims nīgri atņēma, asti nepacēlis, tikai mazliet pakustinājis, nešķiezdams saspringto uzmanību un ielūkodamies cilvēkos.

Bet, lūk, aiz viņa nāk cilvēks kombinezonā, tas ož tā, kā ož siena, ja to nolaiza (slapja siena). Viņš gandrīz viscaur ir pelēcīgi balts. Nes garu, baltu nūju ar bārdiņu galā un smagu somu.

—    Ko tad tu te? — viņš apstājies jautāja Bimam. — Apsēdies gaidīt saimnieku vai esi noklīdis?

«Jā, gaidīt,» Bims atbildēja, pamīņājies ar priekšķepām.

—    Tad na, ņem! — Viņš izvilka no somas turziņu, nolika Bimam priekšā konfekti un papurināja suni aiz melnās austiņas. — Ed, ēd! (Bims nepieskārās.) Dresēts. Inteliģents! No sveša šķīvja neēdīs. — Un gāja tālāk lēnītēm, mierīgi, ne tā kā visi.

Kā nu kuram, bet Bimam šis cilvēks ir labs: viņš zina, ko nozīmē «gaidīt», viņš sacīja «gaidīt», viņš Bimu saprata.

Resns, pārlieku resns vīrs, ar resnu nūju rokā, biezām, melnām acenēm uz deguna, nes biezu mapi: viss viņam ir biezs un resns. Viņš izteikti ož pēc papīriem, pa kuriem Ivans Ivaničs čukstināja nūjiņu, un vēl, šķiet, pēc tiem dzeltenajiem papīriņiem, kurus arvien bāž kabatā. Viņš apstājās pie Bima un iesaucās:

—   Fu tu! Kas nu vēl nebūs! Ir gan laiki: suņi uz prospekta.

Pa vārtiņiem iznāca sētnieks ar slotu un nostājās līdzās Resnajam. Bet tas turpināja, vērsdamies pie sētnieka un ar pirkstu rādīdams uz Bimu:

—    Redzi? Liekas, tavā teritorijā?

—   Fakts, redzu. — Un atspiedās uz slotas, paslējis to ar zariem uz augšu.

—   Redzi… Nekā tu neredzi, — piktojās dusmīgais vīrs. — Pat konfekti nerij, atēdies. Kā lai te tālāk dzīvo?! — Viņš bija galīgi pārskaities.

—   Nu tad nedzīvo, — pamācīja sētnieks un vienaldzīgi piebilda: — Vai tu re, kā esi izkāmējis, nabadziņš!

—   Apvaino! — Resnais ierēcās.

Apstājās trīs jauni puiši un nez kāpēc smaidīja, raudzīdamies drīz uz Resno, drīz uz Bimu.

—   Kas jums te smieklīgs? Kas smieklīgs? Es viņam saku… suns! Tūkstotis suņu, pa divi trīs kilogrami gaļas katram — divas trīs tonnas dienā. Apjēdzat, cik sanāks?

Viens no puišiem iebilda:

—   Trīs kilogramus pat kamielis neapēdīs.

Sētnieks nesatricināmā mierā izlaboja:

—        Kamieļi gaļu neēd. — Negaidot viņš paķēra slotu šķērsām aiz kāta un sāka spēcīgi vicot pa asfaltu Resnajam gar kājām. — Paiet pie malas, pilsoni. Nu? Ko es teicu, kokapauris tāds!

Resnais spļaudīdamies aizgāja. Arī tie trīs puiši smiedamies gāja savu ceļu. Sētnieks tūliņ pārtrauca slaucīšanu. Viņš noglaudīja Bimam muguru, brītiņu pastāvēja un pateica:

— Sēdi vien, gaidi! Atnāks. — Un iegāja pa vārtiņiem.

No visa šā ķīviņa Bims ne tikvien saprata vārdus «gaļa», «suns», bet dzirdēja balsu intonāciju un, galvenais, visu redzēja, un ar to jau pietika, lai gudrs suns atskārstu: Resnajam dzīve ir nelaba, sētniekam — laba; viens ir ļauns, otrs — labs. Kurš gan vēl labāk, ja ne Bims, varētu zināt, ka mazā gaismiņā uz ielām dzīvo vienīgi sētnieki un ka tie suņus ciena? Tas, ka setnieks aizdzina Resno, Bimam pat zināmā mērā bija pa prātam. Vispār šis nejaušais atgadījums tikai novērsa Bima uzmanību, kaut gan varbūt izrādījās noderīgs tai ziņā, ka viņš sāka neskaidri apjaust: cilvēki ir dažādi, tie vai: būt gan labi, gan slikti. Ko lai dara, mēs no savas puses piebildīsim: ka arī tur savs labums. Taču pagaidām Bimam tas it nemaz nebija svarīgi — nav ko galvu lauzīt: viņš vēroja un vēroja gājējus.

No dažām sievietēm nāca asa un nepanesama — tāda kā kreimeņu smaka; oda pēc tām baltajām puķītēm, kuras apdullina ožu un kuru tuvumā Bims nekā nevarēja saost; tādos gadījumos viņš aizgriezās un kādu brītiņu aizturēja elpu — viņam nepatika. Lielākajai daļai sieviešu lūpas bija tādā pašā krāsā kā tie karodziņi vilku medībās; arī šī krāsa Bimam nepatika, tāpat kā tā nepatīk visiem dzīvniekiem, it īpaši suņiem un vēršiem. Gandrīz visas sievietes kaut ko nesa rokās. Bims ievēroja, ka vīrieši ar nešļavām gadās retāk, bet sievietes — bieži.

… Taču Ivana Ivaniča aizvien vēl nav un nav. Ak, mans draugs! Kur gan tu esi?…

Ļaudis plūda un plūda. Bima skumjas tā kā mazliet pierima, izkliedējās ļaužu drūzmā, un viņš vēl vērīgāk lūkojās uz priekšu — vai nenāk viņš. Šodien Bims gaidīs šeit. Gaidīt!

Pie viņa apstājās kāds vīrs ar gaļīgām, noļukušām lūpām, dziļām grambām sejā, uzrautu degunu, izvalbītām acīm un iekliedzās:

—   Nejēdzība! (Cilvēki sāka apstāties.) Apkārt plosās gripa, epidēmija, kuņģa vēzis; bet kas notiek šeit? — Viņš grūda pret Bimu platu delnu. — Te, kur apgrozās ļaužu masas, darbarūķu burzmā sēž dzīvs sērgas perēklis!

—    Nav jau nu katrs suns tūlīt sērgas perēklis. Paskatieties, cik jauks sunītis, — iebilda kāda meitene.

Strupdegunis nomērīja viņu ar skatienu no galvas līdz kājām un otrādi un sašutis novērsās.

—   Kāda mežonība! Kāda jūsos mīt mežonība, pilsonīt!

Un tad… Eh, būtu Bims bijis cilvēks! Rau, pienāca tā pati Tanta, «padomju sieviete», tā mēlnese. Bims sākumā sabijās, bet tad, saslējis uz skausta spalvu, ieņēma aizsardzības pozīciju. Bet Tanta sāka tarkšķēt, vērsdamās pie visiem, kas puslokā stāvēja apkārt zināmā atstatumā no Bima.

—   Mežonība, kā tad, ka mežonība! Viņš taču man iekoda. Ie-ko-da! — Un rādīja visiem roku.

—          Kur iekoda? — jautāja jauneklis ar portfelīti. — Parādiet!

—          Tu man vēl runāsi, kucēn! — Un viņa noslēpa roku.

Visi, izņemot Strupdeguni, iesmējās.

—          Audzināja tevi, velnabērnu, institūtā, tad ta gan izaudzinājuši riebekli, — viņa klupa virsū studentam. — Tu man, padomju sievietei, neticēsi? Ko tad tu vēlāk nedarīsi? Kurp gan mēs ejam, dārgie pilsoņi? Vai patiešām mums vairs padomju varas nav?

Jauneklis piesarka un aizsvilās:

—           Ja jūs pati zinātu, kā izskatāties no malas, tad jūs apskaustu šo suni. — Viņš paspēra soli Tantai tuvāk un uzkliedza: — Kas jums devis tiesības apvainot? -

Kaut gan Bims vārdus nesaprata, taču ilgāk vairs nevarēja izturēt: viņš palēcās uz Tantas pusi, ierējās no visa spēka un atspērās ar visām četrām kājām, apvaldīdams turpmāko rīcību (par sekām viņš vairs negalvoja). Inteliģents! Un tomēr — suns.

Tanta iebļāvās nelabā balsī:

—   Mili-ci-ija! Mili-ci-ija!

Kaut kur atskanēja svilpe, kāds, pienākdams klāt, uzkliedza:

—           Iet, iet garām, pilsoņi! Iet katrs savu ceļu! — Tas bija milicis (Bims pat mazliet pavēdināja asti, nevērojot uzbudināj umu). — Kurš kliedza?! Jūs? — milicis uzrunāja Tantu.

—   Viņa, — students apstiprināja.

Iejaucās Strupdegunis.

—   Kurp jūs skatāties? Ar ko jūs nodarbojaties? — viņš ņēmās milici gremzt. — Suņi, suņi — apgabala pilsētā uz prospekta!

—   Suņi! — brēca Tanta.

—   Un, lūk, šādi mežonīgi pitekantropi! — kliedza arī students.

—   Viņš mani apvainoja! — Tanta bija tuvu raudām.

—   Pilsoņi, iz-klīst! Bet jūs, jūs un arī jūs — ejam uz miliciju! — Viņš norādīja uz Tantu, jaunekli un Strupdeguni.

—   Un suns?! — Tanta iespiedzās. — Godīgus cilvēkus uz miliciju, bet suni…

—   Neiešu, — jauneklis nocirta.

Pienāca otrs milicis.

—    Kas šeit notiek?

Cilvēks ar kaklasaiti un platmali prātīgi un ar cieņu paskaidroja:

—    Ek vei, šitentas studentiņš negrib uz miliciju, neklausa. Šitentie, vei, abi divi grib, bet šitentas negrib. Nepaklausīšana. Bet tas nav atļauts. Ja ved — jāiet. Vai nu maz ko… — Un viņš, aizgriezies no visiem pārējiem, ar lielu pirkstu paurbināja sev ausī, it kā paplezdams platāku dzirdes atveri. Šis žests nepārprotami liecināja par pašapziņu, noteiktību, domu stingrumu un neapstrīdamu pārākumu pār visiem klātesošajiem, pat pār miličiem.

Abi miliči saskatījās un tomēr aizveda studentu līdzi. Viņiem nopakaļ slāja Strupdegunis un Tanta. Ļaudis izklīda, vairs nelikdamies zinis par suni; palika tikai tā jaukā meitene. Viņa piegāja pie Bima, noglaudīja to un arī gāja miličiem nopakaļ. Gāja pati no laba prāta, kā konstatēja Bims. Viņš noskatījās tai pakaļ, pamīņājās uz vietas un sāka skriet, panāca to un soļoja blakus.

Cilvēks un suns devās uz miliciju.

—   Ko tad tu gaidīji, Melnā auss? — meitene apstājusies jautāja.

Bims sērīgi atsēdās un nodūra galvu.

—   Vēders tev gluži iekrities, mīļais. Es tevi pabarošu, pagaidi, pabarošu, Melnā auss!

Nu jau vairākkārt Bimu bija nosaukuši par «Melno ausi». Arī saimnieks kādreiz bija uzbildis: «Ek tu, Melnā auss!» Tas bija sen, vēl Bima bērnībā. «Kur gan ir mans draugs?» Bims domāja. Un tūliņ atkal gāja meitenei blakus bēdīgs un grūtsirdīgs.

Milicijā viņi iegāja kopā. Tur klaigāja Tanta, rēca tēvocis Strupdegunis, galvu nokāris,,.klusēja students, bet aiz galda sēdēja nepazīstams milicis un ar klaju nepatiku noraudzījās uz visiem trim.

Meitene sacīja:

—   Atvedu vainīgo. — Un norādīja uz Bimu. — Ļoti jauks dzīvnieks. Es tur visu redzēju un dzirdēju no paša sākuma. Šis puisis, — viņa pamāja uz studentu, — ne pie kā nav vainīgs.

Viņa stāstīja mierīgi, fādīdama te uz Bimu, te uz kādu no tiem trim. Viņu mēģināja pārtraukt, taču milicis stingri apturēja gan Tantu, gan Strupdeguni. Pret meiteni viņš izturējās ar skaidri redzamu labvēlību. Nobeigumā viņa jokojot pavaicāja:

—   Vai es pareizi runāju, Melnā auss? — Un, pagriezusies pret milici, vēl piebilda: — Mani sauc par Dašu. — Tad Bimam: — Es esmu Daša. Vai saprati?

Bims ar visu savu būtni rādīja, ka viņš meiteni ciena.

—   Bet tagad šurp pie manis, Melnā auss! Pie manis! — milicis pasauca.

O, šo vārdu «pie manis» Bims pazina! Tik tiešām pazina. Un viņš piegāja.

Milicis vieglītēm paplikšķināja viņam pa kaklu, saņēma aiz siksnas, apskatīja numuriņu un kaut ko pierakstīja. Bet Bimam pavēlēja:

—    Gulēt!

Bims nogūlās, kā klājas: pakaļkājas sev apakšā, priekšējās izstieptas uz priekšu, galva — aci pret aci ar sarunas biedru un mazlietiņ sāniski.

Tad milicis telefona klausulē vaicāja:

—   Mednieku biedrība?

«Medības!» Bims nodrebēja. «Medības!» Ko gan tas nozīmē šeit?

—    Mednieku biedrība? No milicijas. Divdesmit ceturto numuru paskatieties. Seters… Kā tā — nav? Nevar būt. Suns ir labs, dresēts… Uz pilsētas padomi? Labi. — Nolika klausuli un pacēla vēlreiz, kaut ko jautāja un sāka pierakstīt, balsī atkārtodams: — Seters… ar iedzimtiem ārējiem defektiem, apliecības par ciltsrakstiem nav, īpašnieks Ivans Ivanovičs Ivanovs, Caurbrauktuves iela, četrdesmit viens. Pateicos. — Tad viņš uzrunāja meiteni: — Jūs, Daša, esat malacis. Saimnieks ir atradies.

Bims sāka lēkāt, pabadīja ar-degunu milicim celi, nolaizīja Dašai roku un raudzījās viņai acīs, taisni acīs, tā, kā var raudzīties tikai gudri un piemīlīgi, paļāvīgi suņi. Viņš taču saprata, ka runā par Ivanu Ivaniču, par viņa draugu, par viņa brāli, par viņa dievu, kā šādā gadījumā būtu sacījis cilvēks. Un trīsēja aiz saviļņojuma.

Milicis skarbi uzrūca Tantai un Strupdegunim:

—   Ejiet! Uz redzēšanos.

Tēvocis ņēmās dežurantu gremzt:

—          Un tas ir viss? Vai tad var būt kāda kārtība pēc visa tā? Izlaiduši!

—          Ejiet, ejiet, vecotēv! Uz redzēšanos. Atpūtieties.

—          Kas es tev par «vecotēvu»? Tēvs es tev varu būt, papiņš. Pat maigu izturēšanos aizmirsuši, sumpurņi tādi. Bet gribat šitādus, vai, — viņš pabakstīja ar pirkstu uz studenta pusi, — šitādus gribat audzināt, galviņu šiem glaudīt, galviņu. Bet viņš jums — pagaidiet tikai! — VļļSu. Un aprīs. — Viņš ierējās patiešām gluži ^abļski, kā īsts suns.

Bims, protams, atbildēja ar to pašu.

Dežurants iesmējās.

—          Paskatieties, papuci, suns taču saprot, jūt līdzi.

Bet Tanta, satrūkusies no divkāršā — cilvēka un suņa — rējiena, kāpās atmuguriski no Bima uz durvīm un kliedza:

—          To viņš uz mani, uz mani! Un milicijā nekādas aizstāvības padomju sievietei!

Viņi tomēr aizgāja.

—          Un ko tad mani — aizturēsiet? — drūmi noprasīja students.

—          Paklausīt vajag, dārgais. Ja aicina — jānāk. Tāds ir noteikums.

—          Noteikums? Tāda noteikuma nav, ka cilvēks skaidrā prātā zem rokām vedams uz miliciju kā zaglis. Tai tantai vajadzētu piecpadsmit diennaktis, bet jūs… Eh jūs! — Un viņš aizgāja, papurinājis Bimam ausi.

Tagad jau Bims galīgi nekā vairs nesaprata: slikti cilvēki lamā milici, arī labie lamā, bet milicis pacieš un vēl smejas, te, redzams, pat gudrs suns nevar tikt skaidrībā.

—   Vai pati aizvedīsiet? — dežurants vaicāja Dašai.

—   Pati. Uz mājām, Melnā auss, uz māj ām!

Bims tagad gāja pa priekšu, atskatīdamies uz Dašu un pagaidīdams: viņš ļoti labi zināja vārdu «uz mājām» un veda meiteni tieši uz mājām. Cilvēki neapjēdza, ka viņš arī pats būtu aizgājis uz dzīvokli, tiem likās, ka viņš ir padumjš suns; tikai Daša visu saprata, vienīgi Daša — rau, šī gaišmatainā meitene ar lielām, domīgām un siltām acīm, kurām Bims noticēja no pirmā skatiena. Un viņš to atveda pie savām durvīm. Viņa piezvanīja — atbildes nebija. Piezvanīja vēlreiz, šoreiz pie kaimiņiem. Iznāca Stepanovna. Bims viņu sveicināja: viņš bija redzami jautrāks nekā vakar, viņš sacīja: «Atnāca Daša. Es atvedu Dašu.» (Citādiem vārdiem nevar izskaidrot Bima skatienus pārmaiņus uz Stepanovnu un uz Dašu.)

Sievietes sarunājās klusām, minēja «Ivanu Ivaniču» un «šķembu», pēc tam Stepanovna atvēra durvis. Bims vedināja Dašu iekšā: nenolaida no viņas ne acu. Viņa vispirms paņēma bļodiņu, paostīja biezputru un sacīja:

—   Saskābusi. — Iesvieda putru atkritumu spainī, izmazgāja bļodiņu un atkal nolika uz grīdas. — Es tūliņ nākšu atpakaļ. Gaidi, Melnā auss!

—   Viņu sauc par Bimur — Stepanovna izlaboja.

—   Gaidi, Bim! — Un Daša izgāja.

Stepanovna apsēdās uz krēsla. Bims nosēdās viņai pretim, tomēr visu laiku meta acis uz durvīm.

—    Tu esi saprātīgs suns, — Stepanovna ierunājās. — Esi palicis viens pats, bet, raugi, sajēdz, kurš ar tevi no sirds. Es, vei, Bimka, arī… vecumdienās kopā ar mazmeitu dzīvoju. Vecāki gan laida pasaulē, bet paši aizlikās tā kā uz Sibīriju, vai, un viņa pie manis uzauga. Mazmeita, teikt, labi mani mīl, ar visu sirdi man pieķērusies.

Runādamās ar Bimu, Stepanovna izkratīja sirdi. Tā dažkārt cilvēki, ja nav kam izteikt, parunājas ar suni, ar mīļu zirgu vai gotiņu piena devēju. Suņi ar izcilu saprātu nemaldīgi nojauš nelaimīgu cilvēku un vienmēr izrāda līdzjūtību. Šeit saprašanās bija abpusēja: Stepanovna acīm redzami žēlojas Bimam, bet viņš bēdājas, cieš no tā, ka cilvēki baltajos uzsvārčos aiznesuši draugu; visas šāsdienas nepatikšanas taču 'tikai nedaudz bija pakliedējušas Bima sāpi, pašlaik tā no jauna atdzīvojās ar vēl lielāku spēku. Stepanovnas runā viņš saklausīja divus pazīstamus vārdus: «labi» un «pie manis», teiktus ar skumju maigumu. Protams, ka Bims pievirzījās viņai cieši klāt un nolika galvu uz ceļiem, bet Stepanovna pacēla pie acīm mutautiņu.

Daša atgriezās ar sainīti. Bims klusu piegāja, nogulās ar vēderu uz grīdas, uzlika vienu ķepu viņai uz kurpes, bet galvu — uz otras ķepas. Tā viņš sacīja: «Paldies tev.»

Daša iztina no papīra divas kotletes, divus kartupeļus un ielika bļodiņā.

—   Ņem!

Bims neēda, kaut gan jau trešo dienu nebija ņēmis mutē ne kripatiņas. Daša vieglītēm bužināja viņam skaustu un mīlīgi runāja:

—   Ņem, Bim, ņem!

Balss Dašai liega, sirsnīga, klusa un šķita mierīga; rokas siltas un maigas, mīlīgas. Taču Bims novērsās no kotletēm. Daša paplēta Bimam muti un iestūma tanī kotleti. Bims to paturēja, paturēja mutē, izbrīnā lūkodamies uz Dašu, bet kotlete pa to laiku pati nogāja dibenā. Tāpat notika arī ar otru. Ar kartupeļiem — arī.

—          Viņu vajag barot ar varu, — Daša Stepanovnai sacīja. — Viņš skumst pēc saimnieka, tāpēc arī neēd.

—          Ej nu ej! — Stepanovna nobrīnījās. — Suns pats sev sameklēs. Cik viņu te neklīst apkārt, bet ēst taču ēd.

—   Ko lai nu darām? — Daša jautāja Bimam.

—   Tā taču tu aiziesi postā.

—   Neaizies, — Stepanovna pārliecināti sacīja.

—   Tik gudrs suns postā neaizies. Reizi dienā izvārīšu viņam lacekli. Ko var darīt? Dzīva radība.

Daša par kaut ko nogrima domās, tad noņēma Bimam kakla siksnu.

—          Kamēr neatnesīšu siksnu, nelaidiet Bimu laukā. Rīt ap pulksten desmitiem atnākšu… Bet kur tad tagad ir Ivans Ivaničs? — viņa Stepanovnai jautāja.

Bims sarāvās: par viņu!

—          Aizveda ar lidmašīnu uz Maskavu. Sarežģīta sirds operācija. Šķemba tak taisni blakām.

Bims ir viss viena uzmanība: «šķemba», atkal «šķemba». Šis vārds pauž bēdas. Bet, ja jau viņas runā par Ivanu Ivaniču, tātad tam kaut kur jābūt. Vajag meklēt. Meklēt!

Daša aizgāja. Arī Stepanovna. Bims atkal palika viens vadīt nakti. Tagad viņš pa brītiņam arī pasnauda, gan tikai mazu laiciņu. Un ikreiz viņš redzēja sapnī Ivanu Ivaniču vai nu mājās, vai medībās. Un tad viņš trūkās kājās, skatījās apkārt, staigāja pa istabu, ošņāja pa kaktiem, vērīgi ieklausījās klusumā un atkal nogūlās pie durvīm. Gaužām sāpēja rīkstes cirstā rēta, taču tas nebija nekas salīdzinājumā ar lielajām bēdām un neziņu.

Gaidīt. Gaidīt. Sakost zobus un gaidīt.

7. nodaļa MEKLĒJUMI TURPINĀS

torīt Bims taisni vai raudāja. Saule jau augstāk par logu, bet neviens nenāk. Viņš ieklausījās soļos, kas aizskanēja gar durvīm, kad augšējo stāvu iemītnieki devās lejup vai arī kāpa augšup. Visi soļi pazīstami, bet viņa nav un nav. Beidzot viņš skaidri sadzirdēja Dašas kurpīšu klaboņu. Viņa! Bims pacēla balsi. Viņa kliedziens, pārtulkots cilvēku valodā, nozīmēja: «Es tevi dzirdu, Daša!»

— Tūliņ, tūliņ, — tā atsaucās un piezvanīja pie Stepanovnas durvīm.

Viņas abas ienāca pie Bima. Viņš ar katru no tām sasveicinājās, tad metās pie durvīm un nostājās tur, pagriezis galvu pret sievietēm, un, lūdzoši luncinādams asti, pieprasīja: «Veriet vaļā! Jāmeklē.»

Daša aplika viņam kakla siksnu, kurai tagad visā platumā bija piestiprināts žetons — misiņa plāksnīte ar iegravētu uzrakstu: «Viņu sauc par Bimu. Viņš gaida saimnieku. Labi zina savu māju. Mitinās dzīvoklī viens pats. Cilvēki, neda

riet viņam pāri!» Daša izlasīja uzrakstu Stepanovnai.

—   Kāda tu gan esi lāga dvēsele! — Stepanovna sasita rokas. — Tātad mīli suņus?

Daša noglaudīja Bimu un atbildēja neparasti:

—   Vīrs pameta, puisītis nomira… Bet man ir trīsdesmit gadu. īrēju istabu. Nu braucu projām.

—   Vientule. Ak tu, manu drostaliņ, — Stepanovna nogaudās. — Tas tak nu gan…

Taču Daša nocirta kā ar cirvi:

—    Iešu. — Pie durvīm piebilda: — Pagaidām Bimu ārā nelaidiet, ka neatskrien man līdzi!

Bims mēģināja izspraukties pa durvīm reizē ar Dašu, taču viņa to atstūma un izgāja kopā ar Stepanovnu.

Pēc kādas stundas Bims sāka smilkstēt, pēc tam aiz bēdām iegaudojās pilnā balsī, gaudoja tā, kā cilvēki par to mēdz sacīt: «Gribas gaudot kā sunim.»

Stepanovna viņu izlaida (Daša tagad jau tālu).

—   Nu ej, ej! Vakariņām pavārīšu tev lacekli.

Bims pat nepievērsa uzmanību ne viņas vārdiem, ne viņas acīm, bet, kā no lingas sviests, nodrāzās lejā — pagalmā. Kā atspole pašaudījās pa sētu, izgāja uz ielaš, brītiņu pastāvēja it kā pārdomādams un tad sāka lasīt smaržas — rindiņu pa rindiņai, nepievērsdams uzmanību pat tiem kokiem, uz kuriem bija ciltsbrāļu paraksti, kas noteikti jālasa ikvienam sunim, kurš sevi ciena.

Pa visu dienu Bims neatklāja ne zīmes par Ivanu Ivaniču. Bet pievakarē nevilšus ieklīda jaunajā nule apbūvētā pilsētas rajona parkā. Tur četri puišeļi dzenāja bumbu. Viņš brītiņu pasēdēja, pārbaudīja apkārtni, cik tālu deguns sniedza, un jau grasījās iet projām. Taču gadus divpadsmit vecs zēns pameta spēles partnerus, tuvojās Bimam un ziņkāri viņā noraudzījās.

—          Kam tu esi? — viņš jautāja, it kā Bims varētu atbildēt uz jautājumu.

Bims pirmām kārtām apsveicinājās: paluncināja asti, gan mazliet skumīgi, noliecis galvu vispirms uz vienu, tad uz otru pusi. Tas turklāt nozīmēja arī jautājumu: «Bet tu — kas tu esi par cilvēku?»

Puisēns saprata, ka suns pagaidām viņam vēl pilnīgi neuzticas, un droši pienāca klāt, pastiepa roku.

—    Sveiks, Melnā auss!

Kad Bims pasniedza ķepu, zēns iesaucās:

—    Puikas! Šurpu, šurpu!

Tie pieskrēja, tomēr apstājās gabaliņu nostāk.

—          Paskatieties, kas par gudrām acīm! — pirmais zēns jūsmoja.

—           Bet varbūt viņš ir mācīts? — prātīgi ievaicājās apaļīgs knauķītis. — Toļa, Toļka, pasaki viņam kaut ko — sapratīs vai nesapratīs?

Trešais, vairāk pieaudzis nekā pārējie, autoritatīvi paziņoja:

—   Mācīts. Redzi, kaklā plāksnīte.

—          Nepavisam nav mācīts, — iebilda vājiņš zeņķītis. — Tad nebūtu tik izkāmējis un bēdīgs.

Bims patiešām bez Ivana Ivaniča bija šausmīgi noliesējis un jau zaudējis agrāko izskatu: vēders ierāvies, nesukātā spalva uz biksēm savēlusies, un kādreiz tik zalgainā mugura zaudējusi spožumu. Grūtsirdība un bads suni skaistāku nedara.

Toļiks pieskārās Bima pierei, bet tas visus noskatīja un nu jau izrādīja pilnīgu paļāvību. Pēc tam visi pa kārtai glaudīja Bimu un viņš neiebilda. Uzreiz nodibinājās labas attiecības, uri pilnīgas savstarpējas saprašanās atmosfērā allaž nav tālu līdz sirsnīgai draudzībai. Toļiks skaļi nolasīja misiņa plāksnītē ierakstīto tekstu un iesaucās:

—   Viņš ir Bims! Dzīvo viens pats! Puikas, viņam gribas ēst! Aidā uz mājām un žigli atpakaļ; stiepiet šurp, ko kurš var!

Bims palika ar Toļiku, bet puišeļi izklīda. Tagad zēns apsēdās uz sola un Bims nogūlās viņam pie kājām un dziļi nopūtās.

—   Tev laikam iet slikti, Bim? — Toļiks vaicāja, glaudīdams sunim galvu. — Kur tad. tavs saimnieks?

Bims piespiedās ar degunu pie zābaciņa un gulēja nost. Drīz cits pēc cita saradās tie paši puišeļi. Apaļiņais bija atnesis pīrādziņu. Pieaugušais — desas luņķīti. Vājiņais — divas pankūkas. To visu viņi nolika Bimam priekšā, taču viņš pat nepaostīja.

—   Viņš ir slims, — nolēma Vājiņais. — Varbūt pat ar lipīgu slimību."* — Un viņš atkāpās nostāk.

Apaļiņais nez kāpēc noberzēja rokas pie bikšelēm un arī pagāja malā. Lielākais patrina desu Bimam gar purnu un pārliecināti secināja:

—   Neēdīs. Negrib.

—   Mamma teica, visi suņi esot sērdzīgi, — Apaļiņais aizvien vēl baidījās, — un šis jau nu noteikti ir slims.

—         Nu, tad ej projām, — Toļiks dusmīgi noņurdēja. — Lai es tevi te neredzētu… «Sērdzīgs» … Sērdzīgos tvarsta suņu ķērāji, bet šim — paskat, kāda plāksnīte!

Prātīgais arguments iedarbojās: puišeļi atkal apstāja Bimu. Toļiks pavilka viņu aiz kakla siksnas uz augšu. Bims apsēdās. Zēns atrotīja viņa mīksto lūpu un ieraudzīja spraudziņu žokļa dziļumā, kur beidzās zobi; nolauza desas kumosiņu un iebāza šai spraudziņā — Bims norija. Vēl kumosiņu — un atkal norija. Tā, visu klātesošo atzinības pavadīti, viņi tika galā ar desu. Visi saspringti vēroja, bet Apaļiņais ar katru Bima kumosu arī pats rija, kaut gan mutē nekā nebija: viņš it kā palīdzēja Bimam. Pīrādziņa kumosiņus neparko nevarēja iedabūt iekšā, tie sabirza, tad Bims beidzot paņēma pīrādziņu pats, nogulās uz vēdera, nolika pīrādziņu uz ķepām, paskatījās, paskatījās uz to un — apēda. Bija skaidri redzams, ka to viņš dara aiz cieņas pret Toļiku. Puikam ir tik maigas rokas un tik mīlīgs, mazliet pat skumjš skatiens, un viņš tā žēlo Bimu, ka tas nespēj pretoties sirds siltumam. Bims arī agrāk bija izturējies pret bērniem īpaši, bet patlaban viņš galīgi pārliecinājās, ka mazie cilvēki visi ir labi, bet lielie mēdz būt dažādi, gadās arī slikti. Viņš, protams, nevarēja zināt, ka mazie cilvēki ar laiku kļūst lieli un arī dažādi, taču tā nu nav suņu darīšana — prātot, kā un kāpēc no maziem labiem izaug lieli slikti cilvēki, tādi kā Tanta un Strupdegunis. Viņš tīri' vienkārši apēda pīrādziņu Toļikam par prieku, un darīts. Bet no tā viņam kļuva vieglāk, tāpēc viņš neatteicās arī no pankūkām. Jāņem vērā, ka nedēļas laikā Bims ēda tikai otro reizi.

Pēc Bima mielasta pirmais ierunājās Toļiks:

—    Pamēģināsim uzzināt, ko viņš māk darīt.

Vājiņais sacīja:

—    Cirkā, ja grib, lai lec, sauc «Hop!».

Bims saslējās un vērīgi palūkojās puisēnā, it kā jautādams: «Pār ko tad — hop?»

Divi no viņiem saņēma jostiņu aiz galiem, un Toļiks nokomandēja:

—    Bim! Hop!

Bims viegli pārlēca pār naivo barjeru. Visi bija sajūsmā. Apaļiņais nepārprotami pavēlēja:

—    Gulēt!

Bims nogulās (lūdzu, jums par prieku — mīļuprāt!).

—          Sēdēt, — palūdza Toļiks (Bims atmēdās). — Atnes! — Un pasvieda cepuri.

Bims atnesa arī cepuri. Toļiks aiz sajūsmas apķērās viņam ap kaklu, un Bims savukārt nepalika parādā un nolaizīja puikam vaigu.

Protams, Bimam kļuva daudz vieglāk ar šiem mazajiem cilvēciņiem.

Bet taisni tobrīd pienāca kāds tēvocis, niedres spieķīti vicinādams, pienāca tik klusu, ka puikas viņu pat nepamanīja, &irms viņš nebija izteicis jautājumu:

—    Kam tas suns?

Pēc izskata viņš bija cienīgs, pelēku šaurmalu katliņcepuri galvā, pelēku lentīti kaklasaites vietā, pelēkā žaketē, gaišpelēkās biksēs, pelēku bārdu un ar acenēm. Acu no Bima nenolaizdams, viņš atkārtoja:

—    Nu, kam tad suns pieder, bērni?

Divas balsis reizē atsaucās — atbildēja Pieaugušais puika un Toļiks.

—   Nevienam, — pirmais vientiesīgi pateica.

—   Mans, — piesardzīgi sacīja Toļiks. — Pašlaik mans.

Toliks ne vienu reizi vien bija redzējis Pelēko tēvoci: tas cienīgi viens pats pastaigājās pa parku. Reiz tas pat veda sev līdzi suni, kas atspēries pretojās un negribēja iet. Bet vienreiz pienāca klāt bērniem un apnicīgi džinkstēja, ka viņi pat rotaļāties neprot kā agrāk un arī pieklājībās viņiem trūkstot, un audzināt viņus audzinot nepareizi, ne tā kā agrāk, un ka par viņiem cilvēki cīnījušies jau pilsoņkara laikā, par šitādiem te, bet viņi to nenovērtē un nekā neprot, un ka tas viss ir kauna lieta.

Tai tālajā dienā, kad Pelēkais viņus tā skoloja, Toļikam bija deviņi gadi. Tagad jau divpadsmit. Taru šo tēvoci viņš atcerējās. Patlaban Toļiks sēdēja, apkampis Bimu, un sacīja «mans», f — Nu, kā tad ir: vai nevienam nepiederīgs vai viņa? — tēvocis tincināja, pievērsies visiem un rādīdams uz Toļiku.

' — Viņam, ekur, ir plāksnīte, — pavisam nereizē iejaucās Apaļiņais.

Pelēkais piegāja pie Bima, paplūkāja tam ausi un sāka lasīt kakla siksnai piestiprināto uzrakstu.

Bims skaidri sajuta, pavisam skaidri: no Pelēkā ož pēc suņiem, smarža ir attāla un padzisusi, tomēr ir. Viņš paskatījās tam acīs un uzreiz — uz līdzenas vietas nenoticēja: ne balsij, ne skatienam, pat ne smaržām. Nevar būt, ka cilvēks tapat vien, ne no šā, ne no tā, būtu uzsūcis sevī tālas dažādu suņu smaržas. Bims piespiedās pie Toļika, pūlēdamies atraisīties no Pelēkā, taču tas nelaida viņu vaļā.

—    Nevajag melot, zēn, — Pelēkais pārmeta Toļikam. — Plāksnīte rāda, ka suns nav tavs. Kaunies, zēn! Vai vecāki tevi tā pieradinājuši — runāt nepatiesību? Kāds tad tu būsi, kad izaugsi liels? E-he-he! — Viņš izvilka no kabatas pavadiņu un piesprādzēja pie kakla siksnas.

Toļiks ieķērās pavadā un iekliedzās:

—   Neaiztieciet! Nedošu!

Pelēkais atstūma viņa roku.

—    Man suns jānogādā tur, kur pienākas. Varbūt vajadzēs sastādīt pratakulu. (Viņš tā arī sacīja «pratakulu».) Iespējams, ka viņa saimnieku alkahols sabendējis. (Tā arī izrunāja — «alkahols».) Ja tā, tad suns jāizņem no apgrozības. Tāds ir mans pienākums — visu izdarīt pa <godam, kā cilvēkam pieklājas. Tā jā. Atradīšu viņa dzīvokli, pārbaudīšu — vai ir pareizi.

—   Bet uzrakstam neuzticaties? — Toļiks pārmetoši, gandrīz vai raudādams, vaicāja.

—    Uzticos, zēni, pilnīgi uzticos. Bet… — Viņš paslēja pirkstu gaisā un pamācoši, gandrīz svinīgi noskandēja: — Uzticies, tomēr pārbaudi! — Un veda Bimu projām.

Bims stīvējās pretim, skatījās atpakaļ uz Toļiku, redzēja, ka tas sāk raudāt aiz pārestības, bet — ko varēja darīt! — beigās tomēr gāja līdzi Pelēkajam, asti iemiedzis un uz zemi lūkodamies, — tas vairs nebija agrākais Bims. Ar visu izskatu viņš pauda: «Tāda jau ir tā mūsu — suņu dzīve, kad nekur nav saimnieka.» Te nu būtu tīri nieka lieta — iekampt ciskā un dot kājām ziņu, taču Bims ir inteliģents suns: ved viņu kurp vezdams.

Viņi gāja pa ielu, kur slējās jauni nami. Visi

jauni. Visi pelēki un tik vienādi, ka pat Bims varētu tajos apmaldīties. Viņi uzkāpa viena šāda dvīņu nama trešajā stāvā, pie kam Bims ielāgoja, ka arī durvis ir visas vienādas.

Viņiem atvēra sieviete pelēkās drēbēs.

—   Atkal esi atvedis? Ak tu kungs un dievs!

—   Nečinksti! — Pelēkais bargi apsauca. Viņš noņēma Bimam kakla siksnu un parādīja:

—    Na, paskaties! — Sieviete, uzlikusi acenes, burtoja, bet viņš turpināja: — Taisni brīnums! Visā republikā es esmu vienīgais suņu zīmju kolekcionārs. Bet šī plāksnīte — tā ir manta! Piecsimtā zīme!

Bimam te nekas nebija saprotams, itin nekas, nekādu pazīstamu vārdu, nekādu saprotamu žestu — itin nekā. Rau, Pelēkais ar kakla siksnu rokā iegāja no priekšnama istabā. No turienes pasauca:

—   Bim, nāc šurp!

Bims brītiņu pavilcinājās un nedroši iegāja. Istabā apskatījās apkārt, Pelēkajam klāt nepiegājis, bet tāpat — pie durvīm apsēdies. Pie spodras sienas karājās ar samtu pārvilkti dēļi, un uz tiem rindām saspraustas suņu zīmes: numuriņi, žetoni, pelēkas medaļas un dzeltenas medaļas, vairākas skaistas pavadiņas un kakla siksnas, daži modernizēti uzpurņi un citi suņu iedzīves piederumi, pat žņaugšanai paredzēta kaprona cilpa, kuras jēgu Bims, protams, nesaprata; kur kolekcijas īpašnieks tādu bija sadabūjis, to pat cilvēks nespēj izprast, bet Bimam tā šķita parasta aukla, nekas vairāk.

Bims uzmanīgi vēroja, kā Pelēkais pagrozīja rokās viņa kakla siksnu, ar plakanknaiblītēm

noņēma plāksnīti un piestiprināja kāda dēļa vidū uz samta; tāpat izrīkojās ar numuriņu, tad aplika Bimam kakla siksnu un pateica:

—   Tu esi labs suns.

Gluži tāpat savā laikā bija teicis saimnieks, taču šoreiz Bims nenoticēja. Viņš izgāja priekšnamā un nostājās pie durvīm, sacīdams: «Laid laukā! Man šeit nekas nav darāms.»

—   Laid jau nu ārā, — ieteicās sieviete. — Kam to vēl šurp atstiepi? Būtu noņēmis turpat uz ielas.

—   Nevarēju, puišeļi piesējās. Arī pašlaik nevar: ieraudzīs, ka bez plāksnītes, var nosūdzēt… Tā ka lai guļ vien līdz rītausmai. Gulēt! — viņš Bimam pavēlēja.

Bims apgulās pie durvīm: nekā nevarēja darīt! Un tomēr: viņam tikai vajadzētu sākt gaudot pilnā balsī, šaudīties pa dzīvokli, klupt Pelēkajam virsū, un — darīts! Būtu izlaiduši. Taču Bims prot gaidīt. Un arī piekusis viņš bija, tiktāl zaudējis spēkus, ka pat pie svešām durvīm uz brīdi ielaidās miegā, kaut arī tramīgā miegā.

Tā bija pirmā nakts, kad Bims nepārnāca mājās, savā dzīvoklī. Viņš ta sajuta, kad pamodās no snaudas un uzreiz nevarēja aptvert, kur atrodas. Bet ap jautis saskuma. Viņš taču atkal bija redzējis sapnī Ivanu Ivaniču; viņš to redzēja ikreiz, līdzko piemiga, un pamodies vēl juta drauga roku siltumu, tik pazīstamu kopš maza kucēna dienām. Kur gan viņš ir, mans mīļais, labais draugs? Kur? Nepanesama grūtsirdība. Smaga vientulība, un nekur no tās nevar tverties. Un te vēl Pelēkais krāc kā zaķis kurta ķepās. Un no visiem šiem samta dēļiem dvako pēc mirušiem suņiem. Grūtsirdība. Un Bims sāka smilkstēt. Pēc tam divreiz paklusi ierējās, arī vieglītēm piegaudodams kā dzinēj suns, kad tas no jauna uzņem zaķa pēdas pēc vakarējā iesliedējuma. Un pēdīgi neizturēja — gari un stiepti iegaudojās.

«Va-a-a-aij! Va-aij, ļa-au-di-is,» viņš raudāja. «Grūti man, a-aij, grūti bez drauga. Laidiet mani laukā, laidiet viņu meklēt! Va-aij-aij, ļa-au-di-i-is, va-aij!»

Pelēkais uztrūkās, ieslēdza gaismu un sāka Bimu mietēt ar nūju un šņākt:

—   Muti, muti turi, izdzimteni! Izdzirdēs kaimiņi. Še tev! Še tev!

Bims vairījās no sitieniem, instinktīvi sargādams galvu, un vaidēja kā cilvēks: «Vai… A-ā… A-hr-r… Vaij…»

Bet ļaunais cilvēks tomēr pamanījās un iebelza viņam pa galvu. Bims uz mirkli zaudēja samaņu, sāka tirināt kājas, taču drīz atguvās, atlēca no durvīm, iespiedās ar dibenu kaktā un atņirdza zobus. Pirmo reizi atņirdza zobus.

Pelēkais pakāpās atpakaļ.

—   Vai tu redzēji! Iekodīs vēl, sātans… — Un atrāva durvis līdz kājai vaļā.

Taču Bims neticēja pat tam, ka durvis tiešām ir vaļā, neticēja arī tad, kad Pelēkais mudināja:

—   Ej, ej! Ej, Bim, staigā vesels! Ej, sunīt, ej!

Viņš neticēja šai mīlīgajai, pieglaudīgajai balsij, šiem glaimiem un lišķībai pēc sitieniem. O, glaimi pēc sitieniem — jauns Bima atklājums dzīvē. Tanta un Strupdegunis — tie tīri vienkārši ir nelabi ļaudis. Bet, rau, šis… Šo Bims jau ienīda. Ienīda! Bims sāka zaudēt ticību cilvēkam. Jā gan, taisni tā.

Bims izstiepa kaklu, atņirdza zobus un… gāja Pelēkajam virsū klusu, taču apņēmīgi, lēni, taču noteikti. Pelēkais piespiedās pie sienas.

—   Ko tu?! Ko tu?!

Sieviete naktskreklā brēca uz Peleko:

—   Dabūji! Iekodī-īs!

Bims ieraudzīja, ka briesmīgais tēvainis no viņa nobijies, ka tas šausmīgi no viņa bīstas. Tas kāpināja Bima apņēmību, un, ienaidniekam vairoties, viņš palēcās, iekampa tam mīkstumos un vienā lēcienā izšāvās pa plaši atvērtajām durvīm. Bims joza un juta mutē cilvēka miesas garšu, šo pakaļu viņš ienīda ar visu savu būtni. Nē, nē, Bims neuzskatīja sevi par nelaimīgu un nožēlojamu, taisni otrādi, patlaban viņš bija drosmīgs, bet drosme — pat seskam — allaž savienotai lepnumu un pašcieņu.

Pirmsausmas dūmakā Bims diedza pa ielu, gan ar savu siksnu ap kaklu, bet jau bez numuriņa «Ž4». Vispirms viņš steigā aizdrāzās uz citu pusi, proti, nevis uz pilsētu, bet no pilsētas ārā (tālāk māju nebija). Viņš griezās atpakaļ un nokļuva tai pašā vienādo namu labirintā. Riņķoja, riņķoja, cilpoja, cilpoja, līdz nonāca pie tās pašas mājas, no kuras bija izlēcis. Tagad jau nu viņš ar skubu uzņēma vajadzīgo virzienu, un viņam palīdzēja pilnīgi likumsakarīgs apstāklis, ko cilvēki diez ko vis nepazīst: vakar, kad viņu veda šeit garām, viņš vienā stūrī bija uztvēris kāda sava ciltsbrāļa parakstu, otrā stūrī — otra; un tagad, noskrējis no viena pēc šīm iezīmēm pazīstama stūra līdz nākamajam, viņš jau bija skaidrībā par vajadzīgo virzienu. Patiešām — ir jābūt izcilai maņai, lai ne tikvien spētu atrast šeit māju, bet arī izkļūt no šejienes laukā. Bimam bija laba oža un lieliska atjauta.

Jau ar gaismu viņš sasniedza savu māju, uzkāpa līdz savām ierastajām durvīm un paskrāpējās. Atbildes nebija. Paskrāpēja vēl — tas pats: klusums. Galvenais, pie durvīm nemanīja Ivana Ivaniča pēdu. Un bija vēl pārāk agrs, lai Stepanovna rīta atmiedzī sadzirdētu Bima signālus. Viņš domīgi pasēdēja pie durvīm.

No saņemtajiem sitieniem sāpēja visas malas, galva dūca, un bija stipri nelabi, spēka nemaz. Bet viņš tomēr gāja. Gāja meklēt savu draugu. Un kurš gan cits ies to meklēt, ja ne Bims?

Pa pilsētu cilpoja suns — bēdīga izskata, taču uzticīgs, uzticams un drosmīgs.

8. nodaļa GADĪJUMS UZ PĀRMIJAS

Ritēja diena pēc dienas. Bims tās vairs nemanīja. Viņš regulāri appētīja pilsētu un iepazina to visos sīkumos. Tagad viņš rikšoja pa ieprieķ^,izraudzītu maršrutu; ja cilvēki būtu ieprātojušies, viņi varētu pēc Bima pārbaudīt savus pulksteņus. Parādīsies viņš pie parka — ir pieci no rīta, pie stacijas — seši, pie rūpnīcas — pusastoņi, uz prospekta — divpadsmit, kreisajā piekrastē — četri pēcpusdienā un tā tālāk.

Bija radušies arī jauni paziņas starp cilvēkiem. Bims konstatēja, ka vairums no tiem ir labi, taču tie staigāja pa ielām klusēdami, bet nelabie allaž daudz pļāpāja. Viņš atrada arī cilvēkus, kas oda pēc eļļas un dzelzs (agrāk viņš tos bija sastapis pa vienam). Šie diendienā ap pulksten astoņiem no rīta blīvā straumē ieplūda pa vārtiem, tad pa sargmājiņas durvīm.

Šeit viņi bija čalīgi kā kovārņi, tā ka saprast laikam gan nekā nevarēja, un, jāsaka, Bimu tas

ari neinteresēja. Viņš apsēdās nomaļus no straumes un skatījās, un gaidīja.

—    Ei, Melnā auss! Sveika būšana! — ik rītus viņu sveicināja jauns puisis zilā virsvalkā un nolika Bimam priekšā līdzi paņemtā ēdiena sainīti. — Ak dzīvs gan? Vesels! — Un sniedza Bimam savu krietna cilvēka ķepu, raupju, bet siltu.

Daži klusēdami pastiepa viņam pretim plaukstu, padeva laburītu un steidzās tālāk. Neviens šeit ne reizi netika Bimam darījis pāri.

Tagad Bims pamazītēm iemācījās šķirot cilvēkus. Rau, piemēram, bieži viņam ceļā gadās tumīga sievele, kājas kā pudeles, vienmēr tāda apmierināta, mundra, seja staro laimē, bet, sastopot Bimu, viņa spurca kā kaķe, spļaudījās, cēla pārtikas somu kuplo krūšu augstumā un ikreiz žvankstēja vienu un to pašu:

—    Fu, cik riebīgi! Vai tiešām nevar nobendēt visus suņus, lai negandē cilvēkiem nervus? Te nu jums ir, lūdzami: «Mana milicija mani sarga.» Kā tad! Nosargās jau gan… Šite jau kurš katrs suņtēviņš gaišā dienas laikā var noplēst brunčus no miesām. Bet ko milicija? Milicijai mēs tikpat kā sunim piektā kāja.

Tā viņa bieži atkārtoja vienu un to pašu, Bims savā suņa sirdsvientiesībā nolēma, ka sieveli tā arī sauc — Piektā Kāja. To viņš zināja skaidri: šitai tuvumā iet nedrīkst. Kas par to, ka viņš nesaprata tās vārdus, izņemot to iesauku, toties viņš dzirdēja un redzēja, tāpēc arī bija pieņēmis sev par likumu: ar tādām — ne soli, nepiņķēties. Pēc tam viņš nez kā (ar nojautu, vai?) sāka aptvert, kuram jāiet apkārt ar līkumu, no kura jāvairās. Labo ļaužu bija milzīgs vairākums, ļauno — atsevišķi vienpatņi, taču visi labie no ļaunajiem baidījās. Bims gan ne, baidīties nebaidījās, taču neko lielu tos arī nevērtēja. Cilvēku iepazīšana gāja plašumā un dziļumā, un no suņa viedokļa viņš vairs nešķita nekāds švītīgs diletants un ideālists, kas gatavs luncināties ap kuru katru garāmgājēju. īsā laikā Bims bija kļuvis kārns, bet nopietns suns, un viņam bija savs dzīves mērķis — meklēt un gaidīt.

Un tā nu vienā agrā rītā, pārbaudījis kādas ietves smakas, viņš apstulba aiz prieka. Viņš apstājās, nosprauslojās un sāka skriet kā traks suns, nekā priekšā neizšķirdams un neredzēdams. Taču tā varēja likties, raugoties no malas, patiesībā viņš joza pa svaigām pēdām: te bija gājusi Daša! Nupat, nupat viņa ir bijusi te. .

Pēdas atveda viņu līdz stacijas ēkai. Tikt iekšā nekādi nebija iespējams: cilvēki, cilvēki un cilvēki bez gala; pat uz ielas pie kāda lodziņa tie mīcīja cits citu, klaigāja, tusnīja, gaudoja gluži kā dzinēj suņi, kas panākuši zaķi un plosa to driskās, neklausīdami ne pātagai, ne taurei. Tādos apstākļos, izrādījās, nebija iespējams saost Dašas pēdas, un pēdas pazuda. Tad Bims apmeta līkumu apkārt stacijas ēkai un izkļuva uz perona. Te ļaudis bariņos stāvēja pie garu uz riteņiem novietotu namiņu durvīm, neauroja, negrūstījās. bet gluži otrādi — apskāvās, skūpstījās un vienā vietā pie namiņa durvīm pat dejoja. Nevienam nebija daļas gar Bimu, tāpēc viņš brīvi šaudījās zem kājām kā atspole un saspringti lasīja uz perona atstāto pēdu rakstus.

Un piepeši pie kādām durvīm uzvēdīja Dašas smarža. Bims grasījās lēkt uz kāpnītēm, taču sieviete ar lielu žetonu pie krūtīm padzina viņu nost. Bims tomēr nepadevās: viņš ņēmās apošņāt logus un ielūkoties pa tiem. Tad pamanīja, ka namiņā pēdējās iegāja divas sievietes baltos uzsvārčos. Viņš tepat jau būtu devies tām klāt, taču namiņi sāka lēnītēm kustēties. Bims metās pie logiem. Viņa suņa prātā radās, šķiet, pilnīgi pareizs secinājums: tur ir Daša, tur ir cilvēki baltos uzsvārčos, tātad turpat var būt arī Ivans Ivaničs. Var! Vai tad viņu nebija aizveduši cilvēki baltos uzsvārčos?

Un Bims, nabaga Bims, tagad jau nelaimīgais Bims no sākuma viegli tecēja līdzās namiņam, ielūkodamies logos. Te arī viņu ieraudzīja Daša.

— Bim! Bi-im! — viņa iekliedzās. — Mīļo Bim! Atnācis pavadīt! Mans labais Bim! Bi-i-m! Bi-i…

Viņas balss skanēja aizvien klusāk un klusāk. Namiņš bēga projām. Un, lai kā Bims pūlējās, lai kā sasprindzināja visus spēkus, viņš palika aizvien tālāk un tālāk iepakaļ.

Tad viņš labu laiku joņoja aiz pēdējā namiņa tik ilgi, līdz tas nozuda skatienam, joņoja arī tālāk pa to pašu ceļu, jo tas nekur nenogriezās. Joņoja ilgi. Un pēdīgi jau gluži bez elpas pakrita starp sliedēm, izstiepis visas četras kājas, aizelsies un klusu smilkstēdams. Cerības vairs nebija itin nekādas. Negribējās nekur iet, un viņš jau ari nespētu, negribējās nekā, pat dzīvot negribējās.

Kad suņi zaudē cerību, tie mirst dabiski, klusu, bez kurnēšanas, ciešanās, kas pasaulei paliek nezināmas. Nav Bima darīšana un nav viņš spējīgs saprast, ka tad, ja nebūtu cerības it nepavisam, ne mazākā cerības stariņa visā pasaulē, tad arī visi cilvēki nomirtu aiz izmisuma. Bimam viss bija vienkāršāk: iekšās gauži sāp, un drauga nav, un tas ari viss. Kā gulbis mirst, zaudējis savu mīļoto, uzlidodams gaisā un kā akmens krizdams lejup; kā dzērve, kad tai zudis īstais un vienīgais draugs, plakaniski, izplestiem spārniem triecas pret zemi un kliedz, kliedz pret mēnesi, lūgdama nāvi; tāpat tobrīd arī Bims: gulēja, murgos skatīja vienīgo un neaizstājamo draugu un bija gatavs uz visu, pat neapzinādamies šo gatavību. Taču šobrīd viņš klusēja. Nav zemes virsū neviena vienīga cilvēka, kurš būtu dzirdējis, kā suns mirst. Suņi mirst klusēdami.

Ak, bijis patlaban Bimam kaut malciņš ūdens! Bet tā — viņš droši vien nekad nebūtu piecēlies, ja ne… ~v

Pienāca sieviete. Viņa bija vatētā vamzī un tādās pašās vatētās biksēs, lakatiņu ap galvu. Spēcīga liela auguma sieviete. Redzams, vispirms viņa nodomāja, ka Bims ir jau pagalam, — noliecās pār viņu, nometās uz ceļiem un ieklausījās: Bims vēl elpoja. Viņš bija tik novārdzis kopš atvadām no drauga, viņam, protams, nebija pa spēkam tāds skrējiens pakaļ vilcienam — tas bija bezprāts. Bet vai gan tādos gadījumos kaut ko nozīmē saprāts — pat cilvēkam!

Sieviete saņēma plaukstās Bima galvu un mazliet pacēla uz augšu.

— Kas ar tevi ir, sunīt? Ko tu tā, Melnā auss? Kam tad tu tā skrēji pakaļ, bēdulīt?

Šai pēc izskata parupjajai sievietei bija silta un mierīga balss. Viņa nokāpa no uzbēruma, atnesa brezenta dūrainī ūdeni, atkal pacēla Bima galvu un no dūraiņa apslapināja viņam degunu. Bims ūdeni nolaizīja. Tad, bezspēkā šūpodams galvu, pastiepa kaklu, nolaizīja vēlreiz. Un sāka lakt. Sieviete glaudīja viņam muguru. Viņa saprata visu: kāds sirdij mīļš cilvēks ir aizbraucis uz visiem laikiem, un tas ir briesmīgi, tik pārvarīgi smagi — pavadīt uz visiem laikiem, tas ir tikpat kā dzīvu apglabāt.

Viņa žēlojās Bimam:

—    Es jau arī… Gan tēvu, gan vīru aizvadīju karā… Redzi, Melnā auss, veca esmu kļuvusi… bet nekad naizmirsīšu… Arī es skrēju vilcienam pakaļ… un arī pakritu… un lūdzos sev nāvi… Dzer, manu labiņo, dzer, bēdulīt…

Bims izdzēra no dūraiņa gandrīz visu ūdeni. Tagad viņš paraudzījās sievietei acīs un uzreiz noticēja: labs cilvēks. Un laizīja, laizīja viņas raupjās, sasprēgājušās rokas, nolaizīja pilienus, kas krita no acīm. Tā otro reizi mūžā Bims iepazina cilvēka asaru garšu, pirmoreiz lāsītes no saimnieka acīm, tagad, lūk, šīs caurspīdīgās, saulītē vizošās, stipri sāļās no neremdināmām bēdām.

Sieviete paņēma viņu uz rokām un nonesa no stigas lejā zem uzbēruma.

—    Guli, Melnā auss! Guli! Es vēl atnākšu. — Un devās turp, kur vairākas sievietes rakņājās uz stigas.

Bims aizmiglotām acīm noskatījās viņai pakaļ. Bet tad ar milzīgu piepūli piecēlās un grīļodamies lēni vilkās viņai līdzi. Tā atskatījās, pagaidīja viņu. Viņš atsteberēja un nogūlās tai priekšā.

—   Saimnieks pameta? — viņa ievaicājās. — Aizbrauca?

Bims nopūtās. Un viņa saprata.

Viņi piegāja pie strādājošo bariņa. Te visas bija sievietes, ģērbušās tāpat kā Labais cilvēks, bet nomaļus stāvēja vīrietis uz pakauša pastumtu trijstūreni un ar pīpi zobos. Viņš pikti noprasīja:

—    Ar suni noņemies, Matrjona? Un kas strādās? Ek tu, Matrjona, Matrjona… Tik ir kā tas vārds — Matrjona. — Un bakstīja ar pirkstu uz viņas pusi.

Bims uztvēra: Labais cilvēks — tā ir Matrjona. Tā pavēlēja viņam gulēt stigas malā un pati paņēma kaut kādas milzīgas knaibles, un iecirtās ar tām gulsnī reizē ar citām sievietēm.

—    Viens-div, aiziet! — ierēcās vīrietis. — Vēl reizi! Vēlreiz! — viņš auroja, rokas sāņos iespriedis, un pat lepnā balsī.

Katram viņa uzkliedzienam sievietes atsaucās ar saskaņotiem rāvieniem, tā ka baļķis paklausīja un, no visām pusēm knaiblēs iespīlēts, līda viņām pakaļ. Pie katra tāda rāviena sieviešu sejas saspringa gluži sarkanas, bet vienai no viņām, izdēdējušai un vārgai, taisni otrādi, seja kļuva bāla un pat zilgana. Šo Matrjona ar roku pastūma nost un sacīja viņai tā, kā> saimnieks savā laikā bija teicis Bimam, dzīdams to projām:

—   Ej nost! Atpūties, citādi atdosi dievam dvēseli. — Un tad vīrietim: — Nu, kliedz vien, kliedz, antikrist!

—    Viens-div, reizē! — tas noķērca un, saraustījis trijstūreni, sāka penterēt, it kā vai vezumu vilkdams: — Sievelītes, sarauj nu! Vīriņš brauc uz Kaukāzu! Nav līdz galam aizšūpojies, ņēmis, maita, apsievojies! Stop! Liek nost štrumentes!

Vārdu «maita» Bims jau bija dzirdējis no Strupdeguņa tēvoča: nelabs vārds. Pārējos vārdus viņš nesaprata.

Sievietes nolika knaibles pie malas, ņēma dzelzs ķīļus un ar smagiem garkāta āmuriem sāka tos dzīt zemē. Matrjona viegli kā spēlēdamās ar trim zvēlieniem iedzina tapu, bet Vārgā pie katra sitiena vaidēja un dvesa:

—   A-hai! Va-hai!

—    Sarauj, sarauj! — klaigāja Maita, bāzdams pīpē tabaku. — Sarauj, sarauj, Aņisja! — Viņš tuvojās sievietei. — Ar atvilcienu zvel, ar atvilcienu uz savu pusi — ies vieglāk.

Aņisja — tā ir Vārgā. Viņa ilgāk nekā citas noņēmās gar katru ķīli, un galu galā izrādījās, ka palikusi savmaļus. Te nu atgadījās kaut kas dīvains un sievietēm nesaprotams: Bims grīļodamies pievilkās pie Aņisjas un, tāpat kā Matrjonai, nolaizīja sūros brezenta dūraiņus. Visas uz brītiņu pārtrauca darbu un ar izbrīnu noraudzījās uz Bimu.

Tad viņas visas pēc Maitas pavēles apsēdās krūmmalē un ieturēja azaidu — ikviena no sava sainīša. Pabaroja arī Bimu. Viņš ēda. Tagad viņš jau ņēma ēdamo no labo cilvēku rokām. Tas bija viņa glābiņš.

Pret vakaru viņš kļuva nemierīgs: laiku pa laikam piegāja pie Matr jonas, apsēdās, gurdeni cilāja priekšķepas, raudzījās viņai sejā, atkal pagājās nostāk, nolikās guļus, bet drīz vien atkal gāja klāt un no jauna atvirzījās.

—   Gribi iet projām, Melnā auss, — Matrjona attapa. — Nu, ej vien, ej, Melnā auss! Kur tad es tevi likšu? Nav kur likt. Ej vien!

Bims atvadījās un gāja lēniem soļiem, ne suņa riksī. Devās gar dzelzceļu atpakaļ. Ceļš paliek ceļš, tas rāda, kurp ejams, — nekad nenomaldīsies, ja esi uzņēmis pareizu virzienu. Tikai, rau, viss ķermenis neganti smeldz no Pelēkā sitieniem, ejot grūti elpot, bet — ko var darīt! — jāiet vien ir, labi, ka viņš bija iestiprinājies pie laipnajām sievietēm, un arī taciņa pa uzbēruma vīlīti gluda un līdzena. Pamazītēm iesildījies, viņš uzņēma vieglu, vieglu riksīti. Cik gan suņi ir izturīgi un cik ātri atlabst!

Ja pavērotu no malas, nekā īpaša tur nebija: pa dzelzceļa stigu gausi linkāja pakāmējis suns. Un vairāk nekā.

Pilsētas tuvumā no viena sliežu ceļa izauga divi: līdztekus stiepās vēl divas nepārtrauktas dzelzs strēles. Pēc tam jau trīs. Netālu no būdiņas negaidot sāka viena par otru mirkšķināt divas sarkanas acis: kreisā, labā, kreisā, labā — svaidījās no vienas puses uz otru. Sarkanā krāsa visiem zvēriem ir nepatīkama; vilks, piemēram, nespēj pat pārlēkt pār sarkano karodziņu līniju, bet lapsa, tādos ielenkta, paliek lokā pa divi trīs dienas un ilgāk. Tā ka JBims nolēma sarkanās dzīvās milzu acis apiet ar līkumu. Viņš nogriezās uz trešajām sliedēm un apstājās, ielūkodamies sarkanajā ņirboņā, vēl neuzdrīkstēdamies iet tālāk. Un piepeši zem kājām kaut kas nošņirkstēja …

Bims iekaucās no briesmīgām sāpēm, taču neparko nevarēja atraut ķepu no sliedēm: pārmijā ķepa bija iesprūdusi spēcīgās spīlēs. No Bima kaukšanas varēja saprast tikai vienu: «Va-ai, sāp! Palī-gā-a!»

Cilvēku tuvumā nav. Cilvēki nav vainīgi. Nograuzt pašam savu ķepu, kā to dažkārt dara vilks, iekļuvis lamatās, suns nevar, viņš gaida palīdzību, viņš cer uz cilvēka palīdzību.

Bet kas tad tas? Divas milzīgi lielas, spožas, baltas acis apgaismoja sliedes un pašu Bimu, tās apžilbināja viņu, tuvodamās lēni un neatvairāmi. Bims sarāvās kamoltiņā aiz sāpēm un bailēm. Un apklusa nelaimes priekšnojautā. Taču dārdošā būtne ar tādām acīm apstājās soļu trīsdesmit atstatumā, un no tumsas gaismas joslā izlēca cilvēks un piesteidzās pie Bima. Tūliņ uz vietas bija klāt arī otrs.

—   Kā tad tu te iekļuvi, nabaga zelli? — jautāja pirmais.

—   Ko nu lai darām? — pirmajam jautāja otrais.

Viņi oda gandrīz tāpat kā šoferi, abiem bija

naģenes ar lielām medaļām.

—   Par apstādināšanu mēs dabūsim pa kaklu, kaut arī esam pie pašas stacijas, — teica pirmais.

—   Tagad jau nu vienalga, — atsaucās otrais un iegāja būdā.

Mūsu nabaga Bims saprata pēc intonācijas (nevis no vārdiem): šie te ir viņa glābēji. Viņš dzirdēja, cik spalgi būdā ieskanējās zvans, uti pēc maza brītiņa spīles palaida vaļā ķepu. Taču Bims nekustējās, viņš bija sastindzis. Tad cilvēks viņu pacēla un aiznesa viņpus' sliežu ceļa. Tur Bims sāka griezties uz vietas kā vilciņš, laizīdams saspiestos pirkstus. Un tomēr (cik gan suņi ir vērīgi!) viņš dzirdēja čalu, kas plūda pa vilciena logiem un durvīm; tagad, gaismas neapžilbināts, viņš tumsā redzēja vilcienu no sāniem; dažādas balsis atkārtoja vārdus «suns» un «medību», ļoti saprotamus vārdus.

Bims bija pateicīgs labajiem, krietnajiem cilvēkiem. Tā jā. Kaut kur kāds bija pārmijis sliedes uz tā ceļa, pa kuru, ļaunu nenojauzdams, gāja Bims. Un šim «kādam» tagad nav daļas par to, ka vienam sunim saspieda kāju un padarīja viņu par kropli. Lai būtu kā būdams, bet turpmāk jau nu viņš nekad vairs neies pa dzelzceļu: to viņš saprata, tāpat kā jau jaunībā bija aptvēris, ka tur, kur joņo automobiļi, staigāt nedrīkst.

Bims lēca uz trim kājām nomocījies, sakropļots. Viņš bieži apstājās un laizīja notirpušos un jau satūkušos slimās kājas pirkstus, asinis pa$riazām stājās tecēt, bet viņš joprojām laizīja un laizīja tik ilgi, līdz katrs bezveidīgais pirksts bija kļuvis ideāli tīrs. Tas bija gaužām sāpīgi, taču citas izejas nebija; ikviens suns zina: sāp, taču paciet, sāp, bet laizi vien, sāp, taču klusē.

… Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad viņš piekliboja pie ierastajām durvīm. Nav! Atkal nav Ivana Ivaniča pēdu. Bims «gribēja, kā parasti, paskrāpēties pie durvīm, taču izrādījās, ka nevar: ar slimo ķepu ne tikvien nav iespējams paslieties uz pakaļkājām, bet nevar pat apsēsties — var tikai stāvēt uz trim kājām vai gulēt uz vēdera. Tad viņš iedūra degunu durvju stūri un pārbaudīja smaržas tur iekšpusē: saimnieka nebija. Tātad aizbraucis pavisam. Tā viņš stāvēja ilgi, it kā balstīdams ar galvu bezspēcīgo ķermeni. Tad piegāja pie Stepanovnas durvīm un izmisis skaļi, īsi pateica:

«Vau!» (Esmu šeit.)

Stepanovna novaidējās:

—    Ak tu kungs un dievs! Kur tad tevi šitā? — Atvēra durvis, ielaida viņu dzīvoklī un pati iegāja līdzi. — Vai, sunīt, sunīt, tu nelaimīgais, ko tad man tagadiņ ar tevi darīt? Un ko teiks Ivans Ivaničs?

Bims tepat jau bija nolicies guļus istabas vidū, izstiepis kājas, bet… Kā tad tā? «Ivans Ivaničs»? Bims pacēla galvu, ar pūlēm pagrieza to uz Stepanovnas pusi un skatījās, skatījās viņā, acu nenolaizdams, viņš skaidri saprotami jautāja: «Ivans Ivaničs? Kur?»

Stepanovna neprata ar suņiem apieties, nezināja, kā tie barojami un kopjami, bet viņa prata žēlot. Varbūt žēlums arī palīdzēja viņai patlaban saprast Bimu, apjaust, ka vārdi «Ivans Ivaničs» modinājuši slimajam sunim cerības staru.

—   Jā, jā, Ivans Ivaničs, — viņa apstiprināja. — Pagaidi jel, es tūdaļ nākšu. — Steidzīgi izgājusi, viņa tūliņ pat atgriezās ar vēstuli rokās un pielika to Bimam pie deguna. — Redzi, vei! Vēstuli atsūtīja Ivans Ivaničs.

Bims, nabaga Bims, miris un augšāmcēlies, satriekts un izglābts, slims un katru cerību zaudējis, Bims nodrebēja. Viņš iedūra purnu vēstulē, tad nobrauca ar nāsīm visapkārt gar tās malām: jā, jā, jā… lūk, viņš spēcīgi vilcis ar pirkstiem pa aploksni šurpu turpu… Kad Stepanovna pacēla no grīdas aploksni un izņēma no tās vēstuli, Bims ar pūlēm piecēlās un sniedzās pie viņas; tad viņa no tās pašas aploksnes izvilka pilnīgi baltu papīra lapu un nolika to Bimam priekšā. Viņš saluncināja asti: šeit bija uzrakstīta Ivana Ivaniča pirkstu smarža, jā gan, lapu viņš tīšuprāt bija berzējis ar pirkstiem.

— Tev, vei še, atsūtījis, — Stepanovna sacīja.

—    Tā ij raksta: iedodiet Bimam šo tīro lapu. — Viņa rādīja uz papīru, vienā laidā atkārtodama:

—    Ivans Ivaničs… Ivans Ivaničs…

Bims pēkšņi gurdeni noslīga uz grīdas un izstiepās, nolicis galvu uz lapas. No acīm viņam ritēja asaras. Bims raudāja pirmoreiz mūžā. Tās bija cerību asaras, laimīgas asaras, es jums teikšu, vislabākās asaras pasaulē, nemaz ne sliktākas kā satikšanās prieka un laimes asaras.

…Lai dievs dod, dārgo lasītāj! Taču tici man: seters prot smieties un raudāt.

…Stepanovna sāka saprast suni, taču viņa saprata arī to, ka netiks galā, ka neveiksi viena pati, nevarēs. Viņa ilgi sēdēja pie Bima un domāja par savu dzīvi. Un viņai tā sagribējās uz laukiem, kur viņa bija dzimusi un uzaugusi, sametās tik skumji šais akmens sprostos, kur cilvēki gadiem nepazīst cits citu, dzīvodami vienā mājā, pat vienās kāpnēs. Viņa tomēr attapa padot Bimam ūdeni.

Ai, cik ļoti viņam vajadzēja ūdens! Mazliet pasi ēj ies, viņš kāri laka, šļakstinādams lāses uz grīdas, un tad atkal apgulās tādā pašā pozā. Bims aizvēra acis un, šķiet, iegrima nemaņā.

īsi pirms gaismas Stepanovna izgāja tik klusu, it kā baidītos traucēt smagi slimu cilvēku.

Bet istabas vidū gulēja tikai vientuļš suns.

Cik ilgi Bims bija nogulējis, viņš nezināja: varbūt dažas stundas, varbūt arī dienas un naktis. Pamodās no svelošām sāpēm kājā. Bija diena, jo spīdēja saule. Nevērojot sāpes, viņš apostīja lapiņu. Saimnieka smarža kļuvusi vājāka un tālāka, taču, tas vairs nebija svarīgi. Galvenais, ka viņš i r, kaut kur ir, un vajag viņu meklēt. Bims piecēlās, padzērās no bļodiņas un sāka steberēt pa istabu uz trim kājām; sāpēja, taču viņš gāja un gāja no istabas priekšnamā un atpakaļ, riņķoja apkārt pa istabu. Instinkts viņam pateica priekšā: ja esi atgulējis vienus sānus, ja sāp, tad ir jāstaigā. Drīz viņš iemanījās staigāt, nedarot sāpes saspiestajai ķepai: to vajag mazliet pacelt uz augšu un nevilkt pa grīdu — tad tik stipri nesāp. Kad Stepanovna atnesa ēdamo, viņš jau paluncināja asti, iepriecināja nesēju un tad arī paēda. Un kāpēc gan īstenībā nepaēst, ja bija radusies cerība un suņa galvā atdzīvojušies divi maģiskie vārdi — «meklēt» un «gaidīt».

Taču, lai kā viņš lūdzās, lai kā pieprasīja, ārā Stepanovna viņu nelaida. (Sēdi mājās, tu esi slims.) Pēdīgi tomēr viņa atskārta, ka Bims ir dzīvs radījums un tam tāpat jātiek ārā savās vajadzībās. Viņa, protams, nezināja, ka ir bijuši gadījumi, kad suņi nobeigušies no zarnu plīsuma vai nosmakuši aizcietējuma dēļ, ja nav izlaisti laukā vairāk par trim dienām. Bet tādi gadījumi ir bijuši ne vienu reizi vien.

Liels cilvēcisks žēlums un dvēseles labestība vadīja Stepanovnu visu mūžu. Tas arī bija viss. Viņa piesēja pie kakla siksnas pavadiņu un devās laukā. Bims kliboja viņai līdzās. '

Pagalmā, pašā tālākajā stūrī, stāvēja divi: veca sirma sieviete un klibs izkāmējis suns — tāda nu bija aina.

Bērneļi spurdza ārā no kāpņu telpām, steidzās uz skolu, bet daudzi no tiem skrēja klāt un taujāja:

—   Vecomāt, vecomāt, kāpēc Bims lec uz trim kājām?

Vai arī tā:

—   Bimka, vai tev sāp?

Taču jāskrien uz skolu: tā ir liela atbildība — iet skolā, pati pirmā atbildība dzīvē — pret ģimeni, pret skolotājiem, pret draugiem. Tāpēc viņi arī neuzkavējās, joza projām. Izrādījās, ka šis apstāklis ir ļoti svarīgs gan Stepanovnai, gan Bimam, kaut arī viņi par to nekā nenojauta un tīri vienkārši aizgāja mājās, kad bija pienācis laiks.

Pie ārdurvīm viņus sastapa Paltitičs (Pavels Titičs Ridajevs) un uzrunāja Stepanovnu^

—    Ir tāda lieta, sacīt. Šitais suns ir viens vērtīgs suns, un to vajag sargāt. Ja jau saimnieks tev to uzdevis, dodu padomu: piesien ķēdē. Visādā ziņā. Citādi aizmuks. Nenosargāsi. Izspruks pa durvīm, un — beigas.

—   Bet vai tad tādu gudru suni var ķēdē? — Stepanovna ne visai pārliecināti iebilda.

—   Ko? Arī tevi vajag atidzināt? Ņem vērā: bez saimnieka un bez ķēdes suns saodīs brīvību. Un — beigas ir.

—   Bet viņš tak kļūs nikns kā daždien ķēdes suns.

—   Tad saproti jele, bezziņas cilvēk tu! Kļūs nikns — toties būs dzīvs. Pie ķēdes, pie ķēdes — še tev visa mana instrukcija. Labu vēlēdams, saku: pie ķēdes!

Nepaklausīt mājas komitejas priekšsēdētājam

Stepanovna neuzdrīkstējās, tāpēc nopirka ķēdīti par rubli desmit un pie tās veda Bimu pagalmā. Taču mājās viņa to atkabināja no kakla siksnas un meta kaktā. Vai nav slīpēta vecmāmuļa Stepanovna! — gan vilks paēdis, gan kaza dzīva. Jāpiebilst, ka viņai pašai gan iznāca vest Bimu laukā tikai divas trīs reizes, un tam par iemeslu kļuva neparasti notikumi, kas izraisījās ap Bima vārdu.

9. nodaļa MAZAIS DRAUGS, NEPATIESAS BAUMAS, SLEPENA APSŪDZĪBA PRET BIMU UN AUTORA ATKĀPE

Skolā, dalīdamies jaunām ziņām, bērneļi pašā pirmajā starpbrīdī palaida valodas: viņu pagalmā esot suns — agrāk staigājis uz četrām kājām, bet tagad lecot uz trim un esot briesmīgi izkāmējis, bet agrāk neesot bijis izkāmējis, bijis gludens, bet tagad nopinkājies, bijis jautrs, bet tagad noskumis. un saucot to par Bimu; saimnieks aizvests uz Maskavu, taisīt operāciju, un tagad suni vadājot vecmāmuļa Stepanovna.

Šīs valodas nonāca ausīs kādam no skolotājiem metodiķiem, tas nākamajā dienā kārtējā izglītības darbinieku rajona sapulcē apgaismoja šo gadījumu interesantā runā aptuveni tā: aug jaunā paaudze lieliska, tā «pārņem labā ideju, kura sevī ietver līdzcietību — kā tādu — pret visu, kas dzīvo virs zemes». To visu viņš apstiprināja ar vienas skolas dziļo interesi par kādu nezināmu suni ar melnu ausi, kura saimieks uz ilgu laiku ievietots slimnīcā, lai viņam izdarītu operāciju.

Trīs dienas no vietas visās rajona skolās skolotāji runāja ar bērniem par līdzcietību pret dzīvniekiem un stāstīja, cik labi un silti tādā un tādā skolā izturējušies pret suni. Piesardzīgākie tomēr brīdināja, ka tādā gadījumā suns nedrīkst būt traks un ka tāpēc jāuzmanās. Skolā, kurā mācījās Toļiks, skolotāja stāstīja par to pašu, taču vienkārši un sirsnīgi.

— Vai jūs varat iedomāties, bērni, vai jūs to varat iedomāties? — viņa runāja. — Kāds nežēlīgs cilvēks ir norāvis sunim kāju. (Tā mazliet pārgrozītā veidā baumas klīda skolotāju vidū: baumas paliek baumas!) Tas nav padomju cilvēka cienīgi! Bet nabaga sunītis ar melno ausi uz visu mūžu paliks kropls. — Viņa atrada burtnīcā vajadzīgo lappusīti un turpināja: — Tagad, bērni, uzrakstīsim sacerējumu, īsu un izjustu, par brīvu tematu: «Es mīlu dzīvniekus». Lai iznāktu brīvs izklāsts un lai jūs kaut ko nesajauktu, te jums būs neliels plāniņš ar jautājumiem.

Un, burtnīciņā skatīdamās, viņa ar krītu uzrakstīja uz tāfeles:

1.   Kā sauc jūsu suni?

2.   Vai tas ir balts, melns vai kaut kāds citāds?

3.   Vai ausis tam stāvas vai nokarenas?

4.   Vai tam ir aste vai īss stumbenis?

5.   Kādas sugas tas ir, ja mājā to zina?

6.   Vai tas ir mīlīgs vai nikns?

7.   Vai tu ar viņu spēlējies, ja spēlējies, tad kā?

8.   Vai tas kož vai ne? Ja kož, tad — kam?

9.   Vai tētis un māmiņa viņu mīl?

10.  Par ko tu mīli suni?

11.Kā tu izturies pret citiem dzīvniekiem (vistas, zosis, aitas, brieži, peles un citi)?

12.  Vai esi kādreiz redzējis alni?

13.  Kāpēc govi slauc, bet alni neslauc (mājas un savvaļas dzīvnieki)?

14.  Vai dzīvniekus vajag mīlēt?

Toļiks sēdēja kā uz adatām, viņš nespēja nekā rakstīt. Vispārējā klusumā viņš neizturējis iejautājās:

•— Anpalna, bet kā sauc to suni ar melno ausi?

Skolotāja paraudzījās bloknotā un atbildēja:

—   Bems.

—   Bims! — Toļiks iekliedzās, ar to saceldams kājās visu klasi. — Atlaidiet mani, Anpalna! Lūdzu! Es iešu meklēt Bimu, es viņu pazīstu — viņš ir ļoti labs. Lūdzu, lūdzu! — viņš žēlabaini lūdzās, gatavs aiz pateicības skūpstīt Anpainai rokas. -

—   Toļa! — Anna Pavlovna viņu stingri apsauca. — Tu traucē citiem strādāt. Domā un raksti sacerējumu!

Toļiks apsēdās. Viņš raudzījās uz tīro burtnīcas lapu, bet redzēja Bimu. Likās, viņš kopā ar visiem koncentrēti strādā pie brīvā temata, taču uzrakstīja vienīgi virsrakstu: «Es mīlu dzīvniekus». Tikai īsi pirms zvana viņš sāka ātri, ātri sacerēt atbildes. Pat pēc zvana viņš vēl kādu brīdi aizkavējās, bet Anna Pavlovna, kā parasti tādos gadījumos, sēdēja pie galda un pacietīgi gaidīja. Beidzot Toļiks, drūms un ar kaut ko neapmierināts, nolika Annai Pavlovnai priekšā savu sacerējumu. Un izgāja.

Viņa darbs tātad tika nodots pats pēdējais, tāpēc, tāpat kā vienmēr, Anna Pavlovna to izlasīja pašu pirmo (atrodas virs pārējiem).

Toļiks sīki, pat ar uzviju bija atbildējis uz visiem brīvā temata jautājumiem. Viņa darbs ietvēra pat poētiskus mēģinājumus, kaut arī tas bija kails plaģiāts — viņš atdarināja populāru dziesmiņu, ko pazīst ikviens mazulis. Kopumā tas viss izskatījās tā:

«ES MILU DZĪVNIEKUS

Viņu sauc par Bimu. Viņš ir balts, ar melnu ausi. Ausis ir nokarenas. Aste liela. Suga — medību, nevis aitu suns. Mīlīgs. Spēlējos tiku vienu reizi, bet tad viņu aizveda kāds tēvocis, īsts kašķis, nejauks vecis, pats ne pēc kā neizskatījās. Nekož. Māmiņa un tētis viņu mīlēt nevar, viņš ir svešs, ar dzeltenu plāksnīti pie kakla. Par ko mīlu, nezinu, tāpat vien. Vistas, zosis, aitas, briežus, peles mīlu, tomēr no pelēm baidos. Alni pagaidām neesmu redzējis, viņi pilsētā nedzīvo. Govi slauc, lai veikalos būtu piens un lai pildītos plāns. («Viņš taču ir defektīvs!» Anna Pavlovna nodomāja.) Alni neslauc tāpēc, ka veikalos aļņa piena nemēdz būt un tā nevienam nevajag. Dzīvniekus vajag mīlēt, bet suns ir cilvēka labākais draugs. Es nupat sacerēju dziesmiņu:

Gan alnis ir labs, Gan briedis labs, Arī pele ir laba, Bet labāks par visiem ir suns.

Vēl es sāku audzēt jūras cūciņas, bet mamma sacīja, tās ļoti smirdot dzīvoklī, deguns jāspiežot ciet, un atdeva svešai meitenei. Bet Bimu es tik un tā atradīšu, kaut arī jūs mani neatlaidāt. Tik un tā atradīšu, teicu, ka atradīšu, un atradīšu arī. Lai ari jūs esat Anna Pavlovna, man vienalga.»

Annai Pavlovnai vai acis sprāga no pieres laukā. «Viņš taču galīgi lec pār ilksi! Viņš taču velns sazina par ko domā. Klusie ūdeņi…» Pēdējo domu viņa neizdomāja līdz galam, jo bija pedagogs, bet tīri vienkārši, apzinoties savu pienākumu, ielika divnieku.

Redzat nu, kā tas iznāk. Anna Pavlovna skaitījās laba skolotāja, bērni, šķiet, viņu mīlēja un klausīja, izņemot dažus, bez kuriem, starp citu, neiztiek nevienā klasē. Audzināšana ir sarežģīta lieta, vissarežģītākā, es jums teikšu, acīmredzot tāpēc arī Toļiks tā uzrakstīja vienu no saviem pirmajiem sacerējumiem: tīri vienkārši no neizskaidrojama aizvainojuma un, protams, neapzinīgi, ja ņem vērā, ka par jūras cūciņām Anna Pavlovna tematā neko nebija minējusi. Varbūt ar gadiem viņš arī sapratīs savu bērnu dienu kļūdu, taču pagaidām viņš to nespēja aptvert. Pēc starpbrīža viņš pat neieradās klasē. Un tas jau nu ir ārkārtīgs gadījums!

Toļiks brauca no sava ļaunā rajona uz otru. veco, uz to skolu… un, protams, izdibināja no bērniem visu: kad viņi redzējuši Bimu un kur tas dzīvo. Sev par lielu prieku, viņš dabūja zināt, ka Bimam kāja nav pavisam norauta, bet tikai karājas. Un devās kopā ar bērniem uz to māju pie Bima.

Viņš nospieda zvana podziņu. Bims atsaucās ar jautājumu «Vau!» (Kas tur ir?).

— Tas esmu es, Toļiks! — viesis iesaucās. Tad sadzirdēja, kā Bims, piebāzis degunu pie durvju šķirbas, sprauslāja un vilka nāsīs gaisu. — Bim, tas esmu es — Toļiks.

Bims iesmilkstējās un sāka riet. Tā viņš sauca: «Sveiks, Toļik!»

Un zēns viņu saprata, pirmo rezi saprata frāzi no suņu valodas.

Stepanovna, izdzirdējusi riešanu un cilvēka sarunu ar suni, iznāca ārā.

—    Ko tev vajag, puisīt?

—    Es pie Bima.

Viss noskaidrojās bez pūlēm. Viņi abi gāja iekšā.

Toļiks nepazina Bimu: gluži izģindis, iekritušu vēderu, spalva vienās pinkās, greiza gaita, ārup izspiedušās ribas — nē, tas nav Bims. Taču acis, gudras un glāsmīgas, liecināja: «Es esmu Bims.» Toļiks pietupās un ļāva sunim vaļu. Bims viņu apostīja, laizīja viņam svārciņus, zodu, rokas un pēdīgi nolika purnu uz Toļika zābaciņa. Likās, viņš bija apmierinājies.

Stepanovna visu izstāstīja Toļikam, nepazīstamam puisēnam, visu, ko zināja par Bimu un par Ivanu Ivaniču, nevarēja tikai izskaidrot, kas un kur sabendējis ķepu.

—    Liktenis, — viņa nolēma. — Tāpat ij katram sunim savs liktenis.

Viņa runāja ar zēnu mierīgi, kaut arī ar rūgtumu, nedižodamās ar savu vecumu un neapzinādamās savu lielo dzīves pieredzi, runāja kā ar sev līdzīgu.

—   Bet kur tad ir plāksnīte? — Toļiks jautāja. — Bija taču. Es lasīju.

—    Bija gan. Kā tad tevi sauc?

—   Toļiks.

—   Toļiks — tas ir labi… Bija. Kāds ir noņēmis tātad. — Toļiks nodomāja: «Viņš noņēmis, Pelēkais tēvocis.» Taču skaļi to nepateica, jo nebija vēl par to pārliecināts. — Un ko lai es ar viņu daru, ak kungs? — Stepanovna zūdījās, raudzīdamās uz Bimu. — Ir tak žēl, bet, ko darīt, — nezinu. Vitināra viņam vajadzētu.

—    Veterināra, — Toļiks izlaboja, tāpat nejuzdams savu pārākumu, un atbildēja uz jautājumu «ko darīt»: — Es nākšu katru dienu pēc skolas viņu pavadāt. Vai var?

Tā Bimam atradās jauns mazs draugs. Tas katru pēcpusdienu cauri visai pilsētai brauca pie Bima, staigāja ar viņu pa sētu, pa ielām, pa parku un, visiem bērniem par prieku, lepni daudzināja:

—   Suns ir cilvēka labākais draugs.

Šo vārdu jēga bija pavisam cita nekā sacerējumā, kas tika rakstīts aizvainojumā.

Toļiks bija cieši nolēmis: sameklēt rokā šo Pelēko tēvoci un parunāt skaidru valodu. Savā jaunajā rajonā viņš sāka tam uzglūnēt. Un galu galā sastapās ar to vaigu vaigā.

—   Tēvocīt, — viņš uzprasīja, mazliet pacēlis cepuri un tad salicis rokas uz muguras, — kāpēc jūs noņēmāt Bimam plāksnīti?

—   Ko tu, puika, durns esi, vai? — tas atjautāja.

—   Jūs taču viņu aizvedāt ar plāksnīti. Citi arī redzēja.

—    Un palaidu ar visu plāksnīti. Viņš taču man iekoda! Gribot negribot jālaiž vaļā, ja kož kā vilks.

—   Jūs, tēvocīt, melojat: Bims ir mīlīgs suns.

—   Es? Es meloju, kucēn?… Kur tavi vecāki? Kur ir tavi vecāki? Runā! — viņš stāja virsū.

Daļēji Pelēkajam bija taisnība. Bet tikai daļēji: viņš nemeloja, ka Bims viņam iekodis, un viņam bija pilnīgas tiesības būt sašutušam, taču viņš meloja, ka nav noņēmis no kakla siksnas plāksnīti. Par notikušā pirmcēloni viņš uzskatīja Bima kodienu, nevis plāksnītes noņemšanu, bet samainīt vietām cēloņus un sekas allaž ir ļoti izdevīgs paņēmiens, lai kaut ko pierādītu. Viņš bija visā nopietnībā pārliecināts, ka runā patiesību, bet tas, ka viņš neizteica visu patiesību, — tas viņu vairs neskāra. Un ej tu sazini, kur te ir cēlonis un kur sekas: vai suns papriekš iekoda, vai papriekš tika noņemta plāksnīte? Tas tā arī paliks visiem noslēpums. Taču Toļiks bija pilnīgi pārliecināts, ka Bims Pelēkajam iekost nevarēja, jo šis taču ir cilvēks un nav nekāds zaķis vai lapsa. Tāpēc viņš vēlreiz atkārtoja:

—   Jūs, tēvocīt, mani mānāt. Tas ir kauns.

—    Skic! — tēvocis uzrēja. Un gāja projām pieklibodams, dibenu sāniski atšāvis (redzams, Bims bija viņam pamatīgi iekampis).

Tīrais brīnums, cik daudz taisnības ir abām pusēm, kad viens runā puspatiesību un otrs nezina šās patiesības otru pusi.

Bet Pelēkais gāja un domāja: «Aizies ar tiem smurguļiem uz miliciju, šie atnāks, ieraudzīs kolekciju… Nē, piecsimto — jubilejas eksemplāru neatdošu. Par to var dot divdesmit jebkuras zīmes.» Un nolēma: «Labākais aizsargāšanās veids ir uzbrukums.»

Mājās viņš uzrakstīja ziņojumu un aiznesa to uz veterināro punktu. Tur izlasīja:

«… Skrēja suns (jaukts seters ar melnu ausi), pilnā skrējienā iekoda, izrāva no mana organisma attiecīgas vietas gabalu miesas un aizdrāzās tālāk … Skrēja kā traks, nolaistu asti, purnu pie zemes, acis asiņu pieplūdušas… Vai nu viņu noķert un iznīcināt, par ko dot rīkojumu klaiņojošo suņu ķērāju brigādei, vai arī es sūdzēšos augstāk par mūsu birokrātismu un neiejūtīgo darbību…» — utt.

Veterinārārsts uztraucās.

— Kur iekodis? Kad? Kurā vietā? Kādos apstākļos?

Pelēkais meloja^ kā rūdīts muldoņa, tikai bez mazākās iztēles. Ārstam tomēr viss Īrija* skaidrs no sakostā personiskā dokumenta, proti: sakodis klaidoņas suns uz ielas. Viņš nocēla telefona klausuli un izsauca Pastēra punkta dežurantu.

Drīz, burtiski, pēc dažām minūtēm, automobilī atbrauca ārste — sieviete, nolaida Pelēkajam bikses, paskatījās, noprasīja:

—   Cik dienu pagājis?

—   Dienas desmit, — atbildēja nevilšais pacients.

—    Pēc četrām dienām kļūsiet traks, — ārste kategoriski paziņoja. Taču, tā kā pacients par šādu spriedumu ne druskas neuztraucās, viņai acīmredzot radās kaut kādas aizdomas, vai, un viņa pajautāja: — Un cik mēnešus jūs neesat mazgājies?

—         No trešās sestdienas pirms koduma. Baidījos

piesārņot, ka nesaķeru gangrēnu… Vieta tak ir nopietna…

Iejaucās veterinārārsts:

—   Vieta jums patiešām nopietna. īsts televizors. (Viņš bija liels jokotājs, šis simpātiskais veterinārārsts.)

—   Ko jūs esat izdarījis! — iesaucās ārste, vēlreiz aplūkojusi brūci. — Uz punktu, uz punktu, uz punktu! Nekavējoties injekcijas pret trakumsērgu … vēderā… sešus mēnešus no vietas.

—   Nu, ko jūs, apdulluši esat, vai! — Pelēkais tēvocis ierēcās.

—    Ne vella neesam apdulluši, — mierīgi viņu pārtrauca veterinārārsts. — Neklausīsiet — rīkosimies ar varu, ar miliciju, paņems jūs ciet, ja jau jūs esat tāds tumsonis.

—    Es? Tumsonis?! — Pelēkais iebļāvās. — Vai jūs maz zināt, kur es savā laikā esmu strādājis?!

—   Gar to man nav daļas, — ārste atteica. — Uz punktu! — viņa piebilda vēl stingrāk nekā iepriekš.

Tagad nu apmelotājam vajadzēja regulāri — noteiktās dienās un stundās staigāt uz injekcijām. Liela prieka tur nebija, ieskrējis kā circenis pelnos: suns bija iekampis mīkstumos, bet dakteri — apstrādāja vēderu.

Bet tālāk bija tā.

Kā viņi īstenībā satikās ar to Tantu — nav zināms, taču šā vai tā satikās. Varbūt viņi bija pazīstami jau sen (jādomā, tā arī bija), taču todien viņi sastapās uz ielas. Tādi uzož cits citu tāpat kā makšķernieks makšķernieku, muļķis muļķi un mēlnesis mēlnesi. Sastapās, tātad arī

uzsāka valodas. Noskaidrojās, ka viņš staigā sašķiebies tāpēc, ka viņam iekodis suns ar melnu ausi.

—    Bet es tak viņu pazīstu! Jā, nudie, pazīstu! — Tanta ieķērcās. — Man arī iekoda.

Pelēkais zināja gan, ka viņa melo, tomēr sacīja tā:

—    Es personiski uzrakstīju ziņojumu, lai suni noķer un iznīcina. To man diktē mana sirdsapziņa.

—   Un pareizi diktē! — Tanta viņu aizrautīgi atbalstīja.

—   Arī jūs uzrakstiet… protams, ja esat godīgs cilvēks.

—    Es, vai? Es neatkāpšos!

Un viņa tai pašā dienā aiznesa ziņojumu uz turieni pat, uz veterināro punktu. Sirds cļgiļumos Pelēkais domāja (visā klusībā domāja): «Ja jau esi samelojusies, lai tad dakteri pabaksta tev vēderiņu.» Viņš necieta, ja viņam teica nepatiesību, un lepojās ar to. Nu, arī Tanta tāpat ieskrēja kā circenis pelnos: vaimanāja, lamājās, meloja pēc vajadzības, starp citu, ka brūcīte bijusi neliela un jau sadzijusi, bakstīja ar pirkstu vecu rētiņu uz rokas un klaigāja, ka viņa kā godīga padomju sieviete uzrakstījusi lietas labā, bet viņas vēderam par to uzliekot sodu.

Dīvaini, taču viņu nez kāpēc atlaida, pierakstījuši adresi, un pateica, sak, piebrauksim rīt mājās noskaidrot. Lai nu tur bija kā būdams, bet Tanta sāka nīst Bimu ar vismelnāko naidu, Pelēko — arī, taču drusku mazāk, kaut gan taisni tas bija viņai iegriezis.

Sakarā ar šiem diviem ziņojumiem pēc pāris dienām rajona avīzē parādījās sludinājums:

«Ir pamats domāt, ka suns, jaukts seters, auss melna, sakož gājējus. Kam zināma tā atrašanās vieta un tāpat ari sakostos lūdzam paziņot uz adresi … lai suni notvertu, izdarītu analīzi un likvidētu iespējamās sekas. Pilsoņi! Sargājiet savu un savu līdzcilvēku veselību — neklusējiet!» — utt.

Nakamajas dienās nekavejoties sāka birt lasītāju vēstules. Vienā no tām bija ziņots:

«… (šā gada tādā un tādā datumā) stacijas virzienā skrēja suns (jaukts seters, auss melna), tas nekā nevēroja un šķina taisni vien; suņi, kas pie pilnas saprašanas, tā neskrien — taisni vien vai šķērsām pāri laukumam, bet apiet ar līkumu šķēršļus vai priekšmetus, kas gadās tiem kustības ceļā. Aste bija nolaista uz leju, ari purns patiešām bija nolaists uz leju. Augšminētais seters (jauktas sugas, melna auss) ir noteikti bīstams, var sakost jebkuru Padomju Savienības pilsoni un pat ārzemju tūristu, kādi arī gadās, un tāpēc to vajag noķert un likvidēt bez jebkādas analīzes, par kādu pieminēts jūsu godājamās avīzes sludinājumā.»

Zem petīcijas bija divpadsmit parakstu.

Bija arī citas vēstules (vai nu visas var pieminēt!). Nu, piemēram, šāda: «…Tieši tāds pats suns — bet bez melnas auss — arī skrēja taisni vien…» Vai tā: «Pilsēta ir kā piebāzta ar suņiem, bet, kurš no tiem traks, nekādi nevar saprast.» Vai tā: «Un nepavisam tas suns nav traks, paši jūs, vitināri, esat traki.» Vai arī: «Ja apgabala izpildu komiteja nevar plaši noorganizēt plānveidīgu, uz gadu gadiem paredzētu pasākumu suņu iznīcināšanai, tad kurp gan mēs ejam, biedri redaktor? Kur ir plāns? Kur iedarbīga kritika, un kāpēc jūs tanī neieklausāties? Maizi cept taču mēs mākam, bet, rau, strādājoša pilsoņa veselību aizsargāt — tur saprašanas pietrūkst. Es esmu godīgs cilvēks un allaž cērtu acīs skaidru patiesību. Un, lai atļauts teikt, nebaidos ne no viena. Bet jūs padomājiet par šiem maniem vārdiem! Man jau tagad ir līdz kaklam: raksti, cilvēks, raksti, bet jēgas nekādas.»

Vispār vēstuļu bija tāds birums, ka izvērsās diskusija un kā sekas tai redakcijas raksts «Toms dzīvoklī», kurā tika citēti izvilkumi no pedagoģiskā institūta docenta vēstules. Šis docents bija klajš suņu nīdējs. Kāpēc tas tā, grūti iedomāties, taču bērnu un jaunatnes audzināšanā viņa izteikumiem bija milzīga nozīme: ja tie viņu^apratīs pareizi, tad no pašas mazatnes, rūpēdamies par darbaļaužu veselību, bendēs suņus, bet cilvēku, kas tur mājā suni, kolektīvi un saskaņoti uz ielas apveltīs saucieniem: «Diedelis!» (ar šādu vārdu docents bija nogodējis cilvēkus, kuri mīl suņus), «Smurgoņa!» (ari tā paša docenta stila zieds).

Kā jau iepriekš teikts, visas vēstules nav iespējams uzskaitīt, vienu tomēr vēl minēsim, pēdējo. Tanī bija divas rindiņas. Lasītājs tikai izteica jautājumu: «Bet, ja uz katras auss pa melnumam, Vai tad arī sist?» Tas bija lasītājs praktiķis, tāls no abstraktas pasaules uztveres. Un tomēr šī vēstule neiekļuva ne rakstā, ne vispār preses slejās un pat palika bez atbildes. Ko tu neteiksi! Kāda necieņa pret cilvēku, kas piedāvā savus pakalpojumus!

Ir, ir vēl atsaucīgs lasītājs, nav iznīcis, paldies dievam! Tāds lasītājs nepalaidīs garām iespēju izteikties un asi nosodīt. Tā, redzat, arī mūsu gadījumā. Bimu jau meklēja pa visu pilsētu, noķengāja kārtīgu suni. Un par ko? Labi: lai jau viņš, teiksim, iekoda — taisnība jau ir, bet apsākļi, kādos bija kodis, un tas, ka viņš ir traks, — tā ir klaja nepatiesība. Rūpīgais lasītājs to visu sajauca kopā ne aiz savas vainas: viņam nebija aizdomu par apmelojumu, bet tam — lai arī īsas, toties izturīgas kājas.

Redaktors tomēr laikā pamanīja, ka šī diskusija ir stihiska, acīmredzot to izraisījis sakostais cilvēks, diskusija nepavisam nav organizēta, bet paļauta pašplūsmai. Un viņš rīkojās gudri — ievietoja sludinājumu nonparelī (tādiem burtiem, kurus neatlaidīgs lasītājs nekad nepalaidīs nemanītus): «Suns Melnā auss ir notverts. Redakcija pārtrauc diskusiju par šo tematu. Rokrakstus atpakaļ nesūta.»

Šis redaktors bija humorists, ko «lasītājs-cīnītājs» ciest nevar.

Taču tas nebija patiesība: Bimu neviens nebija notvēris. Tīri vienkārši Toļiks, skolā dabūjis zināt par sludinājumu, pievakarē sameklēja veterinārārsta dzīvokli, piezvanīja un, kad viņam atvēra, sacīja:

—   Es esmu no Melnās auss — no Bima.

Jautājums noskaidrojās viens divi: nākamajā

dienā Toļiks brauca pie Bima un atveda viņu — trīskājainu — uz veterināro punktu pie ārsta. Tas aplūkoja un pateica:

—    Visa šī diskusija ir tīrās blēņas. Suns nav traks, bet slims. Piekauts un sakropļots. Eh, cilvēki! — viņš nenoteikti novilka un nopūtās.

Toties apskatīja slimo ķepu, izklausīja iekšas, izrakstīja ziedi kājai, iedeva mikstūru iekšējai lietošanai un, pavadīdams draugus — zēnu un suni, atvadām pajautāja:

—    Kā tad tevi sauc, varoni?

—   Toļiks.

—   Tu esi lāga vīrs, Toļik. Brašs puisis!

Ari Bims, projām ejot, pateica ārstam paldies. Ārsts smaržoja pēc zālēm, taču it nepavisam nebija slims, bet taisni otrādi — stalts, vīrišķīgs cilvēks ar laipnām acīm.

«Labs cilvēks,» Bims viņam pateicās ar asti un ar skatienu. «Ļoti labs cilvēks jūs esat!»

…Draugs lasītāj! Ne tas lasītāj, kurš iedomājas, ka bez viņa šaustošajām vēstulēm suņi apēdīs visus pilsoņus un pilsones, nē — tas ne. Cits — mans lasītāj, es runāju ar tevi. Piedod, ka liriski optimistiskajā stāstā par suni es reizēm iegleznošu dažas satīriskas ainiņas. Nepārmet man daiļrades likumu pārkāpšanu, jo ikvienam rakstniekam ir savi «likumi». Nepārmet, dārgais, arī žanru sajaukumu, jo pati dzīve ir sajaukums: labais un ļaunais, laime un jielaime, smiekli un bēdas, patiesība un meli dzīvo blakus un tik tuvu cits pie cita, ka dažkārt ir grūti atšķirt vienu no otra. Būtu sliktāk, ja tu piepeši pamanītu pie manis puspatiesību. Tā atgādina pustukšu mucu. Bet pierādīt atšķirību starp pustukšu un puspilnu mucu taču nav jēgas.

Galvenais, es esmu pārliecināts, ka jāraksta par visu, nevis par vienu un to pašu. Pēdējais ir kaitīgi. Padomā vien! Ja rakstīs tikai par labo, tad ļaunajam tas būs spožs atradums; ja rakstīs tikai par laimi, tad cilvēki vairs neredzēs nelaimīgos un galu galā tos pat nepamanīs; ja rakstīs tikai par nopietno un daiļo, tad cilvēki vairs nesmiesies par ķēmīgo.

Jāsaka gan, es taču rakstu tikai par suni. Kā apstiprinājums tam seko turpmākās nodaļas par interesantiem un, blakus minot, ne vienmēr jautriem mūsu labā Bima piedzīvojumiem.

10. nodala PAR NAUDU

pateicoties Toļika un Stepanovnas pūlēm, Bims pamazām atlaba. Pēc pāris nedēļām ķepa sāka sadzīt, kaut arī palika ķeburīga, plata salīdzinājumā ar citām; Bims jau mēģināja uz tās uzmīt, pagaidām gan vēl tā vieglītēm, tikai mēģināja. Spalva, ko Toļiks bija izsukājis, piešķīra Bimam pilnīgi pieklājīgu izskatu. Bet, lūk, galva sāka sāpēt bez rimas: no Pelēkā sitieniem kaut kas tanī it kā vairs neturējās vietā. Lāgiem Bimam uznāca reibonis; tad viņš apstājās, brīnīdamies gaidīja, kās ar viņu īsti notiks, bet tad tas, paldies dievam, pārgāja līdz nākamajai lēkmei. Tāpat arī cilvēkam, ko traumējusi vai apdullinājusi netaisnība, gluži negaidot, ne uzreiz, bet pēc kāda laika pēkšņi sāk džinkstēt ausīs, apreibst galva, sirds lec vai no krūtīm laukā, un viņš grīļodamies apstājas un skumjā izbrīnā gaida, kas tad ar viņu notiks; pēc tam patiešām pāriet un dažreiz pat neatkārtojas. Viss kas gadās, un viss pāriet. Arī cilvēks ir dzīvnieks, tikai jūtīgāks.

… Tikai vēlā rudenī, jau pēc noturīgām salnām, Bims sāka staigāt uz četrām kājām, tomēr vel piekliboja — kāja nez kāpēc bija kļuvusi mazlietiņ īsāka. Jā gan, Bims palika kroplis, kaut arī ar galvu viss nu it kā bija kārtībā. Patiešām: viss kas gadās, un viss pāriet.

Tas vēl nebūtu nekas, taču saimnieka kā nav, tā nav. Ari vēstules lapiņa sen ne pēc kā vairs nesmaržo, bet mētājas kaktā kā parasts, nekam nederīgs papīrs. Bims jau varētu atkal iet meklēt draugu, taču Toļiks, vezdams Bimu staigāt, nelaida viņu vaļā no saites. Toļiks aizvien vēl baidījās gan no tā sludinājuma avīzē, gan no Pelēkā tēvoča, un arī garāmgājēji reizēm ievaicājās: «Vai šis nav tas pats suns, trakais ar melno ausi?» Toļiks neatbildēja un aši manījās projām, apkārt skatīdamies. Viņš būtu varējis pateikt: «Nē, šis nav tas suns,» — un darīta lieta. Taču viņš neprata melot un slēpt savas jūtas — bailes, bažas, šaubas un tā joprojām; taisni pretēji, tas viss parādījās klaji un tieši: melus viņš sauca par meliem, patiesību — par patiesību. Vēl vairāk, pamazām viņā dzima humora izjūta kā viens no taisnīguma izpausmes veidiem, īsta humora izjūta, kad smieklīgo izsaka bez smaida ēnas, kaut gan šo jūtu īpašnieks var iekšēji gandrīz vai raudāt. Pirmā šo jūtu izpausme bija tas pats sacerējums, kura dziļāko jēgu viņš pats vēl neizprata. Viņš vēl nekā pa īstam neizprata, viņš tikai sāka neskaidri šo to apjaust.

Tātad puisēns rudens sporta bikšelēs, dzeltenos puszābaciņos, gaiši brūnos svārciņos un pūkainu rudens cepurīti galvā ik pievakari kopā ar klibu suni gāja pa vienu un to pašu maršrutu. Viņš vienmēr bija tik tīrs un spodrs, ka jebkurš pretimnācējs nodomāja: «Uzreiz var redzēt, ka puišelis no kulturālas ģimenes.» Cilvēki, kas dzīvoja tai apkaimē, kur viņi diendienā staigāja, sāka pie viņa jau pierast, un viens otrs no tiem pat apjautājās: «Nez kā dēls viņš ir, šis jaukais un rātnais puisēns?»

Ar Stepanovnas mazmeitu Ļusju, klusu un biklu baltgalvīti vienos gados ar viņu, Toļiks cieši sadraudzējās, kaut gan nez kāpēc kautrējās ņemt viņu līdzi pastaigās. Toties Ivana Ivaniča dzīvoklī viņi dažkārt abi kopā noņēmās ar Bimu, un tas viņiem atmaksāja ar uzticīgu mīlestību un neatlaidīgu uzmanību. Stepanovna sēdēja turpat ar adīkli un priecājās, noraudzīdamās bērnos.

Reiz, kad viņi darbojās, pielīdzinādami Bimam astes pušķīti un pinkas pie kājām, Ļusja ievaicājās:

—   Vai tavs tētis dzīvo tepat, pilsētā?

—    Tepat. Tikai no rīta viņu aizved uz darbu un vakarā atved atpakaļ pavisam vēlu. Briesmīgi nogurst! Saka, «nervi saspriegti līdz pēdējam».

—   Un mamma?

—    Mamma vienmēr n^yaļīga. Vienmēr. Te atnāk veļas mazgātāja, te grīdu spodrinātāji, te šuvēja, te atkal telefons zvana bez sava gala — nekad viņai nav miera. Pat uz vecāku sapulci nevar izrauties.

—    Grūti gan, — Ļusja nopūtusies no tīras sirds apstiprināja ar vieglām skumjām acīs. Viņa taču Toļikam bija vaicājusi tikai tāpēc, ka nemitīgi domāja par savu tēti un māmiņu. Tāpēc arī sacīja: — Bet manējie — tētis un māmiņa ir tālu. Lidmašīnā aizlidoja. Mēs ar vecmāmuļu divatā vien… — Un jau gluži līksmi piebilda: — Mums ir divi rubļi dienā, redzi, cik daudz!

—   Pietiek, paldies dievam, — Stepanovna apliecināja. — Desmit baltmaizes klaipiņus var nopirkt. Kas nu tagadīt! Bet viņulaik gan, senulaik, sacīt, — kad tā iedomā… Ko tur ij runāt! Taisni šķebīgs prāts: vīra zābakus, tava vectētiņa zābakus, Ļusja, par klaipiņu atdevu…

—   Bet kad tas bija? — Toļiks jautāja, izbrīnā saraucis uzacis.

—   Pilsoņkarā. Sen. Jūsu vēl pasaulē nebija. Nedod dievs jums to piedzīvot!

Toļiks ar izbrīnu raudzījās uz Ļusju un uz Stepanovnu: viņam nepagalam nebija saprotams, kā tad tā var būt, ka tēvi un mātes nedzīvo kopā ar bērniem un ka baltmaizi kādreiz pirkuši par zābakiem.

Stepanovna no acīm nolasīja viņa domas.

—    Un arī aizbraukt mēs nevaram: dzīvoklis tak jāpierauga… citādi atņems… Tagad, vei, arī šis jāpieskata, kamēr atbrauks Ivans Ivaničs. Kā tad citādi! Pats par sevi saprotams: mēs tak ar Ivanu Ivaniču esam kaimiņi.

Bims vēroja Stepanovnu un noskārta: Ivans Ivaničs ir! Bet kur viņš ir? Meklēt, vajag meklēt. Un viņš ņēmās lūgties, lai laiž viņu laukā. Izrādījās, ka vēlēšanās ir nepiepildāma. Viņš nogūlās pie durvīm un sāka gaidīt. Likās, neviens no klātesošajiem nav viņam vajadzīgs. Gaidīt! — tas ir viņa dzīves mērķis. Meklēt un gaidīt.

Toļiks ievēroja, ka vecmāmuļa Stepanovna izrunā nepareizi — «kaimiņi», taču šoreiz atšķirībā no pirmās tikšanās reizes ne vārda neiebilda, tāpēc ka viņš večiņu jau cienīja, kaut arī nevarētu pateikt, par ko īsti, ja viņam to jautātu. Tāpat vien — labā Ļusjas vecmāmiņa. Lūk, še Bims, viņš taču mīl Stepanovnu. Toļiks tā arī noprasīja:

—   Bimka, vai tu mīli Stepanovnu?

Bims ne tikai pazina visus pēc vārda, ne tikai zināja, ka neviena dzīva radība, pat visdraņķīgākais suns nav bez sava vārda, bet viņš arī precīzi izpildīja, kad bērni parīkoja, kuram lai pienes čībiņas. Arī patlaban viņš no Toļika un Stepanovnas skatieniem, no viņas smaida saprata, ka runa ir tieši par viņu, tāpēc piegāja un nolika galvu viņai uz ceļiem.

Agrāk Stepanovna pret suņiem bija vienaldzīga (suns paliek suns, kas tur nu!), bet Bims piespieda sevi mīlēt, piespieda ar savu labsirdību, paļāvību un uzticību savam draugam cilvēkam.

Siltas un mīļas šīs četras būtnes svesā dzīvoklī — trīs cilvēki un suns. Arī ap sirdi Stepanovnai bija silti un mierīgi. Ko gan vairāk vecumā vajag!

Kādreiz vēlāk, pēc daudziem gadiem, Toļiks atcerēsies šīs pievakares stundas ar gaiši mēļo logu. Atcerēsies. Protams, atcerēsies, ja viņa sirds paliks atklāta cilvēkiem un ja viņa sirdij nepiezīdīsies neuzticēšanās dēle… Taču tobrīd viņš attapās:

—    Deviņos man jābūt mājās. Deviņos jāiet gulēt — noteikti. Rīt es tev, Ļusja, atnesīšu zīmēšanas albumu un čehu krāsainos zīmuļus — tādus nevienā veikalā ne par naudu, ne par zābakiem nevar dabūt. Ārzemju!

—   Patiesi?! — Ļusja nopriecājās.

—   Bet vai tu tētim esi teicis, kurp ej? — Stepanovna ievaicājās.

—   Nē-e. Un tad?

—   Vajag pateikt. Kā tad tār Toļik? Visādā ziņā.

—   Viņš jau neprasa. Arī mamma neprasa. Deviņos es vienmēr esmu mājās.

Kad Toļiks aizgāja, Bims gauži, gauži lūdzās, lai laiž viņu laukā, taču lūdzās velti. Viņu saudzēja un žēloja, neņemdami vērā, ka viņš cieta un skuma pēc drauga, kaut gan mīlēja arī viņus.

Nākamajā dienā Toļiks neatnāca. Bet Ļusja tik ļoti gaidīja viņu ar albumu un zīmuļiem, kādi veikalos neparādās un nav par naudu nopērkami. Tik ļoti gaidīja. Viņa arī Bimam vairākkārt ieminējās:

—   Bet Toļika nav. Toļiks nenāk.

Bims, protams, saprata viņas nemieru, un arī laiks, kad Toļikam būtu jānāk, bija jau garām, tāpēc viņš kopā ar Ļusju vienā laidā skatījās pa logu uz ielu un nepacietīgi gaidīja. Taču Toļiks nenāca.

«Pateicis tēvam,» Stepanovna nodomāja, bet vārdos pasacīja:

—   Te tev nu ir suns… Slikti mums būs bez Toļika. Kas tad vadās Bimu?

Ļusjai sažņaudzās sirsniņa, tā nojauta ko nelabu.

—   Slikti, — viņa drebošā balsī piekrita.

Bims piegāja viņai klāt, skatījās uz delniņām,

kas sedza sejiņu, un vāri iesmilkstējās (sak, nevajag, Ļusja, nevajag). Viņš atcerējās, kā Ivans Ivaničs, pie galda sēdēdams un ar elkoņiem atbalstījies, dažreiz tāpat ar delnām aizsedza seju. Tas bija slikti — Bims zināja. Tādās reizēs Bims vienmēr gāja saimniekam klāt, bet tas glaudīja viņam galvu un runāja: «Paldies, Bim, paldies!»

Rau, arī Ļusja tāpat: atņēma delniņu no sejas un noglaudīja Bimam galvu.

—      Nu, tā nu ir, Ļusjeņka, tā nu ir. Kas tur ko raudāt? Toļiks atnāks. Atnā-āks, neraizējies, bērniņ! Toļiks atnāks, — vecmāmuļa mierināja.

Bims piekliboja pie durvīm, it kā gribētu sacīt: «Toļiks atnāks. Iesim viņu pameklēt!»

—      Prasās ārā, — Stepanovna sacīja. — Es jau sāku viņu saprast. Un nevest nevar — tak dzīva radībiņa…

Ļusja mazliet paslēja zodu un gluži svešādā balsī pateica:

—    Es izvedīšu pati.

Stepanovna pēkšņi pamanīja: meitene aug liela ne pamazām, bet strauji. Un arī viņu parņēma rūgtums, ka Toļiks nav atnācis.

…Meitene ar suni gāja pa ielu. Pretim nāca trīs zeņķi.

—      Meitēn, meitēn, — iežvadzējās viens no tiem, sarkanmatains Mūsainis, — vai tavs sunītis ir tēvainītis vai sievišķītis?

—   Muļķi! — Ļusja strupi atcirta.

Visi trīs ielenca Ļusju un Bimu, un meitene bija tuvu raudām, pirmoreiz savā mūžā sastapusies ar bezkaunību. Taču, ieraudzījusi, ka Bimam spalva uz skausta saslienas gaisā un viņš pieliec galvu, uzreiz kļuva drošāka un asi uzkliedza:

—   Vācieties projām!

Bims tik spalgi ierējās, tik spēji parāvās uz priekšu, ka visi trīs pabira uz visām pusēm. Bet Mūsainis, paskrējies nostāk un juzdamies aizvainots, ka nobijies, sāka klaigāt ķīvītes balsī:

—   EJ E! Skuķēns ar suņtēviņu! Ē! Bezkauņa! Ē! E!

Ļusja diedza uz mājām, ko kajas nesa. Bims, protams, viņai pakaļ. Pirmoreiz mūžā viņš bija sastapis nelabu mazo cilvēku — Mūsaini.

Pēc šāda gadījuma Bimu atkal sāka laist laukā vienu pašu kā agrāk. No sākuma Ļusja izgāja viņam līdzi un, stāvēdama aiz stūra un svilpdama pa puiku modei, vēroja, lai Bims neaizklīst par tālu. Tad Stepanovna agri no rīta izlaida viņu vienu pašu. Kopš šās reizes viņš nu staigāja gluži viens, bet vakaros pārnāca mājās un labprāt ēda.

Vajadzēja nu arī tā atgadīties! Kādudien ielu krustojumā pie pārejas pār tramvaja līniju viņam kāds uzsauca:

—    Bim!

Viņš atskatījās. Pa tramvaja durvīm izliecās pazīstama vagona vadītāja.

—   Sveiks, Bim!

Bims pieskrēja un pasniedza ķepu. Šī ir tā pati labā sieviete, kas bija dažkārt vedusi Bimu un saimnieku uz medībām līdz autobusa pieturai. Viņa!

—   Ko tad tavs saimnieks sen nav redzets? Vai varbūt Ivans Ivaničs saslimis?

Bims nodrebēja: viņa zina, varbūt pie viņa arī brauc!

Kad vagons sakustējās, viņš pāri kāpnītēm ielēca iekšā. Kāda sieviete — pasažiere nebalsi iebļāvās, kāds vīrs uzrēca («Arā!»), daži smējās, juzdami līdzi Bimam. Vagona vadītāja apturēja tramvaju, iznāca no kabīnes, nomierināja braucējus (Bims to noteikti ievēroja) un teica Bimam:

—    Ej projām, Bim, ej! Nedrīkst. — Viņa vieglītēm pastūma to un piebilda: — Bez saimnieka nedrīkst. Bez Ivana Ivaniča nedrīkst.

Ko lai dara: ja nedrīkst, tad nedrīkst. Bims apsēdās, mazmazbrītiņ pasēdēja un sāka rikšot uz to pusi, kurp aizbrauca tramvajs. Te viņi ar saimnieku dažkārt bija braukuši, te — tas ir pilnīgi skaidrs, rau, pagrieziens pie torņa, rau, arī milicis postenī, — te gan!

Bims joza pa tramvaja līniju, nešķērsodams to pat pagriezienos. Milicis uzsvilpa. Bims skrējienā atskatījās un turpināja savu ceļu. Miličus viņš cienīja: šie cilvēki nekad nebija darījuši viņam pāri, nevienu pašu reizi; viņš atcerējās, kā bija pirmoreiz aizvests uz miliciju, visu atcerējās, gudrs suns; no turienes viņi ar Dašu bija gājuši uz mājām, un viss bija labi. Vēl vairāk, viņš ne vienu reizi vien tika redzējis milici ar suni — tādu melnu, no pirmā skata stipri nopietnu; ar to viņš kādudien uz ielas bija pat iepazinies: Ivans Ivaničs un milicis bija paļāvuši tiem vaļu satikties un devuši iespēju pēc sirds patikšanas izrunāties.

«Viņš smaržo pēc .meza,» melnais suns sacīja, skatīdamies uz milici.

—   Vakar bijām medībās, — Ivans Ivaničs apstiprināja.

«Tu nu gan esi tīriņš!» Bims piebilda melnajam, pabeigdams likumīgo apošņāšanas procedūru.

«Nu kā tad citādi! Tāds darbs.» Melnais kulcināja astes stumbeni.

Par aizsākušās draudzības zīmi viņi pat parakstījās uz viena un tā paša koka, apakšā.

Nē, milicis ir labs cilvēks, viņš suņus mīl, te jau nu Bimu ap stūri neapvedīs un nepiešmauks.

Un viņš tecēja un tecēja pamazītēm savā nodabā gar tramvaja līniju, bet tikai blakus, jo atcerējās, ka uz dzelzs sliedēm kāpt nedrīkst. — saspiedīs kāju.

Gala punktā viņš apjoza pilnu loku tramvajam līdzi un apstājās pieturā. Pasēdēja, palūkojās apkārt: cilvēki visi labi. Tā. Tas jau ir labi. No šejienes viņi ar Ivanu Ivaniču bija gājuši pāri ielai — rau, uz to vietu ar dēlīti pie staba. Bims lēnā garā devās turp un apsēdās blakus nelielai autobusa gaidītāju rindai. Pavēroja: arī te sliktu cilvēku neredz.

Kad pienāca autobuss, rinda ieslīdēja pa durvīm, bet Bims pekoja pēdējais, kā jau klājas kuram katram necilam sunim.

—    Uz kurieni tu? — šoferis uzkliedza. Piepeši viņš vēlreiz noskatīja Bimu un iedūdojās: — Paga, paga! Tu tak esi man pazīstams.

Bims uzreiz attapa, ka šis ir tas draugs, kas bija paņēmis papīriņu no saimnieka rokām. Un saluncināja asti.

—   Atceras, suņadvēsele! — šoferis iesaucās. Tad padomāja un vedināja Bimu kabīnē: — Šurp, pie manis!

Tur Bims apsēdās, pierāvies maliņā, lai netraucētu, apsēdās satraukts: tieši šis šoferis taču viņus kādreiz bija aizvedis līdz mežam uz medībām.

Autobuss rūca un rūca, ripoja un ripoja. Tad apstājās pie tās pieturas, kurā Bims ar Ivanu Ivaniču parasti bija izkāpuši, lai ietu uz mežu. Te nu Bims iedegās. Viņš skrāpējās pie durvīm, smilkstēja, raudādams lūdzās: «Laid laukā! Taisni šurp man vajag.»

—   Sēdēt! — šoferis bargi uzsauca.

Bims padevās. Autobuss atkal sāka rūkt. Kāds no pasažieriem piegāja pie šofera un, rādīdams uz Bimu, vaicāja:

—   Vai tavs sunītis?

—   Mans, — tas atbildēja.

—   Mācīts?

—          Ne visai… Taču gudrs. Vai redzi? Skaties: gulēt! — Bims nogulās.

—          Varbūt pārdosi sunīti? Mans nobeidzās, bet es ganu aitas.

—   Pārdošu.

—   Cik prasi?

—   Divdesmitpiecnieku.

—          Oho! — pasažieris novilka un pagāja nost, iepriekš papurinājis Bimu aiz auss. — Labs suns, labs.

Šie laipnie vārdi Bimam ļoti pazīstami, tie ir saimnieka vārdi. Un viņš pakulstīja asti pret svešo.

Bims tagad nepavisam nezināja, kurp brauc. Taču, skatīdamies pa kabīnes priekšējo logu, viņš ielāgoja ceļu kā jebkurš * suns, kas pirmoreiz brauc pa svešu vietu: tāds jau suņiem paradums — nekad neaizmirst ceļu atpakaļ. Cilvēkiem šis instinkts gadsimtu gaitā izzudis vai bezmaz izzudis. Bet žēl gan. Ir ļoti noderīgi neaizmirst atceļu.

Kādā pieturā Labais cilvēks, kas smaržoja pēc zāles, izkāpa no autobusa. Izkāpa arī šoferis, atstājis Bimu kabīnē. Bims vēroja viņus, acu nenovērsdams. Rau, šoferis pamāja uz Bima pusi, rau, viņš saņēma Labo cilvēku pie pleca, bet tas pasmaidījis salūkoja papīriņus un atdeva tos, tad, pārsviedis mugursomu pār plecu, iekāpa kabīnē, noraisīja savu vidus jostu, piekabināja to Bimam pie kakla siksnas un sacīja:

—          Iesim nu! — Bet dažus soļus no autobusa pagriezās atpakaļ un pajautāja: — Kā tad viņu sauc?

Šoferis jautājoši uzlūkoja Bimu, tad pircēju un droši atbildēja:

—   Melnā auss.

—   Bet suns taču nav tavs? Atzīsties!

—         Mans, mans. Melnā auss, kā tad. — Un brauca projām.

Tātad Bims bija pārdots par naudu.

Viņš saprata, ka kaut kas notiek aplam, pavisam aplam. Taču cilvēks, kas smaržoja pēc zāles, noteikti bija labs, un Bims gāja viņam līdzās bēdīgs un satraukts.

Viņi gāja, gāja klusēdami, un tad uzreiz šis cilvēks uzrunāja tieši Bimu:

—          Nē, tu neesi Melnā auss: suņus tā nesauc. Bet atradīsies tavs saimnieks, atdos man manus piecpadsmit rubļus. Nav ko runāt.

Bims vērās viņā, galvu piešķiebis, it kā gribētu sacīt: nesaprotu tevi, cilvēk.

—         Bet tu, brāl, var redzēt, esi gudrs suns, labs.

Tā, nu viņš vēlreiz minēja vārdus, ko tik bieži bija atkārtojis saimnieks. Pateikdamies par laipnību, Bims saluncināja asti.

—          Nu, ja tā, tad dzīvo vien pie manis, — cilvēks noteica.

Un viņi devās tālāk. Pāris reižu ceļā Bims tomēr lūkoja atsperties, sastiepa saiti un ar skatienu rādīja atpakaļ (laid, sak, vaļā, man uz to pusi nevajag).

Cilvēks tad apstājās, glaudīja suni un runāja:

—   Vai nu tā vien notiek… Vai nu tā vien?

Te nu būtu tīrais nieks: paraut saiti vienu otru

reizi — un pušu. Taču Bims zināja: saite ir tālab, lai aiz tās vestu, lai suns neietu ne tālāk, ne tuvāk, kā noteikts. Un vairāk nelūdzās.

Sākumā viņi gāja pa mežu. Koki bija domīgi un klusi — kaili, dzedri, viegla sala noremdināti; zāle mežā sažuvusi, nevarīga un samudžināta, nemīlīga. Grūtsirdību uzdzen Bimam, vairāk nekā.

Tālāk pletās ziemāji, kā ar paklāju segdami zemi, lekni un līksmi. Te Bimam kļuva arusku vieglāk: plašums, ārkārtīgi daudz debesu, blakus ejoša cilvēka svilpošana — tas vienmēr bija labi kopā ar Ivanu Ivaniču. Bet, kad ceļš iegriezās uz rudens arumiem, — atkal bija maz prieka: zeme melni pelēcīga, ar krīta lāsumiem, neviena kukurznīša, tā šķita nedzīva, vietumis pusmirusi — pīšļos saberzta, noplicināta zeme.

Cilvēks nogriezās no ceta, ar papēdi padauzīja arumus un nopūtās.

—    Slikti, brāl, — viņš sacīja Bimam. — Vēl viena divas melnās vētras, un zemītei beigas. Slikti, brāl…

Vārdus «slikti, brāl» Bims pazīst ļoti labi, kopš dzirdējis tos no Ivana Ivaniča, un viņš zina, ka tie nozīmē grūtsirdību, bēdas vai arī «kaut kas ir aplam», bet vārdus «melnā vētra» viņš uztvēra kā «melnā auss» viņam nepazīstamā interpretācijā.

Bet, kas tas ir sakarā ar zemi, Bims nespēja saprast. Cilvēks acīmredzot to atskārta.

—   Protams, tu esi suns un nenieka nesaproti. Bet kam lai saka? Ek, tev, melnausi, arī sūdzos… Paga!… — Viņš pavērās uz Bimu un piebilda:

—   Lai notiek, tu būsi Melnausis! Tas sunim piedien — Melnausis. Nejauši paspruka, lai tad tā arī būtu.

Nu, un tad? Vēl līdz sādžai neaizgājis, Bims jau zināja, ka tagad viņš ir Melnausis; cilvēks daudzkārt mīlīgi atkārtoja:

—   Melnausis — tas ir jauki. — Vai arī tā:

—   Braši, Melnausi, tu labi cilpo! — Vai arī kaut ko tamlīdzīgu, bet katrā ziņā «Melnausi».

Tā par naudu cilvēki bija pārdevuši Bima godīgo vārdu. Labi vismaz, ka Bims to nezināja, tāpat kā nezināja arī to, ka par tādiem papīriņiem daži ļaudis var pārdot godu, uzticību un sirdi. Labi sunim, kas to nezina!

Taču tagad Bimam vajadzēja aizmirst savu vārdu. Ko var darīt — ja tā jābūt, lai jau notiek! Tikai savu draugu Ivanu Ivaniču viņš neaizmirsīs. Kaut arī tagad sākās cita dzīve, gluži citāda nekā viss, kas palika pagātnē, taču viņu aizmirst Bims nespēja.

11. nodaļa MELNAUSIS Sādžā

Sādža, kurp Bimu atveda, viņu taisni pārsteidza. Arī šeit dzīvoja cilvēki, taču viss bija pavisam citādi neka tur, kar viņš bija dzimis un uzaudzis. Mājiņas mazas — uz pašas zemes, bez jebkādiem kāpņu laukumiņiem, bez daudzajiem sliekšņiem, durvīs neknakšķ atslēgas. Naktī, tiesa gan, durvis no iekšpuses aizbultē. Visas mājiņas segtas šķautnainām, blāvi pelēcīgām plāksnēm. Rītos vienā un tai pašā laikā no visām mājiņām stīdz gaisā dūmi, bet tās tomēr nekur nebrauc un neaizlido, bet stāv savā nodabā līdzenām rindām un dūmt> klusi un rāmi, bez kaukšanas.

Taču visvairāk Bimu (tagad Melnausi) pārsteidza tas, ka izrādījās — šeit kopā ar cilvēkiem dzīvo dažādi dzīvnieki un putni: govis, vistas, zosis, aitas, cūkas, ar kuriem pazīšanās nodibinājās tikai pamazām. Dzīvniekiem aiz katras cilvēku mājiņas bija pašiem savas mājiņas, klātas dažviet ar salmiem, cituviet ar niedrēm un nožogotas ar pazemu, caurspīdīgu sienu no sagrieztām stibām

un žagariem. Un neviens otru neaiztiek — ne cilvēki dzīvniekus un putnus, ne dzīvnieki cilvēkus, un neviens otru nešauj no bises.

Pirmajā dienā Bimam pameta cisām siena klēpīti priekšnama kaktā. Cilvēks piesēja viņu valgā, krietni pabaroja un, uzvilcis lietus mēteli, nez kur aizgāja. Atlikušo dienas cēlienu Bims pavadīja vientulībā, pilnīgā mēmā klusumā. Pievakarē viņš izdzirda, kā, nagiem pa zemi skrapšķot, sētvidū sanāca aitas, kā šķūnī noīdējās govs (kaut ko lūdza). Drīz pārnāca arī cilvēks, tas pats, bet tagad kopā ar zēnu, kas bija ģērbies lietus mētelī, zābakiem kājās, cepuri galvā un garu nūju rokās. Seja tam bija tāda pati brūna kā labajam cilvēkam, un no zēna dvakoja pēc aitām.

—  Nu, Aļoša, aplūko jauno biedru, — pieaugušais teica zēnam.

Viņi pienāca Bimam cieši klāt.

—   Tētuci, bet vai nekodīs?

—   Nē, Aļoša, šitādi nekož… Uh tu, Melnausi… Melnausis ir lādzīgs suns. — Un viņš tam viegli paplikšķināja pa sāniem.

Bims gulēja un saspringti vēroja zēnu. Arī tas apglaudīja.

—  Melnausi… Melnausi… — Un pagriezās pret pieaugušo. — Tētuci, bet, ja palaistu vaļā no saites, vai neaizbēgs?

—   Pagaidīsim kādu laiciņu. — Viņš iegāja pa durvīm dziļāk mājā.

Bims piecēlās, atsēdās un padeva puikam ķepu, ar to teikdams: «Sveicināts! Tu esi labs.»

—   Tētuci! — puika iesaucās. — Tētuci, panācies šurp!

Tas atgriezās.

—   Labdien, Melnausi! — Puika pastiepa delnu.

Bims sasveicinājās vēlreiz. Abi cilvēki atzinīgi

novērtēja viņa pieklājību. Šie pirmie iepazīšanās mirkļi bija Bimam ļoti svarīgi: viņš dabūja zināt, ka to, kas viņu bija atvedis, sauc par Tētuci, bet zēnu — par Aļošu. Pat parastie, ne ar ko neievērojamie sētas kranči drīz vien iegaumē cilvēku vārdus, ne vēl Bims… Bet ko tur nu runāt! Mēs taču jau zinām, kas tas ir par suni.

Pēc tam, jau krēslā, atnāca arī sieviete. Tā bija dīvaini ģērbusies: galva ievīstīta divos lakatos, mugurā kā bungas uzspīlēts vatenis, bikses tādas pašas kā tai labsirdīgajai sievietei, kura uz dzelzceļa dzina ķīļus. Taču no šās smarždja pēc zemes un bietēm (tāda salda sakne, kuru arī Bims pie reizes nesmādēja). Viņa iegāja mājā, nez ko tur parunāja ar vīriešiem un tūliņ ar spaini rokā aizdipāja cauri priekšnamam uz sētsvidu. Tagad Bims, no vietas neizkustējies, noskaidroja: vienas durvis no priekšnama ved uz āru, otras — pie dzīvniekiem, trešās — dziļāk mājā. Taču aizsniegt tās nevar — valgs nelaiž. Tas tad nu pagaidām arī viss, ko Bims uzzināja.

Viņš atkal apgulās.

Dvako pēc aitām, stipri dvako no āra. Kas ir aitas, to Bims zināja sen. Tās, kā viņš domāja agrāk, dzīvo baros un staigā pa lauku, un nekā nedara, tikai ēd un blēj. Bet pie tām allaž stāv cilvēks brezenta mētelī, ar garu, galā līku nūju rokā; viens tāds reiz pienāca pie Bima un Ivana Ivaniča, kad viņi atpūtās pie siena kaudzes, paspieda saimniekam roku; un vēl viņam bija līdzi liels, pinkains suns. Ar to Bims iepazinās neparasti. Sākumā Pinkainis ieskrējienā drāzās viņam virsū un neganti rēja, bet Bims toreiz nolikās augšpēdu, sacēla ķepas gaisā un noprasīja: «Kas tad nu? Vai esmu kaut ko nogrēkojis?»

Pieklājība, protams, uzveica rupjību, un Pinkainais suns, apostījis Bimu, nolaizīja tam vēdera, pagāja nostāk un parakstījās uz akmens. Bims darīja to pašu. Vispār tas nozīmēja: pasaulei — mieru. Un, kamēr Bima saimnieks tērzēja ar Pinkaiņa saimnieku, viņi spēlēja skriešanos un sunīšus, pie kam izrādījās, ka Bims ir gan ašāks, gan apsviedīgāks, ar ko iemantoja jaunā paziņas neslēptu cieņu. Kad viņi šķīrās (bija taču jāiet saimniekam līdzi!), viņi apostīja akmeni un apmainījās skatieniem tā:

«Tu kādreiz atnāc šurp,» sacīja Bims un lēkšiem devās tālāk.

«Eh, darbs…» novilka Pinkainis un, galvu nokāris, ļepatoja pie sava ganāmpulka.

Tā bija. Lūk, arī tagad ož pēc aitām. Un, jūtot šo atmiņas rosinošo smaku, Bimam bija vien jāatceras Ivans Ivaničs: svešā priekšnamā, svešā mājā, nokrēšļa pustumsā, bez cilvēkiem — viņam kļuva skumji, skumji.

Tad viņš izdzirdēja, kā pret skārdu ritmiski žurdzēja sazin kādas strūkliņas: žžur-žžur, žžuržžur! Bims nezināja, kas tas ir — žžur-žžur, žžur-žžur! Nepazīstamās skaņas apklusa, un tūliņ no āra ar to pašu spaini rokā ienāca sieviete. Un spainī smaržoja piens. Vareni smaržoja! Pilsētā Bims tādu piena smaržu nebija jutis ne reizi, te ir kas cits, un tomēr tas bija piens — pavisam noteikti. Pilsētā piens nesmaržo pēc cilvēka rokām, dažādām patīkamām zālēm un it nemaz nesmaržo pēc govs — taisni brīnums. Turpretim šeit tas viss ir saplūdis kopā burvīgā aromātā, kas pārsteidz ar savu valdzinošo — tādu kā rožainu smaržīgumu. Nestrīdēsimies: ja jau cilvēks dažkārt atšķir pienu no «piena», kā tad lai to nepamanītu mūsu Bims ar savu supersmalko ožu, kā lai nebūtu pārsteigts par smaržu, kurā cilvēka rokas jaucas ar ziediem un zāli? Tāpēc arī viņš strauji pietrūkās kājās un pavēdināja asti. Bet diez vai sieviete spēja saprast Bima sajūsmu.

Četros garos savas dzīves gados viņš diemžēl ne reizi tā arī nebija redzējis, ka slauc govis. Bet piens tomēr smaržo pēc govs. Kaut kāda neskaidrība Bimam tik un tā palika: kaut ko viņš nezināja. Blakus minot, vai nu maz ko jebkurš suns nezina? Tur nav nekā pelama. Bet, ja arī kāds suns, pieņemsim, apgalvos, ka viņš zina visu, un ir pārliecināts, ka var pamācīt, ko un kā darīt un kurp skriet, tad viņam pat vista nenoticēs: kas par to, ka viņš ir stiprāks par vistu, — tik un tā nenoticēs. Bet tādi .suņi mēdz būt, es jums teikšu. Piemēram, skotu terjers, ņemiet to: viņš izliekas, ka viņa ķieģeļgalva bāztin piebāzta ar visādām idejām (bārda! Garas ūsas un uzacis! Filozofs!), bet īstenībā ir nejēga, komandē, lamā saimnieku diendienā kā prātā pa jucis, blēdās vienā gabalā. Un kāda jēga? Nu, itin nekādas! Tik ir kā tas paskats. Bet iekšā tīrā pūka vai ari galīgi tukšs gaiss.

Nē, Bims — tas ir pavisam kas cits: viņš ir atklāts un bez liekulības. Ja ko nezina, tad nerādīs tādu ģīmi, it kā zinātu: ko, sak, nezinu, to nezinu. Ja kādu nemīl, tā arī pasacīs: «Tu esi nelabs cilvēks. Ej projām! Vau!» Un pie reizes uzries tā, ka nedod dieviņ!

Bet sievieti, kura nez kur sadabū tādu dievīgu pienu, viņš nevarēja necienīt. Tāpēc jau tad viņš visu laiku skatījās noņēmies uz tām durvīm, pa kurām viņa ar spaini rokā nupat iegāja.

Kāds nāca no āra un sparīgi atgrūda durvis līdz kājai vaļā.

«Kas?» Bims vienzilbīgi noprasīja. «Vau!»

Ienācējs atsprāga no priekšnama atpakaļ. No istabas izsteidzās Tētucis, ieslēdza priekšnamā gaismu un jautāja:

—   Kas tur ir?

—   Es, brigadieris, — nepazīstamais atsaucās.

Tad viņš ienāca priekšnamā, viņi sarokojās

(tātad draugi, riet neklājas) un piegāja pie Bima.

Tētucis pietupās, glaudīja Bimu un runāja:

—      Bet tu, Melnausi, esi brašs puika. Brašs — zini, kas darāms. Labs suns. — Atraisīja viņu no saites un ielaida istabā.

Pats svarīgākais: istabā bija arī kliba vista. Bims notēmēja uz viņu, ieņēma stāju, pacēlis priekšķepu, taču tā kā nedroši, bet tas nozīmēja, ka viņš klātesošajiem saka: «Kas tad tas par putnu? Tā kā nebūtu gadījies…»

—      Paskaties jel, brigadier! — Tētucis iesaucās. — Tas tak ir viens zelta suns, Melnausis visu ko prot!

Bet, tā kā vista nelikās par Bimu ne zinis, tad viņš apsēdās, joprojām lāgu lāgiem to greizi uzlūkodams, kas suņu valodā nozīmēja īsus, taču ietilpīgus vārdus: «Ir nu gan… Ko tu neteiksi!… Tu man vēl!» Un pavērsa skatienu uz klātesošajiem.

—   Ari vistas neaiztiks! — Aļoša bija sajūsmā.

Bims uzmanīgi vēroja viņu, raudzīdamies sejā.

—     Un acis! Māmuci, kas par acīm! Kā cilvēkam, — Aļoša priecājās. — Melnausi, šurp pie manis… pie manis!

Vai tad Bims neatsaucās uz sirsnīgu prieku? Viņš piegāja pie Aļošas un apsēdās līdzās.

Pie galda ritēja saruna. Tētucis atkorķēja pudeli, Māmuce lika galdā ēdienu. Brigadieris izmeta glāzi tukšu. Tētucis arī. Māmuce tāpat. Aļoša nez kāpēc nedzēra, bet ēda šķiņķi un maizi. Viņš pasvieda maizes kumosu istabas vidū, taču Bims nekustējās no vietas (vajadzēja taču sacīt «Ņem!»). ^ J

—    Jādomā, inteliģents, — sasarkušais brigadieris piezīmēja, — maizi neēd.

Piekliboja vista un aizvilka kumosiņu, kas bija domāts Bimam. Visi smējās, bet Bims uzmanīgi, uzmanīgi vēroja Aļošu: smiekli nenāk, ja trūkst draudzīgas saprašanās pat draudzīgā atmosfērā.

—     Pagaidi jel, Aļoša, — Tētucis sacīja. Viņš nolika maizes kumosu uz» grīdas, padzina nost vistu un uzrunāja tieši* Bimu: — Ņem, Melnausi! Ņem!

Bims ar prieku norija gardo maizes kumosu, kaut arī nebija izsalcis.

Arī brigadieris nolika šķiņķa šķēlīti.

—   Nedrīkst! — viņš brīdināja.

Bims sēdēja. Vista, iesāņus lavīdamās, piekliboja pie gardā kumosiņa, taču, līdzko grasījās to paķert, Bims tai uzsprauslāja, gandrīz vai pagrūzdams ar degunu. Tā iepludurēja pagultē. Vārdu sakot, kumēdiņi un vairāk nekā.

—    Melnausi, ņem! — brigadieris atļāva.

Bims pieklājīgi notiesāja arī šo kumosiņu.

—    Viss! — sauca Tētucis. Viņš runāja skaļi un piesarcis kļuva vēl labsirdīgāks. — Melnausis — tas ir pārdabisks brīnums! — Un pat apkampa Bimu.

«Labi cilvēki,» Bims nodomāja. Viņam patika arī Tētuča ūsas, mīkstas kā vilna, ko viņš sajuta, kad tas viņu apkampa.

Bet tālāk risinājās tāda saruna, no kuras Bims saprata tikai vienu vārdu — «aitas», toties nemaldīgi konstatēja, ka abi vīri sākumā sastrīdējās.

—   Nu, Hrisan Andrejevič, runāsim par lietu! — Brigadieris uzlika roku Tētucim uz pleca. — Vai aitām ēst gribas vai negribas?

—    Gribas, — Tētucis atbildēja. — Tikai man termiņš ir beidzies, man — līdz Māras dienai, bet Māras diena jau garām.

—    Aitas ir privātās, personiskās, nevis kolhoza, un tās arī grib ēst. Man kolhoznieki jau visas ausis piečinkstējuši: sniega nav, ganībās zāle ir, aitai līdz sniegam jāpārtiek no ganību zāles. Un pareizi runā.

—    «Aitai — līdz sniegam»… Bet vai es esmu no dzelzs? Un Aļoša tev ir — no dzelzs?

—    Līdz sniegam, Hrisan Andrej evič, — brigadieris mala. — Maksu noteiksim' divkāršu. Sapprati?

—   Neganīšu! — Tētucis palika pie sava. — Mans meitietis ar bietēm netiek galā. Jāpalīdz, bet tu — «līdz sniegam».

Pēdīgi viņi tomēr salīguši sita viens otram saujā un vairs neskandināja «aitas līdz sniegam». Tad viņi trijatā pavadīja brigadieri uz lievenēm, aizmirsuši par Bimu.

Ko tur daudz, viņš arī izgāja uz lievenēm, izlaida riksi ap sētsvidu, pastāvēja aiz žoga, pastāvēja, ievilka nāsīs aitu smaku, ar kuru saistījās kāda atmiņa par mīlamo un vienīgo cilvēku, un svārstīdamies apsēdās.

Nakts. Tumša rudens nakts laukos, klusa, paslēpusies no ziemas, kaut arī gatava to saņemt. Viss šai naktī Bimam ir nepazīstams. Suņi vispār nelabprāt ceļo pa naktīm (ja nu varbūt klaidoņi, kas vairās no ļaudīm, zaudējuši ticību cilvēkam), bet Bims… Ko tur ij runāt! Bims pagaidām šaubījās. Un arī Aļoša — tāds labs mazs cilvēks.

Šaubas aprāva Aļošas balss. Tas uztraukts pilnā balsī sauca:

— Melnausi-i!

Bims pieskrēja un iegāja līdzi priekšnamā. Aļoša viņu apguldīja cisās, apbalzīja gar sāniem sienu, noglaudīja un aizgāja gulēt.

Viss noklusa. Nedzird tie tramvaju, ne trolejbusu, ne signālpūtienu — nekā no pierastā.

Sākas jauna dzīve.

Šodien Bims bija dabūjis zināt, ka Tētucis ir vēl arī Hrisans Andrejevičs, viņš ir arī Tēvs un Māmuce — vēl arī Petrovna, turpretim Aļoša — tāpat Aļoša vien ir. Turklāt vistu viņš nenicināja, taču arī necienīja: pēc suņa saprašanas putnam noteikti jālido, bet šī te tikai staigā, tāpēc arī nekādu cieņu nepelna kā daždien bezspārnu un pie tam vēl detektīvs radījums. Aitas, tās nu gan: tās liek atcerēties Ivanu Ivaniču, arī no Aļošas dvesmo pēc aitām… No Petrovnas — pēc zemes un bietēm… Un tādas zemes smaržas allaž ir satraukušas Bimu. Varbūt arī Ivans Ivaničs atnāks šurp…

Bims iemiga, sasilis smaržīgajā sienā. Tādā sienā, kura dvesma izraisa nevilšu smaidu, pat cilvēks uz vietas iemieg, un no svaigā siena smaržas viņam, miegā laižoties, acīs uzplaiksni gaiša zilgme. Bims bija daudz sajutīgāks par cilvēku, tāpēc katra vissmalkākā šā aromāta nianse nomierināja, remdināja viņa skumjas.

Uzmodināja Bimu gai|a dziedāšana. Savā laikā viņš to bija dzirdējis ne vienu reizi vien, taču ne tik tuvu, bet te — taisni aiz sienas skaļš, stiepts, lepns: «Ku-ka-re-kū-ū-ū!» Tam atsaucās visi ciema gaiļi. (Mazliet vēlāk Bims uzzinās, ka šis gailis ir dziesmu sācējs un ka tādi gaiļi mēdz būt aplam nikni.) Bims sēdēja un klausījās apbrīnojamo mūziku; tā viļņiem vēlās pa ciemu — drīz tuvāk, drīz tālāk atkarībā no tā, kuram pienāca kārta, bet pēdējais savrupi nokliedzās kāds vārgulīgs ķiķirigs čērkstoši, strupi un nepavisam kā gailis, kas pelna cieņu. Vēlāk — ar laiku Bims tiks skaidrībā, ka tieši tādi gaiļi ir gļēvuļi, laižas lapās pat no sveša gaiļa, kas ielaužas sētsvidus īpašumos, kaut gan pēc visiem vistu sadzīves likumiem šim zaķapastalam būtu pienākums apsargāt tam padoto vistu mieru. Bet viņš, ķēms, laiž ļekas vaļā. Toties tieši tāds gailis ir nežēlīgs pret svešiem cāļiem — knābj, maitas gabals, kamēr kurš katrs gailis, ja tam netrūkst pašcieņas, nekad neknābs cālīti, kas ieklīdis sazin no kurienes. Tāds tad nu ari nodziedāja pēdējais un laikam jau tikai tad, kad bija pārliecinājies, ka nav nomisējis laiku. Ļaudis tādu nelgas gaili būtu iedēvējuši par konjunktūristu, bet Bimam tīri vienkārši nāca smiekli. Starp citu, Bimam aiz pieredzes trūkuma nenāca ne prātā, ka pēc šādiem sprāgoņas pusgaiļiem nekad neviens laiku neskaita.

Bims atgulās un aizsnaudās. Piepeši no jauna pa visu ciemu no viena gala līdz otram aizvēlās dziesmu vilnis. Un Bims atkal apsēdās un atkal klausījās ar lielu baudu. Tad trešo reizi — vēl stiprāk, vēl skanīgāk un, nudien, ar vēl lielāku pacilātību. Ai, vareni dzied! Tas ir ko vērts! Bet, ko viņi tur darījās nez kur tālumā, nevar ne aptvert! Bims pagaidām nezināja, ka |ur, kolhoza putnu fermā, pēc nerakstītām notīm korī rāva vaļā putubaltie, pašapzinīgie skaistuļi gaiļi, bet tobrīd, nebijis viņš ieslēgts priekšnamā, viņš noteikti būtu aizjozis paskatīties un tuvāk paklausīties tādu brīnumu. Taču priekšnams bija viņa sprosts.

Pa durvju spraugu pamazītēm vārgi līda iekšā palss rudens rīta svīdums. Bims piecēlās, appētīja priekšnamu: stāv toverītis ar graudiem, vienā kaktā — apcirknītis ar kukurūzas vālītēm, otrā — kāpostgalviņas. Tas arī viss.

Iznāca Petrovna ar spaini. Bims viņu sveicināja. Viņa izgāja laidarā, arī Bims viņai līdzi laidarā. Viņa attupās pie govs. Bims — pa gabaliņu. Strūkliņas džinkstēdamas sitās pret spaini, un Bims aiz izbrīna sāka mīņāties priekšķepām: piens! Govs stāvēja mierīgi un gremoja savā nodabā, nelikdamās ne zinis, — šķiet, čukstēja un gul

dzēja simpātiska dzīva cisterna ar vaļā atgrieztiem krāniņiem.

Petrovna beidza slaukšanu, pasauca Birnu (Melnausi), ielēja viņam bļodiņā krietnu šļaksti piena, pateica «nedrīkst», brītiņu pagaidīja, tad atļāva: «Ņem,» — labsirdīgi iesmējās un iesteidzās mājā.

Dieniņ tu manu, kas tas bija par pienu! Gluži silts, smaržīgs, tajā jaužas gan zāles, gan ziedu dvesma, gan lauka elpa — viss kopā, un vēl (tagad jau nu pavisam skaidri!), vēl smaržo pēc pašas Petrovnas rokām, nevis tikai cilvēka rokām vispār, kā vakar Bimam bija licies no atstatuma. Bims izlaka visu, izlaizīja bļodiņu, veica rīta tualeti un uz ātru roku appētīja laidaru. Govs viņu saņēma ar pilnīgu uzticību, pat nolaizīja viņam pakausi, par ko Bims piešāva mēli pie viņas raupjā purna, kas smaržoja pēc piena; aitas no aizžogojuma it kā draudēdamas piecirta kājas pret viņu, taču tūliņ arī apmierinājās, noskaidrojušas, ka Bimam nav nekādu agresīvu nolūku; cūka un divi sivēni pirmajā reizē nepagodināja Bimu ar savu uzmanību, bet tāpat vien zobgalīgi sarukšķējās savā starpā un pat nepakustējās, kaut gan gulēja pie pašas sētiņas — ar galvām pret Bimu. Tā viņu saņēma četrkājainie. Bet, ek, vistas — vai manu dieniņ! Īstenībā ne jau pašas vistas, bet sarkanais gailis. Kolīdz nolidoja no laktas, sāka plīkšķināt spārniem un nikni nokukšināja: «Ko-ko-ko-ko-ko!» Un kā vanags klupa Bimam virsū. Sarkanais gailis ar sarkano' seksti ar krūtīm un nagiem triecās sunim virsū. (Redz, kādi dažkārt pagadās gaiļi!) Bims par atbildi tam uzrūca un atvēzeniski iemeta ar ķepu. Un te nu tai pašā mirklī gailis, nolaidis spārnus un saku-

cies, dieba laidara kaktā pie vistām, kuras tur bija sapulcējušas kā tramīgs līdzjūtīgu skatītāju bariņš; viņš muka no Bima pilnīgi pazemots, bet pie vistām pielēca jau kā varonis. Turklāt, vēl klaigāja: «Ek, ka es viņam! Re, kā, re, kā!» Vistas vienā balsī slavēja gaili no visa sava vistu spēka. Un ko jūs gan domājat? Bims vērīgi paskatījās uz gaili pat ar cieņu. Sakiet, ko gribat, bet Bims vēl nebija redzējis, ka putns tik drosmīgi bruktu virsū sunim. Tas tomēr kaut ko nozīmē.

— Kas tad te par jandāliņu? — jautāja Hrisans Andrejevičs, nākdams no priekšnama sētsvidū. Tad uzsauca vistām: — Tiš, jūs! No suņa nobijušās, nepilnīgās. — Saņēma Bimu aiz kakla sienas, pieveda pie vistām, pastāvēja tā brītiņaun palaida vaļā.

Bims pagāja nost un novērsās: rauj viņas gaiss! Kopš tās reizes gailis un vistas sunim netuvojās, taču arī baidīties īpaši nebaidījās, bet tā — viena otra nokakšķina un Bimam no ceļa nost. Kas viņam! Vistas staigā, nelido, nepeld, turklāt neviens tās arī nešauj — tātad nav nekāds putns, bet tāpat vien — jancīgs radījums. Gailis, tas, protams, ir ko vērts: gan uz jūmta uzlaižas, gan brīdina — pat agrāk nekā Bims —, ja tuvojas kāds svešs, un arī savu saimi vada ar cieņu, ne tārpiņu pats neapēd, bet sasauc padotās un dažkārt atradumu pat sadala. Tā ka gailis ir pilnīgi sava amata cienīgs.

Tā kā Bimu pagaidām vēl kādu nedēļu no sētsvidus ārā nelaida, viņš it kā gluži netīšām kļuva te par tādu kā noteicēju: nogulstas pagalma vidū un ar skatienu vēro. Vistas viņš jau ceturtajā

dienā pazina vaigā, un, ja pāri žogam iepludurēja sveša vista, viņš to tā iztrenkāja, tā iztrenkāja, ka šī vēi ilgi buldurēja, drīz nez kur pamukdama, drīz šaudamās atpakaļ un mīņādamās uz vienas vietas, lūkodamās apkārt pārbīlī un ziņkārē. Nenosmieties!

Sivēns, piemēram, pats piedāvājās mesties draugos: piegāja pie Bima, norukšķējās, vieglītēm pagrūstīja viņam kaklu ar savu mitro pieckapeiku un blenza dumjām, baltskropstainām ačelēm. Bims nolaizīja viņa pieckapeiku. Šim tas pārlieku patika: viņš aiz prieka palēcās un sāka rakņāties ap Bimu, urkņādams zemi viņam no apakšas. Bims iecietīgi pārgāja uz citu vietu, bet rukšelis klāt atkal: paurkšķēja kaut ko nesaprotamu (cūkas un suņi cits citu nesaprot, tāpat kā ārzemnieki) un apgulās, piespiedies pie Bima siltās, spalvainās muguras. Tāpēc, kad kādā aukstā dienā Bimam nebija kur tverties (durvis uz priekšnamu pa dienu stāvēja ciet), tad neviens laidarā nebrīnījās, ka Bims gulēja starp sivēniem mīkstos pakaišos, no abām pusēm apsildīts. Pret tādu draudzību arī sivēnu mamma neiebilda, pat otrādi — ikreiz, kad Bims iegāja viņu miteklī, viņa enerģiski tusnīja ne jau sāpju, bet draudzības uzplūdā. Starp citu, šādu cūkvalodas īpatnību Bims iegaumēja bez pūlēm, kaut gan tālāk par to viņš valodu zināšanā netika arī vēlāk. Varbūt arī, ka tas nemaz nav tik svarīgi — prast valodu. Suns un cūka ir pavisam atšķirīgi' dzīvnieki, taču tas viņiem netraucē dzīvot mierā un saderībā.

Barot Bimu baroja ļoti labi, un turklāt arī sivēni — nu jau paprāvi, ap pusi no Bima auguma — neiebilda, ja tas dažkārt nomēģināja no

viņu silītes. Katru rītu viņš dabūja ap litru piena, ko šeit neturēja nekādā vērtē. Varētu likties — ko gan sunim vairāk vajag? Taču pagalms paliek pagalms, krātiņš — nometne, visapkārt tam zedeņu žogs un gan lielie, gan mazie vārti vienmēr ciet. Tas jau nu medību sunim nav nekas piemērots — gulēt, sargāt vistas, audzināt sivēnus —, kas nu nav, tas nav, turklāt ar tādu izcilu ožu, kāda, kā mēs sen to zinām, piemita mūsu Bimam.

Viņš jau bija pieradis pie sētsvidus, pie tā iemītniekiem, nebrīnījās par pārticīgo dzīvi. Bet, kad no pļavas vilka vējš, Bims nemierīgi staigāja, staigāja no žoga līdz žogam vai arī slējās pakaļkājās pie tā paša žoga, it kā gribēdams kaut nedaudz tuvoties augstumam, un lūkojās augšup uz debesīm, kur lidoja baloži — viegli un brīvi. Kaut kas viņā smeldza, un viņš neskaidri nojauta, ka pie šadas pārticības un labas izturēšanās trūkst kaut kā — paša galvenā.

… Ai, baloži, baloži, nekā jūs nezināt par paēdušu suni nebrīvē!

Bims juta arī to, ka viņam neuzticas, ja jau nelaiž laukā. Ik rītu Hrisans Andrejevičs ar Aļošu, lietus mēteļiem mugurā un nūjām rokās, dzina savas aitas ārā no sētsvidus un aizgāja ar tām uz visu dienu. Bet Bimu, lai kā viņš lūdzās, atstāja sētā.

Un tā nu kādu reizi Bims gulēja, iebāzis purnu žogā, bet vējš nesa vēsti: ir pļava, kaut kur netālu ir arī mežs. Brīvība tepat līdzās! Pa spraudziņu ieraudzīja — aizjož garām suns. Un tad viņš vairs nevarēja izturēt. Viņš pakārpīja ar ķepu zemi no žoga apakšas viereiz, otrreiz, pakārpīja vēl un tad ņēmās strādāt no visa spēka: ar priekšķepām kārpīja un rauša zemi sev apakšā, ar pakaļējām svieda to tālāk, pat ar pamaitāto ķepu var strādāt, kaut arī ne ar pilnu jaudu.

Nav zināms, kas būtu noticis pēc tam, bet, kad Bims bija gandrīz jau izracies pa žoga apakšu, sētsvidū sanāca aitas. Tās ieraudzīja, ka žogmalē zemes šķīst uz visām pusēm, un cirtās atpakaļ vārtiņos, kur stāvēja Aļoša, kas bija tās atdzinis no ganībām. Aitas pasita Aļošu gar zemi un likās projām pa ielu kā nepilnīgas. Aļoša joza tām pakaļ, bet Bims nelikās ne zinis itin ne par ko: raka un raka.

Tad pienāca Hrisans Andrej evičs un satvēra viņu aiz astes. Bims sastinga savā alā kā pamiris.

—   Vai saskumi, Melnausi? — Hrisans Andrejevičs ievaicājās, vieglītēm purinādams viņu aiz astes, ar to pašu aicinādams Bimu atpakaļ.

Bims izlīda. Ko tu darīsi, ja tevi velk aiz astes!

—   Kas tev uznācis, Melnausi?! — Hrisans Andrej evičs brīnījās un samulsis atkāpās malā. — Vai tikai neesi kļuvis traks?

Acis Bimam bija asinīm pieplūdušas, viņš nervozi raustījās, grozīdams degunu no vienas puses uz otru, ātri, ātri dvesa, it kā nule pat beidzis saspringtas medības. Viņš sāka nemierīgi skraidīt pa sētsvidu un pēdīgi ņēmās skrāpēties pie vārtiņiem, atskatīdamies uz Hrisanu Andrej eviču.

Tas, stāvēdams pagalma vidū, nogrima dziļās domās. Bims piegāja viņam klāt, apsēdās priekšā un ar acīm pilnloi skaidri sacīja: «Man jātiek tur, brīvā vaļā. Laid mani, laid!» Viņš lūgdamies izstiepās uz vēdera un smilkstēja tik klusi un žēli, ka Hrisans Andrej evičs noliecās un sāka viņu glaudīt.

— Eh, Melnausi, Melnausi… Ij suns kāro brīvības. Kā nu ne! — Tad viņš iesauca Bimu priekšnamā, noguldīja sienā, piesēja saitē un atnesa bļodiņā gaļu.

Tas arī viss. Skumji. Dzīve pie pilnas bļodas bez brīvības Bimam bija apriebusies.

Gaļai viņš nepieskārās.

12. nodaļa LAUKU PLAŠUMĀ. NEPARASTAS MEDĪBAS. BĒGŠANA.

Rītā, tāpat kā ik dienas, Hrisana Andrej eviča mājā viss atkārtojās i ierastā kārtībā: darba dienas atspere |sāka tīties vaļā ar pēdējiem — trešajiem gaiļiem, tad noīdējās govs, Petrovna to izslauca un iekūra krāsni, Aļoša izgāja apglaudīt savu inu jau tik mīļo Melnausi, Tētucis sadeva barību govij un cūkām, pārkaisīja vistām graudu pabiras, pēc iam visi sēdās pie galda un paēda brokastis. Bims torīt nepieskārās pat aromātiskajam pienam, kaut gan Aļoša viņu lūgtin lūdza un raudzīja pierunāt. Vēlāk, kamēr vecāki rosījās pa māju, A|oša sanesa ūdeni, izmēza govs aizgaldu un vēlreiz aicināja Bimu ēst, bāza viņa degunu bļodiņā, taču — ak vai! — Melnausis negaidot bija kļuvis tikpat kā gluži svešs. Kad viņi beidza posties uz darbu, Hrisans Andrejevičs uztriha milzīgi lielu dūci un uzbāza virs durvju palodas.

Ar saules lēktu Petrovna savīstījās savās biezajās drēbēs un lakatos, paņēma tarbu un to milzenīgo nazi, ko Tētucis bija uztrinis, un aizgāja.

Reizē ar viņu, lietus mēteļos saģērbušies, izgāja laidarā arī Aļoša ar tēvu un, kā varēja dzirdēt, izdzina ārā aitas.

Vai tiešām Bimu atstāja vienu pašu, turklāt piesietu pustumšajā priekšnamā? Bims neizturēja — iegaudojās rūgti un bezcerīgi.

Un, lūk, atvērās ārdurvis, ienāca Hrisans Andrej evičs, atraisīja Bimu un izveda uz lievenēm, tad aizslēdza durvis no ārpuses, devās pie aitu bariņa, kur stāvēja Aļoša, nodeva tam no rokas rokā saitē piesieto Bimu, pats aizsteidzās aitām priekšā un uzsauca:

— Ganos, gano-os!

Aitas virzījās pa ielu viņam pakaļ. No katras sētas tām pievienojās pa piecas, pa desmit fcitas, tā ka ciema ielas galā jau sanāca prāvsoars. Pa priekšu aizvien vēl tāpat soļoja Hrisans Andrejevičs, nopakaļ — Aļoša ar suni.

Diena bija padevusies salta, sausa, zeme zem kājām cieta, gandrīz tāda pati kā asfalts pilsētā, tikai grumbuļaināka; sāka pat biezi pārslot sniegs, uz īsu brīdi aizsedzot jau tā dzedro sauli, taču tūdaļ arī pārstāja. Xas vairs nebija rudens, bet nebija vēl arī ziema, tikai tāds saspringuma pilns starplaiks, kad nupat, nupat būs klāt baltā ziema, gaidāma, taču allaž uznākdama negaidīti.

Aitas mundri knakšķināja nagiem un blēja, runādamās savā stieptajā aitu valodā, kuru saprast nu patiešām gan neparko nav iespējams. Vērīgi ielūkodamies, Bims pamanīja: bara priekšgalā pēdu pēdā aiz Hrisana Andrejeviča soļoja auns ar ritulī sagrieztiem ragiem, bet vispēdējā tieši Aļošam priekšā — maziņa kliba aitiņa. Aļoša reizumis vieglītēm pagrūda to ar līko nūjas galu, lai nepaliek pakal, un tad pakliedza:

—   Tētuc, pieturi mazuliet! Klibiķīte netiek līdzi!

Tēvs, atpakaļ nepagriezdamies, gausināja soli, un reizē ar viņu samazināja gaitu arī viss ganāmpulks.

Bims gāja saitē. Viņš redzēja, cik cienīgi Tētucis soļo aitām pa priekšu, kā tās padodas vismazākajai viņa kustībai, kā Aļoša lietišķi, vērīgi uzmana aitas no muguras un no sāniem. Rau, viena no tām nošķīrās un, plūkādama dzeltenīgo zālīti, lavījās sāņus no ganāmpulka. Aļoša ar Bimu šķina tai pakaļ un sauca:

—   Kur dzenie-ies?! — Un pasvieda tai ceļā savu nūju.

Aita griezās atpakaļ. Kreisajā pusē trīs gabalas uzreiz iegribēja izrādīt savu patstāvību un lēnā garā vilkās uz zaļganu laukumu, taču Aļoša atkal tāpat paskrēja priekšā un atgrieza tās savā vietā. Bims ļoti ātri aptvēra, ka nevienai aitai nav brīv nošķirties no kopas, un kārtējā skrējienā ar Aļošu viņš jau uzrēja tai, kura bija pārkāpusi kārtību un disciplīnu. «Vau-vau-vau!» viņš tikpat labsirdīgi kā Aļoša brīdināja pārkāpēju, sak: «Kur dzenie-ies?!»

—   Tētuci! Vai dzirdi? — Aļoša pakliedza.

Hrisans Andrejevičs pagriezās un atzinīgi uzsauca:

—   Braši, Melnausi!

Kraujas nogāzē viņš pacēla nūju virs galvas un vēlreiz tikpat skaļi nokliedza:

—   Izklī-īst! — Un, gausinājis soli, tagad virzījās šķērsām bara gājienam.

Aļoša rīkojās tāpat kā tēvs, taču šeit, bara aizmugurē, viņš soļoja steidzīgi, lāgiem palaizdams teciņus, virzīdams aitas tuvāk Hrisanam Andrej evičam. Un tad bars izvērsās aizvien plašāk un plašāk un pēdīgi, aitām naski plūcot zālīti, izstiepās vienā rešā virtenē, ne vairāk kā trīs četras aitas blakām. Tagad Hrisans Andrej evičs apstājās ar seju pret aitām, pārlaida skatienu ierindai, un viņam līdzās piemetās arī auns barvedis. Gans izņēma no tarbas maizes klaipiņu, nogrieza doniņu un nez kāpēc atdeva to aunam. Bims nevarēja zināt, ka noteikti vajag, lai auns barvedis ne tikvien nebītos gana, bet arī mīlētu to, tāpēc aiz savas nezināšanas te saskatīja tikai apstiprinājumu tam, ka Tētucis ir labsirdīgs cilvēks un neko vairāk. Bet Tētucis, atklāji s^rkot, bija turklāt arī slīpēts — auns dažkārt staigāja viņam pakaļ kā suns un uzrunāts ikreiz atsaucās. Bims, protams, nevarēja aptvert visu gana augsto gudrību. Bet Hrisans Andrej evičs ļoti labi zināja, ka stulbs, izlaidies neliela bara auns, turklāt ja vēl bez suņa, aizvedīs ganāmpulku sazin kur — gadīsies tikai pašam palaist gar aci vai iesnausties aiz nogurumā, vai apdulbt saulgozī. Nē, te auns barvedis bija īpašs — dresēts, tāpēc arī Bimu viņš pieņēma ar mīļu prātu.

Hrisans Andrej evičs aizkūpināja kaļķīti un sacīja Aļošam:

— Netramdi, netramdi, te ēdamā atlicin.

… Bet ko tu gan domā, manu dārgo lasītāj? Pieganīt aitas tik vēlā rudenī, tas nu no tiesas ir prāta darbs: ja nav mākas, tad jau pēc nedēļas puse ganāmpulka notirinās kājas pat labā zālē — nomīdīs to, un beigta balle; bet, ja ar saprašanu, tad ari liesākās ganībās aitas būs paēdušas un treknas. Izmanās taču Hrisans Andrejevičs pieganīt savus ganāmos pa tukšainēm un atarām un turpat traktoriem degungalā, kad tie loba papuvi, bet tur jau nu ir vajadzīgs izteikts talants un aicinājums, un mīlestība pret dzīvniekiem. Tas ir milzu darbs — ganīt aitas, bet, vispār ņemot, arī skaists darbs, jo cilvēks — gans, dažkārt par to pat nedomādams, jūtas kā neatņemama dabas daļa, kā tās saimnieks un labdaris. Tas ir pats galvenais. Lasītājs piedos, ka es uz brīdi aizmirsu mūsu Bimu un aizrunājos par cilvēku vēlā rudenī lauku plašumā.

Tātad aitas, nadzīgi skrakstinot, plūca īso zālīti un brumšķināja tik saskanīgi, ka tas viss saplūda vienā nepārtrauktā skaņā, rāmā, vienmērīgā, nomierinošā. Tagad Tētucis un Aļoša bija netālu viens no otra un nu jau runāja klusu, neklaigādami iztālēm kā iepriekš.

Aļoša vaicāja:

—   Tētuc, vai palaist vaļā Melnausi?

—   Kas ir, ir, palūkosim. Neba jau nu tūdaļ muks projām: no brīvestības nemūk. Laid vaļā. Bet pirmāk prātīgi, pakūvējies ar viņu, aitas netramdi.

Aļoša pagaidīja, līdz aitu bars aizvirzījās tālāk, atraisīja saiti un jautri uzsauca:

—   Melnausi! Skrējām nu! — Un viņš ar joni likās no kalna gravā, dimdinādams ar zābakiem, uz augšu palēkādams.

Bims kļuva varen priecīgs. Arī viņš lēkāja, pūlēdamies skrējienā nolaizīt Aļošam vaigu, pasviedās sāņus, tad kā bulta šāvās atpakaļ sajūsmā par pilnīgu brīvību; tad paķēra kādu sprunguli, drāzās pie Aļošas un apsēdās viņam priekšā. Aļoša paņēma sprunguli, aizmeta malā un parīkoja:

—   Padod, Melnausi!

Bims atnesa un atdeva. Aļoša svieda vēlreiz, taču šoreiz neņēma to Bimam no mutes, bet devās pa nokalni augšup pie ganāmpulka, pavēlējis:

—   Turi, Melnausi! Nes!

Bims ar nešļavu viņam sekoja. Kad viņi jau bija augšā, Aļoša sprunguļa vietā ielika Bimam mutē savu cepuri. Bims labprāt nesa ari to. Aļoša joza, uz augšu palēkdamies, un atkārtoja:

—   Nes, Melnausi! Nes, manu gudriniek! Tā labi. Tā labi.

Taču pie bara viņi -piegāja lēnām («netramdi aitas»). Aļoša nokomandēja: ,

—   Atdod Tētucim!

Hrisans Andrej evičs pastiepa roku. Bims atdeva. Šī viņa jaunā māka ganiem atklājās negaidīti. Visi trīs bija sajūsmā.

Ne ilgāk kā pēc nedēļas Bims pats ar savu prātu nonāca pie tā, ka viņam radās pienākums: atgriezt patvaļīgās aitas pie ganāmpulka, uzmanīt, kad tās palaistas/virtenē, taču neiebilst, kad pievakarē, nonākot ciemā, tas maziem bariņiem izklīda pa mājām.

Bims iepazinās ar diviem suņiem, kas sargāja milzīgu kolhoza aitu baru, ko uzraudzīja trīs gani, visi pieauguši, un visi arī tāpat lietus mēteļos. Kaut gan kolhoza un kolhoznieku aitu bari nekad viens otram netuvojās un kopā nejaucās, taču īsajās rudens apstāšanās reizēs dzirdināšanas vietās Aļoša skraidīja pie kolhoza ganiem un Bims viņam līdzi pie kolhoza suņiem. Labi suņi: palsi, biezu spalvu, lieli, taču rāmi, mierīgi; viņi pat kaitējās ar Bimu lēnīgi un iecietīgi un ganāmpulkam apkārt staigāja prātīgi, rimtu soli, nevis tā kā Bims — palēkdamies vai arī vienā stiepienā; tie bija pašapzinīgi suņi. Bimam tie patika. Arī aitas labas.

Arī Bimam sākās brīva darba dzīve. Kaut gan viņi visi trīs nāca mājās noguruši un tāpēc pieklusuši, tā tomēr bija brīve un savstarpēja uzticība. No tādas dzīves nebēg arī suņi.

Bet tad vienudien tīri pēkšņi sāka snigt, uzbrāzās vējš, uzvirpuļoja, sagrieza puteni. Hrisans Andrej evičs, Aļoša un Bims sadzina aitas vienuviet, mazliet vēl pakavējās un tad gaišā dienas laikā veda ganāmpulku mājup. Aitas bija apsnigušas baltas, cilvēkiem uz pleciem sniegs, zemi sedza sniegs. Balts sniegs visur, viens vienīgs sniegs uz lauka — vairāk nekā. Ziema bija klāt, nokritusi no debesīm.

Vai nu Hrisans Andrej evičs bija nolēmis, ka tādam sunim kā Bimam nepiedien gulēt kopā ar puscūčiem vai sēdēt valgā piesietam, vai varbūt aiz kāda cita iemesla, bet Bims tagad pārgāja nakšņot visai siltā būdiņā, kas bija sasista tā paša priekšnama kaktā un piebāzta ar čauganu sienu. Un vakaros viņš iegāja istabā kā ģimenes loceklis un palika tur, kamēr paēda vakariņas.

— Nevar būt, ka jau ziema. Par agru, — Hrisans Andrej evičs kā garām ejot ieminējās Petrovnai.

Vārdu «ziema» viņi sarunās atkārtoja bieži, nez par ko bažījās; Bims zināja gan: ziema — tas ir balts, salts sniegs.

Tovakar Petrovna pārnāca gluži apsnigusi, slapja, vēja aprautu un uztūkušu seju. Bims redzēja, kā viņa atģērbusies karcināja rokas un kunkstēja. Rokas viņai bija sarkanas un sasprēgājušas, ar pelēcīgiem plankumiem, tādiem kā spilventiņiem, kas atgādināja Bima pirkstu spilventiņus. Tad viņa iegremdēja rokas siltā ūdenī, nomazgāja, ilgi, ilgi ieberzēja tās ar ziedi un vaidēja. Bet Hrisans Andrejevičs vērās Petrovnā un šķita par kaut ko bēdājamies (to Bims skaidri noprata pēc viņa sejas).

Bet nākamajā rītā viņš uzasināja nažus un viņi visi četri izgāja no mājas: Petrovnā, Hrisans Andrejevičs, Aļoša un Bims. Sākumā gāja pa līdzenu, baltu lauku, ko klāja sekla sniega kārtiņa pusķepas dziļumā, ne vairāk, tā "ka iešana bija viegla. Apkārt klusu, bet auksti. T^d izrādījās, ka viņi ir jau tīrumā, kur rindām izmētātas kaudzes — biešu stirpiņas, sakrautas ar lakstiem uz āru un no virsas tāpat ar lakstiem piesegtas. Pie katras kaudzītes sēdēja sievietes, ģērbušās tāpat kā Petrovnā, un klusēdamas, saspringtā uzmanībā kaut ko tur darīja.

Visi četri piegāja pie vienas tādas stirpiņas, sasēdās ap to, un Bims sāka uzmanīgi vērot, kas tad šeit īsti notiek. Petrovnā ņēma bieti aiz laksta, izvilka no kaudzes, veikli pagrieza ar sakni uz savu pusi un — šņikt! — ar nazi: lapas aizlidoja malā. Vēlreiz šņikt-šņikt pa bietes galviņu: galviņa tīra. Un nosvieda pie malas, sev blakus. Hrisans Andrejevičs visu darīja viņai pakaļ uz mata tāpat. Aļoša arī, pat veiklāk nekā Tētucis. Nu tik gāja vaļā! Šņikt-šņikt! — laksts nost. Šņikt-šņikt! — galviņa tīra. Zvikt! — biete pie malas jau jaunā nodarināto kaudzītē.

Netālu pie tādas pašas biešu stirpiņas sēdēja sieviete gluži viena un darīja to pašu. Pie nākamās tāpat, bet jau pa divi trīs cilvēki kopā. Un tā pa visu lauku: biešu slietenīši, satuntuļojušās sievas ar sasprēgājušām delnām un no saltuma pietūkušām sejām. Visas strādāja vai nu plānos brezenta dūraiņos, vai arī kailām rokām. Šņiktšņikt! — laksts nost. Šņikt-šņikt! — laksts nost. Šņikt-šņikt! — cilvēks nomet nazi un pūš dvašu uz delnām, berzē tās vienu pret otru, un atkal: šņikt-šņikt! — biete tīra. Kā pēc pulksteņa!

Auksti. Vērojot nažus, Bimam sāka salt, tāpēc viņš noskurinājās un ņēmās appētīt tuvāko apkaimi, tālu neaizklīzdams. Sasildījās un griezās atpakaļ pie savējiem, kaut gan pa ceļam viņu labināja pie sevis arī citas sievietes (ciemā visi jau zināja, kas ir Melnausis).

Tad pie viņiem pienāca tā sieviete, kas sēdēja un strādāja gluži viena, — jauna, bet izdilusi. Viņa nez par ko gaudās, šņauca degunu zemē. tad apsēdās līdzās Petrovnai un rādīja tai savas rokas. Arī Petrovna pastiepa viņai pretim savas delnas. Sieviete pavisam saskuma, sāka klepot, ar brezenta dūraini spiezdama krūtis, un apklusa. Sauca viņu par Nataļju.

Petrovna — šņikt-šņikt! Hrisans Andrejevičs — šņikt-šņikt! Aļoša — šņikt-šņikt! Un pūš saujās un berzē vaigus. Petrovna — šņikt-šņikt!… Te uzreiz — pakš!… Tai sievietei bēdulei no acīm nokrita uz lapas pilieniņš. Viņa aizsedzās ar piedurkni un aizgāja atpakaļ pie savām bietēm.

— Pasarg dievs, ņemsi tu arī vēl un sasaldēsies, — Petrovna uzbilda Aļošam, piegāja tam klāt, sakārtoja silto lakatu zem cepures, apbāzīja ap kaklu, noraisīja savu nātno jostu un ar to apjoza Aļošas garvilnas kažoķeli.

Bims arī bakstījās ar degunu gar Aļošas kažoku, palīdzēja Petrovnai. Taču Aļoša, kā Bims secināja, nemaz jau nu nebija tik stipri nosalis, kā likās; taisni otrādi, viņš bija daudz siltāks par Tētuci un Petrovnu (Bims jau gan to juta labāk nekā cilvēki).

—    Paklau, Aļoša, — ieminējās Hrisans Andrejevičs, strādādams ar nazi par diviem. (Bims saausījās.) — Ej jele paskraidi ar Melnausi, sasildīsieties maķenīt.

Un, raugi, Bims jau cilpo puikam pa priekšu pa biešu lauku, kas salā sacietējis kā akmens. Viņi pārskrēja šķērsām pāri laukam, Aļošam metās karsti, viņš noņēma cepuri, norjjisīja lakatu, iebāza to azotē, tad uzlocīja cepurei ausis un mauca to atkal galvā. Blakus meža joslai biezā, dzeltenā zālē Bims piestāja, paošņāja gaisu, sāka šaudīties kā atspole un apstājās kā sastindzis.

Aļoša pieskrēja klāt.

—   Kas tur ir, Melnausi?

Bims stāvēja nekustīgi jun gaidīja pavēli. Aļoša galu galā attapa, ko tas nozīmē.

—   Pucī! Pucī!

Bims gaidīja maģisko vārdu «Uz priekšu!». Taču Aļoša uzkliedza vēl skaļāk:

— Pucī!

Bims metās uz priekšu un izcēla irbju bariņu.

Ilgi nedomādams, Aļoša drāzās atpakaļ kopā ar Bimu. Bims atjauta, ka atkal viņi viens otru nesaprot, Aļoša nezina Ivana Ivaniča vārdus, tomēr tecēja puikam blakus. Bet tas tīri bez elpas un sasarcis stāstīja vecākiem, kā Melnausis uzgājis irbes un tās «izčauvējis».

— Medību suns, Melnausis, mācīts. — Hrisans Andrejevičs atzinīgi novērtēja. — Ek, bijusi mums bise, Aļoška! Un tad uz medībām! Ko?

Bise? Medības? Cik pazīstami un Bimam dārgi vārdi! Viņš zina, ko tas nozīmē.

Bims sāka kulstīt asti un lumstīties ap Aļošu, Hrisanu Andrejeviču un Petrovnu, viņš stāstīja tiem savā valodā gaiši un skaidri. Taču šeit neviens viņu nesaprata: neviens negāja pēc bises, un neviens negāja medībās arī bez bises. Bims apsēdās Aļošam aiz muguras, piespiedās pie kažociņa un nogrima domās — tā vismaz izskatījās.

Jau nokrēslī viņi pārnāca mājās piekusuši un izsalušies. Pēc dažām dienām viņi uz bietēm vairs negāja — bija beiguši savu gabalu.

Tagad nu Petrovna nekur no mājas ārā nekustēja un bija acīm redzami ar to apmierināta. Viņa diendienā ar kaut ko noņēmās: kopa govi, mazgāja veļu, berza grīdas, kapāja kāpostus, kūla sviestu, kurināja krāsni, vārīja, šuva ar mašīnu, lāpīja drēbes, nesa govij kubliņā dziru — visu nemaz nevar uzskaitīt. Bims acīgi vēroja viņas darbošanos.

Aļošam pakaļ atnāca spodri ģērbusies sieviete ar grāmatām, rāja Petrovnu (taču ne dusmīgi, kā Bims nomanīja), viņas abas bieži atkārtoja vārdus: «Aļoša», «aitas», «bietes». Nākamajā rītā Aļoša savāca grāmatas un aizgāja, un tā viņš tagad pazuda ik mīļu dienu. Hrisans Andrej evičs laiku pa laikam ņēma dakšas un devās kaut kur projām, un, kad atgriezās, no viņa nāca mēslu smaka.

Vienuvakar, kad visi, kā parasti, saradušies kopā, ēda vakariņas, ienāca kāds virs: gara auguma, plecīgs, kaulains, platu seju, bet mazām lapsas ačelēm un lapsādas auseni galvā. Bims ievēroja, ka Hrisans Andrejevičs paskatījās uz ienācēju bez smaida, no galda tam pretim necēlās kā allaž, arī roku nesniedza.

—   Sveika būšana, — viesis, cepuri nenoņēmis, vienaldzīgi padeva labvakaru.

—   Vesels, Kļim, — Hrisans Andrej evičs atņēma. — Sēsties!

Tas apsēdās uz sola, uztina prāvu smēķi, pētīdams Bimu, un noprasīja:

—   Tad šitais ir tas Melnausis?' (Bnafs saausījās.) Aizies suns neziņā bez medībām. Vai ari aizmuks. Pārdod: divdesmit pieci došu.

—   Nav pārdodams, — Hrisans Andrej evičs a tteica un tagad, beidzis vakariņot, piecēlās no galda.

Bims no trīs soļu atstatuma bez pūlēm aptvēra: no viesa ož pēc zaķa. Viņš piegāja, apostīja, paluncināja asti un palūkojās lapsādas ausenei ģīmī, Bima valodā tas nozīmēja: «Saprotu — mednieks.»

—   Redzi? — Kļims vaicāja. — Jūt Melnausis, ar ko darīšana. Pārdod, es tev saku.

—   Nepārdošu, Kļim, nepārdošu! Kas bijis, izbijis, — pat Aļoša pirmāk nezināja, — aizsūtīju trīs rubļus apgabala avīzes redakcijai, lai ieliek sludinājumu: «Pieklīdis medību suns — balts ar melnu ausi.» Saņēmu atbildi: «Nesludiniet, lūdzami! Lai dzīvo līdz savai reizei.» Ko tas nozīmē — nezinu, bet jaušu — šitais suns ir liela vērtē, jāglabā.

—   Bet tu aizlaidīsi postā. Pārdod, — Kļims plijās virsū, sākdams skaisties.

—   Nekas neiznāks, — Hrisans Andrej evičs nogrieza kā ar nazi. — Tāpat ņem līdzi medībās, bet to pašu dienu atved atpakaļ. Lai jau Melnausis dabū pabaudīt, kas viņa sugai pēc tiesas un taisnības pienākas.

—   Tā ka pārdodams nav, — arī Aļoša iejaucās.

—   Nu, kad tā, tad tā, — Kļims īgni nobeidza, pabužināja Bimam skaustu un aizgāja.

Pēc vakariņām vējluktura gaismā Hrisans Andrej evičs nokāva auneli un, pakāris aiz pakaļkājām pie dziedra, novilka ādu, izņēma iekšas, apmazgāja un atstāja šķūnī līdz rītam.

Petrovna visu vakaru gan rindoja grozā olas, gan pildīja burkas ar svaigu un kausētu sviestu. Pēc tam viņa tās rūpīgi ievietoja no baltām klūdziņām pītos tirgus grozos.

Rau, tagad 11u Bims noskārta, ka no tā visa (aunelis bez ādas, olas, sviests, grozi) ož pēc pilsētas tirgus. Viņš lai nu nezinātu! Visu pilsētu no vienas malas līdz otrai viņš bija izpētījis, meklēdams Ivanu Ivaniču. Un Bims kļuva nemierīgs: tirgus, pilsēta, grozi, viņa paša dzīvoklis — viss saistījās kopā, Ivans Ivaničs ir tur. Naktī viņš ne acu neaizvēra.

Rītā agri jo agri Hrisans Andrej evičs ietina jau sastingušo kauto auneli tīrā maisa drēbē, nosēja ar auklu un uzmeta uz pleca. Petrovna iekabināja nēšos divus grozus, pacēla un uzlika uz abiem pleciem. Kā Bims lūdzās līdzi! Viņš taču runāja skaidru valodu, neatlaidīgi centās tiem ieskaidrot: «Man jātiek jums līdzi. Uz turieni. Ņemiet jel!»

Neviens nesaprata viņa pārdzīvojumus. Vē) vairāk, Hrisans Andrej evičs, pielāgodams ērtāk auneli uz pleca, sacīja:

—   Pieturi, Aļoša, Melnausi, ka neatskrien mums līdzi!

Aļoša saņēma Bimu aiz kakla siksnas un pieturēja uz lieveņa. Bet Tētucis un Māmuce, katrs ar smagu nešļavu, lēnām devās uz šoseju, uz autobusa pieturu. Bims pavadīja viņus ar acīm, nepievērsdams uzmanību Aļošas labināšanai un pierunāšanai, pavadīja, līdz tie nozuda skatienam.

Drīz ieradās Kļims ar bisi un mugursomu. Medību somas un patronsomas viņam nav (šo trūkumu ekipējumā Bims pamanīja uzreiz). Bet tomēr — bise! — tas ir pats galvenais. Bims paļāvīgi tiecās pie mednieka un tūliņ konstatēja, ka patronas tam sabērtas kabatā. Arī liela nekārtība. Galvenais tomēr — bise. Cilvēkam ar bisi viņš ies līdzi, kurp vien tīk. Vai nu uz ilgu laiku vai ne, bet ies. Tāda jau ir putnu suņa daba, un Bims nebija izņēmums: viņam uz kādu laiku pierima grūtsirdība, kas bija uzmākusies pēdējā dienā, — jā gan. Savā attieksmē pret bisi Bims bija parasts medību suns. Nav ko pārmest viņam loģikas trūkumu, patiesību viņš apguva tikai praksē, kaut arī bija gudrākais starp suņiem. Viņam vēl daudz kas būs jāpārdzīvo tāpēc vien, ka viņš ir suns. Nepārmetīsim.

—   Ejam nu, Melnausi, medībās, — Kļims sacīja.

Bims sāka lēkāt viņam priekšā. «Medībās, medībās!»

Kļiras paņēma viņu siksnas pavadā, bet Aļoša pamācīja:

—   Tēvoci Kļim, ja Melnausis apstāsies, izstiepsies, paliks kā sastindzis, tad tur būs irbes. Viņam vajag uzsaukt tā: «Pucī!» Citādi viņš ne no vietas.

—   Vai no tiesas?

—   Nu ka! Es tak zinu, — Aļoša cienīgi atbildēja. — Man, ek, stundas jāgatavo, citādi es pats būtu parādījis.

—   Mēs jau arī šo to saprotam. Nav pirmā reize, — Kļims apgalvoja.

Tātad pēc liela pārtraukuma un daudziem pārdzīvojumiem Bims devās medībās. Sākumā viņiem nekas negadījās, izņemot smirdīga seska alu.

—   Roc, — Kļims pavēlēja.

Tā kaut ko Bims nesaprata, atgāja pie malas un mulsi apsēdās.

Ap dienas vidu kļuva stipri siltāks. Spīdēja saule, plānā sniega kārtiņa atlaidās, zem ķepām jau šļakstēja dubļi, spalvu kušķi Bimam pie kājām saslapa un notriepās, viņš izskatījās kārns un neglīts kā jebkurš slapjš putnu suns. Taču Bims meklēja pēc visiem noteikumiem — kā atspole šaudījās Kļimam pa priekšu, šķērsām un ar pārbaudes apgājienu. Krūmainas birztaliņas malā Bims apstājās pie irbēm.

Kļims pakliedza:

—   Pucī!

Bims pat notrīsēja no rešņā uzrēciena un izcēla irbes vienā rāvienā, bez piezagšanās (ai, kāda kļūda!), taču šāviens nesekoja. Bims atskatījās. Mednieks bāza un bāza vienstobrenē patronu, bet — ne šā, ne tā. Tad lūkoja izdabūt to laukā, atkal — nekā. Bims atsēdās, neatkustējis no tās vietas, kur bija izcēlis irbes, un, netuvodamies medniekam, tomēr vēroja to. Bet Kļims sāka lamāties tā, kā vakarā uz ielas lamājas piedzērušie: līgojas un lamā cits citu vai tāpat vien melno nakti. Šitais turpretim pat nelīgojās, tikai lamājās.

Kaut gan Kļims beigu beigās izņēma patronu, ielika citu un aiztaisīja bisi, taču bija nikns un kaut kādā ziņā atgādināja Pelēko.

— Nu, meklē! — viņš pavēlēja Bimam. — Melnausi, meklē!

Aizgriezies un sākdams līčloci pretim vējam, Bims ar savu izskatu pauda: «Nu, lai jau, meklēšu arī.»

Taču viņa paklibajā gaitā jaudās tādci kā apātija, ne vēsts vairs no tā naskuma kā^ļ^jrms irbju izcelšanas. Kļims to uztvēra kā suņa fizisko vājumu, neatskārzdams, ka pie Bima tas nozīmē: viņš sācis šaubīties par cilvēku, lūk, tā iesāņus uz to atskatīties neapstājoties un netuvojoties, turoties pieklājīgā atstatumā. Viņš, šķiet, pat nemeklēja, tikai vēroja mednieku, taču tā tikai likās. Nepārvaramā kaislība, mūžīgā kaislība, kas pastāv, kamēr vien pasaulē ir medību suņi, panāca savu. Patiesībā Bims*sekoja bisei un nepavisam ne Kļimam.

Te uzreiz viņš saoda zaķa smaku. Šos zvēriņus Ivans Ivaničs ar Bimu nebija medījuši, kaut arī Bims reizes divas trīs tika tos rādījis. Viņi taču, šitie zaķi, rādīšanu neiztur ne drusciņas: kolīdz piestāsi, šis laiž ļekas vaļā. Dzīties tam pakaļ nedrīkst — saimnieks neļāva. Vasaru, tiesa gan, tie vēl pie reizes guļ arī rādāmi, taču Ivans Ivaničs vienmēr sauca Bimu nost; bet vienu zaķēnu, tādu — plaukstas platumā, pat izņēma viņam turpat no ķepas apakšas un palaida brīvībā. Tā ka zaķis nav putns. Bims tomēr paslēja degunu pretim zaķa smakas strāvai, gāja nemaldīgi un rādīdams apstājās — slapjš, mazliet sagreizis uz sabendētās ķepas. Nē, kas nu kroplim vairs par stāju! Nav tās mākslinieciskās manieres.

—   Pucī-ī! — Kļims ieaurojās.

Piezīmēsim, ka atkušņa laikā un jo vairāk izrūgušos dubļos zaķis guļ cieši, bet Bims pagaidām vēl neizkustējās no vietas, it kā gribēdams teikt: aplam, sak, klaigā.

—   Pucī-ī, klibais velns! — Kļims rēca.

Bims izcēla zaķi un atgulās, kā arī klājas pirms šāviena.

Kļims norībināja kā lielgabals. Zaķis cilpoja, taču aizvien gausāk un gausāk. Tad attupās, tad ieslēpās vagā un nozuda skatienam.

Kļims bļāva kā nepilnīgs:

—   Cui, cui! Ala-ala-la-lā! Cui! — Un šķina uz to pusi, kur bija paslēpies zaķis.

Bims, kaut arī lēkšus turējās Kļimam blakus, skaidri zināja, ka tas viss ir pret noteikumiem: medniekam nav jādiebj kā sunim, Bims arī pats atradīs, ja vajag — pat zaķi, ja pavēlētu Ivans Ivaničs.

Kļims apstājās un neganti auroja:

—   Meklē, lempi! Sātana kroplis!

Bims gāja tā kā aizvainots. Jau tā no laika gala zaķa smaka viņu neko lielu neinteresēja, bet te nu vēl — nopakaļ stampājas kājām Lempis. Tomēr pa pēdām, pa pēdām Bims arī panāca, sastinga stājā, pagaidīja pretīgo «pucī» un grasījās izcelt zaķi. Taču tas taisni vai līšus izlīda no vagas un sāka steberēt kā vājnieks. Kļims izšāva, bet. zaķis kluburoja projām. Izšāva vēlreiz, bet zaķis lēnītēm, lēnītēm tenterēja tālāk, brīžam piestādams. Bims gulēja, kā jau pienākas, pai spīti dubļiem, gaidīja pavēli.

Bet Kļims rēca:

— Cui, riebekli! Cui, lempi! — Un rādīja u? zaķi.

Bims vēlreiz sameklēja paslēpušos aizšauto zvēriņu un atkal izdarīja stāju. Trešo! Un atkal Lempis nopūdelēja. Un atkal zaķis linkāja projām.

Kļims savā niknumā tā arī nevarēja saprast, ka Melnausis nav radināts plēst un žmiegt aizšautus dzīvniekus, ka tas ir zem inteliģenta setera goda, ka seters ciest nevar tādus medniekus ķā viņš. Kad zaķis pēdējo reizi nozuda skatienarrf*!(nu tas kustējās mazliet ņiprāk — redzams, brūce bija vaļēja), Kļims no jauna pārskaitās: viņš piegāja Bimam cieši klāt un nikni, ar naidu vienā* laidā atkārtodams kādu nesaprotamu, šķiet, nelabu vārdu, acīm redzami lādēja Bimu.

Bims sēdēdams novērsās, grasīdamies iet projām no bises. Un tad Kļims atvēzienā no visa spēka iespēra viņam ar nfilzīgā zābaka purnu no apakšas pa krūtīm…

Bims novaidējās. Novaidējās kā cilvēks.

«Va-a-ai!» Bims gari iekaucās un pakrita. «Vai, vai…» Bims tagad runāja cilvēku valodā. «Vai… Par ko?!» Un mokpilnu cietēja skatienu uzlūkoja cilvēku, neizpratnes un šausmu pārņemts.

Tad viņš ar mokām pieslējās uz visām četrām, mazdrusciņ pagrīļojās un atkal sabruka, tirinādams ķepas.

— Ko es izdarīju! — Klims saķēra galvu. — Tagad nu vajadzēs atdot divdesmitpiecnieku. Pagalam naudiņa! — Un laidās teciņus aši, aši, it kā bēgdams no Bima skatiena.

Todien Kļims ciemā nerādījās, bet nez kur noblandījās līdz vēlai naktij. Pusnaktī, slapstīdamies pa sakņu dārziem, ielīda savā būdā pašā ciema nomalē.

Bet ko tad Bims? Kur ir viņš?

Viņš palika viens uz slapjās, saltās zemes, gluži viens visā plašā pasaulē. No trieciena iekšā kaut kas bija pārtrūcis, un šis «kaut kas» kļuva silts, tas aizcirta elpu, sažņaudza krūtis, no tā viņš ari zaudēja samaņu. Bet tad viņš īsi iekāsējās — uznāca vēmiens —, nopūtās, elpot bija sāpīgi. Vēlreiz ar vaļēju muti iekampa gaisu un atklepoja. Ar pūlēm pacēla galvu: lauks šūpojās tā, it kā Bims peldētu pa viļņiem palu ūdeņos. Viņš saņēma visus spēkus, apsēdās: lauks šūpojās, saule šūpojās kā auklā piesieta.

Šodien no Bima bija prasīts vairāk, nekā viņš spēja; viņam uzstāja: tev jādara, noteikti jādara tas, ko tu nevari, kas ir pret tavu suņa godu un sirdsapziņu. Par nepaklausību viņu nežēlīgi un mežonīgi piekāva. Bet viņš, Bims, neļaus nomaitāt aizšautu Zvēriņu.

«Par ko-o-o… Par ko-o-o…» Bims klusītēm smilkstēja. «Kur tu esi, mans labais draugs… Ku-ur? Kur?…» Bims žēlojās aizvien klusāk un klusāk un pēdīgi aprima.

No malas varēja likties, ka klajā, izmirkušā laukā guļ miris suns. Taču tā tas nebija.

Rau, viņš paslēja uz augšu ķermeņa pakaļdaļu, atspērās uz kājām un — nepakrita. Pakāpa soli — nepakrita. Pastāvēja. Pakāpa vēlreiz. Un sāka kūņoties pa arumiem, kājas vilkdams, izdzēsdams pats savas pēdas.

… Ai, suņa lielā vīrišķība un panesība! Kāda vara gan radījusi jūs tik spēcīgus un neizdeldējamus, ka pat pirmsnāves stundā jūs virzāt savu ķermeni uz priekšu? Kaut pamazītēm, tomēr uz priekšu, turp, kur varbūt uzticība un labsirdība sagaidīs nelaimīgu, vientuļu, aizmirstu suni ar skaidro sirdi.

Un Bims gāja. Viņš tikko kustējās, bet tomēr gāja. Uz lūpām parādījās asinis, bet viņš gāja. Klepoja asinis, bet gāja. Klupa, pakrizdams uz ceļiem, un gāja. Bezspēkā saļima uz saltās zemes, tad cēlās un atkal virzījās uz priekšu — yē! un vēl.

Pie strauta kāri palakās ūdeni — kļuva mazdrusciņ vieglāk. Kāda nojausma viņam pateica priekšā: nevajag iet projām no ūdens. Viņš patiešām aizvilkās līdz tuvākajai stirpai, ar mokām iespraucās zem nokareni līdz zemei sagulušiem salmiem un palika mierā. Ta suņi mēdz izgulēt sirgumu, slēpdamies no cilvēku un zvēru acīm, to viņiem iemācījusi pati aaba. Lai slava tās likumīgai kārtībai un sapratīgai mērķtiecībai!

Cik ilgi Bims bija nogulējis nemaņā, viņš nezināja, bet atmodies sajuta skaudras sāpes krūtīs; galva reiba, un, intuitīvi jauzdams, ka tūliņ ar viņu kaut kas notiks, viņš izlīda no salmiem. Pagulēja zem klajas debess. Juta, ka spalva apžuvuši. Apsēdās. Rudens zāle tagad vairs nešūpojās, stirpa nešūpojās, saule — arī ne, nu tā ir mīlīga, mazliet silda. Bims aizvilkās līdz strautam un atkal dzēra, dzēra, dzēra. Brītiņu atņēma elpu un dzēra atkal, nu jau maziem malciņiem. Viņš pamanīja netālu no strauta stepes grīsli, sīku un vēl zaļu, līdzīgu vārpatai (sals tam lēti klāt neķeras). Bims sāka ēst grīsli. Kas viņam bija ieteicis šo neizskatīgo zālīti, cilvēki tā arī nekad nedabūs zināt, taču viņš zināja skaidri: noteikti jāēd taisni tā. Un viņš ēda. Tad pagadījās jau sačākstējušas vēlas kumelītes ar rudens pieplacinātiem pussažuvušiem ziediem. Viņš ēda arī kumelītes. Vēlreiz atgriezās pie strauta, padzērās un devās uz sādžas pusi. Gāja uz priekšu, uz priekšu vien.

Lai kā, taču aizkūlās, kad jau metās krēsla. Nē, Bims negāja uz sādžu. Kur nu! Turp taču bija aizdiedzis Kļims… Nē, tam pakaļ viņš neies. Kļims var atkal saņemt aiz kakla siksnas un tad… Nē, tā vis nebūs!

Bims iekārtojās kaudzes vietā pamestās sakasās, brītiņu pagulēja. Saoda blakām dadža stublāju, pakošļāja — sauss, nokrimta to līdz ar zemi un sāka plucināt ārā sakni, grauzdamies dziļumā. Arī to viņš zināja, ka dadzi jau nu noteikti vajag ēst.

Plašas un daudzpusīgas ir suņa dziedniecības zināšanas. Palaidiet suni mežā pašā trakumsērgas sākumā: pēc divām trim nedēļām viņš pārnāks novārdzis līdz pilnīgam bezspēkam, taču vesels. Piesitusies sunim vēdera kaite — vediet viņu uz mežu vai stepē, padzīvojiet tur ar viņu dienas divas trīs: suns sevi izdziedinās 'ar zālēm. Tieši no suņa arī vajag mācīties, kā viņu dziedināt. Daba sunim nostiprinājusi tik bagātīgas «zināšanas», ka cilvēkam tas ir un paliks nebeidzams brīnums.

… Nakts pagāja. Gara iekšējās smeldzes pilna rudens' nakts.

Nodziedāja pirmie gaiļi. Bims negaidīja otros un trešos, pēdējos, ar gaismas svīdu. Viņš piecēlās, taču aiz sāpēm krūtīs neparko nejaudāja pakustēties no vietas. Ar pūlēm tomēr iešūpojās, divreiz guldamies un celdamies, un tad sāka lēnītēm kūņoties.

Viņš aizvilkās līdz Hrisana Andrej eviča sētai, uzcīnījās pāri diviem slieksnīšiem uz lievenēm un atgulās. Mājā bija klusu.

Kas zina, varbūt viņš šodien nebūtu no šejienes aizgājis, bet tepat līdzās, pavisam, pavisam tuvu, klusu lavīdamies kā zaglis, nāca Kļims. Bims sāka drebēt. Viņš bija gatavs aizstāvēties līdz pēdējam elpas vilcienam. Bima gamodās nolemtības lepnums, kad dzīvai radībai nav vairs ko zaudēt. Taču Kļims pārliecās pār margām un pusčukstus noteica:

— Atnāci gan, Melnausi. — Un šķietami jautrāks steigšus un bailīgi klumzāja atpakaļ.

Bimam nebija spēka panākt viņu un atriebties par nodevīgo, nežēlīgo zābaka spērienu, riet viņš nevarēja, jo mēģinājums to darīt izraisīja vienīgi gārdzienu sakropļotajās krūtīs. Taču Bims nevēlējās arī, ka Kļims piepeši pienāktu un raudzītu viņu saņemt ciet. Un tā viņš piecēlās, lēnām apstaigāja sētsvidu, saoda cūcēnu, govs, aitu smaku, brītiņu pasēdēja, tad devās ārā no ciema. Bet cik ļoti gribējās atgulties blakus draugiem sivēniem!

… Nodziedāja trešie gaiļi. Ausa gaisma.

Šosejas virzienā gāja suns. Galva nolaista, aste nedzīvi karājas kā trakam. No malas skatoties, varēja ari likties, ka suns ir pēdējā sērgas stadijā: tūlīt, tūlīt viņš sabruks, atdūries pret pirmo ceļā pagadījušos šķērsli, un uz vietas būs pagalam. Tas bija mūsu Bims, mūsu krietnais un uzticamais Bims. Viņš gāja meklēt savu saimnieku Ivanu īvaniču. Gāja taisni pa to pašu ceļu, pa kuru bija vests šurp.

No sādžas līdz autobusa pieturai bija kilometri pieci seši, taču kaut kur pusceļā Bimu atkal atstāja spēki — un viņš ar mokām aizvilkās līdz siena kaudzei. Kāds, pa naktīm zagdams sienu, bija izplēsis kaudzē robu — tajā tad Bims ielīda. Gulēja tur ilgi, gandrīz visu dienu, un pirms saules rieta iznāca no sava patvēruma. Gribējās dzert, taču ūdens nebija. Sāpes urba krūtis, kaut arī elpot bija kļuvis vieglāk un galva nereiba, kad viņš devās ceļā. Tagad viņam pagadījās noriņa ar dzeltenajām salmenītēm, viņš apēda arī šos ziediņus — dzelteni un sausi, tie bija saglabājuši krāsu no ziedu plaukuma līdz nobriedam un palika nemainīgi cauru ziemu līdz pat pavasarim. Applūkāja arī kumelīšu pudurīti, taču izrādījās, ka šīm galviņas pārgatavojušās, sabirza mutē un kasīja kaklā, tāpēc vēl stiprāk sagribējās dzert. Kad viņš šķērsoja kādu lauku ceļu, grambā pagadījās peļķe no izkusušā sniega. Tā ceļš bija saglabājis Bimam ūdentiņu. Viņš padzērās un pamazītēm kūlās tālāk.

Bija jau satumsis, kad viņš pēdīgi nonāca uz šosejas. Pasēdēja mazuliet, pavadīja ar acīm vairākus automobiļus, kas svieda žilbinošu gaismu, un tagad zināja: jāiet uz to pusi. Bet naktī gan ne! Ja nu piepeši — Kļims? Vai arī Pelēkais tēvocis? Vai varbūt vilks?

Bims nolēma tālu no autoceļa neaiziet, bet paslēpties pa nakti tuvumā, kaut kur tepat blakus. Viņš aizvilkās līdz autobusa pieturai, kur bija mazs namiņš bez priekšējās sienas, bet ar platiem soliem iekšā; tur viņš nolīda kaktā zem sola un sāka gaidīt.

Cauru nakti viņš neaizdarīja acu, kaut gan jutās ārkārtīgi gurdens. Drīz viens, drīz otrs aizzibēja garām automobiļi — ceļš dzīvoja arī naktī. Autobuss gausināja gaitu, tuvodamies pieturai, kur gulēja Bims, bet, tā kā pasažieru nebija, aizripoja tālāk.

Nakts bija gan sasprindzinājuma un sāpju pilna, bet, paldies dievam, silta — rudens vēl reizi bija padzinis ziemu. *

Kas tad notika sādžā pa šo vienu dienu un nakti, kamēr Bims bija projām?

Hrisans Andrejevičs ar Petrovnu pārnāca no tirgus jau krēslā. Aļošas nebija — māja aizslēgta. Viņi iegāja iekšā, pārskaitīja pilsētā ietirgoto naudu, pagaidām noglabāja to lādītē, lai rīt aiznestu uz krājkasi. Te ieradās arī Aļoša.

—   Kur tu biji aizķēries? — tēvs jautāja.

—   Aizgāju līdz Kļimam.

—   Vai tad viņš Melnausi neatveda?

—   Nav vēl pārnācis no medībām.

—    Gan pārnāks. Atvedīs — kur šis paliks, — mierināja Petrovna, uzlaikodama Aļošam jaunu svīterīti. 0

—   Tā jau nu gan, — Hrisans Andrej evičs nedroši pabilda, — tikai Kļims, veries, ir zagļu gājuma… Būtu jele ņēmis tikai no kolhoza — tur tā manta nevienam nepieder, bet viņš tak ari no kolhozniekiem ievelk. E, ar šitādu sapiņķēsies — negals vien būs. Katrs viens no viņa bīstas. Lai jau ņem Melnausi līdzi medībās, rauj viņu vilks, to Kļimu!

—   Kā tad tā — «nevienam nepieder»? — Aļoša iebilda. — Vai tad nav mūsu?

—   Tā jau gan, protams, tā ir… aplam pateicu … To tu pareizi — mūsu, kā tad… Bet kā lai tev tā prātīgāk paskaidro? Tur — mūsu, bet šeitan — savs. Nu, teiksim tā: skola, piemēram, sacīt, ir mūsu, arī visi bērni mūsu, bet tu esi — mans. Vai atkal tā: lauki — mūsu, bet māja — sava… Tāpat ij lopiņi — ir mūsu un ir savi. Vai saprati?

—   Nu ka! Kas tur ko nesaprast… Bet tu saki «nevienam nepieder».

—   To tu pareizi: tā jau nevar būt, ka it nevienam nepieder.

Tēvs ar Aļošu allaž runāja kā ar pieaugušu. Aļoša atbildēja ar to pašu:

—   Tātad arī Kļims: lai būtu ņēmis no mūsējā, nevis no manējā.

—    Faktiski tā iznāk, — tēvs secināja. — Mēs abi taču arī ņemam… tur siena klēptiņu vai kādu bieti gotiņai. Ņemam. Paslepšus no priekšsēdētāja, bet savu nieciņu ņemam. Un viņš, priekšsēdētājs, taču zina, arī brigadieris zina, visi zina. Un nekur no tā nevar sprukt: ņemam no mūsējā. Bet ņemam ar savu ziņu no pērnajām kaudzēm vai arī biešu paliekas salasām. Kā tad citādi? Lopiņiem ko priekšā dot tak vajag.

—   Faktiski tā ir, — apstiprināja trīspadsmitgadējais zemnieciņš, kas jau var gan valdīt ganāmpulku, gan apkopt «savus» lopiņus, gan kult sviestu, palīdzot mātei, protams, ja iznāk brīvs laiks, gan salā darināt «mūsu» bietes, gan rakt «savus» kartupeļus.

Bet Hrisans Andrejevičs skaidroja tālāk:

—    Kā statūtos noteikts, tā arī visi rīkojamies: tur — mūsu, bet šeitan — mans. Es, rau, aiznesu uz pilsētu auneli. Kā gan citādi? Ļautiņiem pārtiku gādāt tak vajag — mēs tādai darīšanai esam nolikti. Un māte aiznesa olas. Un sviestu. Viss pēc statūtiem, viss, kā plānots. Dzīve, Aļoška, ir iegriezusies labā sliedē, apāvušies, apģērbušies esam ne sliktāk kā skolotājs vai priekšsēdētājs, televizors ir un viss kas, naudiņa savai iztikšanai. Bet, ka strādājam daudz, tad tas neko . nekaiš, spēkā vien pieņemamies. Tikai, ek, ^|ņabi dzert nevajag, — Hrisans Andrejevičs mācīja.

—    Bet pats dzer, — Aļoša prātīgi iebilda. — Ja nevajag, tad arī nevajag. Kas tur par labumu!

—   To tu pareizi, — tēvs piekrita. — Ja nu varbūt brigadieri pacienāt, tad neba jau mēs to kārtību esam ieveduši… ī3et ko Kļims? Kļims ir garnadzis. Kā tad tā: aiziet pie sābra un nospert vistu? Tur jau tad jābūt galīgi bez sirdsapziņas. Kur nu! Pazudis crlvēks,

Gaidīdami Melnausi, Aļoša un Hrisans Andrejevičs tā norunājās līdz vienpadsmitiem vakarā. Tad apstaigāja sētsvidu, ielūkojās pie sivēniem, zem lievenēm (kazi, aizmucis no Kļima un paslēpies). Pēdīgi Hrisans Andrejevičš gāja pats.

Kļima sieva Nataļja, lēnīga un vīra ietramdīta, tā pati, kas bija nobirdinājusi asaru uz biešu lakstiem, bēdīgi nogauda:

—         Nav vēl pārnācis, blandoņa. Būs kaut kur aizķēries nakti pārgulēt, bendesmaiss. Vai atkal paņēmies žūpot, nolādētais. Ai, bēdu manu, sūru bēdu! Nu jau, jādomā, tikai rītu atkulstīsies, plencis tāds. Bet suni viņš nekur neliks, es viņu pazīstu. Atvedīs.

Hnsans Andrejevičs pārnāca mājās, izstāstīja, ko dzirdējis, un viņi ar Aļošu devās pie miera, klusītēm sačukstēdamies, lai neuzmodinātu māti. Viņi nedzirdēja, kā Melnausis uznāca uz lieveņa, kā piezagās un atkal aizskrēja Kļims, kā viņu labais jaunais draugs aizgāja no ļauna cilvēka.

Rītā tēvs modināja Aļošu:

— Celies! Uz lieveņa ir svaigas pēdas: Melnausis pārnācis.

Viņi divatā ņēmās meklēt, saukt, svilpt, taču Melnausis vairs nevarēja viņus sadzirdēt. Hrisans Andrej evičs gandrīz skriešus aizlikās pie Kļima, uzmodināja to.

—   Pārvedu tak, pārvedu, — tas piesmakušā basā īgni rūca. — Pēc pusnakts pārvedu, negribēju tevi modināt… Ja gribi, savas pēdas parādīšu. Bet tu, ek, mani uzmodināji, satraucēji. Kā tu domā: vai tu cilvēcīgi rīkojies vai kā? Un arī tas tavs suns medībām neder. Apriebās viņš man, savu mūžu vairs neņemšu.

Hrisans Andrej evičs nestrīdējās: ar šito labāk nepīties.

Viņi ar Aļošu apstaigāja visu ciemu, sakņu dārzus, iegriezās arī kolhoza laidarā (vai Melnausis neciemojas pie suņiem). Nē, neviens nekur Melnausi nebija redzējis. Melnausis bija pazudis.

—    Tātad Kļims viņu ir piekāvis, — Hrisans Andrej evičs atskārta. — Aizmucis Melnausis.

Aļošam sirdi žņaudza žēlums un bēdas. Viņš ņēmās vērīgi nopētīt lieveņa grīdu: pēdas jau nožuvušas, taču vietu, kur Melnausis bija gulējis, vēl varēja samanīt. Aļoša pieliecās un tad pēkšņi metās istabā, kliegdams:

—   Tētuci! Asinis!

Tēvs izskrēja, aplūkoja: tur, kur bija gulējusi Melnauša galva, vēl redzami apžuvuši ar asinīm sajauktu siekalu traipi.

—    Zvērs! — Hrisans Andrejevičs noteica. Padomāja un brīdināja Aļošu: — Pielūko, ar šito cilvēku neielaidies — iedzīvosies nelaimē! Zini ko: iesim pa to ceļu, pa kuru Melnausi atvedu, — kur viņš citur būs!

Viņi aizstaigāja līdz autobusa pieturai, pa ceļam saukādami un meklēdami Melnausi, ilgi tur gaidīja un pēdīgi gāja mājās. Domājams, ja viņš nācis šurp, tad tagad ir jau gabalā. Todien viņi nogāja tuvu garām kaudzei, kurā gulēja Bims, viņu Melnausis.

Vakarā Aļoša vairākkārt izgāja uz lieveņa, gaidīja, sauca. Tad atgriezās priekšnamā, apsēdās pie suņa būdas, kas bija piebāzta ar sienu, un apraudājās, atklāti, bērnišķīgi šņukstēdams un ar piedurkni rausdams nepaklausīgās asaras.

Hrisans Andrej evičs izdzirdēja. Izgāja priekšnamā, ieslēdza gaismu.

—   Ei, tu tak laikam tā — maķenīt? — viņš pabrīnījās.

—   Maķenīt, — Aļoša noelsdamies atbildēja.

Tēvs ar raupju, cietu delnu pārvilka dēlam pār

matiem un noteica:

—   Tas labi, Aļoša… Tev, puikiņ, ir sirds krūtīs…

Iznāca arī Petrovna.

—    Žēl Melnauša? — viņa vaicāja.

—    Žēl, māmuci!… Žēl…

—           Nu redz, kas par bēdām, tēv, — viņa iešņukstējās. — Ko nu tagad vairs var darīt, Aļošeņka… Kas noticis, noticis… žēl…

… Šai pašā laikā Bims jau gulēja autobusa pieturas nojumītē zem sola.

Gulēja un gaidīja. Gaidīja vienīgi uzaustam gaismu.

13. nodaļa MEŽA SLIMNĪCA. PAPS UN MAMMA. NEGAISS MEŽĀ

;klīdz sāka svīst gaisma, Bims lūkoja piecelties, taču tas bija grūti, gandrīz neiespējami. Galvenais — grūti bija iztaisnot ritenī saliekto ķermeni: kaut kas tagad iekšās šķita sastindzis un it kā salipis kopā. Šā tā, gluži nesuniski, kā vista no spārnapakšas, viņš vispirms izstiepa vienu pakaļkāju, tad otru, atspērās ar abām pret sienu un izlīda no sola apakšas. Mazdrusciņ pagulēja, tad līda ārā no nojumes. Apsēdās. Pietūkušās kājas pamazām attirpa. Pārvarēdams sāpes un tās klusinot, vārgi smilkstēdams savā nodabā, viņš sāka iet — sākumā ar pūlēm švīkādams ķepām zemi, tad aizvien stingrāku un stingrāku soli.

Raudzīja palaist sīku riksīti — tā sāpes krūtīs mazliet pierima. Un tā nu viņš vieglītēm, vieglītēm tecēja un tecēja uz priekšu. No malas skatoties, varētu likties, ka suns ne skrien, ne iet, bet šķeterē kājām, ķermeni gandrīz nemaz netricinot. Tā Bimam bija vieglāk. Viņš juta, ka no zālēm

un no kustēšanas viņam vispār kļuvis vieglāk. Un tā nu viņš tipšināja un tipšināja pa šosejas vīlīti.

Viņš gāja pa ceļa kreiso pusi pretim sastopamajām automašīnām. «PSR Savienības ielu un ceļu satiksmes noteikumus» viņš, bez šaubām, nezināja, un nekādas loģikas ne mērķapzinātības, kā varēja likties pretimbraucējiem šoferiem, viņa likumīgajā virzībā nebija — tīri vienkārši instinkts pateica priekšā: pa šo pusi mani veda šurp, pa šo pašu pusi iešu arī atpakaļ. Cilvēki, kas pavīdēja automobiļu lodziņos, noteikti domāja: «Cik gudrs suns — ievēro satiksmes noteikumus. Bet slims.» Īstenībā te nekāda īpaša saprāta nevajadzēja, lai apstiprinātu, ka attiecīgais noteikumu pants ir saskaņā ar drošības prasībām.

Ilgi Bims tipšināja — varbūt trīs, varbūt četras stundas (ieskaitot apstāšanās un pagulēšanos, protams, vairāk). Viņa ātrums nepārsniedza kājāmgājēja ātrumu, ja nu varbūt par kādu mazu nieciņu. Un arī tas jau ir labi!

Un tad viņš piepeši, pašam par pārsteigumu, pazina to autobusa pieturu, kurā viņi ar Ivanu Ivaniču ikreiz mēdza izkāpt, kad devās uz medībām. Pazina!

Pie nojumes stāvēja cilvēki, gaidīdami autobusu. Bims piestāja, neaizgājis līdz tiem, tad nogriezās pa kreisi uz ceļu, pa kuru bija daudzkārt devies medībās. Kāds nosvilpās viņam pakaļ, kāds sāka ūkšināt, kāds iekliedzās: «Traks!» Bims nelikās ne zinis. Viņš pat raudzīja paātrināt gaitu, lūkodams pāriet auli, taču tas viņam neizdevās, ātrums nepieauga, kļuva tikai vēl grūtāk.

Galvenais — uz turieni. Uz turieni, kur, iespējams, nesen ir bijis vai ari drīz būs Ivans Ivaničs. Uz turieni, uz priekšu.

Bims tecēja uz mežu. Mežmalā viņš apstājās, pavērās apkārt un devās mežā iekšā. Tepat necik tālu uzreiz sameklēja pazīstamo klajumiņu un apstājās pie celmiņa kā zemē iemiets. Pastāvēja, ar degunu vien, no vietas neizkustēdamies, pārbaudīja visu apkaimi, apgāja celmiņam apkārt, cieši noostīja zemi. Un piepeši kaut kā ļoti apņēmīgi apgulās pie celmiņa uz nobirušām lapām: šeit, lūk, šeit vienmēr bija sēdējis Ivans Ivaničs pirms medībām. Bims pastiepa galvu uz priekšu un trina un trina to pa dzeltenajām lapām tai vietā, kur kādreiz bija stāvējušas viņa drauga kājas, kaut arī visas smaržas sen bija izvējojušas.

Un šī diena bija silta, silta!…

Gadās dažkārt, ka vēlā rudenī pat jau pēc pirmā sniega atgriežas vasara un ar liesmainu spārngaliņu aizķer aizejošo rudeni. Un rudens atkūst, atmaigst un pierimst gluži kā mīlīgs suns, ko glauda sievietes roka. Uņ tad mežu caurstrāvo atvadu aromāts, ko izdvašo birušās lapas, rubīnsarkanie mežrožu auglīši un bārbeļu dzintars, sīvā un kodīgā kā pipars kumeļpēda, baravikas, neviena neaiztiktas, jau sakritušas, ūdens piežulgušas, taču joprojām vēl pilnas aizgājušās vasaras smaržu; un pa mežu plūsmo smaidīgs labs gars — no priedes pie bērza, no bērza pie ozola, bet tas atsaucas ar varenām meža spēka un izturības, un mūžības smaržām. Meža smaržās ir kaut kas mūžīgs un neizdeldējams, kas it īpaši jūtams pēdējās siltajās, maigajās un mīlīgajās aizejošā rudens atvadu dienās; tas ir jau atbrīvojies no apnicīgajām lietavām, no ļaunīgajiem pirmā sala uzbrukumiem un sīkulīgām visu nosedzošām sarmas adatiņām: viss ir garām, viss pagātnē. Un, šķiet, rudens, laizdamies miegā, sapnī redz vasaru un rāda mums savas dievišķīgās vīzijas visā apgarota daiļuma varenībā un dzīvinošās zemes smaržās. Laimīgs, kas pratis uzsūkt sevī visu to kopš bērnības un iznesis cauri dzīvei, neizšļakstot ne lāses no dabas dāvātā dvēseles glābšanas trauka!

Tādās dienās mežā sirds kļūst visupiedodoša, bet arī prasīga pret sevi. Nomierināts tu, cilvēks, saplūsti ar dabu. Šais svinīgajos rudens sapņojumu brīžos tik ļoti gribas, lai zemes virsū nebūtu netaisnības un ļaunuma. Un aizejošā rudens liegas snaudas apvēdītajā klusumā, dienās, kad uz īsu brīdi piemirstas jau tik tuvā ziema, tu sāc saprast: tikai patiesība, tikai gods, tikai tīra sirdsapziņa, un par visu to lai stāsta vārds. Vārds, sakāms mazajiem cilvēkiem, kuri pēcāk būs pieaugušie, vārds, sakāms pieaugušajiem, kuri nav aizmirsuši, ka reiz bijuši bērni.

Varbūt tāpēc es arī rakstu par suņa likteni, par viņa uzticību, godu un paļāvību. Par to pašu suni, kas tai siltajā, siltajā rudens dienā gulēja mežā pie celmiņa. Un skuma.

Tātad kādā no dabas laimīgajām dienām mežā gulēja nelaimīgs suns Bims. Bet diena bija — ak dievs! — silta, silta.

Bet zeme tomēr bija drēgna. Tāpēc Bims saritinājās pie celmiņa it kā saimniekam pie kājām, mazliet atpūtās un tad lēnītēm gāja pa mežu, kaut ko meklēdams. Sāka gribēties ēst. Pie tikko nogāztas melnās apses viņš ņēmās krimst tās sulīgo mizu, garšīgo, aļņu iemīļoto barību. Vai Bims noģida, ka ari šī miza ir viņam dziedinoša?

Jāsaka gan, ka cilvēkiem varbūt pat prātā neienāk, ka suņa visai smalkā oža, iespējams, atšķir derīgas smaržas no kaitīgām. Nemēģināja taču Bims ēst indīgo kumelpēdu, bet apstājās pie baldriāna saknes. Kāpēc suņiem un kaķiem patīk tās smarža? Arī nav zmāms. Taču Bims vienu otru reizi šā tā parakņāja mīksto, čaugano lapu trūdu zemi, nokrimta saknīti un apēda. Tad ēda vēl. Baldriāna sakne turas gandrīz pašā augsnes virskārtā — dabūt to nav grūti. Viņš apēda tik, cik vajag, ne drusciņas vairāk, pagrozījās uz vietas, it kā nomīdīdams un gatavodams vietu gulēšanai, taču vieta nebija pa prātam (arī nav zināms, kāpēc). Apmeta nelielu līkumu, tad savilka to šaurāk, uzgāja pamazu vecu frontes ierakumu, līdz augšai piedzītu lapām, iekāpa tajā un atkal sāka mīcīties uz vietas. Viņš jau bija iemīdījis sev dziļu, mīkstu guļvietu, taču acīmredzot negribēja gulties, it kā cīnīdamies ar miegu, bet tad kaut kā ar vienu rāvienu nokrita cisās un turpat uz vietas iemiga cietu miegu.

Baldriāns darīja savu. Tambovas apgabalā to sauc par meža suņburkšķi. Taču nevienā apgabalā un guberņā veseli suņi nav ēduši un neēd suņburkšķu saknes, ja daudz, tad patrin purnu gar to, bet slimie, redzat, ēd. Bims — kaut arī inteliģents — šai ziņā nebija sliktāks par citiem suņiem. Ta nu viņš to apēda. Ta ka ļoti ludzu: esiet klusu! Klusu. Šai bedrītē guļ mūsu krietnais Bims.

Jau trešo dienu Bims nebija ēdis nekā cita kā vien zāli un arī gulējis netika aiz sāpēm un sasprindzinājuma, šķiet, sen viņš nebija gulējis tik cieši. Bedrītē bija silti un klusi. Rudenīgi pierimušais mežs sargāja slimā Bima miegu, ārstēja viņu ar zālēm un dziedinošo gaisu. Paldies tev, mežs!

Pamodās Bims jau pievakarē. Izrāpās laukā. Iet gan bija vēl grūti, tomēr jau vieglāk, daudz vieglāk nekā no rīta. Sāpe iekšās šķita atmīkšusi. Tikai spēka gan aizvien vēl nebija. Viņš aizgāja pie sava mīļā celma, pasēdēja tur brītiņu un griezās atpakaļ midziņā. Atkal pasēdēja. Vēlreiz pārbaudīja ar ožu, aplūkojās apkārt: viss bija mierīgi. Un no jauna apgulās siltajā, ērtajā, dziļajā bedrītē. Droši vien Bims redzēja jauku sapni. Pat noteikti redzēja, jo vieglītēm, tikko manāmi luncināja asti.

Tā viņš nogulēja cauru nakti. Un nebija pārsalis.

Rītausmā viņu pamodināja klusa čoboņa, viņš pacēla galvu, ieklausījās: kāds rakņājās pa lapām. Bims izlīda laukā, ar degunu izlasīja bezvējā tikko samanāmas mikroskopiskas gaisa strūkliņas un nemaldīgi konstatēja: sloka!

Neuzveicama medību kaisle sasprindzināja vārgo ķermeni un pieklusināja smago sāpi krūtīs. Sloka bija soļu piecu atstatumā, ne vairāk. Tā plosīja ar nadziņiem lapu segumu, iebāza knābi irdenajā zemē, pilnīgi nekļūdīgi notēmēdama spraudziņā, kur sākās sliekas eja, izvilka šoslieku un ar baudu norija. Spārns putnam vilkās pa zemi (tādi nevīžas mednieķeļu aizšauti putni izvelk dzīvību līdz ziemai un tad vai nu krīt par laupījumu lapsai, vai, ja izmanās tik ilgi paglābties, aiziet bojā no lielā sala).

Bims pārlika ķepu — sloka, aizrāvusies darbā, nedzirdēja. Pārlika otru — nedzird, strādā. Sloka arī nedrīkst zaudēt laiku: reizē ar siltuma uzplūdu sliekas izlien tuvu augsnes virskārtai vai pat sagulst zem paša blīvā lapu seguma. Bims piezagās, rau, tā koka aizsegā un sastinga stājā. Neviens viņam neuzsauca «Uz priekšu,» viņš pats izkustējās no vietas, grasījās ar lēcienu klupt putnam virsū un piemiegt to ar ķepām, taču lēciens neiznāca: viņš tikai pakrita un sakampa sloku zobos. Paturēja, uz sāniem gulēdams, pagriezās uz vēdera un… apēda medījumu. Visu. Pāri palika vienīgi spalvas. Pat knābi, kas Bima vērtējumā bija gluži mīksts, noēda tīrā.

Kā tad varēja tā gadīties, ka dresētais, pieredzējuša mednieka apmācītais Bims pārkāpa goda likumu — apēda medījumu? Grūti aptvert, es arī pats par to domāju. Tā tas gadījās tāpēc, ka arī suns grib dzīvot. Citu iemeslu diez vai var izdomāt.

Spēki viņam pieauga, tas bija galvenais. Iegribējās dzert. Bims sameklēja lāmiņu, kādu jebkurā viesmīlīgā mežā ir, cik uziet, un dzesēja slāpes. Atceļā uzoda peli: papildu pirmajai porcijai apēda arī to. Un sāka meklēt zāli. Vispirms noplūca jau pussažuvušos savvaļas ķiploka lakstiņus, izspļāva tos, toties izkasīja no zemes tā sīpoliņu. Apēda un saviebās (šā vai tā, tomēr ķiploks). Klīda pa mežu un atrada, kas viņam vajadzīgs.

Dievs vien zina no kurienes viņam nāca tā gudrība, ka ķiplokā ir divas vai trīs desmitdaļas procenta joda. Neviens uz šo jautājumu nevarēs atbildēt. Var tikai nojaust, ka grūtajās stundās pirms divām dienām, kad nāve bija turpat jau zobu galā, kā atklāsme nāca viņa tālo senču pieredze, pieredze, kas bija ieprogrammēta jau pirms daudziem pagājušajiem gadsimtiem, jau kopš Mozus laikiem. Un arī tas bija dabas brīnums!

Bims ārstējās vēl piecas dienas. Pārtika no tā, ko dievs devis, taču ārstējās neatlaidīgi. Gulēja iedzīvotajā bedrītē, kas pagaidām bija kļuvusi par viņa mājām. Reiz pat uzgrūdās virsū guļošam zaķēnam, taču to nogaršot neizdevās: tas uztrūkās un deva kājām ziņu; Bims pat nemēģināja dzīties tam pakaļ. Arī vesels būdams, seters to nepanāks, bet te nu — nav pat ko domāt! Viņš noskatījās tam pakaļ, aplaizījās un — vairāk nekā. Mežs tomēr Bimam pāri nedarīja, šā tā viņš pārtika, slikti, protams, tomēr pārtika. Kaut arī viņš noliesēja, izkāmēja no slimības un pusbada, taču zāles paveica savu — Bims ne tikvien palika dzīvs, bet atrada par iespējamu turpināt ceļu, meklēt cilvēku — draugu. Un atkal tas notika bez īpaša saprāta, tikai aiz sirds paļāvības un uzticības.

Kārtējo reizi pārbaudīdams klajumiņu ar pazīstamo celmiņu, Bims atgulās, piecēlās, vēlreiz atgulās un vēlreiz piecēlās. Jādomā, viņš tomēr nolēma, ka Ivanu Ivaniču šeit nesagaidīs. Atgriezās pie bedrītes, no tās atkal — pie celmiņa; gan te, gan tur brītiņu pakavējās un no jauna griezās atpakaļ. Ļoti stipra nepacietība jaudās tādā skraidīšanā šurpu turpu; nemiers auga augumā. Pēdīgi viņš tomēr neapstājies aizskrēja celmiņam garām un vieglu riksi devās uz šoseju. Tas bija pievakarē, kad saule jau posās iet pie miera.

Pilsētā Bims ieradās vēlu vakarā. Pilsētā bija gaišs, ne tā kā nakti mežā, bet tieši šī gaisma Bimā viesa nemieru. Tā viņš nekad vēl nebija juties. Viņš gāja piesardzīgi un tai pašā laikā steidzīgi, cik nu veselība viņam atļāva, dodamies, protams, uz mājām — pie saimnieka, pie Stepanovnas, pie Ļusjas, pie Toļika: droši vien viņi visi ir tur. Taču jau jaunajā nomales rajonā, kur tie vienādie nami, Bims bez iepriekšēja nolūka pēkšņi nolēma apiet apkārt bīstamajam iecirknim, lai tiktu garām Pelēkā mājai. Viņš pameta līkumu, nogriezās šķērsielā un atdūrās pret žogu. Sāka jau iet tam apkārt un uzreiz pie vārtiņiem sastinga: Toļika pēdas! Zēns, ko Bims tā bija iemījojis, ir šeit gājis. Nupat, nupat gājis. Vārtiņi bija aizslēgti, taču Bims bez liekas domāšanas noplacis ielīda pa apakšu un devās pa mazā drauga pēdām. Nu re, nu, tikko taču bija aizgājis! Tas bija pavisam maziņš parkveida dārzs, un tā vidū neliela divstāvu māja. Uz to arī veda pēdas.

Bims apstājās pie durvīm, pa kurām pavisam nesen bija iegājis Toļiks. Kopš kucēna gadiem pieradināts uzticēties jebkurām durvīm, viņš paskrāpējās arī pie šīm. Neviens neatsaucās. Bimam nebija ne jausmas, ka šādu viņa uzvešanos pie šīm durvīm varēja dēvēt par vientiesīgu nekaunību. Viņš paskrāpējās vēlreiz, nu jau stiprāk.

Aiz durvīm sievietes balss:

— Kas tur ir?

«Es,» Bims atbildēja. «Vau!»

—          Kas tad nu vēl? Toļik! Kāds pie tevis ar suni. Tā tikai vēl trūka!

«Es, es!» sacīja Bims. «Vau, vau!»

—           Bims! Bims! — Toļiks iekliedzās un atrāva durvis. — Bim, mīļo Bim, Bimka! — Un apskāva viņu.

Bims laizīja puisēnam rokas, jaku, čībiņas un visu laiku lūkojās acīs. Cik gan cerības, ticības un mīlestības bija šai tik daudz pārbaudījumu izcietušā suņa skatienā!

—           Mammu, mammu, paskaties, kādas viņam ir acis! Kā cilvēkam! B.mka, gudrs Bimka, pats atrada. Mammu, viņš pats mani atrada.

Taču mamma nebilda ne vārda, kamēr draugi priecājās par satikšanos. Bet, kad jūsmas izvirdumi noplaka, viņa pavaicāja:

—    Vai šis ir — tas pats?

—           Jā, — Toļiks atbildēja. — Tas ir Bims. Viņš ir labs.

—   Tūliņ dzen projām!

—   Mammu!

—    Uz karstām pēdām!

Toļiks piespieda Bimu sev klāt.

—    Nevajag, mammu! Lūdzu!—Un sāka raudāt.

Nošķindēja labskanīgs zvans. Ienāca cilvēks.

Viņš laipnā, taču gurdā balsī apjautājās:

—           Kas jums te par brēku? Tu raudi, Toļik? — Viņš novilka mēteli, noāva kājas, iekāpa čībās un, tuvodamies puisēnam ar suni, teica: — Nu ko tu, dumiķīt? — Un noglaudīja Toļikam galvu, paplucināja aiz auss arī Bimu. — Vai tu re! Sunītis. Paskat tikai, kāds sunītis… noliesējis.

—   Papu… papu, viņš ir labs, Bims! Nevajag?

Mamma tagad jau kliedza:

—    Tā tas ir vienmēr! Es viņam saku vienu, bet tu — ko citu. Tā esot audzināšana. Izkropļosi bērnu! — Viņa pārgāja uz «jūs»: — Kodīsiet pirkstos, Semjon Petrovič, bet būs par vēlu.

—    Pagaidi, pagaidi, nekliedz! Mierīgi! — Un aizveda viņu uz attālāku istabu, kur viņa kliedza vēl stiprāk, bet viņš raudzīja to pierunāt.

No visa tā Bims saprata, ka Mamma ir pret viņu, bet Paps — par un ka pagaidām viņš paliks pie Toļika. Vārdus saklausīt nebūtu vajadzējis pat cilvēkam, tas visu saprastu pat tādā gadījumā, ja tam cieši aizbāztu ausis. Bet te tomēr bija Bims ar vaļā ausīm un gudrām acīm. Kas tur ko nesaprast! Un tiešām — Toļiks veda Bimu uz savu atsevišķo istabu (tur oda vienīgi pēc Toļika).

Ne Bims, ne Toļiks nedzirdēja turpmāko Mammas un Papa sarunu.

Bet saruna bija šāda:

—    Kāpēc tu, Toļikam dzirdot, runā tādus vārdus — «izkropļosi bērnu» un tamlīdzīgi? Tas taču viņam ir kaitīgi.

—    Un tas nav kaitīgi: acīm redzami sērdzīgs blandoņas suns — un mūsu priekšzīmīgajā tīrībā! Vai tu prātu esi zaudējis? Viņš taču rītu pat saslims, aplipis no tā velns zina ar ko. Neļaušu! Tūliņ uz vietas dzen suni laukā!

—    Eh, māt, māt! — Semjons Petrovičs nopūtās. — Ne kripatiņas tu nesajēdz, kas tas ir — taktika.

—   Brauciet jūs ratā ar savu taktiku, Semjon Petrovič!

—    Nu ref nu, atkal tu savu… Vajag taču rīkoties ar prātu: ir Toļiku netraumēt, ir suni aizvākt. — Tad viņš tai kaut ko pačukstēja un nobeidza: — Tā ari darīsim — aizvāksim.

—   Tad tā arī būtu teicis no paša sākuma. — Mamma nomierinājās.

—    Nevarēja taču to teikt, Toļikam dzirdot… Bet tu, muļķīte, kladzini: «Brauciet ratā ar savu taktiku!» — Viņš paplikšķināja tai pa vaigu (tātad salabuši).

Viņi iegāja pie Toļika, Mamma teica:

—    Nu, lai jau tad dzīvo, vai…

—    Protams, lai jau, — Paps piebalsoja.

Toļiks aiz prieka nezināja, kur dēties. Viņš

pateicīgi raudzījās uz Mammu un Papu, viņš stāstīja par Bimu un izrādīja visu, ko tas prot.

Tā bija laimīga ģimene, kur patlaban visi jutās apmierināti ar dzīvi.

—   Tikai viens noteikums, Toļik: Bims gulēs priekšnamā un nekādā ziņā ne pie tevis, — Paps teica galavārdu.

—    Lai, lai, — Toļiks bija ar mieru. — Bims taču ir ļoti tīrīgs. Es skaidri zinu.

Bims, protams, pamanīja, ka Paps ir labs, mierīgs, pašapzinīgs un nosvērts. Un, kad mazliet vēlāk Toļiks izvadāja pa istabām, iepazīstinādams ar dzīvokli, tad arī te Bims ievēroja, ka Paps ēd viens pats, ar avīzi rokās, ari tāpat mierīgi un pašapzinīgi. Labs cilvēks Paps, viņš pats arī Semjons Petrovičs.

Līdz vēlam vakaram Toļiks noņēmās ar Bimu: izsukāja viņu, mazliet iebaroja (vairāk Paps neļāva — «aizbadējušam sunim daudz nedrīkst, var sagandēt»), izlūdza no Mammas matracīti (gluži jaunu!), paklaja priekšistabas kakta un sacīja:

—    Lūk, tava vieta, Bim! Ej vietā!

Bims bez iebildumiem apgulās. Viņš visu saprata: šeit viņš pagaidām dzīvos. Viņš iekšēji atsila no mazā cilvēciņa glāstiem un uzmanības.

—    Laiks gulēt, Toļik. Laiks. Ir jau pusvienpadsmit. Ej pie miera, — Paps ņēmās pierunāt.

Toļiks nolikās gultā. Laizdamies miegā, viņš domāja: «Rīt aiziešu pie Stepanovnas un pateikšu, lai Bims dzīvo pie manis, līdz atgriezīsies Ivans Ivaničs…» Un vēl viņam uzpeldēja atmiņā: kad viņš bija stāstījis, ka iet pie Stepanovnas un tur ir Ļusja, un viņš vadā Bimu, mamma sāka kliegt, bet paps teica Toļikam: «Turp tu vairs neiesi!» — bet, kad Toļiks raudāja, paps pēdīgi sacīja mammai: «Mēs abi esam aizmirsuši, kas ir taktika.» Un glaudīja Toļikam galvu un runāja: «Ko tur var darīt? Tev vajag izaugt lielam, kļūt par dižu cilvēku, nevis skraidīt suņiem pakaļ un vazāties gar visādām vecenēm. Nekā nevar darīt!» Bet tagad nu Bims dzīvos pie viņa un «gar vecenēm» staigāt nav vajadzības… Viņš tikai vienu reizīti aizies pie Stepanovnas/ lai viņai visu izstāstītu… un pie Ļusjas… Viņa ir jauka meitene, Ļusja… Bet Bims laikam guļ. Labais Bims.

Ar šīm domāt Toļiks aizmiga mierīgu, priecīgu, gaišu miegu.

… Vēlā naktī Bims izdzirdēja soļus. Viņš atvēra acis, galvu nepacēlis, un skatījās. Paps klusu piegāja pie telefona, brītiņu pastāvēja, paklausījās, tad paņēma klausuli un pusčukstus pateica tikai divus vārdus:

—    Mašīnu… Tūliņ.

Šo vārdu nozīmi Bims tiešām nesaprata. Taču ievēroja, ka Paps bažīgi lūkojās uz Toļika durvīm, uzmeta nemierīgu skatienu Bimam, iegāja virtuvē, iznāca atpakaļ uz pirkstgaliem, ar auklu un kaut kādu sainīti rokās. Bims noskārta: kaut kas nav lāgā, Papā kaut kas ir pārvērties — viņš nav vairs viņš pats. Iekšēja nojauta viņu brīdināja — ir jāsāk riet, ir jābēg pie Toļika. Nav šaubu, ka Bims tieši tā būtu rīkojies, bet Paps pienāca klāt un sāka Bimu glaudīt (tātad viss ir labi). Tad piesēja pie kakla siksnas auklu, uzvilka mēteli, klusu, klusu atvēra durvis un izveda Bimu.

Pie vārtiem murdēdams gaidīja dzīvs auto.

Un tā nu Bims brauc, novietots uz pakaļējā sēdekļa. Priekšā ir cilvēks pie stūres, tam līdzās Semjons Petrovičs. No sainīša, kas nolikts Bimam blakus, nāk gaļas smarža. Ap kaklu aukla. Cilvēks klusē. Bims tāpat. Nakts. Tumša, tumša nakts. Debesis mākoņu aizvilktas — melnas kā čuguna katls Hrisana Andrejeviča mājās, necaurredzamas. Tādā naktī sunim nav iespējams vērot apkārtni un ielāgot atpakaļceļu. Un, kurp viņu ved, arī to Bims nezināja. Nav suņa darīšana. Ved, un ko tur vairāk. Tikai kālab tā aukla? Nemiers pilnīgi pārņēma Bimu, kad viņi piebrauca pie meža un apstājās.

Semjons Petrovičs paņēmis bisi, veda auklā piesieto Bimu dziļi mežā. Viņi kāpa lejup gravā, apgaismojot stigu ar laternīti. Taciņa atdūrās nelielā milzīgu ozolu ieskautā klajumiņā. Te Semjons Petrovičs aiz auklas piesēja Bimu pie koka, atraisīja sainīti, izņēma no tā bļodiņu ar gaļu un, ne vārda nebildis, nolika Bimam priekšā.

Un gāja projām. Taču, atgājis dažus soļus, pagriezās, apžilbināja Bimu ar laternīti un pateica:

— Nu, paliec sveiks! Tā jā.

Bims ar skatienu pavadīja attālinošos laternītes gaismu un klusēja — izbrīnā, neizpratnē, rūgti aizvainots. Viņš nekā, itin nekā nesaprata. Un uztraukumā drebēja, kaut gan nakts bija silta un pat sutīga, nemaz kā rudenī.

Automobilis aizbrauca. Aizbrauca «turp», Bims konstatēja pēc tālumā aizslīdošas skaņas, kas kļuva aizvien klusāka un klusāka un tad izdzisa pavisam; šī skaņa it kā nosprauda Bimam virzienu — kurp iet,' ja šā vai tā.

Mežs klusēja.

Tumšā, tumšā rudens naktī mežā zem vareņiem kokiem auklā piesiets sēdēja suns.

Un vajadzēja tad nu arī tā iegadīties tieši šai naktī! Reti, ļoti reti tā mēdz notikt, taču atgadījās: novembra beigās tāda neparasta siltuma uzplūdā kaut kur tālu, tālu noducināja pērkons.

Sākumā Bims sēdēja un klausījās mežu, pārbaudīdams apkārtni, cik tālu vien oža sniedza. Sunim nav grūti noteikt, kas tas par mežu, ja viņš kaut reizi ir tajā bijis. Bims drīz atskārta, ka atrodas tur, kur kādteiz ar saimnieku bijis vilku medībās. Tas pats mežs. Taču vilka dvaku pagaidām nekur tuvumā nejuta. Bims piespieda sānus pie koka, saplaka necaurredzamā tumsā, saplūda ar to vientuļš, neaizsargāts, cilvēka pamests, cilvēka, kuram nebija darījis nekā ļauna.

Iekšēji, kaut kur pašos savas būtnes dziļumos, Bims instinktīvi noģida, ka pie Toļika tagad nevajag iet, ka tagad viņš ies pie savām ierastajām durvīm, tikai turp un nekur citur. Un viņam tik

ļoti sagribējās turpu, ka, aizmirsis par auklu, viņš ar visiem saviem atlikušajiem spēkiem rāvās prom no koka un pakrita: sāpes krūtīs atsaucās visā ķermenī un nogāza viņu gar zemi. Nu viņš gulēja nekustīgi, izstiepis visas četras kājas. Taču tas neturpinājās ilgi, viņš atkal piecēlās un atkal apsēdās pie koka, šķietami samierinājies ar savu likteni.

Melnā naktī vēlreiz nogranda pērkons, nu jau tuvāk, un smagnēji un plaši aizvēlās pa lapas nometušo mežu. Uzpūta vējš, koku zari smeldzīgi ievaidējās kā nelaimes nojausmā, stumbri, kas nevarīgāki, salīgojās, un pēdīgi viss saplūda vienā vienīgā melnā šņākoņā, kurā skaidri izdalījās pusnokaltušas apses kunksti; tā ritmiski ņirkstēja un ņirkstēja kaut kur pie saknes — jau aizlauzta un izčākstējusi, tās dobjie, grūtsirdīgie kunksti baidīja Bimu vairāk nekā visa meža šalkoņa.

Bet mežs šalca, šalca un šalca. Un vējš visu laiku pieņēmās spēkā, kļūdams par neaprobežotu vienīgo pavēlnieku aklajā tumsā, nu jau brāzmoja tā, ka iestenējās arī ozoli. Bimam šķita — kaut kas melns, melns un milzenīgs plājas pār varenajiem ozoliem, pār bezcerīgo, mirstošo veco apsi, pār viņu, šai bargumā pamesto suni, un šis melnais ar melna apmetņa stērbelēm pleitēja meža galotnes, sakampa kokus un kratīja tos mežonīgā dejā, pesteļoja raustīdamies un locīdamies, kliegdams un gaudodams simtiem mežonīgās balsīs.

Bimam kļuva tik baisi, ka sāpes ķermenī uz brīdi atkāpās, piemirsās. Viņš cieši pieplaka pie koka stumbra, šķiet, ielipa tajā. Vējš svieda pār mežu aukstuma vilni, no tā gravas dibenā ieplūda

stindzinoša strāva un uzreiz sagrāba Bimu. Tā allaž vēlu siltuma uzplūdu spēji nomaina aukstums. Bims pavirzījās otrpus stumbra aizvējā un tā, lai pret vēju vērotu apkārtni ar ožu, bet pa vējam — ar acīm. Taču priekšā bija necaurredzama tumsa. Bims drebēja.

Pēkšņi zibens kā ar šauru, ugunīgu nazi pāršķēla nakts melnumu, uz mirkli apgaismodams neganti kaucošo mežu, un tūliņ augšā kaut kas nogranda, nodārdēja, plarkšķēdams šķīda nez kādas lauskas, triecās zemē un aizvēlās pa mežu uz visām pusēm. Zibens un pērkons laikam nobaidīja pesteli, tas metās bēgt aizvien tālāk, tālāk un pēc arī apklusa pavisam; un tad no augšas sāka bungot lāses. Lietus bija īss, spējš, auksts. Tad arī tas pārstāja.

Mežs tagad paklusām ņurdēja, skurinadamies un kārtodamies kā pēc kaujas. Bet tad pēkšņi apse iečīkstējās, sāka brakšķēt, ķerdamās aiz citiem kokiem, atvairīdamās no kaimiņiem, ar baismu krakstoņu gāzās zemē, lauzdama savus zarus skumjā pirmsnāves bezcerībā: izcīnīja pēdējo cīņu un krita. Apse stāvēja netālu no Bima, bija satraucoši dzirdēt koka nāvi un baigi, redzot to gāžamies — kā sākumā šķita — taisni viņam virsū; tobrīd viņš kāpās atpakaļ no sava liktenīgā ozola, sastiepa auklu, taču… aukla paliek aukla.

Bims sasēdēja līdz rītausmai pārsalis, slims, izmocīts. Viņam priekšā bija bļodiņa ar gaļu — tai viņš tā arī netika pieskāries.

Pirms gaismas svīdas tālumā iegaudojās vilks. Nogaudoja viens pats: izrādījās, uz kārtējo sasaukšanos mežā cita neviena nebija. Tas bija pats viltīgākais vilks, kas tolaik medībās bija izsprucis. Bims saslēja spalvu uz skausta, sāka kņadzināt zobus un klausījās, klausījās, klausījās, dziļi elpodams, ar ožu tvarstīja gaisu. Viņš gatavojās sastapt pretinieku, nepavisam nenojauzdams, ka viņā mīt pašaizsardzības drosme, ko var dēvēt par izmisuma varonību (bija taču viņš iekodis Pelēkajam tēvainim, gandrīz pasizdams to gar zemi!). Taču vilks šoreiz neatnāca. Vēja vairs nebija, tā ka iztālēm zvērs nevarēja saost Bimu, un laiks klaiņāšanai pa iecirkni acīmredzot vēl nebija pienācis. Taču Bims saspringtās gaidās, pašam nemanot, jau bija tiktāl sastiepis auklu, ka kakla siksna aizžņaudza viņam rīkli un lika iegārgties. Tad Bims atkāpās pie koka, atspieda dibenu pret stumbru, ar dzerokļiem satvēra auklu un… pārgrauza. Kā ar nazi!

Darīts!

Bims ir brīvs, kaut arī viens pats dziļā, tumšā mežā.

Tā galu galā rīkojas kurš katrs suns, kaut arī dažādām sugām tas notiek citādi: ķēdes suņi — sētas sargi —, tie pārgrauž auklu viens divi, jo tie atzīst tikai izturīgas ķēdes; mopšelis, kaut ari nepārgrauž, taču, piesiets saitītē, sāk raustīties, griezties, kaukt un var pat nožņaugties; medību suņi ilgi domā, tomēr pārgrauž; inteliģents suns, kas radināts darbam ar cēlmedījumu, nosēdēs daudz dienu, gaidīdams saimnieku, bet auklu pārgrauzīs tikai briesmu brīdī vai izmisumā, kad kļūs skaidrs, ka neviens vairs palīgā nenāks. Tā, rau, arī Bims: pienāca laiks, un viņš izdarīja to, kam bija jānotiek.

Bims atgāja nost no koka piesardzīgi, apkārt skatīdamies, ieklausīdamies meža trokšņos. Negaidīti kaut kur tuvumā iežadzinājās žagata. «Te kāds ir, kāds ir, kāds ir! Kāds ir, kāds, kāds ir, kāds ir!» Un Bims uz līdzenas vietas pie pirmā žagatas brīdinājuma apstājās jaunu ozoliņu biezoknī, kas cieši ieskāva resnum resnu, mūžvecu ozolu. Sāpju viņš gandrīz vairs nejuta, tās bija nogrimušas kaut kur dziļumā. Viņš atgulās uz lapu klājiena, izstiepa kaklu un piespieda galvu pie zemes. Žagata nokliedzās tepat tuvumā — Bims to ieraudzīja augstā kokā. Viņš, protams, būtu gājis projām, nezaudēdams ne mirkli, bet žagata klaigāja, ka briesmas draud no tās puses, uz kuru Bimam bija jāiet. Viņš gaidīja drebēdams un tai pašā reizē apņēmīgi, turklāt ar pateicību žagatai, kas laikus ziņoja par ienaidnieku. Paldies tev, žagata! Tikai plēsīgie zvēri lamā so putnu, lielisko vēstnesi, kas dzimusi ar telegrāfu uz astes, mierīgo meža iemītnieku brīvprātīgo kalpiņu. Nebijis žagatas, visi iedzīvotāji, kājotie un spārnotie, paliktu bez jebkādas informācijas par meža dzīvi.

Vilcene iznāca klajuma malā un apstājās. Priekškāja viņai līka (tātad kādreiz cilvēks to ievainojis). Pieklibodama viņa paspēra vēl dažus soļus, pagrieza galvu taisni uz Bimu un ar joni… sviedās uz viņa pusi. Taču netrāpīja — traucēja sagandētā kāja. Bims pašā pēdējā mirklī izvairījās no viņas, pasizdamies sāņus. Zvērs pagriezās un, it kā palēkdamies uz trim kājām, no jauna klupa Bimam virsū. Tomēr tas kā vilciņš aizvēlās otrpus ozola un ar muguru sajuta spraugu, dobumu. Un tūliņ vilcenes otrā neveiksmīgā uzbrukuma brīdī tai pašā acumirklī iespraucās dobumā, atņirdza zobus, neganti ierūcās un sāka riet tā, kā nekad savā mūžā nebija rējis, kā dzinējs, ticis uz pēdām, kā medību suns pie zvēra midzeņa — bez atelpas. Bima balss aizskanēja pa visu mežu ar vienu vienīgu vārdu: «Bēda-a! Bēda-a!» Un mežs uztvēra un raidīja palīgā atbalsi: «Bēda-a! Bēda-a!»

Paldies tev, mežs!

Un ātrāk par telegrāfu žagata žagatai pasvieda satraucošo ziņu: «Kāds kādu ēd, kāds kādu ēd, kāds kādu, kāds kādu…» Mežsargs kordonā secināja, ka gan niknās suņa rejas, gan žagatu neparastais satraukums nav uz labu. Viņš paņēma bisi, pielādēja ar renkuļiem un devās meža dziļumā. Cilvēks gāja droši, jo mežs bija tikpat kā paša mājas un meža iemītnieki pazina viņu vaigā. Un arī viņš daudzus no tiem pazina, pazina vaigā ari vilcēni, taču nez kāpēc to nenogalināja. «Vai tikai kāds no jaunajiem medniekiem nav iedzinies vilcenes likumīgajā teritorijā, nobijies un uzrāpies kokā, pamezdams suni saplosīšanai?» viņš nodomāja un pielika soli. Rejas skanēja iztālēm, pašā Vilku gravas viņā galā., bet tad pēkšņi aprāvās. «Gatavs!» viņš nolēma un nu jau gāja lēnāk, kaut arī tai pašā virzienā. Eh, bet būtu vajadzējis pasteigties! Būtu vajadzējis!

Kas tad tur īsti notika pie mūžvecā ozola?

Vilcene bija «rūdīta», viņa pagājās nost no dobuma, lai Bims apklustu, zināja, ka līdz ar suņa riešanu allaž ierodas cilvēks ar-bisi. Bims tāpēc arī apklusa, ka vilcene vairs neklupa viņam virsū. Pēc brītiņa tā pievirzījās tuvāk un apsēdās, nenolaizdama acu no Bima. Tā divi suņi skatījās viens otrā aci pret aci: savvaļas suns, tālīns Bima radinieks un cilvēka ienaidnieks, un inteliģents suns, kas nevar dzīvot bez cilvēka labestības; vilks nīst visus cilvēkus, bet Bims būtu tos visus mīlējis, ja vien tie bijuši pret viņu labi; suns — cilvēka draugs un suns — cilvēka ienaidnieks raudzījās viens otram acīs.

Vilcene saprata, ka dobumā ielīst viņa nevar, tomēr piegāja klāt un pastiepa purnu. Bims atkāpās dziļāk, atņirdza zobus, taču riet vairs nerēja, viņš savā cietoksnī bija neaizsniedzams.

Cik ilgi tā būtu turpinājies, nav zināms. Bet, rau, vilcene paošņāja gaisu, spēji aizgriezās no dobuma un sagumusi, kā briesmām draudot, soli pa solim sāka virzīties uz klajumiņu, uz to ozolu, pie kura pirmāk bija piesiets Bims. Viņa gāja, šķiet, šausmu pārņemta, asti kā pagali nolaidusi-«*

Medību kaislē vajājot Bimu, viņa šo vietu bija palaidusi garām, jo nakts lietus bija stipri aizskalojis smakas, bet nu, līdzko uzpūta vēja vēsma, viņa tās atklāja: aukla pie koka, bļoda ar gaļu. O, viņa gan zināja, ko tas nozīmē: šeit ir bijis cilvēks! Auklai ir cilvēka dvaka, apaļais priekšmets ož pēc dzelzs, un pēdas arī ir viņa; bet gaļa — tā ir viltība, nodevība, lamatas. Viņa mazlietiņ piestāja, tad palēcās sāņus un metās bēgt kā no lielas nelaimes. Tā vilks aizmūk no nemākulīgi uzrīkotām, no ārpuses nenomaskētām lamatām, pat pēc smakas.

Aizbēga no Bima pēdējā drosmīgā un lepnā šā meža vilcene.

…Vienīgais radījums, ko vilks šai pasaulē ienīst, tas ir cilvēks. Pa zemi staigā pēdējie vilki, un tu, cilvēks, nogalināsi tos, šos brīvību mīlošos meža un lauka sanitārus, kas zemi iztīra no nejaucības, maitām, slimībām un regulē dzīvību tā, lai paliktu tikai veselīgi pēcnācēji. Staigā pēdējie vilki… Staigā apkārt tālab, lai iznīcinātu kašķainas lapsas, pasargādami no aplipšanas citas, staigā tālab, lai ehinokoka novārdzinātie zaķi neizplatītu sērgu mežos un laukos un neradītu nīkulīgus un izvirtušus pēcnācējus; staigā tālab, lai gados, kad savairojas peles, kas izplata tularēmiju, iznīcinātu tās milzīgos daudzumos. Staigā pa zemi pēdējie vilki!

Kad tie naktī grūtsirdīgi un smeldzīgi gaudo, tava dvēsele, cilvēk, nez kāpēc nodreb no šā atklātā un tiešā vēstījuma visai apkaimei: «E-es e-e-esmu! Es — esmu!» Un tu, cilvēk, taču zini, ka vilcene neaiztiks mazu kucēnu — suņa zīdainīti, bet pieņems to kā pašas bērnu un neaiztiks arī mazu cilvēkbērnu, bet ieliks to midzenī un raudzīs pazīdīt. Cik gan nav tādu gadījumu, kad vilks cilvēkbērnu ir izbarojis par cilvēku-vilku! Šakāļi tā nevar. Pat suņi nevar. Un vai vilks aiztiks aitu savā rajonā, kur viņš dzīvo? Nekad! Bet tomēr tu, cilvēk, baidies no vilka. Tā naids, aptumšodams saprātu (atšķirībā no dzīvnieka!), var tiktāl pārņemt visu tavu būtni, ka derīgo sāc uzskatīt par kaitīgu, bet kaitīgo — par derīgu.

Taču pēdējie vilki pagaidām staigā pa zemi.

Viens no tiem aizbēga no nīstamās un draudīgās cilvēka smakas, nevis no Bima. Mēs nezinām, ar ko būtu beigusies viņu sastapšanās un cik ilgi vilcene būtu sēdējusi pie dobumā. Iespējams, ka viņi būtu arī saostījušies (viņa taču bija vientuļa vilcene, bet Bims — tēviņš). Nerunāsim par to, kas nenotika, atgādināsim tikai, ka cilvēki ir redzējuši suni vilku barā ne vienu reizi vien. Taču Bimam tāds liktenis gāja secen.

Kad vilcene bija projām, Bimam pašas no sevis atsākās stipras sāpes sapūlētajās krūtīs. Viņam aptrūka elpas, tāpēc viņš izlīda no dobuma un turpat uz vietas arī pakrita — lai notiek kas notikdams! Un tomēr gaļu viņš neēda pat tad, kad atkal bija atpūties un spēja piecelties. Atlika tikai viens: iet uz priekšu, cik pietiks spēka.

Un Bims sāka iet. Ilgi un grūti cīnījās augšup pa milzīgo, ap kilometru garo, kraujo nogāzi. Kaut kur pret nokalnes vidu viņš atkal uzdūrās vilcenes pēdām, iet tām pāri neuzdrīkstējās (viņa taču no šejienes bija arī nākusi!), tāpēc nogriezās biezā, necaurejamā ērkšķājā un… ieraudzīja vilku. Ieraudzīja tieši savā priekšā — nedzīvu. Tas bija tas pats, kas tolaik bija aizgājis no dzinēju apņemtā loka nāvīgi ievainots, ap kuru vēl joprojām riņķoja vilcene, laiku pa laikam piegaudodama apkaimi ar savu briesmīgo, cilvēkam nepanesamo grūtsirdību. Nedzīvs vilks. Spalva kumšķiem nogājusi. Palikusi tikai daļa no satrūdējuša un saplakuša zvēra. Tikai nagi izstiepušies gari, draudīgi tīri un baismīgi. Bims redzēja: pat mirušam^ satrūdējušam vilkam nagi paliek. Un tie biedē.

Bims puslokā steidzās, cik vien spēka, atpakaļ uz to pašu stidziņu, mezdams līkumu ap pēdām, kas bija viņu novirzījušas.

Beidzot viņš uzcīnījās augšā, apstājās tai vietā, kur bija pieturējis automobilis, aplūkojās apkārt un devās pilnīgi noteikti uz turieni, kurp vajadzēja, — uz mājām. Un atkal spēki viņu atstāja, un atkal viņš pa brīdim pagulējās gan stirpā, gan priežu skujās, atkal pa ceļam meklēja un ēda zāļu stiebrus.

Pa šoseju linkāja klibs, pamērējis suns. Linkāja uz priekšu, uz priekšu vien — gausi, smagi, taču uz priekšu, uz tām durvīm, aiz kurām mīt labestība, pie kurām Bimam gribējās nogulties un gaidīt, gaidīt saimnieku, gaidīt uzticēšanos un visparastāko neviltotu cilvēka glāstu.

… Bet ko tad Toļiks? Kā viņam bija, kad viņš no rīta pamodās?

Vēl neapģērbies, vienā naktskrekliņā viņš skrēja pie Bima un piepeši iekliedzās:

—   Mamma! Kur Bims?! Kur!

Mamma mierināja:

—   Bimam ievajadzējās laukā, paps viņu izlaida, bet viņš atpakaļ neatnāca. Aizbēdzis. Paps viņu sauca, sauca, bet viņš aizbēdzis.

—    Papu! — Toļiks sāka raudāt. — Nav tiesa, nav tiesa, nav tiesa! — Viņš nokrita uz gultiņas, puisēns naktskrekliņā, un kliedza pārmetoši, lūgdamies, cerēdams, ka tā tas nav: — Nav tiesa, nav tiesa, nav tiesa!

Nu sāka mierināt Semjons Petrovičs:

—    Pārnāks, gan viņš pārnāks… Un, ja nepārnāks, tad paši sameklēsim un ņemsim pie sevis. Noteikti ņemsim. Atradīsim — suns jau nav adatiņa.

Toļiks mitējās raudāt un urbās vienā punktā. Tad, asaras slaucīdams, uzlūkoja vecākus un stingri pateica:

—   Tik un tā atradīšu.

Viņš šos vārdus pateica ar tādu pārliecību, ka tēvs ar māti bažīgi saskatījās, viens otram ar acīm pauzdami: «Puikam ir pašam savas domas.»

Kopš tās dienas Toļiks kļuva nerunīgs tiklab mājā, kā skolā, noslēgts, piesardzīgs pret tuviniekiem.

Viņš meklēja Bimu. Pilsētā bieži varēja redzēt, kā tīri ģērbies puisītis no laimīgas, kulturālas ģimenes aptur garāmgājēju, noskatījis to pēc sejas, un vaicā:

— Tēvocīt, vai jūs neesat redzējis baltu suni ar melnu ausi?

14. nodaļa CEĻŠ UZ IERASTAJĀM DURVĪM. TRIS PAŅEMIENI

kad Bims tuvojās pilsētai, kājas viņam gandrīz vairs neklausīja. Turklāt viņš taču bija izsalcis. Ko gan tur varēja sameklēt ēdamu šosejas malā? Neko. Ja nu varbūt nomestu arbūza miziņu, bet vai nu tā kāda barība, tīrais māns. Tādam sunim vajadzīga gaļa, kārtīga putra, borščs ar maizi (ja paliek pāri no maltītes), vārdu sakot, ko ēd parasts cilvēks. Bet Bims tepat jau divas nedēļas dzīvoja pusbadā. Ar viņa sāpošajām, zābaka saspārdītajām krūtīm tāda badošanās ir lēna bojā eja. Ja vēl pievieno, ka cīņā ar vilcēni viņš bija stipri satriecis pārmijā saspiesto pakaļējo ķepu un lēca uz trim, tad var iedomāties, kāds Bims izskatījās, kad ienāca savā dzimtajā pilsētā.

Taču pasaule nav bez labu ļaužu. Pašā pilsētas nomalē viņš apstājās pie mazītiņa namiņa ar vienām durvīm un vienu lodziņu. Ap namiņu veseliem kalniem sagāzti ķieģeļi, akmeņi, akmens plāksnes, dēļi, baļķi, dzelzis un sazin kas viss vēl, bet blakus, otrā pusē, slējās puscelta milzu māja

bez logiem un durvīm un bez jumta. Vējš mudžinājās logu ailās, šņāca akmeņu un ķieģeļu krāvumos, dziedāja dēļu grēdās un gaudoja ceļamkrāna virsotnē — un ik vietā tam bija cita balss. Tāda aina Bimu nepārsteidza (visur cēla un cēla bez gala), un, atklāti sakot, viņš savu klejojumu laikā dažu labu reizi bija celtniekiem palūdzis: «Dodiet, puiši, ko iegrauzt.» Tie viņa valodu saprata — iebaroja. Reiz kāds jokupēteris no viņu kompānijas pusdienas pārtraukumā ielēja konservu kārbiņā karoti degvīna un piedāvāja Bimam:

—   Na, iemet, sunīt, uz veselībām — par tiem, kas šeit nezog.

Bims apvainojās un novērsās.

—   Pareizi! — jokupēteris iesaucās. — Nav tev par ko iedzert, gudriniek. Tas man skcfrdrs kā diena.

Visi klātesošie sirsnīgi smējās un sauca jokapuisi par Šuriku. Toties šis pats Šuriks nošņāpa ar nazi gabalu desas — īstas, nule kā no veikala, nevis no atkritumu tvertnes! — un nolika Bimam priekšā.

—   Tas tev par patiesīgumu, Melnā auss. Ņem, prātavīrs!

Un vīri notrieptajos kombinezonos atkal smējās. Bet Šuriks piebilda acīm redzami pašu jocīgāko:

—   Kā tad, brāl, šonakt atkal dēļi nožuvuši par veselu trešo daļu.

Un viņi smējās vēl, kaut gan tas puisis pat nepavīpsnāja.

Bims Šurika teikto saprata pa savam: pirmkārt, degvīns sunim — tas ir slikti, bet, ja tu to nedzer, tad tev dod desu; otrkārt, visi šie puiši, kas ož pēc ķieģeļiem, dēļiem un cementa, ir labi. Bimam tā arī likās, ka Šuriks visu laiku runā tieši par to.

To visu atcerējies, vadīdamies no agrāk iepazītajām smaržām, tā sakot, ar atmiņas dotām tiesībām, Bims, galīgi pārguris, atgulās pie mazā namiņa — sargbūdas durvīm.

Bija agrs rīts. Apkārt ne dzīvas dvēseles, vienīgi vējš. Pēc laba laiciņa sargbūdā kāds nokāsējās un sāka pats ar sevi runāties. Bims piecēlās un atkal ar tām pašām tiesībām paskrāpējās pie durvīm. Tās, protams, atvērās, kā jau daždien. Uz sliekšņa parādījās bārdains vīrs, viena cepures auss nolaista uz leju, otra slienas gaisā, lietus mētelis stingri uzspīlēts virs plikādas kažociņa: persona, kas Bimam iedvesa pilnīgu uzticību.

—   Ei, te tak laikam ir ciemiņš? Ta tu, re, kur atklimtis, bezpajumtnieks nelaimīgais, jā, nudie. Nu tad nāc iekšā, vai!

Bims iegāja būdiņā un klusēdams apgulās, gandrīz krišus nokrita pie sliekšņa. Sargs nogrieza maizes riku, iemeta to spainītī ar ūdeni, lai atmiekšķējas, un nolika Bimam priekšā. Tas ar pateicību apēda, tad noguldīja galvu uz ķepām un lūkojās uz vecotēvu.

Un viņiem aizsākās saruna par dzīvi.

Sargu māc garlaicība, lai kur un lai ko viņš sargā, bet te — dzīva radība raugās viņā ar izbrīna pilnu, izmocītu cilvēcisku skatienu, kas pauž neslēptas sāpes un tāpēc jo .vairāk aizkustina.

—   Slikta dzīve tev, Melnā auss, uzreiz var redzēt… Kā tad īpaši ir, — viņš vispirms apvaicājās, — rasi, tava rinda uz orderi vēl nav pienākusi? Rasi, vai kas?… Man, brāl, ek, arī tāpat: rinda pienāk un aiziet, Mihejs paliek pāri. Cik viņu — to māju gan nav sabūvēts, bet es, vei, ar šito pašu butku braukāju no vienas vietas uz otru. Tu, rau, par piemēru, sacīt, aizļeposi, bet palūko tu man uzrakstīt vēstuli: nav uz kurieni! Piekto gadu bez adreses: «CMP! -1Ž, Mihejam.» Tā visa uzrakstīšana. Ne pakete, bet tīrais apkaunojums. Est, dzert — lūgtum, cik ādā lien, ģērbties, auties — lūgtum, kauču vai šlipsti kar kaklā un cepuri — uz pieres; bet, ek, kur dzīvot — pagaidām nav, saproties. Kur tu, cilvēciņ, dēsies! Pārejošas grūtības… Par Miheju mani sauc. Esmu Mihejs! — Viņš bakstīja ar pirkstu sev krūtīs un ieņēma malciņu no pudeles kakliņa (to viņš darīja ikreiz, līdzko izbeidzās runas lādiņš).

Bims nekļūdīgi uztvēra Miheja monologu pēc savas suņa saprašanas, proti, no izskata, no intonācijas, no labsirdības un viekāršības secināja: Mihejs ir labs cilvēks. Patiesību sakot, nav jau nemaz svarīgi saprast vārdus (sunim tie nemaz nav jāsaprot), bet svarīgi ir saprast cilvēku. Bims viņu saprata un turpat uz vietas aizsnaudās, laizdams gar ausīm turpmāKo runāšanu. Tomēr aiz cieņas pret sarunu biedru gan vēra acis ciet, gan, cīnīdamies ar miegu, vēra atkal vaļā.

Bet Mihejs tai pašā noskaņā turpināja:

— Tu, ek, esi aizmidzis, un tas ir viss. Bet es nedrīkstu. Uzgrūdīsies kontrole. «Kur Mihejs? Nav. Atlaist Miheju! Bez vārda runas.» Tā, vei, tas ir. Izrādīsies, ka neesi postenī vai būsi piemi-

1 Celtniecības Montāžās Pārvalde.

dzis — tūdaļ kā ar knipi pa degunu: «Kur Mihejs? Nav. Atlaist Miheju!» Un darīta lieta.

Laizdamies snaudā, Bims tik vien arī saklausīja kā vārdus: «Mihejs… Mihejs… Mihejs… Un — darīta lieta.»

Bet Mihejs iemeta vēl pāris guldzienu, noslaucīja ūsas, uzkaisīja maizes riecienam sāli, paostīja to un sāka ēst, vienlaikus runādams ar Bimu:

—   Un tad es vēl ko, Melnausīt, pasacīšu: tas ir pat labāk, ja vari sunim sirdi izkratīt — ne tad tur kādu debašu, nekā —, suns nevienam neies stāstīt, bet pašam kļūst vieglāk. Ek vei, es, Mihejs, esmu sargs. Ar plinti. Tagadiņ jautājums: un ja nu zog ne viens vien? Ko Mihejs padarīs? Nenieka viņš nepadarīs. Un tas ir viss… Likums, saka. Likums — nu labi: piecus gadus viņš dabūs, s-sumpurnis! Aha! Tikai vispirms viņš jānoķer, tur tas joks. Bet kā tu šo noķersi? Tas jau ir tas piķis. Tu, veries, esi suns. Es sabāzīšu tarbā zaķus, divdesmit gabalu, un visus reizē izlaidīšu laukā, un likšu tev ķert. Šie spruks katrs savu malu — un beigas ir. Nu, vienu tu noķersi. Bet citi? Aiz-ļe-pa-tos! — Mihejs rāva vaļā tik sirsnīgu smējienu, ka Bims pacēla galvu — taisni vai pašam jāpasmaida.

Taču Bimam tas ne prātā.

Atvērās durvis. Ienāca kāds vīrs, arī sargs, un pateica:

—   Maiņa. Liecies gulēt, Mihej!

Tas aiztaustījās līdz guļamsolam un uz rāviena aizmiga. Bet Maiņa apsēdās Mihej a vietā pie galda, brītiņu pasēdēja, tad pamanīja Bimu.

—   Kas tad tas te par ūpi? — viņš noprasīja

Bimam, laikam pievērsis uzmanību tā lielajām acīm.

Bims apsēdās, kā pieklājība to prasa, gurdi pavēdināja ar asti («Slims, sak, esmu. Meklēju saimnieku.»). Maiņa nekā nesaprata, tāpat kā daudzi cilvēki nesaprot suņus, bet atbildes vietā atvēra durvis un paspēra Bimu ar kāju.

— Lasies, ķēms!

Bims izgāja, pārliecināts, ka Maiņa ir draņķīgs cilvēks. Taču tālāk iet viņš nejaudāja: saēdies Miheja miekšķēto maizi, viņš nez kāpēc bija kļuvis vēl nespēcīgāks, un miegs viņu, klaji sakot, gāza no kājām zemē. Cīnīdamies ar miegu, viņš ieklimta jaunbūvē, ierakās ēveļskaidu čupiņā, kas smaržoja pēc priedēm, un iemiga cieši jo cieši.

Visu dļenu neviens viņu netraucēja. Tā viņš arī nogulēja līdz vakaram. Krēslā appētīja apakšstāvu, atrada uz palodzes gandrīz pusklaipiņa maizes, lielāko daļu apēda (cik gribējās), mazāko iznesa laukā un apraka mīkstajā zemē tranšejas malā; to visu viņš nostrādāja pamatīgi, kā pienākas, kaut arī nebija spēka, bet suņa likumu «Paglabā maizes kumosu nebaltai dienai» vajadzēja ievērot. Tagad viņš juta, ka var turpināt ceļu. Un gāja uz savām ierastajām durvīm.

Uz savām ierastajām durvīm, uz tām pašām kopš pirmajām dzīves dienām pazīstamajām durvīm, aiz kurām uzticība, vientiesīga, svēta patiesība, žēlsirdība, draudzība un līdzjūtība bija tik dabiski, tik pilnīgi pašsaprotami jēdzieni, ka tos tuvāk paskaidrot nebūtu nozīmes. Un kālab gan arī Bimam vajadzētu visu to apjēgt? Pirmkārt, viņš kā suņu cilts pārstāvis nemaz nevarētu to izdarīt, un, otrkārt, pat ja mēģinātu pacelties līdz viņam neaizsniedzamajiem Homo saprāta augstumiem, viņš aizietu bojā jau no tā vien, ka viņa naivitāti cilvēki uzskatītu par neparastu un pat noziedzīgu bezkaunību. Patiešām, tādā gadījumā Bims nelieti kostu katrā ziņā, gļēvuli — tāpat, meli — bez svārstīšanās, birokrātu saplosītu gabalu gabalos utt. un kostu apzināti, darīdams savu pienākumu, nevis tā, kā bija iekodis Pelēkajam jau pēc tam, kad tas bija viņam nežēlīgi sadauzījis galvu. Nē, tās durvis, uz kurām Bims tiecās, bija daļa no viņa būtības, tās bija viņa dzīvība. Un vairāk nekā. Neviens suns pasaulē parasto uzticību neuzskata par kaut ko neparastu. Taču cilvēki ieņēmušies šīm suņa jūtām piedēvēt nez kādu cildenumu tikai tāpēc, ka dažam labam no viņiem dažu labu reizi nav šās paļāvības draugam un uzticības savam pienākumam tik daudz, lai tas būtu dzīves satvars, pašas būtības dabiskais pamats, kad dvēseles cildenums ir pats par sevi saprotams stāvoklis.

Durvis, uz kurām devās Bims, — tās ir viņa drauga durvis un tātad arī viņa — Bima durvis. Viņš gāja uz uzticēšanās un dzīvības durvīm. Bims gribēja sasniegt tās un vai nu sagaidīt draugu, vai arī nomirt: meklēt viņu pa pilsētu nebija vairs jaudas. Viņš varēja tikai gaidīt. Tikai gaidīt.

Taču ko mēs varam darīt, ja ari šonakt Bims tomēr nenokļuva līdz savai mājai?

Vajadzēja vispirms apmest līkumu Pelēkā rajonam un tad noteikti bija jāiet gar Toļika mājām. Tā arī notika. Tīri nejauši nokļuvis pie vārtiņiem, aiz kuriem atradās viņa mazais draugs, Bims neparko nevarēja paiet tiem garām kā svešiem. Viņš atgulās pie augsta ķieģeļu žoga, pussaritinājies un pagriezis galvu sāņus; vai nu ievainots suns, vai varbūt mirstošs, vai varbūt pavisam beigts — tā būtu varējis nodomāt kurš katrs garāmgājējs.

Ne un ne, Bims vairs netuvosies šā nama durvīm. Viņš tikai atpūtīsies žogmalē, lai pierimst sāpes un skumjas, un tad ies uz mājām. Bet varbūt … varbūt te piegriezīsies pats Toļiks… Vai gan mums ir tiesības vainot Bimu par loģikas trūkumu, ja tā viņam nav pieejama? Un viņš gulēja grūtsirdīgā suņa pozā bez jebkādas loģikas.

Bija tumšs vakars.

Piebrauca automobilis. Tas izrāva no tumsas daļu žoga, tad aptaustīja visu žogu un pabolīja taisni uz Bimu divas žilbinošas acis. Bims pacēla galvu un skatījās, gandrīz aizmiedzis plakstus. Automobilis klusītēm pamurkšķēja, pamurkšķēja, tad no tā kāds izkāpa. Aiz dūmu smakas nevarēja saost cilvēku, kas tuvojās Bimam, taču, kad to apgaismoja automobiļa acis, Bims atsēdās; uz viņu nāca Semjons Petrovičs. Viņš pienāca tuvāk, pārliecinājās, ka tas tiešām ir Bims, un noteica:

—    Izkūlies. Vai tu re, ko!

No mašīnas izkāpa arī otrs cilvēks (tas, kas pirms negaisa bija Bimu vedis pie vilcenes), paskatījās uz suni un labsirdīgi piebilda:

—    Gudrs suņagabals. Šitais nepazudīs.

Semjons Petrovičs nāca uz Bimu, raisīdams

nost savu vidus jostu.

—   Bimka, Bimka… Labs, Bimka… Šurp pie manis, šurp…

O nē-e! Bims neticēja, Bims vairs neuzticējās, viņš neies pie šā cilvēka, kaut arī tas gribētu viņu saņemt ciet ar labu nolūku. Var jau būt, ka Semjons Petrovičs, izpratis dēla dvēseles stāvokli, tiešām domāja atdot Bimu Toļikam atpakaļ, bet kas to deva: Bims laidās mukt. Skaidri sakot, nevis gāja, bet joza projām no Semjona Petroviča — gar sētu, pa apgaismoto ceļu. Kur gan bija radušies spēki?!

Semjons Petrovičs metās pakaļ. Ari otrs cilvēks — aizgūtnēm vien. Bims ieslīdēja no gaismas joslas tumsā, līšus ielīda tranšejā un te jau gāja lēnām, ar mokām cilādams kājas. Taču Bims devās nevis uz to pusi, kurp nule gaismā bija skrējis līdz tranšejai, bet uz pretējo.

Un atkal briesmu brīdī Bimam palīgā nāca senču atklājums: jauc pēdas! Tā rīkojas zaķi, lapsas, vilki un citi zvēri, tas ir pirmais — pats parastākais paņēmiens, kad vajātājs ir jau tuvu. Lapsa un vilks līdzīgos gadījumos var atiet atpakaļ pēdu pēdā tik prasmīgi, ka vienīgi pieredzējis mednieks un arī tikai vēlāk — pēc nagu iespiedumiem apjēgs, ka apvests ap stūri; otrs paņēmiens — tā ir cilpa (aizgājis uz kreiso, nonācis pa labi) vai nozušana (no atkāpšanās pēdām lēciens sāņus); trešais paņēmiens — kad pēdas nojauktas, palikt biezoknī guļam un klausīties (ja aiziet garām, gulēt, ja nāk taisni virsū, tad visu sākt no jauna, t. i., jaukt pēdas). Visus trīs šos zvēru paņēmienus labi pazīst īsti mednieki, taču Semjons Petrovičs mednieks nekad nav bijis, kaut arī bise viņam ir un viņš pat ik' gadus mēdz izbraukt uz medību sezonas atklāšanu.

Vispār tā: Semjons Petrovičs, nu jau apgaismodams sev ceļu ar laternīti, skrēja uz vienu pusi, bet Bims — uz otru, turklāt glābējas tranšejas aizsegā.

Taču grāvis izbeidzās — Bims atdūrās pret gala sieniņu, kurai blakus karājās ekskavatora kauss. Izrādījās, ka viņš netiek ārā no lamatām: lejup nošļūkt viņš bija varējis, bet uzrāpties augšā nav spēka, abās pusēs sieniņas, priekšā — sieniņa. Bijis Bims vesels, uz visām četrām, tad cita lieta, bet tagad viņš var tikai iziet — nevis izlēkt, nevis izšauties, vienīgi iziet.

Pasēdēja mūsu Bims, pasēdēja, pavērās augšup uz kausu, šā tā paslējās uz pakaļķepas, ar priekšējām atspiezdamies pret sieniņu, aplūkoja izmestās zemes valnīti un atkal apsēdās. Likās, viņš domā, taču viņš tikai klausījās: vai nedzenas pakaļ. Tad viņš tāpat paslējās pie pretējās malas, kur uzbēruma nebija, un pamanīja, ka laffernlte dīdās uz vietas, zvalstīdamās no vienas puses uz otru, un tad apdziest. Viņš ieraudzīja arī, kā automobilis pagriezās atpakaļ un sāka tuvoties, taču ieblakām. Bims iespiedās grāvja kaktiņā un drebēdams klausījās. Automobilis aizbrauca garām kaut kur pavisam netālu. *

Tuvumā viss apklusa. Bet tālāk var dzirdēt: ne pārāk skaļi, īsi nokrekstas automašīnas, darkšķ tramvaji — tās visas ir pazīstamas, nekaitīgas skaņas.

Tumšā, saltā rudens naktī grāvī sēdēja suns. Un neviens visā pasaulē nevar patlaban tam palīdzēt. Bet viņam vajag, ļoti vajag tikt līdz savām durvīm. Bims mēģināja palēkties, taču pakrita. Kur nu! Un viņš devās atpakaļ pa savām paša pēdām lēnām, piesardzīgi, ausīdamies un reizē lāgu lāgiem taustīdams sienas. Vienā vietā viņš uzgāja nelielu nobrukumu, pakāpās uz tāf paslējās uz pakaļķepas — tagad jau priekšējās sniedza līdz uzbērumam. Un Bims ņēmās raust zemi no augšas lejup, sev apakšā; jo ilgāk viņš strādāja, jo nobrukums auga augstumā. Bims atpūtās un no jauna ķērās klāt. Beidzot viņš jau varēja ar krūtīm atspiesties pret grāvja malu, toties zemi no uzbēruma aizsniegt vairs nevarēja. Tad viņš nošļūca lejā pa sarausto uzkalnīti, pagulēja. Tā gribējās kaukt, pasaukt saimnieku vai Toļiku, kaukt mežonīgi, lai skan visa pilsēta! Tomēr Bimam vajadzēja klusēt, viņš taču bija nojaucis pēdas un paslēpies. Pēkšņi viņš apņēmīgi piecēlās, atkāpās no sakašņātā pauguriņa un, aizmirsis par sāpēm, sašūpoja visu ķermeni kā lupatu, palēcās uz pauguriņa ar abām pakaļkājām un nokrita uz pašas grāvja malas tai bedrītē, ko pats bija izkasījis, rausdams lejā zemes.

Kā viņš varēja uzveikt briesmīgās sāpes un nespēku? Kas viņu zina… Kā, piemēram, vilks nograuž sev lamatās iesprūdušo ķepu? Neviens nevar pateikt, kā tas ir iespējams — pašam ar saviem zobiem nograuzt savu paša kāju. Var taču tikai iedomāties, ka vilks to dara instinktīvā brīvības dziņā, bet Bimam sevi aizmirst lika nepārvarama dziņa sasniegt tās durvis, aiz kurām mīt labestība un paļāvība.

Lai nu būtu kā būdams, bet Bims izkļuva no lamatām un gulēja tanī augšējā bedrītē.

Nakts bija auksta. Pilsēta gulēja, akmens pilsēta klusītēm grieza dzelzs zobus pat naktī, pat miegā. Bims vēl ilgi klausījās un klausījās. Caur un cauri izsalies, viņš tomēr sāka iet.

Pa ceļam viņš ieklīda kāda nama vaļā pamestās ārdurvis un tikai tāpēc, ka vajadzēja katrā ziņā atgulties kaut vai mazu brītiņu — tik nespēcīgs viņš jutās. Taisni uz ielas gulēt nedrīkst, tad būs beigas (ne vienu reizi vien viņš bija redzējis mašīnas sabrauktus suņus). Un arī auksti uz asfalta. Bet tur, kāpņu telpā, viņš piespiedās pie silta radiatora un aizmiga.

Svešā kāpņu telpā dziļā naktī gulēja svešs suns.

Gadās.

Nedariet pāri tādam sunim!

15. nodaļa PIE PĒDĒJAM DURVĪM. DZELZS FURGONA NOSLĒPUMS

pamodās Bims jau pirms gaismas. Negribējās iet projām no siltās, tik viesmīlīgās vietas, kur neviens nebija traucējis viņa miegu. Viņš šķitās kļuvis spēcīgāks, lūkoja piecelties, taču uzreiz tas neizdevās. Tad viņš apsēdās. Tas izdevās, tomēr apreiba galva (tāpat kā toreiz pēc spēriena pa krūtīm): sienas sazvāļojās uz vienu pusi, kāpņu margas sāka raustīties, bet kāpieni saplūda vienā blīvā uzkalniņā un cilājās kā plēšas, spuldzītes šūpojās kopā ar griestiem. Bims sēdēja un gaidīja, kas gan ar viņu notiks tālāk, sēdēja tagad, galvu nokāris.

Reibonis pārgāja tikpat spēji, kā sācies. Un Bims līda uz vēdera pa kāpieniem lejā. Izrādījās, ka ārdurvis ir vaļā, Bims izrāpās ārā, pagulēja mazu brīdi atsvaidzinošajā dzestrumā un tomēr piecēlās kājās. Atrazdamies kaut -kur uz pilnīgas neatmaņas robežas un tāpēc nejuzdams sāpes, viņš, pakļaudamies cilvēkiem nepazīstamai suņa iekšējai gribai, sāka iet grīļodamies, kā mēra apsēsts.

Diez vai viņš būtu nokļuvis līdz savai mājai, ja neuzdūries atkritumu bedrei, kurā rakņājās maza šunelīte. Bims piegāja klāt un apsēdās. Šunelīte, plušķaina un nosmulējusies, apostīja viņu un pavēdināja asti.

«Uz kurieni tu?» Plušķīte tādā veidā apjautājās.

Bims uzreiz pazina Plušķi — ar to viņš bija iepazinies pļavās todien, kad tā grauza meldra sakni. Tāpēc pilnīgi uzticēdamies, skumji, tikai ar acīm vien atbildēja: «Slikti, draudzenīt.»

Šunelīte atgriezās pie atkritumu bedres, it kā aicinādama viesi, tur pagrieza galvu uz Bima pusi un kulstīja asti, kas nozīmēja: «Te šis tas ir. Nāc vien!»

Un ko jūs domājat? No šā, no tā pa kj^pafiņai, pa garoziņai, pa siļķes galviņai — Bims tomēr paēda. Spēki pamazām atgriezās, un drīz vien, aplaizījies un pateicis Plušķei paldies, viņš devās tālāk — nu jau daudz stingrāku gaitu.

Nē, atkritumu bedre grūtā dzīves brīdī — tā ir liela lieta! Kopš šās reizes Bims būtu pret tādām vietām izturējies ar cieņu, ja vien…

Grūti par to stāstīt.

Palsā pirmsausmas rītā, kad vakarējās miglas blīvas atliekas plaka pie zemes kā viegla, caurspīdīgi zilgana dūmaka, Bims pēdīgi atkūlās līdz savai mājai… Rau, kur tā ir! Rau, arī logs, pa kuru viņi abi ar Ivanu Ivaniču dažkārt bija vērojuši uzlecam sauli. Vai viņš nepienāks pie loga arī tagad? Bims apsēdās ielas pretējā pusē un skatījās, skatījās, tagad jau skatījās ar prieku un cerību. Kļuva labi. Viņš gāja pāri ielai, kaut arī bez steigas, bet jau paceltu galvu,

it kā smaidīdams, šķita, nupat, nupat satiks neaizmirstamo draugu. Tas bija laimes gaidu brīdis. Un kurš gan no dzīvām būtnēm nav gaidu brīžos bijis laimīgāks nekā pašas laimes mirkļos?

Tā ielas vidū pie savas mājas jau netālu no tām pašām durvīm Bimu darīja laimīgu atkal atplaukusī cerība.

Taču pēkšņi viņš ieraudzīja ko briesmīgu: no vārtu velves iznāca Tanta! Bims atsēdās šausmās ieplestām acīm, pie visām miesām trīcēdams. Tanta svieda viņam ar ķieģeli. Bims steigšus atkāpās uz pretējo ietvi.

Tādā agrumā cilvēku ielās nebija, pat sētnieki ar slotām vēl nerādījās. Vienīgi Tanta un Bims raudzījās viens otrā. Viņa acīmredzot bija nolēmusi — stāvēt un nelaist, viņa pat kājas izrieza platāk, lai turētos stingrāk, un nogruntējās kā stabs vārtu ailas vidū, dūres sānos saspriedusi; Bimu viņa uzlūkoja augstprātīgi, nicīgi, iznīcinoši un lepni savas pašcieņas, pārākuma un taisnības apziņā. Bims turpretim bija bezpalīdzīgs, vienīgais, uz ko viņš varēja paļauties, bija zobi, arī briesmīgi pirmsnāves kampienā. To viņš zināja, to viņš nebija aizmirsis, tāpēc mazliet pat pieguma un uzrāva virslūpu, atiezdams priekšzobus. Cilvēks un suns neatlaidīgi vēroja viens otru. Minūtes Bimam šķita bezgalīgas.

… Kamēr cilvēks un dzīvnieks, skatienu nenovērsdami, uzmana vismazāko otra kustību, pavērosim pašu Tantu, kaut gan daļēji mēs to jau pazīstam no iepriekšējiem gadījumiem ar Bimu. Tanta bija pilnīgi brīva sieviete: brīva no kapitālista ekspluatācijas, no jebkādas — kaut vai aptuvenas sajēgas par pienākumu pret sociālismu, brīva no darba. Un tomēr viņa palika sava vēdera verdzene, nemanīdama šās verdzības jūgu. Turklāt viņai bija arī savi pienākumi. Viņa, piemēram, cēlās agrāk par visiem ļaužu bagātā nama iedzīvotājiem, jau pirms gaismas. Par savu visupirmo pienākumu viņa uzskatīja: izsekot, kur kāds svešs cilvēks rītausmā iznāk pa vienām vai otrām ārdurvīm; kam deg gaisma logā tai laikā, kad visi guļ cietu rīta atmiedzi; kas aizbrauc uz zveju vai medībām un — ar ko; kurš pirmais — jau tumsā — kaut ko aiznes uz atkritumu tvertni. Tad viņa apskatīsies un, spriežot pēc tvertnes satura, noskaidros, kas noticis: ja pudeles — tātad no sievas slēpis; vecs noskrandis mētelis — tātad sīkstulis glabājis mājās nederīgu kankaru; izmesta sasmakusi gaļa — tātad saimniece ir nevīža un tā joprojām. Bet, ja meitene pārnāk mājās mazā gaismiņā, tad tas Tantai bija īsts triumfa kalngals. Suņus un to īpašniekus viņa neieredzēja, tāpēc to izsekošana laikam gan bija viens no Tantas svarīgākajiem pasākumiem, pie tam viņa raidīja tiem pakaļ necenzētus vārdus, kuru viņai bija neizsīkstošs krājums, kas liecināja par ietilpīgu atmiņu un erudīciju.

Tas viss bija būtiski nepieciešami ikdienas informācijai, kad viņa kopā ar vairākām tādām pašām brīvām sievietēm ilgi sēdēs uz rūpīgi nokrāsotiem soliem un ziņos par to, kas un kā; un te jau nu neviens netiks aizmirsts un nekas netiks piemirsts. Talants! Šādu nedrukātu biļetenu viņa laida klajā regulāri. Un to viņa uzskatīja par savu otro pienākumu pret sabiedrību. Šāda lietpratība skāra pat starptautiskus notikumus (pati dzirdēju: karš — teju, teju, jāapgādājas ar putraimiem, sāli); baumas pletās plašumā, centīgi piepalīdzot tādām pašām tenku vācelēm, bet nu jau ar atsaukšanos uz «tādu un tādu», bet viņš ir docents, niekus nerunās, pats «klausījies».

Pie visa tā, kā jau zināms, Tanta sevi nekā citādi nedēvēja kā par «padomju sievieti», lepojās ar to pilnīgā pārliecībā, ka tā tas ir, ka viņas aklā sirdsapziņa nav nekas cits kā cēls paraugs atdarināšanai. Bijis viņai bērns — kas par dižu cilvēku būtu iznācis!

Taču divas dienas nedēļā viņai bija izejamās: svētdienās viņa tirgū no kolhozniekiem šo to iepirka, bet pirmdienās to pašu pārdeva. Tāpēc, lai gan viņai nebija ne vistu, ne sakņu dārza, ne zvejas tīklu, viņa pārdeva olas, pašas vistas, tomātus, svaigas zivis un visu pārējo, kas cilvēkam nepieciešams, lai dzīvotu. Pateicoties šim trešajam pienākumam (izejamās dienās!), Tantai bija krājgrāmatiņa un viņa dzīvoja bez bēdu, tāpēc arī nekad un nekur nestrādāja. Bet mājoja viņa dzīvoklī ar ērtībām, kas atbilda viņas augstajai kultūrai (divi šifonjeri, trīs spoguļi, tirgū iegādātā bilde «Meitene un gulbis», liels māla ērglis, no ēveļskaidām darināti mākslīgie ziedi, ledusskapis, televizors). Viņai bija viss, kas vajadzīgs, un nebija nekā nevajadzīga…

Tātad Tanta stāvēja vārtu telpas vidū — un viņai garām tikt Bims nevarēja. Viņam būtu vajadzējis iet projām, būtu vajadzējis, taču viņš nespēja aiziet no savas mājas. Viņš tagad gaidīs atņirgtiem zobiem, līdz ienaidnieks aizies, gaidīs, lai vai cik ilgi. Kurš — kuru!

Bet, rau, pelēcīgajā, saltajā miglā parādījās vientuļš autofurgons un negaidot apstājās starp

Tantu un Bimu. Furgons bija tumši pelēks, apsists ar skārdu, bez logiem. No tā izkāpa divi vīri un devās pie Tantas. Bims uzmanīgi vēroja, no vietas neizkustēdamies.

—   Kam tas suns? — jautāja ūsains puisietis, rādīdams uz Bimu.

—   Mans, — Tanta neapdomājusies vīzīgi atbildēja.

—   Kāpēc nepie vāc? — ievaicājās otrs, jauns puisis.

—    Palūko vien aizvākt. Redzi, auklas gals ap kaklu — pārgrauza. Un kož, kam tiek klāt. Traks kļuvis, draņķis. Noteikti traks.

—   Piesien, — sacīja ūsainais, — citādi pievāksim.

—    Es pati rakstīju iesniegumu. Gana izstaigājos, gana izlūdzos — sak, paņemiet. Kur nu-u! Birokrāts birokrāta galā! — Nu jau viņa kliedza: — Sirds pa muti kāpj laukā aiz šitiem birokrātiem.

—   Ņemam ciet, — ūsainis uzsauca bezūsainajam.

Tas paņēma no automobiļamazkalibreni, bet ūsainis izvilka no tverekļa furgona sānos garu kārti ar stīpu galā un tādu kā kukaiņu ķeramo tīkliņu, ar kuru varētu gūstīt aitas lieluma tauriņus. Pirmais tuvojās tas ar šaujamrīku, sakārtojis tīkliņu, viņam sekoja otrs.

Bims ieraudzīja bisi. Viņš sāka kulstīt asti, ar šo žestu teikdams: «Bise! Bise! Pazīstu bisi!»

—   Luncinās, — puisis ieminējās. — Nepavisam viņš nav traks. Nāc droši!

Ūsainais panācās uz priekšu. Bims juta, ka no tā ož pēc suņa.

«Nu, protams, jūs esat labi cilvēki!» viņš ar visu savu izskatu pauda.

Taču pēkšņi furgonā skumīgi iesmilkstējās suns, bezcerīgi un grūtsirdīgi. Bims saprata visu: viltus. Pat bise ir viltus. Viss ir viltus. Viņš jau grasījās mesties sāņus, taču… par vēlu: viņu jau nosedza tīkliņa stīpa. Bims palēcās uz augšu un sapinās tīkliņā, ko nule pats bija pasviedis pāri stīpas malai…

Bims grauza auklas, šņirkstināja zobiem, neganti gārdza un raustījās, raustījās krampjaini, gluži kā lēkmē. Tā viņš ātri vien zaudēja pēdējos spēkus un drīz norima. Suņu ķērāji iebāza tīkliņu autofurgona durvīs un izkratīja Bimu uz grīdas.

Durvis aizcirtās.

Ūsainis pievērsās piepeši atplaukušajai Tantai.

—    Ko tā zobus atšiepusi? Neproti suni turēt, tad vismaz mocījusi nebūtu. Pati noēdusies — tīrais vardes mūlis, bet suni cik tālu novedusi: bail skatīties, nemaz jau vairs pēc suņa neizskatās.

(Izrādījās, viņš bija vērīgs: Tantas zemu noslīgušie lielo lūpu kaktiņi, plakanais deguns un izvalbītās acis tiešām atgādināja «vardes mūli».)

—   Tu mani, padomju sievieti, apvainosi, suņa smerdelis, riebeklis tāds! — Un nu tik laida, ka laida vaļā, kā daždien nekautrēdamās izteicienu izvēlē. Vārdi, kas nav rakstāmi uz papīra, nāca viņai ārā viegli un brīvi, pat tā kā līgani un plaši, jo tie acīmredzot bija ieprogrammēti: piespied podziņu, un birst kā no pilnības raga.

—    Tu te necūkojies! — puisis viņai uzkliedza. — Citādi, re, uzmetīšu tīklu — un dzelzs lādē iekšā! Šitādas kā tu vajadzētu kaut vai uz nedēļu

gadā iespundēt, rau, tādā te furgonā. — Un puisis tiešām paķēra kārti ar stīpu un apņēmīgi tuvojās viņai.

Tanta teciņiem aizlikās rakstīt sūdzību par apvainošanu. Un uzrakstīja to pilsētas padomes priekšsēdētājam, pie kam apvainoja arī viņu ne mazāk kā suņu ķērājus. Viņa ne par ko neuzņēmās atbildību, ne par ko sabiedrībai neatbildēja, toties no visiem prasīja atbildību. Arī šis pēdējais bija daļa no viņas pienākumiem, tāpat kā jebkuram sabiedrības parazītam.

… Saule torīt lēca liela un dzeltena, kā daždien ziemai tuvojoties, salta un skumīga. Tā atgaiņājās no rīta dūmakas tik gļēvi un negribīgi, ka zilganpelēkā migliņa vietām tā arī palika karājamies virs pilsētas kā lēverains plīvurs: vienā ielā gaišs, citā — blāvs un pelēks.

Tumšpelēkais, ar skārdu apsistais autofurgons izbrauca ārpus pilsētas un iegriezās vientuļas, ar augstu sētu apžogotas mājas pagalmā. Virs vārtiem izkārtne: «Nepiederošām personām ieeja aizliegta — apdraud veselību.» Te bija karantīna, kur atveda trakus suņus un pārvērta pelnos, te nokļuva arī saķertie klaiņojošie suņi kā iespējamie epidēmiju izplatītāji — šos nededzināja, bet nosūtīja zinātnes vajadzībām vai arī novilka tiem ādu; citus dzīvniekus ar infekcijas slimībām tepat arī ārstēja, ja tie bija tā vērts: zirgiem, piemēram, deva zāles līdz viņu pēdējai stundiņai un iznīcināja tikai vienā vienīgā gadījumā — ja tie bija saslimuši ar ienāšiem. Tagad šī slimība ir ļoti reti sastopama, jo zirgus pašus var uz pirkstiem saskaitīt un nav kam slimot ar ienāšiem.

Tie divi vīri, kas nupat bija notvēruši Bimu,

bija vienkārši šās sētas strādnieki. Un viņi nepavisam nebija slikti cilvēki. Vēl vairāk — viņi pastāvīgi pakļāva sevi briesmām aplipt ar ļaunu sērgu vai ari tikt traka suņa sakostiem. Laiku pa laikam tie attīrīja pilsētu no klaiņojošiem suņiem vai arī pievāca kādu suni pēc viņa īpašnieka pieteikuma. Šo pienākumu viņi uzskatīja par nepatīkamu un grūtu, kaut gan par katru noķertu suni bez pamatalgas saņēma vel papildu samaksu.

Bims nejuta, kā dzelzs furgons iebrauca pagalmā, kā tie divi izkāpa no kabīnes un kaut kur aizgāja: viņš gulēja nemaņā.

Atmodās Bims pēc divām trim stundām. Pie viņa sēdēja tā pati sen pazīstamā Plušķīte, ar kuru viņš mazā gaismiņā bija ticies pie atkritumu bedres. Patlaban viņa laizīja Bimam degunu un ausis…

Dīvains radījums ir suns! Rau, mātei mirst viens no kucēniem, un viņa laiza tam purniņu, laiza austiņas, laiza bez gala, ilgi, ilgi masē vēderiņu. Gadās, ka kucēns atgriežas dzīvē. Bet masāža vispār suņiem skaitās obligāts noteikums, kopjot jaunpiedzimušos kucēnus. Ērmoti tas viss ir un apbrīnojami.

Arī Plušķe laizīja Bimu pēc mums neizprotamas dabas atklāsmes. Redzams, viņa bija daudz ko piedzīvojusi savos klaiņojumos un, iespējams, arī šeit nebija pirmo reizi. Nevar zināt.

Smalcītiņš saules stariņš iespiedās pa durvju spraudziņu un skāra Bimu. Viņš pacēla galvu. Dzelzs cietumā viņi bija tikai divi: viņš un Plušķīte. Pārvarēdams sāpes krūtīs, Bims lūkoja mainīt ķermeņa stāvokli, taču pirmais mēģinājums neizdevās. Tomēr otrā reizē viņš pavilka sev

apakšā visas četras kājas, paglābdams sānus no aukstās dzelzs grīdas, uz kuras gulēja. Plušķīte — ari pārsalusi — pie vieto jās viņam cieši līdzās un saritinājās kamoltiņā. Divatā kļuva mazliet siltāk.

Divi suņi, gulēdami dzelzs cietumā, gaidīja savu likteni.

Bims visu laiku noņēmies raudzījās uz durvīm, uz smalcītiņo saules stariņu, vienīgo gaismas vēstnesi. Bet nu kaut kur netālu norībēja spalgs šāviens. Bims sarāvās. Ai, cik pazīstama viņam bija šī skaņa! Tā atgādināja par saimnieku Ivanu Ivaniču, tā nozīmē medības, tas ir mežs, tā ir brīve, tas ir arī aicinājums, ja suns nomaldījies vai pārmērīgi aizrāvies ar putna vai zaķa pēdām. Kur gan Bimam radās spēki pēc šāviena; kad viņš piecēlās un grīļodamies piegāja pie durvīļn, piebāza purnu pie spraugas un ievilka nāsīsbrīves gaisu? Taču viņš jau stāvēja uz kājām, šķita, viņš ir augšāmcēlies. Un lēnā vēzēkļa gaitā sāka staigāt pa furgonu no viena kakta uz otru. Tad atkal pie durvīm, atkal ošņāja gar spraugu un beigās pēc smaržām noskaidroja: pagalmā ir kaut kas satraucošs. Un atkal staigāja, staigāja, nagiem skrapšķinādams skārdu, iesildīdamies un it kā kaut kam gatavodamies, ielocīdams kājas.

Cik laika tā bija pagājis, grūti pateikt. Taču Bims… sāka skrāpēties durvīs.

Šīs durvis bija pavisam citādas nekā tās, kuras Bims līdz šim tika pazinis: šīs bija apsistas ar skārdu, vietām jau ar asiem, izraustītiem plankumiem. Tās tomēr bija durvis, patlaban vienīgās durvis, pa kurām varēja saukt pēc palīdzības un līdzjūtības.

Pienāca nakts. Salta, stindzinoša.

Plušķlte sāka gaudot.

Bet Bims skrāpējās. Viņš grauza ar zobiem skārda driskas un skrāpējās atkal, nu jau gulēdams. Sauca. Lūdza.

Pret ritu furgonā iestājās klusums. Plušķīte vairs negaudoja, ari Bims bija pieklusis, ja nu varbūt tikai lāgu lāgiem ar ķepu paskrabināja pa skārdu. Vai viņš bija nomocījies līdz pilnīgam bezspēkam, vai arī samierinājies, zaudējis cerību, un bez kurnēšanas gaidīja savu likteni — mēs nezinām. Pagaidām tas palika dzelzs furgona noslēpums.

16. nodaļa SASTAPŠANĀS MEKLĒJUMOS. BIMA PĒDAS ZEMES VIRSŪ. ČETRI ŠĀVIENI

vētdienas dienā, izrādās, pilsētā ir daudz vairāk cilvēku nekā darbdienās: iet, brauc, skrien, pērk, pārdod, blīvējas vilcienos, autobusos, trolejbusos, tramvajos kā siļķes ,$jnucā, steidzas ārā no pilsētas kā aizsvilušies. Ap dienas vidu burzma mazliet pierimst, bet vakarā atsākas: vieni no laukiem un mežiem griežas atpakaļ uz pilsētu, citi brauc no pilsētas uz mājām — uz saviem -ciematiem un mežiem.

Tāpēc nav nekāds brīnums, ka vienusvētdien arī Hrisans Andrej evics kopā ar Aļošu atbrauca uz pilsētu. Abi norunāja, ka Aļoša lūkos sameklēt Melnausi, kamēr tēvs tirgū izpārdos produktus. Hrisans Andrejevičs arī agrāk dažkārt ņēma dēlu līdzi un bez jebkādām bažām atlaida viņu pastaigāties pa pilsētu (tramvaja numuru zina, «savu» autobusa pieturu zina, bet, lai pastrādātu kādus nedarbus, — nemūžam). Tādos gadījumos Aļoša saņēma «uz rokas» trīs rubļus un varēja sev pirkt, ko vēlējās, un braukt uz jebkuru vietu

pilsētā — kaut uz kino, kaut uz cirku. Šoreiz Hrisans Andrej evičs pats iebāza Aļošam «iekšas kabatā» piecpadsmit rubļus un nomācīja:

—   Gadījumā, ja iznāk sastapt Melnausi un viņu negrib atdot, — iegrūd desmitnieku. Ja nedod — maksā divpadsmit. Vēl neatdod — liec visus piecpadsmit. Bet, ja arī tad vēl negrib, pieraksti adresi un mato šurp pie manis: braukšu pats. Līdz vēlam vakaram nestaigā: uz pulksten četriem pie autobusa; diena sarāvusies īsa — pa tumsu brauksim. Un par Melnausi vaicā kulturāli: «Vai drīkst vienu jautājumu, biedri?» Un tad jau paskaidro: tā, sak, un tā, esam no laukiem, gani, un bez suņa nekādi nevaram, bet suns pazuda. Atbēga, sak, uz pilsētu. Labu ļaužu netrūkst: tu taujā vien, nebēdā neko.

… Pa pilsētu nosvērti soļoja dūšīgs puika un lāgu lāgiem uzrunāja pretimnācējus, tos, kas, pēc viņa domām, bija uzticības vērti:

—   Vai drīkst vienu jautājumu, biedri? Mēs tātad esam gani…

Tuklu cilvēku viņš sastapa neticami daudz — it īpaši sieviešu, taču tādus laida garām (jādomā, nestrādā, tāpēc arī resni bez mēra). Bet tieši kāds tukls biedrs, padzirdējis puikas jautājumu — gan ne viņam, bet citam —, apstājās un deva padomu iet uz staciju (tur, sak, pa visu dienu vārtiem cauri iziet lērums jauniešu, gan jau kāds varbūt zinās). Puišeļus gan Aļoša nelaida garām nevienu.

Tai pašā laikā arī Toļiks iznāca no mājām kārtējos Bima meklējumos. Viņš meklēja neatlaidīgi nu jau trīs dienas, taču pēc stundām, bet šodien bija nolēmis sākt no rīta: svētdienas diena — uz skolu nav jāiet.

Gāja pa pilsēta tlriņš puisītis no kulturālas ģimenes, gāja, ielūkodamies sejās, it kā pētīdams gājējus, un vienam otram pavaicāja:

—    Tēvocīt, sakiet, lūdzu, — vai neesat redzējis suni ar melnu ausi?… Balts ar dzelteniem raibumiņiem?… Nē, neesat redzējis. Zēl. Atvainojiet.

Toļiks jau reiz, nevērojot vecāku aizliegumu, bija aizgājis pie Stepanovnas, jau bija atdevis Ļusjai čehu zīmuļus, kādus nevienā veikalā nevar dabūt, un albumu zīmēšanai, jau pastāstījis, ka Bims bijis pie viņa, gulējis pa nakti un tad pazudis; dabūjis zināt no Stepanovnas arī to, ka Ivans Ivaničs, kura viņš ne savu mūža nebija redzējis, atsūtījis vēstuli un drīz būs mājās. Šodien pievakarē Toļiks visādā ziņā aizies vēlreiz —.^vai nav kādu jaunu ziņu par Bimu, turklāt Ļusja bija solījusies uzdāvināt viņam savu zīmējumu «Mūsu Bims».

Kādā ielā netālu no stacijas pie Toļika pienāca zēns, gadu trīspadsmit vecs, iededzis, plecīgs, jaunā — pēc pieaugušo piegriezuma šūtā uzvalciņā, un vaicāja:

—   Vai drīkst jautāt, biedri?

Toļikam patika, ka viņu uzrunā kā pieaugušu cilvēku, un viņš labprāt atbildēja:

—   Drīkst. — Un savukārt noprasīja: — Un ko tu gribēji?

—    Mēs esam gani. Bet pazuda suns — atbēga uz pilsētu. Vai gadījumā neesi redzējis? Balts ar dzelteniem raibumiņiem, bet auss melna, melna. Un kāja…

—   Kā suni sauc? — Toļiks iekliedzās.

—   Melnausis, — Aļoša atbildēja.

—   Bims, — Toļiks pateica. — Tas ir viņš!

Nav grūti saprast, kā puikas izskaidrojās:

Toļiks izdibināja, kad un kur Bims nopirkts, kad tas aizgājis no ciema; Aļoša saprata, ka pie Toļika atnācis tieši Melnausis, nevis kāds cits. Viss saskanēja; Bims bija kaut kur pilsētā. Viņi abi pat nepadomāja par to, kuram no viņiem tiks Bims, ja to atradīs. Galvenais — meklēt, drīzāk meklēt.

—    Vispirms nostāsimies pie stacijas, — ierosināja Aļoša. — Viens cilvēks man ieteica.

—   Ļaužu tur biezs, kāds jau nu noteikti būs redzējis Bimu, — arī Toļiks piekrita.

Šādu meklējumu naivitāte bija acīm redzama, taču ne Aļošam un ne Toļikam. Viņi tīri vienkārši sajuta biedriskuma garu, viņus vienoja viena vēlēšanās, viena mīlestība uz Bimu, viņi ticēja — lūk, kas noteica viņu izturēšanos. Un iztēlē jau ainojās, ka Bims arī pats var pagadīties viņiem acīs.

—    Un pēc tam iegriezīsimies pie tavas Stepanovnas, — jau pa ceļam izlēma Aļoša. — Tai jau nu viņš garām neies. Faktiski uz turieni viņš arī iet, noteikti uz turieni. Skaidrs, ka citādi viņš nemaz nevar: mājas taču.

—    Iegriezīsimies, — Toļiks bija ar mieru.

Viņam patika Aļoša ar savu cieņas pilno valodu un tai pašā laikā ar vientiesību un vienkāršību. Tādas pazīšanās neizgaist visu mūžu. Un labi tam zēnam, kuram iela uzdāvina labu biedru, nevis blēdi.

Puikas jau bija iztaujājuši ne mazāk par simt cilvēku un joprojām izraudzījās tādus, kuriem būtu jāpavaicā.

Tai pašā rītā vispārējā stacijas drūzmā, uz spieķa balstīdamies, no ātrvilciena vagona izkāpa sirms vīrs brūnā mētelī. Izgājis cauri stacijas ēkai, viņš uz brītiņu apstājās un palūkojās apkārt. Tā cilvēks, kas ilgi bijis šķirts no dzimtajām vietām un tad atgriezies atpakaļ, vēro, vai viss ir savā vietā, vai nav kas mainījies. Tobrīd pie viņa pienāca divi nepazīstami puikas, Viens no tiem, acīmredzot laucinieks, vaicāja:

—   Vai drīkst jautāt, biedri?

Sirmais vīrs, mazliet pieliecis galvu sāņus un slēpdams smaidu, atbildēja:

—    Protams, drīkst, biedri.

Otrs, acīmredzot pilsētnieks, turpināja jautājumu:

—   Sakiet, lūdzu, — vai neesat redzējis suni ar melnu ausi, balts ar dzelte…

Sirmgalvis sažņaudza zēna plecu un ar neslēptu satraukumu iesaucās:

—    Bims?!

—   Nūja, Bims. Redzējāt? Kur?

Visi trīs apsēdās uz sola stacijas apstādījumos. Un visi trīs uzticējās cits citam bez jebkādām šaubām, kaut gan puikas šo veco vīru it nemaz nepazina, nezināja, ka tas arī ir Ivans Ivaničs, Bima saimnieks, un nebūtu pat uzreiz atskārtuši, ja viņš pats nepateicis.

Iespējams, ka arī paziņas nebūtu viņu uzreiz sazīmojuši. Viņš bija kļuvis mazliet kumpāks, seja kalsnāka, grumbu saviesies vairāk (operācija sirds apvidū nav nekāds joks), taču acis palikušas tādas pašas vērīgas un šķita saspringti raugāmies cilvēka dvēselē. Tikai no šīm silti brūnajām acīm arī varēja secināt, ka savā laikā to īpašnieks ir bijis tumšmatis. Tagad viņš bija kļuvis balts kā sniegs.

Toļiks izstāstīja visu, ko zināja par Bimu, par to, ka viņš ir klibs un slims. Aļoša sakarīgi un īsi atziņoja par Melnauša dzīvi ciematā. Puikām viss Ivanā Ivaničā patika: runājās ar viņiem kā ar pieaugušiem, reizēm uzlicis delnu sarunu biedram uz pleca, patika gan tas, kā viņš klausās nepārtraukdams, gan tas, ka viņš ir balts, balts, gan vārds, gan tēvavārds viņam labs, un galvenais — viņš mīl viņus, nepazīstamos puikas, tas jau nu ir skaidrāk par skaidru. Citādi — kālab gan viņš beigās būtu teicis:

—   Jūs esat labi zēni. Būsim draugi pa īstam… Un nu — ejam uz manām mājām. Spriežot pēc visa, Bims būs jau pārnācis.

Pa ceļam viņš uzmanīgi iztaujāja zēnus un bez pūlēm noskaidroja, kas viņi ir, no kurienes, no kādām ģimenēm, ar ko kurš nodarbojas, kas kuram patīk.

—   Aitas gani — tas ir labi, Aļoša. Un mācies skolā? Laikam grūti?

—    Aitas — tās pieganīt ir jāmāk, — Aļoša atbildēja gluži kā tēvs. — Grūta padarīšana. Izvērst baru frontē, nenomīdīt zāli zem kājām — tas vis nav tas, kā reizi nospļauties, piemocīsies tā, ka kājas sāk dīkt. Un atkal, no otras puses: celies mazā gaismiņā. Raize ir. Ar suni vēl nekas — palidz labāk nekā cilvēks, ja tas tai darīšanā nenieka nesajēdz. Bet bez suņa mēs nekādi nevaram. Mēs esam gani. Kur tu, cilvēciņ, spruksi?

—   Bet tu, Toļik, ar ko tu nodarbojies? — Ivans Ivaničs apjautājās.

—   Es? — Toļiks pabrīnījās. — Es eju skolā.

—   Vai jums kāds lopiņš ar mājās ir? — Aļoša Toļikam noprasīja.

—   Nekāda lopiņa nav, — tas atbildēja. — Jūras cūciņas bija — mamma aizliedza… Smirdot.

—   Tu atbrauc pie manis, es parādīšu: Milka mums ir zelts ne govs, kaut vai pa vēderapakšu lodā, ne kāju nekustinās. Cepuri nolaiza… un delnas. Gailis mums ir — par visiem gaiļiem pārāks, dziesmas sācējs skaitās, pirmais rīta ausmu iedzied, bet citi jau tad pēc viņa. Tāds gailis ir retums… Bet, ek, suņa nav. Bija, tas nomira. Bija Melnāusis — aizbēga. — Aļoša nopūtās: — Žēl. Tāds mīlīgs bija…

Ivans Ivaničs piezvanīja pie Stepanovnas durvīm. Viņa iznāca kopā ar Ļusju un sāka vaimanāt:

—   Va^ai, Ivans Ivaničs! Un ko es tagad atbildēšu? Nav Bima. Ekur, bijis pie Toļika aizvakar, bet mājās nav pārnācis.

—    Nav pārnācis, — Ivans Ivaničs domīgi atkārtoja. Taču, puikas uzmundrinādams, piebilda: — Atradīsim, noteikti atradīsim!

Stepanovna atdeva saimniekam atslēgas, un visi pieci iegāja viņa dzīvoklī. Istabā viss bija tāpat, kā Ivans Ivaničs atstājis: tā pati grāmatu siena, kas tagad izbrīnīja Aļošu, tas pats rakstāmgalds; bija kļuvis pat tīrāk (Stepanovna parūpējusies), taču jaudās liels tukšums — nebija Bima. Uz viņa guļampaklāja balsnīja tīra rakstāmpapīra lapa — Ivana Ivaniča vēstule; Stepanovna bija saglabājusi pat to. Ivans Ivaničs pagrieza viesiem muguru un smagu skatienu raudzījās pa logu. Stepanovnai likās, ka viņš klusītēm novaidējās.

—     Būtu jel pagulējies, Ivan Ivanič, ptc ceļa, — viņa ieteica.

Viņš atlaidās gultā, brītiņu pagulēja, visiem klusējot, lūkodamies griestos, bet Stepanovna raudzīja apvārdot viņa sāpi:

—     Iznāk, ka operācija, teikt, izdevusies? Ja jau pats esi atbraucis, tad viss būs labi.

—     Viss labi, Stepanovna, viss labi. Paldies jums, mīļā, par visu. Lai dievs dod, ka tuvinieki tā izturētos cits pret citu kā jūs pret svešiniekiem.

—      Eka nu! Kādu meldiņu uzņēmis! Dzīvas aplamības gvelz. Tad ta gan liela pūle — sābrim izpalīdzēt! Bijis nu vien viss pa labam. (Stepanovna pat tā kā kautrējās, kad viņu slavēja.)

Pēc maza brīža Ivans Ivaničs piecēlās, pavērās uz puikām un sacīja:

—      Plāns ir tāds, puikiņas: jūs meklējiet šeit, mūsu rajonā, taujājiet drošāk — Bimam tepat kaut kur netālu jābūt. Bet es… — Viņš mazliet padomāja. — Es aizbraukšu uz vienu vietu… vai viņš nav piebiedrojies sargsuņiem… kaut kur.

Viņiem ārā ejot, Ļusja pasniedza Toļikam glezniņu «Mūsu Bims». Toļiks to parādīja Aļošam, un tas nobrīnījās:

—   Pati?

—   Pati, — Ļusja atbildēja.

—   Tu esi māksliniece?

—     Nē-e, — Ļusja iesmējās. — Es nule uz piekto pārgāju.

Glezniņā Bims bija ļoti līdzīgs: melna auss, melna kāja, dzelteni punktiņi uz balta un lielas acis; tikai viena auss varbūt kādu nieku garāka par otru, bet tas nu nepavisam nav svarīgi.

Tātad Aļoša un Toļiks no jauna devās meklējumos. Viņi tāpat noskatīja pēc sejas kādu gājēju (tagad jau, pamatīgi apspriezdamies), tāpat uzdeva vienu un to pašu jautājumu un aprakstīja Bima pazīmes.

Bet Ivans Ivaničs jau gulēdams bija nolēmis: drīzāk uz karantīnas iecirkni! Brīdināt suņu ķērājus, izstāstīt pazīmes, iedot naudu, lai paziņo viņam, ja gadīsies redzēt. Bet varbūt Bims ir jau tur. No Toļika viņš aizgājis naktī uz ceturtdienu … trīs dienas. Ātrāk, ātrāk!

Viņš sēdās taksometrā un drīz vien bija pie karantīnas iecirkņa vārtiem. Izrādījās, ka, atskaitot sargu, tur neviena nav (izejamā diena). Taču sargs labprāt un, vārdus netaupīdams, atbildēja uz Ivana Ivaniča jautājumiem. ^

—   Ceturtdien un piektdien suņus neķēra, bet vakarējfē ir — sēž furgonā. Cik viņu tur ir, nelabais viņus sazina, es nejaušu, bet būt ir. Rīt atnāks ārsts un pateiks: kuru zinātnei, kuru iemidzināt ar dūrienu — būs āda; gadās gan, ka aprok ar visu ādu. Tālab jau ir ārsti. Kā citādi! Gadās arī, ka sadedzina tīrā.

—   Bet vai te nokļūst art medību suņi? — Ivans Ivaničs jautāja.

—    Reti. Tos nebendē un neatsviež zinātnei sa~ plosīšanai, bet pirmāk pagaida saimnieku vai zvana uz Mednieku biedrību — tā, sak, un tā, noskaidrojiet. Kā gan citādi! Tālab jau ir ārsti. Viens tur tāds ir, medību suns — Ivans stāstīja, balts, ar kraupi apmeties, nevienam nepiederīgs, saka, pati saimniece atgrūdusi. Kā tad! Varbūt viņai vīrs nomiris.

«Ir viņš vai nav?» īvans Ivaničs domāja un sāka lūgties:

—   Ielaidiet pie furgona, lūdzams! Meklēju savu suni, izcilu. Varbūt viņš ir tur iekšā. Ielaidiet!

Sargs palika nepielūdzams.

—    Izcilus nespundē. Spundē kaitīgus, lai neaplaiž ar sērgu, — viņš neapstrīdami, ar pilnu pārliecību apgalvoja. Un turpat uz vietas viņa seja pārvērtās: viņš paslēja zodu un atmeta ar roku, it kā pastumdams lūdzēju nost no vārtiem, aiz kuriem tas stāvēja nomākts, nespēdams nekā uzsākt. Pat sargs nevarēja turēties pretim kārdinājumam izbaudīt varu, tāpēc stingri pateica: — Vai redzi? «Ieeja aizliegta». Lasi un apjēdz! — Viņš norādīja uz iestiklotu plāksnīti, kur zeltītiem burtiem bija rakstīts: «Ieeja aizliegta — apdraud veselību.»

Ivans Ivaničs jau bija zaudējis cerību iekļūt pagalmā, tomēr vēl pateica:

—   Ek tu! Cilvēk, cilvēk!… Operācija bija. Kopš kara nēsāju šķembu, rau, te. Atbraucu, bet Bims pazudis.

—    Kā tad tā? Vairāk nekā divdesmit gadus nēsāji šķembu? Šiten te? — Sargs negaidot atguva savu īsto seju, kļuva tāds, kāds bija tikšanās sākumā. — Veries, ko! Stāstīsi kādam — neticēs. Tad tāpēc tu… — Viņš neizteica līdz galam un, bultu atšaudams, samierinoši aicināja: — Nāc iekšā! Tikai nevienam nesaki.

Ivans Ivaničs atlaida taksometru, cerēdams, ka mājup vedīs Bimu saitē, un devās pie furgona. Viņš gāja patiešām ar lielu cerību: ja Bims ir šeit, tad viņš tūliņ to ieraudzīs, apmīļos, ja turpretim Bima te nav, tātad viņš ir dzīvs, atradīsies.

— Bim, mans mīļais Bimka… Puika… Muļķīti manu, Bimka, — viņš čukstēja, iedams pa pagalmu.

Un tad sargs visā platumā atvēra furgona durvis.

Ivans Ivaničs atsprāga atpakaļ un sastinga…

Bims gulēja, degunu pie durvīm piespiedis. Lūpas un smaganas saplosītas pret sadriskātajām skārda malām. Priekšķepu nagi pieplūduši asinīm.

Viņš bija skrāpējies pie pēdējām durvīm ilgi, ilgi. Skrāpējies līdz pēdējam elpas vilcienam. Un cik maz viņš bija lūdzis! Brīvību un uzticēšanos — vairāk neko.

Plušķe, kaktiņā nolīdusi, iegaudojās.

Ivans Ivaničs uzlika roku Bimam uz galvas, Bimam — uzticamajam, padevīgajam, mīlošajam draugam.

Sāka sijāt skrajš sniedziņš. Dažas pārsliņas nokrita Bimam uz purna un… neizkusa.

… Bet pa to laiku Aļoša un Toļiks, vēl ciešāk sadraudzējušies, staigāja pa pilsētu. Viņi klaušināja, klaušināja un nokļuva tai pašā veterinārajā punktā, uz kuru Toļiks savā laikā bija vedis Bimu. Tur viņi no dežuranta izdibināja, ka nekādu suņu te nav un, ja suns pazudis, tad tas vispirms jāmeklē karantīnas iecirknī, jo tur ir suņu ķērāji.

Abi mūsu puikas nepavisam nebija no tiem, kas varētu uzrakstīt adresi: «Vectētiņam uz laukiem.» Tāpēc viņi ne vēlāk kā pēc stundas steidzās no autobusa pieturas pāri tukšajam laukumam uz karantīnas pagalmu.

Viņiem pretim pa vārtiem iznāca Ivans Ivaničs.

Ieraudzījis zēnus, viņš kļuva nevaļīgs un pienācis novaicāja:

—   Jūs arī šurp?

—   Mūs sūtīja, — Aļoša paskaidroja.

—   Vai Bima šeit nav? — Toļiks pētīja.

—   Vai viņa te nebija? — Aļoša pārvaicāja.

—           Nēr zēni… Bima te nav… un nav arī bijis. — Ivans Ivaničs pūlējās noslēpt dvēseles smagmi un sirdssāpes; izrādījās, ka patlaban tas ir ļoti, ļoti grūti.

Un tad Toļiks, uzraucis biezās, melnās uzacis un savilcis pieri grumbās, sacīja:

—    Ivan Ivanič… nemāniet mūs… lūdzu.

—          Bima šeit nav, zēni, — Ivans Ivaničs atkārtoja jau stingrāk un pārliecinošāk. — Vajag viņu meklēt. Meklēt.

Pārsloja sniegs.

Rimts sniegs.

Balts sniegs.

Auksts sniegs, kas apsedza zemi līdz nākamajam jaunas dzīves sākumam, kurš atkārtojas gadu no gada, līdz pavasarim.

Sirmgalvis, balts kā sniegs, soļoja pa balto tukšaini. Viņam līdzās, rokās saķērušies, divi puisēni devās meklēt savu kopējo draugu. Un viņi cerēja.

Arī meli dažkārt mēdz būt svēti kā patiesība. Tā mirējs smaidīdams saka saviem mīļajiem: «Man kļuva pavisam labi.» Tā māte dzied neglābjami slimam bērnam jautru dziesmiņu un smaida.

Bet dzīve rit. Rit tāpēc, ka ir cerība, bez kuras izmisums nogalinātu dzīvību.

Visu dienu puikas meklēja Bimu. Bet vakarā, jau krēslā, Toļiks tramvajā pavadīja Aļošu līdz «mūsu» autobusa pieturai.

—          Un šitais ir mans tētucis, — Aļoša iepazīstināja Toļiku.

Hrisans Andrejevičs sniedza Toļikam roku.

—          Skaidrs: draugu tātad esi atradis. Kā tad tu — pie Aļošas ciemos, vai? Laipni lūdzam.

Toļika vietā atbildēja Aļoša:

—          Viņš atbrauks citā reizē. Un ari es atbraukšu … pie Ivana Ivaniča. Mēs vēl meklēsim.

—          Nu labi. Lai notiek. Mājās visu izstāstīsi gods godam, bet pašlaik, veries, nāk mūsu autobuss!

Pirms iekāpšanas Aļoša atdeva tētucim piecpadsmit rubļus. •

—   Visj. veseli. Nevajadzēja.

—          Arī tas skaidrs, — ar skumju pieskaņu noteica tēvs.

Toļiks pavēcināja ar roku nopakaļ aizejošajam autobusam. Bija gan skumji šķirties no jaunā drauga, gan prieks par to, ka viņš ir. Tagad Toļiks dzīvos, vēl arī gaidīdams satikšanos ar Aļošu. Tātad Bims bija pametis tāflas skaidri samanāmas pēdas virs zemes.

Mājās Toļiks pārliecināti sacīja papam:

—          Bims ir kaut kur pilsētā. Noteikti atradīsim. Mēs atradīsim.

—   Kas tie tādi — «mēs»?

—          Aļoša, Ivans Ivaničs un es… Atradīsim, gan tu redzēsi!

—          Kas ir Aļoša? Kas Ivans Ivaničs? — noprasīja mamma.

—          Aļoša ir puisēns no sādžas, viņa tēvs ir tēvocis Hrisans, bet Ivans Ivaničs — es nezinu, kas… viņš ir labs… Bima saimnieks.

—          Bet kāpēc tad tev vajadzīgs Bims, ja ir atradies saimnieks? — paps jautāja.

Toļiks nevarēja atbildēt, viņš nesaprata jautājumu, tas bija ārkārtīgi negaidīts un sarežģīts.

—   Nezinu, — viņš klusu izdvesa.

Bet vēlu vakarā, kad Toļiks gulēja un sapnī redzēja, kā Aļošas govs laizīja viņa cepuri, paps un mamma strīdējās attālākajā istabā.

—          Bez uzraudzības tev dēls aug, — paps skarbi pārmeta.

—   Un kur tad esi tu pats? — mamma cirta pretī.

—   Es esmu darbā.

—          Bet es vēl sliktāk nekā darbā. Tu aizej no mājas, un tas ir viss. Bet man… tīrība vien man dzīvību velk laukā.

—          Ikvienam, lai kur viņš strādā, ir savi pienākumi, kas tam godīgi jāpilda. Es runāju par ko citu: kurš tad audzinās Toļiku? Tu vai es? Vai arī abi? Tad mums jāatrod kopīga valoda.

—   Droši vien ne tu, ne es.

—   Kurš tad? — paps stāja virsū.

—          Visa cerība uz skolu, — atbildēja mamma jau pielaidīgāk.

—   Un iela? — paps nerimās.

—          Kaut vai arī iela. Kas tur pavisam? Visi bērni aug uz ielas.

—          Bet godīgumu, es prasu, kas ieaudzinās godīgumu? — Nu jau paps pacēla balsi.

—   Na, še, palasi! Kaut gan — labāk es pati.

Klausies. — Mamma lasīja, izraudama no avīzes raksta atsevišķas frāzes: — «Organizētība, nemitīga uzraudzība, stingra uzskaite, prasīgums — lūk, ar ko cilvēkiem ieaudzina godīgumu…» — «Godīgu cilvēku vajag cildināt…» Tu dzirdi: cildināt! E, nu, pie velna jūs visus! — Mamma nokrita uz kušetes un paslēpa seju.

Paps vairs negribēja padziļināt strīdu, viņš mammu mīlēja, un viņa mīlēja viņu, un, lai salabtu, viņš vienmēr piekāpās pirmais. Un ilgāku domstarpību viņiem tikpat kā negadījās. Arī šoreiz viņš samierinoši teica:

—    Nu ko tur, vajadzēs tikt skaidrībā. Pamēģināšu atrast Bimu. Pamēģināšu. Saimnieks atradies, Toļiks suni šurp vairs nestieps, bet, ja mēs — tu un es — to atradīsim, tad mūsu autoffaāt'e Toļika acī§ augs.

Nē, viņš nepateica tos vārdus, kas rosījās viņam prātā, tos ne. Tovakar Semjons Petrovičs vairs nejutās mierīgs un pārliecināts: dēls auga un gāja tēvam garām, un viņš, īstais tēvs, dienu steigā nebija to pamanījis. Semjons Petrovičs domāja. Semjons Petrovičs atcerējās, kā reiz pie dzertuves upmalā redzējis jaunekli — vēl bez ūsām: tas stāvēja pie sienas grīļodamies, streipulīgām kājām un kliedza, un aizvilkdamies raudāja … Baigi kļuva no tādas atmiņu ainas. Semjons Petrovičs ar šausmām iedomājās pie dzertuves savu Toļiku pēc gadiem -pieciem, un no tā viņam sažņaudzās sirds. Viņš piegāja pie sievas, apsēdās tai līdzās un klusu, samierinoši un negaidīti pajautāja:

—    Bet varbūt nopirksim Toļikam labu sunīti?…

Vai ari izlūgsimies no saimnieka Bimu, ko? Labi samaksāsim. Kā tu domā?

— Ai, nezinu, Semjon, nezinu! Nu, nopirksim arī, var jau.

Protams, Semjons Petrovičs nebija ņēmis vērā to niecīgo apstākli, ka draudzību un uzticēšanos nepērk un nepārdod. Viņš nezināja arī to, ka Bimu vairs neatradīs, ja viņš arī gribētu. Taču Bims, mūsu labais Bims bija atstājis pēdas arī Toļika papa dvēselē. Varbūt tas bija sirdsapziņas pārmetums. No tās nekad un neviens nevar izbēgt, ja vien tā nav kā nevainojami taisna stiba: tādu var saliekt lokā un, ja gribēsiet, palaist vaļā un iztaisnot, kā vien jums tīk. Taču Bims Semjonam Petrovičam nedeva miera ari naktī.

Bet tonakt Bims gulēja aizvien vēl turpat, ar skārdu apsistajā furgonā. Rīt pat Toļika paps organizēs meklēšanu. Vai viņš atradīs, vai izdibinās dzelzs furgona noslēpumu, vai izpratīs visu to nesalaužamo spēku, ar kādu Bims tiecies pēc gaismas un brīvības, pēc draudzības un uzticēšanās?

Nē, tas nenotika aiz paša vienkāršākā iemesla. Nākamās dienas — pirmdienas rītā Ivans Ivaničs ņēma pārvalkā ievietotu bisi un brauca uz karantīnas iecirkni. Tur satika tos divus suņu ķērājus un ar rūgtumu un sirdssāpēm dabūja zināt, ka tie Bimu noķēruši pie pašas mājas. Abi bija sašutuši par Tantu un lamāja td bez žēlastības visuvisādiem vārdiem. Smagi bija Ivanam Ivaničam, apzinoties, ka Bims kritis par upuri nodevībai un apmelojumam. Viņš nevainoja abus šos strādniekus, kuri bija pildījuši savu pienākumu, lai gan jaunais puisis, kā varēja redzēt, jutās vainīgs kaut vai tāpēc vien, ka bija noticējis Tantai.

— Būtu es to zinājis… — Viņš neizteica līdz galam un uzblieza ar dūri pa autofurgona pārsegu. — Tici nu vēl tādai odzei.

Ivans Ivaničs palūdza viņus aizvest Bimu uz mežu un piedāvāja par to piecus rubļus. Abi labprāt bija ar mieru. Brauca trijatā tā paša furgona kabīnē.

Klajumiņā, kur Ivans Ivaničs pirms katrām medībām mēdza apsēsties uz celmiņa un klausīties meža balsīs, tai pašā klajumiņā, kur Bims grūtsirdīgās gaidās bija trinis galvu pa pērnajām lapām, dažus metrus no tā celmiņa Bimu aprakā. Virsū uzbēra vieglu, plānu kārtiņu ar sftieģu sajauktu dzeltenu lapu.

Mežs šalca mierīgi un klusi.

Ivans Ivaničs izņēma no pārvalka bisi, ielika tanī patronas un, brītiņu it kā padomājis, izšāva gaisā.

Mežs aiz šalkoņas dobji, nekurnēdams, rudenīgi atsaucās ar skumju atbalsi. «Tālumā tā izdzisa ar īsu, aprautu vaidu.

Un saimnieks izšāva vēlreiz. Un vēl gaidīja, kad novaidēsies mežs.

Abi viņa ceļa biedri neizpratnē noraudzījās Ivanā Ivaničā. Bet viņš, no vietas neizkustējies, ielika vēl divas patronas un tikpat ritmiski, ar pilnīgi vienādām atstarpēm, ko iezīmēja tālumā apdzisusī skaņa, izšāva vēl divas reizes. Tad noglabāja bisi pārvalkā un piegāja pie celmiņa.

Vecākais iejautājās:

—   Kālab tad tā — četras reizes?

—   Tā vajag, — Ivans Ivaničs atbildēja. — Cik sunim gadu, tik reizes ari jāšauj. Bimam bija… četri gadi. Kurš katrs mednieks tādās reizēs noņem cepuri un pastāv klusēdams.

—   Ko tu neteiksi! — klusu pabrīnījās jaunais puisis. — Kā posta reizē… kā nelaimē… — Viņš devās pie furgona, iekāpa kabīnē un aizvēra durtiņas.

Ivans Ivaničs atsēdās uz sava celmiņa.

Mežs šalca, šalca-a, šalca-a vienmuļi, gandrīz kā ziemā, šalca salti, kaili un nemīlīgi. Sniega bija — pats mazais mazumiņš. Sen jau viņam būtu laiks, bet nokavējies ilgas dienas. Varbūt tāpēc arī meža šalkoņa tagad kļuvusi nīgri apnicīga, miegaina, šķietami tik bezcerīga, it kā paustu, ka ziemas nemaz nebūs un nebūs arī pavasara.

Taču pēkšņi Ivans Ivaničs tai tukšumā, kas bija palicis pēc tam, kad zaudēts pēdējais draugs, juta sevī siltuma uzplūdu. Viņš uzreiz neattapa, kas tas ir. Bet tie bija divi puisēni, ko viņam, pats nezinādams, bija atvedis Bims. Un viņi atkal atnāks, atnāks ne vienu reizi vien.

Dīvains, ļoti dīvains diviem vientiesīgiem suņu ķērājiem likās Ivans Ivaničs, kad tas, sēzdamies kabīnē, it kā pats sev teica:

—   Nav tiesa. Noteikti būs ari pavasaris. Un būs vizbulītes… Krievzemē mēdz būt gan ziemas, gan pavasari. Redzat, kāda tā ir, mūsu Krievzeme, — katrā ziņā gan ziemas, gan pavasari.

Atceļā jaunais puisis negaidot apturēja mašīnu iepretim nelielai sādžai netālu no šosejas, atvēra furgona durvis un izlaida laukā Plušķīti.

—   Nevēlos! Negribu! — viņš iesaucās. — Teci, sunīt, uz sādžu, glābies — tur paliksi dzīvs.

—   Ko tu? Ko tu dari?! Zina taču, ka bija divi suņi, — no kabīnes sauca vecākais.

—   Viens nobeidzās, otrs paspruka — un cauri. Negribu. Nekā negribu. Nevēlos. Un cauri!

Plušķe paskrēja gabaliņu no šosejas, apsēdās un izbrīnā pavadīja ar skatienu furgonu, tad pavērās apkārt un gluži neapzināti sāka tecēt uz sādžu pie cilvēkiem. Prātīgs suņuks.

Jau mežā Ivans Ivaničs bija uzzinājis, ka jauno puisi sauc par Ivanu un vecāko — arī par Ivanu. Visi trīs īvani, gluži neparasta sagadīšjnas. Tas viņus vēl vairāk satuvināja, un viņi šķirās kā labi paziņas. Bet saistīja viņus vienīgi tas, ka viņi trijatā bija aprakuši suni, kas nebija izturējis suņu cietumu. Gadās dažkārt, ka cilvēki sanāk kopā dižos darbos un atkal izšķiras, bet gadās arī, ka sastopas pie sīkumiem uņ saglabā tuvību ilgu laiku, pat visu mūžu.

Kad Ivans Ivaničs izkāpa ņo kabīnes un sniedza jaunajam Ivanam apsolītos piecus rubļus, tas atstūma viņa roku un pateica tos pašus vārdus:

—   Nevēlos. Negribu. Un cauri!

Nu bija pilnīgi skaidrs, ka viņš uzskata arī sevi par vainīgu pie Bima bojā ejasr acīmredzot, viņš sajuta mirušā pārmetumu. Ko lai saka, mirušo pārmetums — tas ir pats briesmīgākais pārmetums, jo no viņiem vairs nevar sagaidīt ne piedošanu, ne nožēlu, ne žēlumu pret ļaunu nodarījušo grēcinieku — grēku nožēlnieku. Taču jaunais Ivans par daudz tuvu bija ņēmis pie sirds savu mazo misēkli. Un tas dara viņam godu. Te, redzat, vēl vienas pēdas, ko virs zemes atstājis labais, padevīgais un uzticīgais suns. Blakus minot, vecākais Ivans nejutās savā sirdī īpaši neērti, viņš ar pateicību saņēma no Ivana Ivaniča rokām piecnieku un iebāza sānkabatā. Viņš absolūti ne par ko nav vainojams: viņš saņēma nolīgto maksu par pūlēm, bet, ķerdams Bimu, bija izpildījis tikai savu pienākumu.

… Tai pašā dienā Semjons Petrovičs organizēja meklēšanu. Pirmkārt avīzē parādījās sludinājums: «Pazudis suns — seters, balts ar melnu ausi, saukts Bims, izcili gudrs, mācīts suns. Atrašanās vietu lūdzam pret labu atalgojumu paziņot, adresējot …»

Lielā pilsēta sāka runāt par Bimu. Skanēja telefona zvani, plūda līdzjūtīgas lasītāju vēstules, meklēdami šaudījās apkārt vēstneši.

Tā Bims kļuva slavens divas reizes: vienreiz, dzīvs būdams, kā traks, otrreiz, pēc nāves, kā «izcili gudrs suns». Pie pēdējās Bima slavas neapšaubāmi savs nopelns bija Semjonam Petrovičam.

Taču Bima pēdas tā arī nesadzina ne pa visu ziemu, ne arī vēlāk. Un kurš tad gan varēja zināt? Jaunais Ivans bija karantīnas iestādē paņēmis aprēķinu un aiz saprotamiem iemesliem uz sludinājumu neatsaucās; Ivanu, vecāko, bija brīdinājis Ivans Ivaničs — lai ne pušplēsta vārda! Un vairāk neviens cilvēks nezināja, ka Bims guļ mežā nule sasalušā zemē, ar sniegu aizputināts, un ka viņu neviens nekad vairs neredzēs.

Ziema togad bija barga, ar divām melnām vētrām. Pēc tām baltais sniegs laukos bija kļuvis melns, melns. Taču tajā mums pazīstamajā meža klajumiņā tas palika tīrs un balts. To pasargāja mežs.

17. nodaļa MEŽS UZELPOJA (Pēcvārda vietā)

atkal atnāca pavasaris. Saule stumšus stūma ziemu projām. Tā bailīgi muka — sačākstējusi, pusizkusušām un nevarīgām kājām, un tai pa pēdām palēnām, bet neatlaidīgi nāca un nāca siltas dienas, saraibināja veceni apdegumu brūcēm, plosīja to netīri baltganos kumšķos. Pavasaris vienmēr ir nežēlīgs pret mirstošo ziemu.

Un, lūk, strauti jau aprimuši, nesteidzas vairs, raucas aizvien sīkāki un sīkāki, aizvien šaurāki un šaurāki un naktī gandrīz pavisam sastingst. Pavasaris ir atnācis vēls, mierīgs.

— Tāds pavasaris ir uz labu ražu, — sacīja Hrisans Andrejevičs nesen, kad viņi abi ar Ajošu gulēja pa nakti pie Ivana Ivaniča.

Drīz viņi dzīs aitas ganībās, taču tagad Aļoša līdz pašām skolas brīvdienām tikai no rītiem «izvadīs» tēvu ar ganāmpulku un vakaros ciemmalā to sagaidīs.

A]oša vairākkārt atbrauca ari viens pats. Tādās

dienās viņi ar Toļiku ir nešķirami un joprojām meklē Bimu, šie mīļie puišeļi. Taču reiz, kad viņi visi kopā dzēra tēju pie Ivana Ivaniča, Hrisans Andrejevičs sprieda tā:

— Ja jau nu avīzēs ir nodrukāts un nav atradies, tātad kāds viņu aizvedis kaut kur uz tālu malu. Plaša ir māmuļa Krievzeme — ej nu tur sadzen rokā! Būtu viņš aizgājis postā, tad noteikti kāds būtu pēc sludinājuma paziņojis: tā, sak, un tā, nobeidzies jūsu suns, redzēju tur un tur. Galvenais — ka dzīvs, redz, kas ir svarīgi. Ne jau katrs atrod savu suni. Un tur faktiski nekā nevar darīt. — Viņš saprotoši saskatījās ar Ivanu Ivaniču un piebilda: — Tā ka viņu meklēt, puikas, ir veltīgi. Vai es pareizi runāju, Ivan Ivanič? 4*f *

Tas gamāja ar galvu, sak, tā ir.

Kopš tās dienas meklēšanu pārtrauca. Palika tikai atmiņas, un tās palika zēniem visai dzīvei, līdz mūža galam. Varbūt pēc daudziem, daudziem gadiem viņi, mūsu puišeļi, stāstīs saviem bērniem par Bimu. Jebkurš tēvs vai vectētiņš, ja tam draugos bijis suns, katrā ziņā stāstīs bērniem un mazbērniem jocīgus un tJedīgus atgadījumus no tā dzīves. Un tad pusaudzim sagribēsies, lai ari viņam būtu pašam savs suns.

Projām iedams, Hrisans Andrejevičs iebāza azotē mēnesi vecu aitu suņa kucēnu — Ivana Ivaniča dāvanu. Aļoša bija sajūsmā.

… Istabā ar vecu puszābaku kaitējas jauns kucēns — arī Bims, tīras sugas angļu seters ar tipisku spalvas krāsu. Šo Ivans Ivaničs ir iegādājies «uz pusēm» — sev un Toļikam.

Taču veco draugu viņš nekad neaizmirsīs. Nav aizmirstamas medību rītausmas, ko viņam dāvāja Bims, nav aizmirstama viņa labsirdība un visu piedodošā draudzība. Atmiņas par uzticamo draugu, par tā bēdīgo likteni nedeva miera vecajam vīram. Tieši tāpēc viņš atkal reiz, tīri kā nejauši iegadījies tai pašā kiajumiņā, apsēdās uz tā paša celmiņa. Pavērās apkārt. Viņš bija atnācis paklausīties mežu.

Bija neparasti klusa pavasara diena.

Debesis no vienas vietas nobārstījušas klajumiņu ar vizbulītēm (debesu lāsītes uz zemes!). Daudz reižu Ivana Ivaniča mūžā bija atkārtojies šis brīnums. Un te nu tas atnācis atkal kluss, taču varens savā patiesajā vienkāršībā un ikreiz jo pārsteidzošāks ar neatkārtojamo dzīvības dzimšanu — pavasaris.

Mežs klusēja, nupat, nupat mozdamies no miega, debesu aprasināts un jau nemierpilns ar siltiem saules zaķīšiem uz spožajām un tik smeldzīgi maigajām vēl neatritinājušos lapu mēlītēm. Ivanam Ivaničam šķita, ka viņš sēž diženā templī ar gaišzilu grīdu, gaišzilu kupolu, ar dzīvu ozolu kolonnām. Tas bija kā sapnis.

Te pēkšņi… Ko gan tas varēja nozīmēt? Pa mežu aizvēlās īsa duna — dziļa nopūta. Tā ļoti atgādināja atvieglojuma nopūtu par to, ka pēc ilgām gaidām koki atkal mostas dzīvei, ko jau iezīmē paplaukušo pumpuru mēlītes. Kāpēc gan citādi būtu sakustējušies zari un tūliņ pēc tam iečirkstējusies zīlīte, bet dzenis sācis mundri bārstīt savu muzikālo bungu klaboņu, aicinādams draudzeni, vēstīdams mežam par mīlas sākumu? Viņš taču viens no pirmajiem, tāpat kā sloka, padod signālu svinīgajai pavasara simfonijai; tikai sloka sauc klusu nokrēslī, piesardzīgi, sauc no augšas: «Bur-bur! Bur-bur!» — proti, burvīgiburvīgi! Bet dzenis, atradis savu sauso dobumu noskatītajā zarā, bez apvaldas, droši, apņēmīgi skandina savu pirmatnējo prieka instrumentu, vēstīdams: «Kr-r-r-r-r-r-rāš-ņums!»

Skaidrs: tāpēc arī mežs atviegloti uzelpoja, ka sākās brīnums un iestājās cerību piepildes laiks. Un putni atsaucās viņam, varenajam spēkainim un glābējam. Ivans Ivaničs to skaidri sadzirdēja. Viņš taču tālab arī bija atnācis šurp, lai paklausītos mežu un tā iemītniekus.

Un viņš būtu juties laimīgs, tāpat kā ik gadus šādos brīžos, ja klajumiņa malā nerēgojies tukšs plankums, ko nesedza gaišais zilums, bet iezīmēja tikai svaiga zeme, sajaukta ar birušām pērnām lapām. Ir skumji vērot tādu plankumu pavasarī, turklāt brīdī, kad sākas gaviļpilna visas dabas atmoda.

Toties no lejas uz augšu labām, vientiesīgām, mīlīgām un nevainīgām actiņām uz Ivanu Ivaniču lūkojās mazais Bims. Viņš jau bija paguvis iekarot Toļiku, viņš tā arī sāka savu dzīvi — ar labestību, šis mazais Bimka.

«Kāds gan būs viņa liktenis?» Ivans Ivaničs domāja. «Nevajag, nē, nevajag, lai jaunajam Bimam, kas nule sāk dzīvot, atkārtotos mana drauga liktenis! Negribu, ka tā būtu! Nevajag!»

Ivans Ivaničs piecēlās, izslējās Un gandrīz vai iekliedzās:

— Nevajag!

Mežs ar īsu atbalsi atkārtoja vairākas reizes: «Nevajag… nevajag… nevajag…» Un apklusa.

Bet bija pavasaris.

Un debesu lāsītes uz zemes.

Un bija klusu, klusu.

Tik klusu, it kā nekur nebūtu nekāda ļaunuma.

Bet tomēr… mežā kāds… izšāva! Izšāva trīs reizes.

Kas? Kādēļ? Kam?

Varbūt ļauns cilvēks ievainoja skaistuli dzeni un piebeidza to ar diviem šāvieniem…

Bet varbūt kāds no medniekiem ir apracis suni un tam bijuši trīs gadi?

«Nē, nav miera arī šai zilgajā templī ar dzīvu ozolu kolonnām,» Ivans Ivaničs nodomāja, stāvēdams ar atsegtu balto galvu un uz debesīm vērstu skatienu. Un tas izskatījās pēc pavasara lūgšanas.

Mežs klusēja.

SATURS

1.   nodaļa. Divi vienā istabā…………………………………………. 7

2.   nodaļa. Pavasara mežs………………………………………………….. Ž6

3.   nodaļa. Bima pirmais ienaidnieks……………………………………. 35

4.   nodaļa. Dzeltenais mežs………………………………………………… 43

5.   nodaļa. Medības Viļķu gravā………………………………………….. 59

6.   nodaļa. Atvadas no drauga…………………………………………….. 68

7.   nodaļa. Meklējumi turpinās……………………………………………. 91

8.   nodaļa. Gadījums uz pārmijas…………………………………. .104

9.   nodaļa. Mazais draugs, nepatiesas baumas, slepeffe apsūdzība pret Bimu un autora atkāpe . . . 1Ž0

10.  nodaļa. Par naudu……………………………………………………… 136

11.  nodaļa. Melnausis sādžā…………………………………………….. 150

12.  nodaļa. Lauku plašumā. Neparastas medības. Bēgšana …… 167

13.  nodaļa. Meža slimnīca. Paps un mamma. Negaiss mežā …. 196

14.  nodaļa. Ceļš uz ierastajām durvīm. Trīs paņēmieni ……….. ŽŽ1

15.  nodaļa. Pie pēdējām durvīm. Dzelzs furgona noslēpums … Ž33

16.  nodaļa. Sastapšanās meklējumos. Bima pēdas zemes virsū. Četri šāvieni . . . . ^ . . . Ž41

17.  nodaļa. Mežs uzelpoja (Pēcvārda vietā) . , . Ž65

Гавриил Троепольский БЕЛЫЙ БИМ ЧЕРНОЕ УХО Повесть

Издательство «Лиесма» Рига 1979 На латышском языке Перевод с русского А. Озола-Саксе Художник А. Галевиуо

Gavriils Nikolaja d. Trojepoļskis BALTAIS BIMS MELNA AUSS Stāsts

Redaktore L. Spriņģe. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore D. Radziņa, Korektore B. Vārpa. Nodota salikšanai 1975. g. 30. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1976. g. Ž5. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70X100/3Ž. 8.5 fiz. iespiedi.; 11,06 uzsk. iespiedi.; 10.43 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 45 kap., audekla iesējumā 50 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. Ž4. Izdevn. Nr. 59Ž/Ž75Ž0-D-549. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. ŽŽ63-Ļ.

Content

Trojepoļskis Gavriils Baltais Bims melnā auss

1. nodaļa DIVI VIENĀ ISTABĀ

2. Nodaļa PAVASARĪGAIS MEŽS

3. nodaļa BIMA PIRMAIS IENAIDNIEKS

4. nodaļa DZELTENAIS MEŽS

5. nodaļa MEDĪBAS VILKU GRAVĀ

6. nodaļa ATVADAS NO DRAUGA

7. nodaļa MEKLĒJUMI TURPINĀS

8. nodaļa GADĪJUMS UZ PĀRMIJAS

9. nodaļa MAZAIS DRAUGS, NEPATIESAS BAUMAS, SLEPENA APSŪDZĪBA PRET BIMU UN AUTORA ATKĀPE

10. nodala PAR NAUDU

11. nodaļa MELNAUSIS Sādžā

12. nodaļa LAUKU PLAŠUMĀ. NEPARASTAS MEDĪBAS. BĒGŠANA.

13. nodaļa MEŽA SLIMNĪCA. PAPS UN MAMMA. NEGAISS MEŽĀ

14. nodaļa CEĻŠ UZ IERASTAJĀM DURVĪM. TRIS PAŅEMIENI

15. nodaļa PIE PĒDĒJAM DURVĪM. DZELZS FURGONA NOSLĒPUMS

16. nodaļa SASTAPŠANĀS MEKLĒJUMOS. BIMA PĒDAS ZEMES VIRSŪ. ČETRI ŠĀVIENI

17. nodaļa MEŽS UZELPOJA (Pēcvārda vietā)

SATURS