Masarenka Aless

Bebru vietās

Aless Masarenka

Bebru vietās

STĀSTS

.

PAVASARA NEMIERS

Pavasaris vienmēr nāk ar gaišu prieku, jo mazajiem tuvojas līksmās brīvdienas. Var skriet, kur vien sirds vēlas! Spoži spīd saule, laukā ir silts. Pat tad, ja tiek samērcētas kājas, nekas briesmīgs nenotiks —

pavasaris!

Pavasarī bērni neslimo, nē! Viņi ir gluži kā putnēni, kas, ziemā sanīkuši, ievingrina spārnus, ceļas gaisā un vai visu dienu var pavadīt piedarba galā pie brāzmojošiem strautiņiem. Laikam gan neviens nepriecājas par pavasari tik stipri kā bērni. Neviens!

Arī e's biju pavasara līksmības pārņemts. Tiklīdz pamodos, ja bija — izdzēru krūzīti piena un, kamēr ledus kārtiņa turēja, skrēju pie strautiņiem: skatījos, cik tālu pa nakti nokrities ūdens un vai mani aizdambējumi nav pārrauti. Tēvs bija licis, lai es novadu atkušņa ūdeni no sēklas kartupeļu stirpas, kas atradās lauciņa galā.

Pa naktīm parasti piesala. Čirkstošie blāvā ledus gabali skaņi salūza man zem kājām, ar plakšķi nosēdās uz mierīgā ūdens un tūdaļ zaudēja spožumu. Visi mani dambji bija kārtībā, ūdens stirpai nebija piekļuvis ne tuvumā. Toties ap pusdienlaiku, kad pārnācu no skolas, savus nocietinājumus vairs nevarēju ne pazīt •— tie bija stipri izskaloti un stirpai visapkārt pletās zilgans ezeriņš. Tad man atkal līdz pašam vakaram bija darba pilnas rokas.

Drīz sākās brīvlaiks. Tagad pavasara dienas aizskrēja bezbēdīgāk: Zeņiks — mans vecākais brālis, es un Broņiks — mūsu draugs, nepārtraukti dzīvojām pa aizpagalmu. Mūsu pastāvīgā spēle, protams, bija «karš» un tikai paretam lapta vai «stīpa». Pēc filmas «Robiņa Iiuda piedzīvojumi» mēs bijām aizrāvušies ar šaušanu no loka. Bultas uztaisījām vienreizējas: Zeņiks no priežu šķilas izdrāza garu bultu ar paresninājumu galā — kā vārpstiņai un iedzina arī nagliņu, lai tā būtu asāka; mana bulta iznāca īsāka. Tā bija no parasta kārkla — nomizota, izkaltēta, bet pašā galā — izkausēta patronas lode.

Katrs no mums gribēja būt par Robiņu Hudu. Tāpēc mēs ilgi nevarējām izlemt, kuram tomēr tas pienāktos. Tiesa kas tiesa, Broņiks bija ar mieru būt par mūsu sakarnieku, bet arī tad ar norunu, ka pēc tam viņš būs Robins Huds …

Mēs ar Zeņiku nostājāmies piecpadsmit soļu attālumā viens no otra un sākām apšaudīties ar bultām — es šāvu uz viņu, bet viņš uz mani. Zeņika bulta bija labi saskatāma, un es viegli varēju no tās izvairīties. To pašu darīja arī Zeņiks, kad mana bulta lidoja uz mērķi. Bultas mēs izšāvām, notēmējuši pa īstam — gluži tāpat, kā to filmā darīja Robins Huds.

Pēc tam sākās uzbrukums. Atklāti sakot, mēs tomēr mazliet atkāpāmies no Robiņa Huda taktikas un lietojām savu — gājām viens otram virsū, turēdami loku gatavībā. Nostieptās stiegras vai strinkšķēja — ja bultu atlaidīs, tā garām neaizlidos.

Tā nu stāvam aci pret aci. Esam drošsirdīgi un kareivīgi noskaņoti. Manā priekšā vairs nebija mans paša brālis, bet «ienaidnieks». Droši vien Zeņiks domāja tieši tāpat vai pat vēl sirdīgāk, jo viņš taču bija vecāks! Nē, tādā uzbrukumā Zeņiks nevarēja zaudēt. Vienmēr un visur viņš gribēja gūt virsroku. Tomēr es neatkāpos un bailīgi nebēgu no viņa. Es ietiepīgi turējos savās pozīcijās: aiz zaļoksnēja ozoliņa, ko apsvilinājis tuvs vāciešu bumbas sprādziens, un pie «jūras» — bumbas bedres.

Zeņiks notēmēja pirmais. Viņa bultas nagliņa ieurbās manā augšlūpā līdz pašam uzgalim. Savu bultu es gan paguvu izšaut, tomēr vairs nespēju to notēmēt uz «ienaidnieku» — es noplūdu asinīm. Zeņiks tūdaļ kļuva par manu sanitāru. «Jūra», kuru es aizstāvēju, drīz vien tapa sarkana — mēs apmazgājām ievainojumu un tajā pašā laikā gudrojām, kā izturēties mājās, ko sacīt vecākiem. Drīz mana lūpa bija resnāka par degunu un uztūka tik stipri, ka varēju to labi saskatīt — tā laistījās kā binokļa lēca. Es neraudāju, kaut gan asaras pašas ritēja no acīm.

Broņiks — tā mēs bijām izlēmuši — pat nozvērējās, ka cietīs klusu un nevienam nestāstīs, kā tas viss noticis. Ja gadījumā kāds prasīs, atbildēsim, kā esam norunājuši: viņš skrēja, paklupa un sasita lūpu pret asu akmeni…

Taču kari laikam nekad nav iztikuši bez nodevējiem. Jau nākamajā dienā Broņiks padevās konfekšu kārdinājumam un izstāstīja mūsu mātei visu patiesību. Un es sapratu: draugus neizvēlas — par tādiem kļūst.

ĪSTENĪBA UN IZDOMA

Tiklīdz bija nokusis sniegs, man gandrīz katru dienu iznāca būt par cūkganu. Tas bija tāpēc, ka manu māsu Ņinu norīkoja kolhozā par cūkkopi. Patiesību sakot, cūku viņai bija maz — ne vairāk par desmit: divas vnislinieces ar maziem sivēniem un kuilis, kuru nez kāpēc sauca par Džonu. Sis Džons bija labsirdīgs un miermīlīgs. Viņam briesmīgi patika, ka viņu kāds pakasa. Kuilis pienāk pie ugunskura. «Rukš-rukš-rukš…» — tas nozīmē, ka viņš lūdz, lai pakasa, to jau var! Tikai ne tūlīt. Sēdos viņam jāteniski mugurā kā uz zirga, un viņš mani vizināja — pelnīja kasīšanu. Kuilis skrēja pat rikšiem un metās aulekšos. Mugura tam mīksta, un segli nav vajadzīgi. Pēc tam Džons nogūlās uz sāniem, un es kasīju viņu, cik ilgi vien viņš vēlējās. Viņš izstiepās, aizvēra acis, pierima un vienīgi laiku pa laikam labpatikā norukšķējās.

Cūkas es ganīju ganībās, bet visbiežāk pa graviņām, kur kādreiz bijusi mana vectēva Andreja drava. No šīm pašām graviņām līdz pat purvam, kas ķīlī atdūrās pret drūmu, purvainu, necaurejamu egļu mežu — Dūkstaini, stiepās grāvis, kurš novadīja pavasara ūdeņus. Grāvis visgarām bija aizaudzis ar kārkliem un alkšņiem. Stāsta, ka pa šo grāvi kādreiz nākuši vilki līdz pašai sādžai. Tie zaguši zosis, cūkas un aitas — visu, kas patrāpījies šiem ceļā. Ja, teiksim, cūka bijusi smaga, vilks iekodies tai ausi un vedis to dziļāk mežā. Tikai tas noticis agrāk, pirms mums. Tomēr katram gadījumam paturēju prātā šādus tādus noteikumus, kurus man kā cūkganam vajadzēja zināt. Piemēram, viens no tiem ir tāds: ja gans ir ieraudzījis vilku, kas uzmana laupījumu, nedrīkst sacelt troksni, viņam jāatkaujas klusējot, jo tad vilks vairs nav tik drošs: domā, ka no viņa nebaidās, tāpēc neiedrošinās uzbrukt. Turpretim, ja vien tas izdzirdēs klaigāšanu — nelaime būs klāt. Gana bezpalīdzība un izbīlis sasparo zvēru, sanikno un iedrošina. Tad jau viņš vairs negaida, kamēr ganam atsteigsies palīgi, bet metas plosīt.

Jāatzīst, ka man no vilkiem nebija bail. Un visdrīzāk jau laikam tāpēc, ka mājās mums stāvēja medību bise, ar kuru vairākas reizes biju šāvis patstāvīgi. Vēl vairāk — tēvs reizi pa reizei tomēr ņēma mani līdzi uz medībām, kaut gan medījumu nepārnesām — tas nepagadījās. Māte mēdza sacīt, ka man, sak, zvērs neskrien rokās un es esmu slikts mednieks. Tēvs gan viņas vārdiem nepievērsa uzmanību un, kad sākās rubeņu medības, mēs atkal bieži vien aizstaigājām uz Dūkstaini. Rubeņu tajos gados bija daudz. Tie izlaidās mežmalē — tur bija viņu riesta vieta — krietnos baros. Varbūt tāpēc viens vai divi dažkārt nonāca arī mūsu somā. Tikai tas nebija mans nopelns, bet gan tēva. Viņš pievilināja rubeņus tuvāk, atdarinādams to balsis. Savādi putni: laižas pat uz būdiņu, kas uztaisīta no egļu zariem, bet tik daudz neredz, ka tajā tup cilvēks un tos uzmana.

Parasti es cūkas neganīju viens. Hvedzja Tkačs, mans vienaudzis, atdzina aitas — to viņam bija divas; Vicja Kļapeņs ganīja teļu, bet Micja Bucs un Lodziks Madzjuha neganīja nekā, tomēr viņus nevarēja vien dabūt prom no mūsu ugunskura. Protams, pavasarī siltuma tuvumā ir patīkami. Piedevām vēl tādā sabiedrībā! Micja ar Lodziku atnesa patronas, un mēs sarīkojām šaudīšanos: iemetām vairākas patronas ugunī, aizskrējām tālāk un gaidījām. Pah-hl Pah-h! — rībēja šāvieni.

Tā mēs reiz nobiedējām vectēvu Laurenu. Viņš bieži nāca pie mums, protams, lai uzpīpētu. •

Mēs notvērām brīdi, kad viņš bija pagriezies nost. Stāv, pīpē, bet to neredz, ka mēs esam sametuši ugunskurā patronas un paši aizšmaukuši kur kurais. Laurens vai salēcās, kazaskāja izkrita viņam no zobiem. Kaut ko līdzīgu viņš bija piedzīvojis okupācijas laikā. Iedams pa ielu, viņš sadomājis palūgt pretimnākošam fašistu virsniekam uzsmēķēt. Palūdzis arī. Vācietis, tiesa, kas tiesa, nav atteicis — iedevis viņam pat cigāru. Laurens nopriecājies un pasmaidījis. «Vot, kungs, labs kungs! Lielisks!» viņš slavējis fašistu. «Tad esiet tik laipni, godāts kungs, varbūt pie viena dosiet arī piepīpēt? Zināt, pie mums te uguni šķiļ ar šķiltavām …» Sācis rādīt, lai tas velk no kabatas sērkociņus. Vācietis — žviks! — izrauj pistoli un sāk a/ stobru bikstīt degunā. «Piesmēķē, rus Ivan!» Laurens sācis drebēt. Cigārs izkritis no zobiem, bet vācietis to pacēlis, iespraudis Laurenam mutē un atkal savu: «Piesmēķē, rus Ivan!» Dīdījis Laurenu tik ilgi, kamēr tas dabūjis pacelt rokas, sak, padodos, esmu vainīgs, cienītais, nekad vairs nelūgšu …

Bez visa cita Laurens mīļu prātu mums stāstīja visādus patiesus un izdomātus atgadījumus. Laikam jau tāpēc mēs arī viņu mīlējām.

—  Es arī kādreiz ganīju aitas. Toreiz zemniekiem to bija daudz — katrā sētā nevis pa vienai divām, bet pa septiņām astoņām, dažam pat pa desmit. Protama lieta, tajos laikos veikalā vadmalu ne ar uguni nevarēja sameklēt, un, ja arī kaut kāda bija, tad cena nu gan prāva. Cilvēki paši noauda vadmalu. Tāpēc arī vajadzēja turēt aitas. Ganīja tās rindas kārtībā — taisni tāpat kā tagad govis.

—  Vai toreiz govis 'dzina arī rīta ganos? — viņu pārtrauca Micja Bucs.

—  Visādi dzina … Tu, Plikpauri, — viņš uzrunāja Micju palamā, — mācies klausīties, kad vecāks cilvēks kaut ko stāsta. — Viņš ievilka mahorkas dūmus un izpūta tos caur nāsīm. — Mēnesī, tā sakot, katrai

• tai iekrita kādas trīs reizes. Vilku tolaik gan bija uz vella paraušanu. Mes vienmēr ņēmām līdzi pištungu …

'— Kas tā pištunga tāda ir? — Micja atkal nevarēja nociesties.

— Tā ir tāda plinte. To nevarēja pārlocīt, kā tagadējās bises, un lai arī patronas nebija vajadzīgas. Sēdi, Plikpauri, mierā un klausies! Tā nu nepagāja tāda diena, kad no sādžiniekiem kāds nebūtu ieraudzījis vilku. Reizēm gadījās, ka vilks laupa aitas ganiem taisni deguna galā. Ja arī viņam nepaveicās un aitu neaizstiepa, viņš vienalga nenopūdelēja — nožmiedza to uz vietas. Un nevis vienu, bet divas trīs. Pats, protama lieta, aizšmauca mežā.

Pienāca, tā sakot, arī mūsu rinda. Izdzinām aitas mēs abi ar brāli — Oihonu. Katru reizi ņēmām līdzi pištungu, bet toreiz, kā par spīti, nebijām paņēmuši — gluži vienkārši aizmirsām. Tieši toreiz vajadzēja uzrasties vilkam. Laiks bija apmācies, smidzināja lietiņš. Tā nu mēs mierīgi sēžam zem ozoliņa, runājamies. Dienas otrā pusē ķeramies pie pusdienām. Sēžam, tā sakot, uz cinīša, uzdzeram maizei virsū pienu. Paskatāmies — aitas turpat un pat sagājušas bariņā. Labi vien, ka bariņā, neskries uz mežu — visas skaidri pārredzamas, turpat acu priekšā. Vēlāk, kad bijām paēduši, Cihons sāka aitas pārskaitīt. Iznāca, ka vienas aitas par daudz. «Pieklīdusi kāda sveša — lieka!» viņš apgalvoja. Pārskaitīju arī es. Viss pareizi — lieka! Mēs, kā saka, ejam aitām tuvāk. Te nu pēkšņi paliekam kā zemē iemieti: aitu vidū lēkā vilks. Palecas un pieplok pie zemes. Atkal palecas — atkal pieplok. Aitas ne mūk, ne blēj. Tās saspiedušās barā un

gaida, kas notiks tālāk. Tiesa kas tiesa, auns izrādījās par visiem drosmīgākais: tas kareivīgi nostājas vilkam pretī, noliec ragus uz priekšu un piesper kāju — tā viņš baida zvēru.

Mēs pieskrējām vēl tuvāk, bet vilks ir nedomā mukt. Palēcās vairākas reizes, paskatījās uz mums un atsēdās uz dibena. «Jā, ja tagad būtu pištunga,» Cihons čukst, «varētu uzbliezt. Saki tu viens — tik tuvu!» Vilks pat apgūlās, nemaz no mums nebaidījās. Es nu saku Cihonam: «Laižamies uz mājām, citādi šis nožmiegs aitas, ja jau ir pasācis piestaigāt. Redzi, kā vilina tās tuvāk, izliekas par labiņo?» Cihons velk savu meldiņu: «Neesam paņēmuši pištungu, taisni neraža… Kur mums bija galva!» Pēc tam viņš man tomēr piebalsoja: «Neko darīt, griežamies uz otru pusi. Būs jāiet cauri krūmiem, tā iznāks tuvāk. Var gadīties, ka at-ļ kratīsimies kā nebūt no šitā viltībnieka un tiksim cauri sveikā.»

Pagriezām savu ganāmpulku. Bet krūmi nav lieli. Tāda pati strīpiņa kā šitā gar grāvmalu. Pamatīga liepaine gan tur auga. Metāmies cauri, mežiņam — domājām, ka vismaz vienu aitu vilks jau nu saplosīs. Tomēr] nē, nesaplosīja vis. Mēs priecīgi, nespējam ticēt, ka esam tik viegli tikuši; cauri. Te mūs panāk Hvadoņka — sirms, pakurls vecītis, acis arī viņam pavājas. Tolaik viņš bija vecāks nekā pašlaik es. Tu vari paprasīt savam] tēvam, — viņš vērsās pie manis, — tas tev pastāstīs, jo Hvadoņka jums, ir kāds attālāks radinieks. Viņš dzīvoja sādžas nomalē. Mūsu mājas atradās blakus, tā sakot. Tā nu viņš pieskrēja pie mums — valoda raustās, vārdu nevar izrunāt, tikai rāda uz mežiņa pusi. Mēs paskatāmies uz turieni, bet tur stāv vilks! Iznācis, vārdu sakot, no mežiņa, apstājies un skatās uz mūsu pusi. Paka] skriet nevar — tepat līdzās sādža — mājas var redzēt. Hvadoņkam bārda trīc. Viņš mums stāsta: «Plē-ē-su es, vārdu sakot, l-lūkus, bet viņš kā sp-p-peras, tā man ie-ieskrējienā pāri… Sit-.ttentāds v-vilks!» Viņš parādīja, cik tas bijis liels. «Pamatīgs rakaris! Laikam gribēja notriekt mani gar zemi, nelabais, lai varētu vieglāk nožmiegt. Žaunas vien nočmakstēja! Ja viņš man nebūtu aizlēcis garām, o, nešķīstenis, laikam sagrābtu mani aiz rīkles …» Tad nu es saku Hvadoņkam: «Tur jau viņš stāv, tas tavs vilks! Cik tad nu liels? Mazs vilcēns — jauns un dumjš.» Hvadoņka paskatījās atpakaļ un pakratīja dūri — draudēja vilkam. «Tu man, maita tāds, vēl to pieminēsi!» Gabaliņu pagājām, un viņš sāka zvēru žēlot. «Nabags laikam jau badā, ja cilvēkam brūk virsū. Lai jau būtu kādam jēru nospēris.» — Laurens apklusa un vairs negrasījās stāstīt tālāk.

Te nu es vairs nenocietos, jo zināju par šo atgadījumu. To man bija izstāstījis tēvs. Viss, bez šaubām, ir patiesība, tikai Laurens šo to mazliet pārlicis vietām. Tas nemaz nebija Hvadoņka, kas plēsa lūkus, bet pats

I anrens. Aitas ganīja nevis Laurens ar brāli, jo brāļa viņam nebija — l.is nomira maziņš, bet mans tēvs ar savu vecāko brāli Pilipu.

—   Vectēv Lauren, — es saku. — Tas taču bijāt jūs, ko vilks notuīvja par aitu. Tieši tobrīd jūs bijāt noliecies — ar kažoku mugurā, tāpēc viņš arī spērās virsū.

—  Tieši to jau es saku: sēdēju, tā sakot, mierīgi, plēsu lūkus, bet viņš, stulbenis tāds, metās virsū. Pārbiedēja mani līdz nāvei, kaut viņam zarnas apmestos! Pēc tam nostājas, vārdu sakot, un neklapē ar ausīm. Tikai lūrē. Piedevām, jods viņu sasper, slejas uz pakaļkājām, lai mūs saskatītu. Ošņā, tā sakot, grib uzošņāt aitu smaku.

Pēc šiem vārdiem es ierunājos atkal:

—   Vectēv Lauren, jūs taču toreiz lūdzāt manu tēvu, lai viņš drīzāk nesot šurpu bisi. «Garaska, skrien veicīgi pēc bises, man tač cirvis palika liepainē,» — tā jūs teicāt. Vai nav tiesa?

—   Labi, tā es teicu, — un kas no tā mainās? — Laurens sadurstījās un izbolīja acis. — Kā tu to zini? Laikam jau tēvs stāstījis, ko? Ja zināji, tad varēji paciesties klusu. Lai šitie teļapakauši paklausās. — Viņš pašķielēja uz Lodziku un Micju un sabožas. — Labi, es esmu vecs, man, teiksim, ir garš laiks, bet jūs vismaz varējāt labi mācīties. Kur nu — tā sakot, atkal esat palikuši uz otru gadu? Cik tad jums to gadu vajadzēs, lai pabeigtu desmit klases, ko? — viņš iesmējās. Pielūkojiet, puikas, ka jūs vēl trešo gadu neatstāj ceturtajā klasē. Tad tikai būs! Stāsta, ka tur tač, piektajā klasē, esot vēl grūtāk — tur nākot kaut kādi daļskaitļi. Uh„ kā dabūsiet pasvīst! — Viņš pabeidza smēķēt kazaskāju un mazo smēķa galu iemeta ugunskurā.

—   Tā ir tāda indeve, tā tabaka. No tās grūti tikt vaļā. SlMmestiP Mums, redz, kad es biju tādā vecumā, neļāva bez kādas vajadzības staigāt apkārt. Arī skolu tolaik nebija tik daudz, lai visi varētu mācīties. Jūs paprasiet mājās tēvam vai mātei, kā viņi mācījās. Tagad, brālīt balto, nav vis dzīve, bet tīrā izprieca!

Patiešām, vakarā es klausījos, kā tēvs stāsta par kādreizējām mācībām skolā, par savu pirmo un pēdējo skolotāju.

—  Viņa taču, tā mana skolotāja, to vien zināja, kā grāmatas. Cik daudz viņai to bija: gan biezas un maziņas, gan plānas un lielas! Un itin visas ar bildēm, visas cietos audekla vākos — greznas un, droši vien, iri gudras grāmatas.

Viņa atbrauca pie mums taisni mēnesi pirms tam, kad sākās mācības skola — Dzjamida plašajā mājā, kas stāvēja patālāk, tieši pie pašas ^akarčmas — tā nebija upīte, drīzāk pārpurvojies strautiņš, kura ūdens /airāk izskatījās pēc tējas.

—   Kuru Dzjamidu tu domā? — es iespraucos tēva raitajā stāstījumā. — Vai varbūt to, kas dzīvo Cerikavā?

—   Protams, viņu, — tēvs apstiprināja manu minējumu. — Dzjamidam toreiz bija tā ap divdesmit gadu, nupat tikai precējies. Viņš strādāja par mežsargu, bija uzbūvējis māju ar goda istabu — tā, vārdu sakot, iznāca vieta ari skolai. Tas jau bija vēlāk, kad viņš dabūja zemi Hodaravā un pārcēlās uz šejieni. Pēc kara viņš apmetās Cerikavā. Tā nu skolotāja, edz, saka: «Tev, Gras, jāmācās.» Viņa runā tā, lai dzirdētu arī mani vecāki. «Tev,» viņa saka, «grāmatas pie sirds, kā es skatos, bet ar to vien par maz — tās ir jālasa.»

Protams, es gribēju mācīties un gribēju lasīt grāmatas, tāpēc uzreiz biju ar mieru: iešu skolā. Mani vecākie brāļi — Pilips un Mikita — teica to pašu, ka zināšanas neesot nasta — kaulus nelaužot, lai gan pašiem prāts uz mācībām visai nenesās: nogāja divas ziemas un par skolu aizmirsa. Kur nu! Pilips pasāka kopā ar skolotāju staigāt pa ballītēm. Viņus bieži varēja redzēt kopā, bet pie grāmatas — katru vakaru: sēž skala tuvumā un skaļā balsī lasa. Kad viens skals izdeg, Pilips ieliek jaunu un lasa atkal. Viņi lasīja pēc kārtas — te skolotāja, te viņš. Taisnība, iesākumā Pilips lasīja slikti — pinās un minās taisni kā tāds stostēklis. Viņa mācīja viņam uztvert ar acīm visu vārdu uzreiz, nevis pa daļām. Ilgāku laiku lasīja pati, bet viņš tikai klausījās. Reizumis viņa pameta acis uz krāsns pusi, kur es biju nolīdis, lai klausītos viņu lasīšanā.

Pilips bija iepazinies ar viņu pagasta gadatirgū.

Viņš stāv blakus ratiem. Te pie viņa pienāk smalka jaunava. Apjautājas, no kurienes viņš būšot. Izrādījās, ka viņa jau vairākas dienas nākusi uz tirgu meklēt pajūgu, kas būtu viņai pa ceļam. Tā viņa sastapa Pilipu. Un tā viņa kļuva par mūsu īrnieci. Varbūt, ka viņa būtu kļuvusi arī par Pilipa sievu, ja arī uz priekšu būtu padzīvojusi pie mums. Drīz vien viņai atbrauca pakaļ vecāki — bija sameklējuši kādu bagātu līgavaini, tāpēc aizveda viņu atpakaļ uz mājām.

Tātad es gāju skolā. Skolotāja man iedeva gluži jaunu zīmuli un tīru burtnīcu, kurā katru dienu varēju ierakstīt savus ķeburus. Tā nu es mācījos, kamēr nebija uzkritis pirmais sniegs. Taisnība, arī pa sniegu es skraidīju uz skolu — basām kājām. No aukstuma kājas sūrstēja, es tās mēģināju sasildīt: sēdos gan uz vienas, gan uz otras kājas — pārmaiņus. Skolotāja, protams, visu redzēja, taču nekā neteica. Kad es uz stundām vairs negāju, viņa ilgi skaidroja manam tēvam, ka mācīties esot nepieciešams un ka mani vajagot sūtīt skolā, ka pavisam drīz mācīšoties visi bērni. Taču viņš, mans tēvs, nepirka man ne kamzoli, ne zābakus.

Butu varējis vismaz vīzes man nopīt — kur nu! Gan viņš, gan māte — taisni kā tādi teteri — velk tikai vienu meldiņu, pašu mūžā pārbaudīto dziesmu: «Lai rakņātos pa zemi, lielas gudrības nevajag — mēs nodzīvojām savu mūžu bez skolas, un viņš, mūsu Garaska, arī nodzīvos. Kad nostādīsim uz kājām vecākos un apprecināsim, ķersimies arī pie viņa.»

Un es atstāju skolu. Taisnība, skolotāja mani mācīja mājās, bet vienmēr jau neiznāca — saimniecības darbu man bija pāri galvai: kopā ar māti un jaunākajām māsām Māršu un Lisavetu plucināju pakulu ērkuli, uztinu spolītes, palīdzēju aust audeklu — vārdu sakot, pelnīju sev drēbes. Pie grāmatām sēdēt nebija laika — mana izturība un izmanība darbā vecākiem bija pa prātam. Viņi saskatīja manī darbarūķi, pēc savas saprašanas priecājās par dēlu, kas nebija visai kaprīzs, un laikam jau ticēja, ka dzīvē viņš būs apķērīgs.

t

KO TĒVS REDZĒJA SAPŅOS

Reiz mēs visa ģimene nez kā sanācām kopā, paēdām vakariņas, bet no galda neviens necēlās. Tā nu sagadījās, ka māte sāka stāstīt par pagājušiem laikiem. Tēvs arī nepalika malā. Viņi stāstīja par sevi — par to, ko mūžā piedzīvojuši: kādi bijuši prieki, kādas pārciestas bēdas.

—   Tā jau mēdza būt, ka mātes aprāja savus bērnus, ja viņi gavēņa laikā dancoja. Ziemsvētku gavēnī un pa ziemsvētkiem un lieldienām dancot bija grēks. Bet labāk par Grašu neviens nemācēja spēlēt, pat viņa brāļi ne. Te mūsu Maļinatikas ciema puiši sagudroja uz ziemsvētkiem sarīkot slepenu ballīti. ITodaravā tieši toreiz kādās mājās bija krustabasr bet Grass tur bija gan par kūmu, gan par muzikantu. Tiesa, viņš atnāca aicināt arī mani līdzi. Ilgi lūdza, bet es negāju. Kā lai es būtu gājusi, ja mēs vēl nebijām precējušies. Tā nu mūsu puiši bija pierunājuši Grašu, lai viņš nospēlē ballīti. Bet kur lai ņem ermoņikas — pašam savu viņam nav, bet tās, kas krustabās, ir Pilipa ermoņikas. Pilips, lai arī brālis, savas ermoņikas nedeva, baidījās, ka var kāds pārdurt ar nazi — viņam jau reiz tā bija gadījies, kad spēlēja ar Usoha ermoņikām.

Krustabās gāja kā pa bišu stropu. Puiši ar zirgu aiztrencās Grasam pakaļ. Kam tas zirgs piederēja, ko viņi paņēma? — māte jautāja tēvam.

—   Kam? Bija atbraucis Pāvels Sviridzjonaks. Viņam arī zirgs, — tēvs atbildēja. — Es izgāju ārā — Pāvels stāv salā un gaida. Es tagad ātri istabā atpakaļ, it kā gribēdams sieviešiem uzspēlēt — apsēdos, noliku ermoņikas uz ceļiem, piecēlu blakām bungas. Drusciņ pačīgāju. Sievieši, tā sakot, palēkāja, pastumdījās un nostāja. Tikām es sāniski vien, sāniski vien — tešos no istabas ārā! Te attapās Pilips, ka nav ne ermoņiku, ne bungu. Tad Pilips iejūdza zirgu, domādams, ka mani panāks ceļā. Bet kur nu viņš panāks, ja mani aizveda un mēs joņojām tādā ātrumā — visu ceļu zirgs noskrēja sklābiņiem.

Atbraucām mēs Maļinaukā, ermoņikas ar bundžiņām noglabājām siena pūnē un paši aizlaidāmies — taisni kā zinādami, ka Pilips mūs meklēs.

—   Naktis bija garas — ziemsvētku laiks taču, — māte pārtvēra stāstījumu. — Pilips pabraukāja, pabraukāja gar logiem, paklausījās, vai tikai kādās mājās nespēlē. Visapkārt viss kluss un mierīgs. Tomēr šis nenocietās vis — iebrauca pie manis un klaušina: «Kur Garass?» Es viņam tā arī atbildu: «Šodien vēl nav bijis — vai kas noticis?» Redzu jau gan, ka viņš ir nikns —• netic, ka Garasa pie manis nav. «Nē, nekas nav noticis!» Viņš apskaitās un aizcirta durvis.

Pilips aizbrauca atpakaļ uz ITodaravu. Toreiz krustabas tā arī pajuka. Mūsējie bija vella puikas: novaktēja, kad Pilips aizbrauc uz mājām. Uri tad jau kā sāka spēlēt, tā līdz rītam…

Pēc īsa brītiņa māte uzjautāja tēvu:

—   Tu laikam man neesi stāstījis, kas tevi sagaidīja, kad pārgāji mājās?

—   Kas? Nopirka otras ermoņikas.

—   Kā tā — otras? — Māte brīnījās.

—   Nu, tā. Pilips savējās pārdeva.

—   Se tev, vienmēr tev viss iznāk ačgārni. Cik nāci pie manis, tik arī mangojies: gan Jaša Ratņačonaks atnes savas ermoņikas — tad tu spēlē, gan vēl kāds cits … Jums taču nebija ermoņiku!

—  Nē, nebija. Tās otrās Pilips arī pārdeva.

—   Jau toreiz, stāv prātā, tu spēlēji tādas maziņas. Gavēņa laikā jau nedrīkst dancot — grēks. Tas iekrita taisni pūpolsvētdienā, es biju aizgājusi uz Prapoisku — kā nekā jauna meita: uz lieldienām vajadzīgi brunči, jaka… Ceļā es tā noberzu kāju — šite, re, — viņa parādīja uz papēdi, — ka dabūju pamatīgu tulznu. Un, še tev, — puiši atkal uzrīkojuši ballīti. Dzirdu — mans Spicais arī tur! — māte smejas. — Tas jau tik sen, Grasiņ, kad es tevi tā saucu. Kur tie laiki! Vai, tie gadi aizskrien kā traki, ai, ai…

—   Mamma, kāpēc jūs papu saucāt par Spico? — Nadzja iejautājās. Tad vērsās pie tēva: — Tev taču, papu, pirms kara bija parasts deguns, vai ne?

Gribēju iekniebt Nadzjai sānos, lai viņa apklust, — ienācis šai prātā apspriest tēva degunu: protams, ka tēvam pirms kara bija skaists deguns.

—   Kāpēc mamma mani sauca par Spico? — tēvs pasmaida. — Es valkāju karavīru cepuri — tādu ar spicīti. Viņa kliedz uz mani: «Spicais, nenāc man klāt!» Kāpēc viņa tā kliedz? Sāp kāja, visi danco, bet viņa klibo, — skauž taču. Un, galvenais, ja pasaka kādu vārdu, tā visi to dzird. Tagad arī Kuļina uzsāka: «Spicais!» Toreiz bija tāda Kuļina, dzīvoja Maļinaukas galā. Šķībacainā čamma, ar sprogām uz galvas —• atradusi arī laiku tās sprogas taisīt… Ak jā, redzu, ar vārdu sakot, ka mana Ieva sadusmojusies un steberē uz mājām — nebija varējusi izturēt.

■ — Tā nemaz toreiz nebija, tā nemaz nebija! Es jau nu briesmīgi klausījos, ko Kuļina runāja, — māte taisnojās. — Es taču palēkāju polku, bet kāja tā sasāpējās, ka nevarēju nekur dēties. Aizgāju no tiem dančiem un — prom uz māju. Aiztuntuļoju līdz Marjai, apsēdos zem loga un skatījos, kā cilvēki pastaigājas. Sodījos pati uz sevi, ka toreiz biju gājusi uz to ballīti. Kad gāju uz mājām, man taču bija piesities Koļa Markovičavs — bija iedzēris un visu ceļu man nedeva mieru, plijās virsū cik spēdams: pat pieteicās par precinieku. Es viņam atteicu. Viņš piepūšas un prasa: «Ieva, kāpēc tu nenāc pie manis par sievu?» Es nekā nevaru tikt no viņa vaļā. Ja kāja būtu vesela, tad gan izlocītos un aizbēgtu. Marja bija padzirdējusi, ka neesmu kopā ar Grašu, pienāca un aizdzina viņu prom. Kā toreiz viņš bija apģērbis manu jaku, tā vēl ilgi tajā staigāja. Tēvs to jaku pārnesa nez no kurienes: vai ar varu novilcis šim no muguras, vai varbūt ari pats atdevis.

Nē, par tām savām kājām es laikam nemūžam neaizmirsīšu. Ko gan visu mēs toreiz nedarījām — arī dzīvu krupi sējām klāt.

—   Mamm, kāpēc jūs likāt krupi klāt? — Nadzja atkal iejautājās.

—   Kad piesien to klāt, tad tik stipri nesūrst, viņš ar savu aukstumu noņem sāpes. Tiesa, krupis pats uz vietas izkalst un sažūst.

—   Vai, mamm, krupi nevajadzēja. Viņš varēja dzīvot, viņš ir labs.

Nez kāpēc mēs visi smējāmies par Nadzju. Nadzja apvainojās, bet

tēvs atkal atgriezās pie iepriekšējās sarunas.

—   Par to Spico es gan Kuļinai pamatīgi atriebos. Viņai pat danči vairs nebija ne prātā. — Tēvs smēķēja un smējās.

—   Jā gan, tu atriebies. Man stāstīja, ka esot redzējuši tevi ar viņu kopā! Ahā, kauns bērniem atzīties? Šķībacainā … Neklausieties, ko viņš runā, — kamēr viņa nebija nopirkusi brilles, itin nekā tač neredzēja. Ā, tev sprogas palikušas prātā? Atzīsties, atzīsties — tās Kuļinas dēļ vai ģībi nost. Droši vien viņa tev katru nakti sapņos rādījās, bet tagad tu viņu aprunā. Paklausieties tikai, kā tad šis viņai atriebies. Kauns pat bērniem stāstīt: pierunājis puikas, lai tie viņas dūnvilnas cepurīti piemet pilnu ar zirgu kankāļiem …

—   Vai tā Kuļina bija maziņa? — Nadzja atkal iejautājās. Savukārt mums lielie smiekli.

—   Nē, bērniņ, viņa nebija maziņa — jau līgavas gados. Tāda, rau, kā Vaļa Mišurava, kā mūsu Ņina. Pamatīga sieva — kā lāva. — Un tēvam: — Vai tad tā var jokoties, prātiņ?

—   Puiši jau sen gatavojās viņu izcūkot. Bagātniece, atradusies plātīzere — lai nešvītojas, bet valkā to, ko visas mūsu meitas. Šai vienīgai cepurīte! Pat vēl tagad retais kurš staigā ar tādu cepurīti. Modes dāma, nenāc par tuvu — «kā, lūdzu» un «kas, lūdzu» vien, grib runāt kā pilsētnieki, bet pati tajā pilsētā aukle vien tikai bijusi. Viņa no turienes patriekta — briesmīgi pērusi bērnus.

—   Jā, jā! — māte smējās. — Ak, kāpēc tu viņu neapprecēji, to savu Ku]inu. Viņa tev būtu rādījusi, tādas sprogas uztinusi! Viņas tuvumā tu ne iepīkstēties neuzdrošinātos — nopērtu! Ko nu es — man nav tāda dūša. — Māte brīdi klusēja. — Tā nu es nemaz nepabeidzu stāstīt par savu kāju… Vajadzēja ar tā notikt, tā jau biju paredzējusi — izdancojos! Turpretī tagad danco un ne gavēni, ne pašu pekles velnu nebaidās. Iet uz klubu un izdancojas pēc sirds patikas.

NEGAIDĪTĀ VĒSTULE

To atnesa tieši pievakarē. Adresēta tā bija tēvam. Jāpiezīmē, ka mājās mums tā bija pieņemts: ja vēstule pienākusi tēvam, katrā ziņā to nolasa skaļi — lai visi dzirdētu un lai katrā ziņā to dzirdētu māte. Lasīt un rakstīt tēvs prot, tas ir skaidrs, tomēr vēstuli plēš vaļā nevis viņš, bet kāds no mums, bērniem, — tas, kurš, kā māte mēdz sacīt, pagadās pa rokai. Tas ari nolasa šo vēstuli, nevis tēvs. Reizēm gadījās, ka neviena no mums nebija mājās, tad māte paņēma vēstuli un it kā pa jokam kaitināja tēvu:

—   Atradies man gudrinieks. Pabeidzis pusklasi, iemācījies čāpstināt lūpas un vairs nezin, kur likties, — šim vēstules raksta. Atnāks bērni, tad paskatīsimies, kas tā par vēstuli. Droši vien raksta kāda paziņa, jo ne jau velti tu staigā, seksti saslējis.

Šoreiz tēvam adresētā vēstule tieši no pastnieces nokļuva manās rokās. Tēva vairs nebija mājās ,— viņš bija aizgājis uz fermu, kur sargāja kolhoza lopus. Es jau grasījos noslēpt vēstuli azotē: ja tajā ir kas svarīgs vai steidzams, lai tēvs dabū zināt, — aiznesīšu.

—   No kurienes tā vēstule? — No sakņudārza iznāca māte. — Vai tēvam?

—   No Slaugaradas. No Mihaļkova, — es atbildēju, jo uz aploksnes bija uzrakstīta atpakaļadrese.

—   Nolasi! — māte strupi sacīja.

Es sāku lasīt — cik tas tomēr slikts ieradums!

Garasim Andrejevič!

Braucu, braucu pie Tevis šonedēļ, bet, kā redzi, tā ari neesmu aizbraucis. Tici man — kā nogriezāmies no šosejas, tā pie Zabitaukas iestigām. Pavasara lieti tur pamatīgi izšķīdinājuši ceļu. Laikam uz Jūsu Hodaravu var aizkļūt tikai ar traktoru. Par nelaimi mums bija nevis traktors, bet pusotrtonnigā. Tā mēs mazliet pabuksējām, bet vēlāk iztikām uz maģistrāles un aiztesāmies uz Čerikavu.

Domāju, ka Tu saproti — ja es katrā ziņā gribu Tevi satikt, tad man pie Tevis ir svarīgas darīšanas. Tā kā ne jau velti, ne velti Tavs medību priekšnieks lauzās uz Hodaravu. Tikai Tu, Andrejevič, neparko nevarēsi uzminēt, ar ko es te visu nedēļu kopā braukāju.

Ko es Tevi tā kacinu? Lai notiek — atzīšos: saproti, driz vien mēs te sacelsim lielu trādiridi! Šovasar ķersim bebrus! Jā, jā, bebrus! Un Tu nemaz nebrīnies, jo tas viss ir patiesība. Tu jautāsi — kā es to visu zinu? Tad nu klausies — kā: no pašas Maskavas pie manis atbrauca Medību saimniecības Galvenās pārvaldes Zooloģiskā kantora pārstāvis Kirils Aleksandrovičs Maļiņins. 3ajā pašā kantori viņš vada sagādes un realizācijas nodaļu. Izrādās, ka šis kantoris apgādā ar savvaļas zvēriem un putniem visas mūsu zvērnīcas, zooloģiskos dārzus, parkus un virkni citu iestāžu. Maļiņins atbraucis pie mums ar nolūku organizēt, bet pēc tam ari vadit bebru reaklimatizāciju, kurus mēs (iedomājies tikai!) tad nu ķersim. Ķā ir, Andrejevič, — vai priecīgas ziņas, ko?!

Pašlaik Maļiņins aizbraucis uz Minsku, lai ar republikas priekšniecību saskaņotu bebru ķeršanas vietas. Viņš aizvedis ari vietējo mednieku sarakstu, kurus mēs kopīgi izvēlējāmies šim darbam. 3ajā sarakstā ierakstīju ari Tevi. Tā kā gatavojies, jo Tu būsi brigadieris. Tev iedalīts iecirknis, kurā ietilpst Proņas upe ar pietekām un tuvējiem purviem un ezeriem…

Ķeršana sāksies no 15. jūlija. Uz šo laiku Tev jāsagatavo laiva un bebru ķeršanas ietaises. Sameklē, protams, sev uzticamu pārinieku. Iepriekš neaizmirsti apsekot Proņu un ezerus, siki jo sīki izpēti bebru apmešanās vietas un pie viena aplēs, cik pavisam bebru tur uzturas.

Tikai, pielūko, neiedomājies atteikties, jo kāpēc tad esmu Tevi ierakstījis bebru ķērāju sarakstos?! Esmu pārliecināts, ķa Tu pieņemsi manu priekšlikumu, jo šis darbiņš Tev ir pa kaulam — Tu ar to tiksi galā, tas nekas, ka esi invalids. Ja nevari, paņem sev pailgā ari dēlu. Un skaties, lai viņam arī būtu mednieku apliecība, citādi nepielaidīs pie ķeršanas. Tas ari viss. Ja būsi rajonā — iegriezies.

Ar sveicienu Mihaļkovs.

Protams, tāda vēstule uz visātrāko jāaiznes tēvam. Tā taču nebūs, ka viņš atteiksies no šī priekšlikuma. Gluži otrādi — tas viņam būs liels prieks!

—   Šis Mihaļkovs atradis āliņģi, — māte satraukti ierunājās, — un grib tajā iegrūst ari tavu tēvu. Tā man vēl tikai trūka, lai viņš iekrīt kādā akacī, pa purviem un ezeriem trenkdamies. Vai viņiem maz prāts galvā — bebrus taču nedrīkst ķert, kamdēļ jākrauj sev virsū tāds grēks? Lai tikai viņš ir ar mieru braukt uz bebriem, tad, kā es te stāvu, plīkšžvīks visu prom — ne pirkstiņa nepieduršu ne pie mājas darbiem, ne itin nekur …

Mihaļkovu es pazinu jau sen, biju viņu redzējis pat vairākas reizes. Atceros, ka viņš arī šoziem bija iebraucis pie mums — toreiz, kad gatavojās vilku medībām. Taisnība, toreiz mūsu mežā tos nepaguva iežogot ar karodziņiem — tie aizbēga. Astoņiem sadzina pēdas tikai pēc nedēļas jau aiz Sožas upes, taču tēvs uz turieni negāja — par tālu bija. Mednieku un makšķernieku biedrības rajona priekšsēdētāja amatā Mihaļkovs laikam bija jau trešo gadu. Ar mums viņš bija pazīstams jau kopš pirmskara laikiem — toreiz Slaugaradu vēl sauca par Prapoisku un mans tēvs tur strādāja par ugunsdzēsēju.

Fermā tēvs skaldīja malku. To viņš darīja tādēļ, lai apsildītu sargbūdiņu un vienlaikus uzvārītu katlā ūdeni, ar ko no rīta padzirdināt teļus. Vēstuli viņš nelasīja, tikai pajautāja:

—   No kā tā ir? — Un garāmejot pameta acis uz aploksni. — Hm… Mihaļkovs raksta. Labi izlasīsim. Aiziešu tikai uz pūni un paskatīšos, kas tur šodien notiek — varbūt atkal sliktas saites, tad jau govis līdz šim laikam slamstās pa pūni. Saliec tikmēr malku, kamēr atnāku atpakaļ. — Un viņš aizgāja.

Es turpināju skaldīt priežu pagales.

Varbūt pēc kādas pusstundas tēvs atgriezās pie sargbūdiņas. Pret slieksni notīrījis mēslus no kirzas zābakiem, viņš kārtīgi aizvēra durvis, lai vējš tās neatrautu vaļā, piegāja pie ūdenstrauka, atgrieza vaļā krāniņu un, noņēmis cepuri ar melnu ādas virsu, palika zem krāna muti —

sāka dzert ūdeni. Pēc tam viņš atliecās, aizgrieza ciet krāniņu, pagājās pa sargtelpu un pameta skatienu uz malku, ko biju sanesis iekšā un salicis pie krāsns.

—   O-o, te vēl rītdienai arī pietiks. — Viņš pabāza roku aiz krāsns. No turienes izvilka sveķainu puspagali, saplēsa to skalos, kurus pēc tam kārtīgi salika krāsnī, bet visapkārt vainagā savietoja klēpi malkas. — Tagad aizkurināsim, tad būs miers. — Viņš turēja rokā un ilgi grozīja zarainu priežu bluķēnu, kuru tā arī nebiju pievārējis — nevarēju pārskaldīt.

—   Tev taču vajadzēja cirst šajā vietā, redz, starp zariņiem. Un nevajag skaldīt no resgaļa puses. Bērza pagales — tās plīst viegli. Bet šito čakārni vienā ņēmienā pārskaldīt nevar. Ē, liela bēda — sadegs! — Viņš nolika pagali malā, izvilka no krūšu kabatas spožas šķiltavas, uzčirkstināja, un deglītis tūdaļ uzliesmoja. Tēvs aizdedzināja sveķainos skalus.

—   Cik reižu jau esmu Mikicjonakam teicis, lai nomaina ķēdes. Bet viņš visu laiku kaut ko gudro un pārgudro: sasien posmus ar drāti, savelk ar knaiblēm un atkal kar govij kaklā. Tā vai žņaudzas nost — ķēde par īsu. Tā tikmēr skurina galvu, kamēr drātiņa pušu. Skaidrs, ka tā skrien izlēkāties pa visu pūni. Ej nu dzenies tagad tai pakaļ, ķer rokā to ragaino blandoņu. Šodien Buržujiene bija norāvusies. Bet viņai ir tīrās dakšas, nevis ragi, — tā vien pielūko, ka pārdurs sānus. Nē, tāda mocīšanās nekur neder. Ja viņš ir ķēdes izsaimniekojis, lai tad pērk jaunas, tālab viņš ir fermas pārzinis. — Tēvs sāka tīt kazaskāju. — Labi, lasi vēstuli. Ko viņš tur sagudrojis? Varbūt izsauc uz kādu konferenci.

—   Nē, viņš raksta par bebriem.

—   Labi, labi — lasi! — Viņš aizsmēķēja kazaskāju pie liesmas, kas jau sāka pārņemt malku. — Lasi! Tas ir kas jauns, ja par bebriem.

Es nolasīju vēstuli. Tēvs iesmējās un apdzēsa smēķi.

—   Redzi nu. Draugi neaizmirst! Vēl jau līdz tai ķeršanai tālu — jāgaida divi mēneši, — viņš palēnām iesāka. — Tātad gatavosimies? Kamēr nav par vēlu, kaut kā būs jānocīlē tā vilcene, nevar zināt, vai arī jaunais metiens nebūs jādabū rokā. Arī siens jānovāc…

—   Kur mēs ņemsim laivu? — es iejautājos, jo šī problēma mani uztrauca visvairāk.

—   Laivu? Plēsīsim kārklu mizas, nodosim veikalā un nopirksim laivu!

—   Ja nu mēs paņemtu Ivana laivu? — es minēju iespējamu variantu.

17

—   Ivana? To graustu? No tās tikai dranckas paliks pāri, ja kraus mašīnā un vedīs simt kilometru. Nē, laivu vai nu nopirksim, vai arī uztaisīsim paši. Tikai ar to naudu… Kur lai to ņem, par to tagad abi

2 — Bebru vietās

pagudrosim. Vakar es dažus rubļus noskatīju, bet tie vēl jādabū rokā. Rītu, kad pārnāksim no medībām, ņemsim un ķersimies klāt pie šiem jautājumiem, ko? Saaģitēsim Zeņu, Koļu …

—   Vai tikai jūs nedomājat vilkt laukā to rāmi, kur sirseņi? Tur, kur es dabūju pa pieri un domāju, ka āmurs nomucis no kāta, kad jūs sitāt nost uzgriezni. Vai tā? — es apķēru, jo ne jau vienu reizi vien mēs bijām grasījušies ķerties tam klāt pa īstam. Pat sirseņus izkūpinājām, lai tie mums netraucē, kamēr strādājam; un man uz sirseņiem bija naids — tik sāpīgi tie kož …

—   Kāpēc ne? Es pat esmu izdomājis, kā visu izdarīt. Galvenais — izdabūt rāmi no vietas. Tu redzēji, kādu domkratu es pārnesu? Kā tu domā — kāpēc man tas bija vajadzīgs? Jāķeras tikai klāt, pēc tam uzgāzīsim rāmi uz paliktņiem, un aizies kā pa sviestu. — Tēvs pacēla manu nesaskaldīto bluķēnu un iemeta krāsnī. Ap viņa roku salaidelējās dzirksteļu spiets. — Redzi, iznāk, ka nemaz nav jāskalda — sadeg tāpat! Te sadegs itin viss — padod tikai. Pat apšu āpsītis, — tēvs iesmējās.

Skatos uz viņu un nesaprotu — kāpēc «apšu āpsītis» un galu galā kas tas tāds par āpsīti — no apses? Pārjautāju, jo man aizdomas, ka te kaut kas nav īsti tā, kā vajag.

—   Kas tas ir — apšu āpsītis?

—   Vai tad tu nezini? Varēji pajautāt Judiniem. Patiesībā nē, viņi taču mācīja Zeņiku, nevis tevi.

—   Kas par to?

—   Kas? Viņi īrēja istabu pie Hriscinas. Bet pēc kara skolotājiem nebija tā, kā, tagad — gatavu malku nepiegādāja, vajadzēja pašiem sarūpēt. Toreiz es strādāju par mežsargu. Eju gar Maidanu, bise pār plecu. Dzirdu — mans suns ierejas. Ieklausos — rej uz cilvēku. Pagāju mazu gabaliņu, satiku Judinu. Viņam cirvis rokā. Prasa: «Andrejevič, iesaki, kur te ir sveķaini koki?» Es jau sen biju noskatījis sausokni ar āpsīti. Tam āpsim kādi divi metri, sveķains! Es viņam saku: «Tepat pāri ceļam — pa labi. Tur stāv pamatīgs sausoknis — iznāks vezums malkas un sveķi veselam mēnesim.»

Judins patencināja un aizgāja pa labi, bet es — savu ceļu.

Viņš pārnācis mājās un lielījies: «Mežsargs man norādīja pamatīgu āpsīti. Tiesa, bez zāģa bija pagrūti, ar cirvi dabūju pamatīgi nokapāties! Rīt paņemšu zirgu — vedīšu malku mājās. Bet tas āpsītis gan makten labs — sveķi tā spiedušies laukā, ka notecējuši gar visu stumbru. Tik tikko varēju atstiept, mugura slapja — kā no cepeškrāsns. Bet āpsis — vienreizējs, brīnišķīgi iekuri, taisni kā vajag! Mēnesim pietiks.»

Hriscina nopriecājusies: «Nu nē! Mēs to āpsi iekuriem nedosim. Petroleja mums galīgi izbeigusies un arī veikalā nav. Labāk āpsīti izlietosim krāsniņai: pārzāģēsim, sīki, sīki saskaldīsim un dedzināsim pa vienam sveķim.»

Nākamajā rītā Hriscina paskatījās uz «sveķu āpsīti», ko viņas īrnieks atnesis, un… ap pusdienlaiku jau visi Hodaravā zināja, ka Judins no paša Maidana atstiepis uz muguras ķērpjainu apses bluķi. Domājis, ka sveķenis, bet nav zinājis, ka ir tāds ķērpis, ēde, slimīgs uzaugums — mežs taču arī slimo.

Hriscina atskrēja pie mums un stāstīja, un nepavisam man neticēja — domāja, ka esmu Judinu izjokojis. Bet tas, savādnieks, izrādās, līdz sausoknīm nemaz nav nonācis, uzgājis virsū zaļai apsei un nospriedis, ka tā arī ir tas sausoknis. — Tēvs paņēma vēstuli, pārlocīja uz pusēm un noglabāja krūšu kabatā. — Ar vārdu sakot, nākamajā dienā Hriscinu un Judinu aizvedu uz mežu. Parādīju sausokni — zāģējiet! Abiem smiekli… v

Redzi, še tev nu bija skolotājs! Nē-ē, pilsētniekus uz šejieni sūta tikai kā par izsmieklu. Laukos ir jābūt pašu skolotājiem: aizbrauc, izmācās un uz mājām — atdot savu pieredzi un savas zināšanas tiem, kuri kādreiz nāks tavā vietā. Bet šitas? Sitas Judins — vai tad viņš var būt lauku skolotājs? Kopš tā laika viņam pielipa palama — Āpsītis. Tā arī aizbrauca ar visu palamu. Labi vien ir, ka pārcēlās, — šeit nepavisam nebūtu iedzīvojies. Ja arī gribētu, visu tāpat apgūt nevarētu — dzīve ir sarežģīta. Pilsētā arī Judins ir kā jau Judins. Bet šeit — ne, šeit nav nekāda pilsēta. Seit, pie mums, jebkurš cilvēks redzams caur un cauri kā uz delnas. Ja viņam gadās veiksme — gods un slava. Toties tad, ja viņš kādā jautājumā nošāvis greizi — cilvēki to neaizmirsīs līdz nāvei. Pieņemsim, ja es aizbrauktu uz citurieni …

—   Kāpēc tad jābrauc?

—   Tā, pieņemsim, ka es aizbrauktu. Judins taču atbrauca pie mums no citurienes. Labi, aizbrauktu arī es. Kas iznāktu? Mani izsmietu, es staigātu starp svešiem cilvēkiem kā mežonis: ne valodas, ne ieražu, un, galvenais, viņu gudrības — nu, ne drusciņas. Bet gudrība — tā vienmēr slēpjas sīkās lietās. Pašu mājās visi sīkumi acu priekšā. Te mēs visi esam gudri… -

Klausos tēvā, brīnos un, protams, ticu viņa prātojumiem. Dzīvi viņš pazīst tā, ka lai dievs dod katram tā pazīt! Neviens vēl man par dzīvi, tā nav stāstījis. Grāmatās dzīve nav tāda: droši vien tas, kurš tās rakstījis vai raksta, dzīvo citu dzīvi — savējo. Tomēr, kad tēvs pastāsta, vari būt drošs viss patiešām tā arī bijis, tieši tā bijis!

VILCENES MEDĪBAS

Pavasari ir jauki mežā. Deniņos iesitas blīva skuju uzlieve, acu priekšā trīsuļo dūmakaina rītausma. Kļūst gaišākas un pielīst ar zilgmi spraugas starp priežu galotnēm.

Aiz muguras paliek purva upīte Dzelzīte. Un es, atcerējies, ka šeit kādreiz dzīvojis mans vectēvs Andrejs, jautāju tēvam:

—   Vai mežsargināju vieta tālu no šejienes?

—   Vēl kāds puskilometrs. Kāpēc tu prasi?

—   Gribu paskatīties. Vai tur bija arī aka un pūne?

—   Tur bija avots ar dobtu koka sili — dzirdināja zirgus. Pamatīga saimniecība: gan pūne, gan pagrabs, gan pat augļudārzs — viss bija, — tēvs stāsta. Soļoju viņam blakus un brīnījos — cilvēki dzīvojuši tādos biezokņos, taisni neticami. Tēvs risina savu stāstu tālāk: — Seit dzīvoja trīs mežsargi un virsmežsargs. Tiesa kas tiesa, visi viņi nebija ģimenes cilvēki. Sieva bija virsmežsargam, nu, un tavam vectēvam arī.

Drīz vien mēs iegriezāmies sīkā krūmājā, pēc tam mums nostājās ceļā necaurlienama biezokņa — vienas egles vien: mazās — līdz krūtīm, lielās, liekas, — līdz pašiem mākoņiem. Beidzot izlauzāmies uz kvartāla stigas, kas pa pusei aizaugusi ar krūkļiem un avenēm. Te līčločiem aizvijās taciņa.

—   Beidzot esam klāt. Tu te kaut kur apsēdies, — tēvs izrīko un skatās visapkārt, lai izraudzītu ērtu slēptuvi. Ir jau uzaususi krietna gaisma. Tāpēc viņš tā steidzas. — Sēdēsi zem šīs pašas kuplās egles.

Včjš pūtīs taisni uz tavu pusi. Seit taču vilcenei īstais ceļš! Ek, esam nokavējušies … Tu skaties abām acīm, tiklīdz tā parādīsies — tēmē tai tieši zem kreisās lāpstiņas un nesteidzies: tēmē labi lēni. Neaizmirsti, ka renkuļi ir labajā stobrā, bet rupjās skrotis — kreisajā. Vispirms šauj ar labo strobru, pēc tam uzbliez nopakaļ ar skrotīm. Sāc nu — pielādē, lai es redzu, lai neiznāk kā Scjapanam Trusam — šauj vilku ar pīļu skrotīm, bet tas ir nedomā gāzties, vienā mierā skrien prom pa taciņu. Labi, tu skaties, uzvaktē! — Viņš devās uz blakus kvartāla stigu, lai no aizmugures, kā viņš bija nospriedis, paņemtu vilcēni uz grauda.

Es sēžu zem egles. Cieši ielūkojos katrā krūmiņā. Saule jau sāk nožāvēt rasu. Visa stiga izgaro miglu un nav tik viegli pārskatāma. Vilcene aizvien vēl nerādās. Manī jau mostas neuzticība pret tēva nodomu — vilcene pa stigu neies, jo viņa jūt cilvēku pa gabalu.

Man ienāca prātā, kā mēs ar tēvu patērējām veselas piecas dienas slazdu bedrei, kuru gatavojām vilkiem, — to'reiz, tūlīt pēc kara, tie klaiņoja taisni bariem. Pat toreiz viņi negribēja riskēt: visa mūsu ēsma tā arī palika neaiztikta. Un šajās lamatās, izņemot Zuļiku, kuru kaimiņiene Auhimja bija padzinuši no mājas, jo tas kodis nost cālēnus, neviens cits neiekrita.

Pēkšņi… Es gluži vai pietupos: liekas, pat asinis un domas sastinga, — krūmos kaut kas pavīdēja. Pēc tam — hop! — uz takas. Dieviņ manu — zaķis! Sapinkājies, noplucis: spalva savēlusies pinkuļos un purinās — viņš met spalvu. Greizacis tup uz stigas un kustina ausis. Taisni brīnums: šis arī no ausīm met spalvu — tās gluži plikas saslietas uz augšu, var kaķeni no tām taisīt.

Pēc brītiņa pavisam mazu gabaliņu no manis izļepatoja un notupās uz takas cits garausis. Sis jau bija drusku prāvāks. Droši vien mātīte. Arī zaķumāte bija neglīta un tieši tāpat kustināja ausis. Ko tas varētu nozīmēt?

Kā par spīti tieši šajā brīdī tālumā uz stigas parādījās tēvs. Viņš atgriezās no sava slēpņa. Vēl labu brīdi zaķi tupēja mierīgi. Pēkšņi tēviņš saspicēja ausis — o, nē, no tām nepavisam neiznāktu kaķene, bet gan lokatora antena! — un ielēca no stigas krūklājā. Zaķumāte tam pakaļ.

Arī es atstāju savu slēpni un izgāju uz taciņas.

— Kā nu ir? — tēvs jautāja tieši no tās vietas, kur nupat vēl bija tupējuši zaķi. — Nogulēji?! — Viņš vērīgi nolūkojās sev pie kājām.

Ek, tu — žāva! Iznāk, ka vilcene pagājusi garām — re, kur rasa notraukta. — Pēc tam smiltīs, kas dzelteni spīdēja taciņas malā, viņš ieraudzīja zaķu pēdas un vīlies teica: — Zaķis aizcilpojis. Es jau domāju, ka viņa.

—  Zaķi! Viņi bija divi! — man paspruka.

—   Tik tuvu? Un tu nešāvi — izturēji?

—   Kas noticis? — es saausījos un domāju: «Vai patiešām viņš mani bārs?»

—   Tas, ka esmu pareizi izvēlējies. — Es nesapratu tēva vārdus. Viņš tūdaļ paskaidroja: — Oho, ja šos zaķus būtu tik tuvu ieraudzījis kāds no mūsu hodaraviešiem, tas nekādā ziņā nebūtu nocieties, bet bliezis virsū! Skaidrs?

—   Ā-ā. — Man prieks, ka tēvs ir manā pusē. — Kāds tam, tēt, sakars ar izvēli? — mani mocīja ziņkāre.

—   Ar izvēli? Atceries, kā mēs kādreiz trijatā gājām lapsu bedri rakt? Zeņiks arī bija kopā ar mums. Toreiz es visu laiku domāju, kuru no jums ņemt sev par palīgu, tā sakot, — par savu kreiso roku. Toreiz ļāvu jums abiem šaut.

—   Atceros! Mēs šāvām dēlītī. Es trāpīju ar septiņām skrotīm.

—  Tieši tā! Kāpēc trāpīji tu, nevis Zeņiks? Viņš taču vecāks, ari agrāk bija šāvis, tu zini!

—   Varbūt viņam bija tukša patrona?

—   Nē. Patronas bija vienādas.

—   Nezinu.

—   Kad nospiež gaili, viņš samiedz acis. Tu uzreiz — pliukš! Tu negaidi šāvienu, bet viņš par to vien tikai domā.

Mēs nogriezāmies, un pēc dažiem metriem tēvs apstājās.

—   Vai dzert negribi? — viņš jautāja.

—   Ai, avotiņš … Pat ar grodiem! Mežā tomēr kāds ierīkojis. Cik dzidrs ūdens! — es brīnījos.

—  Es katru gadu avotiņu pielaboju un iztīru.

—   Tad jau šeit dzīvojis vectēvs?

—   Tā iznāk, ka šeit. Tur— tajā vietā — bija sakņudārzs. — Viņš ar roku norādīja uz klajumu mūsu priekšā. — Tur bija mājiņa jeb, kā tu saki, mežsargmāja. Tur, kur aug vērmeles, bija pūne. Es labi atceros: sienā tai no vienas vietas bija skrošu caurumi. Dažkārt sanāca mežsargi un sāka noskaidrot, kuram bise trāpa ar mazāku izklaidi. Tai bisei, kas ir tev, stobri vēl no mūsu pištungas. Kas par stobriem! Nonesīšu Mikitam, lai piemeklē tiem kārtīgu lietaskoku un uztaisa laidni — bise nebūs ne par matu sliktāka par veikalā pirkto.

Pie sava krusttēva Mikitas .vienotru reizi esmu bijis. Viņš Bakavas sādžiņā dzīvo pie Sožas. Cilvēks ar zelta rokām! Labākais apkaimes ieroču meistars. Un kaislīgs mednieks.

Taisnība, tēvam visai nepatīk iet pie viņa ciemos. Parasti viņš iet tikai tad, ja Mikita uzaicina viņu uz kādām pārrunām.

—   Šie stobri ir no paša vectēva pištungas? — Man tā šķiet, ka viss, par ko tēvs stāsta un kas saistīts ar manu vectēvu Andreju, noticis sensenos laikos. Kādi gan stobri varēja saglabāties pa tādiem juku laikiem! Tomēr saglabājušies gan! Nesen tēvs pārnesa šo pārtaisīto pistongu šauteni no Usohas.

—   Ja viņš, tavs vectēvs, nebūtu aizbraucis uz Sibīriju, vai gan tad mēs visi kopā neietu medībās? Tas, ka viņš pārcēlās … Toreiz visi mūsējie aizce|oja — paliku es vienīgais. Mārša atgriezās atpakaj, apprecējās, tā arī iesēdās Trasļivecā, jo tur dzīvoja viņas Zahars. Mikita atgriezās un, kā rādās, ir pamatīgi ieracies Bakavā —• viņam tā vieta briesmīgi patīk, Soža pie durvīm. Un nekur vairs nedzenas. Zini, upe ir liela lieta. Šeit, mūsu Hodaravā, arī ir labi, tikai upīte patālu. Man tas īsti nepatīk. Pārceltos es arī, bet, lai kur esmu pabijis, labāka kakta par šito tā arī neesmu atradis. Reiz bija ienācis prātā izrauties uz Slaugaradu, tikai Ieva nelaida — iespītējās. Ek! Lai arī bez upītes, tik un tā mums darba pilnas rokas. Visus zvērus vadājam kā saitē piesietus!

Tēvs mīl pajokot, un es viņu saprotu: laikam bez jokiem nedrīkst dzīvot. Tie noveļ no sirds ikdienību, izrotā to ar smaidu un laikam jau iedvesmo uz ko dižu un pareizu.

—   Vectēvs taču arī dzīvoja Usohā? — es klaušināju tēvu.

—  Viņš tur nopirka māju un pārcēlās prom no Dzelzītes. Tikai vēlāk, kad sāka piešķirt zemi, apmetās uz dzīvi Hodaravā. Uzcēlām pamatīgu māju — ģimene bija, ak dievs, cik liela! Te uzauga arī bērni — Pilips, Mikita, es. Protama lieta, ne jau viņš viens pats vicināja cirvi. Liekas, bija īstais laiks sākt dzīvot, kad, kā par nelaimi, nomira mana māte. Nebija vairs nekādas izejas.

Dabūju dzirdēt no tēva stāstu par manu vectēvu Andreju Parfenaviču, kurš pēc sievas Marjas Auhimaunas nāves nodzīvojis vienatnē mazāk par gadu. Reiz, paēdis brokastis, viņš izgājis no mājām. Tikai pēc nedēļas kādu vakaru pārradies. Viņš nebijis viens — no Rigaļinas, tālas aizmēza sādžiņas, pārvedis līdzi sievu — kaulaino Arinu, kura ap to laiku jau bija pārdzīvojusi savu otro vīru. Te nu Arinai pienākuši jauni prieki — vecais Andrejs bija pieteicies būt par viņas trešo vīru.

Jauna slota tīri slauka. Tas patiešām ir tā. Pamāte Arina ne tikai «slaucīja». Un ne tikai rībināja katlus pie plīts — nē! Drīz vien viņas lūkšas nesodīti dancoja pa vedeklas muguru, pa pameitu Hriscinas un Lisavetas rokām un padēlu Garasima un mazākā — Pauļika — stilbiem, visi viņi dzīvoja tēva pajumtē.

Tiklīdz pamāte ieraudzīja, ka kaut kas nenotiek pēc viņas prāta, tā sāka drebēt pie visām miesām — šķiet, ka grabēja visi viņas kauli, pēc tam viņa uztrausās uz krāsnsaugšas un tur nu kladzināja, vārījās kā putras katls un stenēja, raidīdama burvju vārdus uz savu pāridarītāju. Vecais Andrejs viņu atbalstīja — kā nekā tomēr sieva! Izjuzdama svešās mājās brīvas rokas, viņa tad nu plosījās. Vai tas kur redzēts, ka pamāte» un vēl ar tādu raksturu un pieredzi, kaut par pussoli piekāptos padēla sievai? Nu nē-ē!

—   Tu redzi, kā ķēķis piesešķējis? — viņa urdināja veco. — Tas tač ir viņas, vedeklas, darbs. Garass jānošķir nost!

—   Kā lai viņu nošķir? — vectēvs Andrejs mēģināja iebilst. — Tie ir mani bērni. Mani, nevis sazin kādi! Lai tad arī dzīvo pie manis, kur lai viņus nošķiru?

—   Lai iet, kur grib. Ja mēs gribam dzīvot mierā un saticībā, tad tev jāizdomā un tie jānošķir!

Pievakarē, izslaukusi govi, Arina sāka rīkoties ar pienu. Pielēja šaurkakla podus un noglabāja pieliekamajā kambarī aiz atslēgas. Tieši tobrīd pamodās mazmeita Ņina — tā paša Garasa meita, kuru pamāte bija izdomājusi nošķirt. Mazmeita piegāja pie vecāsmātes un palūdza «piemu».

Arina viņu prom neraidīja, bet piena vietā Ņina saņēma līdz malām pilnu bleķa krūzīti — cik vecāmāte Arina laba! — ar slaucenes saskalām. Taisnība, šo skatu pats savām acīm dabūja redzēt padēls Garass. Viņš piecēlās no guļvietas, kas atradās pie krāsns, un bija spiests uzlauzt, atslēgu, lai iedotu meitenei padzerties. Viņš to izdarīja pamātes acu priekšā. Ja viņa nebūtu palēkusi sāņus, viņš būtu ar saskalām tai piešļācis pilnas acis, bet tagad tikai saslapināja peizakus un veikalā pirkto smalkvilnas jaku …

Arina veselu nedēļu rībināja virtuves piederumus, pukstēja un klukstēja. Arī šoreiz viņa savu panāca — vecais Andrejs piekrita visiem viņas noteikumiem un bija spiests dēlu nodalīt. Bet arī ar to viņai vēl bija par maz. Atkal viņa pastāvēja pie sava — lai nekas netiktu dots līdzi, lai viss paliktu viņai.

Skaidrs, ka bez tiesāšanās viņi neiztika. Jaunie saņēma mājas piebūvi. Tikai par šo laimi viņi ilgi nedabūja priecāties: drīz vien vecais Andrejs aizbrauca uz Sibīriju. Mājas kopā ar piebūvi un pūni, pagrabu un dravu tika pārdotas. Jaunajai ģimenei vairs nepalika nekas — taisni kā tajā sakāmvārdā: bez mājas un mantas.

Pagāja daudzi gadi. Pamāte Arina vairs nebija pamāte — vectēvs

Andrejs nomira. Viņa izpārdeva visu saimniecību un atkal atgriezās Rlgaļinā.

Mēs ar Ievu palikām un sākām būvēties. Atceros, nopirkām tadu i liliju kā šķūneli, uzcirtu tai sienu — sāka izskatīties pēc mājas. Strādāt i/naca tā: pa nakti ganu zirgus, bet dienā plēšos ap māju. Pēc tam jauno māju iesvētījām. Ja ir pašam sava māja, tad ir pašam sava saimniecība! — tēvs stāstīja.

—   Ir nu gan tas vectēvs… Tomēr aizbrauca. Liela dūša — uz Sibīriju!

—   Viņš meklēja labāku vietu un auglīgāku zemi. Piedevām viņš te daudzus nevarēja paciest. Tolaik šeit bandītu — lai dievs nedod! Viņu atvases vēl tagad noslēpušās un palikušas. No kurienes tad kara laikā tik daudz policaju būtu uzradies? No bandītu celma vairojās — no turienes! Mežsargam ir daudz draugu, tomēr nedraugu vēl vairāk.

—   Kā tas ir?

—   Kā? Teiksim, bija tāds Dzjomids. Viņš arī kādreiz dzīvoja Dzelzītē — strādāja par mežsargu. Slepus viņš pārdeva kokus no citu apgaitām. Bet tavs vectēvs ņēma un šos zagļus savā apgaitā noķēra. Tie skaidri pasacīja: «Dzjomids mums atļāva — šī taču viņa apgaita.» Par to tad Dzjomidu atlaida no mežsarga vietas. Viņš to nespēja paciest — skaidrs, ka viņam sakrājās dusmas. Viņu paņēma armijā, bet tas nozīmē, ka jādodas uz fronti. Viņš no frontes aizbēga un atvilkās uz Usohu. Iegāja pie Jurkas Nadzjuškas, tas piedzirdināja viņu un arī pats apdzērās. Abi gāja pa ielu. Dzjomidam līdzi šautene. Viņi šaudās un klaigā: «Ejam šaut nost Andreju!» Mārša bija vakarēšanā pie ratiņa. Viņa kopā ar meitām izskrēja uz ielas — pameta gan vērpjamos ratiņus, gan vārpstiņas —, klausījās, kas tur šaudās un klaigā. Mārša visu dzirdēja un neticēja savām ausīm. Meitas viņai teica: «Skrej uz mājām, Dzjomids grib nošaut tavu tēvu!»

Pārskrējusi mājās, Mārša kliedza nebalsī un vaimanāja: «Tēti, tēti, bēgsim ātri prom — Dzjomids nāk šaut tevi nost! Ātri, ātri, viņš tūlīt būs klāt! Vai dzirdat — šauj …»

Visi aizbēga no mājām. Bet skolotāja — mūsu īrniece, es viņu labi atceros — palika istabā. Vēlāk viņa pastāstīja:

«Istabā ienāca Dzjomids un prasīja: «Kur Andrejs?» Es atbildēju: Nezinu.» Tad viņš sāka mani lādēt un šāva ar šauteni griestos.» Dzjomids tā bija pārbiedējis meiteni, ka arī tā esat metusies bēgt — izlēkusi ara pa logu.

Nedabūjis rokā tēvu, Dzjomids no mums devies uz vakarēšanu jeb, ka tagad saka, uz sanākšanu. Sanākšana bijusi pie Ļaksandras Rihveikas.

Dzjomids iegāzies istabā un pavēlējis visiem celties kājās. Tikmēr pats meklējis, ar kuru viņš varētu izrēķināties, kas viņam minis uz varžacīm. «Ā-ā!» Viņš ieraudzījis aktīvistu Daņilu Markavu. «Boļševiks!» Daņila — zem galda! No turienes viņš palīdis zem sola un aizrāpojis līdz durvīm. Tā nonācis Dzjomidam aiz muguras. Uz sola bija sasēdušies daudz cilvēku, un tāpēc Dzjomids nebija varējis ieraudzīt, kā viņš aizlīdis prom. Daņilas budjonovieša cepure gulējusi uz galda, un pie tās — sarkana lente. Stāstīja, ka Dzjomids skatījies uz šo lenti un seja viņam piesarkusi gluži vai lentes sarkanumā. Piesārtis viņš pacēlis šauteni un jau gribējis izšaut uz galdapakšu, bet tieši tajā mirklī Ļaksandra — hop! — no krāsns viņam virsū. Saķērusi aiz šautenes un pasitusi stobru gaisā. Dzjomids izšāvis, un lode ieskrambājusi vērbaļķi. Te arī Daņila klupis viņam virsū, izrāvis šauteni no rokām un ar durkli — žņirkt! — vēderā! Dzjomids tā arī sabrucis. Nākamajā rītā nomiris. Viņu iecēluši ragavās un visi — daudz ļaužu piedalījies — taisnā ceļā aizveduši uz purvu un tur izgāzuši sniegā.

—   Kā — tā arī nevienu netiesāja?

—   Kā ne — izmeklēšana bija. Atbrauca izmeklētājs, nopratināja un izrāja par izrēķināšanos. Šķiet, Daņilam piesprieda gadu nosacīti — ar to arī viss beidzās.

Mēs gājām garām āpšu alām. Tēvs nez kāpēc vēroja ceļu un, liekas, kaut ko nevarēja atrast.

—   Vai meklējat kādas pēdas?

—   Saki nu viens — laikam āpša te vairs nav. «Ā-ā, redzi tikai — tēvs meklējis āpša pēdas. Katrgadu te dzīvojuši āpši — vai šogad to te nebūtu?» — Nemaz negribas ticēt, ka šogad varētu nebūt. — Viņš bija nobažījies. — Iesim un paskatīsimies: pārbaudīšu pats sevi, — katru gadu viņi taču šeit bija apmetušies.

Mēs nogriezāmies pa labi.

Smilšaina zemes kumpa ar milzīgi garām priedēm. Priedes gludas un resnas, ar slaidiem tumšas kaparkrāsas stumbriem. Kāds zinātājs tās, protams, būtu nosaucis par masta priedēm. Šeit viņas tādu kuģi nedabūs ne redzēt — kāds mājamatnieks paklusām nozāģēs, pārtaisīs šķindeļos un pārdos kādam uz Cerikavu vai Slaugaradu — teiksim, tam, kurš būvējas, kuram tie vajadzīgi, kā ēst. Un uzsitīs tādu cenu, ka dievs nedod. Acīgi un izmanīgi zeļļi zina, kas un kā. Mežā ir tā: viens dzīvo apzinīgi, otrs prāto, meklē labumu un blakus ienākumus. «Mežs ir liels,» šis otrais domā. «Manam mūžam pietiks.»

—   Tēti! — es steidzos pasacīt. — Re, slazdi uzvilkti — tieši alā. —

P/ils esmu uztraucies: labi, ka mums nav līdzi suņa — ja tas līstu alā, nlt ii slu nost ķepu.

Tēvs pienāca pie manis. Izvilkām slazdus. Pēcāk atradām vēl trīs. l/nak, ka tie uzstādīti nesen — cerībā, ka vienos no tiem āpsis iekritīs, lv.id atgriezīsies no barības meklējumiem.

—   Kam šie dzelži varētu piederēt? — tēvs ilgi lauzīja galvu. — Ahā, redz, kuram — Miškam! Vienīgi viņam ir tāda drāte! Tie ir viņa dzelži, \iua! Zemiskais cilvēks, viņš āpšus nīdē. Pērn taču arī to bebru, kuru l< diis saspieda un kuru pusdzīvu mēs nocēlām no ledusgabala, arī to viņš noķēra. Redzi tikai, kāds viņš ir! Mēs izglābām zvēru no nāves, ai kopām un aiznesām uz Strautu, bet Miškam tas nebija nekas, ka tas Ir iets dzīvnieks, — ņēma un nošāva. Kurš cits, ja ne viņš: tās taču viņa /abaku pēdas. Es jau domāju, ka savairosim Strautā bebrus, lai tie dzīvo, l ur tiem gan barība, gan ūdens visam mūžam. Kur tu savairosi, ja tepat blakus dzīvo nepiepildāms cilvēks …

—   Stāsta, ka Miškam esot tuberkuloze? — es ierunājos, jo biju d/irdējis, ka viņš dabūjis pat otrās grupas invalīda dokumentus.

—   Pierāvies, blakte tāds, ielīdis šķirbā. Var būt, ka viņam ir tuberkuloze, piķis viņu zina! Vajag ar tā iznākt, ka viens karo, bet cits tikmēr • laigā švītīgos policajos. Viņš taču, šis Miška, kad paņēma mūsu ermoņikas, uz tām bieži spēlēja vāciešu ballītēs. Kā viņš karojis un kā palīdzējis vāciešiem — nezinu, bet to, ka viņš tos uzjautrinājis, — tas visiem zināms. Ar vārdu sakot, bijis viņu roklaiža, pakalpiņš. Ātri gan bija attapies un nolīdzinājis savu vainu. Tagad mūsu valsts viņam pat naudu maksā, pensiju dod, žēlo viņu — slims cilvēks taču. Mūsu vara ir laba un līdzcietīga. Kāds svešinieks droši vien neticētu, ka tas patiešām tā ir. liet ir taču tā, ir!

—   Toreiz pie kratīšanas Miška bija paņēmis arī bundžiņas, bet kā tas atkal uzradās mājās? — es jautāju tēvam.

—   Tavs tēvocis, Lūcejas Ivans, tās atnesa — nocēlis Miškam no paša degungala, kad tas gulējis piedzēries. Ermoņikas nebija varējis nospert — tās karājušās viņam plecā.

—   Toreiz Miška vēl bija tāds pašpuika, bet iestājās policajos.

—  Vai nu viņš varēja iet pie partizāniem, ja tēvs kalpoja vāciešiem. I ipēc jau arī to ķēra taisnīga lode.

—   Ja uz Mišku paskatās no malas, tā vien rādās, ka visi viņu ap< < | — viņš izliekas par stulbeni, staigā sameties septiņos līkumos, slims. Bet bija taču gatavais ienaidnieks, — es atkal pārtraucu tēva stāstījumu.

Tagad visi viņi — bijušie policaji — klāsta, ka stājušies policajos spaidu kārtā, tā sakot, bet dažs aiz muļķības vai bērna prātā.

—   Skaidrs, ka bija visādi. Taču Miška tagad droši vien nožēlo —j nevar būt, ka turētu naidu. Bet viņš ir zemisks un nīst cilvēkus tāpēc, ka visa viņu banda ir tāda. Dzīvo arī tādi — kur lai viņus liek?

Jā, dzīvo. Strādā tāpat kā visi, ir vienlīdzīgi, tā sakot! Vai tad aizmirsts tas laiks, kad viņi bija citādi — policaji?

Nē, nav aizmirsts. Es vēl tagad atceros to dienu, kad nejauši nokļuvu ienaidnieka lapseņu pūznī — viņu pārvaldē. Jā, tas neiziet no prāta!

Aiz Maļinaukas pie šosejas bija apmetusies policaju vienība. Visi pamatīgi apbruņoti un apmācīti — runāja, ka šī pati vienība spējot noturēt loka aizsardzību ilgāk par diennakti. Šajā vienībā vācieši bija tikai komandieri, visi pārējie — vietējie policaji.

Es gāju uz Maļinauku pie savas vecāsmātes Doņkas, pie krustmātes Mares un Maruses — es nedēļām ilgi ciemojos pie viņām.

Kādu pusdienlaiku krustmātes Mares istabā iegāzās piedzēries poln cajs un pieprasīja šņabi.

—   Ūja, Ļaksandr, kur es tev šņabi raušu? Pats jel redzi: nevis dzīvoju, bet dzīvību velku. Šņabis man nav ne prātā, dievgodvārds, Ļaksandr, es nebrūvēju šņabi, — krustmāte taisnojās.

Taču ar atklātu atzīšanos viņa nekādi nevarēja no policaja atkratīties — tam vajadzēja pudeli šņabja! Šņabja nebija. Un viņš krustmāti sodīja: pavēlēja tai «dežurēt» pie viņu pārvaldes — lai tā visu dienu apgādā ar ūdeni viņu garnizonu jeb, kā vēl dēvēja policijas pārvaldi, — «vistukūti». Šāda dežūra tolaik bija briesmīgs sods. Arī atteikties nebija iespējams — pavēle!

Krustmāte pielēja trīs mucas ūdens, uzlika tām virsū vākus — vecu mucu dibenus, lai ūdens neizšļakstās pa čikstu, kas bija noklāts ar žagariem. Es izlūdzos braukt līdzi, un viņa mani paņēma ar. '

Izbraucām laukā no sādžas. Vāja «mongolīte» — ķēvīte ar baltām krēpēm — no visa spēka vilka čīkstošos ratus. Pakaļējais ritenis kūļājās un strīķējās gar tapu, ar stīpu sizdamies pie redelēm. Es stāvēju uz bomja, kas bija palīdis laukā no ratpakaļas, turējos pie mucas un uzmanīju riteni, kas kūļājās, — kaut tikai tas nenomuktu no ass!

Aiz sādžas mūs sagaidīja man jau pazīstamais policajs Ļaksandrs Viņš tik tikko turējās uz kājām — kāds viņu devīgi bija uzcienājis ai šņabi. Policajs kaut ko kliedza. Vai patiešām viņš tā dziedāja? Ķēvīte kā es nopratu, — arī bija sabaidījusies, sāka soļot naigāk. :

Diena bija saulaina. Negribējās ticēt, ka plosās karš un kaut kul mirst cilvēki. Uz šosejas bija troksnis: virs meža peldēja smacīga ur smirdīga sadegušas degvielas smaka, ausīs griezās nepārtraukta mašīnu rūkoņa. Kad mēs nogriezāmies uz «vistukūti», es pats savām acīm ierau(l/.iju bruņotu zaļo tankešu kolonnu un uz katras tanketes baltu kāškrustu.

Vārtus mums atvēra pēc tam, kad sargs piekasīgi bija pārbaudījis pajūgu un mucas. Pagalma dibenā krustmāte apturēja zirģeli. Sakarsuši puiši baltos uzsvārčos — viņi bija norīkoti darbā virtuvē — sāka nesteidzīgi grozīties ap ratiem. Mucas viņi stāvus cēla nost no ratiem un uzmanīgi nesa uz virtuvi.

Pagalma vidū uz laukumiņa vācu pakalpiņi kavēja sev laiku: ar pamatīgu bozi rokā — metru garu bērza vāli — stāvēja resns policajs, bet viņam visapkārt — pārējie no sardzes brīvie karotāji. Katrs izlika kāju ārpus apļa, kura vidū grozījās rešķis, uzmanīdams, kuram nomest uz kājas pudu smago bozi.

Pēc tam tas, kurš nebūs uzmanījies un būs dabūjis sitienu pa kāju, atri sagrābs nelaimīgo bozi, stāsies apļa vidū un gaidīs — nolūkos brīdi, lai zveltu kādam neveiklim un tā, lai arī tam būtu ko pakaukt.

Spēlīte tā nekas — tūdaļ redzams, ka fašistiska.

«PRIEKŠSĒDĒTĀJS UZ PIECĀM MINŪTĒM»

Krievu pirmskara lielgabalu vilcēja rāmi, kuru ielenkumā palikušie karavīri bija nogremdējuši avoksnainā slīkšņā aiz čiksta, mēs tomēr at/edām pie veikala. Taisnība, šim nolūkam patērējām nevis vienu dienu, tā bijām rēķinājuši, bet gandrīz nedēļu.

Viss, ko vien bija iespējams no vilcēja pievākt — atskrūvēt vai atauzt, sen jau bija pievākts. To bija izdarījuši emtēesieši. Atceros viņu ludebekeru. Trīs dienas automašīna stāvēja pie dumbrāja, bet pār paienu visu šo laiku vēlās blīvs, nepārtraukts troksnis, rībieni skanēja »ieži un nevienmērīgi: te dobji kā no zemes apakšas, te dārdoši skarbi iii aizgūtnēm.

Rāmi pārvedām nevis ar kādu kleperi, bet saviem spēkiem — ar mūsu ecum veco paštaisīto ķerru, kurai bija maksima sistēmas ložmetēja iteņi un ratu priekša.

Visjaunākais starp mums bija Koļa, kuram nebija ne septiņu gadu. 'īsvecākais — mūsu tēvs, kuram nebija rokas, — aizritējušā kara invads: vācu mīnas šķemba tam bija norāvusi degunu — pašu galiņu — un -situsi zobus; bija sakapāti arī visi kreisie sāni, bet divas mazas šķemiņas ietriekušās plaušās un iestrēgušas tur uz visiem laikiem. Es tās •dzeju, kad bijām slimnīcā uz rentgenu — tēvam bija vajadzīga izziņa ivaliditātes komisijai, bet mani pārbaudīja pēc saaukstēšanās. Medicīnas māsa aizstājās man priekšā un nosedza aparāta ekrānu. Es domāju: «Kāpēc viņa man neļauj paskatīties uz tēva krūšukurvi?» Ātri apgājis māsiņai apkārt, pieplaku pie ekrāna: tieši plaušās melnēja divi punktiņi — gluži kā nulles izmēra skrotis. «Kas tas varētu būt?» es nodomāju. Kad tēvs sāka ģērbties, es piegāju viņam klāt un pieskāros pie krūtīm tajā vietā, kur biju redzējis punktiņus, un jautāju:

—   Tēti, vai šajā vietā tev nesāp? Un saki, kāpēc ārsts izlikās, ka tur nekā neredz?

Atceļā tēvs man atklāja, ka plaušās viņam palikušas mīnas šķembas •— operējot tām nav varējuši piekļūt klāt. Piedevām viņš vēl palūdza, lai mājās par to nevienam nestāstot.

Jā, es klusēju un neatklāju viņa satraucošo noslēpumu. Tikai aizvien . domāju par šīm melnajām «skrotītēm» — tās taču pavisam tuvu pagājušas garām sirdij. Viņi bija varējuši… Nē, nē! Tās nebija skārušas sirdi, un nāve atkāpusies!

Beidzot atsteberēja uz kruķiem veikalnieks. Viņš nesteidzīgi atslēdza durvis un atvēra tās līdz kājai vaļā. Pēc tam pienāca pie mums, brīdi pastāvēja, padomāja kādu savu domu, tad painteresējās:

—   Kā tad tu, Andrejevič, to atstiepi šurp? — Viņš ar kruķi piesita pie rāmja. Tas dobji atbalsoja sitienus.

—   Vai tad es viens? Redz, kur mana armija! — Mēs trijatā stāvējām turpat pie rāmja, un tēvs norādīja uz mums.

Veikalnieks noklunkuroja apkārt rāmim — droši vien rēķināja, cik daudz mums maksāt.

Tobrīd pie veikala piebrauca kolhoza priekšsēdētājs. Viņš pieslēja motociklu pie pakša un, uzlocījis karavīru vadmalas blūzes piedurknes, piegāja pie ugunsdzēsēju ūdensmucas. Ar riekšavu viņš izšļāca no tās sastāvējušās zaļganās aļģes, kas bija pārsegušas ūdeni, un bez steigas sāka berzēt rokas. Viņš tās berzēja ilgi un rūpīgi.

—  Tu esi neattapīgs, Samjonavič. Būtu varējis padot kādu ziepju gabaliņu vai… Skatos — vai nu šis dos … — Viņš pārmetoši sacīja veikalniekam, kabatlakatiņā noslaucīdams rokas.

—   Visu nevar paredzēt, Zmitravič. Bez tam — man te nav krogs, bet bode. Veikals!

—   Gana tev, gana. Nesāc nu dusmoties — es taču pajokoju. — Priekšsēdētājs pievērsa uzmanību rāmim. — Oho-ho-ho! Kurš tad to iecels mašīnā, ko? Būs jāprasa ceļamkrāns. — Viņš apgāja apkārt rāmim ur nostājās iepretim tēvam. — Un tas ir tavs darbs, Garasim? — viņš laipni un tā kā skaudīgi iejautājās.

—   Mūsu, — tēvs īsi atbildēja.

Nu jā. Un es lauzu galvu, kāpēc mans sargs naktī guļ tā, ka nevar ne atmodināt. Viņš taču pa dienu tā norāvies, ka acis par varēm Kul ciet, — kā tad lai šis neguļ?!

—   Vai nu gluži tā guļu, Zmitravič? — tēvs sašuta. — Uzreiz vajadzēja pateikt, kad modināji, — būtu uzklausījis.

—   Ko vēl tu negribi? Lai priekšsēdētājs šo modinātu! — viņš iesmēI is. — Kas tev deva otro grupu, Andrejevič? — tā kā atriebīgi viņš iesāka un sāka skriet apkārt rāmim vēl ātrāk. — Tu taču esi vīrietis pašos labākajos gados, un tas, ka tev nav vienas rokas, nav attaisnojums, — tādu ir daudz. Gandrīz visiem viņiem ir trešā grupa, bet tev — otrā? Nu, padomā pats: es tev teikšu atklāti — māju tu nogrābi labu labo, kā konfekti! Vai tā ir? — Priekšsēdētājs pielieca pirkstu un gatavojās uzskaitīt, ko tēvs savā saimniecībā uzcēlis. — Pirts! — Viņš pielieca otru pirkstu. — Šķūnis! Tā nu iznāk, Garasim, ka tu neesi nekāds vārgulis, ko?

—   Tu varēji noaut kājas, Zmitravič, citādi man bail, ka rokām tev nepietiks pirkstu, ja vēl turpināsi uzskaitīt, ko visu viņš ir izdarījis, — nevarēdams nociesties, veikalnieks piezīmēja, kuram acīm redzami nepalika priekšsēdētāja piekasīšanās.

—   Zinu, ka jūs te visi uz vienu roku. Tikai jūs uzklausiet arī to, ko es saku: Garasims varētu strādāt pat būvbrigādē. Brītiņu patēš, atpūšas, atkal patēš. Tas jau nav tā kā mājās — ja ķeras klāt, tā līdz vēlam vakaram neizlaiž cirvi no rokām.

—   Mājās neviens Cits viņa vietā darbu nedarīs. Būvbrigādē arī veselu vīru pietiek. Ai, Zmitravič, vai kauna tev nav? Vērīgāk taču jāieskatās cilvēkos, — veikalnieks pārmetoši sacīja priekšsēdētājam.

—   Tieši to jau es daru.

—   Tikai nevietā, — ierunājās tēvs. — Ja tā padomā, no taviem kantorniekiem vien iznāk vesela brigāde, vai ne? Tu man pasaki — ar cik nopietnām lietām tie visi tavi priekšnieki nodarbojas, kāds no viņiem kolhozam nāk labums? Nekāds — lišķējas un šņabi žļurkstina! Tā kā uz mani tu, Zmitravič, neboli acis, jo es — ko varu, to daru.

—   Tieši to jau es teicu, ka tu vari vairāk nekā citi, lai gan esi ar vienu roku. Liekas, ka tieši tā es teicu?

—  Varbūt, ka es varu. Tikai tavi kompanjoni ar vienu roku pat naglu nevarēs iedzīt. — Tēvs pagājās tālāk.

—   Kāpēc tu atkāpies? — priekšsēdētājs tā kā samierinoši iesāka.

Ja jau tik tālu esam aizgājuši, paskaties — es arī varu. Tu neesi vienīgais dižais naglu sitējs. — Viņš pagriezās pret veikalnieku. — Mēs arī neesam ar pliku roku ņemami. Samjonavič, padod man nagliņu!

Veikalnieks atnesa āmuru un jaunu pieccollu naglu.

—   Ā! Labi, labi, ja tu gribi sabojāt pieccollu naglu, — ķeries klāt! Paskatīsimies, Zmitravič, uz ko tu esi spējīgs — varbūt, ka iedzīsi ar. Tu taču neesi mums līdzinieks — kā nekā priekšsēdētājs! — tēvs iesmējās.

Priekšsēdētājs piegāja pie sienas, ielika naglu šķirbā un jau cēla āmuru, kad tēvs atturēja viņa roku.

—   Ē, nē! Ja jau pieteicies pratējos — netēmē šķirbā, bet šite — līdzenā dēlī. O, Zmitravič, izlutinājies tu esi… /

šāviņš trāpīja mērķī: priekšsēdētājs tādus jokus necieta — nosvieda āmuru uz kāpnītēm, bet pats nozuda veikalā, aizvērdams aiz muguras durvis.

Tēvs aizsmēķēja.

—   No kurienes šie izrāva šo tukšpauri un iesmērēja mums? — gluži miermīlīgi un it kā pats sev viņš pajautāja. Tad viņš griezās pie mums: — Mūsu kolhozam neveicas ar lietpratīgiem priekšsēdētājiem — nekādi nevaram izsisties uz augšu. Sitas jau, goda vārds, nenoturēsies ne līdz pārvēlēšanu sapulcei — viņu atlaidīs… «Priekšsēdētājs uz piecām minūi tēm!»

TĒVS ATCERAS

Jau kuro dienu mēs uzturamies Dzelzītes purvā. Tas ir pilns ar kupļ liem, stiegriem kārkliem — kā lai pamet šādus kārklus, kā lai tos nenoplēš! Kaut arī patālu, tomēr nekur citur tuvumā tādu kārklu nav. Tuvumā visiem jau miza noplēsta — grūti pat vienu viciņu sameklēt.

Šādam darbam īpašas iemaņas nav vajadzīgas. Lai gan cenšos cik spēdams, tomēr tēvs visu laiku — un ar vienu roku taču — stiepj uz klajumu daudz lielākas nastas nekā es.

Mēs izkliedējām mizu pa laucīti, lai vismaz drusciņ saulē apkalst, bet paši apgūlāmies ēnā. Paēdām pusdienas. Tēvs ievilka pāris dūmu, tad nodzēsa līdz galam neizsmēķēto cigareti un nolika uz praulaina celj miņa — viņš taupīja smēķus.

—   Ja pieturēsies tāda saule, līdz vakaram mūsu kārkli kārtīgi api kaltīs. Varēsim visu sakraut divričos. Skaties — mēs ar tevi tik daudz esam saplēsuši vienā priekšpusdienā! Būs vēl kādreiz jāatbrauc uz šejieni. Kaut arī visapkārt ir staigns un nav parocīgi nest tos uz malu — nav kur kāju spert. Toties kas par kārkliem!

—   Kādreiz te noteikti būs tecējusi upīte. Tikai galīgi aizaugusi, un tagad te tek vienīgi strautiņš.

—   TOC \o "1-3" \h \z Nekas nav aizaudzis! Tā ir izžuvusi! Oho, te bija tik daudz ūdem ka ne klāt nevarēja tikt, pīles un teteri — bez skaita. Tiklīdz sāka izciļ mežu, tā upīte panīka un izžuva. j|

—   Kam šī apgaita bija? — es pajautāju. ļļ

—   Tavam vectēvam. Tā sākās pie Bagras un beidzās tikai šajās viļ tās. Liela apgaita. Ja kājām jāiet — vienā dienā to nevar apstaigāt. u

—  Vai toreiz arī mežsargiem bija zirgi? ļļ

—   Toreiz zirgi bija visiem, kas vien gribēja viņus turēt. Skaidrs, kfl arī mežsargiem bija. Bet vai nu katru reizi var jāšus? Tavam vectēvaia arī netika vazāties pa mežu ar zirgu. Viņš gāja kājām — pa sānceļiem, pl nomaļām taciņām. ļļ

—   Vai viņš ķēra koku zagļus? ļ

—   Vai tad ne? Protams, ķēra. Reizēm pārnāca mājās, ka ne pazīļ nevar — balts kā drēbe. Nē, viņš gan bija laimesbērns — laikam krekļ liņā piedzimis. Kā tikai viņam nevajadzēja atkauties no saviem nelabvēļiem! Vajadzēja viņam tikai aiziet uz mežu, tā katrā ziņā kādu noķēra, ar kādu sagāja ragos. Viņš nu gan mīlēja kārtību un taisnību. Kā viņam reiz izgāja pie Bagras! Iet un dzird: zāģē koku. Piezogas tuvāk, bet tur seši vīri. Tie ierauga mežsargu un klāt. Atņēma bisi — traks pret celmu! — un salauza. Skaidrs, ka viņš metās mukt. Šie ar cirvjiem dzenas viņam pakaļ. Tad viņam nez kā bija izdevies saķert bises siksnas — pieskrējis pie zirgiem un uzšāvis tiem ar siksnām. Zirgi izbijās, Pats viņš, ko kājas nes, — prom uz mežniecību. Tur paņēma palīgos mežsargus, tieši tobrīd bijis klāt arī mežzinis un virsmežsargs. Viņi visi atjāja uz mežu, skatās — nosperti ozoli. Sāka meklēt. Gāja pakaļ pa pēdām un iznāca pie Viravas: Skatās — tieši laukuma priekšā krūmos guļ baļķi, bet, kurš tos sagāzis, — pierādījumu nav. Prašņāja un klaušināja, bet neviens neatzinās. Paņēma deputātu un liecinātāju, lai būtu vairāk liecinieku, un sastādīja aktu. Mežzinis ar virsmežsargu aizbrauca mājās.

—   Kad tas viss notika?

—   Tūlīt pēc revolūcijas. Toreiz pagastvalde bija Dougijā. Ar vārdu: sakot, piesprieda par ozoliem soda naudu. Tiesā bija klāt arī virsmežsargs un mežzinis, un vēl mežsargi — prāva taču!

Pēc tiesas mežzinis saka tavam vectēvam tā: «Aizej, Parhvenavič,j un nopērc šņabi — ēdīsim pusdienas.» Viņš aiziet arī. Iet pa kroģeļa dur-1 vīm iekšā. Tepat jau sēž viņa koku cirtēji un iedzer. Viens no tiem lec kājās un viņam klāt. «Andrej, nāc, iedzer kopā ar mums!» Vectēvam] rokā šņabja pudele un kriņģeļu virtene. «Kāpēc man jādzer jūsu šņa-ļ bis — re, man ir pašam savs,» viņš pavisam mierīgi saka. Te viens no' ilili'jiem nostājās durvīs, bet tie, kas sēdēja pie galda, spieda viņu iellirrt. Viņš piegāja tiem klāt un glāzi izdzēra. «Ņem, dzer vēl,» viņam m it lv .1 — «Nē, diezgan būs!» Tavs vectēvs pagājās tālāk no galda. — «Ak iHK'id tev būs diezgan?!» Tie paķēra pudeles un viņam virsū. Viņš redz, luī tagad klāsies plāni, daudz nedomādams, atvēzējas un tam, kurš stāvēja pie durvīm, — triec pa vēderu! Durvis izlēca no eņģēm. Viņš izt«ruka laukā uz ielas un metās bēgt. Šie visi dragā pakaļ — mēģina viņu Irlcnkt un piespiest pie žoga. Tad viņš ieskrējienā pārlēca žogam pāri liii pa sakņu dārziem aizbēga klajumā. Te j&u vietas diezgan — var izvērsties. Rokā viņam vairs tikai kakls no tās pudeles, kuru bija nopircis. Viņš tad ar to atkāvās. Tā viņi dzenājās, kamēr piesteidzās mežzinis. Tas 1«r naganu izšāva uzbrucējiem pāri galvai, tomēr tie, vienalga, neatkāris — acis tiem pieplūdušas asinīm, lūpas dreb. Tad saskrēja mežsargi liii viņus padzina.

Kopš tā laika viravieši sāka tavu vectēvu izsekot, lenca viņu visnegaidītākajās vietās. Reiz šie pievārdoja Ivanu Sasuņecu, kurš arī strādāja par mežsargu, lai tas pierunā Andreju doties uz Prapoisku caur Viravu. Viņiem bija jāiet turp uz kādu sanāksmi. Kopā ar viņiem bija arī Garašūns — mans tēvocis. Arī viņš dzīvoja pie Usohas. Tā nu viņi iet. Viņi jau tuvojās Bjarozaukai, kur tagad ir grava. Tolaik tajā vietā stāvēja arī pūne — slaktūzis, kur kāva lopus. Piepeši — šinukt! — divi gar paksi viņiem klāt. «Stāt!»

Tolaik mežsargiem bija izsniegtas šautenes un nagani. Kā par laimi, vectēvam bija līdzi nagans, bet Garašūns, izrādījās, apsējis sev apkārt gumijas kančuku. Pamatīgs kančuks — ar svinu galā. Garašūns stāstīja, ka to nospēris pārvaldniekam. Kad tie, kas bija palīduši gar pūnes stūri, sāka ālēties, viņš ar šo pašu kančuku uzdeva vienam šķērsām pa pieri! Tas — gar zemi. Tieši tobrīd tavs vectēvs izšāva ar naganu gaisā, lai šos pabiedētu. Otrs — tas, kurš skrēja nākamais, — nodomāja, ka viņa pārinieks nošauts, un laidās prom. Garašūns viņam pakaļ. Tas ari dabūja just — viņam pamatīgi uzšāva pa pakausi. Te skrien no gravas vēl divi — skaidrs, ka palīgā. Tikai tie nokavējās. Garašūns nogāza arī vienu no šiem diviem, bet otrs nemaz neķērās klāt un atkāpās.

—   Kur pa to laiku bija Sasuņecs?

—  Viņam Viravā daudz paziņu — bija iegājis it kā padzerties kvasu. 10, ka viņi ies pa šo ceļu, noteikti bija pateicis un brīdinājis jau agrāk.

—   Blēdis. Kas viņam toreiz bija?

—   Kas? Vai tad to zināja, ka viņiem tā norunāts? Šie vīri gadu vēlāk noķēra Garašūnu vienu pašu un atriebās tā, ka drīz pēc tam viņš nomira.

—   Iznāk, ka viravieši vienmēr bijuši bandīti? Šī kara laikā arī viņiem it kā bijušas slepenas zemnīcas, kuras ne vācieši, ne mūsējie nav varējuši atrast?

—  Tur bija tāda banda — laupītāju dzimums. Tagad, liekas, jau iznīcis: dažs nepārnāca no cietuma, dažs tāpat sameklēja sev galu. Viravieši arī mani taču izdeva vāciešiem — atriebās par manu tēvu.

—   Kā tas notika?

—   Viss notika pavisam vienkārši. Vācieši ieņēma Prapoisku un mūs, ugunsdzēsējus, saņēma gūstā …

—   Viņi taču, kā dzirdēju, ieņēmuši Prapoisku bez kaujas?

—   Jā, bez kaujas. Vai tu zini, kāpēc bez kaujas? Viņus gaidīja no Do.uskas puses. Karavīri, milicija un mēs, ugunsdzēsēji, pat bijām sagatavojušies aizsardzībai. Tieši tajā reizē es dežurēju baznīcas torņa novērošanas punktā, kur sēdēju kopā ar karavīriem, — mums pa rokai bija arī telefons. Tiklīdz sprāga pirmais šāviņš, karavīri nokāpa lejā, jo zināja, ka baznīca ir labs orientieris. Turpretim es paliku, jo nezināju to un man arī netika pavēlēts, lai kāpju zemē. Atlidoja lidmašīna, sāka piķēt un ar pašu pirmo bumbu sagrāva Astāpavu māju. Viņi nupat tikai bija nosvinējuši pārcelšanos. Es arī viņiem palīdzēju būvēt māju un uz naglas pārdūru kāju. Veselu mēnesi nogulēju slimnīcā… Tā nu es sēžu tornī. Redzu, ka Bjarozaukā sāk kūpēt putekļi, redzami dūmi, trasējošās lodes. «Vācieši nāk no Bjarozaukas!» kliedzu telefona klausulē. «No kādas Bjarozaukas? Skaties uz Dousku vai Gaišinu!» tā atbildēja mans priekšnieks. Sožas pārceltuve stāvēja, redz, tā kā tagad birzs — tieši aiz dzirnavām. Es turējos pie sava. «Gaišinas pusē vācieši nav redzami, bet viņi jau sagrābuši pontonu tiltu, no turienes apšauda pārceltuvi!» Pie pārceltuves bija sadrūzmējies daudz mūsējo mašīnu, visi vēl nebija paguvuši pārcelties uz viņu krastu. Tagad mans priekšnieks teica: «Kāp lejā, Garasim, — mēs atkāpjamies.»

Tiklīdz izbraucām no garāžas un vēl nebijām paguvuši aiztikt līdz pārceltuvei, kad redzam: šāviņš saārda pārceltuvi. Nu visi kur kurais: vieni, kas prata peldēt, peldēja pāri Sožai, citi sabēga gravā, lai nepatrāpītos šāviņa vai šķembas ceļā. Es ari paslēpos gravā, jo neprotu peldēt. Nepaguvām ne attapties, kad vācieši jau bija mūs pamanījuši. Visus sasēdināja gravas malā — gan vecus, gan mazus, arī mūs sadzina kopā. Prapoiska deg. Vācieši rok ierakumus, nostiprina betona dzotus. Tiklīdz metās krēsla, viņi mūs sāka dzīt pa to ceļu, kas ved taisni uz Mogiļovu … Kad gājām cauri Viravai, izmantoju gadījumu, ieskrēju kādā pagalmā un paslēpos. Mani pamanīja saimnieks un izdeva. Labi, ka konvojnieki mani nepazina pēc sejas — viņiem neienāca prātā, ka esmu aizliedzis no kolonnas, — tad ar mani būtu cauri. Sardze vienīgi pažadzinaja, apsmiedama veco, — tā viņi pateicās par manu izdošanu.

No rīta bijām Rabavičos. Šeit mūs visus pārbaudīja, no kurienes katrs esam. Tuvāk dzīvojošos atlaida. Mēs nu katrs uz savu pusi, lai tikai no nelaimes tālāk. Nolēmu atgriezties mājās caur Ulukiem un Zakrupecu. Pārbridu pāri Proņai un soļoju pa mežu — klusums. Zakrupecā satiku Pāvelu Semenčuku. Viņš man saka: «Pagaidām uz Hodaravu neej, tur vācieši visus jaunos šauj nost. Nošāva Giženkas bibliotekāru. Stāsta, ka trīs viņējo karavīrus kāds nospīdzinājis līdz nāvei — izgriezis tiem uz muguras krustu, tāpēc arī šie tā plosās, atriebjas. Labāk uzkavējies^ šeit pie manis.»

Tā es paliku Zakrupecā. Pāvels izkurināja pirti. Atnāca pērties arī Muravjovs — pirms kara viņš bija ciema padomes sekretārs. Mazgājāmies un runājāmies. Tad viņš samirkšķina acis, raud gandrīz vai un saka: «Zini, Garas, — vācieši nošāva tavu veceni. Piedod, bet es nevarēju nepateikt.» — «Kas tev to stāstīja?» es prasu. — «Ivans Judačka — tas no Usohas,» tā viņš atbildēja. — «Kur un kā viņu nošāva?» es taujāju, bet pats esmu uztraucies. — «Viņa nesa no sašautajām mašīnām karavīru laiviņcepuru saini. Vācieši pārbaudīja nesamo un uz līdzenas vietas viņu nošāva.»

Es vairs nespēju uzkavēties pie Pāvela. Uz Zakrupecu bija atnākusi Ļoksa Hamberava pirkt sivēnu, kopā ar viņu devāmies uz Giženku. Divatā iet nav tik uzkrītoši kā vienam. Kad tuvojāmies Giženkas klajumam, redzam, ka tas vāciešu pilns. Ļoksa nebaidījās un gāja tālāk, bet es jau viņu ķetnas biju dabūjis izbaudīt. Es negāju — paliku mežā. Apgūlos krūmos un guļu. Pēkšņi redzu — taisni man virsū nāk vācietis. Staigā gar mežmalu un okšķerē. Apstājas. Cak! — izšauj ar pistoli uz priedīti. Man cekuls vai saslējās stāvus. Nē, skatos — vācietis iebāž pistoli makstī un dodas atpakaļ. Guļu, tā sakot, ploku pie zemes, jo līdzās taču ceļš. Dzirdu •— dūc automašīna. Tur vācieši brauc no Ceļašavas uz Giženku. Garām ir! Ap sirdi kļuva mierīgāk. Vienīgi bažījos, kā aiztikt mājās — Hodarava pavisam tuvu. Gulēju tik ilgi, kamēr ieraudzīju večuku, kas dzina uz Giženku govis. Izlīdu no meža un sasveicinājos ar ganu. Izstāstīju viņam, ka man jātiek garām Giženkai. Večuks, protams, uzņēmās palīdzēt, pat iedeva uzsmēķēt. Gājām un sarunājāmies. Visapkārt vācieši. Varbūt viņi uz mani nemaz neskatījās, bet man tāda sajūta: skatās. Iegājām Giženkā un ejam pa ielu. Pagājos tikai dažus soļus un — špukt! — kādā sētā iekšā. Neapskatījos — kādā, lai tikai tālāk no ielas. Šajā pagalmā cilvēku, ka biezs. «Ātrāk!» man kāds uzsauca. «Nāc, es jau tevi gaidu!» Saucēja bija Ļoksa. Es viņai saku: «Man vajadzētu tikt pie Hodaras — manas krustmātes.» — «Skat, kur brauc Kirils Ilropaks. Viņš dzīvo tai kaimiņos. Vācieši kauj cūkas, bet viņš tās ved uz noliktavu. Viņš tevi aizvedīs pie Hodaras — tieši pusdienlaikā brauc uz turieni.»

Ļoksa izskrēja uz ielas un pasauca Kirilu. Viņš patiešām mani pagaidīja. Iesēdos viņa ratos, kas bija pietašķīti ar asinīm, un piebraucu pie Hodaras mājas. Tiklīdz iegāju pa durvīm, Hodara sāka raudāt un iedeva man paēst. Man prātā tikai viena doma: kā klājas mājās? Saku viņai: «Klausieties, Hodaras krustmāt, kā lai uzzinu kaut ko par savu Ievu? Varbūt jūs varētu aiziet uz Trasliuku pie Māršas, bet viņa lai aizskrien apklaušināties uz Usohu.» — «Ai, nē-ē, Grasiņ, nē! Uz turieni tagad neviens netiek. Tu labāk rīkojies godīgi kā Ivans Rahvajonaks — uzrādi dokumentus, ka neesi karavīrs.» Un viņa sāka gari un aizņemdamās raudāt.

Cienastu pat neaiztiku — gāju prom. Nez kāpēc sadusmojos uz krustmāti: lai notiek, kas notikdams, — neiešu slapstīties. Tiklīdz biju pārgājis pāri šim te pašam tiltiņam, kas pie veikala, — tepat mani arī aizturēja. Paņēma manu karaklausības apliecību un iespundēja pūnē kopā ar citiem gūstekņiem. Tie visi bija karavīri, ielenkumā palikušie, kas saķerti mežā. Dienu vēlāk uz Giženku atbrauca esesieši un mūs visus aizveda prom uz pašu Pacarajeuku. Mūs veda ar automašīnām. Ieslēdza gubenī. Tajā esot bijuši sadzīti bezmaz piecsimt cilvēku. Tie aizvesti uz mežu un nošauti, un mūs tātad ielika viņu vietā. «Tagad cauri ir,» es domāju, «te būs beigas klāt. Vāc nošaušanai jaunu grupu.»

Pienāca nakts — gubenī iedrāzās vācieši, rokā steki. Viņi sāka mūs klapēt vienā laidā. Dabūjām pamatīgu sutu. No rīta, vēl bija tumšs, mūs visus izdzina laukā. Sasēdāmies žogmalē. Tiklīdz nāca klāt sievieši un pameta mums maizi, sardze metās sievām virsū un dauzīja tās ar stekiem. Apmēram ap pusdienlaiku piebrauca automašīnas. Mūs aizveda uz Babruisku. Mūs, visus arestētos, ieslodzīja cietoksnī. Neatceros, cik ilgu laiku tur pavadījām, tikai bērziem noēdām visas lapas . .. Puse mūsējo nomira. Stiprākos atlasīja un veda tālāk — tagad jau ar vilcienu. Tiklīdz kāds nolēca no platformas, vilcienu apturēja un ar suņiem dzinās tam pakaļ. Ielenc, notver un ar spērieniem ritina atpakaļ. «Nē-ē,» es domāju, «no šejienes izbēgt neizdosies.» No platformas jau nebija grūti nolēkt, vilciens kustējās lēnām. Vilināja arī krūmāji. Visu laiku tie stiepās gar ceļmalu. Redzu, ka tālāk nāk līdzens lauks. Pēkšņi vēl viens — hop! — nolec. Vācietis izšāva uz viņu, jo tam laikam bija apnicis apstādināt vilcienu. Nē, vilciens atkal nobremzēja. Trīs sargkareivji aizskrēja pakaļ bēglim. Tikai viņš nekur vairs nebēga — ievainots gulēja uz mutes. Viņu nemaz neveda atpakaļ — iešāva galvā un paši iekāpa vagonā.

Tā mūs atveda uz Minsku. Lija lietus. Mūs sadzina skolā. Atceros, i skola atradās netālu no meža. Tuvumā bija arī karagūstekņu nometne. Mus ieslodzīja skolā. Garaiņi veļas mutuļiem. Pārvārgušie mirst. Tos šie i/nesa laukā un veda uz kapiem aprakt. Varbūt kāds vēl bija pie dzīvības, iomēr veda neskatīdamies.

Tā es šajā skolā nodzīvoju mēnesi, saēdos balandu suslu — saslimu, dabūju caureju. Aizgāju uz vāciešu sanitāro daļu, bet tur man pateica: «Ja tu būtu ievainots, mēs tevi ārstētu, ja jūsu komandants atļautu, bet ta kā saslimi pats, — pats arī ārstējies!»

Tiklīdz biju atgriezies no sanitārās daļas — padzirdēju, ka skolas pagalmā izsniedz caurlaides. Pie komandantūras stāvēja pamatīga rinda. Klusiņām pacēlu dzeloņstiepli, izlīdu tai pa apakšu un piestājos kolonnas astē. Stāvu. Redzu, ka vēl divi izlien tādā pašā veidā. Taču viņus pamanīja konvojnieks un aizdzina atpakaļ aiz dzeloņdrātīm. Rinda kustējās uz priekšu — katrs taču gribēja tikt brīvībā. Aizmugurējie spiedās virsū priekšā stāvošajiem, bet tie — skrīverim. Skrīveris neizturēja, piecēlās un sāka dauzīt tuvāk stāvošos ar cirvja pietu. Sita, kur patrāpās, — neko daudz neskatījās. Viņš atgaiņājās tik ilgi, kamēr visi bija gar zemi un nomierinājās. Tagad iestājās kārtība. Es gan zemē negūlos, jo neviens man nespiedās virsū — visi bija sadrūzmējušies uz priekšgalu. Rakstvedis staigāja gar galdu, aizsmēķēja cigāru, pēc tam sāka blenzt uz mani. Tagad es nodomāju: «Nupat arī man tiks, ka neesmu nogūlies.»

«Panāc šurpu,» rakstvedis mani pasauca. Es it kā nesaprotu, it kā nedzirdu, ka viņš mani sauc. Jautāju: «Vai mani, kungs? Man jāiet pie jums?» Negribas taču saņemt sitienus, gribas izgrozīties. «Nāc šurpu, izrakstīšu tev caurlaidi,» viņš mierīgi teica. Piegāju pie galda un apstājos. Gaidīju, ka viņš sāks mani sist. Viņš jautā: «Uzvārds?» Es pasaku. «No kurienes?» Es pasaku. «Prapoiska?» Viņš paskatās kartē. «Tava Prapoiska ir atbrīvota.» Viņš sāka aizpildīt blanku. «Te būs — saņem caurlaidi par to, ka ievēroji kārtību. Sēdies pie tās tur grupas un gaidi!»

Vēl nebiju paspēris pāris soļu, kad izdzirdu savu novadnieku balsis: «Ierakstiet mūs arī, kungs, mēs arī no Prapoiskas.» Divi: Mihass un Samuss — es ar viņiem biju pazīstams — bailīgi pietrausās kājās. Skaidrs, ka viņi bija atradušies rindas sākumā. Samusam pa pieri tecēja asinis un visa kreisā uzacs bija pušu. Rakstvedis pašķielēja uz savu darbu, pievērsa skatienu papīriem un sāka kaut ko rakstīt. Izrādās, ka izrakstījis caurlaides arī maniem novadniekiem. Viņi priecīgi pieskrēja pie manis. Dalījās ar mani maizē, izprašņāja, kā biju pamanījies izlīst pa dzeloņdrāšu apakšu.

Tiklīdz bijām pārmijuši dažus vārdus, dzirdam — rakstvedis atkal

kliedz. Šoreiz viņš vairs nekāvās — pavēlēja karavīriem, lai visus, kam nav paguvis izrakstīt caurlaidi, ved atpakaļ uz nometni. Varēja sadzirdēt tikai viņa pēdējos vārdus: «…manis pēc jūs visi te varat nosprāgt, es neiešu ar jums vairs noņemties.» Pēc tam viņš pienāca pie mums un brīdināja, ka drīz ieradīšoties pats komandants un runāšot ar mums. Patiešām, pēc maza brītiņa ieradās komandants. Viņš teica, lai mēs visu laiku ejam tikai pa šoseju, lai negriežamies no tās nost un neslapstāmies, citādi partizāni mūs nošaus vai atņems caurlaidi. Biedēja mūs ar partizāniem, tā sakot, izrādīja savu labo sirdi…

Mēs izgājām no Minskas. Nosoļojām kādu pusi dienas. Piekusu un teicu puišiem: «Mazliet atpūtīsimies!» Viņi paklausīja. Iegriezāmies kādā sādžā. Miša ar Samusu aizgāja meklēt pa sētām ēdamo, bet es paliku pie šosejas. No malējās mājas iznāca sieviete, sniedza man gurķi un sacīja: «Šeit jums neviens nekā nedos, jo pašiem nav. Jāpaiet tālāk no lielceļa. Te nāk garām daudz tādu, kas lūdz ēdamo.» Puiši patiešam atgriezās ar tukšām rokām.

Biju tā noguris, ka nevarēju paiet. Viņi pameta mani vienu. Atkal bija sādža. Es vairs nelūdzu cilvēkiem naktsmājas, netraucēju viņus — pārgulēju pirtī. Nākamajā rītā agri izgāju uz ceļa un satiku Ramanu Ļaukovu. Viņš ir no savējiem, no tuviniekiem, varētu teikt, — tikpat kā rads. Arī viņš, Ramans, ceļā bija pārguris un atpalicis no savas grupas. Man tagad priecīgāka steberēšana — ar pazīstamu cilvēku vismaz ir ko parunāt. Tā mēs abi kopā aizgājām līdz pašai Bjaliničai. Tiklīdz bijām no-

griezušies uz to pusi — mums pretim nāk Miša un Samuss. Viņi nakšņojuši Bjaliničā. «Šeit dabūsiet paēst. Cilvēki te ir laipni,» Samuss ierunājās. «Ja vien būs, ko dot, — paēdinās.»

Iegāju pirmajās mājās — man iedeva kartupeli un krūzi rūgušpiena, līs to visu noēdu un vairāk pa mājām nestaigāju, bet devos uz šoseju. Uamans bija aizgājis tālāk. Gaidīju viņu kādas divas stundas. Toties viņš bija pieēdis pilnu vēderu un vēl tarbā paņēmis līdzi ceļam …

Gājām atkal. Dzirdam — rūc automašīna. Rūc, bet pati nav redzama. Pieejam tuvāk — izrādās, ka tā iestigusi netālu no šosejas. Mūsu pašu — krievu mašīna. Pusotrtonnīgā. Pie tās — trīs puiši. Piegājām klāt un sākām viņiem palīdzēt. Piepalīdzam, bet paši domājam: vai tikai šī mašīna mums būs pa ceļam? Varbūt velti tērējam spēkus? «Uz kurieni braucat, puiši?» Ramans jautā. — «Uz Mogiļovu miltus malt. Tikai uzreiz mēs vel nebrauksim — pa sānceļu aizrullēsim uz sādžu,» — tā atbild šoferis.— «Ja uz sādžu, mums pat iznāk labāk. Varbūt tur kādās mājās dabūsim uzkost,» es skaļi spriedelēju.

Aizbraucām uz sādžu, šoferis mani uzaicināja pie sevis, bet Ramanu paņēma līdzi otrs puisis. Šoferis pateica mātei, lai tā mani paēdina. Viņa man ielēja griķu zupu. Krietni pieēdos. Vēlāk braucām arī uz Mogiļovu. Ar automašīnu! Mēs panācām ari Mišu ar Samusu — kājāmgājējus, tā sakot. Viņi sāka vicināt ar cepuri, bet mašīna neapturēja. Nodomāju: «Kaut šī mašīna sabojātos vai kā citādi, varbūt arī viņi izlūgtos, lai aizved.» Tiklīdz tā biju nodomājis, pabraucām vairs mazu gabaliņu, un — pakš! —: mašīna apstājās. Šoferis sāka knibināties ap motoru. Tikmēr piesteidzās Miša ar Samusu un lūdza, lai paņemot līdzi. Viņus paņēma. Par to gan šoferis pieprasīja no viņiem piecas markas. Viņiem atradās ari markas, nez kur tās bija rāvuši.

Vārdu sakot, atkal bijām kopā. Tagad mēs norunājām, ka nepametisim vairs cits citu nelaimē. Kad atbraucām Mogiļovā, Miša teica: «Jūs, puiši, dariet kā zināt, bet es iešu reizē ar Garasu. Te dzīvo visi mūsu dobrajieši, te ir visas manas tantes, tāpēc mēs'šeit paciemosimies, kamēr Garass atgūs spēkus.»

Aizgājām pie Mihasa krustmātes. Viņa aiz priekiem apraudājās, izteica līdzjūtību, bet Miša viņai saka: «Sadabū priekš mums pašbrūvēto. Mans pārinieks sasirdzis, viņam sāp vēders — jāpaārstējas.»

Viņa patiešām dabūja šņabi. Kā izdzēru krūzīti — visas iekšas sāka svilināt. Vajadzētu ieēst, un ari ir ko ēst, bet es nevaru — baidos. Mazliet tomēr nodzinu izsalkumu un pēc tam aizmigu kā nosists. Nogulēju līdz pašam vakaram. Dzirdu, ka mani sauc vakariņās. Tagad mēs atkal iedzērām, uzkozdami virsū pankūkas. Vēdergraizes pārgāja, man kļuva mazliet labāk. Mihasa radinieki nesa mums ēdamo — ko kurš varēja, kas kuram bija. Tā savācām ēdamo ceļam. «Tagad jums nekur nebūs jāiegriežas,» viņa krustmāte sacīja, «būs pašiem savs ēdamais.»

Dienu vēlāk devāmies ceļā. Pret vakaru jau bijām nokļuvuši pie Pacarajeukas. Re, ko nozīmē kārtīgi paēst. Pacarajeukā pārnakšņojām. Mēs gājām garām tam gubenim, kurā mūs bija noturējuši visu nakti, un es nespēju noticēt, ka esmu palicis dzīvs . .. Netālu no Viravas redzu, ka brauc Mihalka Šīmars — viņš strādāja ugunsdzēsējos par zirgkopi, tāpēc viņu pazinu. Viņam redelēs siens. Teicu viņam tā: «Vesels, Mihalka!» Viņš palūkojās uz mani un piesardzīgi atbildēja: «Vesels…» — «Kas pie jums te labs dzirdams?» Sniedzu viņam roku, lai sasveicinātos. Viņš man tā: «Es nepazīstu, kas tu tāds esi.» Saku viņam: «Garass, kurš tadļ cits. No Hodaravas.» To izdzirdis, viņš kļuva mundrāks. «Ai-ai-ai! Nemūžam nebūtu tevi pazinis. Tevi tā nomocījuši, tā esi novājējis. Kurš tad, tevi tā?» — «Pats zini, kurš — vācieši, biju gūstā. Pasaki man labāk, ļ vai neesi dzirdējis, kā tur Ilodaravā? Vai mana ģimene sveika?» — «Jā, ' es tur nesen biju, — viņi skumst, ka tevis tur nav.»

Es gribēju izdibināt visu par Ievu. «Vai mana ģimene sveika?» es klaušināju. — «Visi jūsējie ir sveiki un dzīvi. Sēdies iekšā, brauksim, man jātiek uz Giženku. No turienes tev mājas jau ar roku aizsniedzamas.»

Man briesmīgi negribējās vēlreiz doties uz Giženku, bet pats iet vairs nespēju — kājas ļogās. Tomēr braucu reizē ar Mihalku. Atbraucām Gi\ ženkā, izkāpu no ratiem — saņēmos un jutos tā kā labāk. Pēc tam palē-ļ nām aizvilkos līdz Usohai, iegriezos pie vecās Kordzienes. Tūdaļ viņai no\ prasīju: «Vai taisnība, ka manu sievu nošāva?» Mihalkam neticēju — no-5 spriedu, ka viņš man tīšām nestāsta, lai mani neuztrauktu. «Vai tev! prāts, Garas, vai prāts! Tā nav taisnība — nē! Nošāva Graščieni, nevis j tavu Ievu. Kam gan tai sievai bija laiviņcepuru ievajadzējies! Paldies] dievam, tava Ieva ir dzīva. Vakar viņa bija pie manis. Viņa te atdabūja] atpakaļ no Agejienes savu ķēvīti.» Priecājos no visas sirds, smagums] gluži kā akmens nokrita no pleciem. «Tātad ķēvīte ir pie viņiem?» es! pārjautāju, jo gribējās zināt, no kurienes viņiem uzgadījusies ķēvīte. «Tā bija viscaur sašauta un savainota. Žeņiks pielabināja, pārveda mājās un atkopa.» — «Ja jau viņiem ir ķēvīte, lai tavs skuķis aizjož un pasaka, lai brauc man pakaļ — esmu galīgi pārmocījies.»

Izrādījās, ka viņiem nebija ne iemauktu, ne ratu — vienīgi ķēvīte. 2eņa to gana — tas ir viss. Viņi atskrēja man pakaļ. Ieva atnesa Koju. Paņēmu viņu rokās, gribēju panēsāt, bet sviedri līst acīs — nekā nevaru redzēt. Mazliet atvilku elpu, pastāvēju, atdevu dēlu mātei, tad sākām iet…

Kamēr atkopos, dabūju nogulēt varbūt kādus trīs mēnešus. Izgāju laukā — vējš gāž no kājām. Tiklīdz atlabu, devos pie partizāniem. Karoju vienībā tikmēr, kamēr savienojāmies ar mūsu armiju. Mani norīkoja pie sapieriem. Kad ieņēmām Bihavu — piecpadsmito starpstaciju, mani ievainoja. Mūs, ievainotos, salika ratos: divi gulēja, bet tie trīs, kas bija vieglāk ievainoti — vienam trāpīts rokā, citam — kājā —, iesēdās ratpakaļā. Mūs veda, un nevarēja saprast, kāpēc tikai pa klajumu. Acīmredzot vai nu nebija meža ceļa, vai arī nebija meža — neatceros. Tad kā sāka visapkārt žvidzināt — mūs bija ieraudzījuši vācieši un apšaudīja. Viens šāviņš sprāga taisni blakus pajūgam. Mūsu sanitārs nokrita zemē. Tie trīs sēdētāji arī novēlās. Viņus laikam nogalināja. Zirgs satrūkās. Es gulēju un ar veselo roku turējos pie redelēm, lai tik stipri nekratītu. Labi, ka zirgs skrēja pa ceļu un neapgāza pajūgu. Tā mēs divatā palikām dzīvi: es un vēl viens, maskavietis, — viņš bija ievainots galvā …

* * *

Jā, es atceros tēva atgriešanos no gūsta. Atceros, ka viņš ilgi slimoja. Kad pēc gūsta mēs satikāmies, es viņu vairs nepazinu, jo seja viņam bija izmocīta, apaugusi ar bārdas rugājiem un novājējusi — acis un deguns vien palicis. Tēvs nepavisam neizskatījās tāds kā agrāk.

Kad iesteidzos istabā, viņš gulēja gultā. Māte tobrīd posās slaukt govi un visu laiku pie sevis runāja:

— Gods tev, visaugstākais, ka pasargāji viņu — mēs pēc viņa vai acis izraudājām. Dēliņ manu mīļo, paskaties — tas taču ir tavs tēvs!

Skatos uz māti, klausos viņas vārdos un neticu: manam tēvam taču nav bārdas. Seja arī viņam nav tik izkāmējusi, un deguns … Es viņu nenoskūpstīju, kā vienmēr to biju darījis, kad tēvs atgriezās no dežūras.

Izgāju pagalmā un domāju: «Ja tas būs cits tēvs, nevis mans pirmais tēvs, — aizbēgšu uz mežu vai ierīkošu siena kaudzē alu, noslēpšos, un viņš mani neatradīs. Mans pirmais tēvs gan mani vienmēr atrada. Pat p 1.1 nē, kas piekrauta pilna ar sienu, viņš atrada — gluži vai redzēja cauri • icnām. Šis ,. . Nē, tas nav tēvs.» Es atkal ieskrēju istabā un brītiņu pavēroju viņu. Pēc tam paķēru līdzi bleķa krūzīti — to, kuru tēvs man bija atvedis no Prapoiskas, un izgāju laukā. «Jaunais tēvs» joprojām gulēja kā gulējis. «Ja viņš nepamodās, tas nozīmē, ka man ir taisnība — viņš nav tēvs. Ja viņš būtu mans tēvs, nez vai viņš tā gulētu — mēs taču tik ilgi neesam redzējušies,» es prātoju.

Mate vienmēr, kad slauca govi, atvēra durvis līdz kājai vaļā. Pūne bija plaša. Pie sienas, ar dēļiem norobežotas, vēl stāvēja tēva uztaisītas dzirnas. Tām abās pusēs — tieši pie dzirnakmeņiem, kas iestiprināti kā akmens tecilā, — nokarājās rokturi. Pie mums nāca malt daudzi sādžinieki. Divatā malšana veicās vislabāk — gan interesantāk, gan vieglāk.

Piegāju pie mātes un pajautāju:

—   Kur tad, māmiņ, ir mans pirmais tēvs? Šim pat zābaki ir citādi — viens no melnas gumijas ar caurumu papēdī, bet otrs no brezenta — jocīgi dzeltens un viss stulms sapluinīts.

—   Kā tad viņš nav tēvs? Kamēr izslaukšu govi, lai viņš pa to laiku paguļ. Tikai neuzdrīksties viņu modināt — lai guļ, kamēr pats pamodīsies, — nupat vien acis aizvēra. — Māte paņēma krūzīti, uzmeta tai pāri marles kāšamdrānu. Sparīga balta straumīte atsitās pret marli un izlieca to uz āru. Govs šķielēja uz mani un purināja galvu — baidīja. — Ņem un dzer! — Māte padeva man krūzīti ar pienu. — Tu tikai pielūko — neaizej tālu no mājām, nez ko tu šodien cauru dienu nevari nosēdēt vienā vietā.

—   Ņinas arī nav un Žeņika …

—   Viņi aizskrēja uz Maļīnauku pavēstīt mūsējiem, ka tēvs atgriezies.

Māte beidza slaukt govi. Es izdzēru pienu, brīdi paslaistījos pa pagalmu un atgriezos istabā. Tagad nekur vairs neskraidīju — uzmanīju, kad pamodīsies tēvs.

Vēlāk, kad tēvs aizgāja partizānos, — kā mēs viņu gaidījām mājās!

Parasti viņš nāca pēc katrām divām trim dienām un vienmēr pēc pusnakts. Sākumā viņam bija šautene ar apgrieztu stobru, pēc tam — rokas ložmetējs.

Es nevarēju aizmigt. Nakts bija tumša un vējaina. Bija tāda sajūta, ka nupat, nupat blīvā tumsa izspiedīs rūfis, iešķindēsies stikls, un drēgnais, rudenīgais aukstums pārņems visu istabu. Man bija baigi, un es paslēpu galvu zem segas. Zeņiks gulēja man blakus un mierīgi šņākuļoja. Pēkšņi dzirdu, ka ritmiski un pazīstami ieskanas loga rūts — kāds ārpusē klaudzina pie loga. .

—   Mamm, tētis atnācis! — es priecīgi iesaucos, pielēcu kājās un skrēju pie mātes. — Mamm, tu dzirdi?!

—   Klusāk, dēliņ, klusāk. Varbūt, ka tie ir vācieši, — viņa celdamās čukstēja. Nolīdusi no krāsnspriekšas, viņa devās pie loga. — Kas tur ir? — Māte pabīdīja sāņus aizkariņus.

Atbildes vietā atkal atskanēja kluss klauvējiens pie rūts: Tad māte steidzās atvērt durvis un ielaist tēvu. Es sāku modināt 2eņiku. Tiklīdz viņš izdzirdēja, ka atnācis tēvs, tā tūdaļ pamodās. Piecēlās sēdus arī

Ņina. Mēs visi klusi gaidījām. Vienīgi Nadzja, mūsu mazākā māsiņa, Kura vēl neprata priecāties kopā ar mums, mierīgi gulēja šūpulī.

Tiklīdz tēvs ienāca istabā, viņš palīdzēja mātei aizklāt ar segām logus, aizdedzināja petrolejas svēpeklīti, kas atradās uz mazpavarda, nu pienāca pie guļvietas. Viens pār otru mēs metāmies pie viņa.

—   Kā jums te iet, mani bērni? — Katru no mums pēc kārtas viņš ilgi paturēja savās skavās un skūpstīja. — Labi, labi, tikai netrokšņojiet.

Uz galda tēvu jau gaidīja piens un maizes rieciens.

—   Uzēd, Garasiņ, tikām sameklēšu, ko tev iedot līdzi.

Istabas vidū, nolikts uz kājām, stāvēja tēva ložmetējs. Stobrs pavērsts pret durvīm.

Tāpat kā Zeņiks es biju palīdis laukā no segas apakšas un iztālēm aplūkoju ložmetēju.

—   Papu, kāpēc ložmetējs tāds saausījies — kā suns?

—   Tas vienmēr ir tāds, — tēvs atbildēja.

—   Vai kož arī?

—   Fričiem tas pamatīgi kož!

—   Vai viņi sprāgst nost?

—   Kā mušas aukstumā.

—   Vai ložmetējs skrien?

—   Gadās, ka skrien arī, bet reti.

Par to, kā bija «skrējis» tēva ložmetējs, uzzināju krietni vēlāk — pēc kara.

Partizāni bija ieņēmuši slēpni pie šosejas — netālu no Latačokas, kur mežs pietuvojies pie paša ceļa. Kopā ar viņiem bija arī mans tēvs. Te parādījās vācu kravas mašīnas. Divas. Viņi tās apšaudīja. Sadragāja. Tūlīt aiz tām nāca vesela automašīnu kolonna un vāciešu, ka biezs. Sākās cīņa. Tēva ložmetējs apklusa. Vācieši atguvās, izlēca no mašīnām un devās uzbrukumā. Tie gāja tieši virsū — viņu taču daudz! Viņi jau bija pavisam tuvu, mācās virsū kā akls, bet mans tēvs ar savu ložmetēju klusēja un nešāva. Protams, partizāni dabūja atkāpties. Viņi atgriezās nodaļā, tēvs pārbaudīja ložmetēju — šauj! «Kas tas par joku?» viņš domāja. Tēvs nosprieda, ka pagadījusies bojāta — saspiesta patrona, tāpēc arī aizslēgs iesprūdis. Pēc pāris dienām viņi atkal devās uz šoseju. Atkal izrādījās, ka ložmetējs sabojājies. Tagad jau viņš bija uztraucies ne pa jokam, jo gan partizāni, gan komandieris — tēvam tā bija izlicies — skatījās uz viņu greizi: tiklīdz jāšauj, viņš klusē. Ložmetēju pārbaudīja ieroču meistars Pjatroks Kučavejs, izšāva — viss kārtībā!

—   Tu, Pjatrok, pamēģini izšaut kādu pusi diska, — tēvs sacīja ieroču meistaram, — pašaudies ilgāk. Tu redzēsi, ka aizķersies.

—   Pusi diska, tu saki? — Kučavejs aizdomīgi pavīpsnāja. — Pusi diska patronu palaist vējā, ko? — Viņš noziņoja komandierim, ka ložmetējs ir kārtībā. s

Labi, ka komandieris neiedomājās taupīt patronas. Viņš apgūlās pie ložmetēja un gribēja ar vienu kārtu izšaut visu disku, tikai viņam tas neizdevās: ložmetējs apklusa pēc pāris šāvieniem. Komandieris piecēlās kājās un lika Kučavejam:

—   Izlabot un ziņot man — skaidrs? Pārbaudīšu!

Komandieris j.au grasījās aiziet, bet ieroču meistars sāka taisnoties::

—   Ložmetējs taču ir kārtībā! Viss stāv savā vietā …

Komandieris izvilka no krūšu kabatas kādu papīru, pakratīja to

Kučavejam deguna galā un teica:

—   Tev ir skaidrs, kas jādara? Jāizlabo kārtīgi! Lai tādas aizķeršanās vairs negadītos! — Komandieris aizgāja.

Nu tēvs redzēja, ka Pjatrokam Kučavejam par šādiem ieročiem nav zināšanu, un pats ķērās pie ložmetēja labošanas. Viņš atrada kļūmi: vecajā stobrā bija ierūsējusi patronligzda, tāpēc stobru vajadzēja nomainīt. Viņš Kučaveja ložmetēja stobru pārlika savējam. No sākuma Kučavejs bija ar mieru un stobru atdeva, bet, kad pārliecinājās, ka viņa ložmetējs vairs nešauj, sāka locīties kā zutis.

Lūkus pārvedām mājās, kad jau bija sācis krēslot. Bijām pamatīgi5 piekusuši. Toties kā pēc tam nāca miegs!

Mēdz sacīt, ka tad, ja sapņos uzlasa kapeikas, katrā ziņā gadīsies] kādas nepatikšanas, un lielas — līdz asarām. Es redzēju tieši tādu' sapni par kapeikām. Kurš gan neiekāros un paies garām sudraba kapeikām, ja ieraudzīs tās degungalā? Arī es uzķēros uz šīs ēsmas — sāku tās uzlasīt. Uzlasīju, un man pat prātā neienāca, ka es to tikai j sapņoju. Protams, es sapņiem neticēju, bet, ja būtu zinājis, ka tas notiek ; sapņos, nevis īstenībā, vai gan tad es tā būtu priecājies, ka viens tūļa pazaudējis tik daudz naudas …

Sapņoju, it kā tas viss notiktu pēc kinoseansa, kad visi jau atstājuši j telpu, — mūsu mājās vienmēr rādīja filmas, arī kinomehāniķi apmetās pie mums. Vispirms es ieraudzīju uz grīdas vienu naudas ripiņu. Pēc tam vēl un vēl — daudz kapeiku!

Sāku tās uzlasīt un priecājos.

Kad pamodos, visu sapnī redzēto izstāstīju mātei.

—   Lai, dēliņ, tas tavs sapnis vācas prom uz nokaltušu mežu! — 'Ina bēdīgi sacīja.

Pēc kādas stundas vai vēlāk no Maļīnaukas atsteidzās pie mums irustmāte Marusja un pateica, ka šajā naktī nomirusi mūsu vecmāmiņa )oņka …

Kopš tā laika man ir bail no laimīgiem sapņiem, jo izrādās, ka visi

Ir nevācas prom uz nokaltušu mežu. *

BEBRU ĶĒRĀJI IR KLĀT

Mēs posāmies uz mežu. Precīzāk sakot, uz Dūņu purvu, kur tēvs lija nolūkojis prāvu grīšļa laucīti ar tīteņiem pa starpām. So pļavu .ijadzēja nokopt, un pēc iespējas drīzāk, jo mēs nebijām vienīgie, kas 1/ to nolūkojās. Skaidrs, ka gribētāju bija daudz, — visi tikai gaidīja, ;nmēr zāle nobriest, kļūst sulīgāka un kuplāka. Pie reizes bijām nodonnjuši purvā saplūkt zāli arī sivēnam. Šo zāli sauc par gaiļseksti. Citā ietā to varbūt sauc citādi, bet mūsu pusē par gaiļseksti. Garš kāts un • latas, apaļas lapas — gaļīgas un miltainas. Ja var ticēt mātei, šajā alē esot krietni daudz stērķeles. Droši vien tā tas arī ir, jo ne jau velti iivēns to ēd vai aizrīdamies — tik ļoti tā viņam garšo. Gluži kā zinālams, ka šādus gardumus izdabūt no čūsklāja nav tik viegli.

Māte atnesa no pagraba lielu zāļu maisu, ielika ķerrā un apstājās ilakus tēvam — gaidīja, kamēr viņš uzasinās kapli. Tobrīd es atrados niekšnamā — pārcilāju pusapkaltušos lūkus, ar kuriem bija noklāts arī niiies jumts.

Māti gaidīja sievietes, kas bija sasēdušās uz soliņa pie mūsu žoga clas pusē.

—    Ievā-ā! — Hriscina uzsauca. — Ko tu šodien tā kavējies? — t ina stāvēja aiz vārtiņiem, kas veda pagalmā, un lūkojās pa biezi pītā ledeņa starpām.

—   Tu nepļāpā, nāburdzien! Kaplis atcirties, lai Garass, edz, uztrin. 111s mani varbūt nemaz negaidiet, ejiet — es panākšu. Vai, pavisam li/mirsu par maizi — neizvilku no krāsns! — māte attapās. — Es te ii jums, slamstiem, galvu dulnu pataisīju. Pusi dienas čammājaties, ievārāt vien iztosties!

—   Mēs jau sen būtu… Pati tu sāki ar to kapli tostīties. Tev jau 11«v liela bēda — kaplis padusē un prom, bet mums jāstaipās ar ķerru. — hi pievērsās man: — Tu tur pabeidz! — Viņš sāka cītīgāk brucināt ar In'ķi kapļa asmeni.

Sievietēm tomēr vajadzēja sagaidīt māti. Hriscina mēļoja tik skaļi, ka visu varēju labi dzirdēt. Viņa izzoboja sādžas pļāpukuli slinko Voļgu Zdobčieni. Ja var ticēt Hriscinai, tā jau aizmirsusi, kā pankūkas jācep, jo to visu darot viņas vīrs Aļaksejs.

—   Kad sagribas ēst — viņa taču izsalkusi, kamēr visu sādžu apjož, — Hriscina smiedamās stāstīja, — apkampj savu Leksi un lūdz: «Klau, Lisej, vai tu man nevarētu iedot pankūkas ar medu? Lisej, nemērdē mani badā, Lisej …»

Pēc tam Hriscina ierunājās par kādu mašīnu — droši vien sievietes to jau bija ieraudzījušas. Es klausījos un izdzirdēju automašīnas rūkoņu. Drīz vien, nonākusi pie mūsu mājas, automašīna apstājās.

—   Vai nezināt, meičas, — Garass mājās? — kāds skaļi un draiski jautāja sievietēm.

—   Mājās! — visu vietā atsaucās Hriscina. Klusāk viņa piebilda: — Tagad, sievas, iesim — Ievu vairs negaidīsim —, re, viņai atbraukuši ciemiņi.

Tēvs ieklausījās sarunā visai vērīgi un ziņkāri.

—   Tāda kā pazīstama balss. Gluži kā Mihaļkovam. — Viņš devās uz vārtiņiem.

Tikām automašīna atkal ierūcās, ātrumu neuzņēmusi, nogriezās no ceļa un piestūrēja pie mūsu sētas. Pabraukuši garām mūsu vārtiņiem, tā apstājās. Uzmaucis uz pieres salmu platmali ar ielocītu malu, kravas kastē ar muguru pret kabīni sēdēja kāds vīrietis. Svešs. Šoferi es nevarēju saskatīt, bet Mihaļkovu pazinu, kad viņš kāpa laukā no kabīnes.

Nolēcu no lieveņa un dzirdēju, kā māte reaģē uz manu nerātnību.

—  Es tev sadošu! Vai tu dulns esi, vai — lēkās te man! Maziņais — mašīnu nav redzējis! . "

—   Es taču uzmanīgi! — Tik vien paguvu pateikt, jo skrēju laukā uz ielas.

Mihaļkovs sasveicinājās ar mani tieši tāpat kā ar tēvu — paspieda man roku.

«Salmu platmale» paslējās, sparīgi rāvās augšā un pēkšņi pusce|ā palika uz vietas. Uzlicis roku uz krustiem, vīrs ar platmali sāka lēnām atliekt muguru un stenēt. Šoferis pabāza galvu no kabīnes un pajokoja:

—   Kiril Aleksandrovič, nogulies uz ceļa — pārbraukšu tev pāri un atliekšu taisnu!

—  Ārstētājs! Pēterkantrops! Ļauj vismaz iepazīties ar cilvēkiem un aprunāties! — Viņš izkāpa no kravas kastes.

—   Es nezināju, Aleksandrovič, ka tu neesi viens pats. Es nezināju, ka tev līdzi radikulīts, citādi nebūtu sēdies kabīnē, — Mihaļkovs tā kā taisnojās. — Nebūtu sēdies …

«Tad tāds tu esi, Maļiņin! Ir nu gan augums! Šoferis gan maziņš. Nav nekāds brīnums: Pats un Patašons!» es domāju, nenovērsis acis no atbraucējiem.

Kad viņi bija iepazinušies, tēvs norādīja uz mani.

—   Mans dēls.

—   Ari mednieks, vai ne? — Maļiņins jokodamies iejautājās. — Šaut tu proti? — Viņš griezās pie manis.

—   Jā.

—   Tas nozīmē, ka man tu nederi. Savai ekspedīcijai izvēlos tādus zēnus, kas zvērus prot saķert veselus un neievainotus. — Maļiņins mazliet pieliecās un iečukstēja man ausī: — Ātri kravas kastē un padod sakvojāžu.

Pa galvu pa kaklu iekūleņoju automašīnas kravas kastē, bet kas man jāpadod — nezināju. Uz mirkli apjuku. Tikai vēlāk, kad uz jauna, balta brezenta ieraudzīju ādas portfeli, kas bija līdzīgs nelielam koferītim, man pielēca, ka tas ir tas sakvojāžs.

—   Tev ir tikai viens dēls? — Maļiņins jautāja tēvam.

—   Nē, šis ir vidējais. Vēl ir divi, un meitu pilna krāsnsaugša, — tēvs smiedamies sacīja.

49

Maļiņins nopētīja tēvu: slepus pameta skatienu uz tukšo kreiso piedurkni, uz viņa sakropļoto seju, uz salāpītajiem gumijas zābakiem — nevis zābaki, bet lēveri, knapi turas kājās. Pēc tam viņš izvilka no ceļasomas papirosus, un visa sabiedrība, izņemot mani, aizsmēķēja. Šoferis,

A — Bebru vietās

K.i . iepazīstoties nosauca sevi par Petju, tiklīdz bija aizsmēķējis, ielīda dārzā un sāka mieloties ar ogām, kuras saucam par meža vīnogām. Ogas ir garšīgas, un Petja šmakstina vien — uzdzen Maļiņinam apetīti.

—   Dzirdi, Aleksandrovič, — te tik ir gardums! Tādas miltainas ogas un saldSs — mēli var norīt!

—   Garasim, dzen viņu laukā ar mietu! — Maļiņins jokoja. — Tu redzēsi, ka no tavām vīnogām nekas nepaliks pāri!

—   Tu ņem un nogaršo, Aleksandrovič. Paņem! Apbrīnojamas ogas! — Petja runā, pieliekdams nākamo vīnstīgu.

—   Vai tā ir bārbele? — Maļiņins jautāja un nopētīja zariņu ar lieliem ķekariem.

—   Varbūt bārbele, bet varbūt ne, — tēvs prātoja. — Pie mums šīs ogas sauc par meža vīnogām.

—   Meža vīnogas nav tādas, — Maļiņins šaubīdamies sacīja, nokniebis vairākas ogas, iemeta tās mutē un pagaršoja. — Tieši tādas kā bārbelei.

—   Nav nekādas bārbeļu ogas! Tās ir tādas vīnogas. Varbūt ka tās nav nekādas meža vīnogas, bet mūsu — baltkrievu vīnogas. Vienīgi mēs tās esam nosaukuši par meža vīnogām. No šīm ogām iznāk labs vīns, — tēvs smējās.

Pienāca māte.

Mihaļkovs viņu pamanīja pirmais.

—   Redzi, Mikalajeuna, esam atbraukuši pie tava vecā! — Viņš sasveicinājās.

—   Vai tad tas mans vecais kādam vēl vajadzīgs?

Arī Maļiņins, tāpat kā Petja, bija uzklupis ogām. Viņš bija noliecis stīgu pāri žogam un aplasīja ķekarus. Tiklīdz viņš ieraudzīja māti, tā palaida zariņu vaļā un pienāca tuvāk, sasveicinājās un iepazinās ar māti.

—   Tavai sievai, Garasim, nevar dot ne septiņpadsmit gadu. Ir nu gan čigāniete, ir nu gan princese! — Pats viņš smējās. — Sieva pavisam jauna, un bērni jau līgavu un līgavaiņu gados!

«Tas Maļiņins ir viens jokupēteris,» es nospriedu un nez kāpēc — pats nevarēju saprast — priecājos un smējos par viņa jokiem.

Arī māte pasmējās, tikai viņas smiekli bija bikli un laipni.

—   Aizej, dēliņ, un atnes no istabas solu, lai ciemiņi tepat ēniņā apsēžas. Vai, nu gan sievas mani bārs! — viņa attapās. — Jāiet taču uz darbu. Tad nu es skrienu, Gras. Kavējos!

—   Skrej, skrej, tikām aizvedīsim tavu vīru! — Maļiņins pajokojās. Ēs ievēroju, ka viņš brīdi pa brīdim jokaini sarausta degunu un lūpas.

Atnesu soliņu. Gaidīju, kad Maļiņins apsēdīsies. Domāju, ka viņš katrā ziņā noņems platmali un es tikām pavērošu — varbūt ka viņam mati un ausis arī tāpat raustās. Man izskatījās, ka viņš to visu dara, lai mūs smīdinātu. «Veikls. Patiešām, īsts jokdaris!»

Drīz vien Maļiņins tiešām atsēdās uz sola. Ari platmali viņš noņēma un uzmauca mieta galā. Tā nu bija pārākā platmale — viscaur skrošu sakapāta, sevišķi pati virsa. Skaidrs, ka tas bijis precīzs šāviens. Acīmredzot bise šāvusi bez izsējas vai ari šauts no neliela attāluma, kad viņš pametis platmali gaisā.

Lai vēroju kā vērodams, viņa mati pat nepakustējās un arī ausis neraustījās. Tad es attapos, ka tās Maļiņinam ir kontūzijas sekas. Atcerējos — tēvs bija stāstījis, ka no kontūzijas tā mēdzot būt bieži — tiks.

Maļiņins nodzēsa papirosu un sacīja:

—   Domāju, Garasim, ka mēs vienosimies.

—   Redzi, Garas, no pašas Maskavas atbraukuši pēc mūsu bebriem! — Mihaļkovs lepni iestarpināja.

—   Uz Maskavu vai Ļeņingradu pagaidām par agru vest. Tagad vajag uz Sibīriju — ieviešanai. Lai jūs zinātu — tieši tur tiem būs jādzīvo, — Maļiņins sacīja.

—   Uz Sibīriju? — tēvs izbrīnīti pārjautāja. — Vai tur mūsu bebriem būs iespējams pārziemot?

—   Viņi pie aukstuma pierod, — Maļiņins paskaidroja.

—   Ja ieviešanai, tad patiešām tas ir gudri darīts! Tikai bebrs ir izmanīgs zvērs, diez vai dzīvu to varēs saķert, — tēvs šaubījās.

—   Ir .jau ķerti. Amerikā tas viss notiek vienkāršāk: ja vajadzīgi dzīvi — lūdzu! Tur pie viņiem bebru daudz. Vai tad patiesi arī mēs nevarēsim savairot tik daudz, lai sāktu bebru medīšanu?! — Maļiņins iedvesmoti sacīja.

—   Kāpēc ne — visu var. Seit pie mums arī ir bebri. Gan Proņā, gan Sožā, gan ezeros — sazin, cik daudz. Tikai retais tiem pievērš uzmanību. Ja dzīvo, lai dzīvo. Laikam nevienam neienāk prātā doma, cik las ir vērtīgs zvērs, — tēvs sacīja.

—   Tāpēc ķerieties pie bebriem — kā tie jādabū ciet, jūs zināt. Tikai izdomājiet tādu paņēmienu, lai mēneša laikā simt būtu rokā, tāpēc jau jūs esat mednieki. Man vajadzīga efektīva atķeršana. Gudrojiet — kā un ko, — Maļiņins runāja gan nopietni, gan smaidīdams.

Tēvs pakasīja pakausi. Skaidrs, ka viņš ieklausījās — tvēra katru la vārdu.

Pieņemsim, ka simt bebru — tas ir par daudz, — viņš teica.

To tikai Maskavā var izdomāt, ka mēnesī iespējams atķert simt bebru.

—   Nākamgad būs vēl lielāks plāns. Tā kā padomājiet nopietni, jo tas viss tika apsvērts Ministru Padomē. Tātad — bebri ir nepieciešami.

—   Dzīvi? — nez kāpēc tēvs pārjautāja vēlreiz.

—   Par beigtu, mans mīļais, es tev uzlikšu trīssimt rubļu sodanaudas! — Maļiņins kareivīgi noteica. — Bebri ir vajadzīgi dzīvi.

—   Cik dabūsim par katru noķerto bebru — vai desmit rubļu būs? — tēvs apvaicājās.

Mihaļkovs skaļi iesmējās.

—   Vai pussimtu tu negribētu? — Viņš vai dīdījās pa solu. — Kurš tad par desmitnieku ies ķert? Ja nu vienīgi intereses pēc — kā tu.

—   Par pieaugušu bebru — apaļi piecdesmit! Par šogadnieku — uz pusi mazāk. Ķer tikai, un tūlīt pēc karantīnas laika nauda kabatā, — Maļiņins skaidroja, un atkal viņam noraustījās deguns un lūpas. Stostīdamies viņš piebilda: — Ja s-simtu noķ-ķersi — varēsi bāzt kabatā p-piecus tūk-tūkstošus! Vai ar tādu darbu tiksi galā?

—   Skaidrs, ka tā ir pamatīga nauda. Tikai — kā lai to zvēru apvārdo un apved ap stūri? — tēvs prātoja. — Mēdz teikt, ka pat beigts bebrs nav dabūjams rokā, bet dzīvs jau nu nepavisam. — Tēvs pārdomāja, acīmredzot kaut ko izlemdams. — Var arī saņemt ciet dzīvus, ja pie ejām izliek drāšu slazdus. Un jāuzmana tie… Tiklīdz iekšā, tā — caps! — no ūdens ārā.

—   Kādus slazdus? Jāieliek maisā balstiņi un jāķer tik ciet, — Mihaļkovs teica. — Kur liks tādu nekam nederīgu slazdu?

—   Nē, Semjon, ar maisu bebru noķert nevar. Ja arī tas izdotos — maisā viņš noslāptu. Un no maisa viņš var pavisam vienkārši izmukt — maisu taču var pārplēst.

—   Tas nozīmē, ka vajadzīgs slazds un lai tas būtu no stieplēm? — Maļiņins saspringti prātoja. — Tad ņem un izdomā, Andrejevič, — viņš pirmo reizi nosauca tēvu tēvavārdā, — šādu stiepļu slazdu! Protams, ar maisu kādu vienu bebru sezonas laikā noķert var. Bebru pie jums diezgan, atliek vienīgi tos dabūt rokā!

—   Lai notiek — riskēšu, stāšos pie ķeršanas. Ja neizdosies — neko darīt. Tad tā noruna paliek spēkā, ko? — mans tēvs, laikam jau noticējis Maļiņinam, kļuva pavisam mundrs. Viņš bija noticējis pats sev!

—   Tūlīt mēs aizbrauksim arī pie Mikitas — viņš pēc stundas būs klāt ar bebru, jāliek tikai viņam ķert, — Mihaļkovs sacīja. — Mikita ir izveicīgs ķērājs — hop! — un bebrs rokā.

—   Lai es varētu tikt pie bebru ķeršanas, laikam vajadzēs palūgt, lai mani uz dažiem mēnešiem palaiž no kolhoza. Nevaru taču pats uz savu roku. Ja aiziešu bez piekrišanas, priekšsēdētājs sadusmosies un atlaidīs no darba — nāksies atvadīties no sarga pienākumiem. — Tēvs tomēr bija skatījies tālāk — viņš negribēja saraut attiecības ar kolhozu.

—   Palaidīs — tu tikai izdomā slazdus. Par to es pats parūpēšos. — Maļiņins pasauca mani un palūdza, lai atnesu ūdeni. Tēvs izdzirdēja viņa lūgumu.

—   Pagaidi, Aleksandrovič, man ir bērzu sulas — aukstas, tieši īstā reizē, — viņš piedāvāja Maļiņinam.

—   Tad dod šurpu! Man garšo bērzu sulas. — Maļiņinam nebija iebildumu.

Pie paša pagraba man pagadījāsceļā Petja. Viņš jau bija pamielojies ar vīnogām un meklēja izeju no dārza pagalmā. Arī viņam es piedāvāju bērzu sulas. Viņš kopā ar mani nokāpa pagrabā. Cik es biju pārsteigts, kad ozola mucā ieraudzīju nevis spundi, bet blīvu zaļu asnu bārdu. Agrāk mēs, tāpat kā daudzi citi, nebijām zinājuši, ka šāds vāks ir daudz izdevīgāks nekā, teiksim, no ozolkoka gatavots.

Tikai pavisam nesen tēvs bija dabūjis dzirdēt, ka mucā ar bērzu sulām jāiesēj auzas. Graudi sadīgst un noslēdz mucas atveri. Visa šī gudrība bija pavisam vienkārša — sulas ilgi nebojājas un saglabā visas savas dziednieciskās spējas. Vai tā ir taisnība vai ne, tomēr cilvēki tā domā un tic tam. Laikam jau zināma taisnība viņiem ir. Pat tad, ja ari bērzu sulas slimību nenovērš, šeit, mūsu pusē, uzskata, ka tās ir brīnumlīdzeklis pret vēzi un labvēlīgi iedarbojas ari citādā ziņā: vismaz tādā, ka karstā laikā kā ar roku noņem slāpes, dziedinoši iedarbojas uz kuņģi un uzlabo ēstgribu. Šķiet, ar to vien jau ir pietiekami, lai dzertu bērzu sulas.

Es pabāzu pirkstus gar asnu malu un pacēlu zaļo velēnu. Petja turēja alumīnija kanniņu, saņēmis to pie sāniem, bet es ar bleķa krūzīti smēlu sulas no mucas. Pēdējo smēlienu pasniedzu Petjam. Neatņemdamies viņš izdzēra krūzīti līdz dibenam.

Mēs atgriezāmies pagalmā. Savādi — aiz gara laika Petja sāka bakstīties pa inalcienu. Izskatījās, ka viņš grib izpētīt, kā mēs dzīvojam. Viņš ielūkojās pat pūnē.un galu galā atrada izklaidēšanos — sāka plīties virsū sunim. Pirmajā brīdī tas bija nīgrs, bet vēlāk padevās — laiski reaģēja uz visām Petjas dīvainajām izdarībām.

—   Ķepu! Dzirdi, dod ķepu, pinkainais, dod ķepu! — Petja uzstāja. — Garasim, kā to suni sauc?

—   Pirāts.

—   Pirāt, nu, dod ķepu, dzirdi! — Petja neatlaidās.

Pirāts izlikās nedzirdam — kā nekā viņam plijās virsū svešs cilvēks. Viņš mēģināja noslēpties būdā, bet Petja uzkāpa ar kāju uz ķēdes. Beigu beigās suns padevās — sniedza ķepu. Petja bija apmierināts. Noklikšķēja sprādze — viņš bija palaidis suni no ķēdes. Pajutis brīvību, Pirāts palēcās sānis un pa vārtu apakšu jau bija ārā uz ielas.

—   Tagad līdz vakaram nepārnāks, — tēvs piezīmēja.

Petja brīnījās: viņš bija iedomājies, ka Pirāts nepārnāks tikai tāpēc, ka viņš tam mācies virsū.

—   Ir nu gan jums gudrs suns!

—   Drīzāk jau dumjš. Kamēr nebūs apskrējis visas mēslu kaudzes, mājās nenāks, — tēvs piebilda. — Taisni tāpēc jau sēju pie ķēdes, lai kāds viņu nenosistu. Man ir bijuši tādi suņi, kuriem šis ne tuvu nestāv. Tikai tā saime nez kā iznīka. Zučku saplosīja vilki — tā bija lieliska kuce. Citu kaimiņiene noindēja ar mušmirēm, ko bija vārījusi sautējošām kompresēm pret sastieptām dzīslām. Novārījumam bija pieliets, krējums. Sī Gapu|a, kā par spīti, visu šito virumu bija izlējusi mūsu žogmalē. īstā raganas padarīšana! Toreiz man bija Bukets. Kā tas saēdās Gapuļas «krējumu», tā nobeidzās. Darījām visu iespējamo, tomēr neizglābām. Bekasu aizstiepa vilks. Pēdējo no Zučkas saimes nošāva zootehniķis. Patrons bija ļoti labs un saprātīgs sunītis. Viņam patika kopā ar mani ganīt kolhoza buļļus. Tiklīdz kāds pagāja tālāk, viņš skrēja un pagrieza to atpakaļ. Pieskrien klāt un ieķeras bullim kājā! Bet pats ar joni — spidric! — un guļ. Bullis ar kāju — knaks! Garām… Oho, ja tagad man tāds, mums nebūtu nekādu bēdu — visi bebri būtu rokā! Pirāts tāds neizdevies. Aiz slinkuma tik tikko var paiet — vējš gāž gar zemi.

Maļiņins lēnām un izgaršodams dzēra bērzu sulas. Slavēja. Ja varēja viņam ticēt, viņš nekad mūžā nebija dzēris tik garšīgu dzērienu.

Petja izgāja uz ielas — droši vien lai paskatītos, kurp aizskrējis Pirāts.

—   Stāt! Stāt! — uz ielas viņš iekliedzās. Mēs jau nospriedām, ka Petja sauc Pirātu.

—   Atradis sev nodarbošanos. Ir nu gan raksturs — nevar nosēdēt mierīgi! — Maļiņins smējās.

—   Nekur tu nespruksi, es tevi dabūšu rokā! — skanēja no ielas.

—   Ē, nē, tas nav Pirātam! — tēvs kļuva uzmanīgs.

Mēs visi diebām uz ielu. Mums pavērās šāda aint a: Petja dzenas pakaļ Lodzikam Mjadzuham, kuram stipri patīk viss, kas nav piesiets. Taisnība, šoreiz nevarētu sacīt, ka mašīna stāv nepareizi un neīstā

vielā. Interesanti, ko gan Lodziks nozadzis? Ne jau velti Petja dzenas pakal.

Ticis garām veikalam, Lodziks strauji nogriezās pa kreisi un aizjoza pa taciņu, kas ved uz aku, kuru kādreiz bija izracis mans vectēvs Andrejs. Tieši pļavas vidū viņam atradās drava.

Lodziks nebija gaidījis, ka patrāpīsies rokās svešam cilvēkam, tāpēc lika laukā visus spēkus — joza vienreizēji ātri. Petja, lai gan bija pamaza auguma un pat ar vēderiņu, tomēr neatpalika ne par soli. Gluži pretēji — viņš uzņēma vēl lielāku ātrumu. Vēl mazlietiņ, un Lodziks būtu iemeties krūmājā, bet tur jau droši vien būtu pratis nozust. Bet tieši pie akas, skriedams garām silei, viņš paslīdēja, pārmeta kūleni un takas malā nostiepās garšļaukus. Viņš gan tūdaļ pielēca kājās, toties iepriekšējo ātrumu nepaguva uzņemt. Petja izmantoja gadījumu un sagrāba Lodziku aiz apkakles. Un pamatīgi sapurināja, norāminādams bēgli. Lodziks saguina un sarāvās. Petja viņu izčamdīja. Lodziks izvilka kaut ko no azotes un nometa pie kājām zālē. Neatlaidis puisi vaļā, Petja pacēla sainīti un mēģināja vest Lodziku līdzi. Tas turējās pretim un negāja, bet pēc tam vispār nogūlās zemē.

—   Kā dēls tas ir, kas cietumu meklē? — Maļiņins jautāja tēvam.

—   Te vienam ir. Dēls atsities tēvā. Tagad gan citi laiki — kārtīgi cilvēki no zagšanas viņu atradinās, izdzīs muļķības no galvas. Tajos laikos viņam tāpat kā tēvam būtu nocirsti kāju pirksti.

—   Nopietni? — Maļiņins brīnījās. — Tēvam nocirta pirkstus?

—   Ar cirvīti! Viņš zaga gaļu, bet klētī viņu pieķēra un nocirta pirkstus, lai nebūtu tik kārs uz sveša labumiem.

Maļiņins smējās.

—   No Petjas neviens vēl nav izbēdzis, viņš visus panāk. Šajā ziņā viņam ir ķēriens. Re, paskatieties tikai — pat nogūlies zemē, baidās, ka arī viņam apcirtīs nadziņus, un tagad izliekas.

Petja nesāka spriest tiesu uz savu roku un palaida Lodziku vaļā. Tas kā zaķis uztrūkās kājās, un aiz šķūņiem plikie papēži vien nozibēja.

—   Mūk no cilvēkiem, — tēvs sacīja.

—  Gluži kā vilcēns. Vilcēns ne cilvēks! Kad izaugs, diezin vai atcerēsies, kā mēs viņu šeit pāraudzinājām, — Maļiņins smējās.

Petja nesa somiņu ar savas mašīnas atslēgu komplektu. Seja viņam bija sarkana un nosvīdusi. Tomēr bija redzams, ka dusmas viņam jau pārgājušas.

—   Būtu viņu pietesis, bet žēl tāda puņķutapas — mazs un muļķis. Vajadzēs pateikt vecākiem, ka viņu dēls zog, — lai atradina.

Tu paklausies: izrādās, ka vecāki viņam bijuši tādi paši, kamēr cilvēki tos vēl nebija padarījuši rāmākus. — Ma|iņins pārstāstīja Petjam no teva dzirdēto atgadījumu.

Es nolūkojos pakaļ mašīnai. Maļiņins stāvēja uz kāpšļa un māja mums ar roku. Mihaļkovs uzkumpis sēdēja kravas kastē. Pusotrtonnīgās mašīnas numurs saruka aizvien mazāks, pēc tam pavisam izplūda un pārvērtās baltā plankumā — automašīna uz čiksta sacēla putekļus.

— Ko nu tagad darīsim? Lai bebri, kur bebri, bet sivēni kviec… Zini, dēls, kamēr māte nav pārnākusi no lauka, taisāmies vismaz prom no pagalma, citādi abi dabūsim trūkties. Lai notiek — šodien pļaut vairs neiesim, toties saplūksim gaiļsekstes.

«EKSPERTI» IR SAJŪSMĀ

Lamatas mēs pagatavojām; Taisnība, pa pusei tās bija no kārklu klūgām, jo nevarējām sadabūt stiepli. Ar vara cemmītērn, kuras no biežas iztaisnošanas bija kļuvušas ļoti trauslas un kuras mēs bijām atskrūvējuši no sen izmesta matrača, šā tā piestiprinājām klūgas pie stīpām un ribām — sešiem metāla stienīšiem, kas noturēja stīpas zināmā attālumā citu no citas. Ar pūlēm mēs bijām sagādājuši lamatas. Tiesa, māte tās nosauca par «māžiem», bet mūs par maziem zīdainīšiem, kuri uztaisījuši sev spēļmantiņu, lai nevajadzētu bimbot. Toties mēs paši nosaucām lamatas par ķērāju.

Šis ķērājs bija līdzīgs apmēram metru garam cilindram, caurmērā nepilnu pusmetru. Ķērāja dibens bija acains — izpīts no stieples. Arī durtiņas bija pagatavotas no stieples. Durtiņas iestādīja šādi: tās atvilka uz iekšu, un īpašs āķītis tās turēja tikām, kamēr zvēriņš izkustināja atskabargu, kas ar tērauda sastiprinājuma palīdzību parāva āķīti. Uzvilktā atspere' aizsita durtiņas ciet, un ķērājs noslēdzās. No iekšpuses durtiņas nevarēja dabūt vaļā — tās noturēja āķi, kas ar stiepli bija piesaistīti pie stīpas.

Piedevām ķērājs bija viegls un parocīgs, un mēs ar nepacietību gaidījām Maļiņinu. Mēs gribējām redzēt ķērājus, ko pagatavojis tēvocis Mikita un citi mednieki — viņi taču arī tika ierakstīti bebriniekos.

Tiklīdz nāca zināms, ka mēs pirmie esam pagatavojuši lamatas, Maļiņins tūdaļ pat sapulcināja visus bebriniekus un atveda pie mums. Sabrauca «eksperti», lai pieņemtu vai arī nopeltu mūsu izgudrojumu. Protams, tēvocis Mikita no Bakavas, Dzjamids no Cerikavas, Marguns /11 Mihaļkovu no Slaugaradas bija paši galvenie un, kā varēja spriest pir viņu īpašās ieinteresētības par mūsu slazdu, — principiāli «eksperti" Liekas, neviens no viņiem gan nebija gaidījis, ka mans vienrocis tev-. Uk īsā laikā sameistaros slazdus, turklāt vēl tādus, kā piemetina ja Petja, — universālus slazdus.

Petjam iešāvās prātā pārbaudīt automātisko sistēmu, un viņš sāka mānīt iekšā slazdā Pirātu. Starp stīpām, tieši aiz atskabargas, viņš nolika aukstu kotleti, ko bija izvilcis no kabīnes sēdekļa aizmugures, un radīja šo ēsmu sunim. Tomēr Pirāts ar šādu laipnību nebija pievilināms. Pēkšņi viņš vairs nespēja paciest šo uzbāzību un sagrāba Petju aiz bikšu staras. Izbijies tas veikli palēca sāņus. Arī Pirāts nomierinājās un ielīda būdā.

Mūsu lamatas bija pavisam vienkāršas, toties drošas. «Eksperti» brīnījās un klusēja, kamēr tēvs izrādīja slazda īpašības.

Petja novēlēja mūsu ķērājam ilgu mūžu un panākumus. Viņš smējās, lai gan nepārprotami varēja redzēt, ka dusmas uz Pirātu vēl nav pārgājušās, un salīdzināja mūsu lamatas ar savu pusotrtonnīgo automašīnu. Secinājums bija tāds, ka tās, tāpat kā viņa automašīna, ir vienkāršas un <lrošas.

—   Mana automašīna izbraukusi visu karu, bet kalpo joprojām. Tad jau ari jūsu ķērājs kalpos godam! — viņš autoritatīvi sacīja.

Pēc šiem vārdiem Maļiņins piemetināja:

—   Kamēr tu pats strādāsi Zooloģiskajā centrā, tik ilgi tur būs arī tava automašīna. Tu redzēsi — tiklīdz aiziesi no darba, tā arī mašīnu norakstīsim lūžņos.

Uzvilktās lamatas gulēja pagalma vidū/ Drīz vien tēvocis Mikita piegāja tām klāt un pietupās līdzās.

—   Kā būtu, ja šito te daiktu nomainītu ar stieples cilpiņu? — viņš norādīja uz atskabargu un ar sērkociņu sāka kaut ko zīmēt uz noblietētā sētsvidus.

—   Tiešām, tā iznāk parocīgāk. — Maļiņins pameta skatienu uz tēvu un iejautājās: — Vai tu pieņem šādu ierosinājumu, Garasim?

—   Kas man vairs ko teikt, ja vecākais brālis uzlabo, — viņš pajol.oja. — Skaidrs, ka pieņemu.

—   Manuprāt, lamatu dibenu vajadzēs taisīt no vizlas, lai bebrs drošak ietu ķērājā iekšā, — Dzjamids sāka prātot. Viņš bija noņēmis brilles un rūpīgi tīrīja ar lakatiņu stiklus. — Vizla man mājās ir, iznāks tieši diviem slazdiem.

—   Protams, var taisīt arī no vizlas. Bebri tik stipri neapdauzīs purnu, un arī ūdenī uzreiz nevarēs pamanīt, kas tas ir — tādos slazdos tie ies labprātāk iekšā nekā mūsējos. Bet arī drāšu dibens nav peļams: bebrs iekritīs slazdos, ar zobiem ieķersies pinumā un sāks grauzt. Patrakos un nomierināsies. Ja vizlu slikti iestrādās, viņš to izlauzīs, pēc tam ej nu ķert vēju laukā.

—   Galvenais — jādabū lamatās, pēc tam var pārlikt arī citās, —j Dzjamids iebilda.

—   Skaidrs, ka visu var. Tikai — kur sadabūsi tik daudz vizlas? Piedevām tu redzēsi, ka ātra straume lamatas raus līdzi. Tādas lamatas tu nevarēsi pareizi novietot uz elšiem — redzēsi, ka tie izjauks teci. Ja nu vienīgi tad, ja vizlā izdurtu caurumiņus, lai tās neizceļ no vietas, — tēvs minēja.

—   Izcels no vietas? Kāpēc tad izcels? Tu nu arī vari runāt. Lamatas taču atradīsies zem ūdens. Kāda tad tur, zem ūdens, straume?

—   Ja tagad tu netici, dabūsi par to pārliecināties vēlāk. Taisi, taisi no vizlas, Isakavič, ja tev tā ir, — tev brīvas rokas!

Drīz vien «eksperti» devās mājup, vienojušies, ka nedēļas laikā tēvocis Mikita apgūs šādu lamatu sērijveida ražošanu, jo katrai brigādei to ir jāsagatavo ne mazāk par desmitu.

ĶERŠANA SĀKUSIES

Maļiņins atguva dzīvesprieku — viņš bija sācis ticēt, ka pasākums izdosies. Viņš steidzās iekārtot bāzi. Tieši tobrīd no Maskavas pienāca vagons ar koka līstēm, saplāksni un skārdu stacionāriem būriem; vagonā bija arī vairāki maisi ar baltmaizes sausiņiem un atgriezumiem. Sausiņi! bija domāti šīgada metiena bebrēniem, bet atgriezumus, sajauktus ar kārklu lapām, bija nolemts izsniegt pieaugušajiem bebriem. Vagonā bija arī gumijas zābaki medniekiem, kabatas baterijas, brezents un teltis.

Kā gatavojami būri bebru turēšanai stacionārā, Maļiņins zināja, —i to visu viņš bija redzējis Voroņežas zvēraudzētavā. Tēvocis Mikita kādās, trīs dienās sanagloja būrus veselai partijai bebru. Pirmajā uz Sibīriju] nosūtāmajā partijā bija paredzēts neliels bebru skaits — trīsdesmit seši dzīvnieki. Tieši tik daudz vajadzīgs, lai pielādētu vienu pulmaņvagonu, jo tajā satilpst astoņpadsmit būru.

Maļiņins pat bija noteicis pirmā sūtījuma dienu, brīdinājis arī Kri-ļ čavas dzelzceļa stacijas vadību, lai vēlāk neiznāktu kavēšanās, bet tūdaļ i

I pec viņa zvana tiktu piešķirts tīrs segtais pulmaņvagons. Viss bija sagatavots, kā pienākas. Maļiņins izmaksāja medniekiem avansu, lai gan ikviens no viņiem šaubījas par medību veiksmi un tāpēc nenopelnīto naudu ••■iņēma piesardzīgi un ar aizdomām. Mēs arī paņēmām avansu tikpat piesardzīgi. Taisnība, māte atturējās no atvestās naudas tērēšanas, lai vēlāk, ja mēs ciestu neveiksmi, varētu to atdot Maļiņinatn.

Lai nu būtu kā būdams, bet bebru ķeršana sākās noliktajā laikā. Astoņi vīri, mani, protams, ieskaitot, veidoja četras bebru ķērāju brigādes: pa diviem medniekiem katrā.

Tēvocim Mikitam, Dzjamidam un Mihaļkovam ar Margunu bija Krietni vienkāršāk nekā mums. Viņi dzīvoja pie Sožas, viņiem pašiem bija laivas. Bet mūsu Hodaravas tuvumā nebija ne Sožas, ne Proņas, ne bebru ezeru, — tas viss atradās pļavās desmit kilometru attālumā no mūsu sādžas. Un mēs, pagaidām paķēruši līdzi mūsu vienīgās lamatas, devāmies uz Glupku — turienes purvā mitinājās bebri.

Pa ceļam mierinājām sevi ar cerībām, ka tūdaļ pat, tiklīdz būsim nonākuši galā, uziesim bebrus — tā sakot, ar pirmo piegājienu. Taču drīz vien sapratām, ka bebrs tik viegli dzīvs rokās nedodas. Tāpēc pirmajā dienā mēs zvēru nedabūjām pat redzēt. Jocīgie — mēs bijām cereliiši un pat iestāstījuši mātei, ka pārnesīsim bebru …

Nākamajā rītā kopā ar mums atskrēja arī Pirāts. Mēs atkal bijām > noskaņojušies uz veiksmi: nospriedām, ka Pirāts mums palīdzēs izcelt bebru no alas, ka parādīs mums, kur tas slēpjas. Kur nu! Tiklīdz bijām nonākuši līdz bebru mājoklim un aizlikuši ejai priekšā slazdu, Pirātam iešāvās prātā kāda cita doma, un viņš pēc savas saprašanas uztvēra mūsu nodomus. Viņš tūdaļ pat steidzās mūs sarūgtināt — aizbēga no grāvja tālāk. Protams, to mēs no viņa nebijām gaidījuši, Petja tomēr bija satramdījis suni, par varēm mēģinādams iedzīt to lamatās. Jā, Pirāts baidījās no slazda. Lai arī kā tēvs to sauca, lai kā mudināja, tomēr visi ļ, viņa pūliņi bija veltīgi — Pirāts neklausīja. Tēvs pats bija spiests dzīt bebru laukā no mājas: nostājies virs tās, viņš dauzīja ar kājām. Tiesa, Pirāts atkal atskrēja pie mums un pat ierējās.

— Šeit! Seit! Meklē, Pirāt, meklē! Re!

I/.skatījās, ka tēvs ticēja veiksmei, tomēr par agru viņš priecājās: spraugā, kas rēgojās iesāņus no bebru mājokļa, Pirāts neiedrošinājās , 11st — baidījās. Viņš aizskrēja tālāk un apstājies ilgi nolūkojās uz mežu, Kurp pāri pļavai veda taciņa.

Pēkšņi zem mājokļa es izdzirdēju piesardzīgu šļakstoņu. Pie alkšņiem tieši pašos sakņu pinumos aizsākās smalka sudrabainu burbulīšu ķēdīte — izrādījās, ka šajā vietā arī atskanējuši šļaksti. Es stāvēju

nekustedamies un cieši nolūkojos uz to vietu, kur virmoja ūdens un uzradās un plīsa sīki burbulīši. Gaidīju, kas notiks tālāk. Tēvs pa to laiku cīnījās ap mājokli. Viņš jau bija aizkļuvis līdz bebru midzenim un atkal sauca Pirātu, kurš tiepās tapat kā iepriekš, stāvēja un joprojām nolūkojās uz mežu — tur veda ceļš uz sādžu. Beidzot suns pieņēma galīgu lēmumu: lēcieniem vien tas aizjoņoja uz sādžu. Tā jau bija acīm redzama node-j vība.

Es vēroju burbulīšus. Tie veidoja vijīgu ķēdīti un vadīja manu skatienu no alkšņiem uz slazda pusi. Man vai aizrāvās elpa: sāku šaudīties no vienas puses uz otru — gribēju pabrīdināt tēvu.

—   Tēti! Te viņš ir, te! — es iesaucos. — Piepeldēja pie slazda.

—   Nebļausties — tā var bebru izbiedēt!

Pie lamatām uzmutuļoja ūdens, un saduļķotā purva rāva meta lokus.

—  Rokā ir! — Es metos pie slazda, lai vilktu to laukā. Kas tad tas? Slazds viegli izkustējās no vietas. Tukšs …

Tēvs steidzās man palīgā.

—   Dārgumiņš aizbēdzis! — viņš jutās vīlies. — Ek, tu pasteidzies, neļāvi ielīst iekšā… Ei! Skaties: burbuļi aizskrien pa grāvi! — Tēvs pa-i ķēra slazdu. — Skriesim aizšķērsot ceļu-!

Grāvi mēs aizsprostojām, tomēr bebrs mums nepienāca pat tuvumā! Arī vijīgais kreļļainais celiņš uz ūdens virsas vairs nebija ieraugāms.]

—   Viņš ir ieslēpies saknēs un pa grāvi nav aizpeldējis, — tēvs1 attapās.

Pārbaudījām grāvi viņpus mājokļa un pārliecinājāmies, ka tur bebram nav iespējams noslēpties. Tomēr viņš ir apstājies kādā izdevīgā! vietā.

Patiešām — iesprucis alā. Bet kurā — jāmeklē rokā.

Drīz vien mēs sapratām, ka grāvja kreisais krasts ir jūtami izburbējis un tik tikko turas — te alas bija no vienas vietas; tās visas savā starpā savienotas ar dažāda lieluma sānejām, turklāt šīs rezerves ejas ir pilnas ār ūdeni. Nokļuvis vienā no tādām alām, bebrs, protams, pacenties sameklēt ērtu vietu, kur pietiek gan gaisa, gan var nogaidīt, kamēr, beidzas uzbrukums.

Tomēr drīz vien mēs atradām atslēgu, kā pietikt klāt bebru pazemes pilīm. Pamazām, lai gan tas nenācās viegli, mēs uzmeklējām aizvien jaunas un jaunas katakombas, kuru izejas katrā ziņā atradās sausā vietā: vai nu kādā cini, vai arī dziļāk zem alkšņu sakņu mudžekļiem. Parādījās arī virsējās bebru migas. Tāpat kā guļvietas mājoklī, tās bija izklātas ar kārklu skaidām, bet migai pāri sagāzti palu sanestie koki un žagari, kas lielākas stiprības labad salipināti arī ar kūdrainām dūņām. Šīs slēptuves

mēs neizpostijām, jo cerējām, ka bebrs vēl ne vienreiz vien mēģinās tajās noglabāties, kad pienāks vajadzība bēgt. Lai tā dara — arī mums būs vieglāk to pamanīt, zinot šo slēptuvju noslēpumus.

Tiklīdz bijām zvēriņu uzgājuši, tas steidzās aizbēgt tālāk. Lai cik tas savādi, bet allaž viņš izmantoja tās rezerves ejas, kuras mēs vēl nebijām atraduši. Ar laiku tādu eju tomēr palika aizvien mazāk un mazāk, un mēs arvien biežāk un biežāk sākām uziet bebru. Kā? Virs katras ejas gaisa lūkās saspraudījām zariņus, kas šūpojās, kad bebrs devās tiem garām. Ūdens alā mutujoja un ilgi nenorima, iekams bebrs atkal nebija iekļuvis savā slēptuvē. Mums par labu nāca tieši tas, ka alas bija pilnas ar ūdeni — ūdenī dzīvnieks nevarēja ilgi uzturēties un tāpēc katrā ziņā iznāca sausumā, lai dabūtu ieelpot gaisu . . .

Galu galā mēs iedzinām bebru strupceļā. Aizlikām ejai priekšā lamatas un nomaskējām tās ar zāli. Tēvam vajadzēja nocirst garu maiksti, ar ko iesniegties alā un iedzīt bebru lamatās.

Saule atradās tieši dienvidū. Ēna bija īsa — pusdienlaiks. Skatījos uz tēvu — vecais vīrs piekusis, karavīra blūze uz pleciem sasvīdusi. Viņš atnesa maiksti un nometa tieši virs gaisa lūkas, tad iecirta zemē cirvīti —j ar kātu uz augšu, lai tas nepazustu un vajadzīgā brīdī to ātri varētu atrast.

—  Tev, dēliņ, vajadzēs aizskriet uz mājām. Esmu gluži izbadējies — no mahorkas un purva ūdens melns vien gar acīm metas.

—  Mēs taču iznācām no mājām nepaēduši, — es pārmetu tēvam. — Nākamreiz jāpaēd brokastis un jāpaņem pusdienas līdzi.

—   Nē, puika. Kā mēdz sacīt, agrīns putniņš knābīti tīra, bet vēlīns acis iepleš. Mēs nošāvām buku, ka neiznācām agrāk. No mājām jāiziet pirms ausmas!

Jā, man bija jātiek līdz mājām un atpakaļ, un cik vien ātri var. Vilcināties nedrīkstēja — ļoti gribējās notvert bebru. Un es gribēju to redzēt pats savam acīm, tādu notikumu nevēlējos palaist garām.

Taisni kauns rādīties mājās — tiklīdz uzzinās māte, ka arī šoreiz nevienu neesam dabūjuši rokā, viņa, protams, nepriecāsies.

Tā arī notika: viņa mani sagaidīja bez liela prieka un sajūsmas. Jocīgi, bet es nez kāpēc pat neieminējos, lai viņa sagatavo mums pusdienas, un māte pati arī neattapās. Viņa nebija labā garastāvoklī. Izrādījās, ka viņa grib atdot avansu Maļiņinam atpakaļ. Viņa esot zinājusi, ka tieši tā jau viss būšot. Vārdu sakot — kā gaišreģe.

—  Mājās nav ne pagales malkas, — māte nerimās. — Būtu vismaz varējuši pārnest no purva kādu nastiņu siena. Paši nolūkojām vietu, taupījām, bet Moļička aizgāja un nopļāva. Jums tikai bebri vien prātā —

es jums rādīšu bebrus! It kā man vienai tā saimniecība būtu vajadzīga: gan govs, gan cūkas — itin viss …

Parasti māte dusmas ilgi neturēja. Toties šoreiz joki bija mazi. Beigu galā man skaidrs bija viens: uz to visātrāko jālasās no mājām ārā, citādi, ja māte dabūs zināt, kāpēc esmu atnācis, viņa vispār var mani nelaist atpakaļ pie tēva. Viņa joprojām mēģināja izdibināt, kāpēc esmu atnācis viens. Sirds dziļumos viņa cerēja uz veiksmi un laikam jau gaidīja, ka drīz pēc manis ieradīsies arī tēvs. Arī Pirāts bija kā pierādījums, ka mēs visi esam pārnākuši no pļavas, jo tas bija mājās.

Māte aizgāja pēc ūdens. Patiesību sakot, es nopriecājos — pats paņemšu pusdienas, kaut ko jau sameklēšu uz trauku plaukta. Labi, ka matē aizgāja pēc ūdens!

Tieši tobrīd no fneža pārnāca Nadzja ar Koļu — pārnesa meža zemenes. Koļa man plijās virsū — viņš gribēja zināt, kā mums gājis: vai esam notvēruši bebru vai ne. Es atbildēju:

—   Tētim vajag pusdienas. Tikai ātri — viņš taču gaida! Līdz vakaram noķersim.

Pēc brītiņa aizsainītis ar pusdienām bija sagatavots. Lai nesaskrietos ar māti, biju spiests iet gar māju aizmuguri, kur pa ceļam pameklēju dobēs gurķus, lai gan šāda patvarība uz to stingrāko bija aizliegta — ja var ticēt mātei, gurķi nupat, nupat tikai sākuši paaugties. Šo to es tomēr atradu, un mana nastiņa kļuva krietni smagāka.

Tiklīdz no pastāvās mežmalas devos lejup uz pļavu un, pagājis garām kārklu biežņai, nokļuvu uz taciņas, kas veda uz Pakuldīķi — mārku, kurā kādreiz tikušas mērcētas kaņepes, man pagadījās ceļa tēva zīmīte, kas bija iesprausta tieši uz taciņas iedzītas nūjas šķēlumā, — lai es tai nepaietu garām. Apstājos un izlasīju: Saša, meklē mani šajā vietā!

Tiklīdz es iesaucos, tēvs tūdaļ izdzirdēja — viņš bija pavisam tuvu taciņai, bet krietni augstāk par to vietu, kur biju viņu atstājis.

—   Nāc šurpu! Ātri! — viņš sauca.

Nē, pagaidām tēvam pusdienas nebija ne prātā. Viņš mani gaidīja cita iegansta dēļ — nebija neviena, kas varētu uzmanīt lamatas.

Tā es nostājos pie slazda, bet tēvs sāka iegāzt alu. Viņš trāpīja tieši virsū bebram. Varēja dzirdēt, ka dzīvnieks migā sāk šļakstināties — laikam bija stipri izbijies. Piepeši lamatas aizslīdēja dziļunlā — uz grāvja vidu. Krastā stāvot, es bebru nevarēju izvilkt. Ielēcu grāvī, satvēru lamatas, pacēlu tās ar durtiņām uz augšu, jo pamanīju, ka bebrs jau paguvis pagriezties riņķī un mēģina iztikt laukā no lamatām pa to pašu ceļu, pa kuru iekļuvis — pa durtiņām. Taču durtiņas bija aizcirtušās ciet. Izstāvēju līdz krūtīm ūdenī un turēju lamatas. Piesteidzās tēvs, un mcs izcēlām bebru mala. Tūdaļ šepat uz vietas sākās tieši tas, no kā mēs bijām baidījušies dzīvnieks viegli tika galā ar mūsu klūgām: kā'ieķeras ar zobiem kārklu vicā, tā tūlīt tā pušu. Bija jāglābj lamatas. Tēvs nolauza zariņu un mēģināja ar to viegli sist bebram pa purniņu. Tiesa, zvēriņš 11/ bndi nostājās, pēc tam atkal devās uzbrukumā trauslajiem spraišļiem. I agad bebru uzmanīju es — pēru ar zariņu pa viņa kareivīgo un ļoti jocīgo, uzbāzīgo purniņu. Smieklīgi, gluži kā bērns, viņš piemiedza acis, ai/.griezās un atkal norima, bet tikai uz kādu brītiņu …

I evs ēda pusdienas: meža zemenes ar plāceni, uzdzēra virsū piena un nevarēja vien beigt brīnīties:

—   Kāpēc gan māte piešķinusi tik daudz gurķu? Tie taču vēl pavisam zaļi un rūgti.

Es cietu klusu. Ko lai dara: vai atzīties par gurķiem vai noklusēt un vispār neteikt par to visu, ko māte sarunājusi? Vēlāk, kad tēvs beidza pusdienot, es tomēr pateicu, ka gurķi sagādāti pēc manas iniciatīvas un labāk lai māte par tiem nedabū zināt. Bet kā gan māte varēja nezināt? Viņa noteikti ieraudzīs, ka gurķi notiesāti, jo katru aizmetni bija cieši iegaumējusi.

Tēvs, gluži kā uzminējis, ka mājās neesmu ēdis — pats par to atcerējos tikai tagad, kad biju atgriezies pļavā, — ieteicās:

—   Tu arī ņem un uzkod. Un dosimies uz šoseju, lai ar gaismu nokļūstam Čerikavā.

Bebru nesām divatā, uzmaukuši lamatas uz elastīgas kārkla kārtiņas. Tēvs gāja pa priekšu, es aiz viņa un, tāpat kā iepriekš, uzmanīju bebru un neļāvu viņam grauzt lamatas. Vēlāk, kad bebrs tik tikko nebija izcēlis durtiņas no eņģēm, bijām spiesti tās nosiet ar lūku atsaiti.

Kamēr mēs gājām uz šoseju, saule pasteidzās nozust no debesīm.

Vakars uznāca ātri. Bet uz Cerikavas pusi negāja neviena automašīna.

Vientuļi dūca telefona vadi. Tiem piebalsoja odi. Taisnība, katrs dūca savā balsī — kāds nu kuram meldiņš. Taču no odiem nevarēja ne atkauties — nekauņas līda ausīs un acīs.

Tēvs aizsmēķēja. Odu uzbrukums mazliet pierima. Drīz vien mēs iekūrām ugunskuru. Bebrs turpināja darīt savu — pluinīja mūsu lamatas, cik spēja. Skaidas tā vien šķīda uz visām pusēm. Uzrāvis plecus, tēvs sēdēja pie lamatām — uzmanīja, lai bebrs neaizbēg. Dzīvnieciņš neprātīgi ilgojās pēc brīvības. Laikam jau neticēja un nemaz nevarēja iedomāties, ka viņam — laimīgais bebrs! — tāda brīvība pienāks un ka purvainā grāvja vietā viņš nokļūs plašā Sibīrijas upē …

Tā arī visu nakti notupējām šosejas malā. Tikai no rīta nokļuvām Cerikavā ar trīstonnīgo automašīnu, kas brauca uz to pusi.

Mūsu bebrs bāzē bija nevis pirmais, bet piektais. Trīs bebrus bija noķēris tēvocis Mikita un vienu — Dzjamids.

Maļiņins par mūsu veiksmi priecājās tikpat stipri kā mēs. Bet viņš arī sabāra mūs, kad ieraudzīja, ka bebru nebijām pārseguši un dzīvnieks cepinājies saulē.

— Jūsu zināšanai, mani dārgie, bebram pārkaršana saulē draud ar nāvi, — viņš mūs mācīja. — Tiklīdz esat notvēruši bebru, tūlīt to pārsedziet. Pie viena viņš arī nomierināsies un nesvaidīsies pa lamatām.

Drīz mūsu bebru pārvietoja stacionārā būrī, ielēja viņam trauciņā ūdeni un noslēdza būrīti ar krampīti. Pie cilpiņas, kurā krampītis iestiprināts, Maļiņins piesēja saplākšņa birciņu-ar uzrakstu: Upes bebrs, brūns, tēviņš, noķērusi Garasima brigāde… Pēc tam tika uzrādīta vieta, kur bebrs ticis notverts.

* # ♦

Viņi simpatizēja viens otram: Maļiņins — tēvam, tēvs — Maļiņinam. Viņi pat vienojās, ka kopīgi gan bebrus ķers, gan vadīs bāzi. Vienmēr redzēju tēvu Maļiņina tuvumā, bet Maļiņinu kopā ar tēvu. Kādās pāris dienās nesen nodibinātā bāze no kūtiņas Čerikavas nomalē pārvērtās par lielu saimniecību, ko ietvēra drāšu tīkls. Es palīdzēju tēvam, bet Maļiņins kaut kur aizbrauca — liekas, pie Mihaļkova pēc bebriem.

Uz vakarpusi pagalmā stāvēja .vairāk par divdesmit būriem, kurus samontēja no sagatavēm, kas bija atvestas no Maskavas. Četrus būrus mēs ņemsim sev līdzi — rīt agri no rīta dodamies ceļā. Šādu lēmumu tēvs kopā ar Maļiņinu jau bija pieņēmis vakar vakarā. Šī diena tika veltīta bāzei, kura jāsaved kārtībā un kurā jāpabeidz dažnedažādi aizsākti darbi.

65

Tiklīdz Maļiņins kopā ar Petju atgriezās no Marguna — viņi atveda divus bebrus —, mēs saposāmies ceļam. Tomēr Maļiņins mūs nelaida, kamēr atvestos bebrus nebijām pārvietojuši būros. Tieši šajā pašā dienā no Maskavas atbrauca zinātniskais līdzstrādnieks Valodzja Bratčanka. Kādu divu trīs stundu laikā šis pats Valodzja kļuva par bāzes elku un saimnieku. Viņš prata visu: gan paņemt rokās bebru, gan zināja, ar kādiem kārkliem tas jābaro. Ja arī kaut ko nezināja, laikam izdomāja pats. Arī tā, pcotams, bija viņa izdoma, ka bebriem labāk patīkot upes ūdens, nevis no akas pasmeltais, — tāds ūdens, tā sakot, ir bagātāks ar visādiem vitamīniem un mīkstāks.

5 — Bebru vietas

No Čerikavas izbraucām kopā ar Maļiņinu. Petja tikai piedeva gāzi — viņš steidzās drīzāk nokļūt Hodaravā, lai, kā viņš pats teica, padzertos bērzu sulas. Tiesa, kabīnē aiz sēdekļa viņu gaidīja divas pudeles piparu degvīna.

Pa ceļam no Čerikavas iebraucām Bakavā pie krusttēva Mikitas — vajadzēja paņemt lamatas, kuras Maļiņins bija izvēlējies priekš sevis, bet tas nozīmēja, ka arī priekš mums. Mēs nokļuvām tieši uz zivju zupu: it kā būtu zinājuši, ka krusttēvs sazvejojis zivis. Liekas, es pirmo reizi mūžā ēdu tik garšīgu zivju zupu. Visi teica: trīskāršā! Es neparko nevarēju attapt, kāpēc šī zivju zupa ir trīskārša? Tas nekas, ka zupa bija trīskārša, toties neparasti garšīga!

Aizsākās sarunas.

Krusttēvs Mikita sāka slavēt savu kucīti. Patiešām, lai gan tā vēl bija jauniņa, tomēr labi izsekoja zaķim un lapsai un, galvenais, juta bebru jebkurā dziļumā. Man visdīvaināk šķita tas, ka Mirta prata smaidīt — gluži kā cilvēks! Viņas smaids allaž bija mīlīgs, sirsnīgs, apburošs un savā ziņā gudrs.

—   Izrādās, ka mana Mirta ir liels speciālists: tiklīdz atrod alu ar bebriem, apstājas kā zemē iemieta un no tās vietas viņu vairs nevar dabūt nost. Kā atlaidīs saiti, tā vienā mirklī būs alā iekšā. Un tad jau noteikti dabūs bebru no turienes laukā.

Krusttēvs bija iededzis vai gluži melns. Tiesa, iedegusi tikai seja un kakls, kā arī rokas.

—   Pavisam nesen, tikai pirms kādām piecām dienām dabūjām zināt, ka Mirta tik lieliski izseko bebrus — notvērām viņu kādā alā. Paņēmām Mirtu saitē, sākām vadāt gar krastu, un mums sāka veikties. Viņa visu laiku bija skraidelējusi savā nodabā, iztramdīdama bebrus, bet mēs brīnī-. jāmies, kas gan te pirms mums tā ārdījies, kāpēc alas tukšas un sapostītas. Izrādījās, ka tā bijusi Mirta, kas tos izdzinusi laukā.

Ziņas par Mirtu nāca īstajā laikā:, tās ieinteresēja gan tēvu, gan Maļiņinu.

—   Petja sabiedējis manu Pirātu, tagad tas pat nenāk man klāt, tiklīdz ierauga, ka man līdzi lamatas, — tēvs stāstīja. Kā tikai mēs aizmetam lamatas ejai priekšā, viņš, draņķis, aizdiebj tādā ātrumā, ka mežs vien nošņāc. Bēg prom uz mājām.

—• Skaidrs, ka tas nav nekāds suns, — krusttēvs apmierināti noteica. — Toties mana Mirta ir gatava augu dienu un nakti dzīvoties pa pļavām. Oho! Reiz, kad uzgājām lapsu, tikai nākamajā dienā pārradās mājās. Tā bija pārguruši, ka knapi kājas varēja pavilkt. Kaut arī jūsu Pirāts ir kurzemnieks, tomēr niekkalbis.

Viņš nemaz nav slikts suns, — Petja to aizstāvēja. — Ja viņam lnmatas palikušas atmiņā, tas nozīmē, ka ir saprātīgs. Gluži vienkārši vīnam vajadzīga citāda pieeja …

—   Meklēšu gudrāku suni. Bez suņa nav nekāda bebru ķeršana, tāda flia/.ošanās vien iznāk, — tēvs prātīgi secināja.

PIRMS DOŠANĀS CEĻĀ

Māte bija mūs nogaidījušies -— veselas trīs dienas netikām rādījušies mājās. Viņa pameta bargus skatienus uz Maļiņinu, tomēr nekā neteica — ••aglabāja savas dusmas sirdī. Man bija tikai viens darbs — jau otro reizi gāju uz pagrabu pēc bērzu sulām. Maļiņinam nenāca ne prātā doties pie miera, joki cits pēc cita bira kā no pārpilnības raga, laikam tāpēc, lai izkliedētu mātes rūpes un nelaipnību. Pati pret savu gribu viņa iesaistījās sarunā, aizvien biežāk un biežāk iesmējās; balss bija kļuvusi skanīgaka, vaigi — pietvīkuši.

—   Cilvēki sen jau savākuši sienu, bet mūsu gotiņa badosies kā tāda dieva pamesta. Ko gan tu domā, Grasiņ, ko gan tu domā? — Mātei tomēr ne uz mirkli nebija izgājušas no prāta domas par saimniecību. Viņa nekādi nevarēja samierināties, ka rīt līdz ar gaismiņu mēs ar tēvu aizbrauksim un varbūt pat uz veselu mēnesi. — Arī puiku tu ņem līdzi, viņš nemaz nedabūs atpūsties kā citi bērni…

—   Lai pieradinās pie dzīvniekiem, — sarunā iesaistījās Maļiņins. — Kad pabeigs septiņas klases, iekārtošu viņu mūsu zootehnikumā, lai mācās par zvērkopi.

—   Nē, viņam jāpabeidz desmit klases — lai mācās, nejauciet bērnam galvu! — māte nostājās manā pusē, jo kā gan viņa varēja palaist mani uz Maskavu pēc septiņgadīgās skolas beigšanas? Par to ne runas nevarēja būt. Maļiņina priekšlikums viņu bija gluži vai nobiedējis — tā vēl atņems viņai dēlu, iztaisīs no viņa tādu pašu dīkdieni, kāds ir pats. Skrien apkārt pa pasauli,' no ģimenes atrāvies, un arī citus pavedina. Viņam bebri vajadzīgi, visādi velli viņam vajadzīgi! Kur gan cilvēkam galva, ar ko viņš domā? Laikam taču zinātnieks kā nekā, gudrs, bet skraida apkārt caurās biksēs …

Maļiņins pārtvēra mātes skatienu.

—   Ko tu, Mikalajeuna, skaties uz maniem ceļgaliem? Ja noplīsīs — dabūšu jaunas. Rīt uzcirtīsimies tādās drēbēs, ka nemaz nevarēsi pazīt!

5*

—   Varbūt jūs savus lanckarus varētu atstāt šeit, es salāpīšu un izmazgāšu …

67

—   Kurš gan vasaras laikā aizšuj biksēm caurumus? Lai vējš pūš, kur tam patīkas. Pie upes ar mazgāšanu paši tiksim galā. — Maļiņins pameta man ar aci. — Vai es pareizi saku? — Tad viņš piebilda: — Petja patiešām kā tāds jogs — nav vēl paguvis apgulties, kad jau krāc.

—   Jums arī guļvieta ir uzklāta, — māte sacīja.

—   Vai tad sienā? — Maļiņins skatījās uz viņu un smējās. — Ceru, ka priekš manis, Mikalajeuna, tik daudz siena sanāks?

—   Kādas divas nastas vien tur ir — iznāks tikai tik daudz, kā palikt zem galvas.

—   Nekas, Mikalajeuna. Būs gan siens, gan viss pārējais, — viņš samierinoši sacīja.

—   Ak tu dieviņ, kā lai bez siena pārlaiž ziemu? — Šis jautājums skāra vienīgi tēvu. — Par ko gan tu, Gras, domā?

—   Kas man ko domāt? Kad tikšu galā ar ķeršanu, saņemšu naudu un pie viena nopirkšu kādus trīs vezumus siena … Kas tur tik daudz ko domāt? Es tevi lūdzu — nečinksti vienā laidā: ak, mans siens, ak, mans siens! Un uz citiem man nenorādi — mēs arī bez siena nepaliksim!

—   Mikalajeuna, būs gan siens, gan arī milti pankūkām. Bīdelēti. Tad tu redzēsi. Saviem ķērājiem es visu sagādāšu, lai tikai mums paveiktos ar darbu. — Maļiņins pacēla pilnu degvīna glāzīti. — Šeit pie jums, Mikalajeuna, es dzirdēju tādu sakāmvārdu: visi bebri labi, tikai ūdele neganta. Tad iedzersim par to, lai visas ūdeles būtu labas! — Viņš iedzēra. Mazliet uzkodis, viņš pagaidīja, kamēr arī tēvs ar māti izdzers savu glāzīti, tad aizsāka stāstu par savu sievu: — Vai jūs domājat, ka manējā laida mani mīļu prātu? Pusgadu pirms manas aizbraukšanas skatījās šķībi… Tāda ir tā dzīve: gan rūpes, gan nemiers, gan īgnums, gan mīlestība, gan muļķīga greizsirdība, — itin viss sapiņķerējies vienā mučkulī tā, ka to nevar ne atšķetināt. Kur tas redzēts — oho! — ka cilvēki dzīvotu tā, lai labi vien būtu? Pārbrauksim no upītes, izpērsimies pirtī, iedzersim tēju, sarīkosim dančus — arī savs prieks! Kā tad būs, Mikalajeuna, vai saderēsim mieru?

—   Mēs jau nemaz neesam ķildojušies …

Mātei Maļiņins sāka iepatikties. Viņš runāja tieši par to, kas arī māti bija satraucis, — droši vien viņš ir iejūtīgs un praktisks cilvēks. Varbūt arī par mednieku viņš kļuvis pret paša gribu — norīkots, un viss. Māte viņam pastāstīja, ka viņas Garass kādreiz pirms kara par medībām nemaz neesot domājis."

—   … kā pārnāca sakropļots no kara — nopirka bisi un pasāka staigāt pa mežu, noklamstījās visu mīļu dieniņu. Varbūt ka labi vien darīja — pēc ievainojuma vismaz drusciņ atguvās. Te pie mums jau sāka melst, ka smēķējot viņam dūmi nākot ārā pa kreiso sānu. Ko tikai ļautiņi nesadomā… Lai runā, ko grib, bet svaigs gaiss arī daudz ko nozīmē.

—   Vai tad ne? Ja visu dienu nostaigā pa mežu, ēšana nenāk ne prātā. Lai tikai būtu ko uzpīpēt, — tēvs piebilda. Viņš piecēlās no galda, uzvilka vadmalas svārkus, kas bija sašūti no pārkrāsota šineļa, un uzlika galvā cepuri. — Lai notiek — šodien aiziešu nodežurēt savu kārtu, pēc tam — atvaļinājumā, bet par tālāko man nav nekādas daļas!

Māte atnesa piena krūzi.

—   Kā tad — ļuļķis jau mutē. Tu gan, Gras, varēji satīt mazāku smēķi, uztaisījis gatavo baļķi un rij tos rūgtos dūmus vienā gabalā, it kā tev vēl par maz, it kā savā rpūžā nebūtu diezgan kūpinājis. Labāk būtu iedzēruši pienu, pīpmaņi. — Viņa apsēdās blakus tēvam tieši pie loga. — Kam jūs tā atrāvuši vaļā logu? Odi neļaus gulēt, pielaidīsies pilna istaba. — Māte aizvēra logu. — Gras, — viņa pēkšņi attapās, — mums taču govis drīz jādzen . ..

—   Kur tad nu tik drīz — pēc divām nedēļām. Rīt palūgšu Vaļu Mišūravu — viņa palīdzēs, ja es neatbraukšu.

—   Ja jau Vaļa, tad man prāts mierīgs, — viņa neatteiks, — māte šos vārdus izrunāja ar tādu kā siltumu. — Viņa man gluži kā miesīgs bērns. Drīz jau izies pie vīra — kaut nu dotu dievs laimi… Es nekad neaizmirsīšu to mūsu ganu rindu, nekad … Cik daudz dabūju pārciest gan es, gan meitenes — manas palīdzes.

—   Ā… — arī tēvam bija atausis atmiņā. — Bez manis viņi te dabūja to izbaudīt, — viņš teica Maļiņinam. — Vācieši jau atkāpās, bet mums tieši todien bija pienākusi ganu dienas rinda.

—   Vēl jau vajadzēja arī lauciņu apart un rudzus iesēt…

—   Tā ja … Jā! Toreiz pārnācu mājās un kā cēlu kāju pagalmā, ieraudzīju, ka mana Ieva stīvējas ap arkliņu, — tēvs iesāka. — Nācu pa. māju sētaspusi, jo, dievs nedod, ka mani ieraudzītu tāds, kam nevajag, — tas katrā ziņā nodotu. Bija nu gan — tikai kāds pussimts sētu, visapkārt mežs, bet, tiklīdz kāds no partizāniem ieradās sādžā, to pašu brīdi jau norūca mašīna — «vistukūts» policija bija klāt. Tiesa kas tiesa, Hodaravā nebija tik viegli iebraukt, tā sakot, — čiksts neļāva … Aizvien gribējām to kārtīgi sataisīt: gan sabērām smiltis, gan noklājām ar žagariem. Tiklīdz pusi dienas nogāza lietus — smiltis kā nebijušas.

Mūsu čiksts uzbriest kā papuve un žļakst vien. Ja uzbrauc virsū automašīna — pļekš! — jau iestigusi. Ja sāks kaucināt, iegrims vēl dziļāk un nosēdīsies uz kardāna. Vienā rāvienā purva akaci nevar nočikstot, vel tagad uz čiksta ir līgans — musu čiksts ir dzīvs… Cik daudz grants tur sagāzts. Kas no tā — policajiem bija savs gājiens: tiklīdz automašīna iesēžas, viņi negaida un nevelk to ārā, bet izlec no kravas kastes, izvēršas ķēdē un skriešus metas aplenkt sādžu. Ar vārdu sakot, partizānus paglāba mežs un arī čiksts. Taisnība, divi no mūsu vienības nepaguva aizbēgt. Viņi taču bija bez pieredzes un nebija cēlušies no mūsu puses, tā sakot. Viņus atsūtīja uz šejieni no Maskavas. Visi viņi vēl bija jauni puiši. Tā nu viņi nebija uzmanījušies — aizpļāpājušies ar meitām. Un kāds tomēr bija aizskrējis brīdināt policajus …

—   Kad viņus jau sāka ielenkt, viņi, nabadziņi, negribēja ticēt, ka tie ir policaji, domāj-a, ka savējie. Viņi pat nebēga, pat neatšaudījās. Kā tikai ar viņiem neizdarījās — policaji toreiz rīkojās ļaunāk par vāciešiem. Vienu partizānu, to jaunāko, pat bāza ar galvu iekšā atejbedrē. Viņš stāvēja klusu kā pārakmeņojies. Tā arī nepateica nevienu pašu vārdu… Nē, nedod dievs, kad atminas tos posta laikus, — māte nopūtās.

—   Kāds tomēr bija uzcītīgi kalpojis vāciešiem, — Maļiņins ierunājās.

—   Man vēl tagad nav miera — kurš tas bija, tas ziņu pienesējs. — Tēvs apdzēsa smēķi. — Varbūt ir vēl dzīvs un lodā mūsu vidū, savu naidu sažņaudzis dūrē.

—   Toreiz es nemaz tevi nepamanīju, kad ienāci pagalmā, — māte atgriezās pie iepriekšējās sarunas.

—   Kā tad tu varēji ieraudzīt, ja noņēmies ar arklu? Tu tikai klapē ar āmuriņu pa greizo, nodilušo lemesi, bet tas ne uz priekšu, ne atpakaļ — kā paslējis gaisā savu spītīgo snīpi, tā nekust ne par sprīdi, — tēvs jokoja.

—   Tā lemeša dēļ toreiz tikai samocījos vien. Aru, bet arkls lec ārā no vagas un šļūkājas pa virsu. Taisni asaras birst — no tāda arkla nekāda labuma, nu, nekādai Ņēmu rokā āmuru un pūlējos… Nākamajā dienā jādzen ganos govis. Kur lai tās ganu — es domāju. Moļička bija grozījusies gātes tuvumā pa pļaviņu, bet tobrīd no Giženkas braukuši vācieši, iestiguši un ieraudzījuši govis. Izmeklējuši divas telītes, paņēmuši un aizveduši līdzi. — Māte aizgāja līdz durvīm, nolika uz plaukta krūzi un atkal atgriezās pie galda. Viņa paskatījās pulksteni. Tēvs piecēlās no sola. — Ej nu, Grasiņ, ej. Nodežurē, lai pēc tam nepļurkšķētu visu ko …

Tēvs aizgāja, bet māte atkal atsāka stāstījumu:

—   Nākamajā rītā dzenu govis pa ielu, bet virs sādžas riņķo divi vāciešu rāmji. «Tās lidmašīnas nav uz labu,» es nodomāju. Toreiz man bija līdzi Vaļa Mišūrava un manējā Ņina — viņas man nāca palīgos. Sadzinām govis mežā — četrdesmitajā kvartālā. Es pārnācu mājās' — jātiek galā ar to lauciņu, jo Grass taču nevarēja palīdzēt: nakts bija nemierīga, patērzējām drusciņ, pasēdējām, un viņš aizgāja uz mežu. No Rižčikienes paņēmu zirgu, aizbraucu uz savu lauciņu un sāku art. Kā saka uzreiz sprāgt! Lidoja bumbvedēji — nometa bumbas mežā, sādžā, uz pļaviņām. Es jau redzu, ka šī jezga tik drīz nenostās, izjūdzu zirgu, ievedu krūmos un palaidu. Pati skrēju uz mājām.

—   Vācieši atkāpdamies tātad apšaudīja savu aizmuguri, tā sakot? — Alaļiņins, uzmanīgi ieklausīdamies mātes stāstā, pievienojās viņai.

—   Kur nu! Viņiem pa priekšu gāja speciālas vienības, kas tīrīja mežus no partizāniem un dedzināja mājas. Todien arī izgāja cauri tāda vienība. Ja būtu to zinājusi, atstātu, lai govis stāv kūtī, taču ne — izdzinu ganos …

Kad pārskrēju no lauka, savācu bērnus un aizvedu pie Sjamjona Seikas, uz viņa zemnīcu, lai tie vismaz būtu pasargāti no šķembām. Tiklīdz pabāzu galvu zemnīcā, Seika man uzbļauj. «Aluložņas, šodien jūs kaus nost, mauks uz durkļiem, kārs augšā! Jūs te gribat noslēpties? Ved savu metienu pie vīra uz mežu — lai viņš tur jūs slēpj. Šodien ar jums vēl parunās!»

Uz dūnu pēļa sēž Mitriene — viņa ir mierīga. Viņai azotē vēstule no vīra, kas Vācijā varbūt dienē pie vāciešiem. Mūsu kaimiņiene Dūņa arī ir mierīga — viņas vīrs ir policajs. Taisnība, stāstīja, ka viņš darbojies partizānu vārdā, bet ar visu to — policajs. Sos jau nu Seika netrieca prom, bet mani gan. Mēs ar bērniem izlīdām laukā, bet šāviņi kauc un sprāgst…

Aizskrēju pie Lūcejas — sava krusttēva sievas. Viņa man izstāstīja, ka meitēni — Ņina ar Vaļu — pārbijušies un pārdzinuši govis atpakaļ uz sādžu. Tad viņa ņēmusi mietu pār plecu, palīdzējis arī vecais Iļuhs un Laurens, — aizdzinuši šīs govis vēl aiz Maidanas. Nu saku Lūcejai: «Krustinātiņ, lai mani bērni pastāv pie jums, bet es skriešu pie govīm . ..»

Aizskrēju. Skrienu pa mežu, ūkšinu Ņinu un Vaļu. Te dzirdu: brēc mani skuķi. Tiklīdz biju viņas atradusi un nomierinājusi, kā skatos — drāž mana krustmāte Lūceja ar Ļenu, savu mazmeitu, un manu Nadzju, bet Kolu nes rokās — maziņš vēl. Viņiem pa pēdām diebj Laurens ar savu Himu, Ivans Strupais ar visu savu verģeli un Vasja Cimošiene. Šāviņi jau krīt arī šeitan. Kā nokrīt kāds un izsprāgst, tā Ivans Strupais — špurk! — zem priedītes un nekustas. Gan smiekli nāk, gan jocīgi ap dūšu — viņš taču kurls. Hima kliedz viņam ausī: «Sābri, tā jau nav lidmašīna, bet šāviņi…» Viņš traušas kājās un purina nost skujas. Nu es redzu, ka mani lielākie puikas nav atnākuši kopā ar Lūceju, un prasu viņai: «Krustmātiņ, kur tad mani puikas?» — «Kamēr es savīkšījos, viņi aizcirtās uz Usohu. Mana Zoja līdz ar viņiem. Tik vien paguvu piekodināt, lai tur iet pie vecās Kordzienes.» Viņa padeva man Koju rokās.

«Tad nu tā, labie ļaudis,» es viņiem visiem saku. «Tagad ņemiet katrs pats savu govi un pieskatiet paši, es par tām vairs neatbildu, šodien vairs nav iespējams tās ganīt. Jūs bēgat slēpties, bet es arī neesmu viena — ar bērniem …»

Krustmāte, tiesa kas tiesa, palika kopā ar mani, un vēl Cimošiene. Apsēdāmies. Visi pārējie aizlikās tālāk. Izvilku no aizsainīša plāceņus, ko biju paņēmusi līdzi savām ganītēm. Sākām grauzt tos sausus. Te arī šaudīšana mitējās. Krusttēva sieva man saka: «Es ar bērniem iešu uz mājām. Ņemšu līdzi Ļenu ar Nadzju, bet tu ar govīm paliec šepat.» Un viņa patiesi aizgāja. Cimošiene ari viņai pakaļ — pļekš-pļekš! — kā pīle.

Paskatījos visapkārt. Redzu — klajumā kūsā darbs: cilvēki kaplē savus lauciņus. Kurš nopļāvis prosu — sēj ziemas rudzus. Zirgi stāv izjūgti. Visapkārt klusi un mierīgi.

Tiklīdz tā biju paskatījusies, atkal sākās jauna šaudīšanās. Tagad šāva kārtām — tr-r-r, tr-r-r… Visapkārt kliedz: «Halt! Halt!» Kā nokritu pie zemes — tieši tajā vietā, kur ceļš, norībēja divas kārtas. Man prātā viena doma: «Tur nošāva Lūceju un bērnus…» Vaļa ar Ņinu bija ganāmpulka viņā pusē, bet es te tuvāk — kur šāva. Lodes — dzin! dzin! dzin! Govis bija saguldītas. Tās paīdēja, paīdēja, bet neviena kājās necēlās. Paslēpos aiz izgāzta celma, pārgūlos pāri Koļam un domāju: «Ja nu mani nošauj, viņam taču nav ne pilns gadiņš — bez mātes dabūs mocīties.» Nogūlos uz sāniem un piespiedu viņu sev klāt — ja jau trāpa, lai tad nošauj abus uzreiz. Ne-ē! Pašaudīja, pašaudīja — atkal iestājās klusums. Piecēlos kājās un paskatījos — lauciņi tukši. Kamēr gulēju, cilvēki bija izklīduši kur kurais — nav neviena paša. Okšinu Vaļu. Viņa pieskrēja pie manis. «Kur ir Ņina?» — «Kad sāka šaut, viņa aizskrēja līdzi citiem.» Mēs sākām meklēt rokā viņas pēdas — nekā! Tad ieraudzīju vienu basas kājas nospiedumu — tādu kā viņai. Metāmies pa šīm pēdām — pusteciņus vien, pusteciņus vien. Izskrienam pie Usohas. Skatāmies: klajumā vāciešu kā melna jūra. Ne jau nu gluži melna, bet zaļa. Tie bija maģāri. Viņiem nebija tādas formas drēbes kā vāciešiem, bet zaļas — kā lapas…

Mēs brīdi pastāvējām, paskatījāmies, tad es Vaļai teicu: «Ej, bērniņ, и/. Usohu pie vecas Kordzienes. Tur ir mani puikas — paliec pie viņiem. I iešu atpakaļ pie govīm, citādi man sirds nemierīga, ka tikai kas nenotiek, ka tikai šitie maģāri tās nepievāc —« ko tad es cilvēkiem (t ikšu?» Skrēju atpakaļ. Uzgrūdos izcirtumam, bet tur zaldātu, ka biezs. Vieni slauc govis, citi vāra pusdienas — labi iekārtojušies. Es — atpakaļ. Kā tikai biju nonākusi pie Usohas kapiem, tur gar visu ceļu saguluši karavīri un automāti viņiem šaušanas gatavībā. Viņi guļ, es eju. Nogāju mazu gabaliņu. Skatos — viens piecēlies kājās un izskrējis man pretim. Viņam aši pielēca klāt otrs, bet tam, kurš iznācis pirmais, pie cepures spīd kukarde. Viņš man krievu valodā prasa: «В лесу бандиты, да?» [1] ko es varu viņam teikt? «nē, mežā ir jūsu zaldāti.» Pati esmu pārbijušies, spiežu Koļu pie krūtīm. Viņš, mans mazulītis, klusē — tikai skatās uz vāciešiem un klusē. Viņi atkal ņemas mani izprašņāt: «Где была?»** — «Ganīju govis.» — «Сколько же у тебя коров?» [2] — «Četrdesmit deviņas… Tikai tās nav manas, tās pieder citiem, kas dzīvo mūsu sādžā.» — «Чей ребенок?» [3] tas ar kukardi tikai prašņā. Taisnība, viņa biedrs ari nestāv klusu, bet tas vervelē tikai savā valodā. «Mans dēls,» es atbildu. — «Муж где? Бандит в лесу?» [4] viņš cieši noskatās uz mani. Acis viņam baismīgas — kā pūcei, tādas kā ūdeņainas. Es viņam saku: «Mans vīrs nepārnāca no pirmā kara… Puika piedzimis bez viņa.» Es mānos, bet redzu, ka viņi man netic.

• Viņi aizveda mani prom no ceļa. Pieveda pie telts, bet tur, tajā teltī, sēž viņu dakteris — ārsts. Ari viņam es visu izstāstīju tāpat kā pirmīt. Tas, kurš bija ar kukardi, pārtulkoja un izgāja ārā. Viņš ilgi nenāca atpakaļ. Bet ārsts ņem un sāk runāt ar mani mūsu valodā. Es vai pārbijos. Viņš skatās uz mani, smejas un saka: «Neparasti? Tā nu iznāk — atkāpjamies… Jūs tikai nebīstieties.» Un tā līdzcietīgi: «Te jums, krustmāt, mazajam konfektes, viņš jums tāds vārgs.» Visu laiku šis izmeklē Koļu. «Konfektes paslēpiet tā, lai neviens tās šeit neieraudzītu.» Es jau viņam šā kā tā neticu, viņš pats arī to mana. «Jums gluži vienkārši palaimējies, ka pagadījos es. Tagad jūs palaidīs vaļā — varat uzskatīt, ka jūs izglābis mazulis. Vēl tikai uzrakstīšu zīmīti — un jūs palaidīs.» Patiesi, viņš sāka rakstīt kaut ko uz lapiņas. Tad, kad atskrēja sarunvedis, ārsts viņam atdeva savu zīmīti. Mani veda uz ceļa pusi. Tur stāvēja viens resnvēderis — sitas nu bija kāds augsts virsnieks. Viņš paskatījās uz zīmīti un savā valodā noblēja kā vecs tekulis — mē-ē! Es stāvu un itin nekā nesaprotu. Sarunvedis pagrūda mani aiz pleca. «Идите же, вы свободны.» [5] es nopriecājos. nonācu Usohā, eju pa ielu. Te nu mani ieraudzīja vecā Kordziene un sauca: «Ieva, nāc ātri! Nāc nu, nabadzīte! Tavi puikas pie manis — abi divi.» Skatos — viņi sēž mājas priekšā. Un Zoja kopā ar viņiem, un Vaļa, bet Ņinas nav. Es gan piesēdos pie viņiem un stāstīju, bet Nadzja ar Ņinu neiziet man no prāta. Te redzu, ka no šķērsielas iznāk Vasja Cimošierrc. Viņa nostājas man pretim, skatās acīs un vai raud. Es uztraucos. «Vasiļinīt, saki jel man patiesību: viņas ncpārnāca?» — «Nē, nepārnāca.» Un vairāk nerunā. «Kur ir Lūceja?» Te nu viņa ņem un izgvelž: «Vai tad viņus visus tur neapšāva? Es dzirdēju divas kārtas. Kā tava Nadzja vienu reizi iekliedzās un vairs neatsaucās … Es metos skriet pa krūmiem, uz mani arī šāva, bet kā nekā iztiku laukā …»

Ko man vairs atlika darīt — sēžu un kaucu. Kordziene nevarēja izturēt, piesita ar dūri pie sienas un apvaldīja mani. «Varbūt mums visiem gals būs klāt… Ko tu gaudo? Pieraugi vismaz'tos bērnus, kas tev pie sāniem!»

Pienāca nakts. Debesis sarkanas — visās malās deg sādžas. Deg mūsu Hodarava, Giženka … Man arī par Grašu sirds nemierīga, šie maģāri taču pārķemmē mežu, meklē partizānus.

No rīta pasaucu Zoju. Tagad jau visa Usoha piedzīta pilna ar vlasoviešiem — taisni čum un mudž. Apmetušies, kur tikai iespējams. Viens vlasovietis, tāds jauns un glīts — krievu cilvēks, tā sakot, izdzirdis, ka es lūdzu Zoju, lai viņa nekur neaiziet, jautāja man: «Ваша дочка?» [6] un nemaz nenolaiž acis no zojas. «Kā tad — meita,» tā es saku, bet pati domāju: kas viņam aiz ādas, ko viņam vajag? Nē, redzu, ka atgriežas pie savējiem, bet tad pēc brītiņa nāk atkal atpakaļ, tikai tagad rokā maize, un maizei uzziests medus. Viņš prasa: «Kur jūsu bērni, krustmāt?» — un sāk cienāt ar maizi. Toreiz vlasovieši bija izlaupījuši Adamoviču bites. Viens vlasovietis bija stipri sakosts. Karavīri ietinuši sakosto palagā un visu rītu aplaistījuši ar aukstu ūdeni. Viņš viscaur uzpampis — kunkstējis un locījies pa palagu, bet šie tikai lējuši ar spaiņiem viņam virsū avota ūdeni. Nav izglābuši — nomiris. Tā nu dabūja saēsties medu …

Kad «bitenieku» apglabāja, pienāca tas pats vlasovietis, kurš bija uzcienājis mani ar medu, un sāka raudāt. Viņš sēdēja un raudāja —

Ilgi! Pēc tam viņš izstāstīja, ka viņa līgava nošauta un ka tai ari bijis Zoja vārdā; viņš parādīja arī lodi — nēsājis to līdzi maciņā. Šāvis bija Kāds no savējiem — aiz greizsirdības. Tikai viņš nezināja — kurš. l.igad viņam pateikuši, ka šāvējs bijis tas pats, kurš izlaupījis bites.

Tieši pusdienlaikā viņš izdarīja pašnāvību — nošāvās. Taisni Kord/.icnes sētsvidū, mums blakām. Atskrēja viņa priekšnieks — tāds tukls, sarkanmatains, ar diviem naganiem rokās. Pagalam negants mērglis. Viņš bļauj virsū tam mirušam puisim: «Gnīda, zaķapastala!» Pēc tam lika mums, lai mēs viņu aprokam. Pats paņēma automātu, dokumentus iii — pazuda kā oliņa ūdenī.

Nākamajā dienā devāmies uz mājām — uz Hodaravu. Atnākam, bet māju vairs nav. Tikai pirts palikusi neskarta. Mana māte ar Ņinu un Nadzju sēž pie krāšņatām uz apdeguša baļķa un raud pilnā balsī: viņas taču domājušas, ka mēs vairs neesam starp dzīvajiem. Panckas, kas bija saglabājušās, māte savākusi pagrabā un jau grasījusies ņemt manas meitas pie sevis.

Ieraudzīju viņas sveikas un nopriecājos — visas veselas un, paldies dievam, dzīvas.

Izrādās, ka viss bija noticis tā. Tiklīdz sākuši šaut, Ņina gribējusi skriet pie manis, bet uztikusi uz partizānu takas un aizskrējusi līdz pašai Latačokai, kur partizāni apšaudījuši šoseju. Atskrējusi līdz šosejai, bet čaulītes tur čupām vien. Šoseja turpat blakus, un vāciešu, ka biezs. Tad viņa griezusies atpakaļ un nonākusi pie Sokalavas klajuma. Tur tad nu viņu ieraudzījis Laurens. Viņš tieši tobrīd nācis no radiem. Viņš Ņinu pazinis, saņēmis pie rokas un pārvedis mājās. Toties Lūceju vācieši paņēmuši līdzi un aizveduši vai līdz pašai «vistukūtij». Tur gribējuši nošaut kā partizāna sievu. Labi, ka pazīstami policaji aizlikuši kādu vārdu, un viņa palaista kopā ar bērniem. Nadzja bija iekliegušies, jo lode ieskrambājusi kāju, bet Vasja šo kliedzienu bija izdzirdējusi.

Kamēr mēs tā sēdējām uz baļķa un runājām, pie mums pienāca Mitriene. Pārskaitusies. Un nu sākās: «Vai die, kur tikai nepabiju, tomēr vesela. Manu govi, dzirdi, gan tu nobendēji! Varbūt paņēmis vīrs — mežā tač jāēd ir kaut kas. Savu varzu laikam jau visu pārdzini…» — «Man arī govs vairs nav, ne tikai jums vien,» es viņai atbildēju. — «Par savu tu vari nebēdāt — tā stāv manā laidarā. Paņēmu to savējās vietā. Kā tad tu domā — ja manējo neesi savākusi, dod šurp savējo! Kā tad tu domā?! Tā, redz!»

Man sirds tīri vai aptecējās. Kaklā sakāpa sauss kunkulis un slāpēja nost — nevarēju atdabūt elpu. «Ņem arī… Ņem, melnā riebeklene, ņem!» es sacīju, bet pati riju asaras. Ja vēl būtu govs kā govs, bet iet ii/, cietlaišanu, reizi dienā slaucama. Ar mokām iznāk priekš rūgušpiena, bcl krējuma vien karotes tiesa.

Labi, ka Mitriene attapās: noturēja manu govi pie sevis kādas piecas dienas, tad palaida. Satika mani pie ciema akas un stāstīja: «Kam man tavu pussprāgoņu turēt. Ja manu govi būtu paņēmuši vācieši, viņi butu uzrakstījuši kādu zīmīti. Es to varētu uzrādīt tiem, kas nāk iekšā mājās, un tie vairs tā nekratītu, vairs tā neizcilātu manus kubulus. Viņi taču tagad atkāpjas, kā uzgāzīsies uz galvas — visu izokšķerēs un, ja kaut kas iepatiksies, to ņems un pievāks.»

Tobrīd pienāca Laurens un visu to dzirdēja. Kā reizi brauca mums garām vācu vezumnieki. Karavīri cits aiz cita jāšus: kukardaini vācieši apkampuši jaunus sievišķus. Laurens valdījās, valdījās, tad teica Mitrienei: «Paklau, Ripka, — vai šitie ir tie, kas tev to zīmīti izrakstīs? To viņi var: dažs labs kā pārlaidīs tev ar automātu — uzreiz visas domas būs no prāta laukā. Tādu zīmi tu saņemsi! Tici man, es viņu laipnību pazīstu, esmu jau izbaudījis.»

Māte vēl ilgi sarunājas ar Maļiņinu, viens otrā uzmanīgi ieklausīdamies. Atklāti sakot, man nāca miegs, tomēr turējos un miegu pārvarēju — nenozaudēju Maļiņina stāsta pavedienu. Uzzināju, ka viņš kara

laikā bijis radists strēlnieks un kājas viņam ievainotas lidmašīnā.

* * *

Gulējām tikai kādas trīs stundas — gan mani, gan Maļiņinu, gan Petju, protams, uzmodināja tēvs. Pirmo viņš pamodināja mani, jo es sarāvies gulēju kabīnē, pabāzis pagalvī vateni. Tēvs pavēra kabīnes durvis un es pamodos.

Saposāmies mēs ātri. Nekādus lielos drēbju gabalus līdzi neņēmām — kravas kastē atradās jauns brezenta gabals un telts, kam vajadzēja mūs pasargāt no lielajiem vasaras lietiem un dzestrajām naktīm pļavā.

PĀRPILDĪTĀ LAIVA

Tēvs pierunāja Maļiņinu, ka jāiegriežas Sarkanajā Slabadā pie mežsarga Ivana Somava. So vīru mēs labi pazinām, draudzējāmies ar viņu un laiku pa laikam kopīgi pat devāmies medībās. Kā no miglas izpeldēja vērā ņemams un drošs plāns — jāpaņem no Somava suns Džulbarss. Galvenais, lai viņš izsekotu bebrus. Atklāti runājot, Džulbarss jau agrāk esot mēģinājis atkašņāt vaļā bebru alas, bet par tadu patvaļību kiictni dabūja ciest, jo bija nodarbojies ar malu medniecību.

Drīz vien tēva ideja pārņēma arī Maļiņina prātus, un viņš to pie ņēma, tādējādi atbalstīdams tēva nodomus. Vienlaikus mūsu brigāde ieguva arī laivu, pirmšķirīgu airētāju Somavu un, ja Džulbarss attaisnos uz viņa liktās cerības, — ari suni.

Džulbarss mums jau sen bija paticis. Vienīgi viņš bija pārāk liels, lai ņemtos pa alu. Tēvs šaubījās — viņš neticēja, ka tāds milzenis varēs ietikt iekšā bebru alā.

Kā jau bijām gaidījuši, Somavs piekrita dot gan laivu, gan suni, gan arī pats ar visu sirdi pieņēma mūsu priekšlikumu. Piedevām viņš vēl zināja pļavu ezerus, kuros kopš seniem laikiem dzīvojuši bebri. Arī Proņas upē viņš zināja gandrīz vai katru bebru mitekli: pat varēja pateikt, cik kurā apmeties dzīvnieciņu. Tas jau daudz ko nozīmēja.

Tiklīdz bijām izkravājušies Somava pagalmā, Maļiņins nosūtīja mašīnu uz Cerikavu pēc būriem, jo tika nolemts, ka šeit organizēsim savu bāzes filiāli. Somavs aizgāja uz mežniecību izņemt atvaļinājumu. Viņš mums atzinās, ka pats nemaz vairs neatceroties, kad pēdējo reizi bijis atvaļinājumā, un tāpēc cerēja, ka atteikumu nesaņems.

Džulbarss tēvam klausīja. Laikam viņam bija izstrādājies tāds reflekss: tiklīdz saimnieka mājās parādās šis cilvēks ar vienu roku, katrā ziņā seko pamatīgas medības. Tagad priecīgais un paklausīgais Džulbarss manījās rnums palīdzēt, glaudās pie kājām un ziņkārīgos bērnus dzina projām no laivas, kas līdz malām bija piekrauta ar lamatām.

Tiesa kas tiesa, katram gadījumam biju spiests piesiet Džulbarsu pie ķēdes, lai tas neaizskrietu līdzi saimniekam, kuru — labākajā gadījumā — panāktu pie Giženkas; bet kad tad mēs ķersim bebrus, ja Somavs atgriezīsies varbūt tikai vakarā …

Somavu cēlu pāri upei es. Tīšām uzprasījos pasēdēt pie aira. Apsēdos laivas pakaļgalā, lai vismaz nedaudz iemācītos airēt. Man tūdaļ nošļuka dūša, jo jutu, ka nav nemaz tik viegli vadīt laivu. Somavs mani pamācīja un vienu otru paņēmienu pateica priekšā. Sevišķi svarīgi bija zināt, kā pareizi jātur airis, kā jāairē, lai laiva peldētu taisni, un ka jāairē tikai no viena sāna, lai nevajadzētu cilāt airi no kreisās puses uz labo un otrādi.

Beidzot mūsu bebru ķeršanas laiva bija gatava meklējumiem un ķeršanai.

Izrādījās, ka arī Maļiņins neprot airēt: viņš mētā airi no vienas puses uz otru, šļakstinās un brīnās, cik Somava laiva nepaklausīga un — vēl sliktāk — smagi peld.

Starp citu, Somava ģimenē ļoti iecienīta ir pamazināmā — mlīši uzrunas forma. Tāpēc viņa meitu, piemēram, sauc par Manīti, bet dl^H par Vanīti un Misiņu. Protams, tā paša iemesla dēļ arī ģimenes gajH ir nevis Somavs, bet Soiniks. Tā viņu dēvēja daudzi. Mēs ari viņu JH saucām, protams, tikai aiz muguras.

—   Aizmirsām spiningul — Maļiņins attapās. > /

Viņš jau gribēja piestāt pie krasta, bet tēvs iebilda:

—   Jānodarbojas tikai ar vienu no diviem, Aleksandrovič: vai B ar bebriem vai līdakām!

—   Tev taisnība, Andrejevič. — Maļiņins tūdaļ nomierinājās. Vl№ atkal sāka vainot laivu: — Somikam ir nevis laivā, bet sile — neklaunl nemaz, griežas, ka nevar ne novaldīt…

—   Tas aiz nemākulības, Aleksandrovič. Vajadzīga iemaņa, — l^vil rāmi paskaidroja. Viņš gāja pa krastu un vēroja, kā mēs tiekam gail! ar laivu. Kā nu ne! Viņam ne visai patika mūsu rosība. — Somiks vieni mēr airē tā, ka nevar ne dzirdēt — airē tikai gar kreiso sānu un pavisatfl klusu … Viņš proti

Maļiņins kaut ko nebija ņēmis vērā, mēģinot airēt gar kreiso sanu, Mēs sākām griezties uz riņķi. Viņš ar skubu pārmeta airi uz labo sānu un sāka griezt laivu pareizā virzienā.

—   Tā līdz vakaram mēs nenonāksim pie bebriem! — Maļiņins par savu neizdarību vilka pats sevi uz zoba. — Andrejevič, paņem mūs tauvai

—   Nebrauciet tādā dziļumā, mēģiniet turēties tuvāk krastam — ta būs vieglāk! — tēvs mums ieteica.

Ari Džulbarss bija neapmierināts ar mūsu airēšanu un tāpēc nervozēja: raustīja tēvu aiz bikšu staras — sak, nestāvi un negaidi — ved uz priekšu!

Mēs pievirzījāmies tuvāk krastam, un laiva sāka slīdēt veicīgāk. Stāvēdams priekšgalā, es darbojos ar garu un šauru airi, kas tādai airēšanai laikam arī bija domāts, bet Maļiņins, tāpat kā iepriekš, airēja šļakstinādams un plakšķinādams. Pabraucām garām Zilajam Atvaram. Šajā vietā Proņa bija šaura un sekla. Sēre bija varbūt kādu puskilometru gara. Plūdums šeit tik straujš, ka laiva tika nesta atpakaļ. Taču mēs nebijām nekādi vārguļi, bijām jau mazliet iemanījušies, airējām un straumei nepadevāmies.

Mēs nonācām pie upes līcīša, ko šeit sauca par Podiņu. Līcītis iespiedās Proņas labajā krastā. (Mēs peldējām pret straumi.) Tēvs palūdza, lai viņu pārceļot pāri. Pievirzījāmies krastam, un viņš ielēca laivā; droši un lepni iekārtojies laivas priekšgalā, viņš te sēdēja kā zvirbulis uz mieta. Viņam pie kājām gulēja Džulbarss un arī skatījās

■TU, ošņāja uz visām pusēm, tvēra smalkas, vienīgi viņam zināmas flus: Viņš nevarēja vien nosēdēt uz vietas: laiva vēl nebija piedūrul.rasiam, kad viņš jau viegli izlēca malā, paskatījās atpakaļ un (erinātkkūļāja asti. Tēvs izkāpa sausumā, atgrūda laivu un turpināja i;ar līcīti. Ari mēs iegriezām laivu līcītī. Pa to peldēja svaigi, it kā un akt nograuzti kārkli. No krasta līdz pašam ūdenim bebri bija lin.iši taciņas. Maļiņins šīs taciņas sauc par miņām. Lai būtu tā — rn miņas.

Sakās krūmi. Kārklu pinkas nokarājās pār ūdeni un aizsedza krastu, pašā krastā bija redzamas alas. Protams, tās bija augšējās, tāpēc arī ļlas. Lai gan reizēm tajās mēdz būt iemītnieki: parasti šādās alās lietas ūdri un ūdeles.

Tēvs mūs gaidīja — viņš bija nolēmis sēsties laivā — un uzticēja llilbarsu man.

Tagad es biju krastā. Laivu nemēģināju apsteigt. Džulbarss gāja iii pa priekšu. Tēvs un Maļiņins bija labi saskatāmi. Te tēvs kļuva Hminīgs, papētīja krastu, tad pacēla roku — deva Maļiņinam zīmi, lai h notur laivu uz vietas. Maļiņins nometa airi uz laivas soliņa, tvērās roku pie krasta un mēģināja saķert grīsli, taču sīkie un retie, kā birdasnazis asie zāles stiebriņi trūka un griezās plaukstā. Maļiņins ill ai satvēra airi, laiva sašūpojās, tēvs zaudēja līdzsvaru un nokrita ir krūtīm uz soliņa. Laivā noskanēja krakšķi un klaigas. Beigu beigās mi pieķērās pie kārklu zara, apturēja laivu un pievilkās tuvāk pie krasta. Stāvēju viņiem tieši iepretim un nenovērsu skatienu no tēva: ii.iš viegli saņēma lamatas un, pavilcis tās uz augšu, iemeta ūdenī — laikam taču šajā vietā atradās bebru ejas. Maļiņins piesēja laivu pie I,arkla zara un čukstēja:

—    Andrejevič, smēdē vajadzēs nokalt garu bultu, lai varētu laivu pieturēt. Šeit pie laivas jāpieliek riņķi, un tajā pusē, kas pret krastu, bulta Jāizmauc riņķim cauri. Viens rāviens un — laiva uz enkura!

—   Vari sākt baidīt! — tēvs ierunājās.

Viņš uzņēmās novērot lamatas viens pats. Tēvs paņēma airi ar kņubiciņu, lai ar to varētu izķeksēt ārā lamatas, kad bebri sāks ķerties. Maļiņins izkāpa no laivas un nāca man palīgā. Es pievedu Džulbarsu pie alas, un viņš — kāds dūšīgs suns! — paošņāja, pēc tam ar visu saiti nozuda alas gaisa atverē. Es palaidu saiti vaļā.

—   Es palaidu suni! — brīdināju tēvu.

Maļiņins piesteidzās pie cauruma, kurā bija ielīdis Džulbarss, noliecās un ieklausījās. Savādi, bet ne Maļiņins, ne tēvs, ne es — neviens no mums negribēja ticēt, ka alā bebra nav. Tēvs nevarēja nociesties — izlēca krastā un ilgi pētīja alu. Izrādījās, ka tā nemaz nav tik sarežģīta — bez sānejām, tikai viena miga un tieši virs tās rēgojās caurums.

—   Aleksandrovič, te jau viss ir pavisam citādi nekā pie Glupkas. Turienes kūdrā vieglāk izrakt alu. Viss krasts bija izrakņāts •/tik tikko turējās uz ūdens. Seit virs migas ir pavisam plāna zemes kārta, lai migā ieplūstu gaiss un būtu ko elpot… Iznāk, ka šeit bebriem viss ir vienkāršāk, jo tad, ja kāds tos sabiedē, tie viegli var noslēpties upītē. Toties pie grāvjiem un ezeriem, kur ūdens maz, — tur gan, protams, bebri izrok daudz pazemes eju, kurās arī slēpjas.

Arī nākamā ala bija tukša, kaut gan tajā atvere nebija ielauzta. Caurumu iztaisīja Maļiņins — viņš ar kāju netīšām ieklupa tieši virs pašas migas. Džulbarss ielīda arī šajā alā: paošņāja, pašņaukāja degunu un izlīda laukā. Pēc tam viņš ilgi un rūpīgi skurinājās. Man atkal ienāca prātā, ka Džulbarss tomēr ir par lielu, lai lodātu pa alām.

Atkal gaidīju un pieturēju Džulbarsu, kamēr tēvs salika lamatas pie nākamajām alām. Šoreiz patiešām bija pagadījušās daudzas alas. Citu pēc citas tēvs iegremdēja lamatas — viņš steidzās, lai bebri nepagūtu aizbēgt. Maļiņins, tāpat kā iepriekš, bija piesējis laivu pie kārkla zara un palīdzēja tēvam kā varēdams.

Beidzot tēvs sacīja: «Gatavs!» — un sāka rāpties laukā no laivas. Suns pacietīgi gaidīja, kamēr tēvs izkāpj krastā. Tad uzreiz viņš rāva mani pie cauruma, kas atradās tālu prom no krasta.

Tik tikko spēju Džulbarsu novaldīt — viņš mani vilka tik stipri kā zirgs!

—   Džulbarss kaut ko jūt, laikam te ir bebri! — tēvs nopriecājās.

—   Esam uzgājuši veselu baru! Saša, lec laivā, un uzmaniet lamatas divatā, bet es viņiem tūdaļ sarīkošu jampadraci! — viņš izrīkoja.

—  Dzirdiet — tikai nesteidzieties ar ārā celšanu!

Apsēdos laivas pakaļgalā. Turēju gatavībā airi. Trim lamatām Maļiņins bija piesējis stiepli un turēja stiepļu galus rokā. Viņš cerēja, ka aiz šīm pavadām izvilks bebrus laukā daudz ātrāk nekā es ar airi.

Tēvs palūdza, lai pasniedz viņam lāpstiņu. Viņam gan bija iesms — trula tērauda bulta ar rokturi, kas notīts ar izolācijas lenti, lai darbojoties nenoberztu plaukstu. Migu viņš uzgāja drīz. Ar iesmu viņš sāka urbināt caurumu platāku, lai Džulbarss varētu «ieraut» alas gaisu. Kad Džulbarss pabāza purnu alā un ar ķepām sāka atkaust migu, es pamanīju pie lamatām bebru. Tas bija melns, ūdenī gluži sudrabains — skaists bebrs. Es jau, protams, zināju, ka sudrabainais spīdums rodas no tā, ka bebra kažokā saglabājies gaiss un tieši gaiss mirguļo spožiem burbulīšiem. Skaisti!

Bebrs ilgi un tramīgi pētīja lamatas, pat viegli pieskaroties pirma|Am, kas atradās ceļā un pavisam cieši pie krasta. -Nē, lamatās tas iicgaja. Nea pgriezies apkārt, bebrs ielīda atpakaļ ala. Tiklīdz tas bija noslēpies, Maļiņins kļuva nemierīgs un pacēla gaisā roku: arī viņš bija Ieraudzījis bebru un tāpat kā es gaidīja, ka dzīvnieks ieies lamatās.

— Hopā-lā! — Maļiņins pavilka pavadu uz savu pusi. — Gatavs, kartībā — rokā iir!

Pavada patiešām paātrināja ķeršanas gaitu — Maļiņins izvilka bebru tieši tajā brīdf, kad dzīvnieks bija aizcirtis durtiņas.

Tēvs ielaida Džulbarsu alā.

Kā es vēlējos, lai arī es tikpat patstāvīgi varētu notvert bebrul Nē, es neskatījos ieplestām acīm uz Maļiņinu — tikai vienu pašu reizi pametu ■katienu uz viņa pusi. Maļiņins pārvēla lamatas pāri laivas bortam, ii/.ineta tām virsū lietusmēteli un, uzstādījis nākamās, aizmeta tās priekšā ejai.

Pēkšņi no tās alas, kuru vēroju, acis nenovērsis, gluži kā dūmi no skursteņa, sāka gāzties saduļķotas, tumši dzeltenas dūņas. Mutulis tuvojās lamatām, un es vairs nešaubījos: dūņas dzīdams, tuvojās bebrs.

Džulbarss nestāvēja klusu: smilkstēja, sitās ar ķepām — laikam bija iesprūdis kādā šaurā sānejā un tāpēc nevarēja aizkļūt līdz ūdenim, lai kārtīgi pabīdītu uz priekšu arī šo neuzņēmīgo bebru. Te suns ierējās pilnā balsī — tātad bija ieraudzījis bebru. Džulbarss tomēr ir lielisks' — izlauzies cauri, izspraucies līdz ūdeniml

ii — Bebru vietās

Bebrs aizslīdēja gar lamatām, ka nebija ko redzēt, — pasita t;is sāņus un, pagriezies pa kreisi, devās tālāk, bet tur jau to vairs nevarēja saskatīt. Apbrīnojami — kā noburts! Bebrs tomēr iekļuva nākamajās lamatās, kas bija novietotas aizmugurē. Tēvs bija veiksmvģi izvietojis lamatas — atlika tikai mācīties no viņa!

Ar aira kņubiciņu tik tikko aizsniedzu lamatas, pievilku tās tuvāk laivai, tomēr pacelt neuzdrošinājos: laiva sašūpojās, un es varēju — tā tikai vēl trūka! — iegāzties ūdenī. Mani paglāba Maļiņins. Kad viņš saņēma airi, tas sagriezās, lamatas noslīdēja no kņubiciņa un aizripoja dziļumā .aiz laivas. Maļiņins ielēca upē, saķēra lamatas, pēc tam pacēla tās virs ūdens un iznesa krastā. Bebrs lēkāja pa lamatām, ar zobiem sagrāba stiepli, rāvās dibenā, kamēr vien nebija pārklāts ar lietusmēteli un novietots laivā blakus līdzbiedram.

Neviens no mums vairs negaidīja, ka šajā alā vēl būs kāds bebrs. Sākām kārtot laivu: salikām bebrus šķērsām laivai, piesedzām ar kal. mēm un virsū uzmetām lietusmēteli. Tēvs ar Maļiņinu aizsmēķēja. Notvertie bebri reizēm patrokšņoja — mēģināja grauzt lamatas. Mēs par to gan neuztraucāmies — lamatas taču gatavotas no stieples. Mums līdzi bija arī mūsu pirmās lamatas. Tās bija pilnīgi pārveidotas, gatavotas tikai no stieplēm vien, vienīgi izmēri palikuši iepriekšējie. Tāpēc tās iznākušas mazliet platākas par pārējām — parasti tēvs tās izlika pirmās.

Es jau grasījos vilkt lamatas laukā, kad Džulbarss atkal sāka riet. No tās pašas ejas, no kuras bija izskrējis bebrs, aizgrūzdams lamatas tālāk, atkal sāka velties dūņas. Varēja pat dzirdēt, ka alā — tieši pie ūdens — kaut kas iešļakstas. Es sastingu, saņēmis gatavībai airi. Piesteidzās tēvs un tuvu pie pašām lamatām sāka klusi durstīt ar iesmu.

—   Uzmani! — viņš ātri izmeta un pievērsās lamatām: viņam šķita, ka tomēr kādu bebru ir izbiedējis — iesms viņa rokās sašūpojās.

Viens pēc otra lamatās ielēca divi šīgada jaunuļi. Kā gan viņiem tā izdevās reizē! Tagad viņus ārā vilku es. Svara ziņā tie abi bija līdzvērtīgi vienam pieaugušam bebram: varbūt pat smagāki par divdesmit pieciem kilogramiem. Prāvi bebrēni!

Maļiņins stāvēja krastā — viņš izgrieza slapjās drēbes un nevarēja vien beigt priecāties par tādu necerētu veiksmi.

—   Redzi tikai — pat divi! Reti tā gadās, ka divi uzreiz. Tā tikai vajag, tikai tā! — Viņš jūsmoja kā bērns. Uz viņa spalvainajām kājām ieraudzīju iegarenus, bālganus apļus — tās laikam bija viņa kādreizējo ievainojumu pēdas.

Drīz mēs izbraucām no Podiņiem un atkal devāmies pa Proņu uz Ilgšu. Upes labais krasts bija tieši piemērots bebriem — biezi noaudzis

i kārklu krūmiem, kazenājiem un nātrēm.

* * *

Ritēja saspringtas bebru ķeršanas dienas. Somava pūnē mūsu nodibinātā. bāzes filiāle katru dienu papildinājās ar bebriem. Vienlaikus ■ir; daudz bebru kopā neturējām — bieži atbrauca Petja, paņēma mūsu guvumu un aizveda uz galveno bāzi Cerikavā.

Pēc nedēļas Maļiņins mūs atstāja — viņš aizbrauca sagatavot no•iitīšanai pirmos bebrus, kuru bāzē tagad bija vairāk par četrdesmit. Sajā laikā darba bāzē bija pilnas rokas: bebrus vajadzēja gredzenot, par katru aizpildīt dokumentus, sagādāt ceļam barību un sameklēt pavadoņus …

BEBRU «APARTAMENTI»

Pie upes mēs esam trijatā — tēvs, Somavs un es. Visu šo laiku Kājām nakšņot pie Somava. Visi trīs gulējām šķūņaugšā. Miegs bija īss, loties gaidīts un ciešs. Nav nekāds brīnums! Noķertos bebrus mēs pārvedām tajās pašās lamatās un, protams, kā teica tēvs, — uz sava kupra. Kamēr pārkūlāmies no tālajām pļavām līdz sādžai, kamēr bebrus pārvietojām būros, kamēr paēdām vakariņas — pusnakts jau bija klāt. Un kad tad vairs gulēt, ja līdz ar rītausmu atkal jādodas uz pļavām. Bieži vien katram no mums bija plecos pa bebram. Iemanījāmies savērt lamatas uz ozola kārts un stiept. Somavs bieži pārmeta kārti no viena pleca uz otru — spiež taču! Tēvam tā neiznāca, jo kreisā pleca viņam, var sacīt, nemaz nebija: roka bija noņemta līdz pat pleca locītavai, kad bija sākusies gāzes gangrēna.

Man vienmēr atlika pats mazākais bebrs — gadu vecs vai kāds no šīgada metiena. Arī es ceļā nomocījos tā, ka gribējās bēgt uz mājām. Medības laikam tāpēc jau ir tik aizraujošas, ka neviens ar varu nespiež tajās piedalīties: lūdzu — vari atteikties un esi brīvs kā putns gaisā; tik briesmīgi nesmelgs mugura un pleci, vairs nerādīsies sapņos vācieši, kuri nepārtraukti tevi tvarsta un met zem tanka kāpurķēdēm, bet tanks spiež un spiež.

6*

Tiesa kas tiesa, Somavs dažas reizes paņēma zirgu no mežsarga — tajos gadījumos, kad mums bija sevišķi veicies: pieci vai pat seši bebri

83

vienā dienā. Skaidrs, ka man bija divtik lieli prieki: pirmkārt, nevajadzēja nest bebrus, otrkārt, varēju pavizināties pats.

Mēs atgriezāmies no nakšņošanas. Šoreiz uz dažām dienām dosimies uz Rastu — Proņas pieteku. Atstājām Petjam vēstuli, lai viņš mūs meklē Rastas ietekas tuvumā …

Mēs gājām gar Proņas krastu un sarunājāmies. Pēkšņi netālu no mums uzšāvās gaisā liels ūdens stabs un nodunēja tik spalgi, ka mēs vai pietupāmies.

—   Zivis spridzina! Ķeram rokā malumednieku — ātrāk! — Somavs sāka skriet teciņiem. — Kas tie varētu būt?

—   Kā redzi, tie nav vietējie, jo nepazīst Proņu, — iemetuši lādiņus uz sēres, — tēvs atbildēja.

Patiešām, ja lādiņš būtu uzspridzināts dziļumā, sprādziens būtu iznācis dobjš un daudz iedarbīgāks. Var uzskatīt, ka malumedniekiem nebija veicies: izņemot grunduļus un sīkas raudiņas, nekas cits te arī neuzpeldēs.

Viņi bija trīs. Visiem galvā platmales un mugurā lietusmēteļi. Divi rosījās pa mūsu laivu — no vecupes to dzina upē. To nu viņi atļāvās par daudz. Redzi tikai — atraduši arī laivu, lai gan mēs to bijām noslēpuši. Vai tiešām viņi mūs izsekojuši?

Džulbarss sāka riet. Tie, kas sēdēja laivā, apjuka: vai dzīt laivu prom vai bēgt pašiem? Iekļūt Proņā viņiem neizdosies nekādā ziņā, jo mēs stāvējām tieši pie grāvja, kas savienoja vecupi ar upi.

—   Ko jūs tur darāt, ko? — tēvs viņiem uzkliedza. — Lai nu kā, bet laivu mēs jums neļausim aizdzīt!

Malumednieki piestāja krastā, izlēca malā un steigšus prom upmalas krūmājos. Izrādījās, ka tur stāvējusi viņu vieglā automašīna.

—   Izjaucām šiem visus pātarus! — Somavs smējās. — Tie nav vietējie, bet kārumnieki no Mogiļovas vai no Cavusavas.

Vietvietām upē kā smalkas skaidiņas sāka uzpeldēt ruduči. Pēc tam es ieraudzīju līdaku. Tā vēl bija dzīva un pūlējās ienirt dziļumā, bet laikam tai vairs nepietika spēka. Līdaka apmetās uz sāniem un vairs nekustējās. Brīdi atpūtusies, tā atkal mēģināja ienirt. Un nevarēja: vienīgi raustījās un kustināja asti, jo nevēlējās padoties, nevēlējās mirt.

—   Jāņem līdzi plinte, — kā šaubīdamies teica Somavs. — Būtu vismaz viņus pabaidījuši.

—   Pabaidījuši? Tu domā, ka viņi iet ārā no mājām ar plikām rokām? Viņiem visādu uzparikšu papilnam. Ja mēs tagad būtu viņus aiztikuši, tik mierīgi viņi neaizietu. Ja kāds no mums būtu bijis viens un, teiksim, pat ar bisi, viņi ir nedomātu bēgt.

—  Nē, plinte jāņem līdzi. Skaties, kā gribi, visu dienu tomēr uzturamies pie upes. Kaut vai izskata pēc. Lai mētājas laivā.

—  Lai plinte, kur plinte, — mūsu darbā tā nav vajadzīga. Laiva ta jau piekrauta. Kā čigāni esam savākuši visādus liberiņus — pie bebriem nemaz netiekam klāt.

Pamazām iekārtojāmies. Ar aira kņubiciņu es ķeksēju lamatas aiz spraišļa un makšķerēju ārā no ūdens. Lamatas mēs iegremdējām tīšām, lai nejaušam garāmgājējam tās nekristu acīs.

Drīz vien Džulbarss kaut ko sajuta, un mēs tūdaļ apstājāmies. Es ieraudzīju alas: tīras, svaigi raktas — bebri bija izrakņājuši visu krastu! i Upes dibens tā nolīdzināts, ka redzamas vienīgi dzeltenas smiltiņas un i grāvīši, kas padziļinās, attālinoties no alas ieejas.

Lai nesaceltu lieku graboņu un šļakstus, tēvs palika krastā, bet man uzticēja sagatavot alas. Mans pirmais patstāvīgais pienākums! Gribējās attaisnot uzticību un neiegāzt tēvu. Kurš cits lai apgūtu šīs iemaņas, ja I ne es — tieši man šis darbs bija izpildāms, jo laivu es vēl nepratu vadīt. Kur nu vadīt! Es ar to pat nespētu tikt galā, jau pirmajā kilometrā būtu nomocījies! Varbūt varēju vadāt suni? Skaidrs, ka tas man būtu ,pa spēkam, tomēr izdabūt bebru laukā no alas nemaz nav tik viegli. Turpretim tēvs ir jau iemanījies — atrod migu vienā rāvienā, un tā viss iet savu gaitu.

Iekams tēvs bija sācis dzīt bebrus, viņš pārbaudīja manu darbu. Gaidīju, ko viņš sacīs. Viņš tikai norīkoja:

—   Jūs turiet acis vaļā, es sāku dzīt!

Somavs sēdēja laivas pakaļgalā. Es — priekšgalā. Vērojām. Atmizotie mieti jeb, kā mēs tos saucām, — spriģi — rēgojās laukā no ūdens: to gali atradās uz laivas borta. Šie spriģi ar resgali bija piesieti pie lamatām. Ar abām rokām satvēru tos, kas man bija tuvāk, un turēju ciet. Tā ir drošāk — varēs uzreiz samanīt bebru.

Pēkšņi Somavs sakustējās un sāka dīdīties pa laivu. Paskatījos uz viņu. Viņš rādīja ar pirkstu uz lamatām un čukstēja:

—  Rausta, rausta! — un ieklausās. — Purina! Netilpst iekšā lamatās — pārāk liels!

Šajā mirklī viņam pa rokai sāka lēkāt spriģis. Somavs joprojām vilcinājās, joprojām ieklausījās — viņš negribēja pārsteigties.

—  Ivanonkul, velciet bebru! — es viņam saucu un tajā pašā brīdī attapos, ka arī manās lamatās ir bebrs.

Gandrīz vienlaikus mēs ievilkām bebrus laivā. Melni. Abi noskaņoti kareivīgi.

Kamēr Somavs meta ūdenī rezerves lamatas, viņa bebrs bezmaz vai aizmuka: tas ar priekšķepām bija atvilcis atpakaļ durtiņas wji sāka spraukties laukā. Durtiņu atspere bija stingra, un arī es nenopūdelēju — pamanīju bebra nolūkus tieši tobrīd, kad tas sāka celt durtiņas uz augšu. Vēl brītiņš, un dzīvnieks būtu aizbēdzis …

Krasts bija stāvs un aizaudzis. Daudz kazenāju un jo Sevišķi nātru. Pa krūmiem izvijušies meža apīņi; zara galiņā cielava šūpojās kā šūpolēs. Mirdzēja un žilbināja rasas ezeriņš, kas bija sakrājies uz jauna alksnīša lapas, kura bija izliekusi maliņas uz augšu kā riekšavu. Džulbarsam bija bail no nātrēm, viņš šķaudīja un berzēja purnu ar ķepu. Tēvs pašķīra viņam ceļu — piemīdīja nātres ar kājām un ar iesmu apsita to dzeldīgās lapas.

—   Scit taču ir viņu apartamenti, — tēvs ierunājās. — Migu daudz. Visas ielūzušās vietas ir vecas. Tas nozīmē, ka bebri šeit dzīvo un jau sen. Tādos džungļos pat govis nelīdīs iekšā. Bet viņas ir tik iespītīgas, tik ietiepīgas, ka pat kazas var viņas apskaust. Govis jau ir tās, kas saārda bebru migas. Kā redzat, šeit ielauzumu nav — govīm arī nepatīk nātres.

Lai gan nātres sunim stipri traucēja, tomēr viņš visu' izošņāja un izmeklēja — tas nozīmēja, ka viņš nojauš tuvumā bebru. Viņš parausa ar ķepu vienu reizi, otru un ošņāja atkal, vēl sparīgāk grūzdams degunu pie zemes.

—   Ļauj, es palīdzēšu, ļauj! — Tēvs piegāja sunim klāt. Džulbarss pakāpās atpakaļ un gaidīja. Tiklīdz iesms trāpīja alā, no kuras uzvilnīja spēcīga bebru smaka, suns satraucās, metās pie cauruma un ar ķepām aizrautīgi slīka kašņāt zemi. Tēvs lūdza, lai tas atiet nostāk, bet suns neklausīja: zeme no viņa nagu apakšas iesprāga pat laivā.

Somavs smējās.

—   Oho! Nu gan dod vaļā! Nu gan ir aizrāvies!

Pēkšņi tēvs — zili brīnumi! — ar abām kājām iebruka alā. Nātres sitināja viņam pa seju un rokām.

—   Ir nu gan dzeldīgās — traki svilina! — Viņš rausās augšā un mēģināja izkļūt no alas, bet uzreiz tas viņam neizdevās. Viņš joprojām lauzīja nātres un sauca suni: — Profesor, nāc nu paod šeit!

Džulbarss ielīda izlauzumā.

—   Kas tur ir, Garasim? — Somavs no laivas jautāja.

—   Es jau teicu — apartamenti! Esiet vērīgi: suns lien uz augšu, tūdaļ var satikties … — Beigu beigās tēvs bija izkļuvis laukā no alas. Tajā brīdī dziļumā tālu no krasta sāka riet Džulbarss. — Dodiet man lamatas, noslēgšu alu no ūdens puses, dodiet! Dzirdat — ātrāk! Lamatas šurp! Ātri!

—   Nav lieku lamatu, visas aizņemtas, — es teicu. — Lai nāk ūdenī, Varbūt drīzāk dabūsim rokā.

—   Vai ari aizmuks, — tēvs piebilda.

Patiešām, bebrs drīz paslīdēja, gluži kā no krāsnsaugšas kāpdams, nu ievēlās ūdenī. Viens mirklis un — tas jau bija lamatās.

Tēvs redzēja bebru un stāstīja:

—  Nāca kūleniski vien — kā aizsvilies! Laikam jau būs saticis Džulbarsu, un tas viņam būs iedzinis bailes, — tēvs smējās.

Džulbarss rēja vēl joprojām. Vai patiešām atkal būs kādu atradis? .l i tiešām tā, būs jāgaida.

Ir klusa, tveicīga diena. Ūdens lieliski iet pie dūšas.

MAN ŽĒL ČŪSKAS

Mani kāds novēroja. Un vēl tādos brikšņos. Kas tas bija?

Sēdēju pie bebru alas ielūzuma un uzmanīju dzīvnieku. Viņu gaidīja lamatas. Tūlīt vajadzēja pienākt tēvam — viņi ar Somavu bija aizgajuši uz ezeru, bet es paliku pie laivas. Atradu alu un aizliku ejai priekšā lamatas. Pēc visa bija skaidri redzams, ka ala ir apdzīvota, jo sprauga, pa kuru palūkojos iekšā, bija rūpīgi nomaskēta ar apgrauztiem kārklu stumbriem, zariņiem un ūdens sanestām drazām, bet no virsas tā bija aizķepēta ar dubļiem. Vārdu sakot, viss liecināja par to, ka šeit atrodas bebri. Tomēr precīzi to pateiks, protams, «viņa augstība» Džulbarss. Tāpēc man jāgaida.

Kas gan tik cieši un, kā man šķita, alkatīgi mani novēroja? No šī neredzamā skatiena — kam gan tas varētu piederēt? — man sametās neomulīgi. Skatījos, acis vai pirkstos paņēmis, bet nekā neredzēju, tuvumā nekur neviena nebija. Varbūt man tikai tā bija izlicies? Varbūt man gluži vienkārši uznākušas bailes?

Tomēr … Kāds tomēr mani novēroja!

Izdzirdēju soļus. Piecēlos kājās un ieraudzīju, ka no ezera atgriežas bebru ķērāji. Džulbarss skrēja tiem nopakaļ.

—   Ko tu te esi atradis? — pienācis klāt un nopētījis krastu, tēvs apvaicājās. — Iesprostoji bebrus?

—  Izskatījās ļoti vilinoša vietiņa — izliku lamatas.

Džulbarss palīda krūmā un pēkšņi sastinga, spalva viņam saslējās, un viņš ieņurkstējās. Mēs uzmanīgi gaidījām, kas būs. Somavs klusiņām devās pie lamatām un iekāpa laivā. Džulbarss neatkāpās, bet nevarēja arī saņemt dūšu uzbrukumam. Ko viņš tajā krūmā bija pamanījis?

Somavs kārtīgi ierīkojās laivā, paskatījās visapkārt, noskaidroja, kā | izvietotas lamatas, un jau biju gatavs vilkt laukā bebrus — lai tikai Džulbarss tos dzen, tā sakot.

Tēvs piezagās pie krūma, cerēdams, ka tajā ir vai nu bebra vai pat ūdra midzenis. Taču tad viņš saspringa, vērīgāk ieskatījās brikšņos un, ne vārda neteikdams, no visa spēka sāka ar iesmu sist pa zāli un pērnajām lapām. Tajās kustējās un atsperīgi locījās tumšs valgs — lapas vien čabēja.

— Odze. Kā striķis! Pirmo reizi redzu tik lielu — kā žņaudzējčūska! — tēvs brīnījās. — Izrādās, ka suņi baidās no odzēm. — Viņš pacēla uz iesma čūskas ļengano ķermeni. Taisnība, astes gals tai vēl bija dzīvs — kustējās.

Es pat nosvīdu, kad ieraudzīju čūsku, tas nekas, ka beigtu: pār muj guru pārskrēja gluži kā skudriņu bars. Par mani ņirgājās nosebojušās ! bailes. Šādas bailes ir pašas briesmīgākās. Redzi nu, kas tik cieši bija sekojis manām kustībām — čūska. Ir nu gan telepātija čūskām!

Ilgi pētīju melno čūskas ķermeni, kas bija nosēts ar iegareniem, tumši spīdīgiem punktiņiem. Pēkšņi es jutu, ka man čūskas sameties žēl — tā bija pārlieku skaista. Brīnums! Ja tā labi padomā, šāds eksemplārs mūsu pusē reti sastopams. Šo čūsku būtu vajadzējis noķert dzīvu, nodot rajona zvērnīcā — protams, ja tāda būtu! — un lai atbraucēji brīnās par mūsu rajona dzīvajām radībām: vilkiem, zaķiem, putniem, ūdriem, bebriem, ūdelēm un visvisādiem rāpuļiem. Lai skolēni nāk kājām un brauc braukšus ekskursijās uz šo pašu zvērnīcu un lai ikviens iepazīst dabu vismaz tā — ar vietējās zvērnīcas starpniecību.

Jāatzīstas, ka no mūdžiem vienmēr esmu baidījies. Man arī visparastākais zalktis bija mūdzis. Atceros, kā mēs bieži gājām uz Kļavsalu peldēties. Reizes piecas dienā, dažkārt pat vairāk. Tur bija neliels purviņš, kura vidū — mārks; kā mūs vecāki apcēla — govs tajā nevarot asti apmērcēt. Dažās stundās mēs šo mārku tā saduļķojām, ka ūdens kļuva gluži melns no kūdras. Tāpēc mēs nemaz nejūtām baiļu. Gluži otrādi — mēs bijām pārliecināti, ka tāds ūdens ir dziedinošs un pat veicina iedegšanu. Mēs peldējāmies, bet nezinājām, ka mūsu mārkā vai mudž no ūdensčūskām. Es šīs čūskas redzēju pats savām acīm, kad pirmais biju atskrējis pie mārka uz purvu: cita pēc citas — vai palēkdamās! — čūskas metās no krasta ūdenī. Pelēkas, vingras un spīdīgas — skaistas un tāpēc jo briesmīgākas!

Kopš tā laika man no mūdžiem bail — vienalga, vai tie bija zalkši vai gludās čūskas, žņaudzējčūskas vai saulrieta dzeltenās glodenes. Čabinadamas pa lapam, mani var sabiedet arī ķirzaciņa: kamēr neesmu ieraudzījis, domāju, ka tā ir kāda čūska.

Bet šoreiz man kļuva žēl nosistās odzes: gribējās zināt, kā to sauc zinātniski, no kā tā pārtiek, cik ilgi dzīvo. Man žēl čūskas. Interesanti, kādas tai ir attiecības ar bebriem: vai viņi naidojas savā starpā vai satiek?

Pamanījuši manu noskaņojumu, tēvs ar Somavu sāka mani apcelt:

—   Ko tad tu, zvērkāvi, būtu darījis, ja viņa tevi saķertu aiz kājas?

—   Būtu saucis jūs palīgā, — es atteicu, un atbilde, šķiet, tēvu apmierināja.

—   Viņa kustinās asti, kamēr saule nebūs norietējusi. — Somavs grozīja čūsku ar zābaka purngalu. Čūskas sasistā galva asiņoja. — Galva gan viņai pavisam maziņa. Galvaskauss tikai magoņgalviņas lielumā, bet pati tik milzīgi gara, ko? Grozi, kā gribi, — viņš uzkāpa čūskai uz astes, — kā' gribi, tā grozi, bet viņa, še tev, atnes nāvi. Astē sakrājies daudz indes, tāpēc tā ir tik dzeltena. Kā gan tu, Saša, nepagadīji^s viņai pa ķērienam?

—• Viņš gaidīja, kamēr čūska pati pielīdīs klāt un iekamps. Tu taču pat apavus esi nometis, skraidījis pa krastu basām kājām. Pārgalvnieks!

—   Vajadzētu uzstādīt tādu aparātu, lai ar to varētu sasaukt bebrus! — es jokoju. — Saliek lamatas pie ejām, ieslēdz aparātu, un bebri paši skrien ārā no alām, nav jānoņemas ar dzīšanu.

Tēvs pasmaidīja un teica:

—  Tu man pielūko, aparātniek! Lai es vairs tevi neredzētu ar basām kājām, lai tu vairs neskraidelētu pa krastu ar plikiem papēžiem — dzirdi?

CILVĒKI UN NECILVĒKI

Somavam beidzās atvaļinājums. Viņam bija jānosūta mežzinim telegramma, lai tas piešķir vēl desmit dienu uz sava rēķina. Somava lūgums tika uzklausīts, un arī tas tika paziņots ar telegrammu. Somavam nevajadzēja meklēt gadījuma mašīnu, lai brauktu uz mežniecību, — izlīdzēja pasts.

Starp citu, mēs visu laiku izmantojām pasta pakalpojumus. Tā bija vienīgā ciešā saikne, kas mūs vienoja ar bāzi. Parasti mēs nosūtījām īsas, gandrīz vai šifrētas telegrammas, kurās vispirms tika minēta mūsu atrašanās vieta, pēc tam pasūtījām produktus yai naudu un ziņojām, cik bebru esam noķēruši. Reizēm pasta darbinieces aizdomīgi noskatījās uz

mani, jo parasti uz pastu gāju es, bet piekasīgākās pat lūdza izskaidrot telegrammas saturu. Ja bija laiks, es skaidroju.

Nepaspēju pat iziet pa durvīm, kad visi, kas atradās tuvumā un kurus pasta darbiniece bija paguvusi brīdināt: sak, atbraukuši bebru ķērāji, un viņiem laivā ir tik un tik dzīvu bebru, — steidzās man pakaļ. Kamēr gāju cauri sādžai, auga augumā tādu skaits, kas gribēja paskatīties uz reto dzīvnieciņu, un visi viņi neatpalikdami nāca nopakaļ. Tādās reizēs man cits nekas neatlika, kā vest cilvēkus pie laivas. Labi, ja upīte bija sādžas tuvumā, ja ne — visi man nāca līdzi uz pļavām. Mums tās bija liekas rūpes un veltīga laika tērēšana. Piedevām visi jau nenāca tādēļ, lai tikai paskatītos uz bebriem. Vietējā priekšniecība katrā ziņā pieprasīja, bet dažreiz pat lika uzrādīt dokumentus. Protams, atskrēja arī tie, kam gribējās uzzināt, kā ķer bebrus, kas gribēja paskatīties uz lamatām, lai varētu arī sev tādas pagatavot, — tie bija vietējie malumednieki. Kādreizējie peļņā gājēji, kas savulaik baudījuši «brīvu maizi», šeit pat krastā piedāvājās palīgos, cerēdami uz vieglu peļņu. Tādus cilvēkus, protams, visvairāk interesēja, cik mums maksā par katru notverto bebru.

Tomēr mēs no cilvēkiem nevairījāmies. Dažreiz viens otrs no viņiem pateica, kādos ezeros dzīvo bebri, kurus bez viņu palīdzības mēs nebūtu atraduši.

Vairāk par citiem mums palīdzēja gani. Tēvs ar viņiem vienmēr sazinājās un uzturēja ciešus sakarus. Gani parasti pazīst visus apkārtējos ezerus un reizēm, paši nemaz neiedomādamies, sniedza mums iepriecinošas ziņas. Atklāti sakot, tēvs nekad nesāka runāt par bebriem uzreiz. Vispirms viņš izdibināja par ezeriem, pēc tam painteresējās, vai šo ezeru krastos aug kārkli, vai krasti ir stāvi…

Tā mēs aizbraucām pat viņpus Cavusavas. Pie Pucku sādžas beidzās mūsu iecirknis. Pēc trim dienām Somavam vajadzēja atgriezties darbā. Viņš negribēja no mums šķirties. Viņš būtu bijis ar mieru mest pie malas savu mežsarga nodarbošanos un kļūt par bebru ķērāju, ja vien bebru ķeršana nebūtu sezonas darbs. Patiešām, līdz ķeršanas sezonas beigām bija atlicis mazliet mazāk par mēnesi. Piecpadsmitajā septembrī bija ieplānota pēdējās bebru partijas nosūtīšana. Pašlaik mēs visi, kā bija sacījis Maļiņins, strādājām tikai Sibīrijas vajadzībām. Nākamajiem «sibīriešiem» vēl bija jāpagūst sagatavoties ziemai, jāiedzīvojas, jāiekārto alas ziemošanai un jāsagatavo barības krājumi. Tāpēc vilcināties ar nosūtīšanu mums nebija iespējams.

Uz pastu devāmies visi trijatā. Pie laivas atstājām Džulbarsu. Mēsļ viņu nepiesējāin — nēl Viņu noturēja bebri lai*ā. Lai tikai mūsu prom-j būtnes laikā kāds mēģina pieiet pie laivas — viņš neparko to nelaidīs!

klāt! Džulbarss gan savā mūžā vēl nevienu nebija sakodis. Uzturēdamies kopā ar mums, viņš ari tagad nevienam neuzbruka. Vienmēr, kad mēs gājām uz veikalu vai uz pastu kā šodien, tēvs pie iesma, kurā bija piesieta laiva, nolika savu brezenta jaku. Džulbarss saritinājās uz šīs jakas un, šķiet, aizmiga. Varbūt viņš patiešām gulēja, tomēr to, kurš tuvojās laivai, viņš pamanīja jau iztālēm. Džulbarss vispirms piecēlās un pagājās gar krastu uz priekšu un atpakaļ, gluži kā tīšām rādīdams, ka viņš nav piesiets.

Jā, Džulbarss attaisnoja mūsu uzticību: iespaidīgais augums un laikus uz skausta saslietā spalva atstāja ārkārtīgu iespaidu: nācēji apstājās un vairs neuzbāzās. Uz mūsu atgriešanos parasti bija sapulcējies daudz bērnu. Visi viņi drūzmējās piecpadsmit, divdesmit soļu attālumā no laivas — tuvāk Džulbarss tos nelaida. Bērnus viņš tomēr mīlēja. Kaut arī tie reizēm viņu kaitināja, viņš visu pacieta un nevienam nekoda. Liekas, viņš pat pazina to raksturu: paķircināsies, bet pēc tam aizskries pēc maizes — nevar būt, ka tie nenovērtēs viņa labvēlīgo izturēšanos. Tā arī bija — bērni drīz vien atnesa maizi. Taisnība, Džulbarss kārumu neņēma un uzsita sev vēl lielāku cenu. Pēc maza brītiņa viņam deguna priekšā sāka krist speķa gabaliņi un desas ripiņas. Bet arī tad viņš vīrišķīgi cietās, centās pat neskatīties uz kārdinājumu. Tikai vēlāk, kad bijām atgriezušies mēs, viņš apmierināti uzlasīja bērnu cienastu.

— Tēvocīt, pārdodiet mums savu suni! — cits caur citu bērni sauca. — Pārdodiet — labi?!

Viņi čukstus apspriedās savā starpā:

—   Viņš taču tiem ir dresēts — neparko nepārdos.

—   Ek, ja mums būtu tāds suns, ek… ja varētu to nozagt!

Pēc tam viņi sauca atkal:

—   Ja jūs nepārdosiet, mēs nozagsim!

—   Apdzirdīsim kurlo Ramanu ar kandžu, un viņš to noķers maisā, jūs redzēsiet!

—   Viņš noķers jebkuru suni — viņš prot tos hipnotizēt, jā!

Man kā jauTīdzvērtīgam viņi samierinoši sacīja:

—   Puika, mēs tev atnesām ābolus, — piesien suni un parādi mums bebrus.

Arī šoreiz mūsu telegrammas teksts nezinātājam šķita visai nesaprotams. Vienā paņēmienā mēs gan to neizdomājām. Somavs, piemēram, gribēja atgādināt Maļiņinam, lai tas drīzāk brauc šurpu un norēķinās ar viņu. Es pastāvēju pie sava: nav naudas, sak, izlīdzi, Maļiņin! Tēvs uzmanīgi pārlasīja mūsu sastādīto tekstu, pagrozīja galvu un bija spiests izbrāķēt, jo, kā viņš sacīja, viss esot iznācis pārāk daudzvārdīgi un asaraini.

—   Skrīvētāji! — viņš mums sacīja. — Mani dārgie, telegrammai jābūt gan asprātīgai, gan ekonomiskai. Lai nevienam pat neienāktu prātā, ka mēs ciešam trūkumu. Maļiņinam viss būs skaidrs — rīt būs klāt kā nagla, tas nekas, ka viņš ir aizņemts ar bebru nosūtīšanu.

Tēvs pakasīja pakausi un tad nodiktēja savu tekstu. Es pierakstīju. Iznāca kaut kas līdzīgs rēbusam: Mēs Puckos finanses dzied romances desmit Garasims.

Telegramma uz goda — asprātīga. Taisnība, pasta darbiniece, kā jau tas bija sagaidāms, visu saprata pa savam prātam.

—   Tādai kapellai jūs nu gan pieprasāt par maz — tikai desmitnieku! — viņa sāka aizrautīgi smieties. Viņas izdzītās šaurās uzacis man šķita kā divas melnas gumijas strēmeles, kas gan izstiepjas, gan savelkas. Acis viņai bija līdzīgas alvas renkuļiem: liec tikai šādu renkuli gumijā un šauj uz zvirbuļiem.

—■ Ehē, dārgumiņ! Kurš tad prasa daudz? Kas daudz ņem, tam daudz jāatdod, — tēvs izbeidza sarunu.

No pasta mēs devāmies uz ciema veikalu, kas atradās turpat līdzās.]

Naudas mums pietika vienīgi lētiem konserviem, sakaltušai siļķei] un prosas koncentrāta paciņai. Maize mums gan bija atlikusi no agrā-ļ kajiem krājumiem, bet tikai viens kukulis, un tas pats saspiests — kāds'! no mums netīšām bija uzsēdies virsū mugursomai.

Negribējām veltīgi zaudēt dārgo laiku, tāpēc, atgriezušies pie laivas, lai gan mums brīvas bija tikai divas lamatas, sākām kravāties laukā, lai, saveduši visu kārtībā, atkal sāktu ķeršanu.

Diena bija saulaina, toties vējaina — tieši tādu laiku bebri nevar paciest. Ja dzirdinot bebrus patur ūdenī un pēc tam iznes krastā, atklātā vietā, kur, kā saka tēvs, svilpo vējš, — dzīvnieciņi var sasaldēties. Tomēr nedrīkst aizmirst arī par sauli. Lai ar bebriem neatgadītos nekāda nelaime, mēs krastā vispirms izrakām pusmetru dziļu bedri — tādu, lai lajā varētu ievietot visas desmit lamatas. Pie bedres savilkām alkšņu zarus, ar kuriem pēcāk būrus pārsedzām arī no augšas.

Es paliku apmetnē un sāku vārīt pusdienas. Tēvs ar Somavu, paņēmuši līdzi lamatas, iesmu un cirvīti, devās uz ezeru, par kuru mums bija pastāstījis veikalnieks.

* * *

Džulbarsa vairs nav — kāds to nošāva netālu no mūsu apmetnes. Ar mazkalibra šauteni. Mums tas bija milzīgs zaudējums. Kādam bija niezējusi roka, kādam bija sakrājušās dusmas sirdī. Kurš bija tas zemiskais cilvēks? Kaut arī mēs nezinām, kāda ir viņa vieta mūsu sabiedrībā, kādu amatu viņš ieņem, par vienu esmu cieši pārliecināts — šim cilvēkam ir mazkalibra sirds!

Džulbarsu mēs atradām kādu stundu pēc viņa nāves. Viņš gulēja uz taciņas, kas aizlocījās pa Proņas krastu, zem kreisās lāpstiņas viņam sūcās asinis. Nepārprotami bija redzams, ka šauts no pretējā krasta — tur, kārklu biežņā, nepamanīts varēja noslēpties šāvējs.

Tēvs ar Somavu gāja uz ciema padomi, cerēdami uzzināt, kuram šajā pusē pieder tāda šautene. Ciema padomes priekšsēdētājs viņiem apzvērēja, ka Džulbarsu nav nogalinājuši puckieši, bet kāds svešinieks, kas uzkūlies šajās vietās.

Džulbarsu mēs apglabājām Proņas krastā. Somavs nekustēdamies ilgi sēdēja pie kopiņas upes krastā. Šķiet, ka viņš raudāja. Jā, raudāja, bet klusu un bez asarām. Mēs ar tēvu spītīgi klusējām.

TRĪS DIENAS BĀZE

Kā jau bijām gaidījuši, mašīna atbrauca mums pakaļ nākamajā dienā. Ieradās Petja viens pats, jo Maļiņins patiešām līdz acīm bija iekrāvies darbos. Un kāpēc lai viņš brauktu pie mums, ja mums jāatgriežas bāzē.

Pieņēmām šādu lēmumu: Somavs aizdzīs laivu uz savu sādžu, kā pats bija pieteicies, bet mēs sakravāsimies automašīnā un dosimies uz Cerikavu. Tēvs tomēr lika cerības uz Somava laivu, ja mēs neatradīsim citu. Somavam nebija iebildumu dot mums laivu. Viņš bija ar mieru. Kas gan ir laiva salīdzinājumā ar suni — Džulbarsu… Laivu daudz vieglāk sameklēt. Bet kur lai ņemam suni? Starp citu, tagad jau mēs zinām, kāda ir suņa loma bebru ķērāja darbā. Ne jau kurš katrs suns, bet tāds kā Džulbarss! Protams, mēģināsim apmācīt Pirātu. Tikai — diez vai viņš mainīs raksturu, diez vai no viņa būs kāda jēga — bebri viņam ir gluži vienaldzīgi. Vecums viņam bija pats piemērotākais, lai varētu uzsākt savu mednieka karjeru!

Mēs nesteidzāmies doties ceļā, jo saule svclmēja pārāk stipri. Karstā laikā bebru pārvadāšana ir iespējama vienīgi no rīta vai vakarpusē, kad dienas tveice nokritusies. Tā nav tikai tāda izdoma. Tā ir nepieciešamība, ko nosacījusi prakse. To nedrīkstēja neņemt vērā. Tas jādara tādēļ, lai pasargātu dzīvnieku no pārkaršanas un nogādātu bāzē veselu. Vienmēr jau gan tas neizdodas. Gadās, ka bebri sasaldējas vai pārkarst. Biežāk tas notiek ķeršanas laikā, kad dzīvnieki atrodas lamatās, un laiva pārvietojas nevis gar krastmalas kārklu audzēm, bet pašā saules svelmē pa upi.

Čerikavā ieradāmies krēslā. Bāzē jau rosījās apkalpotājas Meļa un Lora.

Heļa vēl ir gluži skuķis. Pērn viņa bija beigusi deviņas klases. Bija vervējusies darbā uz Karēliju, bet māte paturējusi mājās — gribēja, lai meita pabeidz desmitgadīgo skolu. Heļa strādāja bāzē kopš pirmās tās ierīkošanas dienas. Tagad viņa cerēja, ka līdz mācību sākumam pagūs vēl atgriezties no komandējuma skolā, — viņa kopā ar Loru un Valodzju Bratčgnku pavadīs bebrus. Heļas balss bija dzirdama visās malās: viņa gan jūsmoja par bebriem, gan par kaut ko strīdējās ar Valodzju, gan uzplijās klusajai Lorai ar saviem jokiem.

—   Lora, paskaties, cik jocīgs bebrs. Tieši kā tu! Mats matā tava kopija! — Pati viņa aizrautīgi smējās.

—   Tu esi trinkšķe, tev vējš galvā, — ierunājās Lora. — Tu man esi piedziedājusi pilnas ausis, tukšgrabe! Kaut nu drīzāk tas viss būtu galā … Iegaumē, ka es vairs nevienā vietā nelīgšu darbā kopā ar tevi — tā man ir mācība!

Loras vaigus un pieri klāja vasarraibumi. Meitene gan par to nebēdājās.' Raibumiņi viņai patiešām piestāvēja. Un viņa to noteikti apzinājās.

Reiz meitenes sastrīdējās. Heļa nosauca savu pārinieci par rupuci. Nu gan Lora vairs necieta klusu!

—   Ja vēl reizi dzirdēšu — tu zini, ko es izdarīšu? Tu zini?! — viņa gan jautāja, gan nikni draudēja vienlaikus. — Es tev izplūkšu mālus ar visām saknēm! Piespraudīšu tavu apnikušo mēli ar adatu! To rupuci tu man vēl pieminēsi…

Heļa smējās vēl aizrautīgāk.

—   Tu nu gan, Lora, pamatīgi runā, smiekli nāk… Pa nakti es tev uzlaidīšu virsū bebru, tu redzēsi! — Un atkal viņa smējās nenosmiedamās.

…Bāzi es vairs nepazinu. Nē! Tik daudz būru! Katrā pa divi, bet dažos pa trīs un četri bebri, ja tie bija jaunie. Tagad tiem pievienojām arī savējos — nu bāzē bija sešdesmit deviņi bebri. Tas bija tieši vajadzīgais skaits pēdējam sūtījumam uz Sibīriju.

Bāzē valdīja priekšzīmīga kārtība. Man patika viss: gan siena kaudzes, kurās atpūtās bāzes līdzstrādnieki, gan jauno mucu rindas — kur gan viņi tik daudz to sadabūjuši? —, kas līdz augšai piebāztas ar kupliem kārklu un vītolu zariem. Tie visi mirkst ūdenī, lai vēlāk bebriem būtu garšīgāka graušana. Man patika arī neaizsietais maiss ar baltmaizes sausiņiem, kuru vidū pagadījās arī gabaliņi ar rozīnēm. Nē, bebrēniem nav pārāk liela kāre uz kaltēto barību — viņiem vairāk jādod jaunie vītoliņi vai apse, lai būtu vitamīni!

Vēlu vakarā no Kričavas atbrauca Maļiņins.

Viss gāja kā smērēts, kā viņš teica, — parīt sūtīsim bebrus prom.

—   Jūs nu gan esat attapīgi vīri! — Maļiņins priecājās. — Es jau lauzīju galvu, kā viens te tikšu galā. Tagad ir arī uzticami palīgi. Tātad rīt gredzenosim bebrus: darbs vienai dienai. — Maļiņins pameta tēvam ar aci. — Jūs esat visus apsteiguši — šim sūtījumam pagādājāt trīsdesmit deviņus bebrus. Tā kā neesat velti pūlējušies. — Viņš noklikšķināja elektrisko kabatas lukturīti un nozibsnīja pāri pagalmam. — Nopirku sev spēļmantiņu.

—   Man gan no tā milzīgs labums, ka tu to esi nopircis, — tēv§ centās turēties nopietni. — Ja tu būtu palielījies, ka esi nopircis akmentiņus manām benzīna šķiltaviņām …

—   Kāpēc tu agrāk neteici? Paga, vai tad tie, kurus tev atvedu, ir jau nodiluši?

—   Tie jau bija nederīgi: uzšķiļ pāris reižu — un čiks vien vairs paliek pāri.

Mēs smējāmies. Maļiņins taisnojās:

—   Tie bija kļuvuši mikli — vajadzēja tos pažāvēt.

—   Es arī tā domāju. Tikai nekas no žāvēšanas neiznāca. Saliku uz pannas, bet šie akmentiņi izpaukšķēja kā kapseles. Tie nevis bija kļuvuši mikli, bet pie mums tos tādus ražo. Sērs nekur nav derīgs. Aizpērn man Vicja Hvedaravs atveda no Vācijas — tie tikai bija akmentiņi, tavējie nestāv ne tuvu. Lietoju tos divus gadus. Kā beidzās, tā tagad varu savas šķiltavas mest prom — akmentiņu nav.

—   Liela muiža! — Maļiņins smējās. — Ir taču sērkociņi. Labi, labi, — sadabūsim akmentiņus! Iesim nu gulēt…

Apgūlāmies uz siena panta. Kāds nu tur miegs?l Tiklīdz bija apklusušas mūsu balsis, sāka trakot bebri. Pūne un pagalms rībēja vienā rībēšanā: tur, kur atradās būri ar bebriem, nepārtraukti klabēja, dunēja, sprausloja un kvekstēja… Ārprātīgs skaņu jūklis! Un tomēr mēs aizmigām.

No rīta mūs pamodināja Heļa. Nostājusies uz trepēm, viņa sauca Maļiņinu. Pavēru acis un ieraudzīju viņas balto matu lenti, kas neizprotamā kārtā viņai turējās uz paša pakauša, un melnās, biezās uzacis.

. — Kiril Aleksandrovič, jūs dzirdat, — atnesa bebru?! — Viņa brīdi nogaidīja, bet neviens no mums pat nepakustējās. — Mostieties taču — bebri tādi! Nu guliet ar, guliet, miegamices! — viņa apvainojās un nokāpa lejā.

Maļiņins sakustējās. Viņš nometa vilnas pledu un izstaipījās.

—   Cik rāda tavs ķestera laikrādis? — viņš man jautāja. Viņš tomēr bija uzminējis, ka arī es neguļu, bet varbūt pats bija redzējis Heļu?

Es paslējos, iebāzu roku kabatā pēc pulksteņa, bet tā tur nebija. Ilgi rakņājos pa kabatām, it kā meklēdams kādu sīku lietiņu — magoņsēkliņu, vai.

—  Vai tu esi to pazaudējis, ko? Garasim, tavs dēliņš atdāvinājis pulksteni meitenēm! — Maļiņins sāka mani izzobot.

—   Pameklē sienā — vai nav tev apakšā? — tēvs deva padomu. — Neraus sienu, tā tavs pulkstenis noslīdēs zemē, — viņš teica, piecēlās un pats sāka pārbaudīt sienu. — Kaut kur te ir jābūt… Es jau tev teicu — piesien saitītē, bet tu, lutausi, neklausīji tēvam …

Nokāpu no kūtsaugšas. Ak tu dievs: pulkstenis gulēja uz cementa klona. Abi tā vāciņi bija aizlidojuši katrs uz savu pusi. Paņēmu tos. pieliku klāt, bet kas no tā — pulkstenis netikšķēja. Es padižojos:

—   Cauri ir ar manu ķestera laikrādi — nokritis un saplīsis! Tā nu, tēt, būs jāpērk jauns pulkstenis, bet šoreiz — tikai rokaspulkstenis.

—   Ja tā glabāsi pulksteni, lētāk iznāks noteikt laiku pēc saules, — tēvs acīmredzot dusmojās. — Kā es skatos, tu esi nevīžīgs. Aizlaidi postā jaunu pulksteni.

—   Cits nekas nevarētu būt — nolūzis vēzēklītis. To var ielikt jaunu, un atkal ķestera pulkstenis tikšķēs, — Maļiņins mierināja tēvu. Viņa kāja meklēja trepju kāpsli.

Es izgāju no kūts. Tiklīdz biju ārā pa durvīm, uzgrūdos Heļai. Viņa atkal skrēja pie Maļiņina.

—   Tur atnesa bebru! — meitene bija noraizējusies. — Vai Kirils Aleksandrovičs uzcēlies?

—   Viņš jau nāk. — Tagad es pamanīju ciemiņu ar bebru un devos pie viņa.

Tas bija vecs vīrs. Viņš sēdēja uz resna baļķa pie mucām un smēķēja. Viņam pie kājām gulēja vatenis, pārsiets ar lūkiem. No vateņa rēgojās laukā bebra aste. «Atradies bebru ķērājs!» es satraukti nodomāju un ātrāk steidzos pēc būra. Purinādams no žaketes siena smalkumus, pusteciņiem no kūts rikšoja Maļiņins.

—   Kas atnesis bebru? — viņš jautāja.

—   Nepazīstu — svešs …

—   Jokupēteris! — Maļiņins aizrikšoja vēl ātrāk.

Tiklīdz biju atnesis būri, Maļiņins atmeta vaļā vateni un nolika būri bebram ceļā. Dzīvnieks palēnām kustējās uz priekšu.

—   Drošāk, bēdubrāl, drošāk… Nebaidies, muļķīti, drošāk…

Dzīvnieks palēnām ielīda būrī, Maļiņins viņam piepalīdzēja — no

mugurpuses pabīdīja ar roku.

Vecais vīrs apmierināti šķielēja — vēroja bebra un Maļiņina kustības.

—   Saņēmu bebru ar plikām rokām. Nevis tā kā jūs — ar tīkliem. — Viņš nevarēja nociesties un painteresējās: — Cik tad jūs man dosiet par viņu?

—   Cik teiksi, tik arī dosim, — Maļiņins mierīgi sacīja.

—   Nu, ja, tā sakot, pēc poļu laikiem, tad daudz maksāja, bet šamā laikā — nezinu. Cik jūs paši domājat, ko? Ja ne, tad tā — simt zlotu. Tpī! Simt rubļu, varbūt par kādu červoncu mazāk… — vecais vīrs jutās apmierināts un viltīgi pasmaidīja.

—   Kā tad tu neesi Polijā, vectēv, bet atrodies šeit pie Sožas? — Maļiņins jautāja. — Maz jau prasi, — viņš piebilda. — Parasti mēs dodam pa trīssimt rubļiem. — Maļiņins nolūkojās uz bebru. Dzīvnieks smagi elpoja, acis tam bija vienās strutās.

Es aptaustīju bebra asti. Tā bija karsta un sausa — pat sasprēgājusi: tas nozīmēja, ka viņam augsta temperatūra. Dzīvnieks bija slims.

97

—   Kāpēc jūs to nesat uz upi? — vecais vīrs satrūkās, kad mēs, paņēmuši bebru, devāmies no bāzes uz Sožu.

7 — Bebru vietās

—   Lai nebūtu par vēlu. Lai tevi, vectēv, paglābtu — tālāk no grēka. — Maļiņins ērtāk pastūma būri plecā. — Palaidīsim vajā, citādi nebrīvē tas aizies postā un vajadzēs maksāt ragā .. .

—   Ko jūs tur runājat? Manu bebru laist atpakaļ upē? Naudu taču samaksāsiet? — vecais vīrs sabijās. — Iznāk, ka jūs drīkstat ķert, bet es ne?

—   Mēs drīkstam — mēs esam svēti! Tev taču neviens nav atvēlējis, vai ne?

—   Ai, te ir kāda viltība! Jūs, antikristi, tīšām luncināties, lai man aizmālētu acis. Es taču, dieva vārds, domāju, ka visi drīkst ķert un nodot jums, bet arī te ir visādas pārgudrības …

—   Tāpēc ka tas ir tā, mēs tev neliekam maksāt sodanaudu. Palaidīsim bebru brīvē un būsim norēķinājušies!

—   Vai, vai… Divas naktis negulēju, divas naktis nomocījos, kamēr viņu uzvaktēju …

—   Vai poļu laikos arī, vectēv, negulēji? — Maļiņins neatlaidās.

—   Visādi gadījās. Arī negulēju — nekas pats no sevis rokās nekrīt. Toreiz ķēru slepšus: sameklēju eju, nomaskēju ar drāšu tīklu. Kad bebrs dodas meklēt ēdamo, viņš netīšām iekrīt manā krātiņā, sapinas un noslāpst. Dažkārt pārdevu ādu un pusziemas biju ar maizi nodrošināts …

—   Kur tu, vectēv, dzīvoji poļu laikos?

—   Dzīvoju pie Nemunas, lauku mājās. Uz šejieni, uz Cerikavu, pārvācās mans dēls. Tā nu es arī pārnācu pie viņa. Muļķiski izdarīju. Man nevajadzēja pārdot savu viensētu. Tagad nu sēžu dēlam uz kakla — pār traucēkli vien esmu. Viņam ir sava, jauna dzīve …

—   Kā tu, vectēv, šo bebru noķēri? — Maļiņins turpināja izklaušināt.

—   Mārkā. Ūdens tur bija zvirbulim līdz ceļgaliem — gandrīz pavisam izsusējis. Ūdenī palikušas vienīgi ejas un grāvīši. Tā nu es naktī viņu uzvaktēju. Kā tikai viņš palīda laukā no alas, es viņam virsū — saķēru vatenī! Skaidrs, ka izvilku no ūdens un apsēju ar lūkiem …

—   Vai, vectēv, tev dzīvnieks nav mīļš — tomēr vajadzēs uzlikt sodu!

—   Naudas dēļ nekas nav mīļš: ne dzīvnieks, ne cilvēks, — pagausinādams soli, nopurpināja vecais vīrs.

—   Nāciet vien mums līdzi, nāciet! Paskatīsimies, kā šis pusmirla peldēs, — Maļiņins negribēja veco apvainot. — Jūs man tikai pasakiet, — nez kāpēc viņš bija pārgājis uz jūs, — kur jūs liksiet tik daudz naudas — veselus simt rubļus?

—   Kuram tad nauda kabatu dedzina? Kam tās bijis par daudz? — vecais saduga. — Vai jūs zobojaties par mani, vai runājat nopietni?

—   Kāpēc tad mēs nesam bebru uz upi? Laikam taču tāpēc, lai to palaistu vaļā. Un kas nu tas par bebru — vienīgi kauli un āda, tik tikko vairs dvašu velk. Mēs runājam nopietni!

—   Izdomājuši, ka knapi dzīvs, — tik tikko dvašu velk. Tas ir tikai tāpēc, lai nevajadzētu man samaksāt…

—   Ja arī būtu vesels — tomēr palaistul No iedzīvotājiem mēs dzīvniekus nepieņemam.

—   Kas tad jums tik daudz to sanesis?

—   Mēs paši.

—   Jums veicies — vai tad katru dienu ķerat?

—   Jā.

Pienācām pie Sožas. Maļiņins uzmanīgi nolika būri zālē un atvēra durtiņas. Sajutis ūdeni, bebrs manāmi atžirga un rāpās ārā no būra. Izlīdis viņš pacēlās uz pakaļkājām, paskatījās apkārt un — kas viņam notika? — lēca vecajam vīram virsū.

—   Pš-ši-ih-h! — zvēriņš nošņācās.

Vecais tik tikko izmanījās palēkt sāņus.

—   Vai tad tas ir slims, ko? Jūs gluži vienkārši mani muļķojat!

Bebrs notupās uz visām četrām kājām, brīdi pasēdēja un lēcieniem,

it kā neticēdams, ka ir jau brīvs, traucās pie ūdens. Tiklīdz viņš bija nonācis pie upes — tā ieslīdēja ūdenī un nozuda.

Nabaga bebru ķērājs vai iemetās tam pakaļ.

—   Ja būtu zinājis, ka tā ar to izrīkosies, labāk būtu nositis! Muļķis — atnesu un dabūju, ko gribēju …

—   Ej projām no šejienes, ļaunais cilvēk, — aši! Ej, citādi piekaušu… — Maļiņins stāvēja, iepretim greizkājim onkulītim ar lielu degunu sīkajā sejiņā un dzeltenām, dzeļošām ačtelēm. Viņš gaidīja, ko tas vēl teiks. Vecais gan vairs nekā nesacīja — viņš bija izbijies no draudiem. Viņš pagriezās un pusteciņiem aiznesās pa Sožas krastu.

Es skatījos uz upi. Bebrs iznira netālu no pretējā krasta un ilgi atpūtās — viņa galviņa izskatījās kā melna pagale. Pēc tam viņš uzsita ar asti pa ūdeni un atkal nozuda.

—   Atlabs. Te viņam nav nekāds zvirbuļu mārks! — Maļiņins smējās. — Te ir plašums …

* * *

7*

Bebrus sākām gredzenot pēc brokastīm. Darbs bija Šāds. Valodzja pieturēja bebru aiz priekšķepām, Heļa — aiz pakaļējām. Maļiņins vispirms apcirpa vilnu uz bebra auss, nozieda auss galiņu ar jodu un palika

99

zem tā speciālu no priežu mizas izdrāztu laipiņu, bet pēc tam, apmērcējis skalpeļa asmeni spirtā, uzmanīgi caurdūra ausi. Bebra augums noraustījās, no acīm tam lija asaras. Izdurtajā caurumā Maļiņins ātri iemauca alumīnija plāksnīti, uz kuras bija atzīmēts numurs un vārds MOSĶVA, saspieda plāksnītes galus kopā un cieši aizlieca ciet — gatavs! Nākamais … Es ierakstīju sarakstā plāksnītes — gredzena numuru, bebra dzimumu, dzīvnieka apgredzenošanas dienu …

Tikmēr jau nākamais bebrs bija piespiests pie galda. Šis gan mēģināja izrauties — svaidījās uz visām pusēm. Heļa tik tikko spēja tam noturēt pakaļkājas. Viņa turēja no visa spēka un tika ar to galā. Skatījos uz viņu, un nemaz negribējās ticēt, ka viņai tik stipras rokas. Sajutis viņas roku spēku, bebrs samierinājās — aizbēgt nevarēs.

Aiznākamajā dienā izbraucām uz mūsu jauno iecirkni — Sožas pieteku Ascjoru. Pirmās divas dienas kopā ar mums bija arī Pirāts. Viņam tomēr neveicās — bebrs viņu sakoda. Pēc cīņas ar bebru Pirāts izšāvās no alas kā no uguns, vienā mirklī ielēca laivā, saritinājās uz teltenes un tramīgi nolūkojās te uz mani, te uz tēvu. Izskatījās, ka viņam bail ne tikai no lamatām un no bebriem, bet arī no ūdens šļakstiem.

APMETNE PIE AUGIŅAS TANTES

Krēsloja. Mūsu darba diena, varētu teikt, jau bija beigusies.

Sārtums atspulgojās upē — tajā peldējās saule un dzesēja savus ugunīgos staru dzeloņus. Liekas, ūdens čūkstēja un mutuļoja tieši,tāpat kā no akmeņiem, kad tēvs, kurinādams pirti, nokaitējis tos līdz baltkvēlei, sameta ozolkoka ūdenskublā.

Bebri vairs negulēja. Viņi vēl nebija arī ūdenī, jo pašlaik saposās: ar savām jocīgajām ķemmītēm — pakaļkāju šķeltajiem nagiem — tie pieglauda miegā izspūrušo akotu, izsukāja no tā smilšu graudiņus un bieži vien arī kukaiņus, gadījās, ka arī brūnās ūdensblusas. Tikai pēc tam, lai pasargātu spalvu no mitruma, sāka lakoties — ieziest biezo vilnu ar taukiem, kas glabājās divos zemādas dziedzeros — tādos kā maisiņos vai tūbiņās. Tāpēc nebija brīnums, ka bebri, kas iekļuva mūsu slazdos pēcpusdienā, vienmēr bija bezgala švītīgi un stipri laistījās. Interesanti arī tas, ka mātītei šie paši tauki stipri atšķiras no tēviņa taukiem gan pēc krāsas, gan pēc smaržas. Arī tas ir saprotams: no visiem pieciem maņu orgāniem bebram pirmajā vietā ir oža, tāpēc pat diezgan lielā attālumā dzīvnieks viegli un nekļūdīgi var noteikt dzimumu.

Mums vēl bija jātiek galā ar pēdējiem darbiem: laivu pieslēdzām pie greiza vītola resnās žākles — tā galotni bebri bija galīgi apgrauzuši, droši vien pavasara palu laikā bija piekļuvuši klāt sulīgajiem dzinumiem; lamatas nogremdējām atvarā, kas virpuļoja tieši zem vītola; lāpstiņu, cirvīti un arī alumīnija stieples rituli, kuru parasti izmantojām lamatu labošanai un sasiešanai, noglabājām vecā bebru migā. Visu, kas mums nebija vajadzīgs nakšņošanai zem jumta, mēs atstājām pie laivas un paši devāmies uz sādžu, kuras mājas redzamas jau no upītes. No visu māju skursteņiem kāpa dūmi gluži kā klusā, saltā ziemas rītā. Dūmi bija vasarīgi pelēki — cilvēki vārīja vakariņas. Sādžas malā čīkstēja akas vinda, pret spaini nožvadzēja ķēde; centrā pie kluba spēlēja radiola.

Ceļu mēs zinājām — pie Augiņas tantes. Pirms nedēļas šeit bija iegriezies tēvs ar Maļiņinu. Viņi bija nolūkojuši Augiņas māju un nolēmuši šeit ierīkot pagaidu pārkraušanas punktu.

Iegājām pagalmā. Saimniece, nupat izslaukusi govi, nāca uz istabu, nesdama koka ķipi ar pienu.

—   Uzņemiet iemītniekus! — tēvs jokodamies sacīja.

Salikām savu nesamo uz velēnu soliņa.

—  Ā, labi, labi! — vecā sieva apstājās un pasmaidīja. — Vēl pie gaismas esat tikuši galā. Nāciet vien, nāciet uz iekšu! — viņa atkal sirsnīgi un jauki pasmaidīja.

Pagalms bija plašs. Mūsu automašīna brīvi varēja tajā iebraukt un pat apgriezties. Vienā malā pie zedeņiem — aka. Tās grodi bija zemi un sašķiebušies, apauguši ar zaļu sūnu. Pagalma dziļumā bija novietojusies kūts.

—  Vietas iznāks veseliem pieciem būriem. Pūnīte ir gluži piemērota un plaša, — tēvam te viss patika.

Nav vārdam vietas — mājvieta bija izvēlēta lieliska!

Vakariņās ēdām maizi ar pienu. Sēdēdama uz grīļīga soliņa, Augiņas tante sūrojās:

—   Tagad dzīvoju gluži viena. Reizēm kaut ko padaru, bet prāvākiem darbiem man pietrūkst spēka …

—  Jūsu māja kara laikā paglābusies no ugunsgrēka? Esat to pasargājuši no liesmām, — tēvs mēģināja uzsākt sarunu.

—   Jā, uguns to neķēra. Tas bija vecākais dēls — Ganrils, kas paglāba mājas. Toreiz nošāva manu vīru… Kā jūs domājat, kas to izdarīja? Tikai pašu cilvēki — policaji. Varbūt pat kāds no tiem, kas dedzināja mājas. Tolaik jau viņu daudz staigāja pa ielām. Kāds šāva, un viņš pagadījās lodei ceļā. Tā trāpīja tieši krūtīs. Redzu — mans-Jaša sagrīļojas un pakrīt. Ne vaid, ne kliedz — krīt. Metos pie viņa, bet viņš jau beigts, vairs neelpo, no krūtīm tek asinis. Sāku brēkt. Pieskrēja Gaurils un ieraudzīja, ka tēvs pagalam. Pa kaklu pa galvu viņš metās uz mājām, izvilka šauteni no pažobeles, kur bija to paslēpis, bet es nemaz to nezināju, — ja vācieši būtu atraduši, visus varēja apšaut… Gaurils paķēra šauteni un prom uz ciemu. Tur viena grupa dedzina mājas, bet piedzērušies policaji kaujas savā starpā un šaudās. Tad mans Gaurils sāka šaut uz viņiem ar savu šauteni. Trīs nošāva uzreiz un vēl trijus ievainoja. Citi aizbēga un pameta savus divriteņus. Tā mūsu mājas tika paglābtas, neizdevās tās nodedzināt… Gaurils pie reizes paņēma divriteni un braukāja ar to vēl ilgi pēc kara. Varbūt kādus piecus gadus. Kad viņš nopirka motociklu, divriteni paņēma jaunākais — Vicja. Braukāja pats un deva puikām braukt. Vairāk gan no kalna, jo bija norauts kāds zobrats. Vicja tagad dzīvo Krišavā, strādā šīfera fabrikā. Apprecējies. Dēls aug. Visu laiku pošos aizbraukt pie viņiem ciemos, bet tagad atsūtījuši vēstuli, ka ieradīsies vedekla kopā ar mazdēliņu. Viņa paņēmusi atvaļinājumu, bet Vicjam aizvien vēl nez kāpēc nedod. Gaidu viņus nodienas dienā. Ko tad darīsim, kur tad jūs izguldināšu, lai mazais netraucētu…

—   Nieki. Jūs neraizējaties, — tēvs sacīja. — Mēs varam pārgulēt arī pūnē, kā nekā — vasara.

—   Nē, pūnē jau ir par aukstu. Un tur man nekā nav — plikas kārtis. Gulēsiet istabā. Vedekla gultā, bet jūs cieši cits pie cita salmos uz grīdas. Es pati guļu uz krāsns. — Viņa piecēlās, piegāja pie loga, kur logmalā kā dzenis kokā tupēja lampa, un pagrieza dakti. — Ja rīt pienāks telegramma — vakarā Maņa jau būs klāt. Vicja iesēdinās viņu autobusā, bet šeit jau viņa pati atradīs ceļu …

—   Kas jums sapļauj sienu? — tēvs apvaicājās.

—   Man jau vienmēr palīdz Gaurils. Viņš dzīvo blakus sādžā. Mazliet sapļāva — atstrādāja procentus; man kā jau vecam cilvēkam bija piešķirta pļava. Vēl būs jāpalūdz, lai brigadieris iedod zirgu. Brigadieris sastrīdējās ar Gaurilu, un tāpēc tagad ar mani nerunā. Ļavons Rudkovs, tas, kurš strādā par traktoristu, brigadierim to aizrādīja. Var būt, ka mūsu attiecības atkal uzlabosies. Var būt, ka sarunāšu ar Ļavonu, viņš atvedīs sienu ar traktoru — vairāk par vienu vezumu neiznāks. Ļavons ir izdarīgs puisis, tas nekas, ka ieradies no citas puses. Tagad iedzīvojies un kļuvis par pašu cilvēku. Viņš ir Marfas Čobikavas znots. Šī Marfa ir briesmīgi mutīga sieva. Reizēm sarunā tādas lietas, ka kauns klausīties. Tāpēc viņš sievasmāti bieži sita, lai atradinātu …

—   Tā sakot, cīņā pārveidoja tai raksturu, — tēvs piebilda. — Dzina sievasmātei iekšā kultūru …

—   Kā tad, kā tad, — Augiņa māja ar galvu. — Vai, tā Marfa no bērnu dienām bija palaidnīga, staigāja nevīžīga. Tagad, kad Ļavons mājās, audzē sivēnu, kļuvusi tīrīgāka un kārtīgāka. Marfa ari tagad muld, ka ausis vien kust, joprojām kā tāda ciemaslota. — Tante tā kā aprāvās. — Kas ir, tas ir — labprāt pamēļo. Tagad jau gan retāk. Ļavons piedod, vairs nesit.

—  Nav jau labi, ka sit. Tas nav līdzeklis. Sist nedrīkst, lai kas tas būtu: savējs vai svešs.

Augiņas tante piecēlās, piegāja pie apkaltas melnas lādes, izņēma no tās pašaustu palagu un devās pie gultas.

—   Gulēsiet tepat. Ja atbrauks Maņa, gan kaut ko izdomāsim!

—  Neesam nekādi kungi — varam pārgulēt ari uz grīdas, — tēvs atrunājās. — Mēs nemaz nekārojam pēc lielas greznības un ērtībām.

—   Ko jūs! Negudrojiet diezin ko. Vai es nezinu, kur labāka gulēšana? Laikam jau diezgan sēdēts — dodieties pie miera. Pa dienu droši vien nostaigājušies un nostrādājušies, — viņa iesmējās. — Šodien nekā neesat atnesuši, — Augiņa samiedza acis.

—  Atlikām uz rītu, — tēvs pajokoja. — Lai nebūtu jānes, jo esam stipri noguruši. Bebri jau ir smagi …

—  Aha! Viņi ir pamatīgi! — viņa sacīja, it kā zinātu par bebriem daudz vairāk nekā mēs. — Šepat pie tiltiņa mūsu grāvī pavasarī viens peldēja — prāvs kā baļķēns! Nostaigājiet gan gar mūsu grāvi, nostaigājiet — neesiet slinki. Te viņus var siekiem smelt. Tikai vērīgi paskatieties — tup zem katras siekstas, goda vārds. Viņi ir līdzīgi vēžiem, vai ne?

—   Nē, vēžiem viņi nav līdzīgi. Dzīvo upes krastos — alās. Bet purvainās vietās apmetas mājiņās.

—   Tad jau gluži kā cilvēki? — Augiņa pat sasita plaukstas.

—   Nē, ne gluži, — tēvs turpināja. — Taču mājiņas viņiem ir lielas un ērtas.

—  Man jau mūžs uz galu, bet tādas mājiņas neesmu redzējusi. Vai lielas?

—   Jūsu pirts lielumā, bet mēdz būt arī lielākas, ja bebri dzīvo vienā vietā un neviens tos netramda, — tēvs pacietīgi skaidroja. Saruna risinājās tālāk:

—   Man nemaz nebija ienācis prātā, ka bebru mājas ir lielas un ērtas. Paši tie bebri ir kā tādi puntūži — vienīgi kumbrs redzams kā tupeža. Un kāds viņiem kakls! Goda vārds, taisni vai kumbrā ieaudzis …

Viņi vēl ilgi sarunājās. Tēvs apstiprināja viņas vārdus, skaidroja un klausījās.

STRUPASTA1NĀ MEDAĻNIECE

Notvērām trīs bebrus. Viņi bija par smagiem, lai tos aiznestu līdz sādžai. Tagad gan būtu noderējusi mūsu ķerra.

Drīz vajadzēja pienākt automašīnai, tāpēc tēvs aizgāja uz sādžu sagaidīt Petju, bet mani atstāja pie laivas.

Viņi atgriezās visi reizē. Mašīnu ieraudzīju jau pa gabalu. Tēvs ar Maļiņinu stāvēja kravas kastē. Tēva karavīra blūzes kreisā piedurkne purinājās uz visām pusēm un, ja es nezinātu, ka tā ir tukša, izskatītos, ka tēvs visai jocīgi māj ar roku.

—   Tātad bebri ķeras, tu saki? — Majiņins padeva man ceļasomu. — Ņem un paēd, tikmēr mēs pamakšķerēsim. — Otrā rokā viņš turēja spiningu. — Iesim, Andrejevič!

—   Varbūt ņemsim laivu? — tēvs jautāja. — Vismaz paliks veseli vizuļi, citādi zaudēsim ne vienu vien. Te ir tik daudz visādu sakņu un siekstu, ka nespēsi piņķerēt vaļā.

• — Tev taisnība, — Maļiņins piekrita, bāzdams baltu audekla svārku kabatā kārbiņu ar vizuļiem. — Brauksim ar laivu.

Viņi aizairēja pa upi uz augšu. Man ienāca prātā, ka tēvs būs izstāstījis Maļiņinam par vecupi, kurā mēs ķērām bebrus, — tur no rīta bija barojusies līdaka. . ,

Petja devās peldēties. Viņš paņēma līdzi tualetes piederumus un izlika zālē. Soļus viņš spēra uzmanīgi, lai nesadurtu kājas. Viņš izskatījās pēc onkulīša — tāds drukns un briesmīgi norūpējies; kājas tievas un strupas kā puļķi — goda vārds, tā par viņa kājām būtu teikuši hodaravieši, ja vien tās redzētu. Šķiet, ka Petja nav labā omā. Es iejautājos:

—   Kā iet citām brigādēm — vai tām daudz bebru?

—   Viņi arī laiku velti netērē. Tavs krusttēvs Mikita jūs apsteidzis, bet Dzjamids velkas astē. Smejies vai raudi — Dzjamidu pat apcietināja. Lai gan viņam vajadzēja ķert bebrus, divas dienas apsargāts notupēja pirtī — bija noturēts par diversantu. Uz visiem viņa skaidrojumiem viena atbilde: «Tu neesi nekāds bebru ķērājs. Padomju Savienībā bebrus ķert aizliegts.» Nabags dabūja nosēdēt pie maizes un ūdens, kamēr Maļiņins viņu izpestīja. Dzjamidam gan neveicās! Tagad Maļiņins katram brigadierim izrakstīja dokumentu un viņiem vienīgi būs jāpiesakās mednieku biedrībā.

—   Jā, jaunās ziņas ir interesantas. Reiz mums arī tā gadījās, tomēr aiz atslēgas nenokļuvām. Mēs bijām apmetušies tieši pirtī. Lietus gāza kā ar spaiņiem, nebija kur palikt. Tāpēc arī iesprukām pirtī, kas stāvēja upes malā, un sākām žāvēties. Tas notika naktī. Mums bija iekurta uguns, paši sarunājāmies. Pēkšņi tēvs pamanīja, ka aiz loga kaut kas nozib. Viņš izgāja laukā, bet tur vienās apakšbiksēs stāvēja pirtiņas īpašnieks ar šauteni rokās. Gandrīz vai izšāva uz tēvu. Vēlāk viss noskaidrojās — kas mēs tādi esam un kāpēc atbraukuši. Saimnieks vai visu dienu lūdza tēvam piedošanu.

—   Vajag uzmanīties un nelīst acīs. Citādi šajā nomalē kāds muļķis vēl nošaus. Vai bebri šeit ir?

—   Ir gan.

—   Rītu Aleksandrovičs kopā ar Garasimu Andrejeviču brauks uz Maskavu.

—   Vai tu vedīsi?

—   Nē.

—   Kāpēc?

—   Es iekritu, brāl. Vakar mani nogrāba Kričavas autoinspektors un paņēma dokumentus.

—   Ko tu tagad darīsi?

—   Neko. Vedīšu uz bāzi kārklus un ūdeni. Kamēr Maļiņins nebūs atpakaļ, tiesības man neredzēt!

—   Viņš taču varēja palūgt autoinspektoram …

—   Lūdza jau, bet tas negrib ne dzirdēt — iespītējās. Saka, vēl par agru atdot, lai labi nolūdzas. Vai nav āmurgalva, ko?

—   Kurš ir āmurgalva? — man nāca smiekli.

—   Es pats esmu. Kurš tad cits?

—   Jā … Vai man arī būs jāatgriežas bāzē?

—   Tev būs jāpaliek šepat pie Augiņas tantes. Ja bebri ir — tie jāķer. Pāris dienu pagaidīsi, pēc tam būs atpakaļ tēvs.

—   Nekāda prieka nav.

—   Nebūsi jau viens. Maļiņins atveda Maržu!

—   Ko?

—   Mums ir līdzi kucīte. Pēc Maļiņina pieprasījuma viņam to atveda no Maskavas. Laba pīļu ķērāja. Ir pat medaļa. Tad jau viņai vajadzētu ķert arī bebrus. Purniņš tāds, ka nevar vien noskatīties. Aizej un palūko — guļ kravas kastē.

—   Ir nu gan tas Maļiņins — pat nepalielījās. Kādas medaļas viņai ir?

—   Viena zelta, protams. Un viena bronzas. Vārdu sakot — šķirnes suns.

Mani apdzīdams, Petja rikšiem metās pie mašīnas.

—   Vai viņa ir nikna? — klusi pajautāju Petjam.

—   Nē, nav. Viegli pieradināma — mani jau klausa. Marža!

Pāri automašīnas bortam Petjam gandrīz vai sejā ielēca suns — ausis noļekušas, acis izvelbtas, purns strups un stipri uzrauts. Baismeklis! Jāatzīstas, ka tādu suni es vēl nekad nebiju redzējis. Purns vienreizējs — tā dēj vien var dot medaļu.

Petja atraisīja ķēdi. Marža vairs nedomāja lēkt laukā no mašīnas — nē! Baigā aristokrāte — gaidīja, lai nolaiž bortu. Bijām spiesti to darīt. Marža uzmanīgi izlēca no kravas kastes, aplaizījās un skrēja prom pie ūdens. Viņa drusciņ palaka, apslapināja nokareno vēderu — nesen tikai bija atskrējuši kucēni — un atgriezās pie mums. Viņai bija ugunssarkana spalva. Balti plankumiņi vienīgi uz krūtīm un pieres. Un cik šai Maržai strupa aste! Zinu, ka suņi ar tādu asti nepiedzimst, to nocērt — ne jau velti mēdz sacīt, ka mode prasa upurus. Ja Maržai būtu aste, nav zināms, vai tad viņu apbalvotu ar medaļu.

Marža ir draudzīga, nevar sūdzēties. Glaužas klāt gan man, gan Petjam. Nekas, paskatīsimies, kā šī rudā medaļniece ķers bebrus. Ja viņa būtu tikpat gudra kā Džulbarss, citu suni vairs nevajadzētu.

Vairākas reizes pievedu Maržu pie bebru krātiņiem. Viņa uzmanīgi apošņāja dzīvniekus, un man šķita, ka viņas skatiens ir pārāk nopietns — tieši kā laureātei!

Kad saule noslēpās aiz meža, atgriezās makšķernieki. Maļiņins bija uzmaucis uz kārkla zara stīpiņas prāvu līdaku. Viņa smiekli skanēja pāri upītei kā zostēviņa pēkšķināšana. Mēs pārvietojām bebrus uz būri — visus kopā, jo viņi bija no vienas saimes.

—   Vai Maržu redzēji? — Maļiņins piemiedza aci un smējās. — Ko tu teiksi? — Viņš pienāca tuvāk un atdeva man līdaku. — Pēc manām domām, tā pārspēj Mikitas Mirtu! — Viņš izņēma no ceļasomas cukurgraudu. — Marža — prasi! — Maļiņins pacēla cukura gabaliņu augstāk.

Marža paslējās uz pakaļkājām — astes strupulis sāka drudžaini raustīties. Marža saņēma graudu, nostājās uz visām četrām, tad atgūlās un sāka mieloties. Viņa nekur nesteidzās …

Drīz jau bijām sādžā.

Petja nevilcinājās: tiklīdz bijām izkrāvuši no mašīnas rezerves būrus, viņš aizbrauca uz bāzi. Maļiņins palika pie mums, lai no rīta dotos uz upi un novērtētu Maržas spējas.

Augiņas tante bija sagaidījusi vedeklu. Izgadījies tā, ka Maņa atbraukusi ar mūsu automašīnu. Viņa nākusi no autobusu pieturas ar mazuli uz rokas. Pēkšņi viņu panākusi mašīna un apstājusies.

Augiņas tantei prieki. Maļiņins tos padara vēl lielākus.

—   Kad atgriezīsimies no Maskavas, pārvedīsim jūsu sienu. Nevajag brigadieri lūgties.

—   Es jums samaksāšu, dēliņi mīļie! Ja tā notiks, es nu gan jums pateikšos …

—   Vai tad neticat? Zēl, ka aizbrauca mans šoferis — jau šodien būtu sienu pārveduši.

Maņa mierināja vīramāti:

—   Viņi, māt, runā taisnību — pārvedīs mūsu sienu. Šie ir labi cilvēki, nevis tādi kā jūsu brigadieris.

Augiņas tante smējās.

—   Es pati arī redzu, ka labi, bet viņiem varbūt nav laika, varbūt viņi savos darbos aizņemti un noslogoti!

—   Mēs visu izdarīsim, — Maļiņins sacīja un paskatījās uz Maņu, it kā viņiem būtu kāda slepena vienošanās. — Jūs labāk pasakiet, ko lai atvedam jums no Maskavas.

—   No Maskavas? — Augiņa pārjautāja. — Ko jūs, labais cilvēk, varat atvest? Viss, kas man nepieciešams, dabūjams mūsu ciema veikalā. Varbūt manai vedeklai Maņai kas vajadzīgs un Maskavā to varat nopirkt — naudu iedošu. Ko lai tev nopērk, Maņa? Naudu es dodu. — Vecā sieva devās pie lādes. Kad Maņa ierunājās, viņa apstājās, lai uzklausītu, ko tā sacīs.

—   Nē, māt, nē! Man jau arī viss ir, Vicja var apvainoties. Jūs jau zināt, ka viņš vēlas, lai visi pirkumi tiktu izdarīti kopīgi, reizē…

—   Tev nav taisnība. Kāda viņam darīšana par sieviešu iepirkumiem? — vecā sieva izdibinoši skatījās uz vedeklu. — Vai tu, Maņa, runā patiesību vai jokojies?

—   Es runāju tā, kā ir, māt…

Kad atbrauks, tad es viņam parādīšu! Es viņam sadošu! — Viņa mēģināja pasmaidīt, bet smaids iznāca samocīts.

Maņa darbojās pie krāsns. Līdakas gabalus viņa iemērca miltos, apviļāja un salika uz pannas. Augiņa aizgāja noguldīt mazdēliņu Vovu. Maļiņins ar tēvu sēdēja kaktā pie galda un visu laiku kaut ko plānoja, protams, cerēdams, ka Marža nepievils un viss notiks tā, kā nākas. Galvenais, ka tagad būs, kas dzen bebrus ārā no alas.

Es iznesu Maržai vakariņas. No rīta vārīto piena zupu viņa neēda, vienīgi apošņāja malu bļodiņai, kas bija pielieta ar biezu, baltu virumu, un neizpratnē paskatījās uz mani, kā gribēdama sacīt: «Ko tu man te dod? Ēd pats, dārgais, tādu barību!» Nav ko teikt — aristokrāte!

Apgūlāmies uz grīdas izklātos salmos. Sagūlāmies, kā bija teikusi Augiņas tante. Katram brīva vaļa — valsties kaut vai pa visu grīdu.

Aiz tapetēm kaut kas ilgi un nepārtraukti skrapstēja; zem grīdas uzmācīgi čirkstēja ķirmis, aizkrāsnē nenoklusa circeņi. Klausījos noslēpumainajos trokšņos, svilpītes un stabules smalkajā noskaņotībā un brīnījos — cik daudz šajā vecāsmātes mājā saglabājies senā, kādreizējā. Māju bija cēlis vecāsmātes vectēvs. Tomēr tā stāv kā stāvējusi un ar saviem brīnumiem man tā šķiet līdzīga ērģelēm. Ne jau velti Augiņas tante bija teikusi, pat mēģinājusi pārliecināt, ka svešās mājās viņa neparko nevarētu aizmigt — neparko! Izrādās, ka visi šie aiztapešu čirkstētāji un spēlētāji, vaboles un ķirmji patiešām priecē vecās sievas dzirdīgās ausis, kavē viņas īso miegu un nomierina sirdi. Viņa ar tiem ir sa'radusi, sadzīvojusies un bez tiem nevar iztikt. Citādi tas nevar būt, jo kāpēc tad viņai nepatīk nakšņot svešās mājās zem mīkstas segas?

Maļiņins izprašņāja Maņu, no kuras puses viņa ir un ko dara. Maņa nesteidzīgi un rāmi stāstīja viņam par sevi un savu darbu. Viņa lepojās ar vīru. Tomēr lielīja viņu vienīgi tik ilgi, kamēr vecā sieva bija nomodā. Pēc tam Maņa un Maļiņins pārgāja uz čukstiem. Es dzirdēju, kā Maņa žēlojās:

—   Sit… Viņš sit bez iemesla. Ja būtu zinājusi, ka tā tas būs, nebūtu ar viņu sapinusies. Es viņu nemīlēju, tas notika aiz bēdām. Jums jau var izkratīt sirdi jūs taču nevienam nestāstīsiet?

—   Skaidrs, ka ne.

—   Es arī pati nezinu, kā rīkoties. Varbūt viņš jāatstāj?

—   Kāda muiža jums jādala?

—   Ai, kas nu jādala!

—   Jums ir jauks dēlēns, Maņa. Krietns puntūzis. Mēģini visu pārdomāt — dēlam taču tēvs vajadzīgs. Pārāk nestrīdies pretim, ja arī domas jums dalās. Vai nu es varu dot padomu, ja neko īsti nezinu!

—   Es mīlēju citu cilvēku. Vicja to zina. Tas gan nav vairs starp dzīvajiem — nositās. Mašīna nogāzās no tilta … Arī savu dēlu nosaucu par Vovu — viņam par godu … Tāpēc man nedod mieru doma — ko darīt, ja vīrs nav mīļš? Kādu padomu jūs dotu? Jūs taču esat skolots, pasauli redzējis …

Maļiņins nopūtās. Ja iesākumā viņš bija sarunājies ar Maņu gluži vienkārši tāpat, izklaidēšanās labad, tagad varēja manīt, ka viņš jaunajai sievietei sācis just līdzi.

—   Kurš gan var pasacīt, ka zina, kā šādā gadījumā jārīkojas. Ja nemīli vīru, tad tur nekas nav līdzams. Protams, to visu viņam uzreiz vajadzēja pateikt. Tagad viss aizgājis pārāk tālu — jums ir jau dēls!

—   Vienmēr man bijis bail un arī tagad baidos runāt, jo esmu viena pati, bārene… Varbūt viss lai paliek pa vecam?

—   Varbūt, Maņa, lai viss paliek pa vecam. — Maļiņins sagrozījās. — Ja vien vari, mēģini aprast ar viņa kaprīzēm, pieņem ar visu sirdi un dvēseli viņu tādu, kāds viņš ir — iemīli! Tad kļūs vieglāk. Vīrietis vienmēr grib, lai viņu apmīļo… Bet tavs vīrs redz, ka tu esi viņam sveša, un tāpēc dusmojas. Vai tā nav?

—   Skaidrs, ka viņš visu redz, visu … Jau otro gadu dzīvojam kopā, kā nu neredzēs. Ai, pati vien esmu pie visa vainīga, pati… Ko lai dara — paldies… Ar labu nakti!

—   Jaukus sapņus!

Brīdi pagulējis, Maļiņins piecēlās, paņēma no galda papirosu kārbiņu un izgāja no istabas.

Maņa grozījās pa gultu un nopūtās. Augiņas tante saldi šņākuļoja un gulēja laimīgā miegā-. Arī tēvs gulēja kā labu darbu padarījis — ciešā miegā. Es gan negulēju, tomēr izlikos, ka guļu, — negribējās, lai Maņa uzzinātu, ka esmu dzirdējis viņas atzīšanos.

AI, MARŽA, MARŽA…

Alas bija tik svaigas,, ka, šķiet, nupat tikai izraktas. Bebrus, protams, mēs iesprostojām. Viens no viņiem nenocietās — palīda laukā no alas, piegāja pie lamatām un, nojautis briesmas, atkal paslēpās. Laikam arī bebri bija izdomājuši kādu viltību un grasījās aizbēgt. Tikai tagad jau bija par vēlu.

Kaut arī Marža bija medaļniece, tomēr bebru alās nevēlējās līst. Kur nu! Viņu tajā nevarēja ar varu iedabūt. Maļiņins gudroja viltības: lika migā gan" sausiņus, gan cukurgraudiņus. Marža joprojām palika uzticīga saviem principiem un mūsu pierunāšanai nepakļāvās. Vārdu sakot, mūsu cerības viņa neattaisnoja. Tagad mēs pielikām visas pūles, lai par katru cenu noķertu bebru Maržai tieši acu priekšā. Lai apskatās, kas tas par zvēru, — varbūt tad šī apjēgs, ko mēs no viņas gribam.

Un notvērām arī. Pat divus. Marža izturējās pret bebriem miermīlīgi — nolaizīja tiem kažoku un apostīja, vienīgi nerēja un nerūca, kad Maļiņins mēģināja viņu sarīdīt.

Atgriezāmies mājās ar jdiviem bebriem, taču nekāds priecīgs prāts mums nebija. Maržu es vairs neņēmu saitē — mēs par viņu neinteresējāmies.

Pēc tam es pavadīju tēvu un Maļiņinu līdz šosejai uz autobusu. Pagaidīju, kamēr pienāca autobuss. Viņi brauca uz Maskavu, laikam lai piedalītos kādā svarīgā apspriedē, kas bija saistīta ar bebru ķeršanu.

Es paliku viens. Protams, ja neskaita divus bebrus un Maržu — visu manu saimniecību. Piesiet suni man nenāca ne prātā — lai jau dauzās, nekur nepaliks. Jāatzīst, ka būtu labāk, ja tas aizbēgtu vai kāds to nozagtu — gadās taču, ka suņus nozog!

Marža ielīda šķūnītī un apgūlās uz vateņa. Viņa gulēja tikai tik ilgi, kamēr nebijām izgājuši no mājām, — es palīdzēju Augiņas tantei saņemt graudus par izstrādes dienām. Kopā ar mums atnāca arī Maņa ar Voviku.

Marža bija sadomājusi pamedīt.

Iekams atnāca klētnieks, iekams atmērīja tantes labības tiesu, bija jau pagājusi puse dienas.

Mājās pārnācu pirmais. Ienācu pagalmā un iebļāvos — pie šķūņa lēkāja Marža un plosīja vistu, bet vairākas nokostas jau gulēja viņai visapkārt.

Ieraudzījusi mani, Marža nopriecājās. Astes strupulis raustījās tik stipri, ka bija vai gatavs notrūkt. Marža bija tik apmierināta, ka viņas izskats vai sacīja: «Tagad tu redzi, ko es spēju! Bet jūs esat ar mani nemierā…»

Maržu nepēru, jo nebija laika — ātri bija jāmeklē izeja, citādi notiks nelaime, ja to visu ieraudzīs tante. Viņa būs briesmīgi dusmīga un, ko var zināt, vēl izdzīs mūs no mājām. Nē, zaudējumus Maļiņins lai ņem uz sava rēķina, bet es… Ātri piesēju suni ķēdē, notīrīju tam no purna spalvas, bet vistas panesu prom aiz šķūņa un izmētāju ap pagrabu: ne čiku, ne grabul

Tikai vakarā Augiņas tante attapās, ka vistas nokostas.

—  Vai, mani bērniņi, kāds nomaitājis mūsu vistas! Kas gan varētu būt noticis, jo… Vai tikai tās nebūs piemeklējusi kāda sērga?

Mēs ar Maņu devāmies viņai līdzi uz sakņudārzu.

—   Vistas nokodis sesks, māt! — Maņa uzmanīgi nopētīja gaili. — Redzat — sakostas visas krūtis un kakls. Pie jums te uzradies sesks!

—   Vai arī ielavījusies lapsa — krūmi tepat blakus, — es nedroši ieminējos.

—   Jā, bērniņi, varbūt patiešām tas ir sesks. Tāds maziņš zvērelis, bet stiprs un negants kā vilks. Nobeidzis visas manas vistiņas un gaili. — Augiņa rūpīgi noskatīja katru vistu un pat apošņāja, vai nav klāt kāda smaka. — Vai, vai! Ja būtu bijuši mājās, vismaz būtu dzirdējuši, ka vistas kliedz, nebūtu paguvis nokost tik daudzas, dažas būtu palikušas. Kur lai tagad tās liekam? Vai tās var ēst, ja sesks nokodis?

—  Var ēst, jo tās nav mirušas dabiskā nāvē vai no slimības, — es skaidroju. — Tās taču ir nokostas.

—   Maita tāds, nu galīgi visas beigtas, — Augiņa bija noraizējusies.

—  Kas mūs trenca uz to noliktavu!

—   Kad aizbraukšu, nopirkšu jums, māt, citas vistas, — Maņa sacīja.

—  Nepārdzīvojiet tik stipri, vai nu tik vien tās nelaimes . ..

—   Ko lai tagad ar tām daru — varbūt jāiesāla? — vecā sieva neizpratnē skatījās uz vedeklu.

—   Jā, iesālīsim. Vārīsim un ēdīsim, ja jau tā noticis. Nav jau zudušas pavisam!

—   Vai, visas jaunas vistiņas, dējējas! Šī pat divreiz dienā izdēja pa oliņai. — Augiņas tante atkal paņēma rokās vistu — to, kuru Marža nokoda manā acu priekšā. — Vēl pavisam silta …

Gandrīz visu vakaru plūcām vistām spalvas. Arī es palīdzēju. Maņa par mani zobojās:

—   Mājās gan laikam nedabūji vistas plūkt? Tagad iemācīsies un turpmāk pratīsi arī vistas noplūkt, — viņa sirsnīgi smējās.

Man patika viņas joki, patika viņas smiekli.

Pa atvērto logu bija dzirdams: bebri tā šķindina dzeramos trauciņus, ka skan viss šķūnītis. Istabā bija sutīgi. Ieklausījos bebru saceltajā jandālā. Kāpēc viņi tā satraukušies? Izgāju paskatīties. Iemeslu uzminēju — bebriem izlijis ūdens, un viņi pieprasa jaunu. Ielēju ūdeni un novietoju trauciņus tā, lai tos tik viegli nevarētu apgāzt. Gribēju jau atgriezties istabā, kad šķūnītī ienāca Maņa. Plecos viņai bija uzmests flaneļa virssvārcis.

—   Neviens nav aizbēdzis? —viņa jautāja.

—   Nē.

Lukturis blāvi apgaismoja šķūni. Mūsu ēnas bija jocīgas, lielas — pa visu sienu un kustīgas. Pēkšņi viņas ēna sašūpojās un pietuvojās manējai. Es notrīsēju, sarāvos un paskatījos uz Maņu. Viņa nemaz nebija nākusi uz manu pusi, bet devusies pie bebru būriem. Cik ēnas ir mānīgas!

—   Paver vāku — es paskatīšos, kā tie te dzīvo pa nakti, — Maņa griezās pie manis un smējās.

Es piegāju pie būra un pacēlu vāku — skaties,; skaties vien, cik gribi, — jaukā, labā Maņa!

Jutu viņas vienmērīgo elpu. Redzēju viņas trīsuļojošo smaidu. Maņa gaidīja, cerēdama, ka bebri sāks darīt kaut ko neparastu, varbūt pat mēģinās bēgt. Bet bebri bija rāmi. Viens no viņiem, iebāzis purniņu iegarenajā bleķa trauciņā, šņākuļoja un miedza acis — slēpās no blāvās gaismas.

LIETUSGĀZE VASARAS BEIGĀS

Šodien tēvs jokojās un līksmoja. Tikai rītu viņš nomierināsies un viņa garastāvoklis noplaks …

Mēs sēdējām Sožas krastā zem milzīga ozola zariem un uzdzīvojām. Mēs — tie esam tēvs, Ivans, mūsu znots, kurš līdz tam bija strādājis par darvdeģi, un es. Ap mums skraidelēja Šariks — suns, kuru pirms nedējas bijām nopirkuši no ganiem parpiecdesmit rubļiem. Mēs nebūtu viņam pievērsuši uzmanību, ja nebūtu viņu pieķēruši rokamies pie bebru alas. Izrādījās, ka Šariks, ganīdams govis, nekad nebija aizmirsis patrenkāt arī bebrus. Viņš tos trenkāja neatlaidīgi un apņēmīgi, sajuzdams tos pat zem ūdens, nevien alā vai mājiņā. Šī nodarbošanās viņu bija stipri aizrāvusi, pat tik stipri, ka saimnieks viņu vairs nevarēja paciest uh ar prieku atdeva mums, tiklīdz izdzirdēja par naudu.

Patiešām, Šariks nebija nekāds gans. Kā vēlāk noskaidrojās, viņš bija zvērināts bebru ķērājs, gluži kā radīts šādam darbam: augumā neliels, stingrām kājām, neatlaidīgu raksturu un liels darbarūķis. Kā mēdz sacīt — īstam medniekam medījums pats krīt rokās.

Ek, ja nelītu lietus — vai gan mēs sēdētu bez darba? Bijām spiesti uzsliet zem ozola telti, izklājām brezentu un apsēdāmies, lai nogaidītu, — tikām arī diena jau bija galā, bet lietus nepārstāja un nepārstāja.

Bebru ķērājiem lietus ir vienas mokas un nelaime.

—   Nāc manās iekšās un netrako! — Tēvs iedzēra. — Vismaz sasildīsimies. — Viņš nolika krūzīti uz čemodāna, kas mums bija galda vietā. Uzkodām maizi un mazsālītu gurķi.

Šariks saluncināja asti, pielīda tuvāk tēva rokai, pieskārās tai ar purnu, un tēvs sāka viņu glaudīt.

—   Nekas, es nepieļaušu, ka tev nodara pāri. Mēs dzīvosim mierā un saticībā, mums jāizprot gan šie dulburi, — viņš ar galvu pameta uz mūsu pusi, — gan tie, kas paslēpušies krastmalās. Kaut tikai pārietu lietus. Gāž kā ar spaiņiem! Ja tā līs trīs dienas — dabūsim kārt zobus vadzī! Tad mēs plānu neredzēsim kā savas ausis. — Tēvs saraustīja ievainoto plecu. — Lietus! Ne jau velti man lauzīja kaulus, zināju, ka būs draņķīgs laiks. Manas rētas jūt sliktu laiku, jā, jūt… Pašam savs barometrs!

Mums par pārsteigumu, tēvs iedziedājās:

Ozolam zem saknēm — bebri dzī-ī-īvo,

Ozoliņa dobumā — bites spieto-o-o,

Pašā koka galiņā — zvaigznes spīguļ-o-o …

Ivans sāka zoboties:

—   Tagad, tēvs, jums īstais laiks doties uz balli!

Tēvs tomēr dziesmu nepārtrauca un nodziedāja to līdz galam:

i

Bebrus ķersim, kažokus sev šū-ū-ūsim, Bites ķersim, medaļu mēs dzersim, Spožās zvaigznes gaismu do-o-os… Ek!

Es vai salēcos, jo šādu dziesmu nebiju dzirdējis. Ir nu gan tēvs! Cik reižu viņu biju lūgšus lūdzis, kad pierakstīju mātes dziedātās tautasdziesmas, lai arī viņš kādu atceras, bet, izņemot «Hazbulatu», nevarēja atcerēties nevienu dziesmiņu. Un tagad — še tev! — tik brīnišķīga dziesma!

Atkal ierunājās Ivans:

—   Kā tad, šūsim kažokus. Vēlāk ne kažociņu gribēsi, ne spožās zvaigznes būs prātā. Tas ir skaidrs!

—   Tu nu gan esi jocīgs cilvēks! — tēvs smējās. — No dziesmas vārdus nevar izmest. Tas nozīmē, ka šī dziesma ir sena, sena jo sena. Iznāk, ka kādreiz mūsu senči šuvuši bebrādas kažokus, ja reiz tie tiek pieminēti dziesmās. Kā rodas dziesma? Protams, no dzīves. Palūk, šajā dziesmā itin viss ir taisnība: nevis sazin kur, bet zem ozola saknēm bebri dzīvo — tātad pļavās. Vai nav pareizi? Ir! Tas nozīmē, ka bijuši arī bebrādas kažoki. Ko vairs ilgi prātot? Savairosim bebrus un, tu redzēsi, ka šādi kažociņi atkal nāks modē! Visur laistīsies bebrādas kažoki un priecēs acis.

—   Tēti, no kurienes jūs zināt šādu dziesmu? Kur jūs to dzirdējāt? — es pārtraucu tēva sapņošanu.

—   Kas lai to zina — no kaut kurienes jau tā nāk … Tieši no sirds, no krūtīm, — tēvs filozofēja.

—   Uzdziediet vēl. Varbūt atkal nāks tieši no sirds? — es neatlaidos.

—   Nē, tagad labāk būtu ko uzspēlēt. Ar vienu roku — tepat krastā. Jūs, dulburi, varat spēlēt, bet ermoņikas neesat paņēmuši līdzi, atstājāt mājās. Gurķus gan jūs neesat aizmirsuši. Tu arī, — tēvs griezās pie manis, — nopirki to fotoaparātu. Jau veselu mēnesi skraidelē ar to gluži kā runcis ar cīpslu, kurš domā, ka nospēris gaļu: pamest žēl, bet norīt nevar. Tu man pasaki — kad varēšu ieraudzīt kādu bildīti? — tēvs kļuva nopietns. — Velns lai parauj, ko gan jums tajā skolā māca!

—   No visa pa druskai! — man nāca smiekli.

—   Man par tevi jābrīnās. Vismaz varēji atrast jēdzīgāku nodarbošanos: mācies un priecājies par kaut ko pastāvīgu un, protams, — lai tas būtu arī galvenais. Nevis kaut kāds fotoaparāts. Tīrā naudas izsviešana.

Atradis spēļmantiņu! Es jau teicu: labāk nopirksim vijoli, nevis fotoaparātu. Nē un nē! Vai tu zini, kā tavs vectēvs spēlēja vijoli? Vijole viņa rokās raudāja. Ari es nodomāju: tiklīdz būs nauda — nopirkšu. Karš visu sajauca — ar vienu roku man vijole nav vajadzīga… Būtu kāds no jums, maniem bērniem, vismaz ieminējies: «Tēti, nopērc vijoli!» Neviens! Un tu, — tēvs skumji ielūkojās man acīs, — tu gluži vienkārši man dari pāri. Ne tikai vijoli vien — tev slinkums pat ermoņikas uzspēlēt. Nadzja ir mazāka, bet paskaties — aizsteigusies tev priekšā, spēlē jau visus dančus. Un kā viņa lasa notis! Turpretim, kad tu "sāc čīgāt, vienmēr dūc kaut ko zem deguna — riebjas klausīties …

—   Kas viņam tādas ermoņikas vai vijole? Viņam vajag bungas. Ja vajadzēs, vijoli var spēlēt arī cits. Viņam patīk gatava mūzika, bet, lai tā būtu skaļāka, — viņš piebungos klāt. — Cik vien varēdams Ivans uzkurina manu pašapziņu. — Bungas nav ermoņikas — nav jāpērk: uzstiep uz dēļa svaigu ādu, izžāvē un — bungas gatavas! Lēti un labi! — Ivans smējās.

Smējos arī es.

—   Tev nāk smiekli? — tēvs iejautājās. — Tu labāk padomā, kur iesi pēc skolas beigšanas. To es zinu, ka par skolotāju neiesi. Dzīties par skolotāju mūsu ģimenē nav pieņemts. Ja tu izmācītos par mežsargu — tā jau cita lieta! Vēl neesi beidzis septiņas klases, bet jau noņemies ar dziesmām! Tādas dziesmas ir tukši nieki! Es domāju, ka nav ko klausīties uz māti, bet nākamgad, kad pabeigsi septīto klasi, iesi uz tehnikumu mācīties par zvērkopi, kā iesaka Maļiņins …

Bebrus protu ķert arī bez mācīšanās.

—   Mūžīgi jau bebrus neķersi. Kādu laiciņu pablandīsimies, apmetināsim mūsu bebrus uz dzīvi Sibīrijā, pēc tam — kas to var zināt, kas būs pēc tam. Varbūt atkal turēsimies bullim pie astes …

—   Kas tur sevišķs? Ja noliks pie buļļiem — tikšu galā arī ar bulli! — es nepadevos.

—   Tu, drosminiek, pārāk neslej degunu gaisā, — Ivans izmeta, bet tas jau skanēja nopietni. — Tev jāmācās par virsnieku, jo nekur citur tādus labumus nedabūsi — šos gan apģērbj, gan paēdina, gan māca vienlaikus. Ek, ja man būtu tavi gadi — ne bridi nešaubītos: pēc desmitās klases prom uz karaskolu par tankistu …

—   Jā, par virsnieku nav slikti! — tēvs pievienojās. — Ja tu būtu majors vai pulkvedis, vismaz sagādātu man ādas zābakus — armijas zābakus nevar ne novalkāt!

—  Ja viņš kļūs par virsnieku, paša tēvam arī armijas blūzi pagādās

un diagonaldrebes galifejas ar maliņu! — mani kaitinādams, Ivans piebilda.

— Jā, jā! Man patīk armijas blūzes — tās šuj pamatīgas, bez visādiem piņķeriem. Parastos kreklus sašuj viscaur gludus: nevienas krunciņas nav ne uz krūtīm, ne uz vēdera. Būtu vismaz kabatiņas piešuvuši tāpat kā karavīra blūzei, lai ir kur šķiltavas ielikt…

PIE PĀRCELTUVES

Pamodos, kad brokastis jau bija gatavas. Šodien bija Ivana kārta gatavot ēdienu. Ar koka karoti maisīdams makaronu zupu, viņš savā nodabā dungoja kaut ko līdzīgu «Trim tankistiem».

Tēva nebija. Es zināju, ka šādā laikā viņš pļavās pārlūkoja bebru ezerus. Jāatzīstas, ka neatceros nevienu rītu, kad būtu pamodies, bet tēvs gulējis vai sēdējis, gaidīdams brokastis. Starp citu, arī šodien viņš, redzu, jau daudz paguvis paveikt. Kamēr Ivans rosījās pa apmetni, meklēja malku un kūra uguni, tēvs bija aizgājis uz krūmiem un no turienes atnesis pamatīgu kruķi — pazaudētā vietā. Kruķis bija viens no bebru ķērājam nepieciešamiem rīkiem. Tā bija lokana kārkla stiba ar izliekumu resgalī. Šķiet, ka Ivans to bija nosaucis par kruķi — iespaidīgs nosaukums! Mūsu brigādē kruķis piederēja vienīgi man. Tas bija manas acis, rokas un ausis, ja tā var sacīt. Sevišķi pašlaik, kad pēc lietus ūdens ir duļķains un upes dibens nav saskatāms.

Tā jau pats no sevis bija iegājies, ka pēc tradīcijas mums katram bija savi stingri noteikti pienākumi. Tēvs ar Šariku izpētīja krastu. Viņu uzdevums bija sameklēt bebru un brīdināt mani. Ivans nedrīkstēja pārtraukt upes vāro klusumu — laiva bija jāvada viegli un vienmērīgi, lai arī kāds būtu straumes ātrums, kamēr man ar kruķi jāiztausta upes krasts zem ūdens, it kā jāizlasa visi tā noslēpumi, jāuzmeklē nomaskētās taciņas, kas no ūdens ved uz bebru telpām. Pēc tam man tā jāizliek lamatas, tās ar tādu aprēķinu jāizvieto uz šīm takām, lai neviens bebrs nepaietu garām vai neizkustinātu tās no vietas. Mums pavisam ir divpadsmit lamatu. Tik daudz var salikt laivā. Kamēr vēl visas divpadsmit ir tukšas, var iztikt,— viegli var iekārtot, kā saka tēvs, jebkurus bebru apartamentus.

8*

Parasti mēdza būt tā, ka piecas sešas lamatas bija aizņemtas — tajās novietoti noķertie bebri, kuriem mašīna atbrauks pakaļ nākamajā vai aiznākamajā dienā. Ja brīvu lamatu bija maz, man bija jālauza galva un jākombinē, kā ar divām vai trim lamatām, bet dažkārt arī ar vienām var notvert dzīvnieku, ja — un visbiežāk tā arī gadījās — no vienas bebru

115

migas bija vairākas izejas. Ja viena eja bija nosprostota, citas nedrīkstēja atstāt vaļā. Tikai pēc tam, kad bebrs būs pilnīgi pārliecinājies, ka visas viņa slepenās ejas un slēptuves ir noslēgtas un ka citas izejas viņam vairs nav, viņš uzņems ātrumu un, nezaudēdams cerības izglābties, metīsies lamatās, ar asajiem zobiem sagrābs viltīgos drāšu spraišļus un mēģinās tos sagrauzt, bet — veltīgi.

—  Vai gurķu sālījumu negribi? Tik skābu, ka iedzerot sāk durties deniņos? — Ivans nebija labā garastāvoklī. Es attapos, ka tas gurķu sālījums, kas vakar palika spainī, bija gājis zudumā. Es, muļķis, biju rūpējies par to, nolicis spaini ar sālījumu drošā vietā — tālāk no telts, lai kāds tumsā neaizķertu un neapgāztu.

Skaidrs, ka sālījuma spainī nebija, jo tas karājās virs uguns un no tā cēlās biezi garaiņi. Ķiverē — ak dievs! — arī sālījuma nevarēja būt, jo tā kalpoja Šarikam par bļodiņu. Interesanti, kur vēl varētu būt ieliets sālījums? Paskatījos uz pudelēm un nopriecājos — tajās! Pietrausos kājās un devos pie pudelēm. Pārbaudīju, bet, kā par brīnumu, tās visas bija tukšas. Skārda krūzītes — mums katram bija sava —, arī tās pārbaudīju: tukšas! Es nespēju novaldīties.

—   Nekas, Ivan, tu redzēsi, ka es arī tevi iznerrošu!

—  Es nemaz neesmu vainīgs, kā mēdz sacīt, — kurš pirmais brauc, tas pirmais maļ. Sālījumu izdzēra tēvs!

—   Visu?

—   Divas reizes es arī pieliku pie mutes. Kas tur slikts?

—   Bija tik daudz sālījuma, bet man nevarējāt atstāt…

Izģērbos, no krasta ielēcu Sožā un sāku mazgāties. Nemaz negribējās ticēt, ka no rīta ūdens var būt tik silts. Peldējos Ivanam par spīti, jo viņš, izrādījās, no laba prāta vēl nekad nav peldējies, lai gan audzis ūdensmalā un arī tagad dienu no dienas uzturas pie upes. Dažkārt, makšķerējot ar spiningu, vizulis viņam aizķērās aiz siekstas — tad viņš to norāva, nevis brida ūdenī, lai to izmudžinātu.

Soža bija mani apbūrusi. Virs gaišzilā, noslēpumaini trīsuļojošā līmeņa kūpēja migla, ietīdama pār upi noliekušos vītolus un ieķerdamās jaunu, spēcīgu ozoliņu galotnēs. Saulstaru kūlis bija līdzīgs klusa lietutiņa zeltainajām strūkliņām, kas, tā man šķita, slēpa sevī atjaunotnes spēku, svinīgumu un nevainību.

Drīz vien uztvēru motorlaivas vienmērīgos pukšķus. Tie kļuva arvien skaļāki un spalgāki un pārauga rēkoņā — jo tuvāk, jo spalgāk, uzmācīgāk un neatlaidīgāk.

—   Dzirdi — tu tur beidz, lien ārā, tevi jau.drebuļi krata! — tēvs man teica, iedams pa krasta mālaino krauju.

Neko darīt, ja jau viņš tā lika, jādomā, ka viņam bija kāds interesants plāns, kuru viņš mums izstāstīs, ēdot brokastis. Mēs pieņemsim viņa plānu kā pašu par sevi saprotamu un negrozāmu. Nepaies ne pusstunda, kad jau būsim gatavi jebkuram pārgājienam — taja gadījumā, ja tēvs būs uzgājis ezeru ar bebriem un uz turieni būs jādodas bez laivas.

—   Tavi makaroni sagājuši kunkuļos, Ivan, — liedams zupu bļodiņā, tēvs izmeta. — Vai tu šodien vārīji biezputru, ko? Auksta arī ir — nemaz vairs nav jādzesē.

—   Kur jūs tik ilgi staigājāt? — gulēdams pie ugunskura, Ivans laiski iejautājās. — Katram darbam savs laiks. — Protams, viņš jau bija paēdis un paguvis pat uzpīpēt, tāpēc arī taisnojās.

Kamēr ēdām brokastis, garām mūsu apmetnei aizpukšķināja bāku uzrauga laiva. Izrādās, ka tai bija pierīkots parastais dzinējs.

Ivans ilgi lūkojās uzraugam nopakaļ, pēc tam attapās:

—   Man arī ir tāds pats dzinējs — stāv pie brāļa. Jā dabūtu magneto, būtu sava motorlaiva.

—   Magneto? Mums taču tas ir. Mētājas pagraba priekšā. Vai tad tu neredzēji? Taisnība, nosisti kontakti, bet tos jau var apmainīt.

—   Nopietni? — Ivans pielēca kājās un sāka skraidīt pa apmetni. — Tādā gadījumā varat uzskatīt, ka mums ir motors! Dzenskrūvi uztaisīšu pats — izliešu no alumīnija.

Viņš nokāpa ūdensmalā, aizgāja uz laivas pakaļgalu, apsēdās un ilgi plānoja, kā un kurā vietā pierīkot motoru. Pēc maza laiciņa viņš atgriezās.

—   Tā, redziet, — viņš iesāka. — Atlaidiet mani mājās — pēc divām dienām atvedīšu motoru!

—   To jau var. Tikai neatgriezies ar tukšām rokām. — Izrādījās, ka arī tēvs ticēja Ivana izdomai. — Tātad mūsu laiva kļūs par motorlaivu!

—   Vai varu pacelt enkuru? — Ivans jautāja. — Vakarā jau būšu mājās. No rīta aizbraukšu uz Cerikavu pie bračkas un paņemšu motoru.

—   Nē. Tas neies cauri, — tēvs pēkšņi iebilda. — Vispirms mēs izbagarēsim ezeru, kuru esmu nolūkojis, bet pēc tam, ja atbrauks Maļiņins, paskatīsimies, kas darāms. Varbūt atlikušas vairs kādas desmit dienas, ko dauzīties apkārt, un tad iztiksim arī bez motora. Nākamgad sadabūsim motoru un visi bebri būs mūsu. Lai atbrauc Maļiņins — dabūsim zināt, cik tur bāzē ir bebru, cik vēl jānoķer, lai iznāktu nosūtīšanai, tad arī plānosim. Maļiņins paliks pie mums, bet tu ar Petju varēsi ņemties ap motoru, skaidrs?

—  Lai tā būtu. Tikai es nesēdēšu par šķiperi, kamēr nebūšu pielicis laivai motoru, — Ivans noskaldīja kā ar cirvi.

—   Tu neiekaisti — labāk par to parunāsim vakarā. Tagad — uz priekšu! — tēvs izrīkoja. — Tepat netālu ir pārceltuve, pie tās mēs atstāsim laivu ar savām panckām. Maļiņins arī nepabrauks garām, ja aizkavēsimies pie ezera. Brīdināsim pārcēlāju — viņš pateiks, kur mēs esam.

Tēvs nekāpa laivā, bet gāja uz pārceltuvi kājām.

Ivans patiešām bija nolēmis palikt pie saviem vārdiem.

—   Šodien aizved tu mani, bet es tevi tad, kad pielikšu laivai motoru. Izvizināšu tā, ka vējš svilpos gar ausīm. Tu tikai neapvainojies — pa straumei arī skaidiņa peld pati. — Acīm redzami viņš par mani zobojās, cerēdams, ka netikšu ar laivu galā.

Es ķēros pie aira.

Lēnām stūmu laivu. Palīdzēja straume. Ivans sēdēja laivas priekšgalā uz brezenta un nerimās.

—   Tu redzēsi, ka dabūšu motoru. Ja neizdosies samontēt dzinēju, paņemšu no Jašas Rubana viņa purkšķeli. Šā kā tā tas viņam nebūs vajadzīgs.

—   Kur tad ir viņa laiva? Viņam taču bija un, liekas, gluži laba, — es ieminējos.

—   Bija un izbija. Viņš to atrada aiz Vecās Turkačovkas ar izcirstu dibenu. Kāds bija pamatīgi apskādējis. — Ivans apgūlās uz brezenta un palika rokas zem pakauša. — Ek, ar motoru mums te būtu zaļa dzīve!

Kamēr mēs braucām ar laivu, tēvs pēc sirds patikas dabūja izrunāties ar pārcēlāju. Viņi sēdēja pie būdas, kas bija noklāta ar apbalējušu sienu, un smēķēja.

Piestāju malā tieši tajā vietā, kur prāmnieks ņēma ūdeni. Krastmala bija lēzena un tālu iesniedzās upē. Ivans izlēca krastā un izvilka laivu pēc iespējas tālu malā, lai izkraujot tā tik stipri nezvalstītos.

Drīz Ivanam ienāca prātā padzirdināt bebrus.

—   Varbūt atgriežamies vēlu. Lai tie padzeras tagad un uztur možu garu. Vakarā, kad būsim nostaigājušies, dzirdināšana nenāks ne prātā.

Kamēr Ivans noņēmās ar bebriem, netālu no būdas izraku iegarenu bedri. Tajā mēs salikām bebrus: būri pie būra — visus sešus. Pa virsu tiem pārklājām zarus un sienu — piesedzām dzīvnieciņus no saules un pat lietus.

Pārcēlājs aiz prieka nezināja, kur dēties. Viņam bija stikla acs un kreisā roka bez pirkstiem. Pa ausu galam dzirdēju viņu stāstām tēvam, ka viņš, protams, ir vietējais atminētājs.

—   Vai jūs, zēni, šeit uz ilgu laiku? Es jums teikšu godīgi, ka man vismaz nebūs tik garlaicīgi, jo nebūšu vairs viens! Vismaz kopā ar kādu varēšu aiziet uz dančiem. Vai iesim uz dančiem, zēni?

—   Iesim, — Ivans atbildēja.

Slepus novēroju pārcēlāju. No kreisā dobuma, kurā bija ielikta stikla acs ar gaišzilu redzokli un blāvi baltu acu baltumu, ik pa brītiņam ritēja asaras — cita pēc citas kā krellītes. Pārcēlājs pacietīgi slaucīja tās ar lakatiņu, kuru turēja rokās un nemaz nebāza kabatā.

Tēvs līdzjūtīgi apvaicājās pārcēlājam:

—   Kāpēc tev tā tek asaras? Laikam kaut kas nav kārtībā ar aci — pielūko, brāl, aizej pie ārsta.

—   Izmirkšķināsies, — viņš bezrūpīgi sacīja un, paraustīdams plecus, piedevām arī skaļi iesmējās: — Hi-ha-hā-ā! — Pēc tam viņš tomēr izstāstīja: — Man iegribējās nopeldēties. Tā nu mana acs, šķelme tāda, ieslīdēja upē. Nelaime tā, ka šī nogūlās starp tukšiem gliemežvākiem — spīd, tā sakot, un laistās. Ja tas būtu noticis kādā bedrē, kur, teiksim, stāvošs ūdens, — nekas. Bet Sožas dziļumā vienmēr, tā sakot, ūdens virmo un skalo smiltis — nekā nevar saskatīt. Meklēju — nav un nav! Tiesa, vēlāk ieniru īstajā vietā un sadabūju to rokā. Izvilku savu dārgumiņu! Ili-ha-hā-ā!

ZILAIS EZERS — BEBRU PARADĪZE

Ap ezeru slējās ozoli. Vienīgi gar pašu krastu raženi auga kārkli.

—   Bez laivas mēs te nekā nevarēsim iesākt, — Ivanam nošļuka dūša. — Vienīgi iztramdīsim bebrus. Un ja nu alas ir arī tur, kur krasts nav aizaudzis ar kārkliem? Varbūt iesprostot bebrus tajā vietā? Tur varētu tos dabūt rokā, bet šeit mēs tikai kādu vientiesīgāku notversim.

Skaidri redzams, ka tēvs kaut ko apsvēra. Viņš jau zināja, kur bebri varētu būt: Šariks tos bija uzgājis trijās vietās.

—   Ar laivu arī muļķis, kā tu saki, šeit noķers bebrus. Bet kā lai noķer bez laivas?

—   Būs jāvelk nost bikses, — Ivans saīdzis sacīja. — Citādi netiksim tiem klāt. Lamatas jāizliek no ūdens puses, nevis no krasta.

—   Esi gan tu nekriškāns — izrādās, ka zināji, kā tie jāķer, bet visu laiku cieti klusu un neatzinies, — tēvs smējās. — Bikses tev nevajadzēs vilkt nost, jo tavas baltās kājas redzamas jau pa gabalu, — tā vēl izbiedēsi bebrus.

Man arī nāca smiekli. Ivans klusēja.

—   Ja nu tur ir dziļš, — beidzot viņš ierunājās. — Un es varbūt peldu kā cirvis? — Viņš iemeta ūdenī smēķa galu. — Ja es peldētu vismaz tā kā šis končiks, tad gan, protams, būtu ar mieru līst ūdenī. Ko jūs man tā piesienaties? Gribat, lai es izpeldos? Kāpēc man tas jādara, ja likt lamatas nav manos pienākumos, ko? Lai jau alas nosprosto viņš! — Ivans norādija uz mani. — Tā ir viņa darīšana. Es braucu ar laivu, es esmu šķiperis. Tā, redz!

—  Kāds tu šķiperis, ja es pats savām acīm redzēju, kā tu gulēji laivā aizmidzis. Atradies šķiperis! Šodien pat vēl man teici, ka bez motora pie aira neķersies. Vai tas nebiji tu, šķiperi, kas to teica?

—  Hm … Jums virsroka — padodos! Kā es skatos, jūs visi esat baigi dzirdīgi. Pierādāt savu. Labi, braukšu ar laivu. Man tas motors nemaz nav vajadzīgs, tāpat kā šis āliņģis. Padošu lamatas no krasta, nesīšu bebrus uz laivu — visu darīšu, vienīgi šajā ledusūdenī nelīdīšu …

Pīppauze bija beigusies.

Ūdens ezerā bija auksts kā ledus. Šajā ziņā Ivans nebija kļūdījies. Jāatzīstas, arī es nebiju gaidījis, ka tas būs tik auksts. Ne jau velti tas bija tik dzidrs — laikam taču ezera dibens ir avotains. Un katrā ziņā tur ir.daudz avotu! Piedevām ūdens tik dzeldīgs, ka rauj vai čokurā!

—   Kā tad tu domāji! — Ivans juta man līdzi, turēdams gatavībā lamatas. — Tu domāji, ka tāpat vien ezers ir tik dzidrs? Ļepo ātrāk krastā, netupi tik ilgi. — Viņš padeva man lamatas.

Tēvs grasījās apkapāt krastmalas kārklu nojumi, tiklīdz būšu bebru ejas nosprostojis ar lamatām. Ivans uzlielīja viņa nodomu. Tikai es noplacināju viņiem dūšu, kad piezīmēju, ka tas neizdosies, jo zem ūdens zaru galu ir vēl vairāk, bet tos viņi nevarēs aizcirst.

Tagad nu ir iznākums: no pieciem bebriem, kurus Šariks izdzina no tik tikko nosprostotajām alām, tikai viens netika garām lamatām. Tiesa, arī tas gribēja aizbēgt, jo Ivans nebija nosējis lamatu durtiņas.

—  Nē, zēni, — tēvs ierunājās. — Ja jau mēs skaidri zinām, ka te ir bebri un viņu ir ne viens vien, pacentīsimies saņemt ciet visus.

—  Lai paliek tumšāks, — Ivans viņu pārtrauca, — citādi pa sausumu tie aizļepatos uz Sožu.

—  Nē, mīļais, no mums tik vienkārši tie neaizbēgs. — Šarikam: — Pareizi, Šarik? Mēs paliksim pie ezera.

—  Dažs labs būs pie ezera, bet dažs labs arī pie laivas, — Ivans smiedamies sacīja.

—  Protams, tu būsi pie laivas. Ņem šo bebru un ej vārīt pusdienas.Ja piebrauks Maļiņins, sūti viņu pie mums. Mēs būsim šeit pie šī ezeriņa.

Šādu pavērsienu Ivans nebija gaidījis, tāpēc sāka taisnoties:

—  Jūs, tēt, neņemiet tik nopietni visu, ko es te samuldu. Fabrikā esmu pieradis ar visiem kulstīt mēli, tāpēc arī šeit nevaru atradināties.

Kā nu tagad iznāk: ja es tā runāju, vai tad esmu pēdējais slaists un nelietis?

—   Ne viens un ne otrs, — tēvs sacīja. — Bet, ja tu runā, jāklausās vien ir — tāpēc jau neviens nebāzīs ciet ausis. Vārdu sakot, nes bebru prom un gatavo pusdienas.

Ivans aizgāja. Mēs palikām pie ezera.

Neviens no mums vairs ūdenī nekāpa — alas nosprostojām no krasta puses. Bebri no mūsu lamatām izvairījās, nejāva mums tās kārtīgi pielāgot ejām. Beigu beigās mēs pārliecinājāmies, ka ezerā bebru vairs nav — it kā tie būtu izkusuši.

—   Tā nu ir mīkla! — tēvs brīnījās. — Kur viņi varēja nozust? Pat Šariks tos nevar atrast, bet tas nozīmē, ka viņiem ir alas arī dziļumā. Nevar būt, ka mēs tās neatradīsim.

Mani ieinteresēja blakus ezers. Tiesa, tas nebija tik jauks kā šis — Zilais, bet, ejot gar to, krastā redzējām ielūzuma vietas, kas liecināja, ka te kādreiz dzīvojuši bebri.

—   Varbūt viņi pārbēguši uz blakus ezeru? — es nedroši ieminējos. Skatījos uz tēvu un gaidīju, ko viņš teiks. Zināju, ka dienas laikā bebri pa sauszemi nepārvietosies, jo ezers ir kādus piecdesmit vai septiņdesmit metrus no šejienes.

—   Pēdas jau nav redzamas. Sariks arī būtu sajutis svaigas pēdas. Ja tāds bars aizjoņotu pa sauszemi, paši būtu to redzējuši.

Sajā brīdī mēs izdzirdējām Maļiņina balsi.

—   E-he-hē-ē-ē-ē! — viņš kliedza pie pārceltuves.

Tēvs atsaucās. Starp citu, neviens no mums neprata izlocīt šo «e-hehē» tik skaļi un plūstoši kā Maļiņins.

—   Pīppauze! — tēvs it kā savā nodabā ieminējās. Viņš noņēma savu daudz ko pieredzējušo cepuri ar saņurcīto nagu, iesmēla tajā ūdeni un, piecēlis cepuri pie mutes, sāka dzert.

Maļiņins nebija viens. Kopā ar viņu nāca Petja un kāda mums nepazīstama sieviete. Ieraudzījis cilvēkus, Šariks ierējās, un mēs viņu neapsaucārn, — lai pierod pie savējiem.

—   Sarej, sarej viņus tā pamatīgi! — tēvs zobojās par Šariku.

Mēs sasveicinājāmies. Drīz vien Šariks norimās un, saņēmis no Petjas rokām ciemkukuli — ceptas aknas, atkal aizgāja meklēt bebrus.

Pēc maza brītiņa mēs visi sēdējām pie ezera, un Maļiņins jautāja:

—   Ja mēs šeit pavadītu vasaru, ko? — Viņš vērsās pie tēva: — Tu esi izmeklējis ērtu vietiņu, bet es nepaņēmu spiningu — kaut vai tūdaļ jāskrien tam pakaļ. Šeit taču ir tādas zivis… Te var uzsliet telti un dzīvot!

Olga Romanovna — tā sauca sievieti — strādāja pie Maļiņina par grāmatvedi; viņa smiedamās teica:

—   Pārāk vēlu esi iedomājies — lieti aizdzīs jūs uz Maskavu.

Maļiņins it kā atguvās un sacīja tēvam un man:

—   Visi jūsu bebri ies virs plāna. Tātad ķeršana beigusies. Plāns izpildīts! Zini, Garasim, pašlaik tu vienīgais esi pie upes. Visi beiguši darbu jau pirms nedēļas un pat saņēmuši aprēķinu. Tā kā arī tev vajadzēs satīt makšķeres.

Kas tad tas? Pie blakus ezera bija dzirdama Šarika riešana. Tēvs pielēca kājās un blenza uz mani.

—   Vai dzirdi — Šariks atradis bebrus. Kā tad viņi nokļuvuši tur?

—   Kā? — Maļiņins skatījās uz viņu. — Pavisam vienkārši — pa pazemes ezeru!

—   Ko? Pa kādu ezeru?

—   Pārcēlājs stāstīja, ka te kaut kur esot pazemes ezers.

—   Iedomājies tikai — pazemes ezers. Ir nu gan tiem bebriem vietiņa — labāku nevar vēlēties, — tēvs skaļi prātoja.

—   Ja jau paši nevarējāt uzminēt šādu mīklu, uzskatiet, ka bebri jūs pamatīgi apveduši ap stūri. Lai viņi te dzīvo mūžīgi!

Atgriežoties pie Zilā ezera, tēvs visu laiku nespēja vien nobrīnīties, cik labu vietu atraduši bebri.

Ēdot pusdienas, pārcēlājs savu hipotēzi pamatoja ar daudziem pierādījumiem un piemēriem, un mēs jau gandrīz noticējām, ka Zilais ezers savienojas ar Sožu pa lielu pazemes ezeru. Vai tā tas ir vai nav, mēs precīzi nevarējām pārbaudīt, jo pēc kādas stundas mūsu automašīna jau bija uz šosejas un veda mūs uz Cerikavas bāzi.

BEBRU CILTS NELAIMES

Var teikt, ka es ne soli neatkāpos no Maļiņina, kamēr bāzē visi darbi nebija pabeigti. Lūk, ko es no viņa uzzināju. Varbūt, ka visu arī ne, jo es par bebru dzīvi jau daudz zināju pēc personiskiem vērojumiem.

Krievijas impērijā retu zvēru un putnu medības bija aizliegtas. Tikai bebri ir medīti vienmēr. Protams, slepus, pa kluso. Sī dzīvnieka kastaņbrūno kažoku uzpirka ārzemju komersanti — viņi maksāja tīrā zeltā. Tāpēc arī piegādātāju netrūka: katrs, kuram bija iespējams medīt bebru, dzina tam pēdas gan ziemu, gan vasaru.

Izmirstošs rūpniecisks dzīvnieks — šāds spriedums bija pasludināts bebram. Patiešām, tas katastrofiski tika iznīcināts visās malās. Ap deviņpadsmilā gadsimta beigām bija saglabājušās vairs dažas bebru kolonijas Baltkrievijā un Zieme|urālos. Baltkrievijā tāpēc, ka te bija necaurejami purvi un cilvēki nevarēja piekļūt pie bebru apmetnēm. Ziemeļurālos bebrus saudzēja turienes iedzīvotāji — atbraukušajiem medniekiem netika uzrādītas bebru apmešanās vietas.

Baltkrievija kopš seniem laikiem bija slavena ar bebru medībām. Muižnieku un šļahtas vidū par goda lietu tika uzskatīta bebru audzēšana muižu ezeros un pat dīķos — audzēja bebrus ar melnu atkrāsu, kam arī bija ievērojama loma bebru cilts saglabāšanā. Katrs, kam bija savi bebri, neizturējās visai labvēlīgi pret dzīvu bebru pārdošanu. Vēsture tomēr zina arī gadījumus, kad krievu bagātnieki speciāli braukuši uz Baltkrieviju iepirkt dzīvus bebrus.

1886. gadā Oldenburgu princese Voroņežas guberņas Ramones mazpilsētā ieveda no Berezinas piecus bebrus. Princese aizrāvās ar medībām un par saviem līdzekļiem uzturēja muižā arī bagātīgu zvērnīcu ar retiem dzīvniekiem un putniem. Baltkrievijas bebrus viņa bija nodomājusi ielaist nelielā ezeriņā, kas iepriekš bija nožogots ar biezu drāšu tīklu. Bebri nevēlējās dzīvot aiz restēm un pirmajos palos nozuda — pārcēlās uz Usmanas upīti, no kurienes pamazām sāka apmesties tuvākajās upēs.

Protams, agrāk kā citur bebrs izzuda Anglijā, kas vēlāk izvērtās par vienu no aktīvākajām bebrādas iepircējām, tāpat kā Francija un virkne citu valstu. Vienīgi Amerika joprojām piegādāja un piegādā starptautiskajam tirgum Kanādas bebra ādas lielās partijās. Kanādā kādreiz dzīvojuši arī baltie bebri. Vēl 1820. gadā to ādas regulāri tika piegādātas tirgum, un franču komersanti novērtēja tās par astoņpadsmit frankiem mārciņā, kamēr melnā bebra āda tajā pašā laikā maksāja tikai sešus frankus. Tādējādi Eiropā pēc baltā bebra radās īpašs pieprasījums, kas arī nolēma viņu pilnīgai iznīdēšanai.

Tiklīdz no tirgus izzuda baltā Kanādas bebra ādas, pirmo vietu ieņēma Eiropas jeb krievu bebrs ar melno atkrāsu.

Bebru medīja ne tikai lieliskās ādas dēļ vien. Vēl lielāks pieprasījums bija pēc bebru taukiem. Taukus pārdeva zelta svarā, jo tie tika uzskatīti par brīnumlīdzekli pret daudzām slimībām, sevišķi pret vecumu un histēriju.

1685. gadā pat iznāca grāmata ar nosaukumu «Kastoroloģija», kuru bija uzrakstījis ārsts Māriuss. Viņš piedēvēja bebru taukiem sevišķu nozīmi — grāmatā bija ieteiktas vairāk par piecdesmit dažādu zāļu. Tāpēc nav brīnums, ka 1894. gadā viens kilograms krievu bebru tauku Vācijā maksāja tūkstoš simt marku, bet tajā pašā laikā Kanādas bebru tauki tikai no astoņdesmit līdz divi simti četrdesmit markām.

Tomēr jau 1896. gadā profesors Manko grāmatā «Terapeitikas pamati» pilnīgi noliedza bebru tauku dziednieciskās īpašības un izdarīja negaidītu secinājumu, ka nekavējoties no tiem jāatsvabina visi aptieku arsenāli.

Drīz vien vajadzība pēc bebru taukiem mazinājās. Vienīgi Toboļskas Ziemeļu mazās tautiņas — voguli, osteki un ņenci — ar bebru taukiem joprojām plaši tirgojās, bet ne kā ar ārstniecības līdzekli, — tos izmantoja sadzīvē un reliģiskajos rituālos.

Mūsu dienās bebru taukus plaši lieto parfimērijas rūpniecībā — tauku spirta ekstrakts ievērojami nostiprina smaržu noturību un padara tās augstvērtīgas. Šī īpašība piešķīra taukiem jaunu pielietošanas veidu un iespējas. Agrāk slavenās franču un angļu parfimērijas firmas augstākā labuma smaržu ražošanai izmantoja kabargas muskusu, kašalota spermacetu, bet bieži arī mākslīgos surogātus, kas smaržas ziņā ir līdzīgi muskusam, — bet tagad šajā jomā bebru tauki izrādījušies neatvietojami. Kas attiecas uz bebrādām — tās joprojām ir modē.

„ Baltkrievija — zilo ezeru un kristāldzidro upju zeme; kraujajos krastos biezi saauguši kārkli un vītoli, avenāji un kazenaji. Tā ir purvainu strautiņu un upju zeme, kurā daudz visādas nepieciešamas barības: kalmes, niedres un — bebru ēdienkartes galvenais produkts — apses, kuru miza bebriem ir delikatese.

Barības ziņā bebriem gandrīz vai nav konkurentu. Ja nu vienīgi ondatra. Bet tas nav ēdelīgs dzīvnieks, bieži tā miteklis ieraugāms pavisam tuvu pie bebru vietām.

Tur, kur dzīvo bebri, katrā ziņā ir arī daudz visādu zivju, kas piesaista ūdrus un ūdeles — šie zvēriņi pārtiek no zivīm. Kāpēc zivīm patīk bebru vietas? Droši vien tāpēc, ka tās ir ļoti izdevīgas nārstošanai. Bez tam krastos ir neskaitāmi daudz vecu, bebru pamestu eju, kurās zivis pa dienu var paslēpties. Bebru ezeros zivis nekad nenosmaks, jo ūdens tajos pastāvīgi elpo un jebkādā salā pa krasta ejām un caurumiem bagātinās ar skābekli.

Tas, ka bebrs salīdzinājumā ar citiem grauzējiem ir augsti attīstīts, vēl neliecina, ka viņu var pieradināt tāpat kā, teiksim, suni vai kaķi. Un tomēr tas ir viens no mājdzīvniekiem vistuvākajiem, kā arī vissaimnieciskākajiem zvēriem. Esmu arī pārliecinājies, ka bebrs nekad negāž kokus, kas izdaiļo vai nomaskē viņa mitekli; viņš vienmēr cenšas saglabāt barības rezerves apmešanās vietas rajonā. Vienīgi mazajiem bebrēniem ir tiesības uz zināmu greznību — nošķīt sulīgu zariņu mītnes tuvumā un pamieloties ar to.

Bebrs nav ļaunatminīgs, viņš ir arī pietiekami kluss. Mazotnē ir

Joti ziņkārīgs un uzticīgs, īpaši, ja viņam izdabā: sagatavo lielisku mājokli, laikus pasniedz iemīļotu barību un svaigu ūdeni — viņš ātri pierod pie nebrīves, ņem kārumus pat no cilvēka rokām.

Vēl esmu atklājis, ka bebru ciltī pastāv tā saucamā dalīšanās pilsētniekos un lauciniekos, ja velkam paralēles ar cilvēku sabiedrību. Purva bebri, ja tā tos var nosaukt, nepavisam nedzīvo kā laucinieki. Viņu dzīves veids ir līdzīgs pilsētniekiem. Jā, jā! Purvos bebriem ir savi prospekti, laukumi, ielas un šķērsielas. Tiem ir pat restorāni. Ir pieres vietas un vakarēšanas vietas, kurās bebri pavada no darba brīvo laiku: rotaļājas, draudzīgi sarunājas, bet dažkārt, parasti mazuļi, uzsāk arī mums, cilvēkiem, pazīstamo spēli — kaudzē krišanu.

Parasti tur, kur zemi krasti, ko pavasaros pilnīgi nosedz ūdeņi, bebri būvē tā saucamās mājiņas, turklāt — daudzstāvu, ar ērtu istabu komplektu, kurās ir lielisks parkets, — bebru guļamistabas ir izklātas ar sausām kārklu skaidām. Mājiņu izmēri ir atkarīgi ne tikai no ģimenes locekļu skaita, bet arī no pavasara ūdeņiem: jo augstāks to līmenis, jo mājas ir apjomā lielākas. Interesanti, ka vecie bebri — vecāki —, neraida bērnus prom pasaulē, nedzen uz neapdzīvotām vietām — viņi atstāj tiem savus mājokļus, bet paši, ja ir atbilstoši dabiskie noteikumi un barība, tuvumā uzbūvē jaunu mājiņu vai arī gluži vienkārši paplašina veco, lai kopā ar bērniem varētu iziet pastaigā. Pie upēm un ezeriem ar stāviem krastiem vecie bebri izrok jaunas alas.

Bebri izraisa cilvēkos izbrīnu arī ar tādām inženiertehniskām būvēm kā ūdens aizsprosti. Tie. bieži redzami purvos ar nelielām upītēm. Sie aizsprosti, pagatavoti no sprunguļiem un dubļiem, pilnīgi noslēdz upi un visu vasaru notur purvā bebriem nepieciešamo ūdens līmeni.

Reizēm nākas redzēt arī tādus brīnumus, ka bebru aizgrauzts koks ieķeras citu koku zaros un paliek tur karājamies. Kā bebri rīkojas šādā situācijā? Viņi nekad nepamet aizsākto darbu, bet to turpina — vēlreiz pārgrauž koka resgali tādā augstumā, ka var aizsniegt. Tā viņi darbojas tik ilgi, kamēr sulīgā galotne sasniedz zemi.

Diezin vai viņiem ir kāds īpašs aprēķins — visa šī racionalizācija nav nekas cits kā iedzimtais instinkts.

Purva bebriem parasti ir ruda spalva, bet upes bebriem — pelēkmelna. Tiesa, stingras atšķirības nav arī šajā gadījumā: rudie bebri diezgan bieži sastopami visur, ko nevar sacīt par melnajiem. Daudzas reizes ir gadījies novērot, ka diviem rudiem bebriem piedzimst melni bebrēni vai arī viens divi melni, bet trešais ruds, un otrādi.

Daži ārzemju zinātnieki zoologi (īpaši Vorrcns) apgalvo, ka bebru spalvas krāsa zināmā mērā ir atkarīga no ūdens īpašībām un tā ķīmiskā

sastāva. Maļiņins tam netic. Viņa uzskats ir šāds: ūdens sastāvs nenoliedzami atstāj ietekmi uz spalvu, tikai nekādā gadījumā uz krāsu drīzāk jau uz kvalitāti —, ja ūdens ir netīrs, bebru dūnspalvas parasti ir stipri savēlušās un netīras.

Lai būtu kā būdams, daba ļoti veiksmīgi pielāgojusi bebru dzīvei ūdenī: melnais bebrs gandrīz nav saskatāms upes dzidrajā ūdenī, bet rudais lieliski nomaskējas purva ūdenī.

Parasti tajās vietās, kur maz barības vai piesārņota ūdenstilpe, bebri uz ilgu laiku tur neapmetas. Gadās, ka barības meklējumos vai arī pārapdzīvotības dēļ viņi uzņemas pārceļojumus daudzus kilometrus pa sauszemi. Kaut arī bebram ir ārkārtīgi asa dzirde, smalka oža un visai apņēmīgs raksturs — tādu klejojumu laikā bebrs, neapšaubāmi, uzņemas risku. Viņš ir neveikls un gauss, neaizsargāts un pakļauts briesmām, viegli ievainojams, tāpēc reizēm kļūst par laupījumu vilkam, lūsim vai arī nonāk malumednieku rokās.

Stihiska bebru izvietošana nav iespējama bez ievērojamiem upuriem. Starp citu, zvēru skaita kvantitatīvais pieaugums pārvietojuma rajonā krasi samazinās, kas arī pats par sevi saprotams. Piedevām veselas bebru saimes iesaistās ilgstošos karos, cita citu nāvējoši ievainodamas, — un ne tikai tādēļ, lai neielaistu svešinieku savā teritorijā.

Pēc Oktobra revolūcijas mūsu zemē daudzu retu dzīvnieku un putnu medības tika aizliegtas. Viņus ņēma aizsardzībā valsts. Kā vērtīgs un rets dzīvnieks arī bebrs tika aizsargāts ar likumu. Drīz vien valstī tika izveidoti bebru rezervāti: 1925. gadā Baltkrievijā pie Berezinas upes, 1927. gadā Voroņežas apgabalā pie Usmanas upes un Ziemeļurālos — Kondas un Sosnas upes baseinā, kur 1929. gadā ielaida arī bebrus no Voroņežas zooloģiskās fermas, kas arī pašlaik ir viena no lielākajām mūsu valstī.

EPILOGA VIETĀ

Es braucu no Slaugaradas ar savu jauno riteni, ko nopirkām tūdaļ pēc bebru nosūtīšanas — aprēķina dienā. Braucu lejā tieši no tā kalniņa, kur biju dzimis. Ātrums bija pamatīgs — krekls uz muguras piepūties, vējš glāstīja ādu. Negaidīti man ceļā uzradās sieviete. Viņa nāca man pretim. Bet es drāzos lejā un mazmazdrusciņ piebremzēju. Nez kāpēc sieviete apjuka: es pagriezu pa labi — viņa arī; es pa kreisi — viņa uz to pašu pusi. Nobremzēt vairs nebija iespējams. Ja viņa nebūtu šaudījusies, bet stāvējusi uz vietas, — nebūtu patrāpījusies taisni pretim stūrei.

Es atkal pagriezu pa labi, un viņa — kas to varēja domāt! — arī metās uz labo pusi…

Es nenokritu, tīrais brīnums, ka, drāzdamies tik trakā ātrumā, es nenokritu no velosipēda. Arī sieviete nez kā izkūlās sveikā …

Iznāk, ka šī vieta, kur esmu dzimis, man ir laimīga.

Izstāstīju par to mātei. Viņa man teica šādus vārdus:

—   Tā jau dzīvē mēdz būt: kur cilvēks piedzimst, tur viņam vienmēr laime stāv klāt, jo tā zeme ir viņa zeme — tā viņam pieder līdz mūža galam un vairāk nevienam citam. Tajā viņš ir valdnieks, tajā stūrītī viņš ir vai dievs.

Klausījos mātes vārdos un domāju:

«Cik tas viss ir pareizi un dziļi sacīts. Patiešām, tā taču tam jābūt, tā tas arī ir. Ir nu gan tā mana māte gudra! Nevienu klasi nav beigusi, pat parakstīties nav iemācījusies, bet tik pareizi domā!»

Es priecājos par māti, par viņas vārdiem, un man šķita, ka esmu pat mazliet paaudzies — uzreiz, pēc viņas vārdiem! Un — brīnums! — kā nekad es šobrīd ticu tam, ka patiešām vēl nesen biju maziņš un ka manis kādreiz vispār nav bijis pasaulē, bet bijuši tikai viņi — tēvs un māte. Viņi mūžīgi būs mani vecāki. Viņi ir pati dzīvība. Viņi ir es. Man, viņu atvasei, nav vairs iespējams pārraut šo tīmeklīti, kas mūs saista, ar kuru māte mani it kā piesējusi un pieteikusi:

—   Pielūko, dēliņ, ja pārrausi to ar spēku vai arī raisīsi vaļā — vai, kā es tevi pēršu!

Es paklausu — saudzēju šo tīmeklīti, lai neviens to nepārrautu vai nesabojātu.

Brīnišķais šūpulis! Mana ligzdiņa ar maigajām mātes dziesmām! Šīs dziesmas arī pašlaik man ir prātā — manas bērnības neaizmirstamās dziesmas: šūpļadziesmas par kaķēnu, kas allaž, kad mani lika gulēt, gāja uz tirdziņu. Vienmēr viņš, šis kaķītis, mani žēlodams, nopirka smaržīgu pīrādziņu vai veģi.

Šūpulis — manas bērnības kuģis! Tas ir daudz kas vairāk nekā mazlitrāžas automobilis vai pat lepnā volga, tas nekas, ka arī šajās mašīnās skan dziesmas. Tikai tās nav mātes dziedātās dziesmas, nē! Tās nevaldzina sirdi! Mātes dziesmas ir mūžīgas tāpat kā tas stūrītis, kurā esmu dzimis, spēris pirmo solīti, tāpat kā tas paklausīgais kaķītis, kurš nekad nepārradās mājās bez dāvanām.

Mana bērnība … Kara apdedzināta, bada un pēckara posta piesūkusies, kā par brīnumu, uz visiem laikiem ir kļuvusi man dārga un neaizmirstama. Tā ir mans kādreizējais es, mana šodienas gudrība.

Burvīgais, noslēpumaini vilinošais laiks — bērnība!

SATURS

Pavasara nemiers…………………

īstenība un izdoma .' . Ko tēvs redzēja sapņos

Negaidītā vēstule…………………

Vilcenes medības…………………

«Priekšsēdētājs uz piecām minūtēm»

Tēvs atceras ………………………

Bebru ķērāji ir klāt …. «Eksperti» ir sajūsmā ….

Ķeršana sākusies…………………

Pirms došanās ceļā………………

Pārpildītā laiva……………………

Bebru «apartamenti» ….

Man žēl čūskas……………………

Cilvēki un necilvēki ….

Trīs dienas bāzē………………….

Apmetne pie Augiņas tantes . Strupastainā medaļniece

Ai, Marža, Marža…………………

Lietusgāze vasaras beigās

Pie pārceltuves……………………

Zilais ezers — bebru paradīze . Bebru cilts nelaimes …. Epiloga vietā

[1] mežā bandītf, jā?

[2] cik tev to govju ir?

[3] kam pieder tas bērns?

[4] kur ir vīrs? bandīts mežā?

[5] ejiet taču — jūs esat brīva.

[6] vai jūsu meita?

Content

Masarenka Aless Bebru vietās

PAVASARA NEMIERS

ĪSTENĪBA UN IZDOMA

KO TĒVS REDZĒJA SAPŅOS

NEGAIDĪTĀ VĒSTULE

«PRIEKŠSĒDĒTĀJS UZ PIECĀM MINŪTĒM»

TĒVS ATCERAS

BEBRU ĶĒRĀJI IR KLĀT

PIRMS DOŠANĀS CEĻĀ

PĀRPILDĪTĀ LAIVA

BEBRU «APARTAMENTI»

MAN ŽĒL ČŪSKAS

CILVĒKI UN NECILVĒKI

TRĪS DIENAS BĀZE

APMETNE PIE AUGIŅAS TANTES

STRUPASTA1NĀ MEDAĻNIECE

AI, MARŽA, MARŽA…

LIETUSGĀZE VASARAS BEIGĀS

PIE PĀRCELTUVES

ZILAIS EZERS — BEBRU PARADĪZE

BEBRU CILTS NELAIMES

EPILOGA VIETĀ

SATURS