Fallada Hanss

Bezkaunīgais āpsis Fridolins

HANSS FALLADA

Bezkaunīgais āpsis Fridolins

PIRMĀ NODAĻA

FRIDOLĪNA LAIMĪGĀ JAUNĪBA. VIŅŠ ZAUDĒ BRĀLI UN MĀSAS UN AIZSŪTA MĀTI UZ LAPSAS ALU

Mājā pie ezera dzīvoja cilvēki, alā, kas atradās kokiem apaugušas saliņas dienvidu krastā, mājoja āpsis.

Kādu dienu cilvēki šo māju bija nopirkuši; viņi daudz ko pārmainīja gan pašā mājā, gan ap to. Pārmaiņas mājā Fridolīnu neinteresēja, toties raizes viņam sagādāja tas, ka šie cilvēki visur cēla žogus, kas krustām šķērsām gāja pāri viņa mierīgajām nakts takām un līdz ar to neļāva viņam iekļūt labākajās barošanās vietās. Bez tam šiem cilvēkiem bija daudz bērnu; cik daudz, to Fridolīns nevarēja pateikt, jo āpsis prot skaitīt līdz divi; ja ir vairāk par divi, viņš saka — daudz.

Taču mēs zinām, cik bērnu šiem cilvēkiem bija — proti, trīs; tos sauca Ulijs, Odiņš un Ahims. Cilvēkiem bija arī suns, vārdā Tedija, un šie cilvēki un daudzie * bērni, un suns bija pasākuši doties uz kokiem apaugušo saliņu, tur rotaļāties un trokšņot, bet suns skraidelēja apkārt un rakņājās itin visur. Tas viss ārkārtīgi traucēja āpsi Fridolīnu. I

Savu skaisto alu viņš nebija varējis nopirkt, bet ar lielām pūlēm bija izbūvējis paša ķepām. Sākotnēji Fridolīns nedzīvoja kokiem apaugušajā saliņā, tikai kāds rūgts pārdzīvojums bija piespiedis viņu pārcelties uz šejieni no vismaz trīs kilometrus attālās Hullerbušas — un tas āpsim ir ļoti garš ceļš.

Hullerbuša ir paliels skābaržu mežs plakankalnē, kura, ziemeļu un dienvidu virzienā kļūdama nolaidenāka, aizstiepjas līdz diviem ezeriem — šauro Lucīnu un Cansenu, kā ļaudis tos iedēvējuši.

Dienvidu nogāzē pie Cansenas ezera atradās Frido- līna pirmā ala, un turpat dienvidu nogāzē, gaišajā skābaržu mežā, viņš ari bija uzaudzis, un viņu kopā ar brāli Fridrihu un māsām Frīdu un Frideriku sirsnīgi aprūpēja māte Fridezīnīte.

Tēvu Fridolīns nekad nebija pazinis, jo āpši, kuriem jau pēc dabas ir sliecība uz vientulību, aizvien dzīvo gluži vieni. Arī vīrs un sieva nedzīvo kopā, un mātei vienai jāaudzina mazuļi, kamēr tie ir pietiekoši lieli, lai pasaulē tiktu uz priekšu pašu spēkiem. Māte Fridezīnīte saviem mazuļiem tomēr bija pastāstījusi šo to par viņu tēvu Frīderu, kurš āpšu vidū baudīja lielu cieņu ar savu īgnumu un piktumu. Āpši īgnumu ciena • tāpat kā cilvēki laipnību, viņi uzskata, ka āpsis ir jo cienījamāks, jo mazāk tam vajadzīgi citi āpši, un visvairāk cienīts tiek tāds āpsis, māte Fridezīnīte mācīja saviem bērniem, kurš vispār paliek nepamanīts.

Tātad Cansenas ezera dienvidu nogāzē, gaišajā skābaržu mežā, Fridolīns bija pavadījis bērnības dienas, un tās bija ļoti skaistas. Kāda sevišķi auksta februāra beigās viņš bija piedzimis kopā ar brāli un māsām, bet no aukstuma, kāds valdīja pasaulē, mazie nekā nebija jutuši: māte bija alu izklājusi ar sausām lapām, mīkstu sūnu un garu zāli — tā patiesi bija silta un omulīga miga. Ala atradās divus metrus zem zemes.

Fridezīnīte kā uzburta sekoja tīrībai: no dzīvojamās alas viņa bija izrakuši nelielu eju un tās galā izrakuši pavisam mazu bedrīti. Viņa ātri pieradināja bērnus kārtot savas «darīšanas» šajā mazmājiņā un spiras, kā tās dēvē, labi iekārpīt zemē. Viņa nesa turp arī visas bērnu apgrauztās barības atliekas, jo āpši neko tik loti nenīst kā bojātu produktu un atkritumu smaku. Tāpēc viņiem ar sešām vai astoņām ejām, kas ved no bedres laukā, nepietiek, viņi ierīko vēl divas vai trīs stāvas šahtas, lai gaiss alā vienmēr būtu tīrs un svaigs.

Par šo pirmo siltajā un mīksti izklātajā alā pārlaisto laiku Fridolīns vēlāk, protams, neko vairs neatcerējās. Tāpat kā brālis un māsas, viņš pasaulē bija nācis akls, un aizritēja ilgs laiks, iekams viņš iemācījās redzēt un mazliet rāpot. Barības šai laikā bija pamaz; ledus aukstajam februārim sekoja nejauks, slapjš marts, un mātei Fridezīnītei bija ļoti grūti apmierināt savu un četru bērnu ēstgribu. Taču viņa nenogurstoši rosījās un gluži pretēji āpšu paradumam dažkārt pat līda dienas laikā no alas laukā, kad bērni pārāk žēli pīkstēja pēc barības.

Fridolīns un Fridrihs, Frīda un Friderika vienmēr saspringti gaidīja, ko nu māte pārnesis; šajās dienās viņi mācījās sajust, saost un nogaršot tik daudz jauna. Kas gan tik nebija šajā noslēpumainajā pasaulē ārpusē, no kuras viņi nebija vēl nekā ne redzējuši, ne arī dzirdējuši! Fridezīnīte stiepa garšīgas saknes, skābaržu zīles un ozolzīles, uz lauka aizmirstus burkānus un runkuļus, kā ļoti kārotu gaļas ēdienu — sliekas, kādu salā sastingušu zalkti vai pat maigu pelīti. Taču augstāko baudu sagādāja tā reize, kad Fridezīnīte uzgāja zemes lapseņu pūzni — ak, cik ļoti Fridolīnam garšoja saldais medus! Viņš nemaz nevarēja saprast, kāpēc māte tādu saldu kārumu nenes katru dienu, tāpēc viņš kurnēja un rājās ar viņu. Muļķis, kāds viņš toreiz bija, — viņš, protams, pat nojaust nevarēja, kādas grūtības mātei vajadzēja pārvarēt, barību sagādājot, un domāja, ka saldās medus ligzdas atrodas visās malās.

Tad kādā skaistā, saulainā dienā aprīļa sākumā pienāca lielais brīdis, kad Fridezīnīte pirmo reizi izveda savus bērnus dienas gaismā. Tavu brīnumu, kas tas bija par uztraukumu, kad tumšā eja kļuva aizvien gaišāka un gaišāka! Mazuļi, kas līdz šim bija pazinuši tikai tumsu, nobijās no gaismas, un mātei Fridezīnītei vajadzēja viņus stumt uz priekšu un pamatīgi bārties,

citādi visi četri butu tūlīt aizlīduši atpakaļ uz savu migu.

Un kā viņi pleta vaļā acis gaišajā saules gaismā! Atpleta un tūlīt atkal aizvēra, jo no tik liela gaišuma tās sāpēja. Tikai pamazām viņi uzdrošinājās pablisināt ar acīm, paraudzīties apkārt — un tad nu sākās izjautāšana!

—    Māt, kas ir šis dzeltenais, mīkstais, siltais? — viņi jautāja par skaistajām, tīrajām smiltīm, kuras Fridezīnīte bija izkārpījusi no zemes, būvēdama alu.

—    Māt, kas ir šis brūnais, garais priekšmets, pie kura vienā laidā pielīp mani zobi? — viņi jautāja par sveķaino priedes sakni.

—   Māt, vai tas ir mazs āpsēns, kas tik jocīgi klaigā? — viņi jautāja par putniem, kas čivināja koku galotnēs.

—   Māt, kas mani silda, it kā es gulētu pieglaudies tavam vēderam? — viņi jautāja par mīļo sauli, kas viņiem sildīja kažokus.

Mazajiem bija simt un viens jautājums, un, lai mātei būtu mazlietiņ miera no tiem, viņa nezināja, kā citādi izlīdzēties, un noveda bērnus pa nogāzi lejup pie ezera, lai iemācītu tiem dzert ūdeni. Kāda nu sākās klupšana, kūleņošana un krišana pa stāvo nogāzi lejup! Notika pat nopietns nelaimes gadījums: Frīda tik ļoti aizrāvās, ka ripu ripām — bums! — noripoja lielā ātrumā pa nogāzi zemē. Apakšā viņa, protams, nevarēja nobremzēt; viņa nezināja arī, ka tas gaišais, spīdīgais ir ūdens, — kūleniski viņa tur ievēlās iekšā, un liela līdaka, kas seklajā ūdenī omulīgi bija sauļojusies, piešāvās Frīdai klāt un ievilka to dziļumā, kur ar baudu notiesāja.

Izdzirdusi plunkšķi un ieraudzījusi meitu pazūdam ūdenī, Fridezīnīte vispirms, dabiski, ļoti nobijās. Tad

viņa ņēmās skraidelēt ap saviem trim atlikušajiem bērniem un skaitīt: «Viens, divi — daudz!» Pareizi, viņai pirms tam bijuši daudzi, un tagad vēl joprojām bija daudzi. Viss bija labākajā kārtībā. Te nu ir redzams, cik izdevīgi, ja prot skaitīt tikai līdz divi.

Padzērušies visi rāpās atkal augšup uz alu; tas bija daudz grūtāk nekā kūleņot lejā. Fridezīnītei bieži vien vajadzēja ar snuķveidīgo purniņu stumt mazuļus tālāk. Beidzot viņi visi tomēr bija uzrāpušies augšā skaistajās, mīkstajās smiltīs; bērni bija aizelsušies un ļoti noguruši un vēl kādu bridi drīkstēja pagulēt saulē. Reizēm āpsēni ļāva, lai tā silda viņiem muguru, reizēm vēderu, un Fridezīnīte tikmēr uzsāka bērnu tīrīšanu; ar nagiem un purniņu viņa nesaudzīgi iznīcināja kukaiņus, kas bija ieperinājušies biezajā kažokā. Mazie bija pārāk laimīgi un noguruši, lai mātei vēl ko jautātu. Visa pasaule, ala zem kuplā skābarža, akmeņainā, vietām sūnām apaugusī nogāze, saulē vizuļojošais ūdens lejā ar nemitīgi klusi čabošu meldru jostu — tas viss bija tāds, kādam tam jābūt, — ko tur vēl varēja jautāt?

Šīs mazās ekskursijas Fridezīnīte ar bērniem atkārtoja gandrīz vai katru dienu, ja tikai spīdēja saule un tuvumā nemanīja neviena ļauna ienaidnieka. Āpšeļi turklāt mācījās lietot savas ķepas; bez mātes palīdzības tie žigli un droši rāpās augšā un lejā pa nogāzi, — pavisam žigli, cik nu žigls āpsis vispār var būt, jo ātrāk par veicīgu gājēju pat visātrākais āpsis nespēj paskriet. Alas priekšā bērni cits ar citu labprāt rotaļājās; Fridezīnīte pa to laiku, mīlīgi uz viņiem noraudzīdamās, ar vērīgu aci un ausi sekoja, vai tuvumā neuzglūn kādas briesmas, piemēram, cilvēki, klīstoši suņi un ļaunās lapsas. Mazie grūstīja cits citu vai arī, pieplakuši pie zemes, paslēpuši galvu starp priekšķepām un aizvēruši cieši acis, izlikās beigti: viņi iedomājās, ka tad neviens viņus neredz. Visiemīļotākā rotaļa bija ierakšanās smiltis, tad ari Fridezīnīte labprāt tajā piedalījās. Šajā ziņā māte bija īsta meistare, trijās, augstākais, četrās minūtēs viņa bija pilnīgi pazudusi no zemes virsas. Viņa rakās ar savām spēcīgajām priekšķepām, kurām nagi bija savienoti ar stingru plēvi. Ar pakaļkājām viņa meta zemi uz aizmuguri. Kad viņa bija iekārpījusies dziļāk, ar savu pakaļpusi aizbīdīja zemi atpakaļ, un tikai kaudzīte smilšu un zemju norādīja, kur palikusi māte Fridezīnīte.

Bērni ar sajūsmu centās māti atdarināt; bija taču tik jauki no spožās saules gaismas rakties arvien dziļāk noslēpumainajā tumsā, kamēr izdziest pēdējais dienas -gaismas stars, un, kad viņi laiku pa laikam pārtrauca rakšanu, ap viņiem valdīja klusums, dziļš klusums. Tad Fridolīns dzirdēja tikai savas mazās sirds pukstus savās mazajās krūtīs. Viņam tas likās visskaistāk — būt vienam pašam mēmajā, klusajā zemes klēpī. Šajā ziņā viņš bija īsts āpsis, un āpsis dzīvnieku vidū ir vislielākais vientuļnieks un izvairās no cilvēkiem un dzīvniekiem. Tikai bērnībā tas dzīvo kopā ar sev līdzīgiem, bet pēc tam grib dzīvot tikai viens.

Ak, šis mazais Fridolīns, •— kad viņš, dziļi zemē ieracies, pēkšņi uzdūrās dusošam klints bluķim un, pa- kašājies zem tā apakšā, otrā pusē atkal rakās tālāk, kad nekas vairs nebija manāms no ārpasaules un viņu apņēma tikai dziļā, klusi šalcošā, samtaini melnā tumsa, — cik laimīgs tad jutās Fridolīns! Viņš gulēja uz vēdera, elpu atvilcis, gandrīz aizmirsis, ka pasaulē ir vēl māte Fridezīnīte, brālis Fridrihs un māsa Friderika. Ar vienu rāvienu viņš apvēlās uz muguras, pievilka kājas pie vēdera, noslēpa galvu starp priekškājām — un pēc mirkļa jau cieši gulēja.

Tā arī ir sevišķa āpšu īpašība, ka viņi var gulēt jebkurā laikā un tik ilgi, cik grib. Pēc ēšanas visiemīļotākā āpšu nodarbība ir gulēšana, ja gulēšanu vispār var saukt par nodarbību. Āpši ir neticami slinki; kad viņi vairs nav mazuļi, viņi nesper nevienu lieku soli, ja tas nav vajadzīgs, un, ja viņiem patīk, viņi kādreiz guļ kaut vai izsalkuši un pat nedomā meklēt sev kaut ko ēdamu. Fridolīns bieži vien aizgulējās rotaļai izraktajā alā, atstājot māti, māsu un brāli gaidām. Kad viņš beidzot izlīda, dažreiz jau sen bija iestājusies nakts, un pārējie gulēja aizmiguši sūnu alā. Viņš tādās reizēs ielīda pie mātes siltajā migā, bet māte rāja par «apkārt- blandīšanos» un «naksnīgu klaiņošanu». Fridezīnīte bija pārāk nogurusi, lai pa īstam bārtos, un Fridolīns bija pārāk noguris, lai pa īstam klausītos, tāpēc viņi visi tūlīt gulēja tālāk.

Šajos pārgājienos un rotaļās mazuļu ķepas norūdījās, viņi mācījās tās lietot, vingrināja acis un dzirdi un galvenām kārtām zobus, kuri ir sevišķi stipri un spēcīgi un ar kuriem var uzplēst bīstamas brūces.

Kādā naktī Fridezīnītei likās — pienācis laiks ņemt mazuļus līdzi uz mežu un kopā ar viņiem meklēt barību, lai viņi pamazām iemācās paši remdēt savu izsalkumu. Ai, kas tie bija par noslēpumainiem, klusiem ceļiem rāmajā mežā! Pat vējš tad bija devies pie miera, nekustējās ne lapiņa, un vajadzēja staigāt kailajām pēdiņām viegli vieglītiņām, lai neaizbaidītu meža zvērus!

Kāds gan prieks bija Fridolīnam, kad viņš, ar snu- ķīti apvēlis plakanu akmeni, atrada zem tā veselu baru tārpu un simtkāju! Viņš tos notiesāja, dūšīgi čāpstinādams. Vai arī kad viņš ar nagiem nokasīja satrunējušo mizu no trūdoša koka un pārsteigts ķēra kukaiņus ar savu snuķīti. Taču savu meistardarbu Fridolīns pastrādāja, mātes Fridezīnītes deguna priekšā notverdams vīzdegunīgu pelīti. Tā neganti spiedza, un māte saīgusi šņāca. Viņa bija cerējusi dabūt pelīti savam vēderam, bet dēls nemaz nelikās traucēties un apēda to pats.

Diemžēl kādā no pirmajām nakts gaitām notika nelaime: kamēr mazā ģimene, barību meklēdama, mierīgi rakņājās, no veca, tumša skābarža stumbra atdalījās ēna; nošvīkstēja lieli spārni, divas milzīgas, zaļas acis baigi iezalgojās, un liels ūpis laidās zemē uz āpšiem. Kamēr bērni, izlikdamies beigti, aizvērtām acīm pie- plaka pie zemes, Fridezīnīte, virsū mezdamās, mēģināja ar zobiem un šņākšanu briesmoni aizbaidīt.

Veltīgi — ūpis savu upuri jau bija izraudzījies un ar uztraukti pīkstošo Fridrihu nagos lidoja prom. Šoreiz māte ļoti noskuma, jo tomēr manīja, ka no daudziem, proti, trim bērniem, viņai palikuši divi: Fridolīns un Friderika.

- Toties kopš šī brīža viņa jo vairāk varēja nodoties abiem atlikušajiem bērniem, lai bagātīgāka būtu barība un abi dūšīgāk attīstītos. Nakts sirojumu laikā viņi no alas, kas sniedza viņiem patvērumu, reti kad aizvirzījās tālāk par kilometru, pārmeklēja katru gabaliņu zemes mežā un katru reizi atrada no jauna klātu galdu. Gadalaikos, kas sekoja cits citam, viņi mācījās pazīt aizvien jaunus gardumus: irbju olas vai arī no ligzdas izkritušu putniņu, brīnišķīgus vardulēnus, kas mutē vēl izmisīgi kurkstēja, maigu ķirzaciņu vai gliemezīšus, kas bija tik varen gardi un sātīgi.

Tomēr vislielākais piedzīvojums atgadījās, kad viņi reiz mežā uzgāja zaķenes migu un ar lielu patiku notiesāja piecus vēl aklus zaķēnus, lai arī kā pretojās zaķu māte, kura Fridezīnīti -pļaukāja bez mitēšanās. Bet pret sitieniem āpši ir gandrīz nejūtīgi, viņus aizsargā tauku kārta un biezais kažoks. Viņi uzmana tikai snuķi, jo sitiens pa to viņiem var maksāt dzīvību.

Ja naktīs nespīdēja mēness, bija sevišķi tumšs un mazliet lija, Fridezīnīte ar bērniem izdevīgā brīdī devās tālākā sirojumā ārā no meža klajā laukā, cilvēku mājokļu tuvumā, pat viņu dārzos. Vispār āpsis nīst pretīgo cilvēku smaku, tas vairās viņu tuvuma un baidās no viņiem vēl vairāk nekā no cilvēku pastāvīgajiem pavadoņiem — ātrajiem, visur ložņājošiem suņiem ar to skaļo riešanu un negantajiem zobiem. Taču cilvēku tīrumos un dārzos aug tādi labumi kā burkāni un rāceņi, dobēs gatavojas brīnišķīgas zemenes, pie treliņiem karājas vīnogas, un sējumu zaļie asni arī nav peļami — salīdzinājumā ar tiem pat vislabākā meža zāle šķiet skāba.

Tik bagātīgi klāts galds iemidzināja Fridezīnītes dziļi iesakņojušos piesardzību, kad viņa ilgojās pēc šādiem gardumiem. Viņa zināja arī, ka Hullerbušas mājas suns varēja gan briesmīgi riet un, dzelzs ķēdi žvadzinot, trakot, bet vairāk arī neko. Tieši šī dzelzs ķēde turēja suni ciet pie viņa būdas, un āpši viņa nikni at- iezto zobu tuvumā varēja visā omulībā mieloties dārzā ar visgardāko. Žogs īstam āpsim, protams, nebija nekāds šķērslis — vienā mirklī dzīvnieks zem drāšu pinuma vai dēļiem izrakās cauri.

Kādā no šādām nakts pastaigām pa dārzu reiz gadījās liels piedzīvojums. Āpši tobrīd baudīja gada pirmos trauslos burkānus, un Fridolīnam bija laimējies notvert treknu kurmi viņa graujošajā darbībā un iespundēt mūža ieslodzījumā savā vēderā, kad pēkšņi suņa niknā riešana pierima un atskanēja žēli lūdzoši kaucieni: suņa saimnieks, pie kaimiņiem ciemojoties, bija aizkavējies un, ienācis savā sētā, uzsaucis:

— Asta! Vai tu beidzot neapklusīsi?

Cilvēka balsi izdzirdot, abi āpsēni ātri un klusi meklēja pie mātes glābiņu, un Fridezīnīte kopā ar viņiem iebēga pākšu un zaru mudžeklī. Bet kuce Asta nemaz negribēja klusēt, cik vien tālu ķēde ļāva, skrēja savam saimniekam pretī un, uzlikusi priekšķepas viņam uz pleca, skaļi lūdzās to palaist vaļā, lai tā varētu notvert nekaunīgos dārza zagļus.

Saimnieks, suņa valodu nesaprazdams, Astu paglaudīja un sacīja:

—    Kas tev lēcies, Asta? Esi jel prātīga, manu sunīti! Tas droši vien ir atkal kāds ezis, un tu taču zini, Asta, ka šie derīgie peļu un čūsku mednieki tev jāatstāj dzīvi, citādi dabūsi sukas.

Suns tomēr joprojām kauca un lūdzās, lai taču atbrīvo to no ķēdes, jo šoreiz esot pavisam kas cits, nevis ezis. Lai saimnieks papūlas savu degunu laist darbā, jo ož pavisam citādi nekā pēc eža .. . Saimniekam, kā jau visiem cilvēkiem, bija tikai muļķīgs deguns, kas varēja saost vienīgi visnepārprotamākās smakas, bet nekad ne ezi un ne āpsi un vismazāk gan ^atšķirību starp abiem; saimnieks beidzot iežēlojās par suni un atraisīja to no ķēdes.

Asta aiztraucās pa tumsu uz dārzu; saimnieks viņai sekoja rādamies, jo pukojās, ka pakļāvies suņa iegribai un tagad tumšajā naktī spiests klunkurot tam pakaļ, nevis likties mīkstā un siltā gultā. Asta, ļoti liela, melni dzeltena aitu kuce, pie dārza žoga cītīgi kārpīja bedri.

Bet, tā kā viņai nepavisam nebija tik lieliski kārpīja- mie nagi kā āpsim un tā kā viņa savā trakajā centībā nemeklēja vis jauku, mīkstu vietu, bet gribēja uzrakt cieto ceļu, viņa virzījās uz priekšu lēnām. Āpši pa to laiku tupēja pie mātes zirņu dobē.

Saimnieks piegāja pie Astas, kad tā rakņājās pie dārza žoga, un īdzīgi noteica:

—    Es jau tūlīt nodomāju,.ka tu atkal gribi iekļūt dārzā, lai medītu ežus. Nāc tūlīt šurp, Asta!

Bet aitu kuce, tikusi brīvībā un nodevusies medību priekam, nedomāja no sava nodoma atkāpties; viņa paskrēja tikai gabaliņu tālāk un atkal sāka rakt.

—   Sasodītā Asta! — saimnieks saniknots sauca un tumsā skrēja sunim pakaļ. Jo saimniekam bija saimniece, proti, sieva, un viņa varēja pagalam noskaisties, ka suns iekļuvis dārzā un lielajām ķepām sabradājis rūpīgi nogludinātās dobes un iznīcinājis- maigos stādus. — Vai tu nāksi tūlīt šurp? — saimnieks uzsauca.

Bet, iekams viņš nakts tumsā paspēja suni atrast un notvert, tas jau pa aši izkārpīto bedri bija izlīdis žogam cauri un satracināts skraidelēja pa dārzu šurp un turp, saodis dažādās āpšu pēdas. Taču, manīdama, ka suns iekļuvis dārzā, māte Fridezīnīte bērnus ātri izveda no dārza ārā pa izkārpīto bedri un ieveda biezā dzeloņ- plūmju krūmā, kas viņiem sniedza zināmu patvērumu.

— Pagaidi tu, nolāpītais kranci, — uzsauca saimnieks, kas pa vārtiem bija ieskrējis dārzā tvarstīt suni. Tikmēr suns, trenkādams āpšus, pamanīja, ka tie vairs nav dārzā, un izbrāzās pa vaļējiem vārtiem ārā pie dzeloņplūmes tik strauji, ka tikko nenogāza saimnieku no kājām. Fridezīnīte bija klusi un mierīgi savus bērnus ievedusi atpakaļ dārzā un patvērusies zirņos.

Tad gāja vaļā trakas medības: tika skriets gan šurp, gan turp, gan dārzā iekšā, gan no dārza ārā. Lai arī suns būtu cik ātrs būdams, viņam vajadzēja mest lielu līkumu, skrienot pa vārtiem, turpretim āpši varēja izmantot mazās izkārpītās bedres zem žoga.

Beidzot saimniekam izdevās Astu noķert, un līdz ar to medībām pienāca pēkšņas un nožēlojamas beigas. Kad āpši mierīgi un klusi tipināja uz meža pusi, viņi vēl ilgi dzirdēja žēli kaucam Astu, kura par savu labo gribu no saimnieka saņēma niknus sitienus. Nākamajā rītā visniknākā tomēr bija saimniece, saimnieka sieva, kad ieraudzīja pilnīgi izpostīto dārzu. Saimnieks nesaņēma sitienus kā Asta, taču viņam bija jādzird daudzi bargi vārdi un jāredz ļoti barga seja, arī_ pusdienas, kuras viņš dabūja, nebija ļoti bagātīgas. Āpšiem pārgājieni pa lauku un dārzu uz ilgu laiku beidzās; māte Fridezīnīte bija pret šādiem uztraukumiem.

Pamazām pienāca vasara, mežā un tīrumos viss auga un brieda, un āpšiem galds kļuva arvien bagātāks. Viņiem vairs nevajadzēja doties garās nakts ekspedīcijās, barības visur bija atliku likām. Izsalkums ātri tika apmierināts, un ceļš žigli veda atkal mājup uz alu, kura drīz vien visiem trijiem kļuva par šauru. Gulēts tika daudz, jo gulēšana ir āpšu visiemīļotākā nodarbošanās, un, kad viņi spožā saules gaismā izlīda no alas, viņi vairs nerotaļājās kā bērnu dienās. Fridolīns un Friderika bija gandrīz pieauguši, jautrās bērnību dienu rotaļas pagājušas; tāpat kā māte Fridezīnīte, viņi gulēja saulē un karsēja reizēm muguru, reizēm vēderu.

Ja nu kādreiz Fridolīnu patiešām pārņēma agrākā zēniskā pārgalvība, viņš piebikstīja ar purniņu Fride- rikai un aicināja kopā ar viņu izlikties par beigtu vai sacensties rakšanā, tad abas sievietes viņu stingri norāja par āpsim nepiedienīgu uzvešanos, nicīgi nošņācās caur degunu un klusēdamas cepinājās tālāk. Šādos gadījumos sevišķi ar īgnumu un piktumu izcēlās māsa un ar šīm āpšu iecienītām īpašībām daudzkārt pārspēja māti. Friderikai dažreiz uznāca tāds vientulības noskaņojums, ka viņa negribēja novēlēt guļvietu kopīgajā alā ne mātei, ne arī brālim. Viņa slepeni pirmā ielavījās sūnām izliktajā alas ieejā un šņākdama rādīja zobus mātei, kas nāca nopakaļ, tādējādi aizstāvēdama savas tiesības uz jauko guļvietu. Fridezīnīte arī šņāca, atņir- gusi zobus, un dažreiz sanāca pat neliela plēšanās, vārdu sakot, miers, no kura bija atvasināti viņu vārdi[1], pilnīgi izzuda no mazā mitekļa.

Tomēr māte joprojām bija spēcīgākā; krietni paaugušos meitu viņa bieži vien pamatīgi iekaustīja, skaidri parādīdama, ka viņai daudz mīļāks ir vienmēr maigais dēls. Tad nu Friderika sāka brāli vajāt, ne vienu reizi vien viņam viegli iekoda, nakts sirojumos no mutes rāva ārā tikko noķerto medījumu, guļvietā viņu pastāvīgi tramdīja, tā ka viņam nebija miera un viņš nevarēja kārtīgi izstiepties. Fridolīnam būtu bijis jānobirdina daža laba rūgta asara, ja vien āpši varētu raudāt, bet arī bez asarām Fridolīns bieži bija skumīgs un īgns, un skaistā vasara viņu nemaz vairs neiepriecināja. Viņš arī apjauta, cik apgrūtinoši, ja vairāki dzīvo kopā, un savos sapņos redzēja sevi pilnīgi vienu brīnišķīgā, sūnām izliktā alā ar pieliekamo kambari blakus, kurš bagātīgi pildīts ar burkāniem, un tas viss atradās tālu no visiem cilvēkiem, visiem suņiem un visiem āpšiem.

Māte bieži viņu mierināja gudriem vārdiem. «Dēlēn,» viņa sacīja, «neizsamisti un nezaudē drosmi. Tavai māsai pienācis laiks, kad viņa sāk ilgoties pēc savām mājām — tikai viņa pati vēl nezina, ko īsti grib. Bet kādu dienu viņai atausīs gaisma, un tad mums būs miers no viņas.»

Un tā patiešām notika. Kādu nakti viņi trijatā devās patālās gaitās uz apvidu, kur viņi vēl nekad nebija bijuši. Uz kādas smilšainas nogāzes auga daži skābarži, it kā pēdējās Hullerbušas meža atvases. Starp tām vīdēja vecas, vēju izpluinītas priedes, kuru resnās saknes kā čūskas stiepās pār smilšaino zemi. Nogāzē bija daudz eju uz trušu alām, un tās pakājē, cik tālu vien skatiens sniedzās, stiepās lauki un pļavas.

Ieraudzījusi nogāzi, Friderika ņēmās nemierīgi skraidīt šurp un turp, bāza snuķveidīgo purniņu katrā caurumā un dvesa īsas, uztrauktas, pīkstošas skaņas. Beidzot viņa apsēdās pie alas, pār kuru kā arka liecās pāri milzīga, sveķaina priedes sakne, un īsi paziņoja: šeit viņa sēžot un šeit arī palikšot.

Veltīgi gudrā māte Fridezīnīte sacīja viņai, ka no

gāze nebūt nav piemērota āpšu alai. Truši ir nemierīgi, un, bungodami ar pakaļkājām, radīs troksni un laupīs viņai mieru; bez tam apkārtējos tīrumos un pļavās cilvēki un suņi būs neizbēgams traucēklis. Fridezīnīte runāja veltīgi, ola atkal bija gudrāka par vistu, un mātei un dēlam beidzot vajadzēja doties mājup vieniem, atstājot Frideriku trušu nogāzē.

Atceļā Fridezīnīte parādīja dēlam pamestu alu, kas viņai šķita daudz drošāka un mierīgāka. Nelielas augstienes nogāzē visbiezākā skābaržu meža vidū atradās pamesta lapsas ala, kuras izejas bija mākslīgi ierīkotas starp milzīgiem, zaļām sūnām noklātiem laukakmeņiem; lejā atradās mazs dīķis. Te, protams, trūka mīļās saulītes, un pašā alā valdīja briesmīga smaka. Lapsa ir pavisam citāda nekā āpsis, tā ir netī- rele, kuras degunam smakas patīk. Tā nekautrējas savus mēslus atstāt turpat miteklī un barības atliekām ļauj mājās sabojāties un satrūdēt, piedevām par smaku vēl priecājas. Šis tomēr bija daudz drošāks un mierīgāks mājoklis par to, kuru Friderika bija izvēlējusies, — māte apbēdināta šņākuļoja, par neprātīgo meitu domādama.

Fridezīnīte ar dēlu ari turpmāk dažu labu reizi apciemoja Frideriku. Reizēm viņi Frideriku satika, bet tā ne-r kad nepārmija ar viņiem ne vārda, pat nepadeva viņiem labdienu, bet, redzot viņus nākam, tūlīt saīgusi ielīda alā. Viņa bija pilnīgi pārvērtusies par vientuļ- nieci. Tomēr diezgan bieži Friderika bija devusies meklēt barību, tad māte, kā jau visas sievietes, būdama ziņkārīga, kopā ar dēlu ielīda bijušajā trušu alā un apskatīja meitas iekārtoto mājokli. Šeit viņa neskopojās ar uzslavu, jo Friderika bija izveidojusi kaut ko patiesi priekšzīmīgu.

Ar sūnām un garu zāli glīti izklātā dzīvojamā ala atradās divu metru dziļumā zem zemes un bija izveidota tik mākslinieciski, ka priede, kas slējās uz tās, ar savām resnajām saknēm bija droša zīme, ka šeit ļauni cilvēki nerakņāsies. Blakus galvenajai alai bija vēl divas mazākas aliņas, viena domāta mazmājiņai, otra — pieliekamajam kambarim, un pieliekamajā kambarī atradās rūpīgi sakārtotas skābaržu zīles, ozolzīles un saknes. Friderika bija izrakuši ne mazāk par septiņām ejām bēgšanai, un katra izeja atradās piecpadsmit, divdesmit metrus cita no citas, tā ka bēgt viņa varēja uz visām pusēm. Pie katras izejas zeme bija noblietēta gluda un cieta kā kuls, lai nepaliktu nodevīgas pēdas. Ne mazāk kā četras stāvas šahtas, kas veda augšup, gādāja par svaigu gaisu.

—   Tas tik ir dzīvoklis, — Fridezīnīte sacīja dēlam, — ar tādu visvecākais un piedzīvojušākais āpsis varētu lepoties. Tomēr jūtams, ka Friderika ir no labas cilts; cerams, ka arī tu, dēliņ, saviem vecākiem sagādāsi tādu godu.

Tas bija mājiens uz tēvu Frīderu, kurš nekad netika redzēts. Bet tad māte no jauna papurināja galvu.

—   Viss ir jauki un labi, taču šūnakmeņu ala būtu labāka. Šī tomēr atrodas pārāk klajā un atklātā vietā.

Diemžēl mātes drūmajai priekšnojautai vajadzēja īstenoties. Kad viņi abi kādu reizi naktī atkal apciemoja māsas alu, viņi atrada, ka suņu pēdas bija izpostījušas kula gludās ejas, visur viņi sajuta šo neganto dzīvnieku smaku. Alas skaistās sūnu sienas bija cīniņā saārdītas un sapostītas un miga notraipīta asinīm, — tās nebija suņu asinis vien, kas tur bija tecējušas!

Fridezīnīte apsēdās un brīdinoši sacīja dēlam:

—   Tā klājas bērniem, kuri neklausa gudrajam mātes padomam. Nabaga Friderika, suņu sakosta, varbūt pat ļaunu cilvēku nošauta un jau apēsta! Dēliņ, man žēl tavu māsu. Friderikai bija vislabākās dotības, un Friderika droši vien āpšu pasaulē būtu kļuvusi plaši

pazīstama kā visīgnākā un vientulīgākā āpsiene. Bet nu tik jauna mirusi!

Fridezīnīte ātri noķēra lielu vaboli, kas pārdroši staigāja gar viņas degunu, un turpināja:

—    Tu man esi vienīgais, kas palicis no daudzajiem, daudzajiem bērniem. Es gaidu no tevis, ka tu, Fridolln, man un savam tēvam Frīderam darīsi godu. Fridolln, lai tavas nelaimīgās māsas liktenis tev būtu brīdinošs piemērs! Nekad nenoņemies ar kādu citu radījumu, kaut tā būtu vispiemīlīgākā āpsiene! Dzīvo mūždien viens pats, šņāc, skrāpē, kod visiem. Neuzticies nevienam, atstāj visgardāko ēdamo, ja tev draud briesmas. Tev, Fridolīn, nav jānobeidzas cilvēka vēderā, tev kādu dienu jānomirst aiz vecuma omulīgā sūnu alā!

—   Es gribu visu darīt, kā tu saki, māt, — atbildēja dēls un berzēja savu šņukuru pret mātes šņukuru.

Vasaru un gandrīz visu rudeni māte un dēls nodzīvoja visjaukākā saticībā. Viņi gulēja kopā, sauļojās kopā un medīja kopā. Viņi reti kad pārmija vārdu, jo vienmēr bija vienis prātis. Fridolīns tagad bija pilnīgi pieaudzis āpsis. Viņš bija lielāks un smagāks par māti, un tā tam vajadzēja bpt, jo āpšu vīrieši ir lielāki un spēcīgāki par āpšu sievietēm.

Kad rudens kļuva arvien vējaināks, aukstāks un mitrāks, Fridolīnu pārņēma dīvains nemiers. Viņš vēl nezināja, ka, bargākam salam iestājoties, iegrims ziemas miegā, jo to taču viņš vēl nebija piedzīvojis. Bet šis nemiers viņu tirdīja. Tas skubināja Fridolīnu jau agri no rīta bez mātes doties medībās, un vienmēr viņš atgriezās ar burkāniem, saknēm vai skābaržu zīlēm.

Māte nebija tik gādīga; viņa zināja, ka ziemas beigās cietīs badu un izdēdējusi sagaidīs pavasari, jo viņas slinkums, arī viens no izcilākajiem āpšu tikumiem, bija nepārvarams. Toties viņa pēkšņi pa slepenām takām sāka meklēt savu bērnu tēvu — āpsi Frīderu. Vai

nu viņa to atrada vai ne, bet viņas raksturs katrā ziņā pilnīgi pārmainījās. Māte vairs neizturējās mīļi pret dēlu, centās dažādi parādīt, ka tas ir lieks un traucējošs šajā mājoklī. Tāpat kā Friderika, arī māte grūstīja dēlu un koda viņam katrā izdevīgā gadījumā, un no mātes viņš tikai dzirdēja dusmīgu un aizkaitinātu šņākšanu. Kādu dienu viņa dēlam pateica tieši:

—    Cik ilgi tu, resnvēderi, domā manā mājoklī plesties? Pārāk ilgi es esmu tevi šeit cietusi! Ziema ir aiz durvīm, — vai tu domā, ka es to gribu pavadīt kopā ar tevi savā sūnu alā, kurā tavs tuklums jau tagad aizņem pārāk daudz telpas. Vācies prom, Fridolīn! Taisies, ka tiec! Pietiekami bieži esmu tev norādījusi uz veco lapsas alu zem sūnām klātajiem akmeņiem — tagad ir pietiekoši laika to savest kārtībā.

Bet Fridolīns apsvēra dzīvi lapsas alā, kuru neapspīdēja saule, apsvēra arī lielo darbu, kāds būtu vajadzīgs, lai atbrīvotu alu no netīrumiem un smakas. Bez tam viņš vēl apsvēra krājumus, ko bija sanesis alā, un apdomāja arī to, ka ir lielāks un stiprāks par māti.

Tādēļ viņš īdzīgi atbildēja:

—    Nekā nebūs, māte Fridezīnīte! Ja kādam no šīs alas jāatkāpjas, tad tev! Tu taču arvien slavēji veco lapsas alu, kas man nemaz nepatika, — nu tad dzīvo pati tur! Es esmu stiprāks, esmu šurp sanesis barības krājumus, — tādēļ taisies, ka pati pazūdi no šejienes.

Šos vārdus pateicis, dēls atspiedās pret māti un, lai kā viņa pretojās un bārās, izbīdīja viņu vispirms no alas un tad pa eju laukā. Brīdi māte Fridezīnīte pasēdēja aukstajā rudens lietū. Tad viņa atzina, ka dēlam ir taisnība, jo stiprākā tiesības ir spēkā visā dzīvnieku valstī.' Fridezīnīte vēlreiz apbēdināta nosēcās caur degunu un tad devās prom uz veco lapsas alu, ceļā dusmīgi domādama par darbu, kas viņu tur gaidīja.

OTRĀ NODAĻA

LAPSIŅAS IZOLĪTES PIEDZĪVOJUMS UN VIŅAS CEĻOJUMS UZ HULLERBUŠU. FRIDOLĪNS TIEK IZSVĒPĒTS, UN VIŅŠ DODAS PLAŠAJĀ PASAULĒ

TAI laikā, kad Fridolīns padzina māti no viņas pašas alas, viņš bija brašs un izskatīgs jauns vīrietis ar biezu tauku kārtu zem ādas un apaļu vēderiņu, kas gandrīz sniedzās līdz zemei. Ikviena āpšu jaunava, viņu ieraugot, priekā būtu luncinājusi asti.

Stingrā, sarveidīgā, spīdošā un samērā garā spalva klāja visu ķermeni, arī ausis. Mugura viņam bija balti pelēka, vietām melna, sānos un uz astes pusi spalva kļuva ruda, bet pavēdere un kājas bija melni brūnas. Galva bija balta; gar purniņa abām pusēm stiepās pa melnai svītrai, kas, kļūdama platāka, aizsniedzās līdz acīm, tālāk līdz baltajām ausīm un izzuda pie skausta. No purniņa līdz astei Fridolīns bija trīsceturtdaļmetru garš, skaistā, kuplā aste bija vēl divdesmit centimetrus gara; pats Fridolīns nebija augstāks par skolas lineālu, tas nozīmē, ka augstums līdzinājās trīsdesmit centimetriem. Tagad rudenī, labi nobarojies, viņš svēra trīsdesmit piecas mārciņas, — visā visumā viņš bija brašs, izskatīgs āpsis.

Kad sāka salt, Fridolīns alā saritinājās un, galvu ieslēpis starp priekškājām, cieši aizmiga. Viņš nogulēja ziemas vētras, sniegu un ledu, gulēja mierīgi un, kamēr zeme sasala ragā, pārtika no taukiem uz ribām un vēdera. Ja kādreiz iestājās mērenāka aukstuma dienas ar saulīti, āpsis to juta dziļajā un tumšajā alā. Viņš pamodās, pāris reižu nošķaudījās un lēnām pa eju virzījās uz dienas gaismas pusi, uzmanīgi ošņādams, vai gaiss ir tīrs. Tad viņš aiztipināja līdz ezeram, ilgi dzēra, nokārtoja savas darīšanas, visu rūpīgi iekārpīdams zemē, lai nekas neliecinātu par viņa esamību.

Pēc tam viņš kāpa atpakaļ pie savas alas, kādu laiciņu slinki pagozējās saulē un nolaizīja tīru savu kažoku. Tad viņš atkal ieslīdēja alā, mazliet pagrauza burkānus un skābaržu zīles, pēc tam ieslīga ziemas miegā.

Šādu dzīvi viņš turpināja, līdz uznāca siltāks laiks, kad zāle kļuva zaļa, koki sāka lapot, un galds atkal bija bagātīgi klāts, un tas bija ļoti nepieciešami. Ziemas miegs bija izlietojis pēdējo gramu tauku no viņa ķermeņa, viņš bija galīgi izdēdējis, un par skaisto vēderiņu vairs nevarēja būt ne runas. Neviena āpsiene ne- *būtu uzlūkojusi viņu ar labpatiku, jo pa ziemu spalva bija zaudējusi arī spīdumu.

Fridolīns turpināja tādu pašu dzīvi kā iepriekšējā gadā kopā ar māti Fridezīnīti, tikai tagad viņš gulēja viens, sauļojās viens, gāja medībās viens, un tas viņam patika daudz labāk. Viņam vienmēr bija miers, mīkstākā vieta alā, un visi labie kumosi, protams, piederēja vienīgi viņam. Šādi dzīvojot, viņš drīz kļuva apaļš, un spalva atguva spīdīgumu.

Mātes Fridezīnītes pamācības Fridolīns, protams, sen bija aizmirsis, bet viņš bija pēc dabas piesardzīgs. Kā āpsi viņu varēja dēvēt arī par drosmīgu, jo viņš mīlēja labi paēst; dārzā, kur Asta to kādreiz bija izbiedējusi, tagad viņš ieradās bieži, par lielu nožēlu saimniecei, kurai zuda jaunie burkāni un zirņi, tikai viņa nezināja, kas tur vainojams. Āpsi neviens neturēja aizdomās, jo Hullerbušā tas nekad vēl netika redzēts.

Reiz naktī, barību meklējot, Fridolīns sastapa māti Fridezīnīti. Viņš tieši tobrīd dzīrās meklēt kukaiņus un tārpus satrupējušā celmā, kad māte pavisam tuvu pagāja viņam garām, tik tuvu, ka abi gandrīz saskārās. Dēls tikai uz mirkli pacēla galvu no sava lieliskā mielasta, tad viņš atkal iebāza snuķīti satrunējušā koksnē un ar baudu čāpstināja tālāk. Ari māte klusēdama devās uz priekšu, un viņi viens otram nenovēlēja: «Bagātīgas medības!» Bet tāda ir dzīvnieku paraša: tiklīdz bērni no mātes atšķīrušies, tie atsvešinās un vairs nepazīst cits citu un vairs nepalīdz cits citam.

Fridolīns, vērīgs un īgns, vēl daudzus gadus būtu dzīvojis Cansenas nogāzes alā, ja Mehovas mežsargam Šeferam no ķēdes nebūtu pasprukusi lapsa Izolīte. Šo lapsēnu pavisam maziņu mežsargs bija izracis Mehovas mežā no kādas alas kopā ar trim citiem lapsē- niem, vēl zīdainīšiem, pēc tam kad bija nošāvis viņu māti, nešpetnu mājputnu zagli. Mežsargs nogalināja arī pārējos lapsēnus un tikai Izolīti pārnesa kabatā mājās meitai Ullai kā dāvanu dzimšanas dienā.

Sākumā Izolīte līksmi dzīvoja ar sienu izklātā kastē Ullas istabā. Ulla uzaudzēja lapsiņu, barojot ar piena pudelīti, bet tā uzticīgi skatījās viltīgi zaļajām acīm uz savu kopēju un, kad vien varēja, tvarstīja viņas pirkstus. Kad Izolīte paaugās un sāka grauzt čības, gultas segas, krēslu un galdu kājas, paklājus un, galvenais, nelabi ost — jo visas lapsas nelabi ož —, to izraidīja pagalmā pamestā suņu būdā un piesēja pie ķēdes.

Šī pārvietošana lapsiņas raksturam nenāca par labu, tā kļuva ļauna un ērcīga, klupa virsū katram, kas tuvojās būdai; un pat savai labajai kopējai Ullai reiz iekoda kājā. Cilvēki, iepazinuši Izolītes ļauno dabu, uzjautrinādamies stiepa tai pretī slotu vai nūju un plīsa vai pušu no smiekliem, kad Izolīte aklās dusmās iekodās tajās tik stingri, ka viņi varēja pie nūjas pieķērušos rudasti pacelt augstu gaisā.

Mežzinis Šefers mēģināja ar bargiem vārdiem un sitieniem Izolīti pāraudzināt; viņš panāca gan pārmaiņas lapsas dabā, bet labāka viņa nekļuva. Izolīte gan vairs neļāva vaļu aklām dusmām, toties izveidoja sevī

īstu lapsas raksturu, tas ir, kļuva arvien viltīgāka un blēdīgāka, un neviens vairs nevarēja Izolītei ticēt, lai arī cik rāmi un miegaini viņa gulētu būdas priekšā.

Vispirms to piedzīvoja mežziņa vistas, kas vienmēr ļoti interesējās par Izolītes ēdiena bļodiņas saturu. Dējējvistas pazuda cita pēc citas pilnīgi neizprotamā veidā par lielu apbēdinājumu mežsarga sievai. Kādu dienu, kad mainīja salmus Izolītes būdā, tajā atrada daudz vistu spalvu, un tad tika pieņemts spriedums par viltīgo vistu slepkavu. Nākamajā dienā agri no rīta, kad sievietes vēl gulēja, mežzinis gribēja ar šauteni šo spriedumu izpildīt.

Bet vakarā ar salda piena bļodiņu rokā mazā Ulla •steidzās pie notiesātās slepkavas. Meitene apsēdās pie lapsas uz akmens, skatījās, kā tā lok pienu, un sacīja:

—    Izolīt, tu ļaunā lapsiņa, kā tu varēji tik slikti apieties ar māmuļas vistām? Vai tad es divas reizes nedēļā nebraucu uz Feldbergu pie miesnieka Godenšvē- gera un nepirku tev govs tesmeņus, liellopu plaušas un kuņģus, lai tev vienmēr pietiktu gaļas? Bet tu bieži vien barību tikai paskrubināji un zagi māmuļas vistas! Ak, tu ļaunā Izolīte, ak tu!

Ar mīlestību un skumjām viņa plūkāja nebēdnes kažoku. Izolīte, piena bļodiņu izlakusi, uzlika galvu uz Ullas ceļiem un raudzījās kopējā viltīgi zaļām acīm.

—    Izolīt, — Ulla no jauna atsāka, — Izolīt, kāpēc tu esi tik ļauna? Vai pret tevi šeit mežniecībā visi sākumā neizturējās mīļi un labi un vai tu aizvien visiem nepateicies par to tikai ar viltīgiem trikiem un kodieniem? Pat man tu iekodi kājā, kalponei Līzai rokā, puisim Teo papēdī un tēva labākajiem stulmu zābakiem tu sakodi ādu tā, ka kurpnieks Štolts Feldbergā sacīja — tos vairs nevarēšot salabot, lai tie nelaistu cauri ūdeni. Vai tu, Izolīt, labu atdari tikai ar ļaunu?

Dzirdot pārmetumus par saviem grēkiem, lapsiņa

pievēra viltīgās acis, pieglauda ausis pie galvas un silti un mīlīgi ieritinājās savas kopējas klēpī, it kā klausītos uzslavas runu par saviem varoņdarbiem.

—    Jā, — Ulla turpināja, un viņas pirksti automātiski rotaļājās ar plato ādas kaklasaiti, kuras riņķis bija piestiprināts pie ķēdes, — jā, Izolīt, tagad tu esi rāma un maiga, bet nu ir par vēlu. Istabā sēž tēvs un tīra bisi un rīt, kad saule lēks, tevi nošaus, un tu būsi beigta. Ak, Izolīt, un es tevi izaudzināju ar piena pudelīti un gumijas knupīti.

Labsirdīgā Ulla skaļi ieraudājās, bet Izolīte, kurai tieši gar degungalu staigāja muša, pakampa to; tā iestrēdza rīklē. Lapsiņa aizrijās, sprausloja, šķaudīja, turklāt ļoti spēji raustīja galvu; kaklasaite, kuru meitene rotaļājoties bija gandrīz atraisījuši vaļā, nokrita…

Vienā mirklī Izolīte izmantoja izdevību un nepateicībā, kāda tai piemita, sakampa Ullas pirkstus. Meitene skaļi iekliedzās. No mājas izskrēja mežzinis Šefers pa pusei iztīrīto bisi rokās .. . Vakara krēslā viņš tikko vēl pamanīja, kā lapsa aizšāvās uz meža pusi…

—   Ak, tu nolāpītā vistu zagle! — viņš iesaucās, pacēla bisi un gribēja nospiest gaili, bet atjēdzās, ka ierocis nav pielādēts. Mirklis — un lapsa jau bija pazudusi mežā.

Dažu labu dienu un dažu labu nakti Izolīte pavadīja lielajā Mehovas mežā. Milzīgs un mežonīgs, un briesmu pilns viņai likās mežs. Pie dzīves brīvībā nepieradusī Izolīte bieži cieta badu un izsalkumu tagad remdēja ar nožēlojamām saknēm, tā bija tā pati lapsa, kas Ullas gardās vēršu plaušas un govs tesmeņus tik bieži bija smādējusi. Nožēlojamās trušu alās viņai vajadzēja meklēt patvērumu no lietus un, ja viņa, apkārt klīzdama un barību meklēdama, kādreiz patiešām sastapa citu lapsu, tad tā nesniedza viņai ne padomu, ne palīdzību, bet, nievājoši apošņājusi viņu, sacīja:

— Fui, pie velna, tu taču od pēc cilvēku gaļas! Taisies, ka tieci tur, no kurienes esi nākusi! Brīvajā mežā tev nav nekā ko meklēt, tu cilvēku lapsa!

Patiešām, Izolīte dažu labu nakti, nožēlojami gaudodama, klīda ap mežziņa māju un bēdīgi noskatījās uz apgaismotajiem logiem. Reiz naktī viņa iedrošinājās ieiet pagalmā, cerēdama tur bļodiņā atrast kaut barības atliekas. Bet viņas vietā pie ķēdes bija piesiets melns, pinkains suns; lapsu ieraudzījis, tas nikni izšāvās no būdas un tik briesmīgi rēja, ka Izolīte steidzīgi devās atpakaļ uz mežu meklēt patvērumu.

Nepiedzīvojusī lapsiņa velti klīda pa plašo Mehovas mežu un nekur neatrada ne patvērumu, ne barību, ne palīdzību. Viņa staigāja pa Brīzenvaldes mežniecību, Tomsdorfas priedēm, Neapgūto Tīreli, Ālkastes un Fe- gefeiera iecirkņiem — visur viens un tas pats: Izolīte nekur nebija vajadzīga, nekur viņa neredzēja spraugu, kur varētu ielīst.

Tāpēc viņa arvien no jauna atgriezās mežā, Mehovas mežniecībā, kur bija piedzimusi, it kā tur viņai vajadzētu atrast savu laimi. Tur arī gadījās, ka divi klai- ņājoši ciema suņi kādā* naktī uzdūrās viņas pēdām. Tie dzinās lapsai pakaļ un trenca viņu no skābaržiem uz eglāju, no eglāja cauri žogam uz plašajiem laukiem un tad aizvien tālāk, pāri labības un kartupeļu laukiem, aizvien tālāk …

Izolīte skrēja uz dzīvību un nāvi, asinskārīgie suņi bija tuvu, un Izolīte kā gara'šautra, pie zemes pieplakusi, klusi traucās pa pelēko nakti, bet suņi, skaļi riedami, ar putām uz lūpām dzina viņai pēdas. Klajumā asinskārīgie briesmoņi beidzot droši vien lapsu būtu satvēruši, bet te pēkšņi sākās ciems. Lapsa bez apdomāšanās drāzās uz priekšu pa ciema ielu, bet suņi, kuri no šī ciema bija slepus aizskrējuši neatļautās nakts medībās, pēkšņi apklusa. Viņi baidījās no sitieniem un, pārstājuši dzīt pēdas, ar vainas apziņu un ierautu asti katrs ielīda savā būdā.

Izolīte pacentās tikt līdz ciema galam un no ciema laukā. Tad viņa ceļa tuvumā nogūlās starp diviem lieliem akmeņiem zem kuplas dzeloņplūmes un pārdomāja savu bēdīgo likteni. Mežonīgā trenkšana bija viņu tik tālu aizdzinusi no dzimtās puses, ka viņai vajadzēja atmest domu vēlreiz mūžā redzēt mežsarga māju ar mīļo Ullu un vēl mīļāko ēdiena bļodiņu. Šeit viņa nodzīta gulēja ceļa putekļos, līdz nāvei izsalkusi, līdz nāvei nogurusi, vātīm un kraupēm pārklājusies. Ko nu? Kurp lai tagad dodas? Šī taču bija liela un nežēlīga pasaule, kurai lapsa Izolīte bijusi nebijusi. Tā varēja dzīvot vai mirt, nevienam nebija nekāda daļa.

Un, kamēr nabaga lapsa nodevās šādām izjūtām, pār viņu mirgoja zvaigznes pie tumšajām, naksnīgajām debesīm, tāpat kā tās bija mirgojušas pār miljoniem lapsu, kas bija dzīvojušas un nobeigušās, un neviens tās vairs neatcerējās.

Rītausmā Izolīte pamodās no dziļā miega, kādā bija ieslīgusi no pārguruma. Kažoks bija rasā savil- dzis, un viņai sala. Lapsa devās prom no ciema, aizvien gar to pašu ceļu, kura malā bija gulējusi. Lapsa nebija aizgājusi visai tālu, kad izdzirdēja Augusta Šmita pļavā vardes kurkstam. Izolīte devās turp, un viņai palaimējās notvert divas lēkātājas. Šīs rīta brokastis viņas izsalkušajam vēderam nāca par labu. Tad viņa atkal devās uz priekšu gar ceļu, kas veda pret kalnu uz lēzenu augstieni. Apvidus viņai pagaidām patika, lai gan patvērumu viņa nekur neredzēja. Šī vieta izskatījās neapdzīvota un pamesta, ceļš bija smilšains, un pa to reti kāds brauca, visapkārt mētājās pelēki akmeņi, un starp tiem bija iesakņojušās kazenes, irbule- nes, dzeloņplūmes un mežrozes. Pa labi rītausmā mirdzēja liels ezers, arī pa kreisi, kā šķita, bija ūdens.

Izolīte turpināja ceļu un apmulsa tikai reizi, ieraugot pelēkas ēku aprises. Tā bija tikai viensēta, kuru lapsa apgāja ar lielu līkumu. Pagalmā viņa dzirdēja ķēdi žvadzam un suni nikni rejam; tā bija Asta, kura rīta vēsumā bija saodusi tuvumā lapsu. Riešana lapsu netraucēja, beidzot viņa redzēja sev priekšā mežu sle- jamies un ar lielu atvieglojuma sajūtu iegāja Hullerbu- šas mežā. Tur uzreiz ceļā gadījās pelīte, — viens tvēriens, un Izolīte sen nebija jutusies tik labi paēdusi.

— Liekas — šeit man klāsies mazliet labāk, — viņa sev sacīja un nekavējoties pārmeklēja mežu.

Izolītei vajadzēja trīs dienas, lai pārmeklētu Huller- bušu, toties tad viņa pārzināja to līdz pat vismazākajam skudru pūznim. Šis skaistais skābaržu mežs nav liels, kājāmgājējs izstaigā to garumā nepilnā pusstundā, bet, lai izstaigātu platumā, viņam vajadzīga tikai nepilna ceturtdaļstunda. Šis bija tieši tāds iecirknis, kādu Izolīte vēlējās. Te nemitinājās neviena cita lapsa, un arī cilvēki, kā likās, šajā mežā nāca reti. Barības te bija atliku likām.

Vissvarīgākais tagad bija atrast mītni, jo ilgāk viņa vairs negribēja nakšņot zem krūmiem vai kādā nožēlojamā trušu alā. Nē, viņai vajadzēja īstu alu ar vairākām ejām, pa kurām varētu bēgt, ja suņi vai cilvēki viņu vajātu. Šādu alu Izolīte pati būtu varējusi izbūvēt, ķepas viņai bija, taču, kā jārok, māte viņai nekad netika rādījusi, turklāt šobrīd viņa tādam darbam bija pārāk vārga un ari pārāk kūtra. Hullerbušā viņa atrada ne mazāk kā trīs alas un, būdama pēc dabas bezkaunīga, uzskatīja, ka atliek tikai kādu no alām izvēlēties. Domu par Friderikas alu klajā nogāzē lauka malā viņa atmeta tieši to pašu iemeslu dēļ, kuru dēļ atmeta kādreiz māte Fridezīnīte: ala atradās pārāk atklātā vietā, — tātad tur bija bīstami. Tomēr arī vecā lapsas ala, kurā tagad mitinājās āpsiene, neatrada piekrišanu, tā viņai šķita pārāk mitra un appelējusi. Atlika tikai skaistā ala zem retajiem skābaržiem Cansenas dienvidu nogāzē, kuru apdzīvoja Fridolīns; patiesi, taisni uz šo alu Izolīte bija metusi kārus skatienus. Par to, lai iegūtu iekāroto mājokli savā īpašumā ar varu, pat domāt nevarēja — izkāmējusī lapsa bija par vāju. Pāris reižu okšķerējot, apkārt, viņa redzēja āpsi guļam omulīgi saulē, viņa aplūkoja tā stipro un labi baroto ķermeni un apbrīnoja spēcīgos zobus. Bet Izolīti tas viss nebaidīja, viņa bija cerību pilna, kopš atstājusi Mehovas mežniecību, un viņai likās — šeit Huller- bušā visam vajadzētu izdoties, arī apgādei ar mājokli. Viņa noteikti cerēja, ka āpsis uzņems viņu kā biedru savā saimniecībā.

Pirmais mēģinājums pielabināties Fridolīnam neizdevās. Kad āpsis kādā skaistā vasaras pēcpusdienā omulīgi gulēja saulē uz muguras un, klusi urkšķēdams, sildīja vēderiņu, lapsa klusiem soļiem viņam tuvojās, vājo vēderu pazemīgi gandrīz pa zemi vilkdama, un, pievirzījusies āpsim pavisam tuvu, apgūlās saulē viņam blakus: viens izstiepies uz muguras, otra — uz vēdera, viens miegains un paēdis, otra vērīga, viltīgi zibošām acīm.

No vispatīkamākajiem sapņiem iztraucēts, Fridolīns kādu laiku gulēja no pārsteiguma kā pamiris, tad viņš pāris reižu aši paskatījās sānis. Viņš vēl nekad nebija redzējis lapsu, bet viņam šķita, ka šim dzīvniekiem bija zināma līdzība ar ienīstajiem suņiem. Bez tam lapsas smaka arvien vairāk sitās viņam jutīgajā degunā, smaka, kuru viņš ārkārtīgi nīda un dēvēja par īstu smirdoņu.

Vispār Fridolīns bija laisks zellis ar lēnu domāšanu, bet šī smaka viņa domāšanas spējas paātrināja, viņš aši pagriezās uz sāniem un ar zobiem spēcīgi iecirta lapsai. Zēli kaukdama, lapsa pielēca kājās un pazuda krūmos. Saniknots, ka iztraucēta viņa vientulība, āpsis ielīda tumšajā alā un pusmiegā pārdomāja šīs pasaules nepilnības, pasaules, kurā pat visrāmākajam āpsim nav ļauts saulē mierīgi pasildīt vēderu.

Pagāja divas dienas, kamēr Izolīte atkal iedrošinājās tuvoties ērcīgajam vientuļniekam. Šoreiz lapsa rīkojās gudrāk: zināmā attālumā no āpša viņa pazemīgi nogūlās uz vēdera smiltīs, zobos kā ciemakukuli turēdama garu zalkti, ko, sevi pārvarēdama, bija atrāvusi pašas kurkstošajam vēderam.

Fridolīns paglūnēja vienreiz, Fridolīns paglūnēja otrreiz… Treknais, gandrīz metru garais zalktis ir lieliskas pusdienas. Lapsa godbijīgi šļūca uz vēdera .arvien tuvāk, līdz izspļāva zalkti āpsim tieši pie kājām.. Fridolīns satvēra to un ar patiku notiesāja viņam veltīto dāvanu. Lapsa Izolīte, sēdēdama uz pakaļkājām, uzmanīgi skatījās un, kuplo asti labsirdīgi vēcinādama no labās puses uz kreiso, no kreisās uz labo, no bada kārām acīm pavadīja katru kumosu, kas āpsim no- mutes pa rīkli ieslīdēja vēderā, pie tam aiz skaudības, viņai no lūpām tecēja siekalas.

Kad pēc maltītes lapsa maigā padevībā gribēja savam apgādājamam pielīst tuvāk, tas atkal ar zobiem metās viņai virsū. Aiz bailēm lapsa palēcās ar visām četrām kājām gaisā un metās prom, cik ātri vien varēja. Fridolīns savukārt atkal ielīda alā un gudroja, kad šie mūžīgie traucējumi reiz beigsies.

Ar pazemību, pieklājību un veltēm šim īgnajam vientuļniekam piekļūt nevarēja, jebkurš cits, tikai ne lapsa, būtu zaudējis ,dūšu. Lapsa tomēr paliek lapsa,, kaut vai tā desmit reižu ar piena pudelīti uzaudzēta mežsarga mājā. Izolīte atcerējās īpašību, kas viņā bija izteikta stiprāk nekā pieklājība un pazemība, proti, nekaunība. Aiz koka stumbra labi paslēpusies, lapsa naktī gaidīja, kamēr āpsis atstās alu un dosies meklēt barību.

Pagāja labs laiks, kamēr tūļa bija aizgājis pietiekami tālu; lapsa pie sevis nosmējās, redzot āpsi neveikli griežam apkārt katru akmeni, katru koka miziņu. Tai laikā, kas Fridolīnam bija vajadzīgs, lai noietu simt metrus, Izolīte būtu apskrējusi apkārt visai Hullerbušai.

Tikko āpsis bija pilnīgi pazudis, Izolīte ieslīdēja alā. Tā viņai šķita vēl prasmīgāk iekārtota, nekā viņa bija gaidījusi, papildizejas atbilda visām prasībām, un gu- ļamtelpu, kas bija mīksti izlikta ar papardēm, zāli un sūnām, varēja nosaukt tieši par elegantu. Lapsu traucēja vienīgi tas, ka šajā pagalam jaukajā miteklī ne pēc kā neoda, oda tikai pēc tīra gaisa, un viss šeit bija nepiedienīgi spodrs.

Ja tā būtu īsta lapsas ala, gaiss tur būtu sastāvējies, tur ostu pēc medījuma atliekām, trūdošas gaļas un lapsas mēsliem. Tad būtu skaidrs, kur tu atrodies, proti, nevis ārā, pirmatnīgajā mežā, bet gan omulīgajās mājās pie lapsām. Jau augšā pie izejām vajadzēja saost, kas apakšā dzīvo. Miteklis būtu vēl pilnīgāks, ja gaiteņi būtu izgreznoti ar vecām, slapjām vistu spalvām, ja gar eju sienām rēgotos kāds trūdošs kauls un ja katrā ejā atrastos mazliet mēslu — tad šeit būtu īsta lapsu paradīze!

No nodoma līdz darbībai bija tikai solis: lapsa Izolīte pacēla asti, uzmeta kūkumu kā kaķis un ērtās gultas vidū kā vizītkarti atstāja āpsim pamatīgu čupu.

Bet kā izbijās Fridolīns, atgriezies no naktsgaitām! Jau ieslīdot ejā, viņš saoda, ka nav kaut kas kārtībā. Elpu aizturēdams, viņš virzījās dziļāk ejā un gandrīz vai paģība, kad nokļuva dzīvojamā telpā un guļam- telpā. Viņš gan nojauta, kurš nelietis bija nolicis šo sveicienu tieši viņam gultā, bet ko tagad līdzēja šī nojauta? Ko tas būtu līdzējis, ja lapsa atrastos šeit? Pat ja Izolīti nogalinātu, nekas nebūtu līdzēts, smaka, kas bija pārņēmusi visu alu, no tā nezustu.

Sākumā Fridolīns nezināja, ko iesākt, kā aizvākt čupu, no kuras nāca smaka, jo viņš nekad nespētu tai pieskarties. Beidzot viņš attapās un dziļi uzraka zemi apkārt tai vietai un tad nedaudz zem tās, lai tā iegrimtu un to varētu aizrakt ciet. Tomēr smaka no alas vēl ne- izgaisa. Fridolīnam nekas cits neatlika kā pavadīt šo nakti ārpus alas. No skābaržu lapām klusi pilēja; lai arī cik bieži Fridolīns pārvietojās, viņš tomēr neatrada sausu vietiņu. Par mierīgu un omulīgu gulēšanu nebija ko domāt. Jau līdz šim Fridolīns, tāpat kā visi āpši, bija īdzīgs, neuzticējās ne cilvēkiem, ne dzīvniekiem, taču pēc šī piedzīvojuma kļuva vēl vientulīgāks; viņš ienīda visu pasauli un vēlējās būt viens.

Lapsa Izolīte, aiz skābarža paslēpusies, vēroja, kā āpsis ieiet alā un iziet laukā; viņa redzēja arī, ka Fridolīns mēģina pārgulēt ārā, lai gan nakts ir lietaina; viņa saprata, ka ir uz īstā ceļa, un nolēma turpināt tā, kā bija uzsākusi.

Ar šo dienu sākot, Fridolīns vairs neatrada ne brīdi miera, mājoklis viņam bija kļuvis par elli. Kad Fridolīns to beidzot bija iztīrījis un labi izvēdinājis, no jauna mīksti izklājis guļvietu, uz kuras pēc tik daudz darba paguris bija nolicies gulēt, pēc īsa brīža viņu jau pamodināja ienīstā smaka. Ielavījusies kādā no ejām, viltīgā lapsa atkal bija atstājusi vizītkarti, un darbs sākās no jauna.

No visa tā Fridolīns kļuva ne tikvien vēl naidīgāks pret visu pasauli un īgnāks, bet izkritās arī miesās; skaistais, apaļais vēderiņš saruka, un no tauku kārtas zem nespodrās spalvas nekas vairs nebija manāms. Turpretī lapsa Izolīte, kurai vajadzēja čakli rosīties, lai piepildītu vēderu ar pamatīgu daudzumu barības, pieņēmās svarā arvien vairāk. Ar savām zaļajām acīm viņa droši raudzījās pasaulē, kažoks spīdēja uguns sārtumā, un kuplo asti viņa turēja uzvaras priekā viegli izliektu uz augšu. Bailīgums, kas viņai piemita mežsarga mājā un Mehovas mežā, bija zudis, un viņa uzskatīja Hullerbušu par savu iecirkni un jutās tajā kā valdniece.

Stāties viltīgajam pretiniekam ceļā un ar to mēroties spēkiem — tādas domas āpsim ne prātā nenāca: viņš bija par kūtru un slinku. Taisnību sakot, lapsu Izolīti viņš nekad vairs neredzēja. Pienāca nakts, kad Fridolīns, atgriezies no barības meklēšanas, atkal atrada mitekli netīru, netīru trijās četrās vietās, netīrāku nekā jebkad agrāk. Steidzīgi viņš izmuka ārā, svaigajā nakts gaisā, atmezdams jebkuru domu vēlreiz uzsākt veltīgu tīrīšanu. Lapsa savu mērķi bija sasniegusi un āpsi iz- svēpējusi.

Sēdēdams alas priekšā, Fridolīns gaudās par slikti iekārtoto pasauli, kurā miermīlīga, pretoties nespējīga būtne atdota ļaunā ienaidnieka varā. Viņš ne mirkli neiedomājās, ka viņam klājas tāpat kā mātei Fridezīnītei: tagad viņš bija padzīts no tās pašas alas, no kuras tik nežēlīgi bija padzinis māti. Bet tas viņam neienāca prātā. Fridolīns bija neapmierināts ar pasauli, viņš to nīda. Viņš ilgojās pēc tādas vietas, kur nebūtu ne suņu, ne cilvēku un nekādā ziņā arī ne lapsu, bet būtu tikai mazi, sīki dzīvnieciņi, kuri netraucētu un kurus varētu ēst, — vārdu sakot, Fridolīns ilgojās jau šeit, zemes virsū, pēc āpšu debesīm.

Visvieglākais būtu ieiet dziļāk Hullerbušas mežā un izdzīt māti no vecās lapsas alas. Tomēr viss Hullerbušas mežs, kas viņam patika, tagad likās pretīgs; skaistajā skābaržu mežā viņš negribēja dalīties ar ienīsto lapsu.

Viņš tāpēc nolēma doties plašajā pasaulē, atstāt dzimto mežu un meklēt laimi svešumā. Kaut kur taču viņam āpšu paradīze jāatrod, nodomāja Fridolīns.

TREŠĀ NODAĻA FRIDOLĪNA DĪVAINAIS PIEDZĪVOJUMS AR GOVJU BARVEDI ROZI UN PIRMĀ IEPAZĪŠANĀS AR DAŽIEM DĪCENIEM

Āpsis Fridolīns ar īgni nolaistu asti tipināja cauri mežam. Ir taču grūti atstāt dzimto pusi un iemīļoto mājokli. Fridolīns jutās vairāk nekā jebkad pārliecināts, ka šī pasaule ir ļoti slikti iekārtota un viņam ir tiesības būt neapmierinātam un saīgušam ar pasauli. Viņš bija tik nīgrs, ka viņu kaitināja pat paša aste. Āpsis ļoti labi bija ievērojis lapsas Izolītes kuplo, vijīgo asti un, kamēr tagad vilkās cauri mežam, pārmeta visu lietu radītājam, ka tas āpšiem piešķīris tikai tādu sarainu, melnpelēcīgi sārtu asteli, bet smirdošajām, lapsām lepnu, jauku, ugunīgi sārtu asti.

«Kā gan mūsu radītājs,» viņš runāja ar sevi, cenzdamies notvert vardi, kas no sava vajātāja izvairījās, veicīgi ielēkdama ar galvu pa priekšu purva akacī, un tas Fridolīna garastāvokli neuzlaboja, «kā gan mūsu radītājs,» viņš ar sevi sarunājās, «iedomājies šitādām nekrietnelēm un laupītājām piešķirt tik skaistu asti? Vai tad šajā pasaulē ļaunums tiek atalgots un tikums sodīts? Vai tad es nedzīvoju arvien klusi un rāmi, nevienu netraucēdams, vai tad es cītīgi nemeklēju sev barību, vai neuzturēju savu dzīvokli patiešām tīru un, starp citu, savu dzīvi nenogulēju, kā tas pieklājas? Un tagad uzrodas tāds bezpajumtes klaidonis, padzen mani no mājokļa, un par to viņu vēl apbalvo ar ugunīgi sārtu asti, veiklām kājām un zaļi mirdzošām acīm?! Ja mūsu radītāja galvā būtu kaut mazumiņš taisnīguma izjūtas, viņš mani būtu rotājis ar labajām lapsas īpašībām, bet šai bezkaunīgajai neģēlei piešķīris manu lēno gaitu un necilo kažoku. Ak vai!

Tomēr šajā pasaulē taisnības nav, un nabaga āpsim daudz jācieš, iekams viņš atrod mierīgu mājokli, kurā neviens tam neuzmācas.»

Tā Fridolīns ar sevi runājās, atstādams Hullerbu- šas mežu. Viņš nemaz neapjēdza to — ja visu dzīvnieku radītājs patiešām būtu piešķīris viņam lapsas ātro gaitu, sārto tērpu un zaļās acis, viņš būtu nevis āpsis, bet lapsa ar visām Fridolīnam tik ienīstajām šī dzīvnieka īpašībām. Fridolīns gribēja lapsas izskatā dzīvot kā āpsis. Tomēr kaut kas tamlīdzīgs šajā pasaulē nav iespējams.

Bez tam Fridolīns pilnīgi aizmirsa, ka nemaz nebija dzīvojis pieklājīgi un rāmi, nevienam nekaitēdams, kā Iedomājās. Viņš ne tikai bija padzinis māti no pašas mājokļa, bet arī, sev barību meklēdams, atņēmis dzīvību neskaitāmiem tūkstošiem tārpu, kukaiņu un varžu, apēdis dažu labu no ligzdas izkritušu putniņu, lai gan vecāki žēli lūdzās, un nolaupījis tik nepieciešamo ziemas medu daudzām lapsenēm, kamenēm un bitēm. Vārdu sakot, Fridolīns — pēc mūžsena likuma — bija sagādājis ciešanas citiem, lai varētu dzīvot pats. Tā viņam vajadzēja rīkoties, jo šī dziņa viņam piemita jau kopš dzimšanas; tāpēc viņam nebija tiesības nolamāt lapsu, jo tā rīkojās pēc savas dziņas. Un vainot radītāju un visu pasauli bija galīgi neprātīgi, jo tikai tāpēc, ka pasaule un visi dzīvnieki uz tās ir tādi, kādi tie ir, āpsis bija kļuvis par āpsi, tātad par dzīvnieku, kas tiecas pēc miera un vientulības, un nekas cits, patiesību sakot, viņš arī negribēja būt.

Kamēr āpsis tā runājās ar sevi, viņš no Hullerbušas meža bija iznācis ārā un nu tipināja pa klaju lauku. Viņš tuvojās lauku māju sakņu dārzam, un, tā kā no uztraukuma un dusmām viņam bija pavisam pliekana dūša, viņš nolēma paciemoties šajā dārzā. Vējš pūta taisni no Fridolīna puses uz Astas pusi un iepūta āpša smaku dzeltenmelnajai aitu kucei taisni degunā. Kuce mežonīgi plosījās pie ķēdes, bet Fridolīnu viņas riešana šajā naktī netraucēja. Āpsim, kā dažkārt mēdz sacīt, viss bija vienalga, viņu interesēja tikai ēšana, nekas cits. Mēness sirpis, jautri blisinādams, noraudzījās uz kluso sētu, trakojošo kuci un šņakājošo āpsi. Šoreiz Fridolīnam nakts maltīte nemaz negaršoja. Burkāni viņam likās kā koks, zirņi rūgti un sausi. Nelielu iepriecinājumu viņam sagādāja daži gliemeži, kurus viņš atrada sen nolasītajās zemeņu dobēs, bet puķu kāposti viņam šķita zili; pat savu dārzu šie baltie divkājaiņi, šie cilvēki, nespēj turēt kārtībā. Taisni jābrīnās, kādēļ vispār pasaulē mīt šādi radījumi.

Fridolīns devās garām saimniecībai, arvien tālāk prom no Hullerbušas. Nejauši viņš bija izvēlējies to pašu ceļu, pa kuru lapsa Izolīte bija iesoļojusi skābaržu mežā. Izolīte, protams, bija virzījusies uz priekšu daudz ātrāk nekā smagnējais āpsis, kas rakņājās pat katrā grāvī un vēla visus akmeņus apkārt, lai atrastu kaut ko ēdamu. Tomēr šī nakts viņam nebija labvēlīga, vēders kurkstēja vienā kurkstēšanā.

Toties pie auzu lauka viņš atrada lielu peļķi, kas viņam sagādāja atsvaidzinošu peldi, un tas padarīja viņu mazliet mundrāku. Kad uzpūta vēsāks vējš, sāka krist rasa, arī mēnessirpis kļuva bālāks, tātad tuvojās rītausma; Fridolīnam šķita, ka nu būtu pienācis laiks pameklēt sev mitekli dienai.

Viņš nogriezās no ceļa pa kreisi, izgāja cauri Utnē- mera auzām un tad nokļuva sausā, neapdzīvotā apvidū, kur vīdēja tikai sažuvusi zāle, izdegušas sūnas, irbulenes un milzīgi laukakmeņi blakus vecveciem kadiķu krūmiem. Šeit āpsis nekā nevarēja atrast, ne barību, ne pajumti; saīdzis viņš nopukojās par zemi, kas kļuvusi arvien sliktāka, un devās tālāk, kamēr nonāca pie aploka, caur kuru viegli varēja izlīst cauri.

Nu viņš atkal atradās uz kādas Cansenas ezera dienvidu nogāzes. Taču šajā nogāzē auga nevis skaisti, platzaraini skābarži, bet savvaļas kazeņu un aveņu krūmi, mežrozes, plūškoki un liels daudzums labi noaugušu lazdu. Senos laikos šajā nogāzē truši mudžēt mudžēja; tagad viņu neskaitāmās alas bija pamestas un sabrukušas, neviens trusis no kādreiz tik spēcīgās tautas nebija palicis pāri. Divas bargas ziemas un medību inspektora bise bija iznīcinājusi pat pēdējos.

Tomēr āpsis atrada par iespējamu patverties viņu alās; tā kā jau tuvojās rīts, viņš steidzīgi paplašināja kādu alu, lai tur izveidotu telpu gulēšanai. Viņš ātri iestūmās tajā atmuguriski un, šņukurveidīgo degun- ^teli pagriezis pretī rītausmai, apgūlās šaurajā ejā. Tad viņš sakārpīja zemi sev priekšā un virsū, lai gaisma nespīdētu acīs, un tūdaļ viņš ari aizmiga, šīs dienas neparastās piepūles nogurdināts.

Tomēr arī tagad laime neizrādīja Fridolīnam labvēlību un neļāva netraucēti gulēt. Viņš bija nokļuvis tādā vietā, ko ļaudis tuvākajā ciemā sauca par kalēja Rehlina aploku. Būdams noguris un saīdzis, āpsis nebija šķiedis laiku, lai .pārmeklētu apvidu, citādi bagātīgie govju mēsli visapkārt viņam būtu atgādinājuši, ka viņš nav vienīgais šīs nogāzes iemītnieks. Patiešām, vēl trīs govis un divi jaunlopi tur pa dienu vilka savu bada dzīvīti un, aizvien jaunu cerību spārnoti, meklēja starp lazdām un ērkšķiem kādu salmiņu, ar ko piepildīt tukšo un salkstošo vēderu.

Arī šajā rītā govis iedzina nožēlojamā aplokā un ieejai priekšā aizlika kārtis; nu lopiņi varēja lūkot kā tikt galā ar garo dienu un izsalkumu. Vispirms govis iegāja ūdenī un pamatīgi sadzērās, tas arī bija gandrīz vienīgais, kā te bija papilnam.

Stāvēdamas ūdenī, govis sadrūmušas domāja par to, vai izdosies atrast kaut šķipsnu svaigas zāles, kas būtu

izaugusi pa nakti. Dažreiz tās kūtri ar netīrajām astēm gaiņāja prom mušas un skumji raudzījās tālumā, bet mazas raudas un asari jautri šaudījās starp govju kājām. Pagāja gandrīz vesela stunda, un šo stundu Fridolīns nogulēja patiešām ļoti patīkami. Viņš sapņoja, ka guļ vecajā alā un viņam ir zīdaina lapsas aste un skaistas ķepas, bet ļaunā lapsa Izolīte iekritusi Cansenas ezerā un dabūjusi nožēlojamu galu. Fridolīns vienreiz krietni nošķaudījās — zemes drupatiņa bija iekļuvusi nāsī — un gulēja tālāk.

Kad šī stunda bija pagājusi, vecākā govs — barvede Roze pacēla galvu — klusi ietrinkšķējās pie kakla pakārtais zvaniņš — un, pametusi skumīgu skatienu uz nogāzi, nolēma pārtraukt kāju peldi. Lēnām viņa iznāca no ūdens, lēnām sekoja četras pārējās govis. Barvede Roze nopurināja ūdeni un kāpa augšup pa stāvo krauju, uzmanīgi spraukdamās cauri ērkšķu krūmiem, šur tur pagaršodama sažuvušo zāli un it kā apsūdzot paceldama zilās acis pret debesīm. Zvaniņš tad ieskanējās žēlabaini. Pārējās govis izklīda pa visu nogāzi, meklēdamas barību gan augšā, gan apakšā, gan pa vidu, un visur žēli skanēja zvaniņi.

Rozes galvā atausa atmiņa par kādu ieplaku pašā aploka galā. Šajā ieplakā gandrīz nemaz nebija krūmu, toties auga bieza, īsa zāle un, lai gan simtiem reižu tā tika nobradāta un noganīta, varbūt pa nakti tomēr mazliet bija paauguši. Kad Roze sasniedza žogu, viņa izspraucās cauri krūmiem, lai pirmā sasniegtu ieplaku.

Pie tam gadījās, ka lielā dedzībā Roze bija uzkāpusi uz āpša Fridolīna uzkārpītās zemes kaudzītes. Barvede Roze izmežģīja sev kāju, bet spēcīgs belziens pa galvu izrāva āpsi Fridolīnu no dusas. Izbijies-viņš izšāvās no alas, kas viņam nesniedza gandrīz nekādu patvērumu, un, zemē tupēdams, draudoši šņāca un atņirdza zobus pret varbūtējām briesmām.

Govs Roze, šimbrīžam pārāk izbijusies, nemaz nedomāja par savu izmežģīto kāju. Viņa pagalam pārsteigta blenza uz mazo, nikno dzīvnieku, kas tik negaidīti bija izlīdis no zemes. Tā viņi abi labu brīdi viens otru cieši uzlūkoja. Fridolīna šņākšana pieklusa,, un lūpas atkal aizsedza atņirgtos zobus, kad milzīgais,, melnbaltais, plankumainais kalns nemaz nedzīrās izturēties naidīgi. Roze skumīgi papurināja galvu — zvaniņš žēli nošķindēja —, un viņa gribēja uzmīt uz ceturtās kājas, taču skaudras sāpes viņai liedza to darīt.. Pats par sevi saprotams, ka Roze, kura ar savām gara spējām nekad nebija varējusi sevišķi lepoties, šīs sāpes- saistīja ar mazo, pelēcīgo, baltģīmaino būtni. Roze ziņkārīgi pastiepa purnu uz priekšu, ošņādama nekad neredzēto dzīvnieku . ..

Āpsis Fridolīns savukārt, nodomājis, ka nu kalns grasās viņu apēst, metās tam virsū un iekodās Rozes, melnajā, mitrajā purnā . ..

Nekad mūžā Rozi nebija pārņēmušas tādas bailes! Sacēlusi asti gaisā, izgrūzdama nepieklājīgas skaņas,. Roze drāzās pa nogāzi lejup un augšup, nogāzei garām, ūdenī iekšā, no ūdens atkal ārā un tad augšup un augšup! Trakās bailēs Roze salauza aploka kārtis,, aulekšiem aizdrāzās pāri Hauptmaņa pakalnam uz ciema pusi, kur pazīstami ļaudis viņai droši vien palīdzētu, bet no bailēm apstulbušais Fridolīns vēl joprojām, zobiem iekodies, karājās pie viņas purna.

Ļaudis, kas ar aizjūgiem strādāja tīrumos, redzēja Rozi ar paceltu asti mežonīgi drāžamies uz ciema pusi — zvaniņš sērīgi šķindēja — un pie Rozes galvas karājamies kādu dzīvnieku!

—   Cauna! — daži iesaucās un, zirgus pametuši,, skrēja pakaļ satrakotajai govij.

—   Vilks! — iesaucās citi un, pātagas vai sākumus- paķēruši, arī drāzās līdz.

Daži neapdomīgi cilvēki, ieraudzījuši šo neparasto skatu, sāka skali smieties. Viņi smējās vēl vairāk, redzot šo trako skriešanu. Uz Hauptmaņa pakalna parādījās pārējās četras kalēja Rehlina govis, kas izbrīnījušās sekoja savai uzticamajai barvedei. Ieraudzījušas Rozi jau pie paša ciema, pārējās sāka skriet straujāk, bet bezbēdīgie cilvēki smējās, vēderus turēdami, un aiz smiekliem apsēdās zemē.

Katrs zina, ka, ciemam sākoties, jo sevišķi ceļa labajā pusē, ja nāk no Hullerbušas, atrodas daudz lielu laukakmeņu: Roze, bailēs un sāpēs neko vairs neievērodama, uzgrūdās virsū šādam laukakmenim un pakritusi žēli māva … Tikko āpsis saskārās ar mīļoto zemi, tā šķita, it kā viņā atkal būtu atgriezusies skaidrā apziņa. Viņš palaida vaļā Rozes purnu, kurā bija cieši iekodies, un vispirms iedrāzās dzeloņplūmju krūmos, iztramdīdams veselu baru vistu, kas sašutušas kladzinādamas aizmuka uz visām pusēm. Bet, tā kā āpsis sadzirdēja tagad šurp skrienam un kliedzam vīriešus un viņā pamodies veselais saprāts sacīja, ka dzeloņplūmju krūmi nesniegs viņam nekādu patvērumu, viņš skrēja tikai uz priekšu tieši cauri krūmiem, pēc tam šķērsoja ceļu, elsdams pūzdams devās tālāk gar Gil- dneru dēļu sētu, nogriezās aiz kāda stūra un laimīgs uzgāja sacirstas malkas kaudzes, kur, atviegloti uzelpodams, paslēpās un klusi atgūlās .. .

Tikmēr govs Roze atkal bija piecēlusies, uz trim kājām klibodama aizvilkusies līdz ciema upei un iegājusi vēsajā, tekošajā ūdenī. Gotiņa pamīšus vēsināja gan izmežģīto kāju, gan asiņojošo purnu un no visas pasaules neko vairs nesaprata. Kalēja abas pārējās govis un abi teļi stāvēja ap savu barvedi un zilām acīm muļķīgi blenza tajā. Turklāt viņas klusi māva, un tas varēja aptuveni nozīmēt: «Tas ir kaut kas briesmīgs, bet kas tad īsti noticis?»

—   Jā, kas tad īsti noticis? — jautāja ļaudis, kas ar pātagām un sākumiem bija steigušies govij palīgā.

—   Kas bija tas dīvainais dzīvnieks, kas karājās govij pie galvas? — tā ļaudis jautāja.

Pie mājām ciema malā rotaļājās bērni, un viens no tiem paskaidroja:

—   Tas bija līdzīgs vilkam ar kvēlojošām acīm, un, ātri apskrējis ap stūri, tas iedrāzās mūsu cūku kūtiņā, tāpēc cūkas tik ļoti kviec.

Patiešām, Hartiga cūkas spiedza vareni, tikai nevis vilka dēļ, bet gan tāpēc, ka bija izbadējušās. Ļaudis saskrēja ar pātagām un sākumiem cūku kūtī, taču, lai kā arī viņu tur meklēja, neganto dzīvnieku tomēr neatrada. Tādēļ viņi atkal jautāja, kas gan tas varējis būt par dzīvnieku.

Uz to atbildēja kāda meitenīte, vārdā Gizela, kas tur bija rotaļājusies:

—   Tas bija garš dzīvnieks ar kuplu asti kā caunai, un tas aizskrēja gar Gildneru māju tieši baložu būdā iekšā. Paklausieties, cik uztraukti dūdo baloži un tipina šurp un turp!

Baloži patiešām satraukti dūdoja un tipināja, tikai nevis caunas dēļ, bet gan tāpēc, ka Gildnera kundzei vispārējā sajukumā bija aizmirsies pakaisīt putniem graudus. Tādēļ ari meklēšana baložu būdā beidzās neveiksmīgi, un ļaudis atkal stāvēja, kasīja pakaušus un .gudroja, kas tas bijis par dzīvnieku un kur tas palicis.

Turpat bija vēl kāds mazs puisēns gaišām sprogām, vārdā Ahims Dīcens, un šis puisēns sacīja:

—   Tas bija pelēks dzīvnieks baltu galvu un smailu purniņu, un tas ieskrēja tur malkā.

Zēns bija tik mazs, ka ļaudis viņu neuzklausīja un pamazām izklīda; vieni gāja atpakaļ uz lauka pie saviem aizjūgiem, citi aizveda Rozi uz Rehlina kūti.

Bet mazais puisēns Ahims piegāja pie malkas kaudzes un pameta skatienus gan šur, gan tur, bet, tāpēc ka viņš lūkojās melnā tumsā, viņš neko nevarēja pamanīt. Toties Fridolīns ļoti labi redzēja zēnu, kas stāvēja saules gaismā, un saīdzis domāja:

«Jau atkal kāds pretīgs divkājis! Kopš tās reizes, kad es ieraudzīju nekrietno lapsu Izolīti, nelaime mani taisni vai vajā. Kāda atkal šausmīga diena! Kur es esmu nokļuvis? Šeit riebīgi ož pēc kaut kā nepazīstama, bet galvenam kārtām pēc divkājainiem. Šeit es noteikti nepalikšu, bet meklēšu sev skaistu, vientuļu alu, kur nekas mani nevarēs traucēt. Tomēr līdz tumsai man šeit vajadzēs izturēt. Nez vai pēc šī lielā izbīļa man neizdosies mazliet nosnausties? Mazais divkājis man droši vien neko nenodarīs.» Un Fridolīns aizvēra acis. '

Šajā dienas laikā Dīcenu māmuļa sacīja savai meitai, kuru visā ciemā sauca par Odiņu:

—   Mīļo Odiņ, Ahims jau tik ilgi ir projām, viņš. droši vien atkal blēņojas. Paskaties, vai nevari viņu kaut kur atrast, un tad ved šurp. Viņam jāapēd arī kāda maizes rika.

Meitenīte Odiņš bija neizsakāmi rātns bērns, kādi patiesībā sastopami tikai pasaku grāmatās, kurās viss ir samelots. Viņa vienmēr bija pārmēru laimīga, kad varēja mātes vietā kaut kur aiziet vai kaut ko padarīt,, tāpēc viņa arī šoreiz sacīja:

—    Mīļā māmiņ, tas taču ir lieliski, ka varu kaut ko darīt tavā labā! Vismīļāk es kailām kājām skrietu pa asiem akmeņiem līdz pat Neistrēlicai, lai sameklētu Ahimu. Bet diemžēl es viņu atradīšu ciema galā.

Paklausīgā meitene nolika piecdesmit septīto Kārļa: Meija sējumu, ko nupat bija lasījusi, precīzi noteiktajā vietā, nomazgāja rokas, sasukāja matus un paskatījās spogulī, vai ir pietiekami kārtīga, lai dotos uz ciemu. Ejot garām virtuvei, Odiņš vēl sacīja:

—    Pieturiet, lūdzu, Tediju mājās, citādi tā skries man līdzi un trenkās zosis.

Dīcenu kucīte Tedija bija liela nedarbniece.

Meitenīte Odiņš aizgāja uz ciemu un jau pēc piecām minūtēm patiešām atrada Ahimu aiz Hartigu mājas stāvam pie malkas un skatāmies kādā spraugā.

—    Nāc, Ahim! — sacīja Odiņš un satvēra puisēnu pie rokas. — Tev jāiet mājās un jāapēd sviestmaize ar cukurotām avenēm, — vai tas nav jauki?

Zēns tomēr negribēja iet līdzi, bet turēja māsas roku un čukstēja, vēl aizvien spraugā skatīdamies:

—    Tur iekšā guļ dzīvnieks ar baltu ģīmi un melnām svītrām, tas iekoda govij Rozei purnā.

Zēns jau ilgi blenza spraugā, tāpēc viņa acis bija apradušas ar tumsu un viņš varēja saskatīt āpsi.

Odiņš pastūma brāli un mirkli ieskatījās spraugā. Bet, tā kā viņa pēkšņi no gaismas ielūkojās tumsā, viņa neko neredzēja un nepacietīga sacīja:

—    Tur nekā nav, Ahim, tu visu to esi izdomājis. Tāda dzīvnieka ar baltu ģīmi un melnām svītrām nemaz nav. Nāc tagad uz mājām un esi rātns puika, tāpat kā es esmu rātna meitene. Māmuļa taču tevi gaida, un neviens neliek savai mātei gaidīt.

Ahims nepavisam negribēja būt tik paklausīgs kā viņa māsa, viņš atkal pielika aci pie spraugas un pēc kāda laika sacīja:

—- Tagad es redzu dzīvnieku atkal pavisam skaidri. Ja mums būtu gara kārts .un mēs ar to zvērēnu pabakstītu, tas noteikti izlīstu laukā, un mēs varētu to nosist, izcept un apēst.

Nepaklausīgā brāļa dēļ Odiņam sāka jau zust pacietība, kad piepeši, ausīm plandot un astei plīvojot, at- drāzās kucīte Tedija; pretēji stigram aizliegumam viņa bija aizbēgusi, lai dotos Odiņam līdzi, un nu trenca trīs zosis sev pa priekšu.

—   Tedij! — Odiņš sašutis iesaucās. — Tu nejaukais suns! Vai tu nāksi tūlīt šurp un liksi zosis mierā!

Tedija pavisam mierīgi nogaidīja, kamēr zosis izplestiem spārniem ielaižas ciema upē, tad, draudzīgi asti luncinādama, tuvojās savai pavēlniecei. Bet, kad Tedija nonāca malkas kaudzes tuvumā, viņa sajuta svešu smaku, kas to pagalam uzbudināja. Spalva viņai sacēlās, acis iegailējās, un viņa gāja, augstu celdama kājas, it kā soļotu pie malkas uz pirkstgaliem.

Tur nokļuvusi, Tedija pastūma Ahimu sānis, ošņādama iebāza degunu spraugā un dusmīgi ierējās.

—   Vai tu, Odiņ, redzi? — Ahims gavilēdams sauca. — Nu tu atkal redzi, kāda briesmīga muļķe tu esi! Tedija arī redz dzīvnieku un tūlīt to izdzīs laukā!

No runāšanas un it sevišķi no rūkoņas āpsis Fridolīns, protams, pamodās un nodomāja:

«Tā iet šai plašajā pasaulē! Mieru atrast nevar nekur! Pat ne tādā piesmakušā, tumšā kaktā aiz malkas! Bet, ja tu, vecais kranci, savu degunu pabāzīsi kaut drusku tuvāk, es tev iekodīšu tāpat, kā iekodu degunā melnbaltajam kalnam. Uz vēl briesmīgāku vietu par šo, kurā es esmu pašreiz, mani nevarēs aizstiept!»

It kā nojauzdama, ko āpsis Fridolīns domā, Tedija apmierinājās ar to, ka joprojām draudoši rūca, acīm nikni zvērojot, taču degunu tuvāk nebāza. Odiņam likās, ka nepaklausībai vairs nav mēra: ar vienu roku viņa satvēra Tediju pie kakla saites, ar otru — brālīša roku un enerģiski sacīja:

—   Tagad jāiet mājās, kas par daudz, tas par daudz. Tev, Ahim, vajadzētu kaunēties un tev, Tedij, arī! Žigli prom!

Un viņi patiešām aizgāja. Taču šādā veidā abi Dīcenu bērni un āpsis Fridolīns — un viņiem vēl daudzkārt būs lemts sastapties — iepazinās pirmo reizi, kaut gan viņi tikpat kā nebija redzējušies.

CETURTĀ NODAĻA

FRIDOLĪNS ATROD GARDU AUGU — SALDVASKU, PAGLĀBJAS MIEGĀ NO DAUDZĀM BRIESMĀM UN IEKĀRTO

UZ SALIŅAS SEV JAUNU MITEKLI

psis Fridolīns pavadīja garo dienu un nakts lielāko daļu tumšajā kaktā aiz malkas kaudzes, ārkārtīgi nomocījies no visādām smakām. Viņu nomāca ne tikai žurku, peļu un vistu netīrumi, kuru te bija čupu čupām, bet arī dažnedažādas svešādas smakas, visvairāk gan tās, kas plūda no šiem divkājai- ņiem, kā arī no cūkām, govīm, kaķiem, ceptiem kartupeļiem un bērnu veļas. Vairāk nekā jebkad agrāk Fridolīns bija pārliecināts, ka nokļuvis vissliktākajā no pasaulēm un radītājs tikai tāpēc bija iekārtojis to tik šausmīgu, lai Fridolīnu kaitinātu.

Kad valdīja dziļa nakts, kad visi cilvēki gulēja un pat ķēdes suņi bija pārstājuši riet, Fridolīns izlīda no sava kakta. Uz kuru pusi doties — to viņš nemaz nezināja, skaidrs bija tikai viens — atgriezties Hullerbušā viņš vairs negribēja, jo nekas ļaunāks par smirdošo lapsu Izolīti laikam nevarēja būt.

Vispirms viņš aizskrēja pa labi, taču ūdens čalas •ciema upē, šaurais tilts pār to un daudzās ciema mājas spieda viņu griezties atpakaļ. Tad viņš devās pa kreisi, sākumā gāja kādu gabalu pa ceļu, līdz nokļuva Dīcenu kartupeļu laukā. Tur viņam patika jau labāk, neoda vairs pēc divkājainajiem, pa labi šalca niedres, un šaurais mēnessirpis kaisīja sudrabainu mirgu Karvicas ezerā. Pēc visām mājām un iepriekšējās nakts šī vieta viņam šķita diezgan mājīga.

Nogājis kādu gabalu pa kartupeļu lauku, Fridolīns uzdūrās drāšu žogam, kas viņam tomēr nesagādāja nekādas grūtības. Vienā mirklī viņš parakās zem tā

apakšā un jau atradās labi koptā sakņu dārzā, kas bija tik liels, ka dārzs Hullerbušā salīdzinājumā ar šo šķita tīrais nieks. Garšīgās saknes Fridolīnam bija pa prātam, un, kad viņš lejā, ezera krastā, ar kuru robežojās dārzs, atrada pāris treknu slieku un tūlīt pēc tam noķēra dažas vardes, īgņa Fridolīns bija gandrīz apmierināts.

«Šie divkājainie iekārtojuši to diezgan kārtīgi,» viņš sev sacīja. «Šie divkājainie nemaz nav tādi muļķi. Bietes gan varēja būt maigākas, un pie zirņu krūma vispār nekarājās neviena pāksts. Bet kur nu šajā ačgārnajā pasaulē atradīsi visus labumus vienkopus? Muļķīgi ir tas, ka šo akmens celtni viņi novietojuši tik tuvu dārzam; toties apsveicami ir tas, ka šeit netrokšņo neviens stulbs ķēdes suns. Patiešām, lieliska barošanās vieta; zemenes, protams, arī šeit ļaudis noēduši visas līdz pēdējai, tomēr visumā es esmu apmierināts. Kaut tikai es atrastu tuvumā piemērotu dzīvokli!»

Fridolīns atkal turpināja ceļu gar ezera malu. Viņš uzdūrās vēl kādam drāšu žogam un drīz pēc tam trešajam, zem kura viņam vajadzēja parakties apakšā. Taču tas Fridolīnu nepavisam nekaitināja. Tieši otrādi, āpsim tas likās apsveicami, ka šie ļaudis «viņa» dārzu bija tik labi nodrošinājuši pret nelūgtiem viesiem. Krietni paēdis, Fridolīns turpināja ceļu pa tīrumu, kurš aizstiepās tālu gar ezeru un kurā auga visdažādākie lauksaimniecības augi. Un šeit pēkšņi Fridolīnam gadījās vislielākais piedzīvojums viņa mūžā, viņš uzgāja kādu augu, kam bija lemts ietekmēt ne vien visu viņa dzīvi, bet varbūt arī nāvi, — tomēr par to mēs vēl neko nezinām.

Kā zibens ķerts, Fridolīns pēkšņi atsēdās un apostīja kādu augu, turklāt šādu augu bezgala garajā dobē bija, ka biezs. Līdz šim neredzētā auga smarža Fridolīnam bija tik patīkama, ka viņa pārliecība, it kā viņš būtu nokļuvis visnejēdzīgākajā no pasaulēm, tika iedragāta. Viņš apošņāja augu, sulīgais, piebriedušais kāts viegli pieskārās viņa jutīgajam purniņam, viņš dziļi ievilka elpu un aiz sajūsmas kļuva pat aušīgs. Viņa ķermenis priekā notrīsēja: kā šai ļaunajā pasaulē varēja būt kaut kas tik brīnišķīgs! Šajā acumirklī Fridolīns smirdošajai lapsai Izolītei bija pateicīgs, ka tā viņu padzinuši no dzimtās alas un līdz ar to arī no Hullerbušas, lai viņš varētu atrast šo lielisko stādu.

Fridolīns atspiedās ar plecu pret augu, tas, klusi nobrīkšķēdams, nolūza un nokrita zemē, čabošajām lapām saskaroties ar citiem tādiem pašiem augiem. Āpsis iekoda kātā, sula bagātīgi ieplūda mutē — vēl nekad mūžā viņš nebija baudījis kaut ko tik gardu! Šī sula bija daudzkārt gardāka par zalkšiem un jaunajiem burkāniem, jā, labuma ziņā tā pārspēja pat zemenes un saldo bišu medu. Tā bija taisni debešķīga, un radītājs to bija īpaši radījis āpšiem.

Fridolīns bija kā apreibis un līksmā skurbumā metās virsū citiem kukurūzas stiebriem, viņš tos lauza, pārkoda pušu un, sajūsmā aizrāvies, ļāva sulai ietecēt mutē un no tās tālāk vēderā, kas to saņēma ar priecīgu klunk- stēšanu. Aizrautīgi lauzdams stiebrus, āpsis izdarīja vēl otru atklājumu, kas pilnīgi pārspēja pirmo: bija vēl kaut kas daudz, daudz labāks nekā šī stiebra sula. Apmēram pusstiebra augstumā atradās vārpstai līdzīgs veidojums, stingra vālīte, kas bija ievīstīta daudzās plānās lapiņās, un, jo dziļāk iekšā tās atradās, jo maigākas un gardākas kļuva. Tomēr visgaršīgākais bija šīs vālītes vidus, pati vārpsta, kas bija kā nosēta graudiem, lielākiem nekā jaunie zirņi un daudz saldākiem un gardākiem. To varēja ne tikai sūkt, tāpat kā stiebru sulu, to varēja arī zelēt, ēst, gremot, ar to varēja piebāzt pilnu vēderu — un to āpsis arī darīja!

Augs pēc auga gāzās zemē no āpša. alkatīgajiem trie

cieniem. Viņam vairs nerūpēja tikko cildinātie garšīgie stiebri, viņš izraudzījās vismaigāko: vālītes galiņu. Kad āpsis beidzot ēšanas kāri bija apmierinājis, garum garajā kukurūzas dobē bija radies brīvs laukums, tik liels kā paprāva istaba. Nolauztie stiebri bija juku jukām izmētāti, it kā pāri būtu gājusi vētra. Tie jau bija zaudējuši dzīvību, un no apvītušajām lapām plūda sāji rūg- tena smarža. Šaurā mēnessirpja gaismā spokaini vizēja kukurūzas vālīšu blāvi zaļās seglapas, kas bija apņēmušas graudiem nosēto vārpstu.

Tad āpsis Fridolīns pārlaida laimīgu skatienu garum garajai kukurūzas dobei, kurā vēl slējās stāds pie stāda sulīgās kukurūzas. Tur barības bija pietiekami, vairāk nekā pietiekami, ar baudu viņš varēs to ēst daudzas, daudzas naktis, veselu mūžību, visu bezgala garo āpša dzīvi, tā sprieda Fridolīns, jo nevarēja iedomāties, ka viņa dzīvei kādreiz pienāks gals.

No aizgrābtības, laimes un pārēšanās āpsis sāka žagoties un žagodamies sacīja:

— Gardais saldvask, tu, kas esi radīts tikai man, lai piepildītu manu vēderu ar saldo sulu, — es tevi slavinu! Nejauki smirdošais divkāji, kura pēdas es saožu visapkārt šai skaistajai dobei, arī tevi es šoreiz slavinu, jo šo dobi esi man iekārtojis, apstrādājis un kopis! Un arī tevi es slavinu, visu dzīvnieku radītāju! Tu esi lēmis mums, āpšiem, nepanesamu likteni, mums jāpārcieš daudzi grūtumi: bargā ziema ar garajām gavēņa dienām, nogurdinošā barības meklēšana, pārāk īsais miegs. Mums jāpacieš pretīgā suņu, divkājaino un lapsu smaka, savā neapdomībā tev aizmirsies apbalvot mūs kaut vai ar lepno, ugunssārto Izolītes asti. Bet šodien es piedodu tev visu šo netaisnību, radītāj, un tevi pat slavinu, jo kā atlīdzību par visu šo pārestību tu esi dāvājis brīnišķīgo saldvasku. Saldvaska dēļ lai tev viss ir piedots!

Kad āpsis Fridolīns bija beidzis savu slavinājumu, liega vēsmiņa pārskrēja pār kukurūzas stiebriem. Lapas viegli iečabējās, cita ar citu saskardamas, un ezera virsma sudrabaini iemirguļojās.

Noslēpumainas trīsas pārņēma arī āpsi: viņam bija tāda sajūta, it kā varenais radītājs atrastos pavisam tuvu un no kukurūzas audzes iznāks tūlīt pie viņa. Tur diemžēl bija gājusi pāri tikai vēja brāzma. Lapu čaboņa apklusa, un mēnesgaismas mirga uz ezera virsmas izzuda.

Nopūties āpsis pagriezās, lai turpinātu ceļu. Pirms tam viņš vēl pateica šādus vārdus:

—    Es saprotu, ka šajā ačgārnajā pasaulē man būs ļoti grūti vienam priecāties par šo brīnumaino, tieši man radīto saldvasku. Tūlīt atkal sāksies grūtības ar dzīvokli, skaidrs, ka dārza tuvumā es sev piemērotu dzīvokli neatradīšu. Pasaule taču ir ačgārna, un es, āpsis, to noteikti būtu iekārtojis jēdzīgāk!

Viņš saīdzis purināja galvu un tipināja tālāk pa ezera krastu. Pilnais vēders vilkās gandrīz pa zemi, un tieši pārēšanās dēļ gadījās, ka viņš tīruma galā pārvēlās pār nelielu mūra sienu.

—   Še tev nu bija, — viņš sacīja, no kritiena vēl pa pusei apdullis, un, gulēdams zemē, mazajām ačelēm pārmetoši blenza debesīs. — Likstas jau sākas. Nedrīkst sev nosliekt ne drusciņas labuma. Tiklīdz esmu iebaudījis kādu mazumiņu, lai remdētu briesmīgo izsalkumu, tā iešana kļūst man tik grūta, ka krītu pār katru akmeni. Ir gan ačgārna pasaule! Jā, kaut man būtu piešķirtas lapsas žiglās kājas! Bet radītājs ne par ko nav domājis, mani radot!

Fridolīns ilgi bija gulējis aiz malkas grēdas, daudz laika veltījis sakņu dārza izpētei un kukurūzas maltītei, un tagad, kad viņš atkal ņēma kājas pār pleciem un devās ceļā, rīts ar vēso vēju un rasu vairs nebija tālu. Viņam vajadzēja pasteigties, vismaz atrast pagaidu patvērumu nākamajai dienai. Viņš redzēja, ka tas viņam šeit lēzenajā ezera krastā neizdosies, tāpēc viņš pagriezās un devās prom tālāk no ezera. Tīrumi aizstiepās līdz saulē izdegušam, nelielam uzkalniņam, un Fridolīns sēkdams lēnām kāpa tajā, sodīdamies par savu pilno vēderu, pavisam aizmirsdams, ar kādu labpatiku bija to pildījis. Āpsis jutās pārguris pēc pēdējām bieži vien bez miega pavadītajām dienām un gandrīz nemaz vairs nevēroja ceļu …

Pēkšņi viņam zem kājām zeme izzuda, un viņš nogāzās šajā naktī pa otram lāgam, šoreiz iekrizdams paprāvā bedrē, no kuras Dīceni un Šenfeldi ņēma smalkās smiltis. Viņš ievēlās vismaz metru dziļā bedrē, bet nesasitās, jo arī bedres dibenu klāja smalkas, mīkstas smiltis. Viņš īdzīgi aplūkoja diezgan stāvās sienas un nolēma paturēt sev šo likteņa sūtīto vaļējo bedri. Citādi kas varēja pateikt, cik ilgi viņam vēl būtu bijis jāmeklē guļvieta? Un gaišais rīts vairs nebija tālu . ..

Ar pūlēm āpsis kaut kā izkārpīja smilšu bedres sienā pieticīgu alu, ielīda iekšā un pēc mirkļa bija jau aizmidzis.

Austrumos virs lielā Karvicas ezera pacēlās mīļā saule un raidīja savus spožos un siltos starus pāri pasaulei; sacēlās viegls vējš, tas kļuva arvien stiprāks, un alkšņu lapas un meldri ezermalā iešalcās. Pāri smilšu kalniņam atcilpoja zaķēns, viņš apmulsa, sajutis neparastās āpša pēdas, tad piesardzīgi apošņāja tās un brīdi šo atgadījumu pārdomāja. Tad drošības labad apmeta cilpu un aizkūleņoja uz Šenfeldu pļavu, lai iebaudītu brokastis. Bet āpsis Fridolīns gulēja. Tad pa ceļu, kas veda no ciema uz kokiem apaugušo saliņu, nāca divi divkājainie; viens bija jaunais Gildners no smēdes, otrs — mūrnieks Študīrs, viņi devās uz Kono- vera saliņu malku cirst. Tieši pie smilšu bedres viņi apstājās, un Gildners uzrāva sērkociņu, lai aizdedzinātu pīpi, bet vējš liesmu tūdaļ nopūta. Viņš ielēca smilšu bedrē un stāvēja tieši pie āpša izkārpītās aliņas, kad viņam beidzot izdevās uzraut uguni.

—   Nāc paskaties! — viņš uzsauca Študīram. — Liekas — te kārpījies kāds dzīvnieks!

—    Pasteigsimies labāk, — atbildēja Študīrs. — Mēs jau tā esam aizkavējušies!

Gildners izrāpās no bedres, un viņi abi, nonākuši pie ezera saliņas, iesēdās laivā un aizairējās pāri uz Kono- vera saliņu.

Bet āpsis Fridolīns gulēja.

Pēc krietna laika, gandrīz pēc divām stundām, atkal nāca kāds. Tas bija strādnieks; viņš veda pavadā govi, kas piederēja Šrēdera jaunkundzei, kuru ciemā visi sauca par tanti Minnu. Viņš aizveda govi uz tantes Minnas lupīnu lauku, kas robežojās ar Šenfeldu pļaviņu, no kurienes zaķēns jau bija paspējis pazust, piesēja govi un gāja atpakaļ uz ciemu.

Bet āpsis Fridolīns gulēja.

Pēc tam labu laiku nekas nenotika. Saule kāpa arvien augstāk, un gaiss kļuva arvien siltāks, tauriņi lidinājās no vienas puķes uz otru, zaros čivināja putniņi; mazliet palidinājušies, tie paknāba vienu vai divus graudiņus un čivināja atkal citos zariņos. Palaikam kāda zivs izlēca no ezera un ar vieglu plunkšķi iekrita atpakaļ ūdenī. Lupīnu laukā govs gremoja un klusi māva.

Tikmēr pārgurušais āpsis Fridolīns pārēdies mierīgi gulēja.

Taču tagad no ciema naca trīs cilvēki. Vidu gaja Dīcenu tēvs, viņam vienā pusē — lielā, rātnā meita Odiņš, otrā pusē — gaišmatainais, sprogainais Ahims. Rokā Odiņš nesa pagaidām tukšo skalu groziņu. Uzkalniņā nonākuši, viņi paņēma Ahimu vidū un sāka skriet; skaitīdami viens, divi, trīs un jautri smiedamies, viņi uzrāva Ahimu gaisā un ļāva tam kādu gabaliņu tā lidot. Kad viņi bija noskrējuši no pakalna lejā, ceļš tūlīt atkal gāja kalnup; tēvs un Odiņš apstājās, lai atvilktu elpu, jo viņiem bija kļuvis karsti, ātri nesot un šūpojot Ahimu. Taču puisēns, negribēdams izrādīt, ka ir noguris, žigli skrēja kalnup. Tad viņš pamanīja smilšu bedri un palika bedres malā stāvam un lūdzamies:

—    Lēksim iekšā, tēt, lūdzu, lēksim!

Bērniem tā bija iemīļota rotaļa — no bedres malas lēkt mīkstajās smiltīs. Ahims viens to vēl nevarēja izdarīt, kādam vajadzēja viņu turēt pie rokas.

—   Vēlāk! — atbildēja tēvs. — Vēlāk! Ahim, mēs taču vispirms metīsim akmentiņus!

Tā viņi pagāja bedrei garām, un āpsis Fridolīns netraucēts gulēja tālāk.

Tantes Minnas govs pacēla galvu un kā aicinādama iemāvās. Kustonis vēlējās, lai viņu pārsietu mazliet tālāk, jo viņš labāko lupīnu jau bija noēdis. Tomēr šie trīs Dīceni to nedrīkstēja darīt, jo lupīnas tur vēl bija daudz. Viņi nogriezās pa labi uz nelielu, akmeņainu lauku, kas arī piederēja tantei Minnai, un sāka lasīt groziņā akmentiņus.

Tas gāja ātri, un nu viņiem atlika tikai daži soļi līdz mazajam tiltam, kas savienoja kokiem apaugušo saliņu ar cietzemi. Šo saliņu no cietzemes šķīra tikai šaura atteka.

Pāri šai attekai veda tilts, un viņi visi trīs nostājās uz šī tilta, lai mestu salasītos akmentiņus ūdenī. Patiesībā metējs bija Ahims, Odiņš, kā jau paklausīga meitene, šo prieku atvēlēja brālītim un tikai šad un tad iemeta pa kādam akmentiņam, bet tētis nemeta nemaz. Ahims pagalam priecājās, kad akmentiņi plīkšķēdami krita ūdenī un šļakatas lidoja tik augstu, ka apslacīja visus trīs uz tilta; groziņš vienā mirkli bija tukšs. To pielasīja pilnu vēl un vēlreiz un tā joprojām, — Ahi- mam aizvien vēl nebija gana. Ūdenī zem tilta atradās vesela kaudze akmentiņu, ko viņi šajā un citās reizēs tur bija sametuši. Tētis parādīja Ahimam arī mērķus, kuros tam vajadzēja trāpīt, — zaru ūdenī, niedres stiebru. Dažreiz zēns trāpīja, citreiz ne. Visumā tētis nosprieda, ka no Ahima iznāks precīzs metējs.

Kad Ahimam beidzot apnika mest akmeņus, visi trīs devās atceļā. Viņi atkal pagāja garām tantes Minnas govij, un šoreiz govs māva jau skaļāk, jo cik tālu sniedzās ķēde, gotiņa lupīnu bija noēduši vai ieminusi smiltīs. Arī šoreiz viņi pagāja govij garām, to nepārsējuši, jo to nemaz nedrīkstēja darīt.

Tad viņi pienāca pie smilšu bedres un Ahims skaļi sauca:

—   Tēt, lēksim iekšā! Tagad lēksim gan — tu apsolīji! — Un viņš nostājās smilšu bedres malā.

Tēvs šaubīdamies skatījās, jo drīz vajadzēja būt pusdienu laikam. Tomēr solīts ir solīts, un tēvs pastiepa Ahimam vienu roku, un Odiņš arī pastiepa roku .. .

Šajā brīdī āpša miegs bija apdraudēts …

Nu arī ciema zvans sāka zvanīt pusdienu laiku, un tētis izbijies iesaucās:

—    Ak mūžs, ir jau tik vēls! Mēs taču nokavēsim pusdienas! Tā, Ahim, tagad visu ceļu uz mājām skriesim!

Un tētis un Odiņš ar Ahimu vidū jau skrēja lejup no kalna un, iesaucoties viens, divi, trīs, uzšūpoja Ahimu gaisā; viņi skrēja un šūpoja Ahimu tik ātri, ka puisēna kājas tikpat kā neskāra zemi. Viņi skrēja un skrēja — lejup un kalnup un tad pa līdzeno ceļu gar Dīcenu lauku līdz pašai virtuvei, kur māte patlaban bļodā lēja zupu.

— Mēs tomēr paguvām! — viņi iesaucās, un izpalīdzīgais Odiņš steidzīgi piebilda: — Nāc, Ahim, es ātri nomazgāšu tev rokas un sasukāšu matus. Es noteikti tos neraustīšu, darīšu to tikpat labi kā māmiņa.

Bet āpsis Fridolīns joprojām mierīgi gulēja smilšu bedrē.

Visu garo pēcpusdienu nekas nenotika ne uz ceļa, kas veda uz saliņu, ne pie smilšu bedres, ne arī uz saliņas. Kļuva aizvien karstāks, tantes Minnas govs māva. arvien biežāk un skaļāk, bet tas nebija nekas tāds, kas varētu traucēt Fridolīna miegu. Pēcpusdienas svelmē putni gandrīz nemaz vairs nečivināja, toties zivis lēca ārā no ezera arvien biežāk, un bites sanēdamas rosīgi lidinājās ap kupli sazēlušajām pērkonēm.

Tikai pret vakaru šai klusajā nostūrī radās dzīvība. Vispirms atnāca strādnieks un aizveda uz mājām tantes Minnas govi, lai izslauktu, bet govs, nomāvusies līdz aizsmakumam, pa ceļam vēl kampa gan pa kreisi, gan pa labi pilnām mutēm sulīgās barības. Krietni vēlāk — saule jau slīga uz rietu — abi meža strādnieki Gildners un Študīrs laivā īrās pa ezeru šurp. Viņi atkal gāja smilšu bedrei tuvu garām, un Gildners uz to atkal paskatījās. Bet viņš bija piemirsis, ka redzējis tur vietu, kur it kā būtu rušinājies dzīvnieks, un nevē- rīgi pagāja garām.

Fridolīns bija nogulējis visas briesmas, kas bija apdraudējušas viņa mieru un dzīvību. Viņš pamodās, kad pie debesīm mirdzēja pirmās zvaigznes un virs Rožu kalniem spīdēja mēnessirpis, kļuvis tagad mazliet platāks. Āpsis izlīda no aliņas, pāris reižu nošķaudījās un sevī noteica:

«Šis nu beidzot liekas mierīgs apvidus, nudien, dienām ilgi nebiju tik labi gulējis. Vēl jālūko atrast piemērotu dzīvokli. Saldvasku es apciemošu vēlāk.»

Nu āpsis devās meklēt dzīvokli un no āpša viedokļa darīja to patiešām ļoti centīgi un aši. Diemžēl meklēšanai nebija nekādu panākumu; lai viņš grieztos uz kuru pusi griezdamies, visur atdūrās vai nu uz ūdeni, vai uz ciema mājām. Bēguļojot āpsis bija nokļuvis uz kādas Karvicas ezera pussalas, kuras pašā galā gluži kā punkts uz burta i atradās kokiem apaugušā saliņa. Pussalā pletās lauki un pļavas, un vienīgā neizmantotā zeme uz tās bija smilšu bedre, un tā Fridolīnam kā pastāvīgs miteklis likās visai nedroša.

Uz ciemu viņš nekādā ziņā negribēja doties, ar šausmām viņš atcerējās piedzīvojumus tur; pēc tam kad viņš bija nogulējis veselu dienu, tie viņam šķita vēl šausmīgāki, nekā bija īstenībā. Tikai ar lielām grūtībām Fridolīns izlēma pārvietoties uz kokiem apaugušo saliņu; mazais tilts pāri ezera attekai bija no cementa, un meža dzīvnieki baidās atstāt māti zemi. Bez tam šis tilts pēc Dīcenu apciemojuma pamatīgi oda pēc divkājaiņiem.

Beidzot ticis pāri tiltam, āpsis jutās apmierināts. Šeit neoda pēc divkājaiņiem, lai gan arī te stiepās lauki. Galvenais, šeit atradās kalns, gandrīz tikpat augsts kā Hauptmaņu kalns, kuram pāri barvede Roze lēkšodama viņu bija nesusi. Apmēram simt metru augstā kalna nogāze atradās dienvidu pusē, apakšā burbuļoja ezers tieši kā dzimtajā pusē.

Meža šeit, protams, nebija, bet kādas mazākas kraujas pakājē auga veca priede, pāris bērzu, alkšņi un pīlādži, bez tam tur vēl pletās krūmājs. Šajā nogāzē Fridolīns uzgāja vecu, pa pusei sagruvušu, pavirši ierīkotu alu. Sākotnēji to bija izveidojuši truši, bet bargās ziemas tos visus bija izskaudušas. Pēc tam alā gandrīz veselu gadu bija mitinājies ūdrs, tāpēc_tur vēl arvien varēja sajust puvušu zivju smaku. Ūdrs bija iekļuvis zvejnieka Bruno Hāzes tīklā, un viņš zvēriņu ar airi nobeidzis; kopš tā laika ala stāvēja tukša unatstāta novārtā.

Āpsis to pamatīgi apskatīja, jutīgo degunu zivju smakas dēļ, protams, krietni raukdams, un galu galā nolēma šeit apmesties. Likās — visā apvidū patiešām nebija piemērotāka dzīvokļa. Viņš sacīja:

— Pagaidām es paņemšu šo nožēlojamo caurumu, kamēr atradīsies kas labāks.

Tā runādams, viņš nezināja, ka šis «nožēlojamais caurums» būs viņa dzīvoklis uz visu mūžu.

Āpsis tūlīt redzēja, ka viņam šajā mītnē būs daudz darba un tomēr tā nekad nebūs tik skaista kā milzīgo skābaržu apņemtā ala Hullerbušā. Lēzenā nogāze un lauki, kas robežojās ar to, jau no sākta gala liedza ierīkot patiešām lepnu dzīvokli ar sešām vai astoņām pa- pildizejām un gaisa šahtām.

Pagaidām šeit daudz kas trūka: pieklājīgas dzīvojamās alas, eju un papildizeju, pieliekamā kambara, mazmājiņas, ventilācijas, — ak vai, cik nožēlojami nolaists bija ūdra miteklis! Kā gan kārtīgi dzīvnieki — dzīvnieki, kas sevi uzskata par kārtīgiem, — var dzīvot tādā nabadzībā, tas' patiešām bija nožēlojami!

Fridolīns ķērās pie darba, un te nu jāsaka — šoreiz viņš pa īstam strādāja — pirmo reizi savā mūžā. Viņš sev tikpat kā liedza tik nepieciešamo miegu, diendienā vēra acis ciet tikai uz kādām četrpadsmit stundām un veselu nedēļu ne reizi nepārgāja pāri mazajam tiltam, kas šķīra saliņu no saldvaska. Viņš pārtika no steigā savāktās paskopās barības: zaļām saknēm, dažiem gliemežiem, kurus atrada ezermalā, un no vardēm. Tikai vienu pašu reizi viņam patrāpījās trekns kumoss kurmja izskatā.

Tomēr pēc šī pārmērīgā darba un trūkuma Fridolīns ar lepnumu varēja teikt, ka šais trūcīgajos Karvicas apstākļos viņam patiešām pieder lepns dzīvoklis. Dzīvojamā ala bija pietiekoši plaša, lai sniegtu viņam telpu un siltumu, ventilācija bija lieliska, un pavisam viņam piederēja trīs papildizejas: viena atradās lejā ūdensmalā starp akmeņiem un sīkiem augiem, otra — nogāzes vidū biezā plūškoku pudurā un trešā, kas no viņa bija prasījusi visvairāk pūļu, bija ieslēpta nogāzes malā vecu žagaru un dadžu mudžeklī, kas tur jau gadiem ilgi gulēja un lēnām trūdēja.

Fridolīnam bija tāda sajūta, ka viņš ar savu lielisko alu ievērojami uzlabojis trūkumiem pārpilno pasauli, un ar šādu sajūtu, kaut arī pārpūlējies un izsalcis, viņš tomēr apmierināts likās gulēt.

PIEKTĀ NODAĻA

CILVĒKI PAMANA ĀPSI, UN ĀPSIS PAMANA CILVĒKUS. TEDIJA NONĀK NEPATIESĀS AIZDOMĀS, UN FRIDOLĪNAM TIEK PIETEIKTS KARŠ

Tagad mēs beidzot esam nonākuši tiktāl; stāvoklis pašlaik ir tāds, kādu mēs aprakstījām mūsu caurcaurēm patiesā stāsta sākumā: cilvēki, proti, Dīceni, mita mājā ezera malā, un āpsis, proti, Fridolīns, mājoja savā alā kokiem apaugušās saliņas dienvidu nogāzē.

Sākumā abas puses viena otru gandrīz nemanīja: tas nozīmē, ka viņi īstenībā viens par otru neko nezināja. Lai gan puisēns Ahims bija āpsi redzējis guļam tumsā aiz malkas kaudzes, viņš to sen jau bija aizmirsis, jo bija vēl ļoti mazs zēns un dzīvoja tikai šodienai, bez atmiņām par vakardienu un bez domām par rītdienu.

Toties āpsis Fridolīns gan bija redzējis ne tikvien Odiņu un Ahimu, bet galvenām kārtām drausmīgo suni Tediju un viņus noteikti nebija aizmirsis. Fridolīnam gan visi divkājainie izskatījās vienādi, nekādu starpību viņš neievēroja, un viņam nebija ne vismazākās nojausmas, cik bezgala liela atšķirība ir starp rātno Odiņu Dīcenu un nerātno Urzulu Hartigu. Viņam visi tie bija vienādi smirdoši divkājainie. Un suņi bija tikai suņi, pretīgi, trokšņaini un neganti — gandrīz tikpat briesmīgi kā lapsas!

Starp citu, Fridolīns taču bija nakts dzīvnieks, un divkājainie un viņu suņi lielākoties ir dienas dzīvnieki, ja nu tie nav gluži klaiņājoši suņi, bet pie tādiem Tediju pieskaitīt nevarēja, kaut arī tai piemita kaislība trenkāt zosis. Tedija bija istabas suns, ko tikai paretam par sodu uz dažām stundām pielika pie ķēdes, un naktis ta godīgi pavadīja Dīcenu dzīvojama nama gaitenī, gulēdama uz veca samta aizkara.

Tāpēc iespējas iepazīties vienam ar otru pagaidām bija niecīgas. Šeit gan, protams, jāpatur prātā garum garā dobe ar kukurūzu, ko Fridolīns bija nosaucis par saldvasku, — būtībā Dīcenu tēvam taču vajadzēja pamanīt, ka postījumi viņa kukurūzas laukā jo dienas kļūst lielāki.

Bet kālab būtībā viņam vajadzēja?… Kukurūzas lauks atradās patālu no ceļa un no saimniecības, un, kad tas bija trešo reizi apkaplēts un pēdējā slāpekļa mēslojuma deva izkaisīta, kukurūza katru gadu bija augusi tālāk bez jebkādas sevišķas uzraudzības. Tēvs bija ļoti nodarbināts cilvēks, viņam bija daudz kas svarīgāks jādara, nevis katru dienu jāapmeklē kukurūzas lauks.

Protams, pienāca laiks, kad žagatas un zvirbuļi sāka izrādīt ļoti lielu interesi par kukurūzu, tad tēvs divas vai trīs reizes dienā aizstaigāja līdz kukurūzas laukam un no savas mazkalibra šautenes izšāva pāris reižu uz zaglīgajiem putniem. Tas gan nekā nelīdzēja, jo viņš nekad netrāpīja, tomēr jutās izpildījis pienākumu. Taču šis laiks vēl bija tālu, tas pienāca, kad kukurūza sāka nogatavoties, un pašreiz seglapas, kas stingri un cieši aptvēra vālītes, jau kalta un ap dzeltenajiem graudiem tik tikko turējās apkārt.

Postījumi kukurūzas laukā tāpēc pagaidām palika neatklāti.

Nē, to, ka tuvumā ir āpsis, Dīceni noprata pēc cita, proti, pēc ejām, kas bija izraktas zem žoga. Šādas ejas zem žoga radīja ne tikvien ļoti nekārtīgu iespaidu un nemaz neatbilda garam, kāds valdīja Dīcenu saimniecībā, bet tās sagādāja arī lielus zaudējumus. No vienas puses, pa šīm ejām Dīcenu vistas no sava iežogojuma nokļuva Dīcenu sakņu dārzā, un, no otras puses, kalēja Gildnera vistas darīja to pašu, un tā šie putni, tārpus meklēdami, rūpīgi koptās dobes bija nejēdzīgi izkārpījuši, — tātad radās nekārtība un zaudējumi.

Bet, kad vistas tika dzītas no dārza ārā, tās vispār neatrada izkārpītās ejas, kuras ielienot tik labi zināja atrast. Uztrauktas, spārnus vēcinādamas, vistas lidinājās šurp un turp pa dārzu, neredzēdamas laipni atvērtās durvis un vārtus, un klaigāšanai un dobju bra- dāšanai nebija gala.

Tas bija briesmīgs laiks Dīcenu mājā, jo nevienā ēdienu reizē, ne pie viena darba Dīceni nevarēja mierīgi pasēdēt, kad jau neatskanētu sauciens: «Vistas ir dārzā!» Tad sākās mežonīga skraidīšana. Tas neko nelīdzēja, ka pēc dārza uzkopšanas ejas tika rūpīgi ar liekšķeri un lāpstu aizbērtas — pa nakti tās radās atkal —, un vistas vienmēr tās uzgāja ātrāk nekā cilvēki.

Šādos apstākļos ne visai apķērīgajiem Dīceniem radās jautājums: «Jā, kurš tad īsti ir šis zemiskais nelietis, kas aizvien rok jaunas ejas zem dārza žoga. Šī zeļļa izdarībām jādara gals!»

Jāpiezīmē gan, ka šajā jautājumā visiem Dīceniem, M lielajiem, tā mazajiem, bija tikai viena atbilde, proti: «Tā, bez šaubām, ir Tedija.»

Bez šaubām, Tedija — šī draiskule, kurai varēja -akmentiņus mest, cik ilgi gribēja; viņa allaž tos sakampa zobos un neparko vairs negribēja dot atpakaļ. Bez šaubām, Tedija, kurai nekad neapnika staigāt un tik bieži vajadzēja atteikties no iemīļotās zosu trenkāšanas. Bez šaubām, tikai Tedija bija izrakņājusi šīs •ejas; kādā brīdī viņa nepamanīta bija izšmaukusi no pagalma un devusies iemīļotajā pastaigā uz ciemu, pie

tam apmainījusies draudzības apliecinājumiem ar katru suni un apošņājusi katru pagalmu. Atgriezusies viņa pagalma vārtus atradusi aizslēgtus; netīras sirdsapziņas mocīta, ilgās pēc ēdiena bļodiņas viņa žigli bija izrakuši eju zem žoga un pa šo aizliegto ceļu slepeni atkal iekļuvusi mājā.

Tā tas bija un ne citādi! Ar drūmu seju tēvs aizliedza Tedijai atstāt māju un pavēlēja mājniekiem to stingri uzraudzīt. Lai tikai Tedija, šī pasaules klaidone, neiedomājas, ka ar savu netikumīgo dauzīšanos varēs pārvērst Dīcenu sakņu dārzu par vistu kūti. Cik gan tas ir raksturīgi cilvēku tuvredzībai un netaisnībai, uz ko nu viņiem reiz ir sliecība, ka Tedijai tika lemts šis spriedums vienbalsīgi, un neatskanēja neviena balss, kas aizstāvētu nelaimīgo un nevainīgo dzīvnieku, kuram tagad nepelnīti vajadzēja ciest tādu smagu sodu. Pieņēmuši, ka Tedija ir vainīga, cilvēki neiedomāja, ka izskaidrojums gan bija atrasts tām ejām žogā, kuras veda no ceļa uz sakņu dārzu, bet ne tām, kuras veda uz vistu aploku, un vēl jo mazāk tām, kuras veda no aploka uz tīrumu. Vainīga bija Tedija, par sodu viņai atņēma mīļoto brīvību — un ar to jautājums bija atrisināts. Cilvēku gudrais spriedums bija pasludināts.

Nejauši gadījās, ka īsi pēc šī sprieduma Tedija pāris reižu tika pārsteigta sakņu dārzā, kur rādīties viņai bija stingri aizliegts. Tad viņa, sirdēstu mocīta, jo bija notverta aizliegtā vietā, ausīm plīvojot, asti ievilkusi, drāzās pa kāpnēm vai cauri verandai atpakaļ mājā. Cilvēki toties uzvaras priekā sacīja: «Te nu ir! Suns uzskata sakņu dārzu par savu valstību. Ir gan nejauks lopiņš!» Un tēvs sita Tediju. Pa to laiku āpsis Fridolīns, pabeidzis mājokļa izbūvi, ar divkāršu dedzību devās meklēt barību, jo bija pienācis vasaras vidus un Fridolīnam pārciesto vajāšanu dēļ vēl joprojām nebija ne tauku kārtas uz ribām, ne ari apaļa vēderiņa. Ja viņš negribēja sagaidīt ziemu galīgi izdēdējis un tad ciest pamatīgu badu, viņam vajadzēja krietni ieturēties. Un Fridolīns ieturējās. Gandrīz ik nakti viņš apciemoja Dīcenu dārzu un kādu mazumu izraudzītās uzkodas paņēma no visām dobēm, tikai tad viņš devās pie iemīļotā saldvaska. Tāpēc ejas žogā neizzuda un nemitējās arī satraukumu pilnā vistu trenkāšana pa dobēm.

Tomēr nenotika tā, ka Dīceni būtu apstājušies kā zibens ķerti un, galvu saņēmuši, apskaidroti izsaukušies: «Ak debestiņ, to taču nekādā ziņā nav varējusi izdarīt mūsu stingri uzraudzītā, mīļā, nevainīgā Tedija, nabaga šunelis! Seit jābūt kādam citam — vēl noslēpumainākam eju taisītājam!»

Nē, taisni otrādi: fakts, ka ejas vēl joprojām radās, Dīcenos tikai nostiprināja nepareizo spriedumu. Tēvs nikni sacīja:

—    Ir gan sasodīta tā sieviešu saimniekošana mūsu mājās! Man laikam to nolāpīto kranci vajadzēs piesiet pie kājas, citādi, kamēr es strādāju, neviens to nepie- skata!

Viņš meta nikni zvērojošus skatienus uz Tediju, kas gulēja pagalmā saulē, nevainīgām acīm bikli raudzīdamās savā kungā un ar asti pa zemi sizdama, aicināja viņu pastaigāties.

Bet Dīcenu māte sacīja:

—   Ak debestiņ! Man ar visiem maniem darbiem vēl būtu suns jāgana? No paša rīta līdz vēlai naktij esmu uz kājām, gribētu gan zināt, kur lai es ņemu laiku suni pieskatīt. Briesmīgi jau, ka Ahims mūžam no pagalma pazūd, un nu vēl klāt nāk Tedija, — nē, kas par daudz, tas par daudz!

Dēls Ulijs, kuram pašreiz bija brīvdienas, sacīja:

—   Es Tediju būtu piesējis pie ķēdes — tad izbeigtos arī visa šī eju urbšana.

Bet tad visi kliedza:

—    Bet kā lai noklausās Tedijas kaukšanā un smilkstēšanā, kad tā būs pieķēdēta? Nē, paldies, Ulij, ja tev nekas labāks prātā neienāk!

Rātnā meita Odiņš tobrīd sēdēja pie galda un rakstīja krustmātei Kētei Hermansverderā garu, garu vēstuli, jo ar vēstuļu rakstīšanu viņa aizrāvās. Meitene tūlīt pārtrauca šo nodarbošanos, nolika visu rūpīgi un kārtīgi pie malas un izgāja pagalmā.

Viņa notupās pie Tedijas un, bēdīgi uz sunīti raudzīdamās, sacīja:

—    Nejaukā Tedij, vai tad tu nemaz negribi kļūt rātna? Tētis un māmuļa tev taču noliedza rakt ejas — nu tad rimsties! Kas tev no tā tiek? Tikai tas, ka tu vairs netiec laukā! Būsi rātna, nevis palaidnīga, un tev būs labi.

Tā runāja Odiņš. Bet Tedija, kurai šķita, ka viņu aicina pastaigāties, pielēca kājās un priecīgi ņēmās riet uz Odiņu. Šīs mājas izpalīdze Inga neteica neko, no vienas puses, tāpēc, ka viņa vispār nekad daudz nerunāja, no otras puses, tāpēc, ka, braucot iepriekšējā vakarā pēc maizes pie maiznieka, Tedija negaidīti parādījusies līdzās viņas divritenim, bet atceļā atkal nozudusi. Tāpēc, ka tā bija noticis, Inga klusēja, jo domāja, ka tādēļ dabūs rājienu.

Arī jaunākais dēls Ahims klusēja, klusēja tādēļ, ka pārāk bija aizņemts ar smilšu putras gatavošanu, kā mūsu novadā dēvē smilts un ūdens maisījumu, un gadījums ar Tediju viņu vispār neinteresēja. Bez tam viņam patika vistu medības, it sevišķi ēdienu reizēs, jo tad garlaicīgā sēdēšana pie galda vismaz uz brīdi tika pārtraukta.

Šemmela kundze, kas arī dzīvoja pie Dīceniem, nopūzdamās sacīja:

—   Ak, šie suņi! Kādreiz mums Lihterfeldē bija suns… — Un viņa sāka stāstīt notikumu par citu suni.

Vienīgi Dīcenu vecāmāte, kas vienmēr sēdēja atzveltnes krēslā pie loga uz dārzu, nepievienojās vispārējā Tedijas nosodīšanā. Viņa piesauca suni pie sevis, noglaudīja to, pakasīja aiz ausīm un sacīja:

—   Nabaga Tedij, ir gan nelādzīgi, kad vairs nevar tikt ārā, vai ne? Redzi, Tedij, es no sava krēsla vispār vairs netieku ārā, bet pie tā pierod.

Tedija neveikli nostiepās pie vecāsmātes kājām. Tad vairāk reižu skaļi nožāvājās, aizvēra acis un, nodomājusi: «Cik šī dzīve tomēr ir garlaicīga! Tā vien šķiet, ka manējie visi bez izņēmuma traki kļuvuši!» — aizmiga.

Tikmēr āpsis Fridolīns, kurš visus šos uztraukumus bija izraisījis un kura dēļ nevainīgajai Tedijai vajadzēja ciest, gulēja alas priekšā un karsēja saulē gan muguru, gan atkal vēderu. Visumā viņš bija omulīgā noskaņojumā un pārliecināts, ka dzīvokli izvēlējies sev lielisku. Līdz šim ar kokiem apaugušajā saliņā nebija rādījies ne divkājainais, ne arī suns, par lapsu nemaz nerunājot. Pēc vecās mītnes Hullerbušā viņš vairs neilgojās, bija dienas, kad viņš par to nemaz vairs nedomāja. Ar kokiem apaugusī saliņa atbilda viņa — vientuļnieka paradumiem, nekas vēl nebija traucējis viņa mieru.

Viņš, protams, bija āpsis un nekad nebūtu atzinies, ka ir apmierināts. Fridolīns tagad cepināja vēderu saulē un, ar labpatiku sajutis, ka tas ir patīkami pilns, nodomāja:

«Saknes manā dārzā kļūst sliktākas. Divkājainie, nudien, varētu vairāk papūlēties. Kolrābji ir cieti kā koks, par zirņiem vispār nevar būt runas, un maigo burkāniņu vietā tagad ir tikai nobrieduši burkāni, kurus, protams, var ēst, bet es galu galā esmu pieradis pie kaut kā labāka. Ari saldvasks nav vairs tik sulīgs kā sākumā, graudi kļuvuši miltaini. Tie arī lieliski garšo, nē, negribu tos nopelt, nekad neesmu bijis smādētājs, tomēr … Bijis es radītājs, es būtu ļāvis sulīgajiem graudiem augt blakus miltainajiem, ari zemenēm un zirņiem vajadzētu būt vienmēr pieejamiem … Bet kur nu, šai ačgārnajā pasaulē nav nekādas kārtības, cik daudz gan jācieš nevainīgam āpsim! .. .» Āpsis nožāvājās, aizlīda līdz ezermalai un iedzēra krietnu malku ūdens. Pēc tam atgriezās dzīvojamā alā un tūlīt iemiga.

Pa to laiku tēvs bija atmetis domu turēt Tediju ne- pārtraukā uzraudzībā. Toties viņam bija ienācis prātā kas cits. Viņš aizgāja uz ciemu pie kāda veca vīra, kuru visi sauca tikai par «tēvoci Leverencu». Šis tēvocis bija ievērojams ar to, ka varēja ar savu āmuru brī- num labi saskaldīt laukakmeņus un no tiem celt visstiprākos un izturīgākos mūrus.

Šis mazais, vārgais vecītis ar raupjo, grumbaino seju vispirms parasti labu brīdi staigāja ap lielu laukakmeni, kas bieži vien svēra daudzus, daudzus centnerus, un savām mazajām, bāli zilajām acīm vērīgi to nopētīja. Tad viņš ar āmuru uzsita pa kādu noteiktu vietu, piemēram, pa dzīslu vai arī tikko saredzamu plaisu. Pēc daudziem sitieniem akmens sasprāga, un tad tēvocis Leverencs apstrādāja katru gabalu atsevišķi, kamēr tie pārvērtās par šķautnainiem, taisnstūrainiem, mūrēšanai derīgiem akmeņiem.

Tā ir grūta māksla, ko ne katrs pieprot. Tēvocis bieži sacīja:

«Nevis ar spēku akmens jāsašķeļ, bet ar skatienu.»

Viņš domāja, ka akmeņus nedrīkst dauzīt, kā pagadās; no tā cilvēks tikai nogurtu, bet akmeni nekad ne- saskaldītu. Akmens vispirms vērīgi jānopēta, turklāt ar prātu, jāizdibina, kā tāds akmens radies, kur salaiduma vieta varētu būt vājāka, — un tikai tad drīkst sist.

Ar šo tēvoci, kurš būtībā jau sen baudīja savu godīgi nopelnīto vecuma atpūtu, runāja Dīcenu tēvs, un pēc šīs sarunas nākamajās dienās tēvocis sasita daudz, daudz laukakmeņu vienādos, smagos, taisnstūrainos gabalos. Strādnieks Lindenbergs un viņa palīgs Matīss ieraka akmeņus zem dārza žoga tā, ka augšējā akmens šķautne slējās tieši pret drāšu žoga apakšmalu.

Viss kopā — akmeņu vešana, skaldīšana un ierakšana — bija liels darbs un izmaksāja dārgi, bet tajā vakarā, kad tas bija paveikts, tēvs pie vakariņu galda līksmi sacīja:

— Lai nu Tedija vēlreiz mēģina izlīst pa žogapakšu ārā! Eju rakšanai un vistu medībām nu reiz pienākušas beigas.

Visi priecājās, ka Tedija vairs nevarēs grēkot, laipni runāja ar sunīti un tam par godu devās vakara pastaigā uz kokiem apaugušo saliņu un tās apkārtni. Tedija bija bezgalīgi laimīga un bez mitas mētāja akmentiņus; kolīdz tika mests jauns akmentiņš, tā akmentiņu, ko viņa bija turējusi mutē, izmeta; bet, kad neviens vairs nemeta akmentiņus, Tedija zobos satverto akmentiņu neparko negribēja atdot.

Tā viņi nonāca līdz saliņai un apgāja tai apkārt. Tā kā viņi gāja šeit jau daudzus gadus, viņi, protams, pazina katru zemes gabalu, katru krūmu, katru koku, tāpēc tūlīt arī ievēroja nogāzē pie ciema vecākā īlen- felda kartupeļu lauka jauno āpša Fridolīna alas ieeju.

Fridolīns bija noblietējis ieeju cietu kā kuļu, tāpat kā māte Fridezīnīte to darījusi. Šeit āpsis sauļojās, šeit bieži sēdēja, nodevies dziļdomīgam īgnumam, — šo ieeju, kuru dēvēja par «āpša atpūtu», nemaz nevarēja neievērot.

Pat ja Dīceni, dedzīgi sarunājoties, to nebūtu redzējuši, Tedija būtu gādājusi, lai viņi nepaietu tai garām, to nepamanījuši. Tedija, šo alu ieraudzījusi, ārkārtīgi uztraucās, vispirms apošņāja visu ieeju un tad izplūda niknās rejās.

Omulīgi izklātajā alā āpsis no negantās riešanas pamodās, veselīgi nožāvājās un nopūtās:

«Tātad arī šeit mani līdz riebumam apgrūtinās. Es jau esmu to teicis un vienmēr sacīšu: šajā ačgārnajā pasaulē mieru nekur nevar rast! Rej vien, rej, sunīt, mani tu tik viegli rokā nedabūsi!»

Fridolīns tupēja pie savas alas izejas, uzmanīgi saslējis ausis, lai tūlīt ielīstu kādā papildejā, ja suns tam tuvotos.

Taču vajadzēja paiet vēl krietnam laika sprīdim. Kad Tedija bija pietiekami izrējusies, viņa pamēģināja alā ielīst, bet tā bija par šauru. Tāpēc viņa sāka aizrautīgi rakt zemi un raka tā, ka smiltis un akmeņi pa gaisu lidoja; viņa galīgi saārdīja Fridolīna noblietēto kuļu un tīro ieeju.

Bērni kopā ar vecākiem pārsteigti skatījās uz parasti tik rāmās Tedijas mežonīgo ārdīšanos, viņi jautāja tēvam, kāpēc Tedija tā plosās un kas tā ir par alu.

Tēvs, kas visu uz pasaules zināja (bet šo un to arī » ne visai pareizi), teica bērniem:

— No zvejnieka Bruno Hāzes esmu dzirdējis, ka šeit reiz mitinājies ūdrs, kas zvejniekiem saplēsis daudz tīklu. Hāze to ar airi nositis. Droši vien tagad šajā tukšaja ala iekārtojies cits ūdrs vai ari dzīva palikusi māte. Pavērosim, ko Tedija darīs.

Pēc šī paskaidrojuma visi sekoja ar skatieniem sunim, kuram ķermeņa priekšpuse tobrīd bija pazudusi alā, bet pakaļpuse krampjaini staipījās un raustījās.

Tedija tomēr tik veikli ejas neraka kā āpsis Fridolīns. Viņa nezināja, ko darīt ar izkārpīto zemi, un gandrīz pati sevi ieraka; viņai aptrūkās gaisa, un tikai ar pūlēm viņa izkārpījās atpakaļ mīļajā dienas gaismā. Pēc tam viņa itin kā atvainodamās lūdzoši pievērsa acis skatītājiem, klusi ierējās un ar jaunu dedzību ķērās atkal pie rakšanas …

—    Sarauj, Tedij! — sauca bērni. — Noķer ūdru! — viņi sauca.

Tedija atkal līdz pusei pazuda alā, bet šoreiz iznāca ārā vēl daudz ātrāk. Kad tas bija atkārtojies jau trešo vai ceturto reizi, visiem tas likās garlaicīgi. Jau tumsa. Tedijai uzsvilpa, lai tā beidz, un, kad viņa pēc iemīļotā paraduma atkal negribēja klausīt, Odiņš satvēra nerātno suni aiz kakla saites un veda mājup.

Turp devās visi, un, kad āpsis manīja, ka ārpusē viss apklusis, viņš izlīda no alas un, īgni bārdamies, aplūkoja postījumus.

—   Te nu atkal ir redzams, — viņš bārās, — līdzko uzrodas divkājainie ar saviem suņiem, tā tūlīt tiek iznīcināts viss, kas ar tādām pūlēm padarīts. Es gribētu zināt, kāpēc tādi radījumi vispār dzīvo pasaulē? Acīmredzot tikai tāpēc, lai krietnam āpsim, kas pieticīgi un godīgi dzīvo šai pasaulē, sagādātu darbu. Tā ir aplam ačgārna pasaule, kurai nav ne jēgas, ne prāta!

Tā bubinādams, Fridolīns ķērās pie ieejas uzkopšanas. Darbs bija smags. Fridolīns noņēmās vismaz pusstundu, kamēr saveda visu kārtībā, un tad atļāvās

vēl izteikt dažu labu nosodošu piezīmi par šo ačgārno pasauli. Beigās viņš tomēr nebija nemaz tik neapmierināts ar padarīto, jo pēc suņa negantās kārpīšanās ieeja alā un līdz ar to arī sauļošanās laukumiņš bija kļuvuši plašāki.

—   Nu jā, — Fridolīns beidzot sacīja, — prātīgs āpsis pat arī visačgārnākajai pasaulei piešķir jēgu un prātu. Tagad es savā ieejā varu gulēt gan gareniski, gan šķērsām.

To pateicis, Fridolīns posās ierastajos nakts siroju- jumos pēc barības, jo nu jau bija pavisam satumsis un papilddarbs palielinājis izsalkumu. Tāpēc, daudz nekavēdamies, notiesādams tikai kādu nepiesardzīgu -vardīti, viņš devās taisni uz Dīcenu sakņu dārzu, nolēmis tur iebaudīt jo sevišķi pamatīgu maltīti.

Viņam bija paradums katru nakti izkārpīt sev eju citā vietā — viņš pats nezināja, kādēļ: laikam aiz iedzimtas piesardzības. Tomēr viņš bija ļoti izbrīnījies, kad cietie laukakmeņi neļāva viņam izkārpīties cauri. Viņš izmēģināja gan mazliet pa labi, gan mazliet pa kreisi: visur viens un tas pats!

Fridolīns atsēdās un pacēla acis kā apsūdzēdams pret tumšajām debesīm.

—    Kur skaties, visur ir jauninājumi! — viņš noteica. — Manu alu saposta nožēlojams suns, un šo jauko žogu cilvēki sagandējuši ar nožēlojamiem akmeņiem, no kuriem bez tam dveš divkājaino smaka! Vai šī pasaule jau tā nav ļauna diezgan, ka tā vēl jāpārtaisa ar jauninājumiem, kas nav nekas cits kā tikai ļaunumi?

Pēc tam kad āpsis bija devis jūtām vaļu, viņš atkal atgriezās pie žoga un vēlreiz pārbaudīja stāvokli. Viņš izdibināja, ka ir iespējams bez sevišķām grūtībām pa- rakties zem akmeņiem, un to arī darīja. Uzmanīgi rak- damies, viņš akmeņus izkustināja, divi apgāzās, un pa

radušos spraugu viņš ielīda dārzā. Šeit viņš pamielojās tik pamatīgi, kā bija apņēmies, un tad, izkārpījis otru caurumu, devās uz tīrumu pie saldvaska, kur nodarīja ievērojamus postījumus. Pēc tam, labi paēdis, viņš posās uz mājām, pa ceļam izmezdams nelielus līkumus gan pa kreisi, gan pa labi, lai izrevidētu peļu alu vai ezermalā pameklētu tārpus un gliemežus. Kaut gan Fridolīns atgriezās mājās laicīgi, vēders bija līdz malām piepildīts, un tas viņu apmierināja.

Mazāk apmierināts nākamajā rītā bija Dīcenu tēvs. Divi no nesen iemūrētajiem laukakmeņiem gulēja izraktajā bedrē, un atkal zem drāšu pinuma bija ierīkota eja!

—   Tas patiesi ir kaut kas neiespējams! — sacīja tēvs, lai gan paša acīm redzēja, ka tas ir pilnīgi iespējams.

Kādu brīdi viņš domīgi pastāvēja, pieri grumbās savilcis, apakšlūpu košļādams.

—   Taču Tedija tā šoreiz nav bijusi, — viņš beidzot atzina.

Tēvs noteikti zināja, ka Tedija pēc pastaigas iepriekšējās dienas vakarā kopā ar visiem ienāca mājā un no tā brīža nebija ārā izgājusi.

Pēc brīža tēvs piebilda:

—   Tad arī pirms tam tā nebūs bijusi Tedija.

Tēvs turklāt neizjūta ne mazāko nožēlu par nepatiesi nosodīto šuneli. Viņa domas nemaz nekavējās pie Tedijas. Tēvs gudroja, kāds dzīvnieks gan būtu varējis izrakt šādu eju. Ciema suns? Lapsa? Varbūt cauna?

Visi šie pieņēmumi tika atkal noraidīti, radās arvien jauni iebildumi. Tas, ka racējs varētu būt āpsis, tēvam neienāca prātā; āpši ir samērā reti dzīvnieki, un cilvēki nedabū tos bieži redzēt. Tēvs nekad nebija dzirdējis, ka šajā apvidū mitinātos āpši, turklāt šajā pussalā, kur nebija meža. Tā kā viņš acumirkli nevarēja izlemt jautājumu par ļaundari, tēvs nolēma apstaigāt visu žogmali, lai paskatītos, vai nav redzamas vēl kādas ejas. Tīruma pusē viņš atrada otru! Te tev nu bija, viss smagais darbs bija veltīgs; noslēpumainais, bezkaunīgais dzīvnieks bija aizmetis smagos akmeņus kā vieglus koka klucīšus. Tēvs jutās apkaunots, viņš taču bija lepojies, ka ar savu darbu beidzot nodibinājis kārtību, un nu tas neko nebija līdzējis!

Viņš jau grasījās iet prom, gudrodams, kā lai ģimenei pie brokastu galda pavēsta jaunās likstas. Bet tad zvirbuļu čivināšana un lidināšanās pievērsa viņa uz- "manību tīrumam.

Kukurūza, patiesi! Kukurūzas graudi sāka jau nogatavoties, un šis nekam nederīgais zvirbuļu bars to bija pamanījis ātrāk par saimnieku. Nu pienācis pēdējais laiks, lai ietu uz lauka un ar mazkalibra šauteni iedzītu šai bandai bailes. Tēvs ļāva skatienam slīdēt pār garum garo kukurūzas lauku. Lapas jau kalta, to galotnes un malas dzeltēja, gaišo, sulīgo zaļumu bija nomainījis tumšais, sarkanbrūnām svītrām cauraustais zaļums.

Kukurūza bija viesusi visbrīnišķīgākās cerības, tā krietni bija pārsniegusi cilvēka augumu, un tomēr lauka kopskats tēvu neiepriecināja. Šeit pašā priekšā kukurūzas stiebri pilnām vālītēm slējās ciešās rindās, bet gabaliņu tālāk laukums tomēr izskatījās parets un patukšs. Apkaplējot kukurūza nelikās tik reta, tad netrūka neviena stāda, bet tagad …

Tēvs soļoja gar kukurūzas lauku. Tad pēkšņi viņš izspraucās cauri augstajiem stiebriem. Šeit pavērās vesels nopostīts laukums istabas lielumā, un visi stādi tur bija nogāzti. Tie gulēja zemē savītuši, sakaltuši un novārtīti…

Vispirms tēvs nodomāja, ka vainīgi kādi nekrietni cilvēki. Viņš pacēla vienu vālīti no zemes un ieraudzīja apgrauzto galotni… Viņš gāja aizvien tālāk prom pa lauku, un, jo vairāk attālinājās no mājām, jo plašāka bija postījumu josla, bezjēdzīga izaugušo stādu izšķiešana. Tēva sirdi pārņēma dusmas un skumjas; viņam būtu gandrīz labāk paticis, ja ļaunie cilvēki būtu novākuši visu lauku nekā atstājuši zemē guļam vērtīgo barību, tik nožēlojami sakaltušu un sabojātu. Tēvs gāja aizvien tālāk un atklāja aizvien lielākus postījumus — gandrīz puse lauka jau bija iznīcināta; viņš gudroja, kurš dzīvnieks gan būtu varējis nodarīt šādus postījumus. No valga norāvusies govs? Aitas?

Viņš nespēja uzminēt. Tad tēvam ienāca prātā ejas zem žoga, un, gluži dabiski, viņš tās piedēvēja šim kaitīgajam dzīvniekam, bet, kā sauc dzīvnieku, viņš vēl nevarēja iedomāties. Tā palika viņam mīkla.

Viņš aizstaigāja līdz mājām un pateica abiem strādniekiem Lindenbergam un Matīsam, lai brauc ar ķerrām un dakšām uz kukurūzas lauku. Viņš taču nevarēja postījumu tur tā atstāt, varbūt kukurūzas salmus vēl varēja izmantot par pakaišiem un vālītes izbarot vistām. Pats viņš aizgāja puišiem līdzi uz lauka, lai dotu vajadzīgos norādījumus.

Strādnieks Lindenbergs, kas bija tāds miegains un mazliet nenovīdīgs, ieraudzījis postījumus, pasmīnēja un sacīja:

—    Tātad tomēr! Es jau kādu laiku brīnījos, ka viss tik ilgi rit labi. Bet nu tas noticis!

Tēvs sapīcis atbildēja:

—    Kas tā par muļķīgu runāšanu, Lindenberg! Kāpēc jūs vēl smīnat, redzot skaisto kukurūzu nopostītu? Kas noticis?

—   Jā, saimniek, — Lindenbergs atbildēja, pakausi kasīdams, — mēs, karvicieši, senāk visi mazliet sējām kukurūzu, bet, kad ieviesās āpši, kā šeit, mēs to vairs nedarījām. Pēdējos gados āpši nerādījās, laikam mežsargs tos bija iznīdējis, bet tagad atkal kāds uzradies . ..

Tēvs šai garajā un plašajā runāšanā vairs neklausījās. Viņš steidzīgi izrīkoja vīrus un tad devās uz māju, kur viņu jau gaidīja ar brokastu kafiju. Kluss un domīgs viņš apsēdās pie galda; viņš ēda un dzēra, nemaz to neapzinādamies. Domās viņš joprojām kavējās pie āpša, — ak vai, kā tas viņam pašam nebija ienācis prātā! Āpsis kukurūzas laukā un tas pats āpsis -dārzā, kāds ļaundaris! Tūlīt pēc brokastīm viņš paskatīsies «Brēmā», kā tāds nekrietns dzīvnieks apkarojams.

Pārējie klusēdami noraudzījās šoreiz tik nerunīgajā tēvā, neviens īsti neiedrošinādamies traucēt viņa domu gaitu. Beidzot Odiņš neizturējis sacīja:

—   Tēt, žogā ir atkal eja, divi no lielajiem, smagajiem akmeņiem ir apgāzti.

Bet māte steidzīgi piebilda:

—    Šoreiz to noteikti nav izdarījusi Tedija!

Tēvs pacēla galvu un paskatījās visapkārt. Viņa skatienā it kā bija jaušams uzvaras prieks, kad viņš teica:

—   Nav jau tikai viena eja,,bet gan divas ejas žogā! Puse mūsu kukurūzas ir apēsta. Tagad es beidzot zinu, kas ir šis kaitnieks. Bērni, mums ir āpsis.

—   Āpsis? — visi izbrīnījušies iesaucās. — Patiešām āpsis?

—   Jā, — atbildēja tēvs. — Neģēlīgs, nelietīgs āpsis ir visa šī posta un nemiera vaininieks. Un es jums šeit atklāti paziņoju: šo āpsi mēs vajāsim un apkarosim ar visiem iespējamiem līdzekļiem, kamēr vien viņš aiz- muks vai tiks iznīcināts!

Pie pēdējiem vārdiem tēvs nevilšus piecēlās un mirdzošām acīm paraudzījās visapkārt. Tad, visiem aizgrābtībā klusējot, viņš atkal atsēdās.

Dīceni āpsim Fridolīnam bija pieteikuši karu!

SESTĀ NODAĻA

KARA PADOME UN GATAVOŠANĀS KARAM.

ODIŅŠ DODAS PASTAIGĀ, IZSTĀJAS NO KAROTĀJU PULKA UN KĻŪST

PAR FRIDOLĪNA SABIEDROTO

grib karot pret ienaidnieku, tad jāpazīst galvenokārt viņa ieradumi un vājības, jo sevišķi vājības, jo tām jāuzbrūk vispirms. Pēc brokastīm tēvs un bērni sēdēja istabā pie biezā sējuma «Zīdītāji» no «Brēma dzīvnieku pasaules», un tēvs balsī lasīja, ko vecais Brēms zināja pastāstīt par šo dzīvnieku.

Viņi dabūja zināt, ka āpsis dzīvo kā vientuļnieks un ir liels īgņa, ka tas naktīs meklē barību, turklāt ievērojot lielu piesardzību. Bija pieminēta arī viņa lēnā gaita, kā arī patika skaidrā laikā sauļoties alas priekšā. Kad viņi uzzināja, ar kādu rūpību āpši iekārto savas alas, visi vienbalsīgi iesaucās:

— Tad jau laikam alā uz saliņas mitinās nevis ūdrs, bet āpsis — mūsu āpsis!

Uzskaitot barību, no kuras āpsis pārtiek, par kukurūzu nekas nebija minēts, bet tēvs izskaidroja, ka tajos laikos, kad Brēma tēvs rakstīja «Dzīvnieku pasauli», Vācijā kukurūzu vēl neaudzēja. Šo dienvid- zemju augu pielāgoja Viduseiropas apstākļiem daudz vēlāk, un tikai nesen to vispār sāka kultivēt uz lauka. Brēma laikā āpši kukurūzu tātad vēl nemaz nepazina.

Sevišķi vērīgi, protams, visi ieklausījās, kad bija runa par to, kādā veidā āpsis nomedījams. Šim dzīvniekam varēja uzglūnēt rītausmā, kad tas atgriežas no barības meklēšanas, un tad nošaut ar lodi. Šī iespēja Dīceniem atkrita, jo tēvam nebija ložu bises un viņš vispār nedrīkstēja Karvicā medīt. To drīkstēja tikai medību inspektors Frīzike un viņa priekšnieks.

Apsi noķert varēja arī slazdā. Kad tēvs izlasīja šos

vārdus, viņa acis iemirdzējās, jo viņš atcerējās, ka bēniņos atrodas vecs, pussarūsējis iepriekšējā īpašnieka slazds. Tēvs to pateica bērniem, un viņi visi nolēma vēl tajā pašā vakarā šo slazdu uzstādīt zem žoga vienā no ejām, ko āpsis bija izkārpījis iepriekšēja nakti. Āpsi varēja izdzīt no mitekļa, uzrīdot suņus vai atrokot alu. Lai gan ar suni viņi bija nesekmīgi izmēģinājušies iepriekšējā vakarā, tomēr nolēma šodien vēlreiz pamēģināt izdzīt āpsi ar Tedijas palīdzību.

Domu — piesaistīt kā papildspēku citus ciema suņus — noraidīja. Eja iepriekšējā dienā Tedijai vien bija pārāk šaura. Viņi nolēma rūpīgi pārmeklēt nogāzi, vai tur nav atrodamas vēl papildizejas: pēc Brēma tēva stāstījuma, katra kārtīga āpša mājoklī vajadzēja būt tādām ejām, — varbūt kāda no tām būs platāka un Tedijai vieglāk pieejama.

Tēvs un bērni tīksminājās, jau iedomājoties vien, kā Tedijas iztramdītais āpsis izskries no alas un lēnās gaitas dēļ tiks viegli noķerts. Spriežot pēc Brēma tēva, ar spēcīgu sitienu pa degunu pietiek, lai āpsi nogalinātu. Viņi izlēma šajā ekspedīcijā paņemt līdz spēcīgas nūjas, un Ulijam uzdeva tādas sagādāt. Taču atrakt alu nebija nemaz tik vienkārši, jo, spriežot pēc ejas, pašai alai vajadzēja atrasties zem ciema vecākā īlenfelda lauka, un šī vīra kartupeļu laukā taču bez atļaujas nedrīkstēja izdarīt lielākus rakumus. Prasīt šādu atļauju tēvs negribēja: starp tēvu un ciema vecāko valdīja diezgan saspīlētas attiecības.

Beidzot vecais Brēms pieminēja vēl vienu paņēmienu — noķert āpsi ziemas miega laikā. Pats Brēms šo metodi uzskatīja par barbarisku, un doma — pārvērst omulīgo āpša ziemas mitekli par viņa kapu —, šī doma patiešām bija tik riebīga, ka visi Dīceni to noraidīja, par spīti lielajai karošanas sajūsmai.

Beigās Brēms vēl pastāstīja, kā var izmantot nomedīto āpsi. No āpša spalvas varot izgatavot sukas, biezos taukus izkausēt un lietot ierīvēšanai, jo tie, pēc vecu ļaužu ticējumiem, palīdzot pret krūšu kaitēm, gaļa esot saldāka par cūkgaļu.

Pēc tam tēvs atnesa savu no āpša spalvas darināto skujamo otu skaistā baltpelēcīgi brūnganā krāsā, un visi to apbrīnoja, tāpat kā apbrīnoja, cik ota ir mīksta, lai gan Brēms rakstīja, ka āpša spalvas esot cietas kā sari. Bērni apšaubīja, ko Brēms bija teicis par gaļu, jo viņi vēl nekad nebija pamanījuši, ka cūkgaļa ir salda.

Tie bija sīkumi. Gan jau redzēs, ko viņi darīs ar nomedīto āpsi, — vispirms pret to bija jādodas karā. Uzbrukt āpša miteklim nolēma vēlu pēcpusdienā, un tad katrs devās pie sava darba. Tēvs pārliecinājās, ka kukurūzas lauks ir apkopts, un tas, lai gan patukšs, tomēr izskatījās kārtīgs. Dīvaini gan, bet lēmums uzsākt karu pret āpsi remdināja bēdas par nopostīto lauku. Pārliecība, ka zaudējumi turpmāk nekļūs lielāki, vērta skumjo ainu panesamāku. Tēvs aši apgriezās, iegāja savā istabā un apsēdās pie rakstu darbiem.

Dēls Ulijs savukārt aizgāja uz malkas laukumu, lai sagatavotu koka nūjas pirmajam karagājienam. Tā kā sitienam pa degunu vajadzēja būt spēcīgam, arī nūjām, drīzāk gan pamatīgām rungām, vajadzēja būt spēcīgām. Pēc neilgas meklēšanas dēls nolēma ņemt vecus mietus, kas pussatrupuši gulēja laukumā un bija domāti saskaldīšanai malkā. Tie bija krietna vīra rokas resnumā. Zēns nozāģēja no katra pa gabalam un tad no tiem izraudzījās trīs: vienu sev, vienu māsai Odiņam un vienu tēvam.

Par māti nekas nav stāstāms, jo viņa, kā jau sieviete, nepiedalījās ne kara padomē, ne arī palīdzēja gatavoties karagājienam, viņa atradās virtuvē un nodarbojās ar pusdienu gatavošanu. •

Par mazo Ahimu tāpat nav nekā ko stāstīt. Kad puisēns bija apbrīnojis āpša attēlu Brēma grāmatā un nosaucis zvēriņu par «jocīgu suni», viņš aizlavījās uz smilšu kaudzi pagalmā. Pēc tam ratos, kas atbrauca pēc piena kannām, neviena nepamanīts, viņš aizlaidās prom uz ciemu. Zēnam karš vēl neko nenozīmēja, viņš domāja tikai par rotaļām kopā ar ciema puikām.

Toties Odiņam domas par āpsi neizdevās atvairīt. Viņa ļoti labi atcerējās — Brēms bija rakstījis, ka āpšiem patīk sildīties saulē. Viņa zināja arī, ka veiklam medniekam nav pārmērīgi grūti nepamanītam novērot āpsi šādas sauļošanās laikā. Vajadzēja tikai piesardzīgi pielavīties klāt, — kā tas izdarāms, to viņa zi- jiāja no Kārļa Maija darbiem; svarīgi bija noteikt vēja virzienu. Vajadzēja pielavīties pie alas no aizvēja puses, lai vējš neuzpūstu āpsim cilvēka smaku.

Odiņš domāja gan šā, un Odiņš domāja gan tā: cik labprāt viņa kaut reizīti redzētu dzīvnieku, kam pieteikts karš. Būdama, kā jau minēts, izcili paklausīgs bērns, viņa, protams, apsvēra, vai vispār drīkstēja tā piepeši doties uz āpša mītni. Viņa atcerējās, ka nekas netika teikts par to, un nolēma to izdarīt; iegājusi virtuvē, viņa jautāja mātei:

—   Vai es drīkstu mazliet pastaigāties, vai arī tev vēl kas mazliet jāpalīdz?

—    Protams, vari pastaigāties, — māte atbildēja. — Pusdienas šodien ir pavisam vienkāršas; gan man palīdzēs Šemmela kundze un-Inga. Ej vien — saulīte tik jauki spīd.

—   Paldies, — Odiņš rātni atbildēja. Viņa uz mirkli apstājās un jautāja: — Kas šodien būs pusdienās?

—    Cepti skursteņslaucītāji! — iesaucās māte, jo šādu prašņāšanu viņa nevarēja ciest. — Taisies, ka tieci no virtuves laukā, ziņkārīgā jaunkundze!

—    Piedod man, lūdzu, — sacīja Odiņš, juzdamās

vainīga, un izgāja no virtuves. Viņa jutās apbēdināta, ka sadusmojusi māti, kas tikko bija ļāvusi viņai pastaigāties, un cieši apņēmās iznīdēt sevī šo neglīto īpašību — ziņkārību. Vēl līdz ziemas svētkiem viņai noteikti jākļūst par priekšzīmīgu meiteni, to viņa bija cieši apņēmusies.

Pagalmā Tedija, kas aizvien gribēja skriet līdzi, protams, grasījās tūlīt Odiņam piebiedroties, bet Odiņam šajā slepenajā gājienā, lai izpētītu āpsi, Tedija nekādā ziņā nederēja. Viņai izdevās Tediju ievilināt ogļu pagrabā un aši aizcirst durvis.

«Jā, smilksti vien!» nodomāja Odiņš un izgāja no pagalma.

Cauri drāšu žogam viņa redzēja brāli Uliju, kas zāģēja rungas. Ulijs uzsauca:

—• Kur tu iesi, Odiņ?

— Plūkt ceptus skursteņslaucītājus! — Odiņš atbildēja un aizgāja, nepiegriezdama ne mazāko uzmanību brāļa nelaipnajiem vārdiem. Ejot uz saliņu, viņa pūlējās likt pēdas pareizi, turēties taisni un nevicināt rokas kā akas vindas. Turklāt no visas sirds viņa vēlējās ieraudzīt āpsi.

Tai laikā, kad Odiņš Dīcena devās izpētīt apkārtni, āpsis Fridolīns savā alā pamodās. Pat šai pazemes miteklī, gandrīz divu metru dziļumā, viņš manīja, ka ārā ir silts un spīd saule. Viņš izgorījās un izstaipījās, pāris reižu nožāvājās, nošķaudījās un mazliet no- žagojās. Tas viņam atgādināja iepriekšējās nakts gardo maltīti, pēc kuras vajadzēja krietni nodzerties. Viņam ienāca arī prātā, ka tagad sauļošanās vieta ir lielāka un ērtāka. Viņš pāris reižu nošņācās, nožago- jās skaļāk un sevī noteica: «Jā, jā, šajā pasaulē gan nekā cita nav kā tikai darbs! Nu man atkal vajag dzert un sildīt kažoku, nevis mierīgi gulēt. Es jau saku: ko tas viss dod …»

Bet pagāja vēl labs brīdis, iekams āpsis beidza omulīgo gorīšanos un staipīšanos, ko viņš, protams, arī uzskatīja par darbu, un izgāja no savas guļam- telpas. Tā kā viņš tomēr gribēja padzerties, viņš neizvēlējās vis kraujo eju, kas veda augšup uz sauļošanās vietu, bet gan slīpo papildeju, kas beidzās starp akmeņiem pie ezera. Šo papildeju, kuru viņš nebija lietojis dažas dienas, tikmēr par mītni bija izvēlējies sevišķi trekns krupis. Fridolīns satvēra to, pirms tas bija paspējis izdarīt pirmos trīs lēcienus, un norija.

— Cik tas daudz darba prasa, — viņš nopūzdamies sacīja, — lai tikai mazliet uzturētu kārtībā dzīvokli, jā, ko tur teikt! Kā redzams, būs jānododas lielajai tīrīšanai un jāizrevidē arī pārējās ejas. Tā gan, tā gan, par to, ka man trūktu čakluma, visu dzīvnieku radītājs nu gan nevarētu žēloties! Esmu ar mieru saderēt, ka visčaklākais āpsis esmu es. Nonācis pie labi noslēptās papildizejas, viņš brīdi klusi pasēdēja, iekams iedrošinājās iziet laukā. Viņš pavērsa ausis uz visām pusēm, lai tās uztvertu jebkuru skaņu, deguns ošņājot kustējās, bet to nenomāca nekāda smaka, un neviena aplama skaņa netraucēja,vasaras mieru. Beidzot viņš iznāca ārā; ezera krastā sēdēdams, vēl apskatījās visapkārt un tad nolēma ar baudu padzerties; viņš dzēra ilgi sīkiem malkiem.

Ezermalā viņš atkal klusi patupēja. Viņš domāja, vai tagad uzsākt lielo tīrīšanu, tas ir, vai izlīst cauri visām papildejām, vai arī varbūt labāk doties tieši augšā pa nogāzi un atgulties iemīļotajā sauļošanās vietā. Viņš nolēma, ka šajā pēcpusdienā jau diezgan strādājis, un lēnām un neveikli kāpa pa nogāzi augšā.

Nonācis līdz alas ieejai, viņš tūlīt atgūlās uz muguras, pagriezis vēderu pret sauli.

«Aukstais ūdens manā vēderā tā sasils visātrāk,» viņš nodomāja un omulīgi šurp un turp šūpojās. Saule patiešām sildīja brīnišķīgi, turklāt šī vieta pēc suņa kārpīšanās bija kļuvusi dziļāka un līdz ar to vairāk aizsargāta no vēja, — šī nudien bija īsti omulīga vieta.

«Cik daudz gan jānopūlas, lai tādu krupi apēstu priekšpusdienā,» nosprieda Fridolīns, un varbūt domas par šo piepūli lika āpsim tūlīt aizmigt. Viņam patiešām bija ļoti nepieciešama atpūta.

Taču dzīvniekiem ir ausis, kas dzird arī miegā: Fridolīns pēkšņi pamodās. Klusi, kā jau āpsis, viņš gulēja mīļajā saulītē, bet ausis viņam grozījās uz visām pusēm, un, ciktāl vien iedobums, kurā viņš gulēja, ļāva, viņš meta aizdomu pilnus skatienus apkārtnei.

Tomēr ausis nevēstīja āpsim neko aizdomīgu, gaiss sanēja saules siltumā; sanoņu izraisīja tūkstoškārtīgas kukaiņu spārnu vēdas; mušas viendienes, odi, kamenes un bites gaisā dejoja, plivinājās, lidoja. Lejā čaloja ezers, liegi šalca meldri, gaiss bija rāms…

Nē, nekas aizdomīgs nebija dzirdams …

Bet acis, acis! Vai tad kokam tur pretī nevajadzēja būt baltam? Tagad tas bija sarkans, vismaz apakšdaļā. Turklāt tas bija kļuvis arī resnāks! Un Fridolīns gaisā samanīja pretīgo divkājaiņu smaku…

Tāpēc varēja gandrīz droši teikt — kamēr viņš bija gulējis, tuvumā parādījies naidnieks. Āpsis tomēr nekustēdamies gulēja uz muguras, ķepas pievilcis pie vēdera. Kā jau tas piemita viņam no dzimšanas un kā tas no seniem laikiem piemitis visiem āpšiem, viņš, sastopoties ar briesmām, vispirms izlikās beigts, it kā zinādams, ka augstsirdīgs pretinieks beigtam ienaidniekam nekā nedarīs. Ar katru nervu šķiedriņu Fridolīns sekoja visam, kas notika, katrs muskulis bija saspringts: āpsis bija gatavs, ienaidniekam tikai pakustoties, ieripot alā un līdz ar to arī drošībā.

Odiņš sarkanajā kleitiņā tomēr stāvēja pie bērza un pat nedomāja pakustēties. Elpu aizturējusi, nekustē- dāmās viņa sajūsmināta skatījās uz dzīvnieku, kas tur tik jokaini gulēja saulē. Ne Šeterhends, ne Vinetū nebūtu pielavījies uzmanīgāk kā Odiņš. Viņa vairs nedomāja par to, ka jāliek pēdas pareizi un jāturas taisni, bet ievēroja katru akmentiņu un sargājās uzkāpt uz sakaltušas lapas.

Viņa bija pienākusi pavisam tuvu āpsim; sperdama solīti pēc solīša, viņa redzēja, ka āpsis guļ, un vairs neuzdrošinājās virzīties tuvāk, baidīdamās āpsi pamodināt. Sirds viņai briesmīgi pukstēja un ceļi ļodzījās. Varbūt viņa nekad savā mūžā vēl nebija tā uztraukusies, jo satraukums pirms dāvanu saņemšanas ziemas svētkos bija pavisam citāds.

Lai arī cik klusi viņa atspiedās pret bērzu, neliels troksnītis tomēr atskanēja. Viņa tūlīt saprata, ka āpsis pamodīsies. Pār āpša ķermeni pārskrēja trīsas, klusi, bet spēcīgi iedrebējās apaļais vēders, pēc tam atvērās acis un sakustējās arī ausis.

Āpsis Odiņam šķita jocīgs, pavisam citāds, nekā viņa to bija iedomājusies pēc attēla Brēma grāmatā, un arī pavisam citāds, nekā viņa bija iedomājusies plēsīgu zvēru. Spalvojums un garenais purns, baltā galva ar melnajām svītrām un garais, snuķveidīgais deguns, tas viss saskanēja, tomēr viņa bija iedomājusies āpsi pavisam citādu, tas nemaz neizskatījās tik plēsīgs, šis āpsis! Gulēdams tur ar pierautām kājām, dzīvnieks izskatījās ērmīgs un drīzāk nožēlojams, itin kā večuks, kuram grūti tikt pašam ar sevi galā un kuram jāpalīdz.

Pēkšņi Odiņam iešāvās prātā cilvēki, kuri nogalina zvēriņu, kamēr tas guļ ziemas miegu; meitene cieši saknieba lūpas un sarauca pieri: tiem vajadzēja būt ļoti ļauniem cilvēkiem, kas varēja to izdarīt! Ja Odiņam tagad rokā būtu bijis akmens dūres lielumā un viņa būtu pārliecināta, ka ar šo akmeni trāpīs āpsim tieši pa degunu un to nonāvēs, — viņa akmeni nemūžam nebūtu metusi.

Nekāda nozīme nebija ne ejām žogā, ne vistu trenkāšanai, ne nopostītajam kukurūzas laukam. Odiņam ar šo brīdi karš bija beidzies. Viņai ne prātā nenāca šo mazo večuku nogalināt un kopā ar pārējiem ēst tā gaļu, kaut arī tā būtu simtreiz saldāka par cūkas gaļu!

Tāds mazs jocīgs radījums, viņš taču nemaz nezināja, kādus postījumus nodarījis; viņš pat nezināja, ka viņam pieteikts karš. Viņš taču bija pavisam miermīlīgs radījums, īsts Fridolīns. Fridolīns bija lielisks vārds šim dzīvniekam, kas turklāt bija daudz mazāks, nekā Odiņš iedomājies. Nē, ari viņa pateiks tēvam, ka šajā karā nepiedalīsies, lai lielais brālis Ulijs par šo mīkstčaulīgo jūtelību zobojas, cik grib. Un viņa parūpēsies, lai Tedija nekad netiktu pie šīs alas; arī Odiņam šī iedobtā un noblietētā sauļošanās vieta šķita ļoti glīta. Tedijas rakņāšanās āpsim noteikti bija sagādājusi daudz darba, lai savestu visu kārtībā.

Nabaga radījums. Droši vien ir grūti dzīvot vienam pasaulē, bez tēva un mātes, kad draud visādas briesmas un tagad vēl uzbrukums no Dīceniem.

Kā lai nekļūst īdzīgs, rakstīja Brēms. Odiņš ļoti labi varēja iztēloties, cik sliktā omā būtu viņa pati, ja vajadzētu dzīvot vienmēr vienai un ikviens cilvēks un ikviens dzīvnieks varētu izārdīt viņas jauko, mazo istabiņu! Nē, viņa sev sacīja, viņa gribēja ne tikvien izstāties no Dīcenu kara ar āpsi, bet kļūt pat par āpša sabiedroto un cik vien iespējams palīdzēt tam. Viņa vēl nezināja, kā varētu palīdzēt, bet gan jau viņai kaut kas iešausies prātā.

Vislabākais, ja viņa varētu ar āpsi sarunāties.

«Mīļo Fridolīn,» viņa tam sacītu, «tētis uz tevi ir šausmīgi noskaities par to, ka tu nopostīji visu mūsu kukurūzu un pastāvīgi roc ejas zem žogiem, nu viņš pieteicis tev karu. Es tev iesaku pārcelties uz citurieni,, sameklēt vietu, kur tētis nevar tev tikt klāt, jo, kad viņš ir pārskaities, tev noteikti nekas labs nav gaidāms. Ir taču daudz vietu pasaulē, kur tu varētu dzīvot klusāk un mierīgāk, un, ja tev katrā ziņā jāēd kukurūza,, izvēlies lielu muižas lauku, kur tavu mazumiņu nemaz, nejustu, nevis mūsu mazo lauciņu. Tātad posies tik prom, Fridolīn, es tiešām tev dodu labu padomu.»

Diemžēl visa šī runāšana neko nebūtu līdzējusi, jo āpsis neprata ne vārda divkājiski. Fridolīns gan būtu zinājis, ko atbildēt, ja būtu sapratis Odiņu; viņš, piemēram, būtu teicis, ka šis apvidus pēdējās divdesmit: četrās stundās viņam licies vismiermīlīgākais visā pa- "saulē un smirdošās lapsas, tādas kā Izolīte, viņam šķitušas vēl briesmīgākas nekā cilvēki ar saviem suņiem.

Tomēr šāda saruna abiem neiznāca, jo Odiņš un āpsis nekādi nevarēja saprasties. Tā viņi labu laiku gandrīz nekustēdamies atradās viens otram tuvumā; viņi raudzījās viens otram acīs, un Odiņam no āpša skatiena, no šīm saltajām, svešādajām acīm, kļuva pavisam savādi. Tik sveši uzlūkojis viņu vēl nebija neviens viņas mūžā. Mājas dzīvnieki — suns, govs,, cūkas viņu uzlūkoja pavisam citādi, tomēr jādomā, ka šie dzīvnieki bija vairāk pieraduši pie cilvēka, tāpēc tie uz viņu vairs neskatījās tik svešādām acīm kā āpsis.

Nav zināms, cik ilgi viņi abi būtu tik klusi izturējušies viens pret otru, meitene un āpsis, jo neviens neiedrošinājās pakustēties pirmais, un, kaut arī Odiņam kaut kas klepum līdzīgs kairināja rīkli, viņa šo kairinājumu pārvarēja varonīgi, bet sasprindzinājums atslāba pavisam citādā veidā …

Pēkšņi kā lielgabala lode Odiņam pa pēdām šāvās kaucošs radījums, ko veidoja miesa, āda un spalvas, — tā, protams, bija Tedija, kuru Inga bija izlaidusi no ogļu pagraba ārā un kurai nekas steidzamāks nebija darāms kā ar nelielu nokavēšanos pievienoties Odiņa pastaigai. Priecīgi smilkstēdams, suns lēkāja ap Odiņu, bet āpsis saīdzis izgrūda šņācienu, kas izklausījās tā: «Te tev nu bija! Tieši kā es domāju!» Viņš ieripoja alā un pazuda no redzesloka. Taču Tedija, kas bija sadzirdējusi šņācienu un sajutusi āpša smaku, aiz- lēkšoja no savas pavēlnieces un tūlīt atradās pie ieejas alā. Suns īsi un nikni rēja un sāka mežonīgi rakāties. •Odiņš piesteidzās pie suņa, grasīdamās satvert to aiz kakla saites, bet tā jau bija pazudusi pazemē kopā ar kaklu un galvu. Tāpēc Odiņš abām rokām saķēra vislabāko āķi, kāds sunim ir, proti, asti, sašutusi vilka suni aiz tās un kliedza:

—   Vai tu liksies mierā ar savu rakšanu, nejaukā Tedija? Fridolīns tev nekā nav nodarījis, tāpēc, lūdzama, neaiztiec viņa mitekli, vai saproti?

Pēc tik spēcīgas vilkšanas Tedijai rakņāšanu beidzot vajadzēja pārtraukt. Pavisam pārsteigta, smiltīs novārtītu galvu viņa iznāca laukā no tumsas, jautājoši skatīdamās uz savu pavēlnieci: kas tad atkal lēcies? Vakar viņu mudināja dūšīgi kašāt, bet nu viņa nedrīkstēja to darīt. Ej nu saproti šos cilvēkus!

Odiņš satvēra Tediju aiz kakla saites un aizveda viņu no Fridolīna alas prom. Meitene nelaida suni ātrāk vaļā, kamēr viņi abi nebija pāri tiltam, kas veda uz saliņu, un visu atlikušo ceļa posmu viņa drošības labad nepārtraukti mētāja akmentiņus, lai tikai Tedijai neienāktu prātā atgriezties pie Fridolīna alas. Tā Odiņš pierādīja pirmo reizi, ka viņa ir uzticams Fridolīna sabiedrotais.

Tai dienā Odiņa dialogs ar tēvu pie pusdienu galda pārsteidza visus piederīgos. Viņa to uzsāka ar paziņojumu:

—    Vai zini, tēt, es esmu visu pārdomājusi, karagājienā pret āpsi es nepiedalīšos.

—   Ak tā? — tēvs jautāja un uzmeta pārsteigtu skatienu savai vecākajai un vienīgajai meitai. — Un kādēļ tu savu šī rīta lēmumu tik pēkšņi esi grozījusi?

—   Tāpēc, — atbildēja Odiņš, — ka es redzēju āpsi alas priekšā sauļojamies, un pret šo jocīgo, mazo dzīvnieku drīzāk vajadzētu izturēties ar līdzjūtību. Āpsis izskatās pavisam miermīlīgs, tāpēc es viņu nosaucu par Fridolīnu.

—   Ak tā! — tēvs sacīja, tikai šoreiz nevis jautādams, bet gan vairāk skaizdamies. — Saki man, lūdzu, — vai tikai tu priekšpusdienā nebiji saulē aizmigusi un visu to sapņojusi? Kur tu redzēji āpsi?

—   Iedobumā pie viņa alas! — Odiņš mierīgi pastāstīja, kaut arī vaigi viņai tumši pietvīka. — Es tur aizstaigāju.

—    Ak tā!!! — tēvs iesaucās trešo reizi, bet šoreiz jau draudoši. — Un kas tev atļāva iet līdz āpša alai, vīzdegunīgā meitene? Tagad tu droši vien āpsi aizbaidīji un no mūsu pēcpusdienas ekspedīcijas laikam nekas neiznāks!

—   Māmiņa man atļāva pastaigāties, — Odiņš paskaidroja. — Es viņai tikai neteicu, ka došos uz āpša alu. Aizej arī tu, tēt, rīt priekšpusdienā uz āpša alu. Ja redzēsi viņu saulē guļam, arī tu pamanīsi, ka tas ir ļoti jauks dzīvnieks, īsts Fridolīns. Vismaz es, tēt, esmu kļuvusi viņa sabiedrotā. Tu, Ulij, nemaz tā ne- ņirdz, es palīdzēšu āpsim, cik-vien varēšu!

—   Ej tu ar savu Fridolīnu! — tēvs sašutis noteica. — Kad es paskatos uz savu kukurūzu, man paliek pavisam sāja dūša. Vai tu nemaz par to nedomā, kādu postu viņš nodarījis? Ar ko lai tava māte ziemā baro putnus, — tu taču zini, cik trūcīgi ir ar barību!

—   Bet, tēt, — Odiņš atbildēja rāmā mierā. — Par barību vistām ziemā Fridolīns patiešām nevar domāt, viņš taču ir tikai mazs muļķa zvēriņš. Nav tomēr pareizi, ka viņš tāpēc vien būtu nogalināms.

—   Tas gan ir jauks viedoklis! — tēvs iesaucās.

—   Tad man laikam arī žurkām uz kūtsaugšas jāļauj trakot un nevajadzētu turēt kaķi, kas šos grauzējus apkaro? Žurkas arī nekā nevar darīt, ja tām tik ļoti garšo mūsu govs un cūku barība.

— Tas taču ir pavisam kas cits! -— atbildēja Odiņš. — Žurkas ir pretīgi dzīvnieki, tāpēc ir pareizi, ka tos iznīcina. Bet Fridolīns ir apburošs āpsis, tāpēc es esmu kļuvusi viņam par draugu.

Par šādu īsti sievišķīgu atbildi tēvs vienu brīdi jutās tik pārsteigts, ka neteica ne vārda. Tad viņš beidzot piezīmēja:

—    Tātad mana meita Odiņš karā pret āpsi nepiedalās. Viņa grib pat savam Fridolīnam palīdzēt. Jaukt gan! Lieliski! Patiešām brīnišķīgi! — Tomēr pēc tēva vārdiem varēja noprast, ka viņam tas nelikās ne jauki,, ne lieliski, ne brīnišķīgi. Viņš pievērsās dēlam: — Tu taču, Ulij, paliksi manā pusē?

—    Pats par sevi saprotams, tēt, — dēls atbildēja.

—   Esmu sazāģējis rungas, un, ja es šo Fridolīnu sastapšu, tad došu tam pa degunu tā, ka tas uz vietas apgāzīsies.

Vēlāk, mazgājot virtuvē traukus, māte sacīja meitai, kura palīdzēja tos slaucīt, — jo trauku slaucīšana arī bija viena no Odiņa aizrautībām —, tātad māte sacīja:

—   Šodien pie pusdienām tu ar tēvu nemaz nerunāji rātni, kā tu, Odiņ, parasti to dari!

—   Māmulīt, — Odiņš atbildēja. — Būt rātnai, protams, ir lieliski, un es katrā ziņā gribu kļūt vēl aizvien rātnāka. Bet, kad runa ir par manu Fridolīnu, tad par rātnumu es vairs nevaru domāt, tad es domāju tikai par to, ka viņi grib to nogalināt, tāpēc es tā arī runāju.

SEPTĪTĀ nodaļa

NEVEIKSMĪGAIS KARAGĀJIENS. FRIDOLĪNS DABO DIVAS LAPSAS PAR ĪRNIEKIEM, UN TĀS VIŅAM IZGLĀBJ DZĪVĪBU

KAD Dīcenu tēvs atcerējās šo rudeni un tik rūpīgi gatavoto karu, viņam vajadzēja atzīties, ka šis uzbrukums bijis neveiksmīgs. Taču neveiksmi var pārvarēt, neveiksme var pat kļūt par pamudinājumu papūlēties vēl vairāk, tomēr nekas neiznāca. Viss karš izplēnēja, āpsi Fridolīnu neatcerējās nedēļām ilgi, un, kad pienāca ziema, par viņu vairs nedomāja, pat Odiņš ne.

Protams, plānoto ekspedīciju uz āpša alu sarīkoja, lai gan Odiņš bija izstājusies no kara un bija radušās bažas, ka āpsis pēc Odiņa pastaigas būs «aizbaidīts», tas ir, aizmucis, ņēmis kājas pār pleciem.

Izrādījās, ka Tedijai piemita aizrautība, bet ne vismazākā rakšanas talanta: viņa rokot aizvien iesprūda ejā. Sākumā viņa uzmeta smiltis un akmeņus tik augstu, ka ar putekļu mākoņiem gandrīz aizsedza sauli. Tad viņa pazuda alā, un pēc dažām minūtēm ar ķermeņa pakaļējo daļu izdarīja skrūvveidīgas kustības. Tedija netiecās vairs pēc āpša, bet gan pēc gaisa!

Pēc dažu minūšu atpūtas, no jauna uzmundrināta, Tedija atsāka dedzīgi rakt, bet beidza tikpat neveiksmīgi. Pēdīgi nekāda viltība un nekādi vilinājumi nevarēja to piedabūt pie alas. Tedija sakarsusi, galīgi nosmulējusies skrēja uz ezeru, kur nodevās ilgstošai un atsvaidzinošai peldei. Nekādi saimnieka svilpieni un saucieni nespēja viņu izvilināt no ūdens ārā.

Tāpēc abi vīri, tēvs un Ulijs, devās meklēt papild- izejas, kurām saskaņā ar Brēma aprakstu vajadzēja kaut kur būt. Šeit jāpiebilst, ka starp šiem abiem sa-

biedrotajiem nevaldīja ne vienprātība, ne draudzīgs noskaņojums. Tēvs bija dēla pagatavotās nūjas ar nepārprotamu izsmieklu noraidījis un zobodamies apvaicājies, vai nebūtu lietderīgāk paņemt līdz telefona stabus vai kādu vidēji resnu ozola stumbru. Dēls palika pie sava, ka spēcīgam sitienam nepieciešama atbilstoša runga. Ne vārda nerunādams, tēvs paķēra nolūzušu pupu kārti, bet dēls tiepīgi — paša pagatavotu rungu, un tā viņi, varen apbruņojušies ar ieročiem, nebilstot ne vārda, devās karā. Sis saīgums kareivīgam pasākumam nevarēja nākt par labu. Papildejas tika meklētas ar lielu nepatiku, tāpēc izlūki tās nepamanīja: ne to, kas atradās starp akmeņiem un zālēm ezera krastā,, jie to, kas bija apslēpta plūškoku pudurā nogāzes vidū,, ne arī to, kas atradās žagaru kaudzē ezera malā.

—   Ak, izbeigsim taču visas šīs blēņas! — tēvs ierunājās, līdz ar to pārtraukdams klusumu, kas valdīja abu starpā.

—   Tedija nekam nav derīga, — dēls piekrita.

—   Tur tev patiešām taisnība, — tēvs sacīja gandrīz priecīgs un atceļā izteica asas piezīmes par suni, kuru mājas sievieši samaitājuši, kurš neklausa, kad to sauc,, kuram nav goda prāta, kurš neiet kārtīgi pie saites,, nav derīgs kā sargs, jo ar katru klaidoni tūlīt sadraudzējas, un vēl arvien trenkā zosis, neraugoties uz aizrādījumiem un sitieniem, un tā tālāk un tā joprojām,, kamēr viņi atkal bija mājās.

Tedija, asti luncinādama, .priecīgi skrēja blakāmr lepni zobos nesdama akmentiņu. Tā kā dēls piekrita tēvam visos jautājumos, saīgums abu starpā pilnīgi izzuda. Ekspedīcijas neveiksmēs vainojama bija tikai Tedija, un vispār āpša miteklis laikam nemaz nebija nekāds āpša mājoklis, bet gan ūdra ala, jo nekur nevarēja atrast papildizejas. Līdz ar to beidzās kaujinieciskie pasākumi rudenī un ziemā.

Atlika tikai uzstādīt slazdu, un, kā jau principiāls un kārtīgs vīrs un tēvs, viņš savu programmu tātad pildīja. Viņš nonesa slazdu no paslēptuves bēniņos un Ulija un Odiņa klātbūtnē uzstādīja to kādā žoga ejā. Protams, skatītāju klātbūtne padarīja tēvu nervozu, kad viņš uzstādīja slazdu pirmo reizi. Slazds bija netīrs un sarūsējis, bet spēcīgām atsperēm, par to tēvs pārliecinājās, tās pievelkot. Viņš izmēģinājās vairākkārt, bet viņam neizdevās rīku pielāgot ķeršanai. Abi tērauda riņķi ar sarūsējušiem zobiem izskatījās patiešām briesmīgi.

,— Nolāpītais draņķis! — tēvs pusbalsī sodījās un mēģināja slazdu uzstādīt piekto reizi. Un, norādot uz briesmām, kas viņam visu laiku draudējušas, viņš ar rūgtumu piebilda: — Kam tur kauli iekļūs iekšā, tas vairs nesmiesies!

Dēls apjautājās:

—    Kā tu domā, tēt, vai ar tādu slazdu var uzreiz nosist?

—   Domāju, ka ne! — tēvs atbildēja un izmēģinājās sesto reizi. — Bet kauli pagalam ir noteikti!

Odiņš domāja par jocīgo, miermīlīgo Fridolīnu, domāja, ko gan tāds Fridolīns iesāks ar lauztiem kauliem … Ja viņa ar kādu koku pabikstītu slazda riņķus, tie aizcirstos, un neviens āpsis tajos netiktu saķerts, viņa gudroja. Tad viņa uzmeta skatienu tēva niknajai :sejai un nolēma no šīs akcijas pagaidām atturēties.

—    Es kādreiz lasīju, — Ulijs atsāka, — ka slazdus ar kailām rokām nedrīkst aiztikt, dzīvnieki to saož.

—   Vai tad man vēl vajadzēs vilkt smalkādas cimdus? — tēvs jautāja, bet vairs ne tik dusmīgi, jo slazds beidzot bija uzvilkts. — Nē, paldies! Starp citu, šis priekšmets tā smird pēc žurku mēsliem un rūsas, ka āpsis manus pieskārienus nemaz nesaodīs.

Slazdu iebāza ejā zem žoga un piestiprināja pie drāšu pinuma.

—   Tā! — tēvs noteica. Lai tik āpsis parādās! — Brīdi pārdomājis, viņš piebilda: — Diemžēl man šo daiktu vajadzēs katru rītu nest prom un katru vakaru uzstādīt, citādi tajā vēl ieskries Ahims vai kāds cits.

Pie vakariņu galda visiem svinīgi tika paziņots, ka no šī brīža katru nakti āpsim dārzā būs uzstādīts slazds un lai katrs piesargās. Starp citu, tas zaglēns tiks savaldīts, par spīti visiem Odiņiem!

Tomēr atgadījās tā, ka šis zaglēns nākamajās trijās dienās savu alu neatstāja ne dienā, ne arī naktī. Nē, Fridolīns par neseno miera traucēšanu un alas ieejas sabojāšanu bija tā aizvainots, ka par izsalkumu nelikās ne zinis un alu vispār vairs neatstāja. Viņš bija sanīdies ar visu pasauli. Ja viņam neatvēlēja mieru pat šajā nomaļajā nostūrī, nudien, tad ari viņam viss bija vienalga, tad viņš labprāt nomirs badā, lai tad pasaule redz, kā tā iztiks bez viņa. Tā nu gan būtu jauka pasaule — bez āpšiem.

Tāpēc arī rītos, izejot pārbaudes apgaitā, gan līdzjūtīgais Odiņš, gan asinskārais tēvs slazdu arvien atrada neskartu. Arī jaunas ejas zem žoga netika atrastas, un tagad gandrīz jau nogatavojusies kukurūza palika neskarta.

—   Ahā! — tēvs uzvaras priekā skaidroja ģimenei. — Nelietis pamanījis, ka mēs esam viņam pieteikuši karu, un saudzē mūs. Tā ir viņa laime — citādi mūsu slazds āpša kājas samaltu putrā, un svētdien mūsu mājās būtu āpša cepetis!

«Gudrais Fridolīns!» Odiņš klusībā nodomāja. «Ļoti jauki, ka tu uzmanies un nelien vecajā, riebīgajā slazdā. Mēs ļoti labi varam iztikt bez āpša cepeša!»

Viņai radās nodoms no jauna doties pastaigā uz alu, lai atkal redzētu mazo draugu saulē sildāmies. No vienas puses, pastaigas uz āpša alu tēvs viņai bija aizliedzis, no otras puses, tagad rudenī viņai ļoti daudz vajadzēja palīdzēt mātei konservēšanas darbos, un viņai patiešām neatlika laika pastaigām. Tāpēc Odiņš tās pagaidām atlika uz vēlāku laiku.

Ceturtajā naktī Fridolīna izsalkums kļuva stiprāks par ačgārnās pasaules nicināšanu, viņš atkal uzsāka barības meklēšanu naktī. Āpsis bija kļuvis vēl uzmanīgāks un tramīgāks. Savos meklējumos viņš aprobežojās tikai ar saliņu. Ari tur viņš atrada pietiekami daudz ēdamā, lai remdētu izsalkumu, kaut gan viņam, bez šaubām, vajadzēja tāpat nopūlēties, kamēr ko sadabūja, turklāt viņš nekad neatrada tādus smalkumus kā saldvasks un svaigie burkāni.

Vēlāk, kad alas tuvumā viss pieklusa un senais miers šķita atgriezies, viņš atkal devās vecajās gaitās uz Dīcenu sakņu dārzu un kukurūzas lauku. Viņš vairs negāja turp regulāri, bet gan, augstākais, katru trešo vai ceturto nakti. Ar tik lielu rūpību uzstādīto slazdu viņš, protams, saoda uzreiz un, no šīs velnišķīgās smakas nodrebējis, ātri izkārpīja sev jaunu eju zem žoga.

Dīcenu tēvs, protams, to pamanīja un neatlaidīgi uzstādīja slazdu no jauna izraktajās ejās, liekot vecās atkal aiztaisīt. Viņš gāja pat tik tālu, ka slazdā kā ēsmu uzstādīja kukurūzu. Ar tādu pašu pacietību, ar kādu Fridolīns raka sev jaunas ejas, tēvs uzstādīja slazdu no jauna. Tagad tēvam taču vajadzētu saprast, ka āpsis saož slazdu un pa gabalu vairās no tā, bet Dīcenu tēvs cerēja (kā dažu labu reizi savā mūžā) uz brīnumiem. Viņš domāja, ka āpsis kādā brīdī nebūs piesardzīgs. Vai arī dzīvnieks ar laiku pieradīs pie slazda izskata un smakas …

Tomēr nekas tamlīdzīgs nenotika, un abi ar vienādu stūrgalvību turpināja savu nodarbošanos: āpsis raka, tēvs uzstādīja slazdu. Vienīgais labums, ka tēvs

lieliski iemācījās uzstādīt slazdu, tas viņam vienmēr izdevās uzreiz.

Rudenim tuvojoties, tēvs par āpša nodarītajiem postījumiem domāja vienaldzīgāk. Dārzā novāca saknes, arī kukurūza tika no lauka novākta un uzkarināta pie šķūnīša žāvēties, tur tā āpsim nebija aizsniedzama. Beidzot pienāca diena, kad dārzā ļāva ganīties mājputniem. Ari visi pagalma vārti palika vaļā, jo ārā vairs neauga nekas, ko varētu nopostīt.

Tēvs paņēma slazdu un uznesa atkal uz bēniņiem.

— Nākamajā gadā mēs to darīsim citādi un labāk, — viņš sacīja, slazdu kaktā nolikdams. Pirmais karagājiens pret Fridolīnu bija beidzies.

- Āpsim rudens izvērtās grūts. Uz sausajiem, smilšainajiem laukiem barības bija paskopi. Hullerbušas skābaržu zīļu viņam šeit ļoti pietrūka. Naktīs viņam ilgi vajadzēja meklēt, kamēr izsalkums bija remdēts, bet, lai uzkrātu taukus uz ribām un uzaudzētu treknu vēderiņu, barības nepietika. Viņa pieliekamais kambaris izskatījās patukšs, viņš varēja pārnest mājās tikai dažus rāceņus: pēkšņi visi dārzi un lauki bija nokopti, un nekā vairs nevarēja savākt.

Pēc tam pāri tukšajiem tīrumiem brāzās slapjās rudens vētras, lija lietus, sniga sniegs, ezera viļņi skaļi sitās pret krastu, izkaltušās niedres čaukstēja. Strauji tuvojās ziema.

«Tā tik būs ziema!» Fridolīns bieži nodomāja. «Nezinu, kā šajā laikā iztikšu! Parasti tik vājš es neesmu bijis pat pavasarī. No kā gan pārtikšu ziemas guļā. Šajā ziemā es laikam acis neaizvēršu. Ak, būtu es taču palicis Hullerbušā!»

Pirmo reizi viņš atkal ilgojās pēc dzimtā meža. Būtu viņš zinājis ceļu, tūlīt dotos turp. Viņš tomēr baidījās no ciema, nīda divkājainos un viņu suņus vairāk nekā jebkad. Šo ačgārno pasauli āpsis ienīda. Ja viņš to

būtu iekārtojis, kāda gan dzīve tad būtu bijusi godīgam āpsim! Taču tagad — tikai bads un bēdas!

Tomēr īsi pirms bargās ziemas iestāšanās Fridolīnam gadījās laimīgs atradums: viņš pie Dīcenu žoga aiz komposta kaudzes uzgāja burkānu stirpu. Āpsis tajā ielīda, krietni paēda un aiznesa dažus burkānus arī uz mitekli. Tā gan bija mazliet vienveidīga barība, galve- nām kārtām bez taukvielām un gaļas, bet šobrīd nebija īstā reize būt izvēlīgam.

Sals šinī gadā iestājās agri, jau decembra vidū, un turējās ilgi. Jau agri Fridolīns nolikās uz ziemas guļu, bet viņa paredzējums bija pareizs: viņš gulēja slikti. Katru otro trešo dienu viņš modās; viņu mocīja izsalkums, un viņš devās uz savu pieliekamo kambari un ēda burkānus vairāk, nekā drīkstēja. Burkānu pietiks labi ja pusziemai — un ko tad? Ak, šī negantā, ačgārnā pasaule!

Dažreiz āpsis izbāza degunu aši ārā no alas, bet vienmēr to, aiz sala trīcēdams, ievilka atpakaļ alā. Kas gan tur ārā bija ko redzēt? Biezi apsnigusi zeme, un neviens vilnītis neskalojās gar ezera krastu, ezers gulēja iekalts ledū. Taisni briesmīgi, taisni bezcerīgi, tas viss katrā ziņā neko nedeva krietnam un godīgam āpsim. Pat ūdens vairs nebija, ko padzerties, — slāpes viņam vajadzēja remdēt, laizot sniegu.

Un tomēr šis ledū kaltais ezers atveda Fridolīnam viesus, kuriem, lai arī cik tas bija nepatīkami, vajadzēja kļūt par viņa dzīvības glābējiem, citādi viņš šajā grūtajā ziemā būtu nobeidzies no bada. Reiz, gulēdams aiz bada trauslajā miegā, Fridolīns izdzirda troksni — troksni savā paša svētnīcā pie pašas dzīvojamās alas ieejas.

Āpsis uzslējās un skatījās uz diviem zaļiem, ļauni mirdzošiem acu pāriem, kas nekaunīgi blenza arī uz viņu, Fridolīns sajuta pazīstamo, pretīgo smaku. Viņa

mājoklī bija iebrukušas lapsas; šie vispretīgākie dzīvnieki, kādi vispār mita pasaulē, bija izmantojuši viņa miegu, lai aizkļūtu līdz viņa dzīvojamās telpas ieejai. Tikai šoreiz tās nebija nožēlojamas, izsalkušas un nepieredzējušas lapsiņas, kāda bija Izolīte, tie bija divi stalti, pieauguši dzīvnieki, lapsa un lapsiene, Izolejs un Izolīna, kas pie viņa bija ielauzušies!

Šīs abas lapsas nāca no tālienes, proti, no Ukermar- kas, no kurienes ziemas sākumā bailēs no medniekiem un suņiem bija aizmukušas. Jau vairākas dienas viņas bez mitekļa bija klīdušas pa laukiem un mežiem zag- damas un laupīdamas, trušu alās un egļu biezokņos patvērumu meklēdamas un nākamā dienā atkal tālāk - skriedamas, jaunu, ērtu mitekli un bagātu medību apvidu nemitīgi meklēdamas.

Pār Karvicas ezera ledu viņas bija ieklīdušas Mek- lenburgas novadā un okšķerēdamas nokļuvušas vientuļajā, ar kokiem apaugušajā ezera saliņā. Kad viņas šeit atrada lieliski izveidotu āpša mitekli, Izolejs un Izolīna nodomāja, ka nu klejojumu gala mērķis sasniegts. Ar āpsi lapsas viegli būtu tikušas galā, nogalināt to viņas negribēja, bet ziemas miegā apjucis āpsis nav bīstams pretinieks. Viņas stumtu to aizvien dziļāk alā un kaitinātu ar savu smaku, kamēr tas beidzot atkāptos un savu alu atstātu. Par to, kas ar āpsi notiktu laukā, ziemas salā, lapsas nebēdāja. Galvenais, viņas bija tikušas pie laba ziemas mitekļa, un Fridolīna ala abām, kā jau minēts, ļoti patika.

Tāds bija Izolēja un Izolīnas plāns. Viņi tomēr neiedomāja, ka Fridolīns negulēja īstu ziemas miegu, aiz izsalkuma un bezmiega viņš bija pagalam saērcināts. Bez tam āpsim vajadzēja vēl apsargāt apmēram pus- centneru burkānu — viņš, protams, domāja, ka lapsas grasās viņam tos atņemt; to, ka lapsas burkānus neēd, viņš nezināja. Tā nu sagadījās, ka Fridolīns, tiklīdz pamanīja abus iebrucējus, tūlīt, nikni šņākdams, kampa pēc Izolīnas deguna. Lapsiene to vēl savlaicīgi paspēja atraut atpakaļ, tikai viegli asiņojoša skramba liecināja par drosmīgo uzbrukumu.

— Tikai mieru! Nekādu pārsteigšanos, Izolīn! — lapsa sacīja lapsienei. — Mazais muļķis drīz vien ieslīgs miegā. Tad mēs viņu iegrūdīsim tur tajā caurumā, kas laikam ir viņa pieliekamais kambaris, un lai tad viņš tur dzīvo, kā prot.

—   Tev pilnīga taisnība, — sieva viņam piekrita un visu šo laiku cītīgi laizīja degunu. — Es arī esmu par to, ka jāizvairās no jebkura strīda. Pēc grūtajām dienām, kas mums ir aiz muguras, šī ala pagaidām pilnīgi atbilst manām prasībām. Tā ir patīkami silta un bez caurvēja. Es ierosinu, Izolej, vispirms krietni izgulēties, šeit mūs neviens netraucēs. Tikmēr mazais deguna tvarstītājs arī būs aizmidzis, un mēs ar viņu izdarīsim tā, kā tu sacīji. Patīkamu dusu, Izolej!

—   Tev tāpat, Izolīn! — atbildēja lapsa, un viņi abi aizmiga, jo bija patiešām ļoti noguruši.

Āpsis Fridolīns dzirdēja katru vārdu, bet, tā kā neprata lapsu valodu, tas viņam neko nedeva. Tomēr pēc tā, ka viņi aizmiga, viņš secināja, ka viņi nolēmuši pagaidām palikt tepat, un tas ievērojami pasliktināja viņa jau tā slikto omu. No smakas, ko abi riebīgie dzīvnieki izplatīja, viņš gandrīz vai paģība, bet, tā kā viņa miteklim bija laba ventilācija, viņš apņēmās izturēt. Otrreiz padoties lapsas nekaunībai viņš negribēja.

Kurp lai viņš tagad dodas dziļajā ziemā bez barības un pajumta? Dažu labu reizi viņš bija metis skatienu ārā, piesnigušajā pasaulē, — ja viņš šeit negribēja nobeigties, viņam vajadzēja to darīt. Par nobeigšanos Fridolīns nedomāja, katrs āpsis domā, ka viņš ir nemirstīgs un līdz ar viņa nāvi beigs pastāvēt visa pasaule.

Kad Fridolīns bija pārliecinājies, ka lapsas patiešām aizmigušas, viņš ielīda savā pieliekamajā kambari un steidzīgi un klusi apēda dažus burkānus, lai vismaz apmierinātu lielo izsalkumu. Tad viņš atkal ieņēma sargposteņa vietu pie dzīvojamās alas ieejas. Tikko iebaudītā barība lika tūlīt aizvērties acīm, bet miegs bija caurs, jo pretīgā smaka vien viņam neļāva gulēt ciešu miegu!

Āpsis pamodās, izdzirdis čukstus. Viņš gulēja kā mazs gaļas, kaulu un spalvu kamols, taču pilns apņēmības aizstāvēt savu mītni par katru cenu, labāk atdot savu dzīvību nekā mājokli.

Lapsiene čukstēja savam vīram:

—   Es viņu redzu. Viņš guļ, uz sāniem saritinājies. Pielien klusi klāt, Izolej, un iegrūd viņu ar ķepu pieliekamajā kambarī.

Viņš darīja tā, kā laulātā draudzene viņam bija ieteikusi, bet asās sāpes ķepā liecināja, ka ienaidnieks atrodas sargpostenī, un viņš iekaukdamies atkāpās.

—    Ko tik tu nesarunā! — viņš aizkaitināts sacīja sievai. — Āpsis nemaz neguļ, nelietis tāds! Toties pamatīgi iekoda man ķepā! Tam varžu rijējam ir tādi zobi, ar kādiem arī lapsa lepotos. Palaizi mazliet man ķepu, Izolīn!

Āpsis gulēja glūnēdams, sagatavojies katram jaunam uzbrukumam, bet dzirdēja tikai, kā Izolīna laiza ar mēli. Pēc kāda brīža lapsas atkal ierunājās un drīz pēc tam aizgāja. Fridolīns dzirdēja, kā viņas līda augšā pa eju, tad, brīdi pagaidījis, devās lapsām pakaļ un lūrēja pa alas ieejas spraugu.

Ledains vējš brāzās pār sasalušo zemi, āpsis sāka trīcēt, un acīs viņam sariesās asaras. Bet viņš vēl saskatīja, kā abas lapsas gar niedrēm devās prom uz ciema pusi.

«Tām nu gan es sadevu!» āpsis domāja un apmierināts atgriezās savā mājoklī. Viņš mazliet patīrīja eju, pieliekamajā kambarī krietni paēda un tad nolikās kārtīgi izgulēties. Viņš bija pārliecināts, ka padzinis lapsas uz visiem laikiem. Tomēr viņa modrība liedza viņam nogulties, kā parasts, dzīvojamās telpas dibenā. Viņš saritinājās tieši pie ejas, ar purnu pret to, lai gan tur viņam pūta virsū vēsa gaisa strāva. Fridolīns nošķaudījās pāris reižu un tūlīt cieši aizmiga.

Izolejs un Izolīna pa to laiku steidzīgi devās uz ciemu. Lapsas patērē daudz barības un tās nelabprāt badojas. Kad lapsa nolamāja āpsi par varžu rijēju, tā patiesībā nolamāja arī savu dzimtu, jo lapsas labprāt ēd vardes un peles. Bet šāda barība, kas ziemā vispār vai nu nemaz, vai ļoti grūti dabūjama, šiem rudajiem laupītājiem likās par vienkāršu. Šajās dienās, kamēr lapsas bez pajumtes klīda apkārt, tās bija kļuvušas par zaglēm un slepkavām. Tās bija ielauzušās dažā labā vistu kūtī un mācēja garšas ziņā atšķirt zosi no pīles un vistas. Lapsas domāja, ka šādi gaļas ēdieni viņām vienmēr jādabū, tāpēc arī šoreiz nolēma savu ārkārtīgo izsalkumu remdināt ar ciema putniem.

Šādās garnadžu gaitās vīrs Izolejs turējās priekšgalā un dzīvesbiedre palika vairāk aizmugurē. Kaut gan viņi abi dzīvoja saskanīgi, Izolīna tomēr nevarēja neizrādīt savu blēdīgo un viltīgo raksturu: viņa domāja — lai jau ne visai gudrais vīrs mierīgi iet pa priekšu un līdz ar to pakļaujas lielākām briesmām.

Taču šodien Izolīna skrēja trīs četrus lēcienus savam vīram priekšā, bieži atskatījās un, īsi ierejoties, mudināja vīru skriet ātrāk. Tad viņš īgni atrēja pretī: āpša kodiens ķepā sagādāja pamatīgas sāpes, un ceļa lielāko daļu viņam vajadzēja veikt uz trim kājām. Kad viņi bija nonākuši ciema tuvumā, Izolīna ierosināja šodien medīt katram par sevi. Viņa skaidri paredzēja, ka vīrs, kuram sakostā ķepa sāpēja, nekāds lielais palīgs medībās nebūs, un labāk gribēja pati nodrošināt sevi ar cepeti.

To viņa arī noķēra bez kādām pūlēm: pie Dīcenu mājām ezera malā vistas, tālu aizklīdušas, meklēja sev kādu mazumiņu zaļbarības zem kailajām lazdām. Aiz akmens žoga pie Šenfeldu dārza paslēpusies, Izolīna labu laiku vēroja vistu kašņāšanos un kladzināšanu. Tad viņa aši metās tām virsū un zobos jau turēja no tām pašu brangāko. Ātri iekodusi, Izolīna apklusināja uztrauktās vistu klaigas un jau atkal bija ceļā uz āpša alu.

Tikmēr trīskājainajam Izolējam uzsmaidīja vēl liegāka laime. Ezera otrā pusē, gar meldriem līzdams, tas ieraudzīja dažas pīles plunčājamies āliņģī, kas bija izcirsts ūdens smelšanai. Viņš pacietīgi gaidīja, kamēr pīles neveikli atkal uzrāpsies uz ledus, tad metās starp viņām, un pēc acumirkļa arī viņš ar treknu pīļtēviņu zobos devās mājup. Ceļš uz trim kājām ar smago nastu zobos bija mokošs, toties šis cepetis bija jebkuru pūļu vērts.

Ciemā abas zādzība^ pat nepamanīja, lai gan ārā rotaļājās pietiekami daudz bērnu. Abi laupītāji zagšanas māku pārzināja lieliski, to vajadzēja atzīt. Kamēr Izolejs ar savu laupījumu vilkās mājup, izveicīgā lapsiene jau bija nonākusi pie āpša alas. Vistu viņa nolika pie ieejas un klausījās. Lapsas jutīgās ausis alas dziļumā dzirdēja klusu rūkoņu — Fridolīna elpas vilcienus miegā. Klusi, uz visām četrām līzdama, lapsiene tuvojās āpsim; kad viņa bija tik tuvu, ka ar savu purnu varēja āpsi sasniegt, viņa apstājās, lai vēlreiz pārbaudītu apstākļus. Pēc nekaunīgā kodiena viņas degunā un vīra ķepā viņa bija cieši nolēmusi šo mazor bezkaunīgo āpsi vairs nesaudzēt, bet ar vienu kodienu nogalēt.

Taču Izolīna bija arī pietiekoši piesardzīga, lai noprastu, ka šim kodienam vajadzēja būt trāpīgam. Nedrīkstēja atvēlēt laiku pat pretkodienam. Viņa jau bija pieredzējusi, cik ātri āpsis ar zobiem bija sakampis vīra ķepu, un viņai nebija ne mazākās vēlēšanās dabūt līdzīgas brūces. Tāpēc viņa tagad nekustīgi stāvēja āpša tuvumā un pārbaudīja apstākļus.

Cilvēka acs divu metru dziļumā zem zemes nebūtu neko saskatījusi, bet kvēlojošās lapsienes acis, kā arī āpša acis šai patīkamajā krēslā tomēr šo to saredzēja. Izolīna ievēroja, ka āpsis guļ uz vēdera, cieši aizmidzis un galvu iespiedis starp ķepām. Taču galvu viņš liktenīgi bija iebīdījis ieejā tā, ka lapsiene ar saviem zobiem varēja aizsniegt tikai galvu vai labākajā gadījumā tikt līdz skaustam. Tie nebija labi mērķi, daudz patīkamāka viņai būtu bijusi rīkle, tad viņa pretinieku pieveiktu ar vienu kodienu. Galvā un skaustā viņa varētu āpsi gan smagi ievainot, bet tad droši vien sekotu cīņa, un no tās lapsa gribēja izvairīties.

Izolīna stāvēja pārdomādama, tad viņai ienāca prātā lapsienes cienīga kara viltība, viņa mazliet pagriezās un ar kuplās astes galu pakutināja āpsim degunu — vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Tad viņa nekustīgi nogaidīja, kādas šai viltībai būs sekas.

Patiešām, sekas radās gandrīz tūlīt. Fridolīns sarāvās un skaļi nošķaudījās vienreiz, otrreiz, trešoreiz. •Gulēdams cauru miegu, pie kura vainīgas bija šķavas, viņš nepatīkami sajuta pie dzīvojamās telpas ieejas vēsumu. Viņš ieripoja dziļāk alā, bet līdz ar to nosvērās uz sāniem. Lapsiene tūlīt ieraudzīja neaizsargāto rīkli un plaši atvēra žokļus nāvīgam kodienam…

Lielākās briesmās Fridolīns vēl nekad savā mūžā nebija atradies, viņa dzīvība karājās mata galā . ..

Tad ejā kaut kas nodārdēja un beigta pīle trāpīja lapsieni taisni pa muguru. Lapsiene izbijusies salēcās, labi tēmētais kodiens neizdevās. Izolīnas zobi trāpīja tikai pa Fridolīna žokļiem. Gulēdams cauru miegu, āpsis bez domāšanas koda pretī un satvēra lapsienes degunu, ko tā, skaļi iekaukdamās, steidzīgi atvilka atpakaļ. Pilnīgi atmodies, āpsis metās guļamtelpas ejā un nikni šņāca uz lapsieni, bet tai nebija ne mazākās vēlēšanās cīņu turpināt.

Jau otru reizi divdesmit četru stundu laikā lapsieni ievainoja degunā un šoreiz pamatīgi. Pa purnu plūstošās asinis nolaizīdama, tā pa alas eju kāpās atpakaļ, atstādama nelaimīgi nomesto pīli āpša guļamtelpas priekšā.

Varat iedomāties, ar kādām dusmām Izolīna saņēma -vīru, kas ar viņas vistu zobos līda lejup'. Vīrs, protams, nokrita kā no plaukta zemē: nekad viņš nebija domājis, ka viņa mazajam jociņam būs tādas sekas. Pēc daudzu laulāto draugu paraduma, viņš sievu gribēja pārsteigt ar trekno pīli, un pārsteigums viņam šķita visiespaidīgāks, ja viņš pīli metīs pa stāvo eju lejā.

—    Bet Izolīn! — viņš sacīja, viņas nikno pārmetumu aizvainots. — Kā gan es varēju iedomāties, ka tu atkal kaut ko uzsāc ar āpsi. īstenībā mēs taču nolēmām viņam neko nedarīt. Kaut kas tāds taču iepriekš jāpasaka.

—    Tu biji un paliksi īsts lempis! — Izolīna pārskaitusies kliedza. — Ak vai, mans deguns, kaut tas nebūtu bijis taisni mans deguns! īsti ostīt es vairs nekad nevarēšu! Ai, kā man. sāp! Kā man dur un dedzina!

—    Savas ķepas dēļ es nebūt tā nevaimanāju kā tu sava deguna dēļ! — Izolejs sacīja un jutās dziļi aizvainots, ka nosaukts par lempi.

— Deguns nav ķepa, un ķepa nav deguns, — Izolīna atbildēja, un strīds starp abiem dzīves draugiem "turpinājās vēl stundām ilgi. Pēc tam kad tas beidzot bija norimis, Izolīna savam vīram stingri pavēlēja atnest pīli atpakaļ. Viņš uzmanīgi līda tuvāk, bet niknā šņākšana norādīja, ka mitekļa saimnieks vēl nebija par jaunu iemidzis un vēl aizvien dusmojās uz saviem nelūgtajiem īrniekiem.

— Izolīn, viņš man neļauj pīlei tuvoties! — tas uzsauca sievai.

— Paķer to ātri, vai arī tu esi galīgs gļēvulis! — lapsiene atsaucās.

Izolejs paklausīgi kampa pēc tās, bet tad atkāpās,, jo āpša zobi parādījās viņa priekšā draudoši tuvu un āpša stāvoklis bija izdevīgāks — viss āpša ķermenis atradās alas iekšienē. Fridolīnam tāda pīle bija pavisam vienaldzīga, un tāds cepetis viņam nekad prātā nebija nācis. Lai noķertu šādu putnu, viņš bija par neveiklu. Bet viņš arī negribēja, ka lapsas tuvojas viņa dzīvojamai alai; bads un sašutums miermīlīgo Fridolīnu padarīja par īstu kausli.

Strīds starp abiem dzīves draugiem izcēlās par jaunu, bet tas neko nemainīja, un pīle viņiem palika neaizsniedzama. Vajadzēja apmierināties ar vistu, no kuras lapsiene kā medniece un smaga slimniece pieprasīja- sev lauvas tiesu. Abi nejutās paēduši, bet šodien bija arī pārāk vēls, lai vēlreiz dotos uz ciemu. Ārā jau valdīja tumsa, un visi putni gulēja savās kūtiņās. Lapsu pārim vajadzēja gulēt izsalkušiem, un to viņi arī darīja. Fridolīns arī iemiga, bet miegs bija pavisam trausls.

Otrā dienā lapsas savlaicīgi devās jaunā sirojumā,, un Fridolīna pienākums bija attīrīt ejas no viesu netīrumiem. Arī vistas kaulus viņš iznesa no ejas ārā. Lapsas ir nekārtīgi dzīvnieki, un, kaut arī izsalkušas,, tās tikai rij. Tāpēc ejā mētājās ne tikai kauli, bet ari gaļas paliekas. Nesdams šos atkritumus zobos no ejas ārā, āpsis sajuta gaļas garšu, un tā viņam nelikās nepatīkama, tā bija līdzīga peļu gaļai, tikai rupjāka. Viņš nogaršoja to un beidzot apēda visu, ko atrada, — pārāk ilgi viņš nebija baudījis gaļas uzturu.

Atlika vēl izvākt pīli no ejas. Fridolīna purns pieskārās pīlei kodiena vietā, vistas gaļas paliekas bija radījušas vēl lielāku izsalkumu, un viņš ņēmās tiesāt pīli.

Šim nepieradušajam ēdējam spalvas sagādāja lielas grūtības, tomēr ar pūlēm viņš tika līdz gaļai un remdēja izsalkumu. Fridolīns nebija notiesājis ne pusi pīles, kad jutās paēdis. Viņš nolikās alā ar purnu pie ieejas un iemiga.

Fridolīnam no lapsām vairs nevajadzēja bīties. Tās bija atmetušas visus nodomus viņam nodarīt ļaunu, jo brūces tām sagādāja lielas ciešanas un ļoti traucēja medījot. Izolejs un Izolīna samierinājās ar eju, āpsim palika viņa dzīvojamā ala. Ikreiz, kad viņa ļaunie iemītnieki medīja, viņš tīrīja eju un barojās no gaļas atliekām, ko lapsas bija atstājušas pie kauliem. Tā kā šiem laupītājiem medībās pa lielākajai daļai laimējās, Fridolīnam savas pūles nevajadzēja nožēlot, kaut arī viņam vairs nesmaidīja laime iegūt veselu pīli.

Protams, pa to laiku lapsas sagādāja āpsim visādas nepatikšanas. Vajadzēja pierast pie viņu smakas, aizvākt viņu netīrumus un atteikties no ziemas miega. Par visu to āpsis saīga un dusmojās arvien vairāk, tomēr tās bija lapsas, kas izglāba viņam dzīvību. Bez viņām tas būtu aiz bada nobeidzies.

Tikmēr apkārtnē radās aizvien lielāks satraukums. Ne tikai Karvicā, nē, arī Konovā, Tomasdorfā, Huller- bušā, Rozenhofu muižā, jā, pat Firstenhāgenā un Bīs- terfeldā nemitīgi samazinājās mājputnu skaits. Te trūka dējējvistas, tur vislabākās šķirnes zoss, tītaru mātītes pazuda bez pēdām, pīles no zemes virsas tika iznīcinātas, pat trušu būdas tika nekaunīgi izlaupītas.

Drīz vien noskaidrojās, kas šie laupītāji ir. Tos bija redzējuši bērni, bļitkotāji, meža strādnieki. Tika manīts prāvs lapsas tēviņš, kas pa lielākai daļai skrēja uz trijām kājām, un lapsiene ar dīvaini sapampušu purnu. Tika saukts palīgā medību inspektors Frīzike, kas pa lielākai daļai dzīvoja pilsētā. Viņš ieradās ar šaujamo ieroci un medību suni.

Izolējam pirmajam pienāca gals. Šo pārāk lēno zvēru suns saķēra un nokoda, iekams mednieks paspēja izšaut. Viltīgo Izolīnu nošāva atceļā, kad tā stiepa treknu zosi: tā bija pārdzīvojusi savu vīru tikai par desmit dienām. Kad lapsas vairāk nekā nedēļu nebija iegriezušās Fridolīna alā, āpsis likās nokavētajā ziemas guļā. Pūta jau maigāki februāra vēji, pieliekamajā kambarī burkānu pietika, lai uzturētu āpsi līdz siltākam laikam. Lapsas Fridolīns ienīda vairāk nekā jebkad, tomēr viņas ar saviem laupījumiem izglāba tam dzīvību.

ASTOTĀ NODAĻA

OTRAIS KARAGĀJIENS PRET FRIDOLĪNU AR SABIEDROTO ODIŅU, FRĪZIKI UN DAUDZIEM, DAUDZIEM ŠĀVIENIEM — TACU FRIDOLĪNS IR UZMANĪGS

PĒC tam kad lapsas Izolejs un Izolīna bija nomedītas, ciemā ātri izplatījās ziņa, ka medību inspektors pamesto ūdra alu kokiem apaugušas saliņas dienvidu nogāzē uzskata par šo laupītāju alu. Visas pēdas veda uz turieni, jo visapkārt alai mētājās vistu kauli. Pēc tam dažs labs cieminieks devās pastaigā uz saliņu pāri ledum vai arī pa sniegu. • — Ahā! — sacīja Dīcenu tēvs un, pacēlis kādas zoss krūšu kaulu no zemes, iebāza to kabatā kā rotaļlietiņu Ahimam. — Ahā, Odiņ, lapsas būs pieveikušas tavu draugu Fridolīnu.

Odiņš apbēdināts pamāja ar galvu, bet tikai nedaudz apbēdināts. Tā augusta diena, kad viņa jocīgo, mazo dzīvnieciņu redzēja sauļojamies, jau sen bija pagājusi. Kopš tā laika daudz kas bija noticis. Fridolīns tagad bija tikai pagātne un nenozīmēja viņai vairs neko.

Drīz vien notika vēl kaut kas: februāra beigas atnāca ar atkušņa vējiem, ezera ledus kļuva pelēks un kārtains, un māte brīdināja, lai uz tā neiet. Tad kādu rītu tas pazuda pavisam; vajadzēja taisni brīnīties, kā tik daudz ledus varēja tik ātri pazust. Tēvs stāstīja, ka ledus piesūcies ar ūdeni un nogrimis dibenā.

Soli pa solim tuvojās pavasaris, un pēkšņi tas bija klāt. Tikko cilvēki klausījās pirmo putnu dziesmu, apbrīnoja dārzā agros krokusus, un uzreiz viss bija zaļš: augļu koki bija noziedējuši, un ļaudis nesa mājās pirmos ceriņus un lika vāzēs.

Šajā laikā bija briesmīgi daudz darba laukā, dārzā un putnu kūtiņā. Izšķīlās mazie zosulēni, māte ārā

izsēja pirmos burkānus, un tēvs ar Matīsu kaisīja uz lauka kūtsmēslus. Šogad darba bija vairāk nekā jebkad. Ikvienam, kam bija rokas, vajadzēja ķerties pie darba, un Odiņš, kura tikai svētdienās un brīvdienās bija mājās un pārējā laikā pilsētā gāja skolā, protams, no līdzdalības neizvairījās. Gluži pretēji, viņa ar sajūsmu palīdzēja un šoreiz ne tikai mātei, bet palīdzēja arī tēvam un Matīsam sēt kukurūzu. To sēja tikai uz lauciņa ezermalā, protams, citā dobē. Tieši Odiņš, berot graudus sējēja priekšautā, domīgi sacīja:

—   Cerēsim, ka šogad neviens Fridolīns nemielosies ar mūsu kukurūzu.

—   Odiņ, nerunā tā! — tēvs gluži iztrūcies teica. — Āpša taču vairs nav. Lapsas tavu Fridolīnu pieveikušas, vai tu atceries?

—   Protams, tēt, — Odiņš atbildēja, un par āpsi neviens vairs nerunāja.

Izbijies tēvs bija tāpēc, ka kukurūza šajā gadā viņam bija vēl vajadzīgāka nekā visos iepriekšējos. Ne vien tāpēc, ka barības bija pamaz, bet tādēļ, ka šoreiz kukurūzas lauku viņš sagatavoja pats, palīdzēja kukurūzu sēt; no neparastā darba viņam pamatīgi sāpēja mugura. Diemžēl tā nu ir, ka to, kas iegūts ar pašu pūliņiem un mokām, cienī daudz vairāk nekā uzdāvināto vai arī to, kas nācis viegli.

Nākamajās nedēļās tēvs kukurūzu iemīļoja vēl vairāk, jo viņam to paša rokām vajadzēja ne mazāk kā četras reizes apkaplēt; nezāles šajā gadā auga griezdamās. Viņa mugura nemaz vairs nevarēja attapties no pārmērīgā darba, kādu tai vajadzēja pildīt. Kukurūza auga brīnišķīga, likās — tā ar savu kuplo zelšanu gribēja atmaksāt par visām pūlēm, kas tai bija veltītas. Tēvs nevarēja nopriecāties vien, kad paskatījās uz savu kukurūzu; šajā gadā viņš kukurūzu apraudzīt gāja daudz biežāk; bija pat laika sprīži, kad viņš uz lauka gāja katru dienu.

Ne velti tēva seja sadrūma, kad viņš dabūja zināt, ka āpsis atkal parādījies. Zem žoga atkal radās ejas, pa kurām mājputni iekļuva dārzā. Tēvs neko daudz nesacīja par ļauno vēsti, lai arī cik gaidu pilni Ulijs un Odiņš uz viņu raudzījās. Šoreiz svinīgi nepieteica karu, bet tēva sirds bija pilna bargas apņēmības.

«Mēģini tikai aiztikt manu kukurūzu!» viņš domāja.

Sakņu dārzs tēvam nebija tik svarīgs, sakņu dārzā strādāja māte, un dārza dēļ tēvam mugura nekad nesāpēja. Tomēr tēvs no bēniņiem nonesa veco, sarūsējušo slazdu un regulāri uzstādīja žoga ejās. Kad viņš rītos to atkal novāca, viņš pie reizes apstaigāja visus žogus un aizlika priekšā ejām akmeņus, ja tādus gadījās atrast. Tā kā viņš to darīja pavisam agri no rīta, pirms mājputni vēl bija izlaisti ārā no kūtiņas, tad šajā gadā sevišķa vistu medīšana nenotika.

Pēc akmeņu novietošanas tēvs devās uz lauka pie savas kukurūzas. Viņš gāja pa vienu lauka malu turp un pa otru malu atpakaļ, un šajā apskatē viņa acis bija gan vērīgas, gan rūpju pilnas. Tomēr apskates beigās viss likās jauki: āpsis kukurūzas laukā nebija ciemojies. Tā auga netraucēta un kļuva aizvien augstāka un spēcīgāka; tai sāka aizmesties ziedi: vīrišķie, skar- veidīgie, ar putekšņiem augšgalā un sievišķie, no kuriem veidosies vālītes, ar garajām, zaļajām bārkstīm stiebra lejas daļā.

Jā, cik dīvaini, likās — it kā āpsis būtu uzzinājis kaut ko par tēva bargo apņemšanos: šajā gadā Fridolīns ieradās dārzā daudz retāk, postījumi, kurus viņš tur nodarīja, bija tik niecīgi, tikko jaušami. Šad tad varēja atrast dažas apgrauztas, nobraucītas zemenes; postījumi nebija manāmi ne pie burkāniem, ne pie zirņiem, un kukurūza, kā jau minēts, palika neskarta.

— Tas būs kāds cits āpsis, — tēvs klusībā nosprieda. — Kāds jauns āpsis, kas vēl nav tāds nekauņa …

Tieši otrādi! Tas bija tas pats vecais āpsis, par vienu ziemu kļuvis vecāks. Un kas tā bija par ziemu! Ak vai, pēc briesmīgajiem ziemas pārdzīvojumiem Fridolīns nekad vairs nevarēja kļūt tas pats vecais āpsis. Viņam jau līdz šim aizvien bija neliela nosliece uz īgnumu un drūmumu; taču salīdzinājumā ar to, kas viņš bija tagad, viņš līdz šim bija bijis bezrūpīgs, ņiprs puisis. Viņa piesardzība tagad nebija vairs pārspējama, viņa aizdomas par visiem šīs pasaules iestādījumiem pārsniedza jebkuru robežu. Tikai tumšās bezmēness naktīs viņš iedrošinājās izlīst no alas un nekad negāja divas reizes pēc kārtas ne pa vienu un to pašu ceļu, ne uz vienu un to pašu vietu pēc barības. Viņš meklēja ēdamo gan te, gan tur, cieši pārliecināts, ka visa pasaule gaida tikai izdevību, lai vajātu godīgo āpsi.

Odiņam tagad vajadzēja bieži aizstaigāt līdz saliņai, lai kaut reizi sastaptu viņu sauļojamies. Ļoti reti āpsis atvēlēja sev šādu izpriecu un nekad vairs neaiz- snaudās saulē.

Tomēr kādu dienu pienāca brīdis, kad tēvs pārliecinājās, ka arī šogad āpsis palaidis nagus viņa kukurūzā. Āpsis bija pagaidījis taisni tik ilgi, kamēr no sievišķajiem ziediem bija izveidojušās vālītes, pavisam jaunas vālītes, kurām tikko sāka aizmesties graudi, — bet tik zaļi un sulīgi tie garšoja vislabāk. Un šai brīnišķīgajai garšai āpsis nevarēja pretoties, kārdinājums bija pārāk liels.

Protams, āpsis bija rīkojies piesardzīgi, varbūt kaut kas viņu iztraucēja, varbūt viņš bija jau paēdis, varbūt ausa rīts, — katrā ziņā tēvs nolauztos stiebrus varēja aiznest vienā rokā. Viņš visu kārtīgi savāca un nogā

dāja tos kā zaļu un trauslu papildbarlbu saviem trušiem, kuri par to ļoti priecājās.

Turpmāk šie prieki trušiem tika aizvien biežāk, aizvien biežāk tēvam vajadzēja apkrauties ar nolauztajiem kukurūzas stiebriem, drīz vien viņam vajadzēja tos ņemt abām rokām, lai pārnestu mājās. Bet tad pienāca laiks, kad trušiem šīs barības bija par daudz, un viņš no tās deva arī govij. Un beidzot pienāca rīts, kad tēvs, postījumu ieraugot, bezpalīdzīgi paraustīja plecus un devās atpakaļ, jo ar rokām viņš te nekā vairs nevarēja izdarīt.

Matīss ieradās ar ķerru un pēc tam pūzdams elsdams augsti uzkrauto kravu stūma uz kūts pusi. Visu iedzimto un iegūto piesardzību aizmirsis, āpsis Fridolīns bija nonācis īstā postīšanas sajūsmā, mežonīgā ēšanas un izšķērdēšanas skurbumā. Ja tas tā turpinātos vēl trīs mēnešus, līdz kukurūzas nogatavošanās laikam, tad no tās vairs neatliktu visai daudz; jau tagad trešā daļa lauciņa, kas atradās vistālāk no mājām, izskatījās pamatīgi izretināta.

Nejauši lielie āpša postījumi tika atklāti pirmoreiz taisni kādā svētdienas rītā; Odiņš redzēja, ka pagalmā iebrauc pilna ķerra ar kukurūzu. Tad viņa aizgāja uz tīrumu un apskatīja kukurūzas lauciņu. Varbūt tāpēc, ka viņa pati bija sējusi kukurūzu, varbūt tāpēc, ka kļuvusi prātīgāka un saprata, cik dārgs ir katrs krikums barības un cik nejēdzīga ir šāda izšķērdība, — vismaz pie brokastu galda Odiņš nevienu labu vārdu vairs par Fridolīnu nebilda, kad tēvs niknumā runāja par mazo postītāju. Šo sabiedroto āpsis bija zaudējis.

Jā, ar Odiņu bija notikusi pārvērtība. Vainīga laikam bija jaunā dzīve pilsētā: starp augstajām mājām, pa šaurajām akmens ielām ejot uz skolu, viņa bija pieņēmusi negrozāmu lēmumu būt zemniece un nekas cits. Šāds stingrs lēmums laikam varēja būt par iemeslu tam, ka tagad viņa domāja citādi un redzēja visu citādi nekā līdz šim. Varbūt Odiņš nāca pie atziņas, ka nepietiek ar to, ka mazs, jocīgs dzīvnieciņš guļ saulē, un tas, ka viņš ir jocīgs, vēl nedod viņam nekādas tiesības atņemt citiem maizi.

Tāpēc māte priekšpusdienā, mazgājot brokasta traukus, meitai sacīja:

—   Tu šodien nemaz nerunāji par savu Fridolīnu.

Odiņš atbildēja:

—   Tas, māt, vairs nav mans Fridolīns. Viņš ārdās pārāk nekaunīgi, apskaties taču pati mūsu kukurūzas lauciņu!

Māte klusēja.

_ Pa to laiku tēvs uzrakstīja medību inspektoram Frī- zikem vēstuli, kurā lūdza steidzīgi un enerģiski uzsākt cīņu pret āpsi, jo dzīvnieka nodarītie zaudējumi vairs nav ciešami…

Tēvs pasauca meitu un uzdeva viņai ar vēstuli aiziet pie Kellera jaunkundzes, pie kuras Frīzikes kungs arvien apmetās, kad uzturējās ciemā.

—    Un apjautājies arī, Odiņ, kad viņš atnāks! Tā tas vairs nevar turpināties, kaut kam jānotiek pavisam drīz!

Lai gan šī vēstule, to varēja redzēt skaidri un gaiši, vērsās pret mazo, jocīgo āpsi, Odiņš bez ierunām aiznesa to Frīzikem un ļoti līksma pārnesa ziņu, ka Frīzikes kungu var gaidīt jau tuvākajās dienās …

Patiešām, Dīcenu saimniecībā medību inspektors ieradās jau nākamajā rītā kopā ar meitu, kas bija aptuveni tikpat veca kā Odiņš un, kā nākamā medniece, jau nesa pār plecu mazu bisi. Postījumi kukurūzas laukā uz mednieku neatstāja gaidīto iespaidu — viņš savā mūžā droši vien bija redzējis pārāk daudz meža dzīvnieku postījumu. Bet viņš apsolīja nākamajās dienās āpsi cītīgi patramdīt. Šoreiz viņš, Frīzike, palikšot veselu nedēļu Karvicā; šajā laikā viņš āpsi katrā ziņā notveršot.

Pēc šiem vārdiem tēvam kļuva pavisam viegli, viņš bija tāds cilvēks, kas ticēja, ka viss būs labi, ja kaut kas tiek darīts. Viņš bija paļāvies uz akmeņiem zem drāšu žoga, pēc tam uz slazdu un beidzot uz āpša iznīcinātājām — lapsām, un tagad viņš paļāvās uz medību inspektoru Frīziki. Tēvs apjautājās, kā viņš domājot āpsim ķerties klāt — vai viņš āpsi nošaus vai arī atraks alu?

Nē, Frīzikes kungs atbildēja, tādi nodomi viņam neesot. Viņš nolikšot pie alas ieejām labus dzelzs slazdus, tas būšot visdrošākais.

Tēvs atcerējās savu vismaz simt reižu uzstādīto slazdu, bet klusēja. Viņš piekrītot pamāja ar galvu un tūlīt Odiņam atļāva iet līdzi uz āpša alu, ja Frīzikes kungam nebūtu iebildumu. Frīzikes kungam iebildumu nebija, un tā Odiņš aizgāja līdz. No šīs ekspedīcijas viņa atgriezās pavisam satraukta, doma par mazo āpsi, kam slazdi sadragātu kaulus, bija zudusi. Viņa stāstīja, ar kādu rūpību mednieks uzstādīja slazdus, ne reizi nepieskardamies tiem ar kailām rokām. Viņš tos esot uzmanīgi ieracis zemē — tā ka no slazdiem nekas vairs neesot bijis redzams.

O, kā Frīzikes kungs esot smējies, kad Odiņš pastāstīja, ka tēvs slazdu nolicis nenoslēptu un tieši uz zemes, tam neskaitāmas reizes pieskardamies. (Šos vārdus dzirdot, tēvs mazliet skābi savieba seju, bet nebilda ne vārda.) Šādā slazdā āpsis nekad nebūtu gājis, Frīzikes kungs sacījis.

Medību inspektors ar saviem suņiem atradis vēl divas citas ieejas alā un visās rūpīgi uzstādījis slazdus. Tuvākajās dienās kādā no tiem āpsis iesprukšot.

Tā stāstīja Odiņš, un visi bija apmierināti, ka šādai slazdu uzstādīšanai būs panākumi. Šī iemesla dēļ tēvs ātri aizmirsa dzēlienu par nepareizi uzstādīto slazdu. Ar smaidu viņš to uznesa bēniņos un iemeta kaktā.

— Tā, guli šeit, kamēr sarūsēsi! — viņš iesaucās. — Pie Dīceniem āpšu vairs nebūs!

Nākamajās pārbaudes apgaitās, protams, ar vecāku atļauju, piedalījās arī Odiņš. Viņa pastāstīja, ka āpsis — tagad viņa zvērēnu nekad vairs nesauca par Fridolīnu — aizgājis tieši līdz slazdiem, bet tad apgriezies un iegājis atpakaļ alā. To pavisam skaidri varējuši redzēt pēc pēdām. Frīzikes kungs slazdus atkal ieracis citur un citādā veidā; šoreiz āpsi noteikti noķeršot.

Dienas tikmēr ritēja, un, kad tēvs atkal apjautājās par slazdiem un āpsi, viņš no meitas dabūja zināt, ka medību inspektors aizbraucis un slazdus novācis, lai viņa prombūtnes laikā neviens tajos neiekļūtu. Nākamajā reizē viņš noteikti noķeršot āpsi, tam laikam jābūt ļoti viltīgam, vecam dzīvniekam …

Tēvs mazliet nopūtās, jau atkal viņa cerības bija izgaisušas. Bet, tā kā kukurūzas laukā jaunu postījumu pēc slazdu uzstādīšanas nebija, viņš mierināja sevi ar domām, ka āpsis, kuru aizkaitinājuši slazdi, alu atstā- jis.

Tēvam nebija ne jausmas, cik ļoti Fridolīns pieķe- ries savam miteklim un ka viņš to jau zobiem bija aizstāvējis pret divām smirdošām lapsām. Ko āpsim varēja nozīmēt daži slazdi? Šajā ačgārnajā pasaulē viņš bija pieredzējis pavisam citādas bēdas.

Tēvs, kā jau minēts, vispirms nomierinājās un jutās mierīgs līdz brīdim, kad atkal parādījās postījumi kukurūzas laukā. Un kā tie parādījās! Šķita, it kā āpsis gribētu panākt nokavēto un sariebt saviem ienaidniekiem, tā viņš ārdījās un ālējās. Dažu rītu Matīsam vajadzēja ne tikai vienu reizi, bet pat divas reizes braukt ar ķerru, un trušiem un govij bija pienākušas labas dienas.

Kur nu bija palikušas izredzes uz labu kukurūzas barību rudenī? Kukurūza netika stādīta zaļbarībai — šajā laikā zaļbarības saimniecībā pietika —, skaistie, dzeltenie graudi bija domāti ziemai! Un tos āpsis iznīcināja.

Tad tēvs stingri kaut ko nolēma. Visas viņa cerības līdz šim bija izgaisušas, tagad viņš gribēja pats sev palīdzēt — lai piķis rauj visus medību noteikumus. Kopš senseniem laikiem pastāvēja vēl kāds cits noteikums, ka grūtā brīdī cilvēkam jāizpalīdz.

Tēvam piederēja kabatas pistole ar garu stobru, kurā jāieliek skrotis. Ar šādu pistoli apbruņojies, tēvs kādā naktī klusi piezagās laukam. Viņš bija visu labi pārdomājis: bija gan bezmēness nakts, taču debesis skaidras un zvaigžņotas, un zvaigznes deva vāju gaismu. Pūta izdevīgs, rāms vējš no kukurūzas lauka uz saimniecības pusi, tāpēc nācēja smaku nevarēja just. Arī laiks bija izdevīgs — drīz pēc pusnakts, kad sākusies jaunās dienas pirmā stunda —, pēc Brēma tēva, šis bija laiks, kuru āpši izvēlas barības meklēšanai.

O, tēvs izturējās piesardzīgi un apdomīgi, tikpat piesardzīgi un apdomīgi, kā bija izturējusies viņa meita Odiņš, zagdamās āpsim klāt, kad tas sauļojās. Tikai abu šo cilvēku nolūki bija pilnīgi atšķirīgi. Tēvs nemaz nedomāja, ka notvers āpsi jau pirmajā reizē. Varbūt āpsis ieradīsies daudz vēlāk, un viņam vajadzēs stundām ilgi gaidīt, — viņš zināja arī, kur viņš to darīs: pie vecās plūmes, pie mūra žoga. Varbūt āpsis šajā naktī nemaz negrasījās nākt, tad tēvam vajadzēs nākt vēl un vēlreiz, un vēl vienu reizi, kamēr izdosies dzīvnieku nomedīt. Tēvs bija apņēmies ātrāk neatlaisties, kamēr mērķis nebūs sasniegts; tēvs bija apņēmies šo nekārtību izskaust no zemes virsas.

Gandrīz vai bezrūpīgi Dīcenu tēvs bija aizstaigājis līdz tīrumam; vēlajā naktsstundā kukurūza viņa priekšā slējās kā augsta, tumša siena. Tēvs klausījās, viss bija kluss; nakts bija klusa, bet tad uzpūta viegls vējiņš, un tumšā siena sāka šalkt un čabēt, tēvs vairs nevarēja āpsi saklausīt.

Viņš gāja gar kukurūzas lauka malu; te stiepās šaura, zaļa josla, kur bija sastādīti jauni augļu kociņi, tēvam likās — no šejienes varēs labāk lavīties klāt. Kamēr kukurūza vējā šalca un čabēja, viņš savus soļus patiešām nedzirdēja; tikai kad vējš pierima, viņš atskārta, cik skaļi ir viņa soļi. Sen nebija lijis, zāle zem apaviem čirkstēja un čabēja, viņš mēģināja iet pa pašu tīrumu …

Pagaidām Dīcenu tēvs gāja gan klusi, bet bez sevišķas piesardzības, jo nebija nogājis vēl ne pusi lauka; līdz šim āpsis bija plosījies tikai apakšējā trešdaļā. Tad tēvs ievēroja kreisajā pusē augļu koku ar zināmo lapotni. Nu puse lauka bija aiz muguras, un no šī brīža vajadzēja būt ļoti uzmanīgam.

Tēvs apstājās un vērīgi klausījās. Vējš bija pierimis,. nu varēja labi dzirdēt. Viņš pārlaida skatienu visapkārt — un pēkšņi viņam sirds iepukstējās: viņam Šķita, ka tālumā kaut kas brīkšķ, lūst, pēc tam čab… Kas lika tēva sirdij tā pukstēt? Tas taču bija mazs, visai bieži sastopams dzīvnieks, kam viņš zagās klāt!" Tas nebija nekāds medījums, nekādā ziņā ne, tas bija neveikls dzīvnieks, kuru varēja panākt, gandrīz vai soļiem ejot, un nosist ar spēcīgu sitienu pa degunu. Tātad nekas tāds, ar ko varētu lepoties, ja tas tiktu nomedīts!

Un tomēr tēva sirds pukstēja arvien stiprāk, kamēr viņš zagās uz priekšu, sperdams piesardzīgi soli pēc soļa, spiezdams visu pēdu uzreiz pie zemes, lai nekas zem tās nečirkstētu, turēdams rokā pistoli šaušanas gatavībā. Brīžam sirds tik skaļi pukstēja, ka viņš dažkārt neuzdrošinājās pat kāju pacelt. Kādu brīdi viņš nekustīgi pastāvēja uz vienas kājas un atkal klausījās, kā āpsis darbojas.

Ne jau visu laiku tēvs dzirdēja brīkšķēšanu un brak- šķēšanu. Vispirms viņam likās, ka āpsis viņu izdzirdējis un aizlavījies projām. Bet tad postu vēstošais troksnis sākās par jaunu — droši vien piesardzīgais āpsis savu maltīti laiku pa laikam pārtrauca, lai paau- sītos, vai netuvojas ienaidnieks, kaut gan kukurūzas laukā viņu nekas nekad nebija traucējis. Tomēr viņš .aizvien bija modrs.

Tagad Dīcenu tēvs atradās jau tik tuvu, ka varēja atšķirt, kā āpsis čirkstinādams samaļ starp zobiem kukurūzas vālītes un kā šmakstinādams strebj sulu! Ak, šie daudzie briestošie kukurūzas stādi, kuri atkal tika nograuzti!

Tēvs nevilšus gribēja spert platāku soli, uz to viņu mudināja dusmas, bet…

— Tikai mieru! — viņš sev teica un pacelto kāju īpaši uzmanīgi lika uz zemes. — Tikai lēnām — šoreiz man zaglēns jādabū pa īstam rokā.

Tagad viņš patiešām dzīvniekam bija pienācis pavisam tuvu. Pēdējie trīsdesmit metri tēvam bija prasījuši gandrīz pusstundu laika, bet varbūt arī tikai desmit minūtes, cik īsti, viņš nezināja. Zvaigznes mirgoja pie debesīm, un vējš, kura šalkšana viņam tagad tik ļoti būtu noderējusi, bija pilnīgi pierimis. Tēvs pacēla kāju un aiz pārliecīgas piesardzības neuzdrošinājās to likt atkal pie zemes.

Varbūt tur gulēja akmentiņš, un Dīcenu tēvs negribēja likt kāju pie zemes, lai nelielais troksnis, kas rastos, saskaroties zolei ar akmentiņu, āpsi neizbiedētu. Pirmīt tas jau bija satrūcies.

Un patiešām, kad tēvs nolika kāju pie zemes, āpsis satrūkās atkal. Tikko dzirdamais troksnis izskanēja skaļi, apkaltušais zemes kukurznis sabirza putekļos, un āpsis pierima. Abi palika klusu, tēvs elpoja viegli un piesardzīgi, viņš klausījās un klausījās, ar acīm mēģinādams ieskatīties tumsā. Tēvs bija cerējis vismaz kaut ko no dzīvnieka saredzēt, tā ēnu vai zalgojošās acis, bet neredzēja itin nekā.

Tad tēvam kļuva skaidrs, ka viņš varēs šaut tikai tai virzienā, no kuras, kā viņam šķita, nāca skaņas. Taču nu bija apklusušas arī šīs skaņas.

Roka, kurā tēvs turēja pistoli, bija kļuvusi mikla no sviedriem, un viņš tikai ar pūlēm savaldījās, lai rādītāja pirksts nenospiestu gaili. Ai, cik nikns, nepacietīgs bija tēvs! Kaut jel viņš varētu šaut! Kaut viss būtu garām! Labāk neveiksmīgs šāviens nekā šī bries- -mīgā, nepacietīgā gaidīšana, šī nervu bendēšana!

Bet pēc brīža košļāšana un čāpstināšana atsākās, āpsis nejutās apdraudēts, viņš mielošanos turpināja. Brīdi viņš ēda, tad atkal nolauza jaunu kukurūzas stiebru. Kukurūzas stiebram krītot, tēvs attapīgi paspēra ne tikai vienu, bet gan divus soļus uz priekšu! Tagad viņš stāvēja iesāņus no āpša, sirds viņam pukstēja tik stipri, ka viņam likās — āpsis to var sadzirdēt! Āpsis tomēr bija ķēries pie jaunas vālītes…

Pistole tika pacelta, pirksts pie gaiļa saliecās — un .atkal iztaisnojās. Varbūt paspert vēl vienu vienīgu soli, — ak, cik bezgala grūti tumsā noteikt vietu, no kurienes īsteni nāca troksnis!

Pirksts atkal saliecās un vēlreiz iztaisnojās. Vai nepaspert vēl vienu soli? Tik ilgi viņš bija cieties, viens solis vairāk vai mazāk neko nenozīmēja. Drošs paliek drošs.

Tēvs pacēla kāju tik lēni, tik piesardzīgi — vēl lēnāk, vēl piesardzīgāk viņš lika to pie zemes. Kad kāja atradās pie zemes, apklusa jebkurš troksnis, ko bija radījis āpsis. Tēvs bija pārliecināts, ka nav izraisījis ne mazāko troksnīti, tomēr āpsis pārstāja ēst. Tēvs, elpu aizturējis, klausījās … ilgi… Tad piecu metru attālumā viņš sadzirdēja kaut ko klusu lūstam un švīkstam. Ahā, āpsis bija tēvu pamanījis un līda prom …

Atskanēja šāviens, tas nodārdēja naktī pāri visam guļošajam ciemam, šķita, ka tas aizskanēja līdz pat zvaigznēm! Tēvs ielēca kukurūzā, lai sekotu āpsim, varbūt viņš āpsi ievainojis. Pistoli viņš turēja ačgārni, aiz stobra, lai varētu ar laidi uzsist āpsim pa degunu.

Bet nu tieši šajā brīdī atkal sacēlās vējš. Kukurūza šalca un čabēja. Tēvs ieklausījās: likās, it kā kukurūzā skraidītu simtiem āpšu.

Dīcenu tēvs ar cigareti zobos devās atkal uz mājām. Viņš sev sacīja:

«Tā, protams, bija muļķība, ka spēru vēl vienu soli, — šāviens pirms tam būtu mērķi sasniedzis. Varbūt es viņu tomēr aizšāvu, agri no rīta jāapskatās. Katrā ziņā es tam postītājam iedzinu bailes, nu viņš manai kukurūzai tik lēti klāt vairs neķersies!»

Tomēr pārmeklēšana nākamajā rītā nedeva nekādus panākumus, un bez panākumiem palika arī turpmākie gājieni nakts medībās. Nekad vairs tēvam neradās tāda laime piekļūt āpsim tik tuvu kā pirmajā naktī. Dažreiz viņš dzirdēja dzīvnieku kaut kur tālumā saimniekojam, bet nekad viņš nenokļuva tik tuvu, lai varētu izšaut. Izdzirdis āpsi, tēvs izšāva tikai tāpat vien pāri kukurūzas laukam un mierināja sevi, ka ar to tam iedzīta vismaz bijāšana. Tomēr šī bijāšana, kas bija iedzīta, tēvam upurējot krietnu daļu naktsmiega, nekavēja āpsi apciemot lauku, un katru otro vai trešo dienu Matīsam vajadzēja stumt mājās ķerru ar zaļbarību.

Un tad tēvs saslima, viņš no Karvicas devās uz slimnīcu un atgriezās tikai ziemā; karš pret nekaunīgo āpsi Fridolīnu šajā gadā atkal bija noritējis nesekmīgi.

Āpsis Fridolīns savā alā turpināja kluso, mierīgo āpša dzīvi. Viņš godīgi meklēja sev barību un nevienam nebija par nastu. Šis gads viņam bija sagādājis lielas raizes: tas bija uzsūtījis lapsas Izolēju un Izo- līnu, riebīgos slazdus pie alas izejām, briesmīgo šaudīšanos uz lauka, kur auga saldvasks. Bet Fridolīns jau bija apradis ar domu, ka šī pasaule ir bēdu pilna un visi tiecas tikai uz vienu — kaitēt pieticīgajam āpsim un traucēt viņa mieru. Viņš, protams, tādēļ nepārstāja par šo pasauli gausties. To āpsis darīja dienu un nakti, ja vien tobrīd negulēja, un tā bija viņa galvenā nodarbošanās. Būt īgnam un sapīkušam — tas jau bija āpša dzīves mērķis, un bez tā dzīve viņam būtu kļuvusi garlaicīga.

Tomēr no šā bēdu pilnā un satraucošā gada bija arī savs labums: no Dīcenu kukurūzas Fridolīns bija uzbarojis sev tādu apaļu vēderiņu, kāda viņam nebija pat Hullerbušā no skābaržu zīlēm. Un viņa pieliekamais kambaris bija pietiekami pilns ar Dīcenu burkāniem. Ziemu Fridolīns varēja mierīgi gaidīt.

— Ak jā, — Fridolīns sev dažkārt sacīja, kad rāmajās un vēlajās rudens dienās baudīja maigo sauli. — Ak jā, šī tomēr ir ačgārna pasaule, un visu būtņu radītājs ar mani, āpsi, nepavisam nav rēķinājies. Visi mani vajā: divkājainie un četrkājainie. Tomēr es no viņiem aizmūku, kaut arī esmu pavisam mazs salīdzinājumā ar melnbalto četrkājaino kalnu (Fridolīnam prātā bija govju barvede Roze). Es neesmu iznīdējams. Tas ir vienīgais labums šajā ačgārnajā pasaulē, ka bez manis — āpša tā nekad nepastāvēs.

To pateicis, viņš stenēdams pavērsa trekno vēderu pret sauli.

PĒCVĀRDS ODIŅAM. MĪĻO ODIŅ,

es apsolīju tev grāmatu par «mūsu» āpša dzīvi, un te nu tā ir. Tev būs jāatzīst, ka tavs tēvs strādājis čakli. Dažreiz nemaz nebija tik vienkārši izzināt visus šos slepenos āpša piedzīvojumus.

Tomēr man jāatzīst, ka šī grāmata, lai arī apjomīga, nevar tevi visā pilnībā apmierināt, jo tajā nav ne vārda par āpša Fridolīna turpmāko dzīvi un viņa nāvi. Bet ko es, mīļo Odiņ, varēju darīt? Tādā grāmatā, kur katrs vārds ir patiess un īsts, es taču nedrīkstēju mānīties? Drīkstēju tikai teikt patiesību, neko citu kā patiesību!

Diemžēl patiesība ir tā, ka mūsu āpsis vēl joprojām dzīvo, un par viņa turpmākajām gaitām un mūža novakari nekas nav zināms.

Tavs tēvs Hanss Fallada

SATURS

Pirmā nodaļa. Fridolīna laimīga jaunība. Viņš zaudē brāli un māsas un aizsūta māti uz lapsas

alu……………………………………………………………… 3.

Otrā nodaļa. Lapsiņas Izolītes piedzīvojums un viņas ceļojums uz Hullerbušu. Fridolīns tiek izsvēpēts, un viņš dodas plašajā pasaulē … 21 - Trešā nodaļa. Fridolīna dīvainais piedzīvojums ar govju barvedi Rozi un pirmā iepazīšanās ar

« dažiem Dīceniem…………………………………………. 35

Ceturtā nodaa. Fridolīns atrod gardu augu — saldvasku, paglābjas miegā no daudzām briesmām un iekārto uz saliņas sev jaunu mitekli . 47 Piektā nodaļa. Cilvēki pamana āpsi, un āpsis pamana cilvēkus. Tedija nonāk nepatiesās aizdomās, un Fridolīnam tiek pieteikts karš . . 61 Sestā nodaļa. Kara padome un gatavošanās karam. Odiņš dodas pastaigā, izstājas no karotāju pulka un kļūst par Fridolīna sabiedroto . 79 Septītā nodaļa. Neveiksmīgais karagājiens. Fridolīns dabū divas lapsas par īrniekiem, un

tās viņam izglābj dzīvību ……………………………. 93

Astotā nodaļa. Otrais karagājiens pret Fridolīnu ar sabiedroto Odiņu, Frīziki un daudziem, daudziem šāvieniem — taču Fridolīns ir uzmanīgs ………….. 111

Jaunākā skolas vecuma bērniem Hanss Fallada

BEZKAUNĪGAIS ĀPSIS FRIDOLTNS

Redaktore T. Pētersone. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore S. Zandberga. Korektore K. Rumbena. Nodota salikšanai 25.07.78. Parakstīta iespiešanai 09.04.79. Formāts '60x84/16. Dobspiedes papīrs JVs 1. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 7,44 uzsk. iespiedi.; 6,04 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. 2054-D. Cena 35 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. JS 53/29555/B-450. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Cīņa», 226011 Rīga, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Fallada Hanss Bezkaunīgais āpsis Fridolins

PIRMĀ NODAĻA FRIDOLĪNA LAIMĪGĀ JAUNĪBA. VIŅŠ ZAUDĒ BRĀLI UN MĀSAS UN AIZSŪTA MĀTI UZ LAPSAS ALU

OTRĀ NODAĻA LAPSIŅAS IZOLĪTES PIEDZĪVOJUMS UN VIŅAS CEĻOJUMS UZ HULLERBUŠU. FRIDOLĪNS TIEK IZSVĒPĒTS, UN VIŅŠ DODAS PLAŠAJĀ PASAULĒ

TREŠĀ NODAĻA FRIDOLĪNA DĪVAINAIS PIEDZĪVOJUMS AR GOVJU BARVEDI ROZI UN PIRMĀ IEPAZĪŠANĀS AR DAŽIEM DĪCENIEM

CETURTĀ NODAĻA FRIDOLĪNS ATROD GARDU AUGU — SALDVASKU, PAGLĀBJAS MIEGĀ NO DAUDZĀM BRIESMĀM UN IEKĀRTO UZ SALIŅAS SEV JAUNU MITEKLI

PIEKTĀ NODAĻA CILVĒKI PAMANA ĀPSI, UN ĀPSIS PAMANA CILVĒKUS. TEDIJA NONĀK NEPATIESĀS AIZDOMĀS, UN FRIDOLĪNAM TIEK PIETEIKTS KARŠ

SESTĀ NODAĻA KARA PADOME UN GATAVOŠANĀS KARAM. ODIŅŠ DODAS PASTAIGĀ, IZSTĀJAS NO KAROTĀJU PULKA UN KĻŪST PAR FRIDOLĪNA SABIEDROTO

SEPTĪTĀ nodaļa NEVEIKSMĪGAIS KARAGĀJIENS. FRIDOLĪNS DABO DIVAS LAPSAS PAR ĪRNIEKIEM, UN TĀS VIŅAM IZGLĀBJ DZĪVĪBU

ASTOTĀ NODAĻA OTRAIS KARAGĀJIENS PRET FRIDOLĪNU AR SABIEDROTO ODIŅU, FRĪZIKI UN DAUDZIEM, DAUDZIEM ŠĀVIENIEM — TACU FRIDOLĪNS IR UZMANĪGS

PĒCVĀRDS ODIŅAM. MĪĻO ODIŅ,

SATURS