Gotjē Teofils

Brīnišķīgie kaķu stāsti

Teofils Gotjē

Brīnišķīgie kaķu stāsti

Iemantot kaķa draudzību nav viegli.

Kaķis ir rāms dzīvnieks ar filozofisku iedabu.

Ar lielām grūtībām viņš šķiras no saviem agrākajiem ieradumiem, mīl kārtību un tīrību un ne jau uzreiz katram veltī savu draudzību, ja būsiet izpelnījies viņa simpātijas, kaķis kļūs par jūsu draugu, taču nekad nebūs jūsu vergs.

Arī mīlēdams, kaķis saglabā neatkarību un nedarīs jūsu labā to, ko uzskatīs par nesaprātīgu.

Savas simpātijas kaķis dāvās tikai tad, ja jums pilnīgi uzticēsies.

No visiem dievišķajiem radījumiem ir tikai viens, ko nevar padarīt par vergu pat ar pātagu. Tas ir kaķis.

Ja cilvēka un kaķa dzīves ceļi krustosies, tas vērtīs cilvēku labāku, bet sabojās kaķi.

Marks Tvens

V. V. Džekobs. BALTAIS KAĶIS

Ceļinieks stāvēja, lūkodamies pa "Ziedkāpostu" bāra logu lietus šaltis. Ciemata iela viņa priekšā bija tukša, viss grima klusumā, pļāpāja vienīgi vecais vīrs, kas, sēdēdams uz maza dīvāna ceļinieka aizmugurē, sūca pīpi.

—  No tā nāks liels labums, — purpināja večuks un, pastiepis kaklu pār dīvāna atzveltni, neatrāva apmigloto acu kaktiņa skatienu uz logu. — Es neesmu tāds kā dažs cits, man lietus lāsītes krietni priecina sirdi.

Ceļinieks nokrekstējās, atgriezās pie otra sēdekļa iepretī pļāpam un sāka laiski glaudīt kaķi, kurš, iekurtā kamīna nelielās uguns kvēles pievilināts, bija ietipinājis telpā.

—  Viņš ir labs peļu mednieks, — turpināja večuks, — bet, man domāt, krodzinieks Smits viņu aizlaistu pirmajam solītājam par puskronu. Mums Kleiberijā gan dzīvoja kaķis, kas nebūtu pārdots pat par simt zelta sovriniem.

Ceļinieks joprojām glāstīja peļu ķērāju.

— Balts runcis a' vienu dzeltānu, otru zilu aci, — vecais nerimās. — Skan jocīgi, bet tā i' tiesa, kā es te kvernu,

kārodams pēc vēl viena kausiņa alus, kas būtu tikpat smeķīgs, kā tas, kuru jūs pirmiņ izsaucāt.

Ceļinieks, satraukdams runci, strauji iztukšoja savu kausu un palūdza abus divus piepildīt no jauna. Viņš sabikstīja pagales, lai tās labāk liesmotu, un, arī aizkūpinājis pīpi, atbalstīja vienu kāju uz kamīna režģa, gatavodamies klausīties.

—  Mincis piederēja vecajam Klārkam, jaunā Džo Klārka tēvocim, — večuks iesāka stāstu, klusi nočāpstinādams lūpas pār alu un izstiepdams trīcošos pirkstus pēc tabakas kulītes, ko ceļinieks piebīdīja viņam tuvāk. — Un tas vecais Klārks vienādi vien ar to lopiņu lielījās. Sauca to par savu zilacaino mīļumiņu, tā ka no tās cackāšanās dažkārt uznāca vēmiens.

Jaunais Džo Klārks nevarēja to ciest, bet onkulis savā testamentā bij' novēlējis viņam piecas ēciņas un pleķīti zemes, kas varētu ienest savas četrdesmit mārciņas gadā, un tā nu Džo nācās turēt muti un izlikties, ka viņš to kaķi mīlē. Nesa baltajam gan kādu kreima pili, gan gaļas kumosu, un vecajam Klārkam tas tik traki gāja pie sirds, ka viņš apsolīja brāļadēlam pēc savas nāves ne tikai mantu vie', bet arī peļu junkuru.

Jaunais Džo sacīja, ka nezin, kā īsti par to pateikties, un vecais, kas jau labu laiku vārguļoja, brāļadēlam piekodināja, lai Džo ik dienas viņu apciemojot — viņš iemācīšot, kā šmorēt runcim gaļu un tad sagriezt mazos kumosiņos, un kā runcis gribot, lai pienu katrreiz lejot tīrā trauciņā, un ka tad, kad kaķis guļot, nedrīkstot celt troksni.

"Džo, uzmani, lai tavi bērni nedara viņam pāri, "viņš vēl kādu dienu teicis, "šorīt viens no taviem zeņķiem

raustīja minci aiz astes, un es gribu, lai tu par to sadod tam palaidnim pa mici."

"Kurš ta' bija tas vainīgais, " Džo prasīja.

"Tas, kam tas deguns tek," saka vecais Klārks.

"Kā aiziešu mājās, tūlīt sadošu pa purnu," apsola Džo, kas savus mazos dikti mīlēja.

"Ej un atstiep viņu šurp un sado' uz vietas," pieprasa vecais, "ta' zinās, kā jāmīļo lopiņš."

Džo aizgāja mājās pēc puikas un, kad māte bija nomazgājuse viņam ģīmi, noslaucījuse degunu un apsējuse tīru priekšauteli, Džo aizveda puišeli pie onkuļa un sadeva pa mici. Pēc tam Džo visu nakti lamājās uz sievu. Otrā rītā vecais Klārks ienāca no dārza taisni tanī brīdī, kad jaunais ar kājas spērienu aizbūkšķināja runci pāri visam ķēķim.

Klārks krietnu brīdi nevarēja parunāt, un, kad varēja, ta' Džo skaidri noprata, kādu muļķību pastrādājis. Visupirms vecais nogodāja Džo visos vārdos, kādus vie' varēja izdomāt — šitajā darbiņā pagāja krietns laika sprīdis, — un tā viņš izdzina brāļadēlu pa durvīm.

"Manu naudu tu dabūsi, kad augstākā valdīšana būs tikusi ar to galā," viņš teica, "ātrāk ne. Tiktāl nu tu esi nonācis."

Tobrīd Džo Klārks neattapa, ko onkulis ar to domājis, bet, kad vecais Klārks pēc trim mēnešiem nolika karoti, jaunais uzzināja. Onkulis bija uzrakstījis citu testamentu un atstājis visu vecajam Džordžam Bārstouvam uz to laiku, kamēr dzīvos kaķis, ja vien viņš par šo lopiņu rūpēsies. Kad runcis nomirs, īpašums pāries Džo ziņā.

Kaķim tolaik vēl bija tikai divi gadi, un Džordžs Bārstouvs, tīri vai traks aiz prieka, sacīja, ka tā nebūšot viņa vaina, ja lopiņš nodzīvošot vēl divdesmit.

Jocīgi gan likās, ka Džo Klārks ar to pavisam viegli samierinās, ka viņš nemaz neuztraucas, un, kad Henerijs Vokers šķendējās, ka vecais izdarījies kā pēdējais nekauņa, Džo atteica, ka viņš neņemot to ļaunā, Džordžs Bārstouvs esot krietni gados, lai mierīgi izmantojot īpašumu, kamēr kaķis dzīvojot.

"īpašumam jānonāk manās rokās tad, kad es arī būšu vecs," viņš teica, "un cits nekas man nerūp."

Henerijs Vokers aizgāja un, soļodams gar mājeli, kur bija dzīvojis vecais Klārks un kur tagad ievācies Džordžs Bārstouvs, uzrunāja veco pār zedeņu žogu un pastāstīja, ko teicis Džo Klārks. Džordžs Bārstouvs tikai nokrekstējās un sakucis ņēmās rakņāties tālāk pa dārzu.

"Vai tev kādas zudības, vai?" la, viņu vērodams, prasa Henerijs Vokers.

"Nē, atradības," nāvīgi noskaities sēc Džordžs Bārstouvs, kaut ko paceldams no rakuma. "Šis i' piektais kumāss saģiftētu aknu, ko esu šorīt atradis savā dārzā."

Henerijs Vokers aizgāja svilpodams un domās sāka vērtēt Džo Klārku augstāk. Pēcpusdienā viņš ieminējās par notikušo Klārkam, bet Džo teica: ja Henerijs vēl kādreiz apvainošot viņu šitādā cūcībā, viņš to nositīšot. Viņš cerot, ka runcis dzīvošot simt gadu, un viņam savu mūžu neienāktu prātā iebarot lopiņam saindētu gaļu gluži tāpat, kā Henerijam neienāktu prātā izmaksāt otram sīvā glāzi, kamēr vien atrastos kāds cits, kas to izmaksātu viņam pašam.

Viņi tovakar teitan, "Ziedkāpostu" krogā, saderēja, cik ilgi šitas kaķis dzīvos. Neviens nederēja uz ilgāku laiku kā mēnesi, un Bils Čeimberss sēdēja, sagudrodams tik daudz paņēmienu, kā slepus runci nomiegt, ka citiem klausoties mutes palika vaļā aiz brīnumiem.

Kad par to izdzirdēja Džordžs Bārstouvs, viņš izbijās un ņēmās kaķi tik cītīgi pieskatīt, ka citi galvas vien grozīja. Pēc vīru sarunām viņš runci naktīs ieslēdza sētas puses guļamistabā un citā laikā tā ganīja viņu, ka lopiņš sāka saimnieku nīst kā rūgtu nāvi. Agrāk viņš mēdza teikt Henerijam Vokeram, ka nu gan atpūtīšoties, bet tagad sūdzējās, ka savā mūžā neesot tik smagi nopūlējies.

"Kā būtu, ja tu viņu palaistu svaigā gaisā, lai paskraida," ieminējās Henerijs.

"A' kā ta' ar Džo Klārku?" atcirta Džordžs Bārstouvs. "Man ir sasietas rokas un kājas. Es ne uz brītiņu neuzdrīkstos pamest māju. Kopš man ir tas runcis, ne reizes neesu bijis "Ziedkāpostos" un vakarnakt trīsreiz svempos augšā skatīties, vai tam pagānam nekas nekaiš."

"Klausi, ko es saku, " teica Henerijs, "ja tas kaķis nedabūs izstaigāties, tu viņam varēsi sacīt ardievas."

"Tas es varēšu teikt, ja palaidīšu viņu ārā," atcirta Džordžs Bārstouvs, "to es skaidri zinu."

Kad Henerijs Vokers aizgāja, Džordžs apsēdās un sāka prātot, tad sameistaroja mazu kakla siksniņu un pieriktēja tai ķēdīti un izveda peļu mednieku pastaigāties. Viņiem piebiedrojās gandrīz visi Kleiberijas suņi, un, kad abi pārradās mājās, kaķis bija tādā stāvoklī, ka Džordžs nezināja, ko iesākt. Tiklīdz viņš ieklumburoja iekšā, lopiņam uznāca trakuma lēkme, un Džordžs, kas bija lasījis par bērnu niķu lēkmēm, iebāza runci siltā vannā. Ta tūdaļ iedarbojās, un kaķis sāka joņot pa istabu un augšā un lejā pa kāpnēm, līdz Džordžs aiz bailēm vairs negāja tam ne tuvumā.

Tovakar runcis tik nejauki šķaudīja, ka Džordžs Bārstouvs aizgāja pie Bila Čeimbersa, kas bija izslavēts

dzīvnieku dakterētājs, un palūdza tam iedot kādas zāles. Bils teica, ka viņam mājās esot dažādi pulverīši, kas runci tūlīt izārstēšot, tāpēc aizgāja paņemt zāles un sajauca vienu pulveri ar sviestu.

"Ta kaķim varēs zāles iemānīt," viņš teica, "apziedīsim ar sviestu viņam purnu, un viņš to nolaizīs ar visu pulveri."

Bils jau grasījās kaķi ar to ieziest, kad Džordžs Bārstouvs satvēra viņa roku un apturēja kustību.

"Kā lai zinu, vai tā nav ģifts?" viņš teica. "Tu esi Džo Klārka draugs un, kas zina, vai viņš nav tev samaksājis, lai tu runci noģiptē."

"Es nu gan tā kaut ko nedarītu," Bils pretojās, "tev tak vajadzētu zināt, ka es tā nedarītu."

"Labi," atteica Džordžs Bārstouvs, "tad apēd šito piciņu, bet es maksāšu tev viena šiliņa vietā divus. Tev tak nebūs grūti samaisīt otru."

"Es nu gan to nedarīšu," viebdamies sacīja Bils Čeimberss.

"Nu, tad trīs šiliņus," Džordžs piesolīja, sākdams turēt Bilu arvien lielākās aizdomās. "Četrus šiliņus — piecus šiliņus."

Bils Čeimberss kratīja galvu, un Džordžs Bārstouvs, arvien vairāk pārliecināts, ka pieķēris Bilu mēģinājumā nosūtīt kaķi uz viņpasauli un tāpēc maisījumu nenorīs, galu galā pacēla piesolīto summu līdz desmit šiliņiem.

Bils skatījās uz sviestu, tad uz galdā uzliktajiem desmit šiliņiem un beidzot, samiedzis acis, norija sviestu un iebāza naudu kabatā.

"Redzi, man tak jābūt piesardzīgam, Bil," krietni vīlies teica Džordžs Bārstouvs.

Bils Čeimberss viņam neatbildēja. Viņš sēdēja balts kā audekls un tik drausmīgi viebās, ka Džordžs no viņa nobijās.

"Vai kau' kas nav kārtībā, Bil?" viņš beidzot noprasīja.

Bils sēdēja un blenza viņā, un tad pēkšņi piespieda pie mutes kabatas lakatiņu un, pietrūcies augšā no krēsla, atrāva vaļā durvis un izskrēja ārā. Džordžs Bārstouvs sākumā nodomāja, ka Bils par desmit šiliņiem norijis indi, bet atcerējās, ka Čeimbersam ir visvārīgākā māga visā Kleiberijā, un apjēdza, ka maldījies.

Runcis nākamajā rītā jutās labāk, bet Džordžs Bārstouvs par lopiņu tā baidījās, ka neizlaida to no redzesloka, un Džo Klārks sāka domāt, ka uz savu īpašumu galu galā būs jāgaida ilgāks laiks, nekā viņš cerēja. Dzirdot, kā viņš par to runā, varēja nodomāt, ka viņš kaķi mīlē.

Te "Ziedkāpostos" mēs visam nepiegriezām pārāk lielu vērību, vienīgi pamirkšķinājām kādreiz ar aci — viņš to nevarēja ciest — taču mājās, protams, viņa bērneļi tēva sacīto ņēma par pilnu, un kādā jaukā dienā, atgriezdamies no darba un soļodams garām Džordža Bārstouva miteklim, Džo dabūja par savu liekulību samaksāt.

"Esu tev, Džo Klārk, darījis pāri," teica Džordžs Bārstouvs, pienākdams pie durvīm, "un dikti to nožēloju."

"Nu-u?" acis ieplētis, novilka Džo.

"ledo' šito te savam mazajam Džimijam," turpināja Džordžs Bārstouvs, pastiepdams viņam šiliņu, "es viņam vienu iedevu, bet vēlāk nodomāju, ka tas ir par maz."

"Par ko ta?" taujāja Džo, tikpat platām acīm vērdamies Džordžā.

"Par to, ka viņš atstiepa mājās manu kaķi," Džordžs Bārstouvs skaidroja. "Kā viņš bij' ticis ārā, nezinu, bet

nozuda uz trim stundām, un es jau biju zaudējis visas cerības, kad tavs mazais Džimijs paša rokām viņu atnesa šurp. Viņš i' traki feins puišelis un dara tev godu."

Džo Klārks gribēja kaut ko sacīt, bet nespēja dabūt ne vārdu pār lūpām, un Henerijs Vokers, kurš nupatās bija pienācis klāt un dzirdējis par notikušo, saņēma viņu aiz rokas un palīdzēja aizvilkties uz mājām. Džo gāja kā mēnessērdzīgais, bet pusceļā apstājās un nogrieza no dzīvžoga stibu, lai aiznestu uz mājām Džimijam, sacīdams, ka tas jau labu laiku gribējis vicu, bet viņš līdz šim to vienādiņ vien piemirsis.

Pirmā gada beigās runcis visiem par brīnumu joprojām bija dzīvs, bet Džordžs Bārstouvs augu dienu un nakti to sargāja kā acuraugu. Ikreiz, kad gāja ārā no mājas, ņēma grozā līdzi un, lai neļautu noģiptēt, maksāja Aisekam Sojeram, kam bija vislielākā ģimene Kleiberijā, sešus pensus nedēļā par to, lai kāds no viņa puikām ikreiz nogaršo pienu, pirms viņš to dod runcim.

Otrā gadā runcis divreiz slimoja, bet ataicinātais lopu dakteris apgalvoja Džordžam Bārstouvam, ka dzīvnieks esot vesels kā rutks un labā kopšanā varot nodzīvot gadus divdesmit. Bija teicis, ka tam esot vajadzīgs vairāk svaiga gaisa un kustību, bet, kad uzzinājis no Džordža Bārstouva, kā tas iegūts, tad noteicis, ka tādā gadījumā, turēts iekšā, tas varbūt gan nodzīvošot vēl ilgāk.

Beidzot kādu dienu, kad Džordžs Bārstouvs jau bija gandrīz trīs gadus nodzīvojis kā niere taukos, runcis atkal bija izbēdzis. Džordžs bija pavēris divu triju collu platumā sētas pusē logu, lai izmestu kaut ko ārā, un kaķis metās lejā kā vējš un aizbizoja pa ceļu ar divdesmit jūdžu ātrumu stundā.

Džordžs Bārstouvs metās runcim pa pēdām, bet tikpat labi viņš būtu varējis mēģināt ķert vēju laukā. Kaķis bija vai pustraks aiz prieka izrauties atkal reiz ārā, un kur nu pusjūdzes attālumā viņu sadzīsi.

Džordžs pavadīja laukā visu dienu bez ēšanas un dzeršanas, klaiņādams apkārt līdz tumsai, un tad, protams, pazaudēja kaķi no acīm, bez īstas pārliecības cerēdams, ka dzīvnieks pārradīsies, lai paēstu. Ta nu viņš pārgāja mājās un gaidīja bēgli cauru nakti pussnaudā nīkstot krēslā ielas puses istabā, pametis vaļā durvis, taču veltīgi, un, krietnu laiku lauzījis galvu, kā labāk rīkoties, viņš izgāja ārā un pastāstīja par kaķa nozušanu dažiem ciematniekiem, piesolīdams par tā atrašanu piecas mārciņas lielu atlīdzību.

Ta nu sākās medības, kādas savu mūžu te nebija redzētas. Gandrīz vai katrs vīrietis, sieviete un bērns Kleiberijā pameta darbu vai skolu un pūlējās nopelnīt šīs piecas mārciņas. Kad pienāca pēcpusdiena, Džordžs Bārstouvs palielināja summu līdz desmit mārciņām, ja vien kaķi viņam atgādātu sveiku un veselu, un ļaudis, kas bija par vecu, lai rikšotu apkārt, stāvēja uz savu māju durvju sliekšņa, lai saķertu bēgli, ja tas lavītos iekšā.

Džo Klārks meklēja to, kur vien spēja iedomāties, un to pašu darīja viņa sieva un dēlēni. Patiesībā, manuprāt, nopelnīt šitās te desmit mārciņas mēģināja katrs Kleiberijas iemītnieks, ja neskaita mācītāju un Bobu Pritiju.

Protams varēja saprast, ka to nedara mācītājs — to viņam liedza darīt cienīgais amats, bet, ka desmit mārciņas noniecina tāds paklīdenis, malu mednieks un zaglis kā Bobs Pritijs, mums nepielēca. Pat nākamajā dienā, kad Džordžs Bārstouvs apsolīja maksāt desmit mārciņas tūlīt

skaidrā naudā un klāt vēl viena gada laikā ik nedēļu vienu šiliņu, Bobs nepakustināja ne pirkstu; viņš citu neko nedarīja, kā vien kaitināja un izsmēja meklētājus, bolīdams uz tiem acis.

"Vai tu, kaķi meklēdams, esi ieskatījies patiešām visur, kur vien tev ienāca prātā?" viņš pajautāja Bilam Čeimbersam.

"Jā, esmu," atteica Bils.

"Nu, tad tev jāmeklē, kur tev vēl prātā nav ienācis," deva padomu Pritijs. "Es ta' zinu, kur man vajadzētu ielūkoties, ja man gribētos viņu uziet."

"Kāpēc ta' tu viņu neatroni?" pavaicāja Bils.

"Tāpēc, ka negribu nodarīt ļaunumu," atsacīja Bobs Pritijs. "Negribu būt slikts kaimiņš Džo Klārkam, jaukdamies tur vispār iekšā."

"Par spīti tai lielajai naudai?" vaicāja Bils.

"Pat ne par piecdesmit mārciņām," teica Bobs Pritijs. "Tev nu vajadzētu gan pazīt mani labāk, Bil Čeimbers."

"Man rādās, ka tu zini vairāk par to, kur runcis atronas, nekā tev pieklātos," norūca Džo Gabins.

"Turpini meklēšanu, Džo," smīkņādams mudināja Bobs Pritijs. "Tev nāks par labu izvingrināt locekļus, un zaudējis tu esi tikai divas darbdienas."

"Bob, ja tu man ļausi pārmeklēt savu māju, es tev došu puskronu," sacīja Bils Čeimberss, traki spīvi urbdamies ar skatienu Bobā.

"Par tik mazu naudiņu es nevarētu to atļauties, Bil," galvu purinādams, teica Bobs Pritijs, "es dikten uzmanīgi lūkojos, kas nāk iekšā manā mājā."

Dzirdējuši Boba teikto, mūsējie, protams, kaķi vairs nemeklēja, kaut arī neticēja, ka viņš būtu tāds muļķis, ka

turētu lopiņu savā mājā. Tiklīdz tovakar satumsa, viņu devās apciemot Džo Klārks.

"Negvelz man, ka runcis atrasts, Džo," sacīja Bobs Pritijs, kad Džo atvēra durvis.

"Ta kā nebūtu dzirdējis," atteica Džo, ienākdams iekšā. "Es gribēju par to ar tevi parunāt: jo ātrāk šitas lopiņš atradīsies, jo labāk. Es priecāšos."

"Tāda runa dara tev godu, Džo Klārk," secināja Bobs Pritijs.

"Man domāt, viņš ir beigts," teica Džo, vērīgi lūkodamies Bobā, "bet es gan gribētu labi pārliecināties, pirms pārņemu īpašumu."

Bobs Pritijs pašķielēja viesī un tad paklusi noklepojās. "A, tu gribi, lai viņu atrastu beigtu," viņš teica. "Paklau, es tā prātoju, vai tas kaķis ir vairāk vērts dzīvs vai miris," noburkšķēja Bobs Pritijs.

Noklepojās arī Džo. "Pa manam, beigts," viņš beidzot noteica.

"Džordžs Bārstouvs tikko kā licis nodrukāt paziņojumus, piedāvādams maksāt par runci piecpadsmit mārciņas," pavēstīja Bobs Pritijs.

"Kad pārņemšu īpašumu, maksāšu tikpat daudz vai vairāk," sacīja Džo Klārks.

"Bet likt galdā skaidru naudu ir vislabāk, va' ne?" Bobs neatlaidās.

"Došu tev rakstisku solījumu," sacīja Džo un nodrebēja.

"Ir tādas lietas, kas uzrakstītas neizskatās pārāk labi, Džo," maķenīt padomājis, sacīja Bobs Pritijs. "Turklāt — kāpēc tev vajadzētu solīt man?"

"Ir tak skaidrs, ka es domāju — ja tu runci atradīsi," teica Džo.

"Nu, darīšu, ko varēšu, Džo," apsolīja Bobs Pritijs, "un neviens no mums neko vairāk par to nevar izdarīt, va' ne?"

Viņi sēdēja ķīvēdamies vairāk par stundu, un Bobs Pritijs divreiz piecēlās kājās un sacīja, ka iešot palūkoties, vai Džordžs Bārstouvs nepiedāvāšot vairāk. Abi šķīrās it kā būtu sirdsdraugi, un nākamajā dienā Bobs štātējies, izrādīdams Klārka pulksteni ar visu ķēdi, un Pritija kundze devusies uz Džo māju, lai redzētu, vai tur atrodas kāda mēbele, kas viņai varētu iet pie sirds.

Liekas, viņa sākumā nevarēja izšķirties, vai ņemt kumodi, kas reiz piederējusi Džo mātei, vai sienas pulksteni ar kasti līdz grīdai. Minūtes desmit staigāja no viena pie otra, un tad Bobs, kas ienāca viņai palīgos, teica, ka jāņem abi.

"Tu taču to drīksti," viņš sacīja. "Vai ne, Džo?"

Džo Klārks atteica: "Jā," un, kad, palīdzējis mantas aizstiept, atgriezās mājās, Pritiji arī bija atnākuši līdzi un jauca pa sastāvdaļām labāko gultu, jo Bobs sacīja, ka tā esot vieglāk nest. Klārka kundze jutās spiesta iziet ārā un apsēsties dārza viņā galā; viņa atpogāja pie kakla kleitu, lai būtu vieglāk elpot, taču, kad ieraudzīja mazos Pritijus katru aizejam mājās ar vienu no viņas labākajiem krēsliem virs galvas, viņa uztrūkās augšā un ņēmās skraidīt šurp un turp kā nepilnīga.

"Es nu gan nekādi nemāku izdomāt, kur to visu likt," sacīja Bobs Pritijs Džo Gabinsam, kas kopā ar citiem ļaudīm visā noskatījās, "bet Džo Klārks ir tik augstsirdīgs, ka negrib ne dzirdēt, lai noēs kaut ko atstātu."

"Vai viņš sajucis prātā?" stīvi vērdamies runātājos, noprasīja Bils Čeimberss.

"Man tā nešķiet," atcirta Bobs Pritijs. "Viņam ir laba sirds, tas ir viss. Viņš nešaubās, ka runcis ir beigts, un viņš dabūs Džordža Bārstouva māju un mēbeles. Es sacīju, lai pagaida, līdz var būt drošs, bet viņš teic — ni un ni."

Beigās Pritiji iztīrīja māju pavisam tukšu, un Džo Klārkam nācās iet un atnest tīrus salmus, kur sievai un bērniem gulēt, bet Klārka kundze tonakt nemaz neesot aizmigusi, un Džo Klārks tāpat.

Henerijs Vokers bija pirmais, kas saprata, ko tas viss patiesībā nozīmē, un aizdrāzās, cik ātri vien spēdams, pastāstīt Džordžam Bārstouvam. Džordžs sākumā nespēja viņam noticēt, bet, kad noticēja, tad nozvērējās: ja no kaķa galvas nokritīšot kaut viens mats, viņš iesūdzēšot Bobu Pritiju tiesā. Pēc tam, kad Henerijs Vokers aizgāja, viņš devās pie Boba to pavēstīt.

"Tu neesi pie pillā prāta, Džordž Bārstouv, citādi tu nemēģinātu tā noķēzīt mani kā cilvēku," pārmeta Bobs Pritijs.

"Kāpēc ta' Džo Klārks tev atdeva visas tās mantas?" prasīja Džordžs, nosēzdamies uz mēbelēm.

"Laikam esmu viņam iepaticies," teica Bobs. "Ta ar cilvēkiem dažkārt gadās. Man palaikam piemīt kas tāds, kas viņiem iepatīkas."

"Viņš tās iedevis tev, lai tu piebeigtu manu kaķi," gremzās Džordžs Bārstouvs. "Tas nu katram skaidri redzams."

Bobs Pritijs pavīpsnāja. "Nešaubos, ka runcis drīz atradīsies sveiks un vesels," viņš teica, "un tad tu atnāksi pie manis nolūgties. Varbūtās…"

"Ko — varbūtās?" noprasīja Džordžs Bārstouvs, maķenīt pagaidījis.

"Varbūtās kāds to paņēmis un tur līdz tam, kad tu izņemsi no bankas tās piecpadsmit mārciņas," noskaldīja Bobs, atkal spīvi urbdamies ar acīm Džordžā.

"Es tās esmu no bankas jau izņēmis," satrūcies teica Džordžs. "Ja tas runcis ir dzīvs un nobāzts pie tevis, tad tanī brīdī, kad tu viņu man atdosi, piecpadsmit mārciņas būs tavas."

"Ko tu gribi ar to sacīt — pie manis?" teica Bobs Pritijs. "Piesargies ķēzīt manu godu!"

"Es gribu teikt: ja tu zini, kur tas ir," drebēdams pie visām miesām, šļupstēja Džordžs Bārstouvs.

"Ja tev prātā tas, tad es neteiktu, ka nevaru to atrast," skaitās Bobs. "Es vispār māku atrast to, kas man vajadzīgs."

"Tu man atradīsi kaķi sveiku un veselu, un nauda būs tava, Bob," sacīja Džordžs, lāgā nespēdams vārstīt muti, kad nu tagad iztēlojās, ka runcis joprojām ir dzīvs.

Bobs pakratīja galvu. "Nē, neies krastā," viņš sacīja. "Iedomāsimies, ka man uzsmaidīs laime un es atradīšu to nabaga lopiņu, bet tu taču tad apgalvosi, ka tas visu laiku bijis pie manis, un atteiksies maksāt."

"Es zvēru, ka nemūžam to nedarīšu, Bob," dievojās Džordžs Bārstouvs, pielēkdams kājās.

"Vislabākais, ko tu vari darīt, ja tu gribi, lai es pamēģinu un to runci atrodu," uzstāja Bobs Pritijs, "ir tūlīt likt galdā tās piecpadsmit mārciņas, un es uz līdzenas vietas došos pazudušo meklēt. Es nevaru tev uzticēties, Džordž Bārstouv."

"Un es nevaru uzticēties tev," atcirta Džordžs.

"Ļoti jauki," teica Bobs un piecēlās, "nekas ļauns nav noticis. Varbūtās Džo Klārks atradīs, ka runcis ir beigts, un varbūt tu atradīsi to dzīvu. Man tas ir viens pīpis."

Džordžs Bārstouvs aizgāja mājās, taču garastāvoklis bija tik šķērms, ka vecais neapjēdza, ko īsti darīt. Bobs Pritijs bija tik vienaldzīgi izturējies pret piecpadsmit mārciņām, ka viņam neviļus likās: Džo Klārks droši vien solījis maksāt vairāk, ja kaķis būs beigts, tāpēc galu galā, pāris stundu nomocījies raizēs, viņš atnāca uz šiem te "Ziedkāpostiem" un iedeva Bobam prasīto.

"Priekš kam ta' tas?" vaicāja Bobs.

"Mana kaķa atrašanai," teica Džordžs.

"Paklau," norūca Bobs, atdodams naudu atpakaļ. "Man tavi apvainojumi i' līdz kaklam, es nezinu, kur ir kaķis."

"Es gribēju teikt, ka naudu dodu tev tādēļ, lai tu mēģinātu minci atrast," skaidroja Džordžs Bārstouvs.

"Ak, tā, nu, tad es neesmu pretī," teica Bobs un paņēma atnesto. "Es smagi strādāju, un man jāsaņem atlīdzība par savu laiku; tikai tāda būtu godīga rīcība pret manu sievu un bērniem. Tagad es došos meklēt."

Viņš izdzēra savu alus glāzi, un, kamēr citi vīri pūlējās ieskaidrot Džordžam Bārstouvam, kāds tas esot dunduks, devās projām, un Klārks izslīdēja viņam nopakaļ un lamājās visādiem vārdiem, kādus tik spēja atcerēties.

"Neraizējies," sacīja Bobs. "Kaķis vēl nav atrasts."

"Vai viņš ir beigts?" noprasīja Džo Klārks, lāgā nespēdams parunāt.

"Kā lai es to zinātu?" atteica Bobs. "Tieši tas man jāmēģina uzost. Tādēļ tak tu man atdevi savas mēbeles. Un tādēļ arī Džordžs Bārstouvs iedeva man savas piecpadsmit mārciņas, vai ta' tā nav? Tāpēc nekavē mani, es iešu un sākšu meklēt."

Viņš ņēmās skatīties gan še, gan tur, un tad divas vai trīs nākamās dienas Džordžs Bārstouvs un Džo Klārks

redzēja viņu staigājam turp un atpakaļ rokas kabatās sabāzušu, lūrot pāri dārzu žogiem un saucot: "Minci! Minci!" Katram pretimnācējam viņš taujāja, vai tas nav manījis kādu baltu kaķi ar vienu zilu un otru dzeltenu aci, un ik reizi, kad ienāca "Ziedkāpostos", noliecās pār bāra leti un sauca: "Minci, Minci!", jo, kā viņš teica, "lopiņš tikpat labi var būt te uz vietas kā kaut kur citur."

Apmēram nedēļu pēc kaķa pazušanas Džordžs Bārstouvs stāvēja pie savām durvīm un runāja ar Džo Klārku, kas teica, ka runcis droši vien esot beigts un viņš gribot dabūt savu īpašumu, kad pēkšņi ieraudzīja pa ceļu nākam kādu vīru ar grozu. Vīrs apstājās un kaut ko noprasīja Bilam Čeimbersam. Kad svešais bija pienācis klāt stāvētājiem, no groza atskanēja žēls "miau" un Džordžs Bārstouvs un Džo Klārks salēcās, it kā abus būtu ķērusi lode.

"Viņš to atradis!" uzsauca Bils Čeimberss, rādīdams uz vīrieti.

"Viņš nodzīvoja pie manis Lingā gandrīz nedēļu," sacīja vīrietis. "Es vairākas reizes pūlējos viņu patriekt, nezinādams, ka atradējam izsludinātas par šamo piecpadsmit mārciņas."

Džordžs Bārstouvs pūlējās atņemt viņam grozu.

"Es papriekš gribu dabūt tās piecpadsmit mārciņas," sacīja atnācējs.

"Tas ir tikai pareizi un taisnīgi, Džordž," teica Bobs Pritijs, kas tikko bija pienācis klāt. "Tev smaidījusi laime, draugs. Mēs veselu nedēļu meklējam to runci pa visiem kaktiem."

Tad Džordžs Bārstouvs pūlējās visu vīram paskaidrot un reizē lādējās par Bobu Pritiju; bet šai runāšanai ne

bija ne mazākās nozīmes. Vīrietis sacīja, ka viņam neesot nekādas daļas par to, kas un cik samaksāts Bobam Pritijam. Beigās viņš atsauca no Kadfordas policistu Vaitu, un Džordžs Bārstouvs parakstīja papīru, ka apņemas maksāt piecus šiliņus nedēļā, līdz atlīdzība būs samaksāta.

Džordžs Bārstouvs un kaķis nodzīvoja vēl piecus gadus, taču saimnieks nekad neļāva runcim vairs izbēgt. Ar laiku abi sadraudzējās un nomira ar divu nedēļu starpību, tā ka Džo Klārks galu galā varēja pārņemt savu īpašumu.

Filips Gilberts Hemertons. KAĶI

1

Kādu vakaru pirms maltītes šī stāsta autoram gadījās iespēja ieiet ēdamistabā, kur galds jau bija saklāts, glāzes — savā vietā uz bufetes un uz galda, kā arī lampas un sveces iedegtas. Sekodams man, kaķis, šīs mājas mīlulis, manījis, ka durvis ir vaļā, ienāca uz savām mīkstajām pēdiņām istabā un nolēma pēc savas cilts paraduma veikt nelielu pētniecības darbu. Man ļoti patīk vērot dzīvniekus, kad tie domā, ka neviens nepievērš viņiem uzmanību, tāpēc es izlikos, ka esmu pilnīgi iegrimis tajā nodarbē, kuras labad tur kavējos, taču uzmanīju katru kaķa kustību, it nemaz netraucēdams. Kaķis pirmām kārtām uzlēca uz krēsla un no tā uz bufetes. Tur atradās krietni daudz stikla trauku un šķīvju, taču pagaidām nekā tāda, ko, pēc kaķa domām, būtu vērts čiept, tāpēc viņš vispirms novietoja priekškājas uz bufetes vienā galā cieši pie malas abas līdzās, turpretī pakaļkājas plaši paplestas un, īsu brīdi tā tupēdams, pabalansēja, vērodams garo, gaismekļu apvizēto ainu uz galda. Pagaidām uz tā neatradās itin nekas

ēdams, tomēr kaķis varbūt nosprieda, ka varētu labāk pārliecināties, apskatot visu tuvāk, tāpēc pēkšņā lēcienā pārlidoja pāri bezdibenim un nedzirdami piezemējās uz galdauta. Tad, nesaceldams ne mazāko troksnīti, devās pastaigā starp slaidajām glāzēm ar trauslajām kājiņām (glāzes atgādināja uz pusēm pārgrieztus gaisa burbuļus, ko līdzsvarā notur ledus šķēpi), tomēr kārtība neizjuka, nekas nekur nesaplīsa. Beidzis apskati, inspicients pazuda no redzesloka, nesacēlis ne mazāko troksnīti no sākuma līdz beigām, tā ka akls cilvēks būtu samanījis viņa apciemojumu tikai ar noslēpumaino sajūtu, kas ļauj aklajiem manīt otra radījuma klātbūtni.

Šī mazā ainiņa atklāj kādu svarīgu kaķa rakstura īpašību, iedzimto brīnumsmalko uzvedību. Laikam būtu ārkārtīgi grūti, pat neiespējami jebkādam citam dzīvniekam šo delikāto īpašību iemācīt. Kaķis jau no dabas ir apveltīts ar netverami izsmalcinātu uztveri. Kāpēc viņš kustas tik piesardzīgi? Ta iemesls nav bailes aizvainot saimnieku un saņemt par to sodu. Viņš tā rīkojas saskaņā ar sava paša uzvedības ideālu, gluži līdzīgi dāmai, kas justos neapmierināta, ja sasistu kaut ko savā viesistabā, kaut arī neviens viņu par šo maladresse* nenosodītu un par zaudējumu viņai arī nebūtu jāsēro.

Šinī ziņā atšķirība starp kaķiem un citiem dzīvniekiem ir visai liela. Es nevēlos darīt pāri suņa cildenajai dabai un apgalvot, ka viņiem šīs smalkās jūtas nepiemīt, tomēr suņu smalkums ir citāds, tas nav izjūtams fiziskā plāksnē, kā notiek ar kaķiem. Kaķa kustības, ko vienmēr

’ Neveiklība (franfu vai) (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes).

vada vissmalkākā taustes izjūta, kāda vien dzīvnieku valstībā sastopama, pilnīgi atbilst tam, ko mēs cilvēku pasaulē dēvējam par taktu. Un tāpat kā cilvēks, kam piemīt takts, ievēro to visās situācijās — pats sev par apmierinājumu, pat tad, kad pēc takta nav īstas vajadzības, — tāpat arī kaķis tipina glezni un uzmanīgi visur, vienalga vai starp glāzēm uz pusdienu galda, vai starp atkritumiem lauku mājas pagalmā.

Ir viegli apstrīdēt apbrīnojami smalkās kaķa izdarības, norādot uz meža kaķu dzīves veida radītajām prasībām. Ikviens, kam negribas ieslīgt mazliet sentimentālā iztēlē, kas saistīta ar dzīvniekiem, varētu mums sacīt: — Tas, ko jūs tik ļoti apbrīnojat kaķī, dēvējot par civilizētām un labām manierēm, īstenībā drīzāk ir liecība, ka viņš saglabājis savus mežonīgos ieradumus. Kad viņš rūpīgi izvairās no glāzēm uz pusdiengalda, tad nedomā par sevi kā civilizētajam cilvēkam piederīgu būtni, bet pakļaujas pārmantotajiem piesardzības likumiem, kas nepieciešami slepenajās medībās, kuras prasa likt lietā viņa cilts dabiskās dotības. Krūmā viņš nepakustinās ne zariņu, lai neaizbēgtu putniņš, ko viņš nolēmis nāvei, un ķepas viņš liek pavisam klusu, lai pele nenojaustu viņu nākam.

Ta, bez šaubām, varētu izskaidrot, no kā cēlies kaķim raksturīgais smalkais pieskāriens un kustības, tomēr smalkums tik un tā nav noliedzams. Visos mājdzīvniekos un arī pašā cilvēkā iemājo instinkti un īpašības, kas joprojām vairāk vai mazāk pamatoti atvedināmi uz savvaļas dzīves posmiem, un šīs īpašības bieži likušas pamatu pašai civilizācijai. Tas, kas meža kaķī ir tikai mednieka slepenā viltība, pieradinātā dzīvniekā pārvēršas par ierastu

maigumu, kurš tik ļoti patīk tādām dāmām, kas nevar ciest suņa vētrainās izdarības un viņa nelabojamo nevīžību.

Šī ārkārtīgā piesardzība, kas mudina kaķi izvairīties no šķēršļiem, kuriem suns drāztos pāri bez liekas domāšanas, tai pašā laikā kaķi padara mazliet atturīgu un aizdomīgu visā attieksmē pret dzīvi. Ja kaķi atstāj gandrīz vai savā vaļā, tas aizdomīgumu nemūžam nepārvarēs. Tāds pusmežonīgu kaķu bariņš pirms kāda laika pulcējās manas mājas bēniņos. Daži no tiem bija ārkārtīgi glīti, pat skaisti dzīvnieki, un es ļoti vēlējos vairākus iedabūt mūsu dzīvojamās telpās un tā viņus pieradināt, tomēr visi mani glaimi izrādījās veltīgi. Visvairāk es pietuvojos veiksmei ar lielisku melnbaltu dzīvnieku, kas beidzot sāka šad tad nākt klāt un ļāva man paglaudīt viņam galvu, jo es kasīju to aiz ausīm. Šī uzticības apliecinājuma iedrošināts es aizgāju tiktāl, ka pacēlu viņu dažas collas no zemes, tad viņš uzvedās visai līdzīgi savvaļas dzīvniekam, kas notverts mežos, un vairākas dienas nebija iespējams viņam pat pietuvoties. Viņš nekad nenāca parastā solī lejā pa kāpnēm, bet izmantoja satiksmei ar ārpasauli jumtus un kokus līdzīgi citiem nepieradināmiem bēniņu radījumiem. Pēc kādas prombūtnes atgriezies mājās, es velti viņu izmeklējos un kopš tā laika vairs neesmu viņu saticis.

Šis eksemplārs dzīvoja uz civilizācijas robežām, un ir iespējams, ka ar savu slieksmi draudzēties ar laiku būtu varējis iepazīt jūtas, kas ļautu pilnīgi uzticēties, ja viņam tiktu veltīta lielāka iejūtība un rūpes. Man gadījās ieminēties par viņu kādam viesnīcas īpašniekam, kas izturējās īpaši mīļi pret dzīvniekiem un kam arī neparasti veicās iemantot viņu uzticību. Viņš man pastāstīja, ka paša kaķi izceļoties ar reti novērojamu piekļāvību, jo visai bieži tie

kot mīļoti un glāstīti, tāpēc ka pastāvīgi tiekoties ar daudziem cilvēkiem, kas ierodas viesnīcā. Šis viesnīcnieks ieteica izmēģināt ar kādu viņa audzētu kaķēnu. Šis kaķēns, kas dzīvojis mantotā civilizētā vidē, jau no paša sākuma tūdaļ izturējās ar vislielāko uzticību un, ja neskaita neilgas prombūtnes, kuras izraisīja viņa paša vajadzības, jau dzīvo pie manis gandrīz vai pastāvīgi. Ziemās viņš parasti guļ uz mana suņa, kas pacietīgi ar to samierinās, un es bieži esmu atradis viņu arī stallī uz zirga muguras — ne tāpēc, ka viņam ļoti patiktu jāšana, bet tāpēc, ka arī zirga sega, ja tā klāj dzīvu zirgu, uzkrāj siltumu.

Visi, kas aprakstījuši kaķus, ir vienisprātis, ka viņu glāsainie paradumi vienkārši pauž šo dzīvnieku būtību. Mans kaķis mīl suni un zirgu ar tieši tādām pašām maigām jūtām, kādas mūs pārņem pret kāju sildītājiem un dzelzceļa vagona grīdsegām, kad dziļās ziemās kaut kur ceļojam. Es nekad neesmu pamanījis, ka pret savu saimnieku viņš izrādītu kvēlākas jūtas. Dāmas bieži jūt pret kaķiem tuvību, un viņām labpatīk lolot ilūzijas, ka šie mīluļi atbild ar to pašu. Stāsta arī, ka augsti intelektuāliem ļaudīm bieži vien patikuši šie dzīvnieki. Abos gadījumos šķiet, ka pieķeršanos drīzāk izraisījušas zināmas citas kaķa īpašības, nevis stipras jūtas. No visiem dzīvniekiem, ko varam turēt ar mums kopā iekštelpās, kaķis vismazāk mūs traucē. Suņi sanes mājās tik daudz netīrumu, ka daudzas dāmas par viņiem klaji šausminās, vāveres lēkā apkārt, sagādādamas lielas briesmas viesistabas greznumlietām, bet pērtiķiem piemīt tik nelabojami palaidnīga iedaba, ka uz ilgu laiku viņus nav iespējams paciest par spīti mūsu visai tuvajai radniecībai. Turpretī ar kaķi jūs varat būt kopā istabā, nebaidoties, ka kaut kas tiks apdraudēts.

Izņēmums ir ēdamais. Jūsu mīlulis var to nočiept, ja tiek klāt, turpretī viņš nepagrūstīs nevienu papīra lapu — ja nu vienīgi retumis kāda īpaša apstākļa pēc — un neapgāzīs tintnīcu. Cilvēkam, kas mācās, viņa klātbūtne ir nomierinoša, tāpat kā klusa žēlsirdīgās māsas klātbūtne šķiet nomierina uzbudinātu sirdzēju. Ir patīkami just, ka tu neesi pilnīgi viens, un strādājot šķiet, itin kā kaķis domātu par to, ka visām viņa kustībām jābūt nedzirdamām, it kā viņš to ievērotu, vienīgi domādams par tavām ērtībām. Ja tev ir laiks viņu pamīļot, tu apzinies, ka par atbildi atskanēs ņurrāšana, un kāpēc pārvarēm jāmēģina izdomāt, vai viņa pateicība nāk no sirds dziļumiem. Ir gadījumi, kad cilvēki iegādājas veselu bariņu kaķu; dažreiz šī iedoma iešaujas galvā vecmeitām, un tas ir saprotams, jo viņas priecājas, ka var šīm būtnēm dāsni izrādīt savu neizsmeļamo laipnību, turklāt viņu kārtības mīlestība un vēlēšanās dzīvot ērti saskan ar murrājošā kārtības cienītāja smalkajiem paradumiem. Suns nekādā ziņā neiederētos uz samta spilvena — viņš justos tikpat laimīgs uz tīriem salmiem, turpretī kaķis uz samta spilvena izskatās, it kā būtu savā vietā. Grūtāk izprast, kāpēc kaķus iemīļo darījumu ļaudis. Kāds plaši pazīstams franču politiķis, kas savās runās, protams, nebūt neizklausījās sievišķīgi maigs, tā mīlēja kaķus, ka viņa namā nebija iespējams mierīgi paēst, tāpēc ka četri licencēti kaķiski marodieri, kas pastaigājās pa pusdienu galdu, mielojās ar visiem gardumiem un lēca viesiem uz pleciem.

Allaž valdījusi sajūta, ka melns kaķis neizraisa īpašu "omulību". Daudzi no mums, ja būtu vaļsirdīgi, atzītos māņticībā, ko izjūt, redzot melnus kaķus. Šķiet, šie

dzīvnieki tik daudz zina, un vai gan nav rakstīts, ka viņu senči sen aizgājušos laikos bijuši raganu sabiedrotie un draugi? Kas var pateikt, kādus baismus noslēpumus viņi iznesuši cauri paaudžu paaudzēm? Kaķi neapšaubāmi zina vairāk, nekā tiem labpatīk mums pastāstīt, kaut arī šad tad kādā mirklī nepiesardzīgi atklāj to, kas slēpts. Dzejnieks Šellijs, kas lieliski izprata pārdabisko, pārstāsta no mistera Dž. Lūisa dzirdēto notikumu:

Kāds džentlmenis, dodamies viesos pie drauga, kas dzīvojis Vācijas austrumdaļā, liela sila malā apmaldījies. Viņš vairākas stundas jādelējis starp kokiem, kad tālumā ieraudzījis gaismu. Piekļuvis tai klāt, viņš pārsteigts ieraudzījis, ka tā plūst no kāda sagruvuša klostera iekštelpām. Viņš nodomāja, ka pirms pieklauvēšanas prātīgāk būs paskatīties iekšā pa logu. Tur viņš ieraudzījis lielu baru kaķu, kas sapulcējušies ap mazu kapa bedri, kurā četri no viņiem laiduši lejup nelielu zārciņu ar kroni uz vāka. Džentlmenis, šī neparastā skata nobiedēts, iedomājies, ka nokļuvis nomaļā vietā, kur mīt velni un raganas, tāpēc uzlēcis zirgā un aizauļojis, cik ātri vien spēdams. Viņš ieradies drauga namā vēlā stundā. Draugs sēdēja nomodā, viņu gaidīdams. Viesim ierodoties, viņš vaicājis, kāpēc tā sejā varot saskatīt satraukuma pēdas. Pēc ilgas stomīšanās, apzinādamies, ka diezin vai draugs noticēs, viesis sācis stāstīt, ko piedzīvojis. Kolīdz viņš pieminējis zārku ar kroni uz vāka, drauga kaķis, kas pirms tam licies snaužam kamīna priekšā, uzlēcis kājās un iesaucies: "Nu, tad es tagad esmu Kaķu karalis!" — bet tad uzšāvies augšā pa dūmeni un tā arī pazudis uz visiem laikiem.

Nu, vai tas nav lielisks stāsts, kas tai pašā laikā pierāda gan uzmanību, kādu kaķi pievērš cilvēku sarunām pat tad, kad ārēji šķiet pret tiem pilnīgi vienaldzīgi, gan viņu monarhistisko politisko organizētību, kas bez šī starpgadījuma, iespējams, būtu palikusi mums pilnīgi nezināma? Kā teikts, tas noticis Vācijas austrumos, taču mūsu pašu salās pirms nepilniem simt gadiem bija palicis vismaz viens kaķis, kas liktos cienīgs būt par burvja palīgu. Kad sers Valters Skots apciemoja Melno Punduri, tas stādījās priekšā: "Bouds Deivijs Ričijs," tad noprasīja: "Paklau cilvēk, vai jums piemīt kāds spēks?", domādams ar to pārdabisku spēku, un svinīgi norādīja uz lielu melnu kaķi, kura ugunīgās acis kvēloja būdas tumšajā kaktā: "Viņam ir spēks!"

Jebkurš cilvēks ar iztēli Skota vietā būtu sliecies Deivijam noticēt, kā darīja arī izcilais viesis. Senie ēģiptieši, kas par maģiju zināja tikpat daudz, cik gudrākie prāti mūslaikos, protams, ticēja, ka kaķiem piemīt spēks, citādi viņi nebūtu tos ar tik cītīgu rūpību iebalzamējuši. Var viegli iztēloties, ka tādos laikos, kad zinātne nepastāvēja, radījums, kura kažoks izvirda zibeņus, kad tumsā to kāds paberzēja, droši vien iedvesa lielu bijību. Kaķus, kas stipri kairina iztēli, patiešām ietin ļoti noslēpumaina aura. Par šī iespaida spēcīgu pastiprināšanu gādā cilvēki ar iedzimtu antipātiju pret kaķiem, un tādi ļaudis patiešām ir. Kāds kapteinis Lougens no Nokšinokas Ēršīrā tiek minēts vienā no pirmajiem Chambers’ Journal numuriem kā viens no zvērinātākajiem kaķu nīdējiem. Viņš gluži vienkārši nevienu kaķi vai mazu mincīti neesot gribējis ne acīs redzēt. Kaut arī viņš bija gara auguma stiprs vīrs, tomēr par varas mākti centies izvairīties no šiem radījumiem,

kas izraisījuši viņā instinktīvas un nepārvaramas šausmas, tā ka, šim dzīvniekam ienākot istabā, Lougens uzrāpies uz krēsla un neuzdrošinājies no tā nokāpt, līdz kaķi aizdabūjuši projām. Šāds neizprotams riebums pārsniedz visas saprāta robežas. Daudzus cilvēkus, kas nemaz nav tik bailīgi, neviļus sāk kratīt drebuļi, kad viņi ierauga čūsku vai krupi, citi nespēj piespiesties un aizskart žurku, lai gan tā ir viena no tīrākajiem dzīvniekiem — protams, ja nav runa par to, ko tā ēd, bet par viņu pašu. Jādomā, ka misis Grigsa, kas, cik atceros, dzīvojusi Edinburgā, nav bijusi vienos uzskatos ar viņu kapteini Lougenu un viņa antipātiju, jo turējusi savā mājā ne mazāk par astoņdesmit sešiem dzīviem kaķiem, turklāt izdaiļojusi savu mitekli ar izbāzeņu mākslas meistara iemūžinātiem kaķiem stikla kastēs. Ja ir tiesa — un, protams, ka tā lielā mērā tiešām ir tiesa, proti, ka tie, kuri visvairāk mīl, arī zina visvairāk, tad misis Grigsa būtu daudz kompetentāka rakstīt par kaķiem nekā šo rindu autors, kas raksta ar vēsu prātu. Pārņem apbrīna, domājot, cik daudz šī krietnā dāma droši vien zinājusi par to, kā jāmīl kaķi, un par viņu neparastajām īpašībām, kas varētu darīt tos dārgus cilvēka sirdij!

Kāda starpība ir zināšanās un izjūtās, kuras saistās ar kaķiem, starp misis Grigsu un mežsargu! Arī mežsarga zināšanas par šiem dzīvniekiem ir plašas, taču viņš tās apguvis ar asu skatienu vērojot, nevis veltījot šiem īpašu mīlestību. Mežsargs katrā kaķī, kas krusto viņa meža takas, saskata nevis jauku, sirdij dārgu mīluli, bet gan vispostīgāko malu mednieku, vispretīgāko salašņu. Un nav šaubu, ka, no mežsarga viedokļa raugoties, viņam ir pilnīga taisnība, kaut arī misis Grigsas taisnība, iespējams,

ir pamatota. Ja kaķi nonāvētu meža dzīvnieku tikai aiz izsalkuma, viņu postīgajai rīcībai būtu robežas. Taču nelaimīgā kārtā viņiem piemīt sportistu instinkts, kuru sportisti paši sevī uzskata par apbrīnas vērtu īpašību, turpretī skatās uz to ar vislielāko nosodījumu citos dzīvos radījumos. Pēc mistera Baklenda domām, ja kaķis reiz izjutis mednieka kaisli, tā kļūstot tik spēcīga, ka to vairs nevarot iznīdēt. Viņš pazinis kaķi, kas ticis nolemts nāvessodam, taču tā saimnieks izlūdzies, lai ļauj tam dzīvot ar noteikumu, ka dzīvnieku katru vakaru ieslēgs un labi baros. Pašā pirmajā ieslodzījuma naktī dzīvnieks pa dūmeni izkļuvis ārā. Nākamajā rītā viņš atrasts, sodrējos nomūrējies melns, vienā no mežsargu slazdiem. Mežsargi prot viegli noteikt, kāds dzīvnieks pārziņa prombūtnē strādā posta darbus.

Katram dzīvniekam piemīt savs paņēmiens, kā nogalināt un apēst savu upuri. Kaķis vienmēr novelk ādu, apvērsdams to otrādi, un atstāj turpat kā novilktu cimdu. Zebiekste un sermuliņš apēd smadzenes, apgrauž galvu un izsūc asinis. Lapsa vienmēr atstās neskartas zaķa vai truša kājas un pakaļgalu, suns saplosa savu upuri gabalos un nokož "šo un to — kā pagadās". Vārnas un žagatas vispirms izknābj acis un tad ķeras pie citām ķermeņa daļām.

Savukārt, lai tas, kas tic Minces kundzītes nevainībai, ieklausās iztraucētu fazānu kliedzam "trī-ī-ī", kad tas sauc kopēju, un tad to pašu vēlreiz no droša patvēruma zarā, kad putns sauc savu aizstāvi palīgā. Kopējs vis otru tādu saucienu negaidīs, viņš tūlīt skries turp un ieraudzīs — ko? — protams, kaķi ar

saslietām ausim, degošām acīm, līdz pēdējam sasprindzinātiem locekļiem, satraukti žogoties turp, un pieķers to nepārprotamā iepriekš izplānotā mēģinājumā doties malu medībās.

Patiku pret šo sporta veidu varbūt varētu derīgi izmantot, ja kaķus apmācītu līdzīgi lielākiem viņu cilts piederīgajiem Indijas prinču vajadzībām. Kādam zvejniekam no Portsmutas, ar iesauku "Robinsons Krūzo" (viņu slavenu padarījis misters Baklends), bijis kaķis, saukts Plunčiņš, kas uzveicis savai ciltij raksturīgās bailes no ūdens un izmantojis savus zvejnieka talantus saimnieka labā.

Plunčiņš bija vislieliskākais ūdenskaķis, kāds jebkad nācis no Portsmutas ostas. Viņš kopā ar mani devās zvejā ik nakti. Aukstos vakaros viņš tikmēr, kamēr es zvejoju, mēdza sēdēt man klēpī un šad tad pastiepa augšup galvu; reizēm gan es viņu ievīstīju buraudeklā un liku gulēt mierā. Kad es gulēju aizmidzis, viņš atstiepās man uz vēdera un, ja kāds nāca klāt, tad izgrūda pamatīgu šņācienu, bet, ja turklāt grasījās aizskart, tad draudēja laist darbā zobus un nagus. Un viņš nekad neaizskāra zivis, nenočiepa pat pašu mazāko kriksīti, ja to viņam īpaši neiedeva. Man bija jāņem viņš līdzi, kad gāju zvejot, jo citādi viņš stāvēja un ņaudēja, un brēca, līdz es galu galā apžēlojos un atgriezos, saķēru viņu aiz skausta un iesviedu laivā, un tad viņš jutās laimīgs. Ja laiks bija skaists, viņš mēdza ierīkoties laivas priekšgalā un sēdēja, blenzdams uz mazajām dzeloņhaizivītēm. Tas parasti peldēja garām tūkstošiem lielos baros, un, kad apkārt

to sanāca ka biezs, mans kaķis mēdza ienirt ūdeni un zvejot zivis jūrā, piebāzdams ar tām muti, cik ātri vien spēja, it kā tās būtu peļu bars, un, to darīdams, viņš nebūt netrīcēja no aukstuma ne pusi tik traki kā ņūfaundlendietis suns. Kaķis pie tā bija pieradis. Kad viņš uzpeldēja augšā, tad galva ar haizivīšu pilnu muti izskatījās briesmīgi — kā īstam mežonim. Ņemties pa ūdeni es viņam iemācīju pats. Kādu dienu, kad viņš vēl bija mazs kaķēns, aizvedu viņu pie jūras izmazgāt kažoku un izķemmēt no tā blusas — un pēc nedēļas viņš jau peldēja kā spalviņa vai kā korķis.

Mērija E. Vilkinsa Frīmena. KAĶIS

Krita sniegs un izraiboja ar saltiem punktiņiem kaķa kažoku, taču dzīvnieks neļāvās traucēties. Gatavs nāvējošam lēcienam, Kaķis tupēja sakucis, kā bija tupējis stundām ilgi. Bija nakts — bet kāda tam nozīme — Kaķim visi laiki likās vienādi, kad tas gaidīja upuri. Turklāt no cilvēku spaidiem viņš bija brīvs, jo šoziem dzīvoja viens. Nekur pasaulē nebija balss, kas viņu sauktu; ne uz viena pavarda negaidīja šķīvis ar ēdienu. Viņš jutās pilnīgi brīvs —ja neņem vērā paša iegribas, kas dzīvnieku gremza tādos neapmierinātības brīžos kā šis. Kaķis bija ļoti izsalcis — patiesībā gandrīz vai badā. Dienām ilgi turējās nelāgs laiks, un visi vārgākie meža dzīvnieki, kas zināmos apstākļos varētu kļūt par viņa laupījumiem, kaķu ciltij izsenis lemtie vergi, vairumā gadījumu palika noslēpušies savās alās un ligzdās, un Kaķa ilgās medības izrādījušās neveiksmīgas. Tomēr viņš savas cilts neizprotamajā pacietībā un neatlaidībā gaidīja, jo, starp citu, par veiksmi nešaubījās.

Kaķim piemita nesatricināma pārliecība, un viņa paļāvība uz saviem spriedumiem nekad nemēdza grīļoties. Trusis bija iešmaucis starp tiem tur nokarenajiem priežu zariem. Patlaban alas šauro ieeju aizsedza sniega sanesas, bet aiz tām sēdēja trusis. Kaķis bija redzējis viņu tur iešmaucam tik līdzīgi ašai ēnai, ka pat plēsoņa asās, ievingrinātās acis lāgā nespēja saskatīt, un tad šī ēna bija pazudusi, la nu viņš apsēdās un gaidīja, un gaidīšanu nepārtrauca arī tad, kad pienāca klusā, baltā nakts. Sašutis klausīdamies ziemeļvējā, kas traucās šurp no visaugstākajām kalnu gālēm, sākdams ar tāliem auriem, tad biedējoši pieņemdamies spēkā, līdz pārvērtās par gaudām un līdzīgi mežonīgu ērgļu baram metās lejup ielejās un gravās uz draudīgā niknumā plīvojošiem sniega spārniem.

Kaķis tupēja kalna sānos uz kokiem apaugušās terases. Netālu no viņa, celdamās augšup, milza krauja klints, tik stāva kā katedrāles siena. Kaķis nekad nebija uzrāpies tās virsotnē; viņa dzīves augstumi bija koku zaru kāpnes… Viņš bieži bija brīnīdamies vēries uz klinti un nikni ņaudējis, aizvainots kā cilvēks, kas sastapies vaigu vaigā ar nepielūdzamo Likteni. Kreisajā pusē melnoja stāvs bezdibenis. Aizmugurē, aiz nelielas pameža skupsnas krauji augšup slējās apledojis kalnu strauts. Priekšā aizvijās ceļš uz mājām. Kad trusis iznāks ārā, tad nekur netiks, mazās kājeles ar šķeltajiem nagiem nespēj uzrāpties tādās vienlaidu krantīs.

Tāpēc Kaķis gaidīja. Vieta, kurā viņš dirnēja, izskatījās pēc tāda kā meža ieskauta atvara. Koki un krūmi savijušies vienā jūklī. Resnu stumbru un tievu vicu mežģījums, kas ar saknēm stingri ieķēries akmeņainajā zemē, kļāvās pie klints sāniem. Guļoši baļķi un zari, vīnogulāji,

kas liecās ap visu, sienoties stipros mezglos un gredzenos, radīja dīvainu iespaidu, it kā tas viss gadsimtu garumā būtu līdzīgi trakojošai ūdens straumei virpuļojis visam apkārt, tikai patiesībā bija nevis ūdens, bet vējš, kas visu pakļāvis savām negantākajām brāzmām. Un nu šo visu meža un klinšu, un satrupējušu stumbru, un zaru, un vīnogulāju murskuli klāja sniegs. Sniegs līdzīgi dūmiem gulās uz klints kores, reizēm tas kā dabas līķauts stāvus satinās ruļļos kraujas malā, tad, noliecies bezdibenī, pārlūza, un Kaķis saritinājās kamolā, lai viņu neaizpūstu viesulis, kas skrēja no aizmugures. Šķita, ka cauri dzīvnieka skaistajam, biezajam kažokam ādā ieduras ledus adatas, tomēr viņš ne reizi nesagrīļojās un ne reizi neieņaudējās. Ņaudēšana neko nelīdzēs, viņš tikai visu zaudēs, trusis izdzirdēs viņa gaudas un zinās, ka viņš gaida.

Kļuva arvien tumšāks un tumšāks, viss vērtās dīvaini pelēkbalts. Tas vairs nebija dabiskais nakts melnums. Tam piebiedrojās vētra un nāves jausmas. Visi kalni pazuda, satraukuma uzveikti kā sabijušies ietinās mijkrēslī. Taču visu šo noskaņu vidū neuzveikts gaidīja mazs, nelokāms, dzīvs pacietības un spēka iemiesojums pelēkā kažokā.

Klintij pāri pārskrēja skaudrāka pūsma, vienā varenā viesuļa rāvienā sagriezās virs līdzenuma un tad pazuda bezdibenī.

Šajā brīdī Kaķis ieraudzīja divas bailēs degošas acis: trusi urdīja nepārvarama tieksme bēgt. Kaķis redzēja mazu, trīcošu purniņu ar ieplestām nāsīm; viņš saskatīja divas smailas ausis un palika nekustīgi sēžam; visas smalkās nervu un muskuļu šūnas bija nospriegotas kā stīgas. Tad trusis iznāca ārā, un sākās īsta, šausmu izraisīta bēgšana — un tad trusis atradās kaķa nagos.

Kaķis devās mājup, vilkdams pa sniegu līdzi upuri.

Kaķis dzīvoja mājā, ko saimnieks uzcēlis tik nemākulīgi kā bērns rotaļu mājiņu, taču pietiekami pamatīgu. Jumtu tuvāk renstelei klāja sniegs, bet iekšā nebira. Abi logi un durvis bija aiznagloti, tomēr Kaķis zināja, kā iekļūt iekšā. Viņš ātri uzrāpās priedē, kas auga aiz mājas. Bija gan grūti uzdabūt augšā smago trusi un iekļūt iekšā pa mazo lodziņu zem dzegas, un tad doties lejup pa lūku uz apakšējo telpu, un pēc tam ar lēcienu un skaļu uzvaras ņaudienu, saturot ķepās trusi, nokļūt saimnieka gultā. Taču saimnieka te nebija, kopš tas agrā rudenī bija aizgājis. Un tagad ir februāris. Viņš atgriezīsies pavasarī, jo ir vecs un nežēlīgais aukstums kalnos plosīja viņa iekšas līdzīgi panterai, tāpēc viņš ziemu pārlaida ciematā. Kaķis jau ilgu laiku bija apzinājies, ka saimnieks aizgājis, tomēr domāšana meta secīgus lokus, allaž viņam likās, ka tas, kas bijis, notiks atkal, tāpēc tik apbrīnojami viegli bija gaidīt, tā kā viņš, atgriezdamies mājās, mūždien gaidīja, ka atradīs priekšā savu saimnieku.

Kad Kaķis redzēja, ka saimnieka joprojām nav, viņš nodabūja trusi no šā tā sameistarotās gultas uz grīdas, uzlika vienu savu mazo ķepu uz beigtā dzīvnieka, lai noturētu to vietā, un sāka grauzt, paliecis galvu uz sāniem, lai laistu darbā stiprākos zobus. Istabā bija tumšāks nekā mežā, un aukstums knieba pamatīgi, kaut arī ne tik sāpīgi. Ja Kaķim kažoku neapstrīdami nebūtu paredzējusi augstāka vara, viņš justos pateicīgs, ka ir tāda īpašnieks. Kažoks bija pelēcīgs ar raibumiem: purns un krūtis baltas un vilna tik bieza, cik bieza vispār spēj būt.

Vējš trieca sniega vērpetes logos ar tādu sparu, ka rīboņa atgādināja krusu, un māja viegli drebēja. Pēkšņi

kaķis izdzirda troksni, pārtrauca graušanu un klausījās, pievērsis spīdīgās zaļās acis logam. Tad viņš izdzirda aizsmakušu saucienu, kurā skanēja gan izmisums, gan lūgums. Tomēr viņš zināja, ka tas nav saimnieks, kas pārradies mājās, un gaidīja, vienu ķepu joprojām uzlicis uz truša. Sauciens atskanēja no jauna. Un tad Kaķis atbildēja. Viņš pateica visu būtiski svarīgo gluži skaidri — pēc viņa paša saprašanas. Viņa atbildes ņaudienā varēja saklausīt gan jautājumu, gan paskaidrojumu, gan brīdinājumu, gan bailes un beigās arī piedāvājumu piebiedroties. Taču vīrs, kas stāvēja ārpusē, viņu nedzirdēja, jo vētra auroja kā negudra.

Tad atskanēja skaļi sitieni pa durvīm — vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Kaķis pavilka trusi zem gultas. Sitieni skanēja arvien biežāk un ātrāk. Dauzītāja roka bija vārga, tomēr izmisums piešķīra tai spēku. Beidzot slēdzene padevās, un svešinieks ienāca iekšā. Kaķis palūrēja no gultas apakšas, acīs iesitās pēkšņa gaisma, un zaļie redzokļi samiedzās. Svešinieks, uzrāvis sērkociņu, palūkojās apkārt. Kaķis ieraudzīja seju — nekoptu, zilu no aukstuma un bada, un vīrieti, kas izskatījās nabadzīgāks un vecāks par viņa nabadzīgo un veco saimnieku. Šis cilvēks, ņemot vērā viņa nabadzību un izskatu, varētu būt izstumts no sabiedrības. Tad no skarbajām, bēdīgi sakniebtajām lūpām atskanēja nesaprotama, žēla murmināšana. Tajā varēja saklausīt gan lāstus, gan lūgumu, taču Kaķis jau to nesaprata.

Svešinieks aizvēra durvis, ko bija atsitis vaļā, no kaktā nokrautas kaudzītes paņēma dažas malkas pagales un, cik ātri nosalušās rokas klausīja, iekūra uguni. Darbodamies viņš tik briesmīgi drebēja, ka šo kustību juta pat

Kaķis zem gultas. Tad vīrietis, kas bija maza auguma un vārgs, ar seju, pilnu ciešanu, kuras pats piesaucis pār savu galvu, apsēdās vienā no vecajiem krēsliem un sakumpa pār uguni, it kā vairāk nekas labāks viņam nebūtu vajadzīgs, un izstiepa pret liesmām dzeltenīgās rokas kā dzeltenas ķetnas, un ievaidējās. Kaķis iznāca no gultas apakšas un līdz ar visu trusi ielēca svešiniekam klēpī. Vīrietis sarāvās aiz bailēm, skaļi iekliedzās un pielēca kājās. Kaķis noslīdēja uz grīdas, trusis ļengani nokrita turpat, un vīrietis, bailēs elsodams un bāls kā krīts, atslējās pret sienu. Kaķis satvēra trusi aiz skausta un aizvilka vīrietim pie kājām. Tad viņš skaļi un uzstājīgi ieņaudējās un augstu izlieca muguru. Krāšņās astes spalvas izspūra. Dzīvnieks patrinās ap svešinieka kāju pēdām, kas līda ārā no caurajām kurpēm.

Vīrietis diezgan uzmanīgi atbīdīja Kaķi un ņēmās pārmeklēt mazo būdu. Viņš ar pūlēm uzrāpās pa slietnēm bēniņos, uzšķīla sērkociņu un piesardzīgi pūlējās ielūkoties tumsā. Ta kā būdā bija Kaķis, viņš baidījās, vai tur nevarētu būt arī kāds vīrietis. Viņa piedzīvojumi ar cilvēkiem acīmredzot nebija patīkami, un citu piedzīvojumi ar viņu arī laikam nelikās paši labākie. Citu vidū viņš bija vecs, klaidonīgs Ismaēls*, kas iemaldījies kāda sava brāļa mājā, un šī brāļa te nav, un par to viņš ir priecīgs.

Vīrietis atgriezās pie Kaķa, stīvi noliecās un noglaudīja tam muguru, ko Kaķis izlieca līdzīgi šaujamajam stopam.

‘Ābrahama un Hagares padzītais dēls.

Tad vīrs pacēla trusi un pavarda gaismā to vērīgi apskatīja. Žokļi sāka kustēties. Viņš gandrīz būtu spējis notiesāt to jēlu. Kaķim sekojot svešiniekam cieši uz papēžiem, tas iztaustīja dažus rupji tēstu dēļu plauktus un galdu un, apmierināti nosēkdamies, atrada lampu ar petroleju. Viņš to iededza, tad uzgāja pannu un nazi, nodīrāja trusi un sagatavoja cepšanai. Kaķis visu laiku turējās viņam pie sāniem.

Kad būdu piestrāvoja ceptas gaļas smarža, abi — gan vīrs, gan Kaķis — atgādināja vilkus. Vīrietis ar vienu roku grozīja gaļas gabalus un ar otru, pieliecies lejup, glaudīja Kaķi. Kaķis uzskatīja viņu par lielisku cilvēku. Viņš to mīlēja no visas sirds, kaut arī iepazina tikai pirms īsa brīža un vīrieša seja, kas likās gan sāpīga, gan asa, par labām īpašībām vis neliecināja.

Ta bija seja, kam vecums uzspiedis gadu pelēcības nespodro zīmogu, ar drudzī iekritušiem vaigiem, ar nodarīto pārestību atstātajām atmiņām blāvajos redzokļos, taču Kaķis, neko nepajautādams, samierinājās ar šo cilvēku un pieķērās tam. Kad trusis bija pa pusei apcepis, ne cilvēks, ne Kaķis negribēja ilgāk gaidīt. Vīrietis nocēla pannu no uguns, sadalīja cepeti tieši uz pusēm, iedeva kaķim vienu pusi un sev paņēma otru. Tad viņi ēda.

Beigās vīrietis nodzēsa gaismu, piesauca klāt Kaķi, ierušinājās gultā, uzvilcis abiem virsū saplīsušos pārklājus, un aizmiga ar Kaķi uz krūtīm.

Visus atlikušos ziemas mēnešus vīrietis bija Kaķa viesis, un ziema kalnos ir gara. Mazās būdas īstais īpašnieks atgriezās tikai maijā. Visu šo laiku Kaķis smagi strādāja un pats diezgan stipri novājēja, jo, ja neskaita peles, visā citā viņš dalījās ar viesi. Reizēm medījamie dzīvnieki bija

piesardzīgi, un dienā patērētās pacietības augļi bija visai skopi. Vīrietis gan bija slims un vārgs, nevarēja daudz ēst, bet, ja jau pats nespēja medīt, ēstgribas trūkums bija izdevīgs. Augu dienu viņš gulēja gultā vai sakumpis dirnēja pie pavarda. Bija labi, ka kurināmais atradās netālu no durvīm, bet šis uzdevums bija veicams cilvēkam.

Kaķis centīgi meklēja barību. Reizēm viņš pazuda uz vairākām dienām, un sākumā vīrietis ikreiz baiļojās, domādams, ka dzīvnieks vispār neatgriezīsies. Tad, izdzirdis pie durvīm parasto ņaukstienu, uzsvempās kājās un ielaida biedru iekšā. Vēlāk abi kopā paēda, brālīgi dalīdamies. Tad Kaķis atpūzdamies pamurrāja un beidzot vīrieša rokās aizmiga.

Sākoties pavasarim, medījumu skaits krietni pieauga, mazie meža upurīši kāroja iziet ārā no mājām, gan lai nodotos mīlas priekiem, gan lai atrastu ēdamo. Kādu dienu Kaķim laimējās — viņš noķēra trusi, irbi un peli. Vienā reizē viņš nespēja to visu aizgādāt mājās, taču galu galā atstiepa visu un nolika rindā pie būdas durvīm. Tad viņš ievēkšējās, taču neviens neatbildēja. Visi kalnu strauti jau bija atkusuši, un gaisu pieskandināja ūdens urdzoņa, kuru šad tad pārspēja putnu svilpieni. Pavasara vējā citādi sāka šalkot koki, kāda tāla kalna virsotne, ko varēja saskatīt pa meža spraugu, vizēja skatienam pretī rožainā un zeltaini zaļā krāsā. Krūmu zaru galos pumpuri sārti spulgoja, šur tur bija uzplaukusi kāda puķe, tomēr Kaķim par to visu nebija ne silts, ne auksts. Viņš stāvēja līdzās saviem darba augļiem pie mājas durvīm un prasīgā uzvaras priekā, bet reizē arī žēlabaini lūgdamies, ņaukstēja un ņaukstēja, taču neviens nelaida viņu iekšā. Tad Kaķis, atstājis savus mazos kārumus pie durvīm, devās uz priedi

mājeles aizmugurē, mežonīgi skrāpēdamies, uzrāpās kokā, ielīda pa nelielo lodziņu iekšā un tālāk pa lūku iekļuva istabā, taču vīrieša tur nebija.

Kaķis atkal ieņaudējās, izgrūzdams to dzīvnieka kliedzienu pēc sava biedra — cilvēka, kas ir viena no mūsu pasaules skumīgākajām skaņām; viņš ielūkojās visos kaktos, uzlēca uz krēsla pie loga un palūkojās ārā. Tomēr neviens nenāca. Vīrietis bija aizgājis un tā arī nekad neatgriezās.

Kaķis zālienā pie mājas apēda savu peli; trusi un irbi viņš ar pūlēm iedabūja mājā. Taču vīrietis kā nenāca, tā nenāca, lai ar to dalītos ēdienā. Galu galā Kaķis vienas vai divu dienu gaitā notiesāja visu pats, tad ilgi gulēja gultā, bet, kad pamodās, vīrieša joprojām nebija.

Tad Kaķis devās atkal uz saviem medību laukiem un vakarā atgriezās mājās ar labi barotu putnu, nenogurstošā ietiepībā cerēdams ieraudzīt, ka vīrietis atkal būs turpat. Logs bija gaišs. Kad viņš ieņaukstējās, durvis atvēra viņa vecais saimnieks un ielaida mednieku iekšā.

Saimnieks bija stipri pieķēries Kaķim, tomēr mīlestība tā nebija. Viņš nekad nebija glāstījis dzīvnieku tā kā klaidonis ar mīkstāko raksturu, tomēr bija ar biedru lepojies un raizējies par tā labklājību, kaut arī bez sirdsapziņas pārmetumiem pametis to vienu uz visu ziemu. Viņš gan baidījās, ka ar Kaķi varētu notikt kāda nelaime, lai gan tas, salīdzinājumā ar citiem no savas cilts, bija visai liela auguma un varens mednieks. Tāpēc tagad, dzīvniekam stāvot durvju priekšā visā tā spīdīgā ziemas kažoka krāšņumā, ar sniegbaltajām, saulē vizošajām krūtīm un purnu, saimnieka seja iegaismojās atkalredzēšanās priekā, un Kaķis, piekļāvis stiegraino, drebošo augumu pie saimnieka kājām, priekā iemurrājās.

Kaķis notiesāja putnu viens pats, jo saimnieks savas vakariņas bija jau pagatavojis uz pavarda. Pēc vakariņām saimnieks paņēma pīpi un sāka meklēt nelielo tabakas krājumu, ko uz ziemu bija pametis būdā. Pie tā viņš bieži bija kavējies atmiņās — šis krājumiņš un kaķis likās tādi, pie kuriem pavasarī būs prieks atgriezties. Taču tabaka bija pazudusi, no tās nebija manāms ne mazākais puteklītis. Vīrietis īsi, nikni, taču paklusu nolamājās, tomēr parastā lādēšanās izpalika. Vīrietis bija liels dzērājs — tāds bijis agrāk un tāds palicis arī tagad; klimtis apkārt pa pasauli, līdz tās asie stūri atstājuši dziļas pēdas viņa dvēselē, kas līdz ar to likās aprepējusi un jūtas notrulinājušās. Viņš bija ļoti vecs vīrs.

Viņš meklēja tabaku trulā, kareiviskā neatlaidībā un tad stulbā izbrīnā, acis plati iepletis, palūkojās apkārt. Pēkšņi viņš ievēroja daudz ko tādu, kas bija pārmainījies. Iesprādzis vēl viens plīts riņķis, vecs grīdsegas gabals piekarināts pie loga, lai nelaistu iekšā aukstumu; viņa savāktā malka pazudusi. Viņš paskatījās petrolejas kannā: tur nekā vairs nebija. Tad uzmeta aci gultas pārklājiem, pacēla tos un atkal izgrūda dīvaino, nosodošo rīkles skaņu. Pēc tam atkal ņēmās meklēt tabaku.

Beidzot viņš meta mieru un apsēdās pie uguns, jo maijs kalnos ir auksts mēnesis; viņš turēja mutē auksto pīpi, raupjā piere sagrumbojās, un viņi abi ar Kaķi lūkojās viens otram acīs pāri nepārejamajam klusuma šķērslim, kas slejas starp cilvēku un dzīvnieku kopš pasaules radīšanas sākumiem.

Čārlzs Dadlijs Vorners. KAKIS VĀRDĀ KALVINS

1

Kalvins ir miris… Dzīve, kas viņam šķitusi gara, bet mums, pārējiem — īsa, neizcēlās ar aizraujošām dēkām, taču viņa raksturs bija tik neparasts un īpašības tik atdarināšanas vērtas, ka tie, kas viņu personiski pazina, ir man lūguši attēlot savas atmiņas stāstā.

Viņa izcelšanās un senči bija miglā tīti, pat viņa vecums — tīrais minējums. Kaut gan viņš nāca no Maltas cilts, man ir pamats uzskatīt viņu par dzimtu amerikāni, kāds viņš bija arī pēc savām nosliecēm. Man Kalvinu pirms astoņiem gadiem iedeva misis Stova. Tomēr viņa nezināja neko nedz par dzīvnieka vecumu, nedz izcelsmi. Kalvins kādu dienu bija ienācis viņas dzīvesvietā no lielās, nezināmās pasaules un tūdaļ juties kā mājās, it kā allaž būtu bijis ģimenes draugs. Izrādījās, ka viņam piemīt mākslinieciskas un literāras noslieces, likās — viņš pavaicājis, vai tā ir "Krusttēva Toma būdas" autores dzīvesvieta, un, kad atbilde bijusi apstiprinoša, viņš nolēmis tur apmesties uz dzīvi. Tas, protams, ir iedomas,

jo par viņa senčiem nav nekas zināms, taču tolaik diez vai viņš būtu varējis dzīvot kādā mājā, kur nedzirdētu runājam par "Krusttēva Toma būdu". Kad viņš nonāca pie misis Stovas, tad apmēros bija sasniedzis savu robežu, un arī viņa gadus vairs nevajadzēja skaitīt. Viņa ārienē gan vecumu nemanīja; viņš bija laimīgs savu spēku pilnbriedā, un varētu sacīt, ka šajā pilnbriedā viņš bija atklājis mūžīgās jaunības noslēpumu. Tikpat gūti bija arī noticēt, ka viņš jebkad novecos, un iztēloties, ka zaļā jaunība viņam ir aiz muguras. Viņā iemājoja noslēpumaina mūžības dvesma.

Pēc dažiem gadiem, kad misis Stova izvēlējās par savu ziemas mājokli Floridu, Kalvins pārnāca dzīvot pie mums. Jau pirmajā mirklī viņš iejutās mājas gaisotnē un ieņēma visu atzītu stāvokli ģimenē. Es saku: visu atzītu, jo pēc tam, kad ar viņu bija iepazinušies, viesi allaž par viņu apjautājās un vēstulēs ģimenes locekļiem viņš vienmēr saņēma sveicienus. Lai gan viņš bija pats neuzbāzīgākais radījums, viņa personību varēja just vienmēr.

Te liela nozīme bija gan viņa paša izskatam, kam piemita kaut kas karalisks, gan arī lieliskajām manierēm. Augumā viņš bija prāvs, tomēr viņam nepiemita nekas no izslavētās Angoras cilts vulgārā aptūkuma. Par spīti ārējai varenībai, viņš izskatījās brīnumaini samērīgs un katrā kustībā tik graciozs kā jauns leopards. Kad viņš piecēlās kājās, lai atvērtu durvis — viņš vēra visas durvis ar vecmodigiem aizšaujamiem, tad radīja iespaidu, ka ir milzīgi garš, bet, kad izstiepās uz grīdsegas kamīna priekšā, likās mūsu pasaules mērogiem pat pārāk garš — kāds arī patiešām bija. Viņa kažoks, vissmalkākais un mīkstākais, ko jebkad esmu redzējis, tumsnējā, cildeni matētā

maltiešu* nokrāsā, jau pie matiņu saknēm ap kaklu un uz astes pusi līdz pat ķepām vizēja kā vistīrākais, baltākais sermuliņš un arvien bija nevainojami kārtīgs. Viņa skaisti veidotajā galvas formā bija saskatāms kaut kas no aristokrātiskā rakstura, ausis — mazas un asi veidotas, nāsis iekšpusē mazliet iesārtas, seja — glīta, un tās izteiksme — ārkārtīgi gudra — es to nosauktu pat par mīlīgu, ja šis apzīmējums nebūtu tik ļoti pretstatā viņa modrajam un viedajam skatienam.

Ievērojot viņa cienīgo stāju un nopietnību, ir grūti uzburt nojausmu par viņa jautrību, tāpēc ka par pirmajām, tikko minētajām īpašībām jau liecina viņa vārds. Ta kā mēs nezinām neko par viņa ģimeni, jūs protams aptverat, ka tas bija priekšvārds. Tomēr mūsu Kalvins reizēm izklaidējās tiktāl, ka nonāca līdz pilnīgam rotaļīgumam, priecādamies, ka var ripināt dzijas kamolu, ņēmās jautri lēkāt, lai notvertu vaļīgu lenti, kad viņa saimniece ģērbās, un griezās apkārt, ķerdams pats savu asti patiesā līksmē, ja nebija cita ko darīt. Viņš stundām prata izklaidēties pats, bet viņam nepatika bērni, varbūt atmiņā bija palicis kāds pagātnes notikums.

Viņam nepiemita neviens nelāgs ieradums, un viņa noskaņojums vienmēr bija lielisks. Es nekad netiku redzējis viņu īsti dusmīgu. Redzēju gan viņa astes spalvas saslienamies gaisā, kad viņa zālienā parādījās kāds svešs kaķis. Kaķi viņam nepatika, acīmredzot viņš tos uzskatīja par viltīgiem un nodevīgiem: viņš ar tiem nedraudzējās.

* Maltiešu kažoks ir zilganpelēks; kaķa saimnieks savā slavas dziesmā visu tēlo pārspīlēti.

Šad tad bija dzirdams, ka paveras durvis, un tad sākas skrējiens un atskan šņāciens, izcēlās vesels kaķu koncerts, bet pēc tam Kalvins klusu ienāca iekšā un atsēdās savā vietā pie kamīna. Viņa uzvedība neliecināja ne par kādām dusmām, taču viņš negribēja, lai mājā būtu kāds no līdzīgiem radījumiem. Kaut arī viņam bija stingri iedibinājušies uzskati par paša tiesībām, viņš nekad neskaitās par noraidījumu, viņš gluži vienkārši un noteikti neatlaidās, līdz dabūja, ko gribēja. Ēdiens bija viena no šādām prasībām; par to viņa uzskats bija tāds kā mācītiem cilvēkiem par vārdnīcām — dabūt vislabāko. Viņš tikpat skaidri kā jebkurš cits zināja, kāds ēdamais ir mājās, un mēdza atteikties no liellopu gaļas, ja varēja dabūt tītaru. Ja mājās bija arī austeres, tad nogaidīja un neaiztika tītaru, nolēmis pavērot, vai galdā neparādīsies tās. Un tomēr viņš nebija liels gardēdis: viņš ēda maizi, ja ievēroja, ka to daru arī es, un uzskatīja, ka netiek apmānīts. Ēšanas iemaņas viņam bija izsmalcinātas; nazi gan viņš nelietoja, taču pastiepa ķepu un "ar dakšiņu" pievilka kumosu pie mutes kā pieaudzis cilvēks. Ja negadījās nepieciešamība, viņš virtuvē nemēdza ēst, bet pieprasīja, lai maltīti pasniedz ēdamistabā, ja vien nebija klāt kāds svešinieks; ja bija, tad Kalvins bāzās virsū viesim, cerēdams, ka tas nezinās mājās ievērotos likumus un viņam kaut ko iedos. Cilvēki mēdza mēļot, ka par galdautu viņš vismīļāk izvēloties kādu labi pazīstamu baznīcas izdotu žurnālu, taču tas gan bija teikts ar bīskapijas administrācijas pārstāvja muti.

Cik zinu, Kalvinam nebija nekādu reliģisku aizspriedumu, tikai nonākt saskarē ar Romas katoļiem viņš gan nevēlējās. Viņš piecieta kalpotājus (jo tie piederēja pie mājas inventāra), un reizēm uzkavējās pie virtuves krāsns, bet, kolīdz atnāca viesi, Kalvins piecēlās, atvēra durvis un iesoļoja viesistabā. Viņam īpaši patika draugu sabiedrība, un viņš nekad negāja projām no tās, lai cik bija ciemiņu, kurus viņš atzina par savu sabiedrību. Sabiedrība Kalvinam patika, taču viņam gribējās pašam to izvēlēties, un man nav šaubu, ka tās bija aristokrātiski augstas prasības, nevis uzticības jautājums. Tādējādi viņš novērtēja lielāko daļu cilvēku.

Kalvina gudrība bija kaut kas fenomenāls, ja ievēro viņa rangu dzīvē. Viņš izveidoja metodi, kā pavēstīt, ko grib, darīja zināmas savas izjūtas un mācēja iegūt daudz ko. Kādā maz izmantotā istabā krāsnij bija aizbīdnis, un, kad Kalvins vēlējās pabūt viens, viņš tur mēdza ieiet un, ja vēlējās, atvilka aizbīdni, lai ielaistu vairāk siltuma, taču nekad neaiztaisīja to ciet, tāpat kā neaizvēra aiz sevis durvis. Viņš prata gandrīz visu, neprata tikai runāt, un reizēm bija iespējams apgalvot, ka viņa gudrajā sejā var saskatīt vārdos neizsakāmas ilgas, kaut viņš to spētu darīt. Man nebūt nav vēlēšanās viņa labās īpašības pārspīlēt, bet jāteic: ja bija kaut kas tāds, kas izpaudās īpaši spilgti, tad tā bija dabas mīlestība. Viņš labprāt sēdēja stundām ilgi uz zemas palodzes, vērojot aizu un lielos kokus un pamanot tajā vismazāko kustību; par visu vairāk viņam tikās pavadīt mani pastaigā pa dārzu, klausoties putnu balsīs, ieelpot spirgto gaisu un priecāties par sauli. Viņš nāca man nopakaļ un lēkāja kā suns, valstīdamies uz muguras zālienā un simtos veidu pauzdams savu sajūsmu. Ja es strādāju, viņš sēdēja un mani vēroja vai lūkojās pāri upes krastam un modri klausījās putnu čiepstēšanā ķiršu kokos. Vētras laikā viņš katrā ziņā ieņēma vietu pie loga, uzmanīgi vērodams lietu vai sniegu, virzīdams skatienu

augšup un lejup, lai sekotu krišanas kustībai. Viņam ļoti gāja pie sirds ziemas viesuļi.

Manuprāt viņš juta neviltotu patiku pret putniem, bet, cik es zinu, parasti aprobežojās ar vienu dienā un nekad negalēja tos, kā daži mednieki, aiz tīksmes nogalināt, bet tikai kā civilizēti cilvēki — aiz nepieciešamības. Tuvos draugos viņš bija ar ašajām vāverītēm, kas dzīvoja kastaņkokos, — attiecības bija pārāk tuvas, jo vasarās gandrīz katru dienu viņš ienesa mājā vienu no tām. Daudz netrūka, viņš būtu tās padzinis pavisam. Viņš nudien bija teicams mednieks un varbūt kļūtu arī par postītāju, ja iznīcināšanas kāri neierobežotu mēra sajūta. Viņā iemājoja visai maz no zemāko dzīvnieku nežēlības; manuprāt viņš pārāk nepriecājās par žurkām, bet apzinājās savu uzdevumu un jau pirmajos mēnešos devās pret šo ordu niknā uzbrukumā. Pēc tam pietika ar viņa klātbūtni vien, lai tām pārietu vēlēšanās ierasties mūsu īpašumā.

Peles viņu uzjautrināja, bet parasti viņam likās, ka tās ir mazs medījums, lai skatītos uz tām nopietni; redzēju viņu stundu rotaļājoties ar peli un tad karaliskā laipnībā visžēlīgi palaižam to vaļā. Visā "iztikas pelnīšanas" jautājumā Kalvins bija liels pretstats tā laikmeta rijībai, kurā viņš dzīvoja.

Es vilcinos runāt par viņa dabai piemītošo spēju draudzēties un mīlēt, jo viņa paša atturība man apliecināja, ka viņš lāgā negrib, lai par to daudz runātu. Mēs sapratāmies lieliski, bet mēs to neapspriedām; kad es nosaucu viņa vārdu, pavadot saucienu ar knipja sitienu, viņš nāca man klāt. Kad vakarā atgriezos mājās, varēju gandrīz noteikti būt pārliecināts, ka viņš gaidīs pie

vārtiem, piecelsies kājās un, kā pastaigājoties pa celiņu, man tuvosies, it kā atrastos te pilnīgi gadījuma pēc — tik bikli viņš parasti izturējās, ja runa bija par jūtu izrādīšanu, un, kad es atvēru durvis, viņš nekad nedrāzās iekšā kā citi kaķi, bet vilcinājās, it kā nemaz nebūtu ieradies ar nodomu nākt iekšā, tikai samierinās ar to. Un tomēr nevarēja noliegt, ka viņš zināja, kad galdā būs pusdienas, kurās noteikti jābūt klāt. Pusdienlaiku viņš allaž ievēroja. Dažkārt mūsu vasaras prombūtnes laikā gadījās, ka pusdienas pasniedza agrāk un Kalvins, staigādams pa mājas teritoriju, palaida tās garām un ieradās par vēlu. Taču nākamajā dienā viņš nekad vairs nekļūdījās. Vienu viņš nekad nedarīja, proti, nedrāzās iekšā pa durvīm. Viņš savu mūžu nepiemirsa saglabāt cieņu. Ja Kalvins bija lūdzis atvērt durvis un ļoti gribēja tikt ārā, viņš ikreiz gāja nesteidzīgi; tagad redzu viņu gara acu priekšā stāvam uz sliekšņa un pārlaižam skatienu debesīm, itin kā viņš prātotu, vai ir vērts ņemt līdzi lietussargu, un tā viņš mēdza prātot tik ilgi, līdz durvīs gandrīz ievērās viņa aste.

Kalvina draudzību varēja dēvēt drīzāk par noturīgu nekā par skaidri redzamu. Kad pēc gandrīz divu gadu ilgas prombūtnes atgriezāmies mājās, Kalvins priecīgs mūs apsveica, taču savu apmierinājumu pauda nevis trakā sajūsmā, bet rāmā laimes apliecinājumā. Viņš spēja panākt, ka atgriezāmies mājās ar prieku. Valdzinoša bija tieši šī uzticības pilnā pastāvība. Viņam patika tuvība, taču viņš negribēja, lai tiktu lutināts vai pārlieku aprūpēts; mirkli pasēdējis kādam klēpī, viņš ar cieņu atbrīvojās no tādas auklēšanas, reizē tomēr ārēji neizrādot nepatiku. Bet, ja nu no glāstiem nekādi nevarēja izvairīties, tad viņš izlēma tiem ļauties. Viņš bieži sēdēja, lūkodamies manī,

un tad, liegu jūtu aizkustināts, pienāca klāt un ņēmās raustīt man piedurkni, līdz pastiepās tā, ka varēja pieskarties manai sejai, un tad apmierināts devās projām. Viņam bija paradums rītos ierasties manā darbistabā, klusu apsēsties man pie sāniem vai uz galda un stundām ilgi nolūkoties, kā spalva skrien pār papīru; reizēm viņš aplieca asti ap dzēšlapu presi un tad iemiga uz papīriem līdzās tintnīcai. Retāki bija gadījumi, kad viņš vēroja rakstīšanas norisi, sēdēdams man uz pleca. Rakstīšana viņu vienmēr interesēja un, kaut viņš to neizprata, tomēr, šķiet, gribēja turēt spalvu.

Pret draugiem viņš vienmēr bija atturīgs, it kā teiktu: "Izrādīsim cieņu pret mūsu personībām, citādi draudzība saies grīstē." Viņš tāpat kā Emersons* saskatīja briesmas, ka draudzība varētu pārvērsties par pliekanām attiecībām. "Kāpēc uzstāt uz ātru tuvināšanos ar draugiem?" Tomēr es negribētu radīt nepareizu uzskatu par viņa vēsumu, viņa smalkjūtīgo apjautu par "es" un "ne es" izpratnes svētumu. Un, riskējot ar lasītāju neizpratni, es pārstāstīšu gadījumu, kas bieži atkārtojās. Kalvinam piemita paradums pavadīt daļu nakts pārdomās par tās skaistumu, un viņš mēdza ierasties mūsu guļamistabā, nākdams pa siltumnīcas jumtu un — vienalga, vai bija ziema vai vasara — ierāpdamies iekšā pa vaļējo logu, un galu galā iemigdams manas gultas kājgalī. Tieši tā viņš rīkojās mūždien, nekad nesamierinādamies ar palikšanu šinī telpā, ja mēs piespiedām viņu doties augšā pa kāpnēm un ieiet pa durvīm. Viņam piemita ģenerāļa Grānta

* R.V. Emersons (1803-1882) — amerikāņu esejists un dzejnieks.

iespītība. Bet tas tā — starp citu. No rīta viņš veltīja laiku savai tualetei un tad kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem ieradās lejā uz brokastīm.

Kad kundzes nebija mājās — nekad citā reizē — Kalvins rītos pēc modinātāja nozvanīšanas pienāca pie manas gultas galvgaļa, uzlika uz tās priekšķepas, ielūkojās man sejā, vēroja mani, kamēr es cēlos, "palīdzēja" apģērbties un daudzos murrājošos veidos izrādīja savas siltās jūtas, it kā gluži vienkārši pateiktu: "Es zinu, ka viņa ir aizbraukusi, bet es esmu te." Tāds retos mirkļos bija Kalvins.

Viņam bija savi trūkumi. Lai kā viņam patika daba, mākslu šis mīlulis nesaprata. Reiz Prezidents viņam atsūtīja Fremges darinātu skaistu, ļoti izteiksmīgu, bronzā atlietu kaķa galvu. Es novietoju to uz grīdas. Viņš dāvanu uzmanīgi pavēroja, piesardzīgi piegāja tai klāt un pieskārās ar purnu, aptvēra, ka tas ir viltojums, spēji aizgriezās un pēc tam vairs nekad nepievērsa galvai uzmanību.

Visumā viņa dzīve noritēja ne vien veiksmīgi, bet arī laimīgi. Cik noprotu, viņš pazina tikai vienu briesmīgu baiļu paveidu, proti, viņa bubulis bija kanalizācijas labotāji. Kad te uzturējās tādi vīri, Kalvins nekad nepalika mājās. Nelīdzēja ne pierunās, ne pārliecināšanas. Protams, viņš mums nestāstīja, kādi ir šo vīru "nāves grēki": acīmredzot tajā dzīves posmā, kas mums palika nezināms, viņi Kalvinam bija nodarījuši pāri. Kanalizācijas labotāji viņa acīs bija velni, un es par to nešaubos. Viņš uzskatīja, ka šai slakai lemts nodarīt kādu briesmīgu ļaunumu.

Ja runā par šī dzīvnieka vērtību, man nekad nav nācis prātā spriest par to cilvēku lietotajās mērvienībās. Es zinu, ka tagad pieņemts: kad indivīds nomirst, taujāt, cik viņš bijis vērts, un nevienu nekrologu laikrakstos neuzskata

par pilnīgu, ja šī summa tajā nav minēta. Mūsmājās kāds bija nejauši dzirdējis kanalizācijas labotājus sakām: "Stāsta, ka viņa teikusi tā: viņš sakot, ka neprasītu par to ne simt dolāru." Nav ne mazākās vajadzības skaidrot, ka es šādu piezīmi nekad neesmu izmetis un ka, runājot par Kalvinu, nekādi naudas darījumi par viņu nevarētu notikt.

Palūkojoties atpakaļ pagātnē, Kalvina dzīve man šķiet veiksmīga, jo tā bija dabiska un nepakļāvās spaidiem. Viņš ēda tad, kad bija izsalcis, gulēja, kad nāca miegs, izbaudīja savu esību līdz pašiem ķepu galiņiem un izteiksmīgās, lēni vēcinātās astes pēdējiem matiņiem. Viņam bezgala patika klaiņot dārzā, pastaigāties starp kokiem, gulēt zaļajā zālē un baudīt vasaras saldās smaržas. Viņu nekad nevarēja vainot laiskumā, un tomēr šis indivīds pazina atdusas vērtību. Dzejnieks, kas tik jauki rakstījis par mūsu draugu, — ka viņa īsā dzīvīte noritot vienā miegā — novērtējis šo laimi pārāk zemu. Miegu šai dzīvē ir daudz. Likās, ka apziņas darbību šīs snaudas viņam it nemaz netraucē. Īstenībā Kalvinam bija labi ieradumi un mierīgs prāts. Ar savām gara acīm es tagad redzu viņu ienākam pa darbistabas durvīm, apsēžamies līdzās manam krēslam, mākslinieciski apvijam asti ap kāju pēdām un ar neizsakāmu laimes apziņu savā glītajā sejā palūkojamies augšup man acīs.

Bieži esmu nodomājis, ka, būdams mēms, viņš izjuta šo savu nespēju runāt kā ierobežojumu. Taču, kaut arī runa viņam bija liegta, viņš nicināja zemāko dzīvnieku neskaidros vēkšienus. Viņš nicināja kaķu cilts vulgāro ņaukstēšanu un brēcienus un dažreiz izgrūda daiļskanīgāku, labi audzinātas būtnes izsaucienu, kad vēlējās

kaut kam pievērst uzmanību, ja uzskatīja ieraudzīto par ļoti svarīgu vai iekārojamu, tomēr nekad neatļāvās par kaut ko čīkstēt. Viņš varēja stundām sēdēt ārā pie aizvērta loga, kad vēlējās nākt iekšā, un neizdvest ne skaņu, un tad, kad logs atvērās, nemetās skriešus, tādējādi neatzīdams, ka bijis nepacietīgs. Lai gan runas spējas Kalvinam nebija un savas cilts raksturīgos neglītos ņaukstienus viņš nelietoja, viņa rīcībā bija ļoti skaļa murrāšana, ar ko paust bezgalīgu apmierinātību ar piemērotu sabiedrību. Kalvinā iemājoja kāds muzikāls instruments ar podziņām, ko varēja nospiest un tā mainīt balss skaļumu un izteiksmi. Man nav šaubu, ka ar tā palīdzību viņš būtu varējis nodziedāt Skarlati slaveno kaķu fūgu.

Vai Kalvins nomira aiz vecuma, vai arī viņu aizrāva no šīs pasaules projām slimība, kas raksturīga jaunībā pārciestām kaitēm, nav iespējams pateikt, jo viņš šķīrās tikpat klusu, cik noslēpumaini reiz ieradās. Es zinu vienīgi, ka viņš parādījās šinī pasaulē lielisks un skaists un pēc kāda laika nozuda līdzīgi Loengrīnam. Viņa slimībā nebija nekā tāda, kāpēc viņu varētu žēlot vairāk nekā visu viņa nevainojamo dzīvi. Manuprāt, nekad vēl nav redzēta kāda slimība, kas varētu viņu aizvadīt projām ar tādu cieņu, lieglaimi un vieglām skumjām kā viņējā. Satraucoša zīme bija tā, ka viņš sāka dot priekšroku krāsns aizbīdņa siltumam, nevis kamīnā liesmojošo pagaļu jautrajām dzirkstīm. Lai kādas sāpes vajadzēja ciest, viņš tās panesa klusējot, vienīgi šķita norūpējies, kaut ar savu slimību neapgrūtinātu citus. Mēs pūlējāmies iekārdināt viņu ar tajā gadalaikā dabūjamiem gardumiem, taču viņš drīz vairs nespēja nenieka ieēst un divas nedēļas tikpat kā neko neēda un nedzēra. Dažreiz Kalvins pūlējās kaut

ko norit, tomēr bija redzams, ka viņš to dara tikai, lai izpatiktu mums. Kaimiņi — un es uzskatu, ka kaimiņu padoms nekad nekam neder — ieteica kaķu melisi. Kalvins to pat nepaostīja. Ataicinājām kādu dziednieku — praktizējošu ārstu, kura īstais darbalauks bija dvēseļu ārstēšana, tomēr Kalvinam tas nelīdzēja. Viņš norija, ko viņam deva, tomēr zāļu laiks bija garām. Viņš sēdēja vai gulēja dienu pēc dienas gandrīz nekustīgi, ne reizes nespēlēdams sabiedrībai netīkamo teātri ar vulgāriem krampjiem, neraustījās kā sāpēs. Viņa iemīļotā vieta bija gaišākais laukumiņš uz Smirnas paklāja ziemas dārzā, tur viņu apspīdēja saule, un viņš dzirdēja čalojam strūklaku. Ja mēs piegājām pie viņa un izrādījām interesi par Kalvina stāvokli, viņš vienmēr iemurrājās, lai parādītu pateicību par līdzjūtību. Un, kad es pasaucu viņu vārdā, mūsu mīlulis pacēla acis, kuru izteiksme pauda: "Es tevi saprotu, veco zēn, taču tam nav nozīmes." Visiem, kas nāca viņu apciemot, šis dzīvnieks rādīja paraugu, kā nelaimi panest vēsā mierā un pacietībā.

Mana drauga pēdējos brīžos biju aizceļojis, taču ik dienas pienāca pastkarte, kas ziņoja par stāvokli; tas pasliktinājās, un tā arī es viņu vairs dzīvu neredzēju. Kādā saulainā dienā viņš piecēlies no grīdsegas, iegājis tālāk iekšā telpā (viņš toreiz bijis ļoti novājējis), nesteidzīgi apmetis loku, palūkodamies uz visiem augiem, ko pazina, un tad devies uz ēdamistabas erkera logu, un ilgi stāvējis, noraudzīdamies uz nelielo lauciņu, kas tagad bija brīvs un vītušas zāles klāts, un uz dārzu, kur pavadītas viņa mūža laimīgākās dienas. Tas izrādījās pēdējais skatiens. Kalvins pagriezies un devies projām, nogūlies uz grīdsegas gaišā laukuma un klusi nomiris.

Nebūs lieki piebilst, ka, uzzinot par Kalvina nāvi, kaimiņi bija ne mazumu satriekti, tik ievērojama šķita šī dzīvnieka personība. Cits pēc cita nāca atvadīties viņa draugi. Neatskanēja nekādas sentimentālas muļķības par viņa apbedīšanu; jebkura izrādīšanās viņam liktos briesmīga. Džons, kas rūpējās par bērēm, sagatavoja sveču kasti zārkam un, manuprāt, rīkojās saskaņā ar profesionālo etiķeti, kaut gan zem tās varbūt slēpās viņa parastā vieglprātība, jo es dzirdēju viņu virtuvē izsakām piezīmi, ka viņa mūžā tā bijusi vāķēšana, kurā bijis vismazāk asaru. Tomēr visi taču bija Kalvinu mīlējuši un izturējušies pret viņu ar zināmu cieņu. Ar Bertu mūsu mīluli saistīja ciešas draudzības saites, viņa saprata šī dzīvnieka dabu un mēdza sacīt, ka reizēm baidoties un nekad nejūtoties droša, vai viņš esot tas, pēc kā izskatoties, jo Kalvina skats esot tik saprotošs.

Kad es atgriezos no izbraukuma, mājas ļaudis bija novietojuši Kalvinu augšstāvā uz gaida pie loga. Bija februāris. Viņš atdusējās sveču kastē, kuras malas rotāja mūžamzaļie augi, un pie viņa galvas bija nolikta neliela glāzīte ar ziediem. Viņš dusēja, pabāzis galvu zem ķepām

—   tā viņam patika gulēt pie kamīna — itin kā ērti aizmidzis, gulēdams uz mīkstā smalkā kažoka. Tie, kas viņu redzēja, neviļus izsaucās: "Cik dabiski viņš izskatās!" Es neteicu ne vārda. Džons apraka viņu zem abām vilkābelēm — vienai bija balti, otrai sarkani ziedi — vietā, kur Kalvinam patika gulēt un vasarā klausīties, kā zum kukaiņi un čivina putni.

Varbūt man nav izdevies pietiekami spilgti attēlot Kalvina individualitāti, kas tik lieliski atklājās viņa pazinējiem. Lai nu kā, neesmu rakstos iemūžinājis neko

citu par viņu kā vienīgi tikai patiesību. Viņš allaž šķita noslēpums. Es nezināju, no kurienes viņš nācis. Es nezinu, kurp aizgājis. Vainagā, ko noliku uz viņa kapa, es nemūžam neievītu nepatiesības zarus.

Marks Tvens. DIKA BEIKEBA KAĶIS

Viens no maniem biedriem šai vietā — tāds pats astoņpadsmit gadus ilga slikti atalgota un kaitīga darba upuris — bija kāds no rāmākajiem gariem, kas jebkad pacietīgi nesuši savas mokpilnās trimdas krustu. Tas bija dziļi nopietnais, naivais Diks Beikers, Beigtā Zirga Aizas ieplaku zeltracis. Viņš bija četrdesmit sešus gadus vecs, pelēcīgi sirmiem matiem kā žurka, grūtsirdīgs, domīgs, ar trūcīgu izglītību, nevīžīgi ģērbies, mūžīgi notraipījies ar māliem, taču viņa sirds bija no cēlāka metāla nekā jebkurš zelts, ko dienas gaismā jebkad izrakuši viņa lāpsta — patiesībā tā bija no cēlāka metāla, kāds jebkad izrakts vai kaļot apstrādāts.

Ikreiz, kad laime novērsa no viņa vaigu, viņš mazliet nomākts mēdza sērot par kāda brīnišķīga kaķa zaudējumu. Tur, kur nav sieviešu un bērnu, labdabīgi vīri mēdz pieķerties mīluļiem no dzīvnieku valsts. Un Diks vienmēr runāja par kāda kaķa savādo saprātu, apcerēdams šī dzīvnieka gudrību kā cilvēks, kas sirds dziļumos tic, ka

šai īpašībai mēdz piemist kaut kas cilvēcisks — varbūt pat pārdabisks.

Reiz dzirdēju viņu runājam par šo dzīvnieku. Viņš teica:

—   Kungi, man te piederēja kāds kaķis, vārdā Toms Kvarcs, kas jums, iespējams, būtu licies interesants — tā laikam liktos gandrīz visiem. Man viņš te bija astoņus gadus — un patiešām pierādīja, ka ir pats feinākais kaķis, ko es jebkad esmu redzējis. Liels un pelēks, īsts Runcis, un viņam piemita vairāk dabiska un stingra saprāta nekā jebkuram cilvēkam šinī apmetnē. Un arī tāda kā spēka pilna cieņa — viņš pat Kalifornijas gubernatoram nebūtu ļāvis vaļīgi izturēties pret sevi. Visā savā mūžā viņš ne reizes nenoķēra nevienu žurku — likās, ka viņš tur tādu rīcību zem sava goda. Viņu nekad nerūpēja nekas cits kā vienīgi zeltrača darbs. Par to viņš, šitais Runcis, zināja vairāk nekā jebkurš vīrs, ko es savā mūžā jebkur esmu sastapis. Viņam neviens nespētu sagrozīt prātu, ja runa bija par rakšanu sanesu vai šļūdoņu kārtās, un, ja mēs nonākam līdz darbam ieplakās, tad jāteic, ka Runcim šai ziņā piemita īpašas dāvanas. Kad mēs ar Džimu rāpāmies pa kalniem izlūkgājienos, viņš notipināja aiz mums piecu jūdžu garus ceļagabalus, jā, tik tālu mēs patiešām aizklīdām. Un viņa rēķini par rakšanas vietu izrādījās vispareizākie — nu, ko tur teikt, jūs neko tādu nekad neesat redzējuši. Kad mēs ķērāmies pie darba, viņš aplaida apkārt skatienu un, ja domāja, ka izvēle nav nekāda labā, tad pašķielēja uz mums tā, it kā sacītu: "Nu, man jūs jālūdz atvainot", un bez liekas runāšanas pacēla purnu gaisā un tinās prom mājās. Turpretī, ja Runcis gabalu atzina par labu, viņš nostiepās zemē un nedeva nekādu dzīvī

bas zīmi, līdz pirmā iedobe bija pārbaudīta. Tad pielavījās klāt un paraudzījās lejup, un, ja redzēja, ka atrasti seši septiņi zelta graudi, viņš jutās apmierināts — uzskatīja atradumu par vislabāko — un tad mēdza nogulties uz mūsu svārkiem un šņākt kā tvaikonis, līdz mēs uzrakām atradni. Tad uzslējās kājās, lai visu pārbaudītu. Šitamā darbiņā viņš bija riktīgs spīdeklis.

Nu, bet, gadiem ejot, uznāca šitas te kvarca drudzis. Tanī apvidū visi pēc kārtas ņēmās kalt vai spridzināt, neviens vairs nerakās pa kalna sāniem, bet urbās iekšā un bākšķināja spridzekļus, nevis skrāpējās pa virspusi. Džimam neko netīkas darīt, tomēr mums bija jātiek ar tām klintīm galā, un to mēs arī darījām. Mēs ieriktējām šahtu, un Toms Kvarcs brīnījās nenobrīnīdamies: kas, velnos, viss tur notiekas? Viņš nekad agrāk tādu zelta meklēšanu nebija redzējis un, varētu sacīt, jutās dikten uzbudināts. Skaidrs, ka traki uzbudināts — viņam tas nepieleca — Runča smadzeņu podam tādas ķēmības bija par grūtu apjēdzamas. Viņaprāt te notika kaut kas briesmīgi nepareizi, likās, viņš nebeidza to uzskatīt par visnolādētāko stulbību.

Nu, bet — ko tur lai saka — tas kaķis nekad ar necieta tās jaunmodīgās "ākstības", nekādi nejaudāja ar tām samierināties. Jūs tak zināt, kā tas ir ar veciem ieradumiem. Tomēr ar laiku Toms Kvarcs sāka itin kā bišķīt ar tām aprast, kaut ar' nekad nespēja līdz galam apjēgt, ka var laisties iekšā šahtā un nevilkt neko ārā. Beidzot tur nolaidās arī viņš pats, lai papūlētos mīklu atminēt. Un, kad viņam pieleca lietu būtība, viņš sāka justies tā kā šķebeni, skatījās tā kā aizkaitināts, it kā tas viņam riebtos — viņš tak zināja, ka izmaksas visu laiku kāpj un kāpj, bet

mēs algā nedabūjām klāt ne centa — un tad viņš saritinājās kaktā uz kāda rupja audekla maisa un aizmiga.

Nu, bet vienu dienu, kad bijām pēdas piecas lejā šahtā, pagadījās tik cieta klints, ka mums nācās likt iekšā spridzekli — pirmo spridzekli, ko jebkad bijām likuši kopš Toma Kvarca dzimšanas: un ta' mēs pielikām uguni deglim, izrāpāmies ārā un nostājāmies jardus piecdesmit no šahtas — un piemirsām, ka esam pametuši Tomu Kvarcu cieši aizmigušu uz maisa. Apmēram pēc minūtes ieraudzījām no cauruma paceļamies dūmu mutuli, tad viss ar briesmīgu būkšķi uzsprāga un kādas pusotras jūdzes augstumā gaisā uzlidoja ap kādi četri miljoni tonnu klinšu šķēpeļu un zemes, un augšup cēlās dūmu mākoņi, un, goda vārds, tieši pašā trakākā jūkļa vidū kūleņoja vecais Toms Kvarcs, griezdamies riņķī un apkārt, sprauslādams un šķaudīdams kā prātu zaudējis, izstiepis ķepu, lai saķertu kādu balstu. Bet jūs tak saprotat, ka tam nebija nekādas jēgas, itin nekādas. Un apmēram divarpus minūtes tā izskatījās pēdējā reize, ka' mēs viņu redzam, un ta' piepeši sāk birt klinšu gabali un visādi gruveši, un viņš tiešā ceļā noveļas desmit pēdas no tās vietas, kur mēs stāvam. Man domāt, viņš bija visbriesmīgākā izskata zvērs, ko jūs jebkad esat redzējuši. Viena auss aizplēsta karājās uz kakla, aste izslieta, acu plaksti nosvilināti un pats viss melns no pulvera un dūmiem, un slapjš, un dubļains no viena gala līdz otram. Nē, kungi, nebija vērts mēģināt izlūgties piedošanu — mums neviens vārds nenāca pār lūpām. Toms uzmeta pats sev tādu nicīgu mirkli, un ta' viņš palūkojās uz mums, un tas bija tieši tā, it kā viņš būtu teicis: "Džentlmeņi, varbūt jūs domās, ka i' smuki ņirgt par kaķi, kam nav pieredzes kvarca rakšanā, tomēr

es domāju citādi", un ta' viņš pagriezās un aizsoļoja mājās, neteicis ne pušplēsta vārda.

Tāds, rau, bija viņa stils. Un varbūt jūs neticēs, ka pēc tam nekad vairs nav redzēts kaķis ar tik lieliem aizspriedumiem pret kvarca rakšanu, kādi bija viņam. Un pamaziņām, kad viņš no tiesas atkal laidās šahtā, jūs brīnītos, cik viņš bija gudrs. Tanī brīdī, kad mēs taisījāmies spridzināt un deglis sāka sīkt, viņš paskatījās, it kā teiktu: "Nu, man jālūdz jūs atvainot," un bij ko brīnīties, cik veicīgi šitas Runcis izklupa no cauruma un uzskrēja kokā. Gudrība? Tas nav īstais vārds. Ta bija iedvesma!

Es teicu: — Redzat, mister Beiker, viņa aizspriedumi pret kvarca izmantošanu patiešām bijuši ievērības cienīgi, ja padomā, kā viņš tos iemantojis. Vai jūs nekā nevarējāt viņu no tiem atradināt?

—   Atradināt! Nē-e! Ja Toms Kvarcs bija dabūjis pa biksēm vienreiz, tad tas palika uz mūžīgiem laikiem. Jūs varētu viņu uzspert gaisā trīs miljonus reižu, un tik un tā viņš paliktu pie saviem nolādētajiem aizspriedumiem par kvarca izmantošanu.

Agnese A. &endema. APZINĪGAIS kaĶis

I

Hidrauliskās raktuves Sjerranevadas kalnu korē Kalifornijā bija dīvaina vieta kaķim. No kurienes šis kaķis nācis, neviens nezināja. Es ar viņu iepazinos neparastā un gluži satraucošā kārtā. Tas notika tā: es apmeklēju raktuves un kopā ar to galveno pārraugu tikko kā biju pārrāpusies pāri lielam kalnam, kura virsotnē cieši cita pie citas auga cukurpriedes, kad mēs pēkšņi nokļuvām pie Hidrauliskajām raktuvēm, kas izskatījās tik vientulīgas un atradās tādā atbaidošā vietā, ka es neviļus pavaicāju: — Tadā vietā laikam gan dzīvot var piedabūt tikai zelta meklētājus, vai ne?

— Pagaidiet, pati redzēsiet, — teica pārraugs, iedams uz vienkāršu, no dēļiem sanaglotu mājeli, ko zeltrači izmantoja savam patvērumam.

Tieši šinī mirklī es ieraudzīju trakā ātrumā, cik vien jaudas, drāžamies šurp baltu kaķi, astes spalvas sacēlušu līdz visiem iespējamiem apmēriem. Dzīvniekam acīmredzot dzinās pakaļ bars vīru, kas bija apbruņoti ar cērtēm un laužņiem.

Pilna līdzjūtības pret nabaga kaķi, kurš izmisīgi skrēja, lai glābtu savu dzīvību, es palūkojos augšup uz mājeli, kas droši vien bija vienīgais patvērums. Tajā brīdī no būdiņas piesardzīgi izbāzās ārā suņa galva — tikai galva — un vairāk nekas. Kaķis zibenīgi aplidoja ap būdas stūri un, pirms suns paspēja atvilkt galvu atpakaļ, skrējējs no visa spēka atsitās pret stāvētāju, un sekoja īsta kaucienu un šņācienu vētra, kas vainagoja niknā kaķa un pārsteigtā suņa sadursmi. Par spīti savām simpātijām, es nespēju novaldīt sirsnīgus smieklus par šo jocīgo sabumzīšanos, un mani smiekli atrada atbalsi nežēlīgajos vīros, kas — tā man šķita — ar slepkavīgiem nodomiem vajāja nabaga Mincīti. Tomēr mana jautrība spēji noplaka, kad ieraudzīju kaut ko līdzīgu lielam kalnam slīdam uz manu pusi; sekojot kaķa paraugam, es apsviedos un laidu vaļā ļekas, lai patvertos būdā; vīri savukārt sāka aurot smieklos vēl trakāk.

—   Kādi zili brīnumi te notiek? — es apjukumā jautāju, nesaprazdama, nedz ko nozīmē bēgošais kaķis, nedz skrejošie kalnrači, nedz kustīgais kalns.

Un tad, lielu smieklu un daudzu joku pavadīts, atskanēja izskaidrojums.

Izrādās, kādā aukstā, vējainā vakarā, apmēram gadu pirms mana apciemojuma, vīrus raktuvēs satraucis žēls ņaudiens kaut kur raktuvju malā. Kāds no kalnračiem, paklausīdams saucienam, devies pīkstoni meklēt un drīz atgriezies ar pamestu nelaimīgu kaķēnu, kas izskatījies, it kā nāve būtu viņam turpat zobu galā. Kā un no kurienes mazais atkūlies vientulīgajās raktuvēs, nebija saprotams, taču kalnrači, pēc dabas žēlsirdīgi ļaudis, labprāt pieņēmuši jebko, kas viesis pārmaiņu vienmulīgajā die

nišķajā dzīvē. Viņi atradeni pažēlojuši un tūdaļ uzskatījuši par savējo. Varbūt arī tāds mājdzīvnieks kā kaķis tālajā, drūmajā vietā rosinājis viņus atcerēties pusaugu puiku gadus un vecās mājas tālu uz austrumiem Meinas mežos vai Ņūhempšīras kalnos, tā ka visiem acu priekšā atausušas laimīgās bērnības ainas, pirms piedzīvojumu drudzis aizvedis viņus tālu no agrākajām, dārgajām mājām un iemetis trakajā skrējienā pēc zelta.

Vardu sakot, lai ko vīri domājuši, kaķi viņi pieņēmuši, gādājuši par siltumu un ērtībām, devuši dzert daudz piena, kurinājuši krāsni, tā ka Mincīte drīz sākusi apmierināti murrāt, it kā nekad nebūtu bijusi bezpajumtes klaidone.

Darbs raktuvēs itin nekad neapstājas, tas turpinās dienu un nakti, vīri dalās dienas un nakts maiņās, un katra no tām nostrādā zināmu stundu skaitu, pēc paredzētā starplaika cita citu nomainīdama. Tāpēc gadījās, ka Mincīte, snauzdama pie uguns, pamodusies no istabā izcēlušās drūzmas, pavērās uz augšu un ieraudzīja kalnraci, kas viņu bija izglābis un aprūpējis, grasāmies doties ārā pie darba. Nolēmusi neizlaist savu labdari no acīm, viņa pielēkusi kājās un tam sekojusi. Kad vīri aizgājuši līdz darba vietām, Mince tūdaļ ierīkojusies drauga tuvumā un uzmanīgi vērojusi, kas notiek.

Hidrauliskajās raktuvēs rakšanā un pārlāpstošanā izmanto ūdeni. Milzīgs spiediena spēks pa lielu dzelzs cauruli trīs četru pēdu diametrā liek straumei triekties pret zemes kārtu, kurā apslēpts zelts. Varenā ūdens plūsma aizskalo projām zemi un nošķir zeltu no grants. Reizēm kalnraču darbā palīdz spridzināmais pulveris.

Mincīte savos maldu ceļos bija atradusi šīs hidrauliskās raktuves un draugus, un, tā kā atkārtotos apciemojumos

gulējusi, vērodama vīru rīcību, tad šķita savā galvā izprātojusi, kā tas viss notiek: proti, līdzko lielais zemes valnis viņai pretī no ūdens trieciena sāk līgoties un grasās brukt, vīri tad mēdz drāzties uz patvērumu tuvajā būdā, tad tur, protams, jāskrien arī viņai, ko kājas nes, lai izbēgtu no zemes nogruvuma. Ta nu Mince bija izdomājusi: ja viņas labajiem draugiem mūždien draud briesmas no šiem vaļņiem, kas veļas lejup, kāpēc es, atmaksādama par viņu laipnību, nevarētu dot pienācīgu brīdinājuma zīmi?

Nu, un, kā jūs visi zināt, nekas neizraisa kaķī tādu nepatiku kā liela ūdens gāzma; pavērojiet, kā jūsu kaķēns cimperlīgi purina ķepas, ja ir iekāpis peļķē, un paskatieties, cik pretīgu aizvainojumu tas jūt, ja kāda ūdens lāse uzkrīt uz purniņa. Taču šī Sjerranevadas Mince bija ļoti apzinīga. Viņa juta, ka draugu dēļ kaut kas jāupurē, un tā nu, visu pārdomājusi, izvēlējās savu guļvietu tieši virs hidromonitora sprauslas (monitors ir liela dzelzs caurule, pa kuru vada ūdeni) un te — par spīti nejaušām un ļoti nepatīkamām ūdens dušām — viņa mēdza uzmanīt, kad izkustēsies zemes grūstošais valnis, un tad drāzties projām kā zibens ar visiem kalnračiem sev pa pēdām, līdz kopā ar tiem sasniedza patvērumu būdā. Viņa pildīja pati sev uzvelto pienākumu tik cītīgi, ka pēc neilga laika vīri sāka paļauties uz viņas modrību un vairs nevēroja ar acu kaktiņu bīstamo šļūdoni, bet gan gaidīja, kad Mince par to ziņos. Kolīdz viņi redzēja draudzeni nolecam no ērtās gultas, ko paši bija viņai iekārtojuši virs monitora, visi mēdza nokliegt: "Kaķis! Kaķis!" — un metās skriešus uz mājeli. Un tieši tādā mirklī man gadījās atnākt uz raktuvēm un sadurties ar šo bezgala apzinīgo kaķa dvēseli, kas veda savus draugus uz drošo patvērumu.

Drīz viņa bija iemācījusies atšķirt hidrauliskās rakšanas dažādos posmus, kā arī to, kad monitoru lieto gluži vienkārši skalojot zeltu, vai pilnīgas attīrīšanas nolūkiem; viņa zināja, kad briesmas nedraud, un tad mēdza rāmi pievērt acis un omulīgi nosnausties uz sava spilvena, nepievēršot uzmanību, kas ap viņu notiek, līdz kāds dīvains, viņai vien zināms instinkts pavēstīja, ka monitors atkal pagriezts pret zemes valni; tad viņa vienā mirklī pamodās un vēroja. Arī viņas krāsa palīdzēja draugiem, jo baltā spalva tumšās naktīs kalpoja par vadoni vīriem, kas nāca nomainīt grupu, kurai Mince bija piederīga un kuru viņu nekas nevarētu piespiest pamest.

Jāpastāsta, ka ap to laiku, kad Mince parādījās raktuvēs, nometnē tika pamests kāds ļoti nepievilcīgs jauktas izcelsmes kucēns, ko iepriekšējie vīri, aizejot no raktuvēm, bija uzskatījuši par nederīgu līdzņemšanai, un tā nu tagadējie labsirdīgie kalnrači paturējuši arī šo. Bet ak vai! Suns bija izrādījies tikpat liels gļēvulis, cik Mince varone. Man stāstīja, ka viņa vienīgā doma esot rūpes pašam par sevi, un to viņš darot tik pamatīgi, ka tad, kad arī iemācījies saprast vīru pēkšņo kustību kā draudošas briesmas, viņš iešmaucot būdā, nobijies kā diegs, un kā īsts gļēvulis, kas viņš tiešām esot, ielienot tālākajā kaktā, asti kājstarpē iemiedzis. Acīmredzot, kad es ar viņu iepazinos, viņš nebija dzirdējis vīrus skrienam uz būdu un pārsteigts guļot, tāpēc arī abi dzīvnieki sadūrās, un es biju tam lieciniece.

Viņš bija tāds slaists, ka vīri to dēvēja par pelavmaisu, kas nozīmē arī smilšu un zemes saslaukas, no kurām izskalots pēdējais kriksītis zelta. Viņš pret Minci juta tādu bijību, ka, lai gan abi maltīti ieturēja kopā, Pelavmaiss

ikreiz gaidīja, līdz Mince beidz mieloties, pirms uzdrošinājās ķerties pie kāda kumosa, vēcinādams asti un aiz izsalkuma un nepacietības smilkstēdams. Reiz — un tā bija izrādījusies tikai viena reize — viņš uzdrošinājies aizstāvēt savas tiesības un nobaudīt kumosu pirms augstāk stāvošām personām. Mince pārtraukusi ēšanu, bargi paskatījusies vainīgajam acīs, tad lēni pacēlusi ķepu un pēkšņi iecirtuši pļauku sunim tieši pa purnu. Pelavmaiss tā iegaudojies, ka zeltračiem licies — nu laikam brūk viss kalns. Viņi izskrējuši ārā paskatīties, kas noticis. Mince mierīgi beigusi ēst savas pusdienas, un Pelavmaiss nekad vairs neiedrošinājies nedz ēst pirmais pie galda, nedz arī dumpoties pret Minces likumiem.

Saki. LABDARE UN LAIMĪGAIS KAĶIS

___ Džokanta Besberija jutās rāmu un žēlsirdīgu jūtu ieaijāta. Viņas pasaulīte atradās jaukā vietā un izskatījās ārkārtīgi tīkama. Gregorijs bija izmanījies atnākt mājās uz otrām brokastīm, lai pēc tam mazajā, jaukajā atpūtas istabiņā izpīpētu cigareti; ēdiens bija garšojis labi, un atlika laiks kafijai un cigaretēm. Kā pirmā, tā otrā viesa savā ziņā lielisku noskaņu, un Gregorijs arī šķita lielisks vīrs. Džokanta savukārt jauta, ka grib būt viņam burvīga dzīvesbiedre — un ne tikai to jauta, bet bija pilnīgi pārliecināta, ka viņa ir pirmšķirīga šuvēja. — Manuprāt, visā Celsijā nevarēs atrast otru tik apmierinātu būtni kā mani, — Džokantas doma bija veltīta sev pašai. — Labāk par mani varbūt jūtas tikai Etebs, — viņa risināja domu tālāk, palūkodamās uz lielo, svītraino kaķi, kas visai ērti bija iekārtojies dīvāna stūrī. Viņš guļ tur, murrādams un sapņodams, labsajūtā staipīdamies spilvenos gan uz vienu, gan otru pusi. Etebs šķiet iemiesojam sevi visu, kas ir mīksts, zīdains un samtains bez asiem stūriem savā apkārtnē — viņš ir sapņotājs, kura filozofija norāda, ka jāguļ pašam un jāļauj gulēt citiem, un tad, kad pienāk vakars, šis gudrinieks iziet dārzā un sarkankvēlē zibošām acīm saplosa miegainu zvirbulēnu.

—   Ta kā ikviens zvirbuļu pāris izperē desmit vai vairāk pēcnācēju gadā, turpretī barības krājumi nepieaug, tad ir gluži labi, ka tādi dzīvnieku valsts etebi zina, kā var interesanti pavadīt pēcpusdienu, — sacīja Gregorijs. Noformulējis šo viedo piezīmi, viņš aizkūpināja otru cigareti, pasacīja Džokantai mīļi rotaļīgas ardievas un grasījās ienirt ārējā pasaulē.

—   Atceries, ka pusdienas šovakar ēdīsim mazlietiņ agrāk, jo ejam uz Heimārketu, — Džokanta nosauca vīram nopakaļ.

Palikusi viena, viņa no jauna ņēmās rāmi pārskatīt savu dzīvi. Ja arī trūka kaut kas no visa, ko viņa cerēja šajā pasaulē sagaidīt, tad tomēr apmierinājumu par iegūto nevarēja noliegt. Piemēram, viņai ļoti patika šī ērtā istaba, kas bija omulīga, izsmacināta un reizē arī dārgi iekārtota. Skaists bija retais porcelāns; ķīniešu glazētie izstrādājumi kamīna liesmu atspīdumos ieguva brīnišķīgas nokrāsas; grīdsegas un aizkari aicināja ar acīm pakavēties pie bagātīgajām krāsu saskaņām. Ta bija telpa, kurā lieliski varētu uzņemt kādu sūtni vai arhibīskapu, tomēr tā bija arī telpa, kurā iespējams izgriezt bildītes, lai tās ielīmētu albumā, nejūtot, ka ar savām drazām izraisītu sašutumu garos, kas šai vietā iemājo. Un tādas pašas kā šī istaba bija arī citas telpas Džokantas mājā, un līdzīgi mājai iekārtota arī pašas Džokantas dzīve: viņa pamatoti varēja justies kā viena no visvairāk apmierinātām sievietēm Celsijā.

No apmierinātības, kas it kā burbuļoja uz lēnas uguns, jaunā dāma pārgāja pie jūtām, ko varēja apzīmēt par augstsirdīgu līdzcietību pret tūkstošiem ļautiņu viņas apkārtnē, proti, šo neveiksminieku mūža ceļš un dzīves apstākļi ir pelēcīgi, prieki, ja tādi ir — lēti un tukši. Strādniecēm, pārdevējām un kopumā visai šai šķirai taču nepiemīt ne ubagu bezbēdīgā brīvības sajūta, ne arī bagāto dīkā brīves apziņa, un šī pirmāk minētā šķira aizņēma Džokantas līdzcietības jomā īpašu vietu. Kļuva skumji, iztēlojoties, ka ir jauni ļaudis, kas pēc ilga dienas darba spiesti kvernēt aukstā, nemīlīgā guļamistabā tāpēc, ka nevar atļauties izdzert tasi kafijas un apēst sviestmaizi restorānā, kur nu vēl izdot šiliņu par biļeti kāda teātra galerijā.

Džokantas prāti joprojām kavējās pie šī temata, kad viņa pēcpusdienā devās uz labu laimi apstaigāt veikalus; ja varētu bez ilgas domāšanas kaut ko izdarīt — tā viņa sev sacīja — tas nestu mierinājumu sirdsapziņai un iespīdinātu kādu prieka stariņu, padarot interesantāku kaut vienas vai divu ilgpilnu tukšinieču dzīvi; Džokanta pati savukārt varētu šovakar krietni līksmāk izbaudīt teātra izrādi. Viņa nopirks divas paša augšējā balkona biļetes populārai izrādei, ieies kādā lētā tējnīcā un uzdāvinās biļetes pirmām divām interesantām strādnieku skuķēm, ar kurām itin kā nejauši uzsāks sarunu. Viņa paskaidros savu rīcību, teikdama, ka nevar pati tās izmantot un negrib, lai tās aizietu vējā, savukārt sūtīt tās atpakaļ būtu liels apgrūtinājums. Mazliet padomājusi, viņa nolēma, ka varbūt labāk būs paņemt tikai vienu biļeti un iedot vientuļa izskata meitenei, kas sēdētu, tiesādama savu pieticīgo maltīti; jauniete varētu teātrī iepazīties

ar līdzās sēdošo kaimiņu un pamazām nodibināt ciešu draudzību.

Ar šo stingri izlemto pasaku fejas impulsu Džokanta aizsoļoja uz biļešu aģentūru un ārkārtīgi rūpīgi izvēlējās pašā augšējā balkonā vietu "Dzeltenā pāva" izrādei, jo luga bija izraisījusi diezgan lielus strīdus un kritiku. Tad viņa devās meklēt tējnīcu un labdarības dēku, pielāgodama nodoma īstenošanu apmēram tam pašam laikam, kad Etebs izgāja dārzā pastaigāties, noskaņojies uz pielavīšanos zvirbuļiem. Kādā ABC veikala stūrī viņa atrada brīvu galdiņu, pie kura tūlīt apmetās, jo to darīt viņu skubināja apstāklis, ka pie blakus galdiņa sēdēja jauna meitene, diezgan neglīta, ar gurdu, apātisku skatienu, visa meitenes būtne pauda, ka viņa padevusies bezcerības varai un nežēlojas. Apģērbs bija no lētas drānas, taču šūts pēc modes, mati — skaisti, sejas krāsa — neveselīga. Jaunava gandrīz bija tikusi galā ar pieticīgo maltīti: tēju un plācenīti. Manierēs viņa daudz neatšķīrās no tūkstošiem citu meiteņu, kas tieši šajā brīdī vai nu beidza, vai sāka, vai turpināja tējas dzeršanu Londonas lokāliņos. Pastāvēja ļoti liela varbūtība par labu pieņēmumam, ka viņa nekad nav redzējusi "Dzelteno pāvu"; acīmredzot tāpēc šis cilvēciņš būs lielisks materiāls Džokantas pirmajam prātā ienākušajam izmēģinājumam uzdarboties labdarības jomā.

Džokanta pasūtīja tēju un smalkmaizītes un tad pagriezās, un ar draudzīgu skatienu ņēmās pētīt līdzās sēdētāju, cerēdama, ka tā arī palūkosies viņā. Šajā mirklī meitenes sejā pēkšņi iestarojās prieks, viņas acis iedzirkstījās, vaigi iesārtojās, un viņa izskatījās gluži vai glīta. Jauneklis, kuru meitene apsveica, atsēdās krēslā viņai

pretī. Džokanta spīvi nopētīja pienācēju, kas pēc izskata likās dažus gadus jaunāks par viņu pašu, savā ārienē stipri pārāks par Gregoriju, patiešām ļoti stipri pārāks par visiem jaunajiem vīriešiem viņas paziņu lokā. Viņa prātoja, ka tas varētu būt jauns darbinieks ar labām manierēm; iespējams, ka viņš strādā kādā lielveikalā, dzīvodams un izklaidēdamies, cik labi nu prot no mazas aldziņas; atvaļinājums viņam varētu būt divas nedēļas gadā. Protams, viņš apzinās savu labo izskatu, tomēr dara to biklā kautrībā, nevis skaļā pašapmierinātībā. Acīmredzot viņš ir draudzīgi tuvās attiecībās ar savu sarunu biedreni; varbūt abi nav tālu no atklāti paziņotas saderināšanās. Džokanta iztēlojās jaunekļa mājas dzīvi — šaurā lokā, ar apnicīgu māti, kas vienmēr grib zināt, kad un kur dēls pavada vakarus. Piemērotā brīdī viņš apmainīs savu apnicīgo verdzību pret paša dzīvokli, kur valdīs ne vien mūžīgs mārciņu, bet arī šiliņu un pensu trūkums; dārdzība liegs arī iegādāties lielāko daļu tādu lietu, kas dara dzīvi skaistu un omulīgu. Šāds jaunekļa liktenis Džokantu īpaši skumdināja. Viņa gudroja, vai puisis būtu varējis noskatīties "Dzelteno pāvu"; domas stipri nosliecās par labu minējumam, ka viņš to nav darījis. Meitene bija izdzērusi tējas tasi, tāpēc drīz atgriezīsies darbā; kad jauneklis paliks viens, Džokantai būs visai viegli viņu uzrunāt: "Mans vīrs šovakar paredzējis man citu izklaidi; vai nevēlaties izmantot šo ieejas biļeti, citādi tā paliks neizmantota?" Tad viņa kādā pēcpusdienā varēs iegriezties te vēlreiz padzert tēju — ja puisi ieraudzīs, — un pajautāt, kā viņam izrāde patikusi. Ja viņš attaisnos cerības, ka ir jauks zēns un pazīšanās laikā noslīpēs savu uzvedību, viņam varēs dāvāt vēl citas teātra

biļetes un varbūt uzaicināt kādu svētdienu Čelsijas dzīvoklī uz tēju. Džokanta nolēma, ka viņa manieres noteikti uzlabosies un ka Gregorijam viņš iepatiksies. "Turklāt man kā krustmātei — pasaku fejai — tādas lomas īstenošana izrādīsies interesantāka, nekā es sākumā paredzēju." Puisis nenoliedzami bija cienīgs, lai viņu stādītu priekšā sabiedrībā; viņš prot izvēlēties matu sasuku — to viņš varbūt kaut kur pratis noskatīt; viņš zina, kāda krāsa viņam piestāv — te savukārt varbūt nostrādājusi intuīcija; viņš ir tieši tā tipa vīrietis, kādu Džokanta augstu vērtē. Te gan, protams, talkā nācis gadījums. Apkopojot šos secinājumus, Džokanta jutās ļoti apmierināta, kad meitene palūkojās pulkstenī un draudzīgi, bet aši atvadījās no sava biedra. Bērtijs pamāja ardievas, iedzēra malku tējas un tad izvilka no mēteļa kabatas mīkstos vākos iesietu grāmatu ar nosaukumu "Sipaji pret kungiem. Stāsts par lielo dumpi."*

lejas veikaliņa labais tonis neļauj piedāvāt kādam svešiniekam teātra biļeti, pirms viņš savā labdarī nebūs paskatījies, vēl labāk būtu, ja varētu palūgt, lai pasniedz cukurtrauku, iepriekš izliekoties neredzam, ka uz pašas galdiņa tavā priekšā atrodas liels, līdz malām piepildīts trauks. To nav grūti izdarīt, jo iespiestā ēdienu karte parasti ir gandrīz tikpat liela kā galdiņš un to var uzsliet stāvus. Džokanta cerīgi ķērās pie darba: viņa uzsāka garu un krietni spalgu sarunu ar viesmīli par šķietamiem trūkumiem pilnīgi nevainojamā smalkmaizītē, viņa skaļi un žēlabaini iztaujāja par apakšzemes dzelzceļu satiksmi uz

* Sipaju sacelšanās pret eiropiešiem Indijā (1857—1859).

kādu neiespējami tālu priekšpilsētu; viņa spoži apliecināja prasmi sirsnīgi parunāties ar tējnīcas kaķēnu, un, ķerdamās pie pēdējā salmiņa, apgāza piena krūzīti un smalkā manierē par to nodusmojās. Kopumā viņa sev pievērsa krietni lielu uzmanību, tomēr ne uz mirkli to viņai nepievērsa jauneklis ar skaisto matu sasuku. Viņš atradās tūkstošiem jūdžu tālumā Indijas karstajos līdzenumos izkaisītu mājiņu, tirgos ņudzošu ļaužu, trokšņainu kazarmu vidū un klausījās bungu dunoņā un tālos šāvienu sprakstos.

Džokanta devās atpakaļ uz savu Čelsijas māju, kas pirmo reizi mūžā šoreiz izlikās garlaicīga un piebāzta pārāk pilna ar mēbelēm. Jauno dāmu bija pārņēmusi aizvainojuma pilna pārliecība, ka pie pusdienu galda Gregorijs būs garlaicīgs un izrāde pēc pusdienām stulba. Visumā viņas garastāvoklis ievērojami atšķīrās no Eteba murrājošās pašapmierinātības. Runcis atkal bija ieritinājies dīvāna stūrī, un no katra viņa ķermeņa apaļā izliekuma izstaroja liels miers.

Bet viņš taču bija noķēris savu zvirbuli.

Džons Koulmens Edamss. KAKIS MIČMANIS

Šis ir patiess stāsts par kaķi, kas nenoliedzami dzīvojis un, cik zinu, ir dzīvs vēl joprojām, turklāt braukā pa jūrām, pelnīdams sev iztiku. Izlūdzos piedošanu, ja par šo īpašo kaķi runāšu kā par cilvēku, lietojot vietniekvārdu "viņš", nevis kā par dzīvnieku, kuru apzīmē ar "tas", lai gan zinu, ka tā būtu jādara.

Taču šis mans kaķis visiem, kas viņu pazina, šķita vairāk līdzīgs cilvēciskai būtnei, tāpēc es uzskatu, ka nerīkotos pareizi, ja runātu par viņu citādi. Ir taču daži dzīvnieki, par kuriem mums labāk tīk runāt kā par "viņiem", tieši tāpat kā reizēm ir cilvēku cilts piederīgie, par kuriem labāk gribētos teikt "tie tur".

Mūsu tikšanās ar šo kaķi noritēja apmēram šādi. Kaut kad septiņdesmito gadu beigās mūsu komanda mazajā šonerī-jahtā "Evors" — kuģoja austrumos no Bostonas. Nākamo diennakti bija paredzēts pavadīt Mārblhedā. Daži no mūsējiem devās laivā uz krastu. Piebraukuši pie piestātnes, viņi ieraudzīja nelielu puiku bariņu bakstām

ar nūjām kādu kokmateriālu kaudzi, acīmredzot tur kaut ko meklēdami.

—   Kāpēc jūs bāžat kaudzē kokus? — vaicāja jahtsmeņi.

—  Tur iekšā ir kaķis.

—   Ko tad jūs ar viņu gribat darīt?

—   Bakstām, lai lien laukā! Kad izlingos, ta' patramdīsim, — lieliskā Mārblhedas stilā skanēja atbilde.

—   Paklau, tā nu gan vairs nedariet. Kāda jēga mocīt nabaga kaķi? Kāpēc neņemat priekšā sava kalibra pretinieku?

Puikas lēni aizvilkās projām, maķenīt nokaunējušies un drusku nobijušies no lielā jūrnieka, kas bija runājis. Kad palaidņi pazuda no redzesloka, jūrnieki pievērsās kam citam, izmetuši domas par izglābto kaķi no galvas. Paklaiņojuši pa pilsētas.samudžinātajām ielām, šo to iepirkdamies, iegriezušies pastā un aptiekā, padzērušies sodas ūdeni no krāna, viņi atgriezās piestātnē un sameklēja savu laivu. Un, ticat vai ne, tajā uz pakaļgalā novietotā buraudekla tupēja mazais, baltpelēkais kaķēns no baļķu kaudzes! Viņš bija izlīdis no sava patvēruma un taisnā ceļā devies uz aizstāvju laivu! Kad vīri ielēca laivā, neizskatījās, ka jaunpienācējs ļautos traucēties vai grasītos atstāt ieņemto vietu, un, kad divkājainie ņēmās viņu glaudīt un paijāt, peļu mednieks izrādīja lielu patiku. Tomēr, kad viens no puišiem mēģināja izsēdināt viņu krastā, drošsirdīgais mazais peļotājs parādīja nagus un, kolīdz viņu nostādīja uz kājām piestātnes malā, tā apsviedās un, daudz netūļādamies, ielēca atpakaļ laivā.

—   Viņš grib pabraukāties pa jūru, — teica viens no kuģotājiem, kuru mēs godājām par bosu.

—   Nu, jūs tak var' to runci paņemt, — noteica kāds vecs, sirms zvejnieks, kas stāvēja piestātnē. — Viņš nevienam nepieder, un, ja paliks teitan, puikas nodzenās nabagu līdz nāvei.

—   Ņemam līdzi uz kuģa, — burātāji izlēma. — Tāds dzīvnieks uz klāja nes laimi.

Kas zina, vai kuģītim tas nesa laimi vai ne, taču bija pilnīgi skaidrs, ka laime uzsmaidījusi mazajam kamolam, un viņš saritinājās laivas dibenā, apliecinādams, ka ar viņu nebūs nekādi joki. Acīmredzot runčelis bija visu kārtīgi pārdomājis un nolēmis, ka mēs esam ļaudis, ar kuriem viņš grib dzīvot kopā, un, tā kā pats ir mārblhedietis, tad ir vienalga, vai dzīvo uz kuģa vai krastā, un jādodas līdzi šiem divkājainajiem, vai nu tie grib, vai negrib. No savas paslēptuves baļķu kaudzē viņš bija dzirdējis, ko puiši runā, un nolēmis apliecināt pateicību, dodamies saviem aizstāvjiem līdzi jūrā. Saistīdams savu likteni ar viņējo, kaķēns bija apliecinājis vislielāko atzinību, uz kādu šie dzīvnieki ir spējīgi. Nesaprast tādu cildenu vērtējumu nozīmētu izrādīt vislielāko nepieklājību. Ta nu viņam atļāva palikt laivā un aizveda līdzi uz jahtu.

Ieradušies tur, jūras braucēji sarīkoja apspriedi, un tika vienbalsīgi nolemts, ka mazo uzskatīs par komandas locekli, la kā mēs bijām jūrnieki amatieri, kas brauc paši ar savu kuģi un ikvienam uzticēti savi īpaši pienākumi, tika nospriests iecelt runci par mičmani, un šajā vārdā baltpelēcītis tika nokristīts. Ta nu viņš kopš šī brīža uz visiem laikiem kļuva pazīstams ar vārdu Mičijs. Ikviens komandas loceklis izrādīja par viņu lielu interesi. Mičija interese savukārt bija vienāda pret visiem — tomēr uz klāja atradās divi cilvēki, pret kuriem runčuks izturējās

ar īpašu labvēlību. Viens biia klusais, laipnais profesors, "Evora" kapteinis; otrs — Čārlijs, mūsu pavārs un vienīgais nolīgtais darbaspēks. Redzat, Mičijs kā īsts jūrnieks nojauta, kuras ir tās oficiālās personas, ar ko ieteicams nodibināt vislabākās attiecības.

Mūs pārņēma izbrīns, vērojot, cik ātri Mičijs sāk justies uz jahtas kā mājās. Viņš izturējās tā, it kā visu mūžu būtu dzīvojis uz kuģa. Lai kā ūdens bangojās un lai cik nelabi jutās kāds cits, viņu nekad nemocīja jūras slimība. Pa kuģi viņš staigāja visur, kur gribēja. Ēdienreizēs viņš kopā ar pārējiem pienāca pie galda, apsēdās uz kāda paliktņa, laka pienu un tiesāja visus sev pamestos kumosus, it kā būtu ēdis tādu barību visu savu mūžu. Kad tika paceltas buras, viņa īpašā izklaidēšanās bija uzlēkt uz takelāžas apaļkoka un līdz ar to celties augšup. Reiz viņš palika savā laktā, līdz buru uzvilka masta galā. Vienam no mums nācās rāpties augšā un nogādāt runčuku lejā. Kad izmetām enkuru un viss bija sakārtots naktij, viņš mēdza uznākt uz klāja un mesties skriešus pa galveno klīverkoku, bet no turienes drāzties, cik ātri vien kājas nes, uz bugsprita galu, tad pa mērkaķu modei uzrāpties līdz pusmastam un nobūkšķināties lejā uz klāja vai iešmaukt kajītē un paplosīties starp guļvietām.

Kādu dienu, kad mēs jaukā dienvidrietumu vējiņā šūpojāmies viļņos un pēc pusdienām, atzvēlušies sēdamajos, snaudām, izdzirdām Bosu ieaurojamies: — Vai liksities mierā, puiši! — un pēc brīža vēlreiz: — Es tak jums sacīju: Beidziet! Citādi nākšu un sadošu pa mici!

Mēs atpletām laiskos plakstus un ieraudzījām, kas vainas: Boss sēdēja lejā kajītē, netālu no gaiteņa; viņa adītās mices pušķis gandrīz pieskārās lūkas dēļiem, bet

ārā uz klāja tupēja Mičijs, nagus ieķēris kārdinošajā dzijā un reizēm ielaizdams tos tik dziļi, ka tie skrāpēja Bosa kailo galvvidu.

Satumstot naktij un visiem iekārtojoties guļvietās, Mičijs gandrīz vienmēr tās visas apstaigāja, lai pārbaudītu, vai ikviens kārtīgi apsedzies. Mičija inspekcijas gājiens noslēdzās kapteiņa gultā, kur viņš iemīcījās kā ligzdiņā starp segām un saritinājies iemiga. Mičijs bija pats izdomājis, ka izvēlēsies kapteiņa lāvu par vienīgo piemēroto guļvietu arī sev.

Taču pati interesantākā Mičija rakstura īpašība parādījās, kad viņš bija nodzīvojis uz jahtas apmēram nedēļu. Tad viņš sagādāja mums pārsteigumu. Tas notika, kad bijām iebraukuši Kemdenas ostā. Visi devās krastā paklejot pa kalniem. Laivā brauca arī pavārs Čārlijs, lai atairētu to atpakaļ pie jahtas.

Mičijs ar sesto prātu noprata, ka viņu nez kāpēc pamet vienu. Būdams ātri izlēmīga persona, viņš galvu ilgi nelauzīja un aši izdomāja, ko darīt. Viņš pieskrēja pie zemajām jahtas margām, uzlika uz tām priekšķepas un satraukts labu brīdi nolūkojās uz mums. Tad, laivai atgrūžoties, izdzirdām skaļu, žēlu "mi-i-i-au".

Mēs pamājām ardievas, jautri paķircinājām runčuku un norādījām, lai uzmana enkuru un lai parūpējas par pusdienām, kad atgriezīsimies.

Tas jau runčuka sirdij bija par daudz, zibens ātrumā viņš pāri bortam ieplunkšķinājās ūdeni un līdzīgi spanielam sāka airēties pa to laivai pa pēdām!

Tas bija pats dīvainākais, ko mēs jebkad savā mūžā bijām piedzīvojuši. Mēs vairs nebrīnījāmies par ziloņiem, kas prot šūpoties uz dēļa, un zirgiem, kas māk šaut no

lielgabala, par mācītām cūkām un izglītotiem suņiem, taču kaķis, kas no brīvas gribas lec ūdenī un peld kā tīrasiņu ņūfaundlendietis, pārsniedza visu, kas līdz šim dzirdēts. Laivu, protams, apturēja un samirkušo Mičiju iecēla iekšā, un viņš, atgriezdamies atkal komandas vidū, jutās bezgala laimīgs. Viņu bija atstājuši bez ievērības un aizvainojuši, bet viņš pastāvējis uz savām tiesībām un, tiklīdz tās tika atzītas, atkal atguva vislielāko apmierinājuma apziņu.

Pēc šī gadījuma mēs, protams, bijām sagatavojušies, ka no Mičija var sagaidīt nezin ko. Tomēr viņam izdevās mūs atkal un atkal pārsteigt ar savu bezbailību un neatkarīgo uzvedību. Varbūt Mičija spožākā izrāde bija apciemojums, ko viņš īstenoja nedaudz dienu pēc sava peldējuma pa Kemdenas ostas ūdeņiem.

Bija iestājies bezvējš, un mēs rimti gaidījām pie Dienvidrietumu ieejas ostā. Mums līdzās, varbūt kādas kabeļtauvas atstatumā, šūpojās vēl viena neliela jahta — šoneris no Linnas. Celdamies un slīgdami lejup līdz ar paisuma un bēguma viļņiem, mēs ievērojām, ka Mičijs kļūst ārkārtīgi nemierīgs, un drīz vien pamanījām viņu skrienam gar margām un vērīgi lūkojamies uz otru jahtu. Ko viņš tur pāri tik interesantu bija ieraudzījis vai saodis? Tā nevarēja būt pusdienu maltīte, jo patlaban kaimiņi to negatavoja. Vai viņš atpazinis vecus draugus no Mārblhedas? Varbūt uz otra kuģīša ir kāds tuvs biedrs no kaķu saimes? A, re kur ir! Uz klāja rotaļājās un draiskojās — veseli divi kaķēni! Mičijs bija tos saskatījis, un nu viņam gribējās palūkoties uz tiem tuvāk. Viņš skraidīja pa klāju turp un atpakaļ, ņaudēdams un ostīdams gaisu. Tad, kā vienmēr, kad gribēja ko saredzēt labāk, paslējās uz pa

kaļkājām, priekškājas uzlicis uz reliņiem. Tad, pirms mēs aptvērām, ko runčuks dara, viņš atkal pārmetās pār bortu un pa galvu pa kaklu Irās uz otru jahtu! Viņš bija pievērsis sev ari otras komandas uzmanību un, tikko parādījās kaimiņu kuģītim līdzās, viri sagatavojās ciemiņu apsveikt. Tika nolaista tauva, un, to ieraudzījis, Mičijs piepeldēja klāt, satvēra to priekšķepās, atspiezdamies ar pakaļkājām pret jahtas koka apšuvi, uzrāpās augšā, vienā mirklī uzlidoja uz klāja un nekavējoties ņēmās ar abiem svešiniekiem iepazīties.

Kā viņu saņēma, es lāgā nezinu, jo tobrīd mūsu laiva jau pieairējās klāt, lai bēgli atprasītu atpakaļ. Un mēs pilnīgi piekritām Vinnija L. kapteinim, kas, pasniegdams mums pār jahtas margām drosmīgo mičmani, noteica:

—   Nu, kaut ko šitādu es savas zvejas braucienos redzu pirmoreiz!

Nebija aizritējis ne pāris dienu, kad Mičijs atkal uzvedās bezgala nepaklausīgi. Kādu ritu mēs mazgājām klāju. Runčelis tikmēr tipināja ap mums, līdz kājas samirka slapjas un pats to īpašnieks aiztinās tās žāvēt lejā uz gultu baltajiem pārklājiem. Ar to ari kapteiņa pacietība bija izsmelta. Mičijam pavēlēja ierasties jahtas pakaļgalā, kur viņam sadeva pēc nopelniem un tad palaidni iemeta pakaļgalā piesietajā laiviņā, tā ka runčelis aizlidoja visā tauvas garumā. Sods bija bargs; Mičijam jebkuras mokas liktos vieglākas par atšķiršanu no mīļotajiem komandas biedriem. Tāpēc viņš, protams, ņēmās lauzīt savu atjautīgo prātiņu, lai izdomātu, kā izmukt. Krietnu gabalu no jahtas augšmalas, nieka četras collas virs ūdens līmeņa viņš saskatīja nelielu airu dulli. Ar to gudriniekam pietika: kāda jēga domāt, vai viņš, nokļūdams tur, būs labākā

stāvoklī. Palaidnieks pārrāpās pār laivas malu, piepeldēja pie duļļa, uzlīda uz tā un sāka žēli ņaudēt, lūgdamies, lai viņu uzceļ atkal uz klāja, un, tā kā viņš bija izlutināts runcis, kam visi izdabāja, tad tapa drīz vien izglābts no neērtās ligzdas un saņēma no visiem augstsirdīgu grēku piedošanu.

Manuprāt, tas būs liels pārbaudījums jūsu spējām noticēt, ja pastāstīšu par Mičija izdarībām vēl krietni vairāk. Taču viņš bija kas īpašs, tāpēc nāksies vien paciesties. Kapteinis gribēja iemācīties šaut mērķī, tāpēc viņš mēdza doties krastā trenēties. Kādā no saviem braucieniem viņš atļāva Mičijam doties līdzi — laikam gan aiz tā vienkāršā iemesla, ka Mičijs bija nolēmis tā darīt, jo ielēca laivā, kad to pašu darīja arī kapteinis. Ticis krastā, strēlnieks izvēlējās skaistu, lielu klinti, kur novietot šauteni, un atklāja uguni pret mērķi. Dzirdot pirmos šāvienus, Mičijs šķita mazliet pārsteigts, taču neapliecināja slieksmi mukt projām. Tomēr pēc vairākām zalvēm viņš nolēma — ja jau kapteinis taisa visu šo troksni, tad droši vien tā arī vajag: kaķim par to it nemaz nav jālauza galva. Tāpēc — itin kā lai apliecinātu, cik pilnīgi viņš paļaujas uz kapteiņa spriedumspējām un labajiem nolūkiem, šis radījums aukstasinīgi apgūlās, saritinājās un aizmiga tās pašas klints ēnā, kuras virsotnē apmēram reizi divās minūtēs nosprakšķēja šāvieni. Ja kāds jebkad pazinis aukstasinīgāku un savaldīgāku kaķi, es labprāt aicinātu pastāstīt par to kaut ko sīkāk.

Es vēlētos, kaut šis apraksts aprobežotos tikai ar mūsu komandas locekļa drosmi un bezbailību. Diemžēl ne vienmēr viņa uzvedību varēja uzskatīt par teicamu. Kad Mičijam sagribējās ēst, viņš piemirsa savu augsto stāvokli

un sāka darīties tāpat kā jebkurš kaķis, kuram ir tukšs vēders. Vai varbūt, kā darās jebkurš izsalcis mičmanis tādos pašos apstākļos. Es lāgā nezinu, ko īsti dara mičmanis tādos apstākļos, tāpēc nevaru par to spriest. Tomēr attēlošu viena šāda mičmaņa — kaķa — varoņdarbu. Kādā pēcpusdienā, kuģodami uz māju pusi, mēs pretvējā stūrējām pa viļņiem uz Mežusalu — ostu, ko izmantoja daudzas mazas jahtas, kas kuģoja starp Portlendu un Solu. Vēja lāgiem nemaz nebija, un mēs nokļuvām ostā pavēlu. Taču, tā kā bijām vienisprātis, ka maltīte garšotu labāk, ja to baudītu pēc noenkurošanās, pavāram tika pieteikts, lai saglabā ēdmaņu siltu un gaida, līdz ieiesim ostā, pirms klāj galdu. Todien galvenajam ēdienam bija paredzēta garšīga cepta zivs, un diemžēl tā jau bija gatava, kad pateica, ka pusdienas atliktas. Ta nu pavārs aizvēra savas nelielās plītiņas velkmes aizvirtņus, atstādams plīts durvis vaļā, un iegāja savā kajītē, lai maķenīt nosnaustos — katrs kārtīgs jūrnieks tā dara visos iespējamos gadījumos, jo, ja runa ir par miegu, tad jāatzīst, ka šai ziņā jūrnieka dzīve ir visai nenoteikta, neviens nekad nezina, kad nāksies no tā atteikties un cik ilgi to vajadzēs darīt. Tāpēc ir saprātīgi uzkrāt šīs mantas, cik daudz un cik ilgi vien iespējams.

Liekas, ka Mičijs to bija ievērojis un, kolīdz redzēja Čārliju cieši iemigušu, tā nosprieda, ka jānobauda nelielas agras pusdienas. Acīmredzot, viņš savā prātā nolēma, ka nebūt nevar zināt, kad īsti mēs tās ēdīsim, un ka labāk viņš savējās ieturēs, kamēr tas būs iespējams. Viņš klusu nošmauca lejā pie plīts, bezbailīgi pietipināja pie cepeškrāsns un ņēmās vilkt ārā cepto šelzivi.

Droši vien vai nu Mičijs nevarēja to izķeksēt, vai pieļāva kļūdu plāna īstenošanā, bet mums par laimi viņš

pamodināja pavāru. Jo pirmais, ko mēs ieraudzījām, bija Mičijs, kurš iedrāzās kopkajītē, taču viņam pa pēdām lidoja apavi, karotes un ogles, un to visu pavadīja Čārlija balss, skaņas, kas veidoja samērā nepieklājīgus vārdus (uztraukumā viņš šad tad tādus izmantoja), proti: "Ak tu zaglīgais runci!"

—   Kas lēcies? — mēs visi reizē nobļāvāmies.

—   Iemeslu netrūkst, ser! — Čārlijs nodārdināja. — Tas mazais ķēms aprijis pusi zivs! Nez vai jūs, ser, šovakar tiksiet pie pusdienām.

Varat nešaubīties, ka Mičijs par savu nedarbu saņēma pamatīgu pērienu, tomēr baidos, ka kapteinis aizmirsa piemērot viņam diētu, kā bija solījies. Mūsu vadonis bija gauži mīkstsirdīgs.

Jau nākamajā vakarā Mičijs mūs atkal pārsteidza, nodemonstrēdams lielisku aukstasinības un drosmes paraugu. Augu dienu apnicīgi nokūlušies pretvējā, kur mūs, itin kā kaitinot, šūpoja vēja pūsma, mēs iekļuvām nelielā Nedika zemesraga aizvējā, kur izmetām enkuru, lai pārlaistu nakti. Bija stipri izsīkuši mūsu ūdens krājumi, un tālab divi vīri pēc saulrieta laiviņā aizairējās līdz krastam, lai pielietu tur pilnu muciņu. Mičijs saņēma īpašu atļauju doties viņiem līdzi.

Pagāja kāds laiks, aizbraucēji atrada avotu, un, pildot krūzes, sabiezēja tumsa. Apgriežot laivu, lai atgrieztos jahtā, kā par nelaimi uzšļāca liels vilnis un izmeta laivu atpakaļ liedagā. Tur tā apgāzās, un mūsu puiši kopā ar dārgo vedamo izvēlās ārā. Acumirklīgajā apjukumā un steigā pūloties glābt, kas glābjams, Mičiju galīgi piemirsa, un, kad laivu atkal iestūma ūdenī, ne vienam ne otram neiešāvās prātā meklēt kaķi. Šoreiz viss veicās labi, un

pēc neilga brīža mēs ieraudzījām laivu iznirstam no mijkrēšļa. Tad kāds nejauši atcerējās Mičiju! Runčuks nekur nebija redzams. Neviens neatminēja, ka pēc laivas apgāšanās būtu viņu redzējis. Neveiksmīgo braucēju sirdis mocīja apjukums. Pazaudēt Mičiju bija gandrīz tas pats, kas pazaudēt kādu komandas locekli.

Tomēr bija pārāk vēls un pārāk tumšs, lai atgrieztos un riskētu otrreiz izcelties krastā. Neatlika nekas cits kā pamest nabaga Mičiju likteņa varā, vai arī vismaz nogaidīt līdz rītam, pirms doties viņu meklēt.

Taču tieši tajā brīdī, kad laivas priekšgals nobūkšķēja pret koka plātni jahtas sānos, no pakaļgala šotes izlīda slapjš, notašķīts, trīcošs runčelis, kas uzlēca uz jahtas klāja un steidzīgi kātoja lejup uz silto kajīti. Šajā slapjajā dēkā Mičijs bangotnē bija pats parūpējies par sevi, pats paglābies no kapa ūdenī, un, tiklīdz laiva bijusi braukšanas kārtībā, iekļuvis tajā un atradis patvērumu pašā siltākajā vietā. To visu runčuks bija paveicis bez mazākā trokšņa, neprasīdams itin nekādu palīdzību. Viņa pašpaļāvība un drosme bija nepārspējama.

Pa to laiku jaukais jūras brauciena mēnesis tuvojās galam, un vajadzēja dot atbildi uz jautājumu, ko darīt ar Mičiju. Doma, ka varētu viņu pamest savā vaļā tādā saltā pasaulē kā šī, mums šķita izslēgta, kaut arī mēs nebaidījāmies, ka tik gudrs kaķis ar tādu lielu dūšu varētu izdzīvot vienalga kur. Mums gribējās paturēt viņa likteni acīs un varbūt ņemt mūsu mīluli līdzi nākamajā braucienā, kad viņš būs kļuvis nosvērtāks un cienīgāks runča kungs. Beidzot tapa nolemts nodot viņu pa ziemu pansijā pie mākslinieces mis Sūzenas H., kāda mūsu komandas locekļa draudzenes. Viņa ilgojās pēc kaķa, kas dzīvotu darbnīcā, tāpēc bezgala priecājās, ka varēs uzņemt tik izglītotu un tālus ceļus mērījušu eksemplāru kā Mičijs. Tāpēc, kad jahta ieslīdēja nelielajā ostā Eniskvamā, kur allaž beidzās mūsu braucieni, un mēs, sakravājuši savu mantību, bijām gatavi doties uz Bostonu, Mičiju iebāza grozā un nogādāja vilcienā. Viņš panesa ieslodzījumu visai saprātīgi, šo īpašību viņš bija apliecinājis visu laiku, kamēr uzturējās pie mums, kaut gan šajā brīdī, manuprāt, mūsu mičmaņa jūtas aizvainoja pret viņu izrādītais uzticības trūkums.

Patiesību sakot, par to mazliet kaunējāmies arī mēs paši, un, kad bijām sasēdušies vagonā, kāds ieminējās, lai palaižot Mičiju ārā no cietuma — gluži vienkārši lai redzētu, kā viņš izturēsies. Mums nu gan būtu jāsaprot, ka viņš darīs sev godu. Jo, pārlaidis skatienu apkārtnei, pašķielējis pār sēdekļa muguras atzveltni uz pasažieriem, krietni nopētījis konduktoru un saskaitījis pārējos komandas biedrus, lai būtu drošs, vai kāds netrūkst, Mičijs ērti ierīkojās sēdeklī, uzlika galvu kapteinim uz ceļgala un saldi nogulēja visu ceļu līdz Bostonai.

Tā bija pēdējā reize, kad Mičiju redzēju. Viņu aiznesa uz jauno dzīvesvietu Boilstonstrītā, kur viņš jauki nodzīvoja vairākus mēnešus, ar savām tīkamajām manierēm un nesatraucamo raksturu iegūdams daudz draugu. Tomēr laikam viņam Bostonā dzīve šķita maķenīt garlaicīga. Estētiskajā vidē viņš nejutās īsti kā mājās. Man vienmēr liekas, ka viņš bija ilgojies pēc jūrnieku brīvās dzīves. Bostonā viņam bija paticis sēdēt pie loga, kad pūta austrumu vējš; tādās reizēs viņš izskatījies, ka sapņo par tāltālām ainavām.

Kādā dienā viņš nozudis. Ta ari netika atrastas ne mazākās pēdas. Neapšaubāmi ar viņu varēja atgadīties daudz kas. Taču es neesmu varējis tikt vaļā no nojautas, ka viņš aizgājis uz ostas piestātnēm pie kuģiem un jūrniekiem, pūlēdamies atrast savus vecos draugus, ielūkojies visos stūros pēc sava mazā, uzticamā "Evora", un varu derēt, ka, to neatradis, viņš uzkāpis uz kāda tvaikoņa, kas devies uz Austrumindiju, un tagad šķērso bangojošo okeānu.

V. V. Džekobs. TUMŠA LIETA

- Man negribējās viņu ņemt līdzi, — sacīja kapteinis Gabsons, bez īpašas labvēlības uzlūkodams pelēko papagaili, kura būris karājās galvenajā mastā, — taču mans vecais tēvocis neparko neatlaidās. Apgalvoja, ka jūrasbrauciens uzlabošot viņa veselību.

—  Pagaidām, liekas, putns jūtas labi, — atteica viņa palīgs, sūkādams saskrāpēto rādītājpirkstu. — Es teiktu, ķērkonis jūtas tīri sprauns.

—   Draiskojas, — piekrita kapteinis. — Vecais vīrs vērtē viņu traki augstu. Man no tēvoča kaut kāds drusciņš sagaidāms, tāpēc pieskati gan to nabagu.

—  Pabužini Polu! — ķērca papagailis, asinot knābi, iecirzdams ar to laktā. — Nabaga Polai kut!

Putns palieca galvu pret būra stieņiem un pacietīgi gaidīja, kad varēs izspēlēt rupjo joku, ko allaž bija uzskatījis par savu meistarstiķi. Pirmās šaubas par to bija radušās, kad kapteiņa palīgs panācās uz priekšu un paskrāpēja Polu ar pīpes kātu. Tā nu šķita pilnīgi neparedzēta rīcība,

un papagailis sacēla spalvas un pavirzījās pa laktu sānis, iegrimdams drūmās pārdomās.

Masta priekšā stāvošie pauda neapmierinātību ar putna ierašanos, jo lielākā daļa vīru uzskatīja, ka kuģa kaķa trakā greizsirdība agrāk vai vēlāk novedīs pie kāda posta darba.

—  Vecajam Sātanam tas neiet pie dūšas, — galvu grozīdams noteica pavārs. — Tas sasodītais putns nepaspēja pabūt uz klāja desmit minūtes, kad Sātans jau snaikstījās ap būri. Tas līkknābis pagaidīja, līdz Sātans pielīda kādas pēdas attālumā pie būra, tad apmeta loku un paprasīja kaķim, vai gribot glāzi alus. Savā mūžā neesmu redzējis tik pārsteigtu kaķi. Nekad.

—  Tie abi nesadzīvos, — norūca vecais Sems, kas bija kaķa īpašais aizstāvis. — Klausieties, ko es saku.

—   Es gan derētu uz papagaili, — stingrā pārliecībā noteica kāds matrozis. — Putns izknāba gabaliņu gaļas no kapteiņa palīga pirksta. Ko ta' kaķis jēgtu pasākt pret tādu knābšanas ierikti?

Ta kā vīriem kaķis bija pieaudzis cieši pie sirds, jo kapteiņa palīga sieva to bija uzdāvinājusi vīram pavisam maziņu, tad nākamajās dienās ikviens tik dedzīgi sekoja padomam, ka no tādas pastiprinātas laipnības saniknotais līkknābis gandrīz izlaida garu. Tomēr trešajā dienā, kad papagaiļa būris bija uzlikts uz kajītes galda, asnadzis piezagās tam klāt un, kad būra iemītnieks tik ļoti lūdzās, paskrāpēja putnam galvu.

Posta darbu pirmais pamanīja kapteinis, uzskrēja uz klāja un pavēstīja notikušo tādā balsī, ka visu sirdis aiz bailēm sastinga.

—   Kur tas melnais velns palicis, — viņš bļāva.

—   Vai kas noticis? — vecais Sems bažīgi noprasīja.

—  Nāc šurp un paskaties, — pasauca kapteinis. Viņš pirmais devās uz kajīti, kur palīgs un vēl kāds no jūrniekiem jau stāvēja un, galvas grozīdami, nolūkojās uz papagaili.

—  Ko jūs no tā secināt? — nikni noprasīja kapteinis.

—  Pārāk daudz sausas barības, — teica Sems pēc piedienīgi ilgām pārdomām.

—   Kā bijis pārāk daudz? — noskaldīja kapteinis.

—   Pārāk daudz sausas barības, — pārliecības pilns vēlreiz atkārtoja Sems. — Papagailim, pelēkajam papagailim jādod labi daudz mērcētas maizes. Ja viņš to nedabū, tad nomet spalvas.

—  Viņš baudījis pārāk daudz kaķa, — negantās dusmās atcirta kapteinis, — jūs to zināt, tāpēc tas lopiņš pārlidos pār bortu.

—   Es neticu, ka tas bijis kaķis, ser, — iejaucās kāds cits matrozis. — Viņam ir pārāk mīksta sirds, lai tā izdarītos.

—   Vari aizvērt žaunas, — nerimās kapteinis, tumši piesarkdams. — Kas tev vispār te, lejā, meklējams?

—  Neviens nav redzējis kaķi to darām, — atgādināja kapteiņa palīgs.

Kapteinis neteica ne vārda, bet noliecās lai paceltu no grīdas putna astes spalvu, un nolika to uz galda. Tad viņš, citu pavadīts, uzkāpa uz klāja un sāka, laipni aicinot, saukt kaķi. Kad no gudrā dzīvnieka, kas bija paslēpies, nepienāca nekāda atbilde, kapteinis pagriezās pret Semu un pavēlnieciskā tonī lika "pazudušo dēlu" sameklēt.

—   Nē, ser, es nu gan šitamā būšanā iekšā nejaukšos, — Sems atvēcinājās. — Ja arī man tas līkknābis

nepatīk, es tik un tā negribētu maisīties iekšā kāda melna kaķa slepkavībā.

—   Muļķības! — norūca kapteinis.

—   Ļoti labi, ser, — paraustīdams plecus atrūca Sems.

—  Jums, protams, labāk redzams. Jūs esat skolots, bet es ne, jūs varbūt varat atļauties pazoboties par tādām būšanām. Pazinu kādu vīru, kas nožmiedza melnu kaķi un sajuka prātā. Un tanī mūsu kaķī arīdzan iemājo kaut kas savādīgs.

—   Viņš zina vairāk par mums, — bilda kāds no komandas, galvu kratīdams.—Toreiz, kad jūs — tas ir, mēs — uzgrūdāmies tai vienmasta zvejas tupelei, šitenajam kaķim bija nelaba nojauta jau ilgi pirms nelaimes. Viņš dauzījās kā prātu izkūkojis.

—  Paskatieties, kāds bijis laiks — paskatieties, kādi bijuši braucieni, kopš viņš ir uz kuģa, — atgādināja vecais vīrs.

—  Varat sacīt, ka tā ir sagadīšanās, bet man ir sava zinātne.

Kapteinis vilcinājās. Pat māņticīgo jūrnieku vidū viņš skaitījās apveltīts ar šo īpašību pāri mēram, un šī vājība bija viņam piešķirta tādā apjomā, ka bija padarījusi šo cilvēku par visai uzņēmīgu krātuvi visādiem spoku stāstiem, kuri bija tik naivi un izcēlās ar tik lielu faktu trūkumu, ka neviens cits tos neņēma nopietni. Kapteinis bija kļuvis par vispilnīgāko iepriekšēju zīmju rokasgrāmatu un viņa sapņu tulkojumi iemantojuši tālu slavu.

—  Tas viss ir blēņas, — viņš sacīja un neveikli apklusa.

—  Tomēr gribu tikai būt taisnīgs. Es itin nemaz nekāroju sodīt un pats nepieduršu Sātanam ne pirksta. Džo, piesien tam kaķim kādu ogles klumpuci un nostum pār bortu.

—  Es nu gan to nedarīšu, — sacīja pavārs, rīkodamies pēc Sema parauga un izlikdamies, ka viņu krata drebuļi.

—   Pat par piecdesmit zelta gabaliem ne. Es negribu, lai man rādās spoki.

—   Es nu gan vēlētos tikai būt taisnīgs, — kapteinis atkārtoja. — Es neko nesasteigšu, bet iegaumējiet manus vārdus: ja papagailis izlaidīs garu, kaķis lidos pār bortu.

Pretēji tam, ko varēja gaidīt, putns joprojām bija dzīvs, kad viņi sasniedza Londonu, kaut gan pavārs, ko saikne ar kajīti bija pārvērtusi par svarīgu personu, teica, ka ķērkstonim konstatējams liels spēku zudums un stiprs nemiers. Tas joprojām bija dzīvs, bet dienā, kad viņi atkal izgāja jūrā, papagailim strauji kļuva sliktāk, un klāja priekšgalā nodarbinātie vīri, gatavodamies visļaunākajam, paslēpa savu mīluli aizslēdzamā drēbju kastē un ņēmās apspriest stāvokli.

Apspriedi ar savu dīvaino uzvedību iztraucēja pavārs, kas bija aizgājis papildināt maizes krājumus un nu pēkšņi atsteidzās atpakaļ, uzvezdamies līdzīgi kādam slepenas biedrības loceklim, nevis rimtam, bet noderīgam komandas biedram.

—  Kur kapteinis? — viņš noprasīja aizsmakušā čukstā, noslīgdams sēdus uz kastes, iespiedis maisu ar maizi starp ceļgaliem.

—  Kajītē, — atteica Sems, vērodams pavāra ākstības ar zināmu nelabvēlību. — Kas lēcies, pavāriņ?

—   Kā tev šķiet, kas man ir šiten te? — noprasīja pavārs, paplikšķinādams maisu.

Nepārprotamā atbilde uz tādu jautājumu droši vien būtu skanējusi: "Maize", bet tā kā vīri zināja, ka pavārs aizgājis, lai tieši to arī nopirktu un ka diez vai viņš izteiktu biedriem tādu jautājumu, uz kuru jādod pavisam vienkārša atbilde, neviens to nedarīja.

—            Man tas iešāvās smadzeņu podā pavisam pēkšņi,

—  pavārs trīsošā balsī nočukstēja. — Biju tikko kā nopircis maizi un izgājis no veikala, kad ieraudzīju lielu, melnu kaķi, tieši tādu pašu kā mūsējais sēžam uz mājdurvju sliekšņa. Noliecos viņu paglaudīt, un viņš stiepās man pretī.

—  Ta jau viņi dažkārt dara, — sacīja kāds matrozis.

—   Es to domāju savādāk, — nicīgi, kā jau ģēnijs, atcirta pavārs. — Man radās ideja. "Pēc skata tu varētu būt mūsu vecā Sātana brālis," es nodomāju, "un, ja kapitāns grib kādu kaķi nogalēt, tad lai tas esi tu," tā es nospriedu. Un tā nu es — žvikt! — pacēlu runci aiz skausta un iebāzu maisā.

—  Ko? Iemeti tur, kur bija mūsu maize? — žēlīgā balsī iebrēcās iepriekšējais runātājs.

—    Dažiem no jums kā nevar tā nevar izdarīt pa prātam, — dziļi aizvainots noteica pavārs.

—   Neņem viņu galvā, kok, — deva padomu apbrīnas pārņemtais Sems. — Tu esi glābējeņģelis, tas tu esi.

—  Ja kādam no jums ir labāks plāns, tad, skaidra bilde, rīkosimies pēc tā, — sacīja augstsirdīgais pavārs.

—  Negvelz blēņas, kok, — teica Sems, — Izlaid abus kaķus ārā, lai viņi sanāk kopā.

—   Tikai nesajauc, — pavārs brīdināja, — jo, ja to izdarīsi, tad vairs neizšķirsi, kurš ir kurš.

Viņš uzmanīgi atsēja maisu un izvilka gūstekni. Ta kā Sātans arī bija atbrīvots no sava cietuma, abus dzīvniekus rūpīgi salīdzināja.

—  Viņi ir tikpat līdzīgi kā divi ogļu kukuržņi, — lēni noteica Sems. — Augstais Dievs, kādu joku tu esi izspēlējis ar veco! Man jāpastāsta par to kapteiņa palīgam, viņš priecāsies.

—  Ja papagailis nenosprāgs, tad jau būs labi, — sacīja cimperlīgais pesimists, joprojām skandinādams veco meldiņu. — Visa maize beigta, un uz klāja divi kaķi.

—            Neklausies, ko viņš vervelē, — ieteica vecais Sems.

—  Tu esi prīmā čalis. Kad es saku. Tūlīt pat izurbšu pāris caurumu jūrnieku lādē un iebāzīšu tajā Sātanu. Tev tak nebūs nekas pretī, Bilij, vai ne?

—   Skaidrs, ka nē, — vīri sašutuši noskaldīja.

Tā kā viss bija tik saskanīgi izlemts, Sems padabūja svārpstu un sagatavoja lādi īrnieka uzņemšanai, bet tas, pārliecināts, ka top aizvākts no ceļa, lai atbrīvotu vietu kādam sāncensim, ņēmās izmisīgi cīnīties par brīvību.

—   Tagadiņ padaboniet kaut ko smagu un uzlieciet uz lādes vāka, — pamācīja Sems, ievērojis, ka lādes slēdzene ir sabojāta. — Un tu, Bilij, ieliec jauno kaķi krāsu glabātuvē, līdz mēs iziesim jūrā, citādi viņam gribēsies tikt mājās.

Kuģapuika paklausīja, un līdzinieku noturēja pretīgajā ieslodzījumā, līdz kuģis pabrauca garām Laimhausai. Tad viņš uznāca uz klāja un gandrīz uz līdzenas vietas dabūja tur galu, kad mēģināja pārlēkt pāri falšbortam. Kādu laiku viņš galīgi apjucis staigāja pa klāju un tad, apmetoties pakaļgalā, ņēmās žēlabaini ņaudēt pēc dzimtās pilsētas, kas aizlīdēja arvien tālāk un tālāk projām no redzesloka.

—  Kas nu tā vecajam Sātanam kaiš, — noprasīja kapteiņa palīgs, kam arī bija uzticēts noslēpums, — liekas, viņa sirdi nospiež kādas raizes.

—  Drīz kaut kas spiedīs viņa kaklu, — bargi noskaldīja kapteinis.

Pravietojums piepildījās pēc kādām trim stundām, kad kuģa pavēlnieks atkal uznāca uz klāja, noskumis

raudzīdamies uz putna mirstīgajām atliekām: papagailis ar bagāto vārdu krājumu taču bija uzskatīts par viņa dzimtās pilsētas lepnumu. Nebilzdams ne vārda, kapteinis uzmeta to uz klāja un tad, paķēris nevainīgo kaķi (tas sekoja viņam pārliecībā, ka dabūs pusdienas), sadabūja virvi ar tajā iesietu pusķieģeli, savilka cilpā ap dzīvnieka kaklu. Komanda, kam šādas izdarības aizdeva lielus smieklus, tagad sāka skaļi runāt pretī.

—            "Cīrulim" nekad vairs nebūs tamlīdzīga kaķa, ser,

—   svinīgi pasludināja Sems. — Viņš kuģim nesa laimi.

—  Negribu dzirdēt tavas vecu sievu pasakas, — rupji atsvieda kapteinis. —Ja gribi to kaķi, tad lec pakaļ un velc ārā.

Runādams viņš pāris soļus atkāpās un aizlidināja lēnprātīgo svešinieku pa gaisu. Dzīvniekam saskaroties ar ūdeni, atskanēja plunkšķis, uz virsmas parādījās pāris burbuļu, un ar to viss beidzās.

—  Tas nu ir aizgājis no pasaules, — viņš norūca un aizgriezās.

Vecais Sems šūpoja galvu. — Nevar nesodīti nogalēt melnu kaķi, — viņš pravietoja, — klausieties, ko es saku.

Kapteinis, tobrīd saskaities ne pa jokam, nepievērsa teiktajam uzmanību, tomēr nākamajā dienā, pēc tam kad naktī bija sacēlies vējš un gāza stiprs lietus, šie vārdi atkal atausa atmiņā. Vīri stāvēja uz klāja, uzģērbuši ūdeni necaurlaidīgas jakas, bet lejā Bilijs, pārcelts no kuģa puikas par cietumsargu, appuišoja nepateicīgo cietumnieku, pildīdams viņa vēlmes. Taču pēc īsa brīža pavārs, nejauši paskatījies, kas tur notiek, šausmās ieraudzīja dzīvnieku iznirstam no kuģa priekšgala. Kaķis, veikli izvairījies no kuģapuikas drudžainā tvēriena (Bilijs bija sekojis viņam

pa kāpnītēm), nesteidzīgi tipināja pa klāju uz kajītes pusi. Kad komanda jau zaudēja pēdējās cerības kaķi notvert, tam pagadījās ceļā Sems, un nākamajā brīdī bēglis par spīti vēkšķēšanai tapa noķerts un iebāzts zem miklā un aukstā uzsvārča. Izdzirdis troksni, kapteinis, kas bija runājies ar palīgu, pagriezās, it kā būtu saņēmis šāvienu krūtīs, un drausmīgā satraukumā palūkojās apkārt.

—   Dik, — viņš ierunājās, — vai dzirdi kaķa balsi?

—   Kaķa! — milzīgā pārsteigumā atkārtoja palīgs.

—  Man likās, es dzirdēju, — apjucis norūca kapteinis.

—   Iedomas, ser, — Diks stingri noteica, kaut gan pa Sema uzsvārča malu izlauzās baismīgs brēciens.

—  Kas lai būtu dzirdams, ser? — pieklājīgi pavaicāja Sems, nepagriezies pret kapteini.

—   Nekas, — pūlēdamies savaldīties, nočukstēja priekšnieks. — Nekas. Viss kārtībā.

Vecais vīrs, lāgā neticēdams veiksmei, devās uz priekšu un, izmantojot izdevību, atdeva nepateicīgo nastu atpakaļ kuģapuikam.

—            Vai jums likās, ka tikko kā dzirdējāt ņaudam kaķi?

—   palīgs it kā tāpat vien pavaicāja.

—  Nu, starp mums runājot, — noslēpumaini noteica kapteinis, — dzirdēju gan, un tās nu nebija nekādas iedomas. Kaķa balsi dzirdēju tik skaidri, it kā tas lops būtu dzīvs.

—   Jā, par tādiem gadījumiem esmu dzirdējis, — piekrita otrs, — bet es tiem neticu. Būtu gan joki, ja šonakt vecais Sātans uzrāptos no jūras pāri reliņiem ar ķieģeli kaklā.

Kapteinis brīdi, kā valodu zaudējis, urbās ar skatienu palīgā. — Ja tu to uzskati par jokiem, — viņš beidzot

izgrūda, un viņa balsī nodevīgi ieskanējās attiecīgās izjūtas, — tad es nu gan tā nedaru.

—   Nu, ja dzirdat to vēlreiz, — sarunas biedrs izpalīdzīgi atteica, — dariet to man zināmu. Mani tādas būšanas gaužām interesē.

Todien nekā nedzirdēdams, kapteinis dedzīgi centās sev iegalvot, ka ir iedomu upuris, taču tam par spīti viņš tonakt, stāvot pie stūres rata, priecājās, ka var sajust biedra plecu, jo kuģa priekšgalā stāvēja dežurants. Savukārt dežurantu pilnīgi apbūra kapteiņa neparastā laipnība, kad tas divas vai pat trīs reizes saklaigājās ar viņu par kaut ko, kam bija visai tāls sakars ar šonera kursu.

Naktī, kas sākumā bija lietaina, debesis vēlāk mazliet noskaidrojās un no smagā mākoņu vāla izlīda spožs mēness sirpis, un tad beidzot kaķis, izmantodams savu muguru par ceļamo sviru, galu galā izkļuva ārā no nolādētās lādes, nolaizīja savus glītos locekļus un iznāca uz klāja. Pēc smacīgā cietuma gaiss šķita gaužām spirdzinošs.

—  Bob! — pēkšņi ieaurojās kapteinis.

—  Jā, jā, ser, — izbiedētā balsī atsaucās dežurants.

—  Vai tu ņaudēji? — kapteinis noprasīja.

—  Ko es darīju? — pārsteigts atvaicāja dežurants.

—  Ņaudēji, — noskaldīja kapteinis, — tā, kā ņaud kaķis.

—   Nē, ser, — aizvainots atbildēja jūrnieks. — Kāpēc lai man to gribētos darīt?

—   Es nezinu, kāpēc lai tev ienāktu prātā to darīt, — sacīja kapteinis, satraukts paskatīdamies apkārt. — Acīmredzot tuvojas jauni lietus mākoņi.

—  Jā, jā, ser, — Bobs apliecināja.

—  Šovasar bieži lijis, — domīgi, bet skaļi noteica kapteinis.

—   Jā, jā, ser, — Bobs piekrita, — kreisā borta pusē redzams kuģis.

Saruna pārtrūka, kapteinis no visa spēka pūlējās izkliedēt domas un vēroja tumšo buru plivu, kas mēness gaismā iznira no nakts ēnas un beidzot pietuvojās viņa paša šonerim. Viņš ar skatienu sekoja kuģim, kamēr tas slīdēja garām "Cīrulim", tāpēc nepamanīja, kā no kopkajītes klusām izzogas kaķis, pienāk klāt un apsēžas viņam cieši līdzās. Vīri trīsdesmit stundu dzīvniekam par errastībām bija to pakļāvuši rupjiem apvainojumiem, un to darīja visi, kas atradās uz klāja, tikai viens pats bija no tādas bezkaunības atturējies. Šis viens izrādījies kapteinis, tāpēc nebija šaubu, ka Sātana pašreizējā uzvedība bija tieša šī fakta atzīšana. Kaķis piecēlās kājās un, piegājis pie kapteiņa (kas neko nenojauta), mīlīgi paberzēja galvu gar šī cilvēka stilbu.

Mazs cinītis gāž lielu vezumu. Kapteinis aizlēca četru jardu atstatumā un izgrūda tik griezīgu kliedzienu, ka tas izraisīja garas runas uz kuģa, kurš nupat bija paslīdējis garām. Kad Bobs, kas steidzīgā solī uzstampāja augšup pa kāpnēm, sasniedza savu priekšnieku, tas, atgāzies pret kādu balstu, nespēdams izteikt ne vārda, trīcēja kā apšu lapa.

—  Vai kas noticis, ser? — satraukts noprasīja jūrnieks, pieskriedams pie stūres rata.

Kapteinis mazliet savaldījās un piegāja tuvāk biedram.

—  Tici vai netici, Bob, — viņš galu galā drebošā balsī izgrūda, — dari kā gribi, bet tā kaķa spoks, tas ir, tā nabaga mīlīgā dzīvnieka spoks, nu tu tak zini, ko es noslīcināju,

—   un tagad es nožēloju, ka esmu tā darījis, — tā slīkoņa spoks pienāca man klāt un glaudās pie kājas.

—   Pie kuras kājas? — painteresējās Bobs, kam vienmēr rūpīgi gribējās zināt sīkumus.

—   Velns ar ārā, kāda nozīme, pie kuras kājas? — atcirta kapteinis, sanervozējies līdz pēdējam. — A, skaties — skaties, tur!

Jūrnieka acis sekoja izstieptajam pirkstam, un viņam pamira sirds, ieraugot kaķi, kas, muguru izliecis, klīrīgi tipināja gar kuģa sānu.

—   Es neko neredzu, — viņš stūrgalvīgi noliedza.

—   Laikam jau tu to nespēj saredzēt, Bob, — kapteinis novilka bēdīgā balsī, kad kaķis pazuda priekšgalā, — laikam jau viņu redzēt lemts tikai man. Ko tas nozīmē, es nezinu. Iešu lejā pagulēt. Nespēju dežurēt. Vai tev nav nekas pretī palikt vienam, līdz mans palīgs uznāks augšā?

—   Es nebaidos, — atteica Bobs.

Viņa priekšnieks pazuda lūkā un, purinādams savu miegaino palīgu, kas tādai rīcībai stipri pretojās, drebošā balsī pastāstīja šaušalīgos notikumus.

—   Es jūsu vietā… — iesāka palīgs.

—   Jā? — mazliet pagaidījis, kapteinis atvaicāja, bet tad atkal ņēmās palīgu spēcīgi purināt.

—   Ko tu gribēji sacīt, — viņš noprasīja.

—  Sacīt? — acis berzēdams, nošļupstēja palīgs. — Neko.

—  Tak par kaķi? — rosināja kapteinis.

—   Par kaķi? — atvaicāja palīgs, omulīgi iekārtodamies atkal zem segas. — Kādu ka… A… lab…nakt…

Tad kapteinis izrāva segas no sava pusaizmigušā palīga ķetnām, pavalstīja miegamici lāvā turp un atpakaļ un pacietīgi izskaidroja, ka jūtoties ļoti slikti, iedzeršot malku tīra viskija, likšoties gulēt, un ka palīgam tūdaļ jāpārņem dežūra.

Kopš šī brīža joks ar kaķi palīga acīs zaudēja krietni daudz sava jaukuma.

—   Tu ar' vari noprovēt, Dik, — kapteinis pastiepa viskija blašķi, kamēr biedrs saīdzis ģērbās.

—  Tas viss ir blēņas, — sacīja palīgs, klunkšķinādams viskiju lejā pa rīkli, — un ar to nebūs līdzēts, jūs tak nevarat aizmukt no spoka; tas tikpat labi var būt uz jūsu gultas kā kaut kur citur. Nu, tad ar labu nakti.

Viņš pameta kapteini, lauzot galvu par šiem vārdiem un aizdomīgi uzlūkojot tikko kā pieminēto mēbeli. Viņš arī nelikās slīpi, pirms nebija pamatīgi, sīki un smalki pārmeklējis, un tad, atstādams spuldzi degam, viņš steidzīgi atkrita guļus un miegā aizmirsa raizes.

Bija liela diena, kad viņš atmodās un uznāca uz klāja, ieraudzīdams jūrā lielus viļņus. Uzvilkto buru tikko pietika, lai noturētu šoneri lēkājam pa bangām pret vēju. Kapteiņa kliedziens, vilnim sašķīstot pret kuģa sāniem un uzšļakstot viņam virsū, lika palīgam pagriezt galvu atpakaļ.

—    Ei, jūs tak nedomājat celties augšā? — viņš mākslotā pārsteigumā izsaucās.

—   Kāpēc ne? — kapteinis īdzīgi noprasīja.

—   Ejiet un liecieties atkal slīpi, — palīgs deva padomu, — un iedzeriet siltu, garšīgu tējas malku, un ieēdiet grauzdētas maizes riku.

—  Taisies, ka tiec, — uzkliedza kapteinis, pastiepdamies pēc stūres rata un to sasniegdams, taču slapjais klājs pēkšņi mainīja leņķi. — Es zinu, tev nepatika, Dik, ka es tevi pamodināju, bet vakarnakt man dūša saskrēja papēžos. Ej lejā un liecies uz auss.

—   Labi, — piekrita atmaigušais palīgs.

—   Vai tu neko neredzēji? — vaicāja kapteinis, pārņemdams stūres ratu no palīga.

—   Itin neko, — palīgs atbildēja.

Kapteinis domīgi pašūpoja galvu, tad pamatīgi to pakratīja, kad nākamais ūdens kalns uzšāvās augstu pār kuģa sāniem un viņu sveicināja.

—  Kaut jel es nebūtu to kaķi noslīcinājis, Dik, — viņš sacīja.

—  Jūs viņu vairs neredzēsiet, — atteica Diks ar tāda cilvēka pārliecību, kurš veicis visus iespējamos piesardzības pasākumus, lai par pravietojuma piepildīšanos nebūtu jābaidās.

Diks nokāpa lejā, pamezdams kapteini pie stūres rata, dīki vērojot, kā pavārs veic galvu reibinošus trikus, soļodams starp kuģa virtuvi un priekšējo klāju un balansēdams ar vīru brokastīm.

Pēc īsa brīža, atstājis stūres ratu Sema ziņā, viņš nogāja lejā, lai paēstu arī pats, un izkratīja sirdi sirdsapziņas mocītajam pavāram par iepriekšējās nakts baismajiem pārdzīvojumiem.

—            Man liekas, ka jūs vairs nekad viņu neredzēsiet,

—   pavārs neskaidri nomurmināja. — Manuprāt, viņš atnāca paberzēt galvu pret jūsu kāju, lai parādītu, ka ir jums piedevis.

—  Nu, cerams, viņš apjauš, ka esmu sapratis, — sacīja kapteinis. — Es negribu, lai viņš vēlētos skaidrot to vēlreiz.

Kapteinis pabeidza ēst brokastis pilnīgā klusumā un tad atgriezās atkal uz klāja. Joprojām pūta stiprs vējš, un viņš aizgāja pārraudzīt vīrus, kas lūkoja sasiet kopā dažas tukšas mucas, kuras klāja vidū valstījās uz visām pusēm.

Spēcīga vēja brāzma atkal sarāva saites un nogrūda divas kastes klāja priekšgalā, kur tās bija sakrautas viena uz otras. Tas ļāva Sātanam, kas salīcis tupēja apakšējā, no bailēm gandrīz zaudējis sajēgu, satrakotam izlekt ārā un brīvi apliecināt savas izjūtas. Šausmu pārņemtā kapteiņa acu priekšā viņš sacīkšu braucēja ātrumā trīsreiz apjoņoja ap klāju un tikko bija uzsācis ceturto apli, kad kāds smags konteiners, ko vīri uz laiku bija pametuši stāvam galeniski, brīdī, kad atkal parādījās kaķis, apgāzās un uzkrita dzīvniekam uz astes. Sems metās viņu glābt.

—   Stāt! — ierēcās kapteinis.

—   Vai tad man nevajag to pacelt, ser? — Sems noprasīja.

—  Vai tu redzi, kas tam apakšā? — aizsmakušā balsī nosēca kapteinis.

—  Apakšā? — atvaicāja Sems, neapjēgdams, ko darīt.

—  Kaķis, vai tu neredzi kaķi? — skaidroja kapteinis, kura acis kā piekaltas kavējās pie Sātana, kopš tas bija parādījies uz klāja.

Sems mirkli sastomījās un tad papurināja galvu.

—  Konteiners uzkritis kaķim, — sacīja kapteinis. — Es to skaidri redzu.

Viņš būtu varējis arī sacīt "un dzirdu", jo Sātans raidīja nežēlīgu sāpju izraisītos lūgumus pēc palīdzības saviem līdzjūtīgajiem draugiem.

—   Es nolikšu konteineru vietā, — sacīja kāds no vīriem, — tad varbūt rēgs pazudīs.

—  Nē, paliec stāvam, kur esi, — auroja kapteinis. — Dienas gaismā tas mani tā nešausmina. Tas ir visbrīnumainākais un neparastākais gadījums, ko es jebkad esmu redzējis. Sem, vai tu gribi teikt, ka neko neredzi?

—   Es redzu konteineru, ser, — Sems teica, lēni un rūpīgi izrunādams vārdus, — kuram no apakšas stiepjas ārā sarūsējis dzelzs stīpas gals. Varbūt tas… jums maldīgi izskatās pēc kaķa.

—  Vai tu kaut ko redzi, kok? — noprasīja kapteinis.

—  Varbūt tā ir iedoma, ser, — stostījās pavārs, nolaidis acis, — bet man tiešām izskatās, it kā es miglaini redzētu tur kaut kādu mazu priekšmetu. A, nu tā vairs nav.

—  Nē, nav, — sacīja kapteinis. — Tur sēž Sātana rēgs. Konteiners, liekas, uzkritis viņam uz astes. Izklausās, ka viņš šausmīgā rīklē kaut ko vaimanātu.

Vīri izmisīgi pūlējās tēlot izbrīnu, kas piedienētu tādam brīnumam; tikām Sātans, kurš izmēģināja visu, ko zināja, lai atbrīvotu savu asti, lādējās uz velna paraušanu. Cik ilgi šis māņticīgais "Cīruļa" kapteinis būtu licis viņam tā ciest, nekad nekļūs zināms, jo tajā brīdī uz klāja uznāca kapteiņa palīgs un ieraudzīja, kas notiek, bet vēl īsti neaptvēra, kāda loma viņam te jātēlo.

—   Pie velna, kāpēc jūs nepaceļat to kasti un nepalaižat vaļā nabaga kustoni? — viņš nodārdināja, steigdamies klāt konteineram.

—   Kā — un tu redzi, Dik? — izteiksmīgi noprasīja kapteinis, uzlicis plaukstu palīgam uz delma.

—  Vai es redzu? — palīgs atcirta. — Vai domājat, ka esmu akls? Paklausieties, kā nabaga lopiņš brēc. Man vajadzētu… vai dieniņ!

Viņš pamanīja komandas biedru zīmigos, spīvos skatienus. Pieci acu pāri — visi kā viens skaidri un gaiši pauda vārdu "stulbenis", turklāt kuģapuikas skatiena izteiksme bija tik sarežģīta, ka to nevarēja ietērpt vārdos.

Kapteinis pagriezies ieraudzīja šo ainu, un viņa smadzenēs lēni atausa gaisma. Taču nu gribējās uzzināt vairāk, un viņš pēkšņi apsviedās pret pavāru, lai prasītu izskaidrojumu.

Pavārs teica: tas esot bijis joks. Tad pārlaboja un sacīja: tas neesot bijis joks. Tad atkal pārlaboja savus vārdus un vairāk neko sakarīgu tā ari neizrunāja. Kamēr kapteiņa acis stīvi urbās pavārā, palīgs atbrīvoja kaķa asti un labsirdīgi palīdzēja to iztaisnot.

Negribīgais skaidrojums ilga veselas piecas minūtes, pirms kapteinis aptvēra stāvokli: likās, viņš to nesaprata, iekams viņam neparādīja lādi ar vākā izurbtajiem ventilācijas caurumiem, tad viņa ģīmis noskaidrojās un, pagrābdams nelaimīgo Biliju aiz apkakles, viņš bargi nokliedzās pēc virves.

Ta, rodot valstsvīra cienīgu situācijas atrežģījumu, tapa atrisināts ļoti delikāts un grūts jautājums, saglabāta disciplīna un sniegts praktisks piemērs, kāds sods draud par krāpšanos; par grēkāzi noderēja jaunais zēns, tādos gados, kad visauglīgāk izbauda šādas pārmācības iespaidus. Pilnīgi dabiski, varēja sagaidīt, ka Bilijs laidīs darbā jauneklīgu, taču makten spēcīgu vārdu krājumu, kas vērsīsies gan pret visu komandu, gan īpaši pret Semu. Vīri par to uz zēnu nedusmotos, taču, kad viņš izrādīja pazīmes, ka savā rīcībā varbūt pārsniegs vecuma robežas, tad komanda, aši vienojusies, aizbāza skaļo muti ar sešarpuspensu lielu sāpju naudu, kam pievienoja krietni bojātu savāžamo kabatas nazi.

Pols Gelliko. JA ŠAUBIES — MAZGĀJIES!

Ja šaubies — vienalga kāpēc — mazgājies! Tas ir pats svarīgākais likums, — teica Dženija. Viņa patlaban sēdēja mazliet stīvi un manierīgi, aplikusi asti ap kāju pēdām, līdzās lielās gultas galvgalim zem Napoleona iniciā]a un kroņa, stipri atgādinādama skolotāju. Taču bija skaidri redzams, ka skolotājas loma un Pītera cieņas pilnais uzmanības apliecinājums viņai nebūt nešķiet netīkams, jo acis spoži mirdzēja un skatiens pauda prieku.

Bija pusdienlaiks un saule pakāpusies visaugstākajā punktā pie debesīm, kas pletās aiz nokvēpušajām noliktavas sienām. Pa mazo lodziņu slīpi spraucās iekšā putekļaina gaismas šautra un līdzīgi teātra skatuves gaismai apspīdēja pamācītājas galvu un plecus.

— Ja esi pieļāvis kļūdu un kāds tevi par to rāj, — mazgājies, — viņa sacīja. — Ja tev gadās paslīdēt un tu no kaut kurienes nokrīti lejā, un kāds par tevi smejas, — mazgājies. Ja tu zaudē strīdā un gribi pārtraukt ķildu, līdz esi nomierinājies, sāc mazgāties. Atceries, ka ikviens kaķis

netraucē otru kaķi, kad tas mazgājas. Tas ir mūsu pirmais likums, kurš nosaka uzvedību sabiedrībā, un arī tev tas jāievēro.

Lai kāds būtu stāvoklis, lai kādās grūtībās tev gadītos iekulties, tu nemūžam nerīkosies nepareizi, ja mazgāsies. Ja tu ienāc istabā, kas ir pilna ar nepazīstamiem cilvēkiem un tie tevi mulsina, tad apsēdies pašā vidū un sāc mazgāties. Viņi pamazām norimsies un ņemsies tevi vērot. Ja kāds troksnis nobiedē tevi un tu salecies un jūti, ka ir kāds, kurš tavas bailes ievērojis — sāc tūdaļ mazgāties.

Ja kāds tevi sauc un tev negribas nākt, taču tu nevēlies arī saucēju tīši aizvainot — mazgājies. Ja tu esi sācis kaut kur iet un pēkšņi nespēj atcerēties, kurp gribēji doties, tūdaļ apsēdies un mazlietiņ aplaizies. Tad tev tas atausīs atmiņā. Un ja nu tev kaut kas nodarījis sāpes? Tad nolaizi sāpošo vietu. Ja esi noguris no rotaļām ar kādu, kas bijis pietiekami laipns, lai veltītu laiku spēlei ar tevi, bet tev gribas beigt, tikai tu nevēlies šo laipno būtni aizvainot — sāc mazgāties.

Ak, ir simtiem dažādu paņēmienu. Aizveras durvis, un tu dedz nepacietībā, bet neviens tās never vaļā — piespiedies aplaizīt spalviņas un izmet nepacietību no galvas. Kāds, kas atrodas vienā telpā ar tevi, glauda citu kaķi vai suni, un tu niknojies par to — izliecies, ka vienaldzīgi mazgājies. Ja skumsti — mazgājies un kliedē sērīgo noskaņojumu. Ja tevi paņem rokās kāds, kas tev ne īpaši patīk, jo viņam nepiemīt tīkama smarža — nekavējies viņu nolaizīt un dari to uzsvērti — lai viņš redz un saprot, kas vainas. Ja tevi pārņem satraukums — mazgāšanās palīdzēs tev atkal saņemt sevi rokās. Lai kad, lai kā vai kādā veidā, vienalga aiz kāda iemesla, lai kur tu esi, lai kurā

brīdī un kāpēc tev gribas gaisināt sasprindzinājumu vai mazlietiņ atpūsties, vai kaut ko pārdomāt — mazgājies!

Un, — ievilkusi dziļi elpu, Dženija pabeidza savu sakāmo, — protams, mazgājies arī, lai būtu tīrs un tīrs paliktu.

—  Vai dieniņ, — Pīters noraizējies nočukstēja, — nesaprotu, kā lai es šito visu atceros.

—   Tev patiesībā nekas nav jāatceras, — Dženija paskaidroja. — Viss, kas tev jāatminas, ir pirmais svarīgais likums. Ja šaubies — mazgājies!

Pīteram, kuram tāpat kā citiem puikām, nebija nekas pretī būt mēreni tīram — tomēr ne pārāk tīram, mazgāšanās jautājums likās tik liels un draudīgs, ka varēja aizņemt ik dzīves brīdi.

—  Tiesa, es atceros, ka tu, šķiet, patiešām vienādiņ vien mazgājies, — viņš iebilda Dženijai. — Tas ir, tā laikam dara visi kaķi, ko esmu redzējis, tikai es nesaprotu, kāpēc. Kāpēc kaķi tērē tam tik daudz laika?

Dženija brīdi pārdomāja jautājumu. — Tāpēc, ka ir tik jauki justies tīram.

—  Nu, ja runa ir par mani, es nu gan nekad nespēšu to panākt, — Pīters piezīmēja, — tāpēc, ka visas vietas nejaudāšu aizsniegt, esmu taču kaķis un nevaru izmantot visas ķepas. Un arī tad, kad biju puika, Auklītei vajadzēja nomazgāt man muguru manā vietā…

—   Nekā tamlīdzīga, — atteica Dženija. — Pirmais, kas tev jāliek aiz auss, ir neapgāžamā patiesība, ka ikvienam kaķim vai kaķenei nav kaut colla ādas, ko viņš vai viņa nespēj sasniegt un nomazgāt. Tagad pavēro mani. Mēs ņemsim priekšā muguru. Es nolaizīšu to pirmā, un tad tu aptupsies man līdzās un darīsi, kā daru es.

To teikusi, viņa sēžot izslējās taisna un apbrīnojami viegli un vijīgi pagrieza galvu pār plecu, īsi un aši laizdama darbā mēlīti, visu laiku pielūkodama, lai zods atrastos tuvu kažociņam un mēle slīdētu pāri vai arī apkārt pleca kaulam, pamazām palielinot un pagarinot lokus un tikmēr grozot galvu, līdz sārtā, raupjā mēlīte sāk cieši virzīties pa mugurkaulu.

—   Vai, tā nu es nemūžam nemācēšu, — iebrēcās Pīters, — tāpēc, ka nemāku galvu aizgrozīt tik tālu kā tu. Es nekad neapjēdzu, kas notiek man aiz muguras, ja neesmu apgriezies apkārt.

—  Pamēģini, — Dženija strupi noskaldīja.

Pīters paklausīja un sev par brīnumu aptvēra, ka tad, kad bijis mazs puika, spējis pagriezt galvu pa labi un pa kreisi labi ja tiktāl, ka izdevies palūrēt pāri plecam, turpretī tagad viņš spēj apgriezt to ap kakla asi tiktāl, ka patiešām nav grūti saredzēt visu aizmuguri. Un, kad izbāž mēli un kustina galvu, un sāk aprakstīt ar to nelielus apļus, kā redzējis darām Dženiju, tad līdz ar to mazgā kreiso plecu.

—   Bravo! Lieliski! — Dženija aplaudēja. — Nu, vai redzi? Labi darīts, Pīter! Tagad pagriezies vēl drusku tālāk

—  sākumā tu noteikti būsi pastīvs — un virzies pa mugurkaulu uz leju.

Un patiesi — Pīters turpināja darbu līdz pusceļam starp kaklu un muguras vidu. Viņš bija tādā sajūsmā, ka mēģināja reizē murrāt un mazgāties, un tas nudien arī izdevās.

— Un tagad, — Dženija mācīja, — lai tiktu līdz galam, tu vari palīdzēt sev pats un padarīt visu vieglāku — rau, tā te. Pagriez rumpi sāniski un paliecies druscīt zemāk,

tā ka atrodies pa pusei sēdus, pa pusei guļus. Gluži pareizi! Atspiedies uz labās ķepas un kreiso pievelc sev klātāk, lai tā nav tev ceļā. Ta, nu redzi, tādējādi pārējais ķermenis jauki izliecas tādā lokā, ka tu vari piekļūt tam klāt. Pabeidz laizīt kreiso daļu muguras un pēcpusi, un tad apsviedies apkārt un nomazgā otru pusi.

Pīters tā darīja un jutās pārsteigts, atjauzdams, cik maza un vienkārša piepūle vajadzīga, lai čaklā mēlīte tiktu klāt pie visa muguras vidus un pēcpuses. Viņš pat mēģināja šādā pozā pietikt klāt astei, bet secināja, ka tā negrib lāgā doties rokā. Nepaklausīgā visu laiku centās izlocīties.

Dženija pasmaidīja. — Pamēģini to noturēt, uzlikt virsū ķepu! Labi. Vari piespiesties tai stiprāk. Nu, re! Astes apakšu var nolaizīt vēlāk.

Apgūtās zināšanas Pīteru tā iepriecēja, ka viņš būtu mazgājies un mazgājies, laizīdams gan abus muguras sānus un lejasdaļu, ja Dženija to nepārtrauktu. — Nu jau pietiks. Zini, palicis vēl daudz kas cits. Tagad jātiek galā ar krūtīm un vēderu, un ķepu iekšpusi, un pakaļpusi.

Izrādījās, ka ar priekškājām un ķepām Pīters tiek viegli galā, jo tās bija pavisam tuvu, taču, kad viņš pievērsās krūtīm, stāvoklis mainījās.

—  Mēģini papriekš nogulties, — ieteica Dženija. — Pēc kāda laika tu kļūsi tik lokans, ka varēsi nomazgāt krūtis sēžot un tikai izbāžot mēli vairāk ārā no mutes un lokot galvu. Taču tagad vieglāk būs, ja nogulsies uz sāniem. Re, tā!

Sacīts, darīts: viņa nogūlās, un Pīters, to atkārtodams, manīja, ka izdodas nomazgāt krūšu kažociņu pat zem zoda.

—  Bet vidum es nemāku piekļūt, — viņš žēlojās, jo patiešām vēdera lejasdaļa nepadevās neveiklajiem mēģinājumiem to sasniegt, lai kā arī kaķēns liecās un locījās.

Dženija pavīpsnāja.

—  Ar "nemāku" peles nenoķersi! — viņa atbildēja ar parunu. — Vēdera mazgāšana ir grūtāka. Tagad skaties uzmanīgi, ko es daru. Guļot uz sāniem tas nepaveiksies. Paslejies augstāk un pakustini asti. Jā, tā ir pareizi; tagad pabāz asti zem sevis. Tu vari piespiest to vienalga ar kuru savu priekšķepu vai pat abām. Nu, redzi, tas liek tev apliekties pilnīgi apkārt, un nu vēders ir sasniedzams. To atkārtodams, tu iemanīsies. Tikai jālokās. Tāpēc jau mēs tādi esam dzimuši.

Pīters secināja, ka šādā stāvoklī turēties līdzsvarā ir grūtāk nekā iepriekšējā, jo vairākas reizes nobūkšķinājās zemē, tomēr drīz viņš saprata, ka kļūst arvien veiklāks un ka ik ķermeņa daļa, kas ar Dženijas zināšanu, pieredzes un mācīšanas veida palīdzību kļūst paklausīgāka, katrreiz ielej sirdī tīkamu prieku un apmierinājumu par apgūto, un Dženijas uzslavas, protams, lika mazajam justies lepnam.

Pīters tik ātri apguva jaunās iemaņas, ka Dženija nolēma palūkoties, vai viņš varētu virzīties tālāk uz priekšu patstāvīgi. — Kā tev šķiet — ko tu darītu, lai tiktu galā ar pakaļgala iekšpusi? — viņa pajautāja.

—  Ā, tas būs viegli, — Pīters atsaucās. Tomēr tā nebūt nebija. Patiesībā, jo vairāk viņš centās un pūlējās, un stiepās, un locījās, jo tālāk projām šķietami aizvirzījās pakaļkāja. Vispirms viņš izmēģinājās ar labo un tad ar kreiso un beidzot sapinās īstā kāju, ķepu un astes mezglā,

un šī bumzīšanās izskatījās tik jocīga, ka Dženijai nācās sevi viegli iepliķēt, lai neiesmietos.

—   Es neva… — tas ir, es nesaprotu, kā… — Pīters nopīkstēja. — Neviens paņēmiens neder.

Dženija tūdaļ nožēloja savu jautrību un cerēja, ka Pīters nav manījis viņas ķiķināšanu. — Man, nudien, žēl,

—   viņa pavēstīja. — Es nerīkojos godīgi. Ir kāds paņēmiens, tikai tas ir ļoti grūts, un tev jāzina, kā rīkoties. Man arī tas prasīja visilgāko laiku, kad man centās to ierādīt. Vai tev kaut ko izsaka teiciens — "jēra kāja"? Nešaubos, ka tu esi to redzējis desmitiem reižu. —To teikusi, viņa ieņēma dīvainu pozu, izstiepdama labo kāju taisni gaisā, nez kā pietuvinādama to galvai gandrīz līdzīgi akrobātam, kuru Pīters bija redzējis Olimpijas cirkā: tur tas bija apvijies pats ap sevi, tā ka galva atradās lejā starp kājām. Pīters bija pārliecināts, ka nemūžam nespēs to izdarīt.

Mazais kaķēns pūlējās atdarināt Dženiju, tomēr galu galā saķepurojās vēl ciešākā mezglā. — Paveries šurp, — teica Dženija. — Mēģināsim skaitīt! Ik skaitlis apzīmēs vienu posmu. Zini, kad būsi ticis ar to galā, nemūžam vairs neaizmirsīsi. Sākam!

—  Viens — pazvalsties uz astes! — Pīters pazvalstījās.

—  Divi — pievelc sev klāt kreiso priekškāju! — Pīters pievilka.

—  Trīs — izslejies pussēdus un izliec muguru. — Pīters tika ar to galā un izliecās C burta veidā.

—   Četri — izstiep līdz galam kreiso kāju. Tad tu nenokritīsi uz otru pusi un noturēsies līdzsvarā, un tas ļaus ķepu pagrūst uz priekšu. — Ari tas izdevās tieši tā, kā Dženija bija likusi un Pīters mēģinājis izpildīt.

—  Pieci — sagriez labo kāju, it kā gatavotos iet, un ķepu pavērs tieši uz augšu. Labi, tikai ne iekšpusi, bet labās ķepas ārpusi. — Pīteram tas izdevās tīri labi.

—  Seši — nu tev māksla ir rokā. Turies droši un sasprindzini labo priekškāju.

Pīteram gribējās aiz prieka kliegt. Viņš patiešām sēž, stīvi izstiepis kāju, pakaļgals pacelts cieši pie vaiga, tā ka visā garumā pieejama kājas iekšiene. Viņš patiešām manīja, ka saliecies divkārt — tāpat kā akrobāts, un vēlējās, kaut klāt būtu Auklīte, lai viņš varētu to parādīt.

Mazliet izliekdamies un izlocīdamies, viņš panāca, ka ķermenīša lejasdaļā nebija nevienas vietas, kurai nevarētu tikt klāt, un vispirms nomazgāja vienu pusi un tad bez kāda Dženijas papildus norādījuma izmanījās pārmainīt pozu, pagriežoties pretī iepriekšējai, un atkal pacelt kreiso kāju. Tāda kustība izvilināja no Dženijas apbrīnas pilnu piezīmi: — Tu nu gan esi gudrs! Man bija vajadzīgs krietni ilgs laiks, lai ieprastos notīrīt visu kreiso pusi. Tādā darbā ir jājūt, kura kāja tev stiprāka — kreisā vai labā, tu turpretī apķēri to uzreiz, neko negudrojot. Tagad atlicis tikai vēl viens. Kakla mugurpuse, ausis un seja.

Cenzdamies nopelnīt vēl lielāku uzslavu, Pīters gandrīz vai pārbolīja greizas acis, pūlēdamies izkārt pēc iespējas tālāk mēli, lai piekļūtu gan aizmugurei, gan augšai, un, protams, tā nekas nesanāca. — Vai die', tas nu laikam gan no visa ir pats grūtākais, — viņš noņaudēja.

—  Nebūt ne, — Dženija smaidot noteica, — tas ir pats vienkāršākais. Saslapini priekšķepas sānus. — Pīters paklausīja. — Tagad pārlaid pār ausīm un pakausi.

Nu pienāca kārta Pīteram pasmieties pašam par sevi.

—  Kāds es esmu muļķis, — viņš ieteicās. — Es taču tieši

to daru mājās. Tikai es lietoju flaneļa drāniņu, un Auklīte stāv man klāt un uzmana, lai būtu droša, ka es noslauku arī aizausis.

—  Nu, un tagad tevi uzmanu es, — Dženija norādīja.

Ta nu Pīters pabeidza mazgāšanos, apslapinādams

papriekš vienu ķepu un tad otru gan malā, gan arī starp spilventiņiem, tad vispirms izmazgāja ausis, tad abas purniņa puses, pēc tam pakausi, ūsas un pat mazu daļu pazodes, purniņu un acis.

Nu viņš manīja, ka pēc lielas mazgāšanās no galvas līdz kājām jūtas brīnišķīgi nomierinājies un atslābinājies. Šī sajūta pilnīgi atšķīrās no tā laika, kad viņu bija mazgājusi Dženija, jo tas savukārt aizvedis atpakaļ pie tām dienām, kad viņš bijis pavisam sīks un viņu auklējusi māte.

Šoreiz viņš juta ādā līdz šim nepazītu kvēli un muskuļos tīkamu labsajūtu, it kā ikviens no tiem būtu kārtīgi izvingrināts un izstaipīts. Pa noliktavas logu ieplūda pēdējais saulstaru iesms, un tā gaismā viņš redzēja spīdam savu kažoku, kas no laizīšanas bija kļuvis balts un mīksts, un glaudens kā zīds.

Pīters juta, ka viņu pārņem tīkama miegainība. Acis sāka vērties ciet, un Dženijas balss atskanēja it kā no tālienes: — Pēc mazgāšanās var omulīgi atpūsties. Tu to esi nopelnījis. — Pirms mazais ieslīga snaudā, viņš manīja runātāju saritināmies līdzās; Dženijas mugura, silta un iedrošinoša pieskārās viņam, un nākamajā mirklī viņš iegrima saldā, dziļā miegā bez sapņiem.

—   Es esmu dikti izsalcis, Dženij, — Pīters čukstot žēlojās.

Viņi jau gandrīz veselu stundu bija tupējuši aiz gaiteņa līkuma, gaidīdami, kad vīri beigs celt ārā no konteineriem mēbeles.

Dženija pastiepās un palūrēja ap stūri. — Drīz, — viņa sacīja. — Atlicis pavisam nedaudz.

—   Kā es ilgojos pēc vēsas, slaidas piena glāzes, — nopūtās Pīters.

Pagriezusi galvu, Dženija palūkojās viņā. — Tu gribi sacīt: piena bļodiņas. No glāzes taču tu nevarētu lakt. Un, ja runa ir par pienu — vai zini, cik ilgs laiks pagājis, kopš es neesmu pienu vispār redzējusi un jutusi tā garšu? Mūsu dzīves vietā, tas ir, tādā telpā, kur nav cilvēku, nekāda piena nav. Ja tev gribas dzert, atrod kaut kur lietus ūdeni vai paloc duļķes no rensteles vai kāda ārā pamesta spaiņa, vai arī vari notipināt pa akmens kāpieniem līdz upes kuģu piestātnei, kad tur neviena nav, ja vien neiebilsti, ka ūdens būs maķenīt eļļains un pasāļš.

Pīteru tādas izredzes nemaz neiepriecināja, turklāt viņš vēl nebija pieradis pie fakta, ka nav vairs maziņš puika, kas dzīvo mājā kopā ar ģimeni, bet gan balts kaķēns bez kādām mājām un cita balsta kā vien kaulaina, liela kaķene — klaidone tāpat kā viņš.

Viņš jutās tik bezgalīgi izslāpis un Dženijas attēlotā aina likās tik drūma un nepatīkama, ka viņš nespēja valdīt asaras un ieraudājās: — Bet es esmu pieradis pie piena! Man tas garšo un Auklīte dod man to katru mīļu dienu!

—   Kuš-š-š! — Dženija brīdināja. — Tevi izdzirdēs. — Tad viņa piebilda: — Klaidoņiem neviens nepasniedz piena šķīvjus. Galu galā tu pieradīsi, ka tādu dzērienu nebūs.

Taču Pīters tā nedomāja un joprojām nebeidza klusi činkstēt, kamēr Dženija Baldriāna, arvien lielāku rūpju

un apjukuma pārņemta, viņā nolūkojās. Šķiet, kaķenīte pūlējās izlemt kādu rīcību, ko viņai acīmredzot lāgā nepatikās īstenot. Tomēr, kad beidzot rādījās, ka ilgāk tādai bēdu jūrai pretī nenoturēsies, Dženija pačukstēja: — Nomierinies jel… nav ko biļļāt! Es zinu kādu vietiņu, kur dabūt tev piena bļodiņu. Iesim turp!

Tāda doma apturēja Pītera asaru plūdus un tūlīt ļāva atplaukt.

—  Vai tiešām? — viņš pavaicāja. — Kur?

—   Lejā pie tējas noliktavām būdā dzīvo kāds vecs sargs, — pavēstīja Dženija. — Viņš ir vientuļš, viņam patīk kaķi, un viņš tiem allaž pataupa kādu gardu kumosiņu, sevišķi man. Viņš mēnešiem ilgi centās piedabūt, lai es eju dzīvot pie viņa, taču man nenāca ne prātā to darīt.

—   Bet, — iebilda Pīters, negribēdams, lai taptu atrunāts no piena, tikai vēlēdamies skaidri izprast noteikumus, kas jāpilda, lai to dabūtu, — tas tak nozīmē ņemt to no cilvēkiem, vai ne?

—           Tas nozīmē ne vien ņemt, bet arī nedot neko pretī,

—   teica Dženija, savādās skumjās uzsvērdama šos vārdus, kā darīja vienmēr, kad sacīja kaut ko tādu, kam bija sakars ar cilvēkveidīgajiem. — Mēs to izlaksim un pēc tam aiziesim no viņa, nedodami neko pretī.

—  Vai tad tā būs? Citādi nevar būt? — noprasīja Pīters. — Jautājums viņam izlauzās, pirms viņš paspēja aptvert domu, jo viņam ļoti gribējās pienu, tomēr reizē ar to viņam negribējās aizvainot Dženiju. Taču iemesls šim domu gājienam bija vienīgi tas, ka viņam agrāk iemācīti daži uzvedības veidi vai ari ka viņš instinktīvi tādus nojauš, bet reizē tā šķiet visai neglīta atmaksa par laipnību. Viņš neapšaubāmi bija piedabūjis Dženiju darīt kaut ko

pret viņas gribu, jo kaķene šķita mazliet saspringusi un veltīja Pīteram visvēsāko skatienu, kādu mazais pēc abu sastapšanās redzējis, un tad teica: — Visu reizē nekad nevar dabūt, Pīter. Ja tu gribi mūžu vadīt tā kā es — un es nespēju saskatīt, ka tu šinī brīdī varētu iekārtoties citādi…

—  Nu, bet, protams, es gribu! — Pīters pasteidzās ar atbildi — Tikai es īsti labi neizpratu atšķirības starp kaķu izjūtām, ja tās salīdzina ar cilvēku izjūtām. Un es darīšu, kā tu teiksi, un man gribas mācīties.

Pēc Dženijas izskata nelikās, ka viņa ar Pītera runu būtu gaužām apmierināta, tomēr, pirms paspēja kaut ko pasacīt, atskanēja skaļi mēbeļu nesēju saucieni: — Nu tā! Galā esam! — uz ko kāda cita balss atsaucās: — Aiz-iet!

Dženija palūrēja ap stūri un noteica: — Viņi pabeiguši. Mēs dažus mirkļus pagaidīsim, lai pārliecinātos, ka neviens neatgriezīsies, un tad dosimies ceļā.

Kad abi pārliecinājās, ka gaitenis ir pavisam tukšs, viņi ņēma kājas pār pleciem. Dženija aizsoļoja pirmā gar pamesto konteineru un tālāk pa gaiteni tanī pašā virzienā, kādā bija aizgājuši vīri, tomēr drīz vien kaķenīte iegriezās pa labi citā ceļā, līdz nonāca pie vēl vienas kastes netālu no noliktavas ārējās sienas. Šis gaiteņa posms bija pilns kā piebāzts ar jaunām, modernām mēbelēm, ar hromēta metāla apjoztiem ādas sēdekļiem un pārlieku piestūķētiem plīša polsterējumiem. Dženija pieveda Pīteru aizmugurē pie sienai piegulošā grīdas dēļa, kurā melnoja paliels caurums. Iekšā tas izskatījās tumšs un baiss.

—  Nebīsties, — teica Dženija. — Seko man. Mēs paiesimies pa labi un tad pa kreisi, taču drīz vien kļūs gaišs.

Viņa iešmauca iekšā, un Pīters viņai sekoja, un drīz vien abus apņēma piķa melna tumsa. Pīters atklāja, ka

tagad nevis saredz, bet sajūt ar ūsu galiem, kur atrodas Dženija, un viņam nebija grūti tai sekot, it īpaši tāpēc, ka pēc īsa brītiņa kļuva arvien gaišāks, tāpēc varēja saskatīt, ka viņi atrodas tunelī, pa kuru stiepjas liela metāla caurule, resnāka par pēdu. Tad Pīters ievēroja, no kurienes plūst gaisma. Nedaudz pēdu no izejas ielā caurule bija sarūsējusi un tajā izbirzis caurums.

Acīmredzot caurules uzdevums bija laist kaut ko iekšā vai arī vēdināt noliktavu, jo agrāk tās galu bija aizšķērsojis režģis, bet tagad tā turekļi sen sarūsējuši un režģis nokritis, tā ka pa caurumu varēja brīvi izkļūt ielā.

Pīteru tik priecīgi satrauca gaidāmā iespēja skatīt sauli un izrāpties atkal ārā, ka viņš paskrēja garām Dženijai un būtu izdrāzies uz ielas, ja mazo pārgalvi neapturētu Dženijas baiļpilnais brīdinājuma sauciens, kad Pīters jau gandrīz bija izbāzies ārā no cauruma.

—  Pīter! Apstājies! — viņa iekliedzās. — Ta nedari! Kaķis nekad, nemūžam neapdomīgi nebrāžas no kaut kurienes ārā. Vai tu neesi neko dzirdējis par apstāšanos uz sliekšņa vai par nogaidīšanu uz palodzes? Bet ko tur nu runāt — skaidrs, ka neesi. Ak tu tētīt, es negrasos tev vienmēr atgādināt, kas jādara un kas nav jādara, bet šitas te nu patiešām ir svarīgi. Gandrīz varētu teikt, ka tā ir otrā mācība. Nekad nešaujies no kaut kurienes laukā, it sevišķi, ja tas notiek āra apstākļos.

Pīters manīja, ka Dženija pilnīgi atguvusi savu labdabību un acīmredzot aizmirsusi, ka bijusi uz viņu dusmīga. Ziņkāre dzina uzzināt viņas brīdinājuma iemeslus.

—  Es īsti visu nesapratu, Dženij, — viņš sacīja. — Vai tu gribi teikt, ka, nākot iekšā, man nav jāapstājas, bet ejot ārā, tas jādara — un turklāt vienmēr?

—  Protams. Kā tad citādi? — attrauca Dženija, vienā mierā apsēzdamās caurumā, kas veda ārā uz ielas, un, neizrādīdama ne mazāko slieksmi izrāpties pavisam ārā.

—  Kas ir iekšā, tu zini, jo no turienes tu nāc. Kas notiek ārā, tu nezini, jo neesi tur bijis. Man šķiet, ka to ikvienam iečukst parastais veselais saprāts.

—  Jā, bet kas ir tur ārā, no kā īstenībā jābaidās? — Pīters vaicāja. — Tas ir, ja galu galā zina, kur tu dzīvo, un pazīst ielu un mājas, kas nemainās…

—   Apžēliņ! — iesaucās Dženija. — Es nespētu pastāstīt no tā visa pat pašu mazāko daļu. Sākot ar suņiem, laika apstākļiem un temperatūras maiņām, stāvokli ielā, to, vai ārā līst vai ir sauss, tīrs vai netīrs, kas visapkārt guļ nomests zemē, kādi braucamie novietoti pie ietves, vai kāds tuvojas, pa kuru ielas pusi viņš iet un cik ātri?!

Un nav jau tā, ka man patiešām būtu tik bail. Gluži vienkārši gribas to visu zināt. Un, ja tev galva strādā, tad tas jāzina, acīm viss jāredz, ausīm jādzird, degunam jāsaož, un daudz ko pastāsta arī tavu ūsu gali. Un tāpēc tu apstājies, skaties, klausies un sajūti. Mēs mēdzam sacīt: "Debesis ir līdz malām pilnas ar kaķēniem, kas izdrāzušies ārā, pirms tam neapstādamies un mazliet "neiesūkdami sevī" to, kas notiek apkārt."

Tuvumā varētu būt kāds kaķis, kuram prātā kas ļauns vai gribas plēsties. Tev katrā ziņā gribētos to uzzināt, pirms tu iejaucies tādā putrā, kurai neesi sagatavojies. Tad vēl tev gribētos uzzināt visu par laiku un ne tikai to vien, kāds tas ir šinī brīdī, bet arī — kāds būs vēlāk, teiksim, pēc stundas. Ja nu tuvotos lietus vai pērkons, tev nepatiktos atrasties pārāk tālu no mājām. Un to tev pasacītu tavas ūsas un āda.

Un, lai kā ari būtu, — Dženija pabeidza garo runu, — vispārējie noteikumi prasa, lai pa galvu pa kaklu nejaucas visur iekšā. Arā izejot, tu ieraudzīsi gaužām maz vietu, kas nebūs tieši tādas pašas kā tad, ja tu iziesi piecpadsmit minūtes vēlāk, un iespējas kaut kur nokļūt būs katrā ziņā labākas. Nāc šurp un apsēsties man līdzās, un mēs palūkosimies apkārt.

Pīters darīja, kā vēlēts, un apgūlās tieši caurumā, palicis ķepu zem sevis, jo tā rīkoties šķita pilnīgi dabiski, un pēkšņi viņš jutās priecīgs, ka Dženija viņu apturējusi un viņš nav iemaisījies die's viņu zin kur.

Ik pa brīdim garām pagāja kājas. Vērodams viņš uzzināja kaut ko par kurpju lielumu; prāvākā daļa apavu bija smagi zābaki, kas piederēja strādniekiem; viņš arī aprēķināja soļu ātrumu un kādā attālumā no noliktavas sienas šie cilvēki novieto apavu zoles. Mašīnas uz riteņiem arī bija pieskaitāmas smagajām — tās gan tikpat daudz varēja būt lieli, zirgu vilkti rati vai motoru dzītas mašīnas, kas pabrauca garām, draudīgi skaļi rūkdama. Zirgu kājas — milzīgas, ar matiem apaugušiem vēzīšiem arī viesa bailes. Tālu projām Pīters dzirdēja lielo Benu noskandinām ceturto stundu. Būtu viņš cilvēks, iespējams, ka šī skaņa viņa ausis nesasniegtu, turpretī kaķa ausīs tā iedunējās, pārlidojusi šurp no Parlamenta ēkām, un tādējādi pavēstīja Pīteram laiku.

Nu viņš lika lietā nāsis un paostīja smakas un smaržas, pūlēdamies izprast, ko tās viņam izsaka. Stipri oda pēc tējas, taču bija jūtama arī kāda savāda dvaka, ko Pīters nespēja atpazīt, tikai apzinājās, ka tā viņam nepatīk. Viņš atšķīra žāvētās ēdamlietas, mašinas, muskusu, garšvielas, zirgus un degvielas izplūdes gāzes, darvu un

vieglu ogļu smaku — tādu, kas nāk no lokomotīvju krāsnīm.

Dženija tagad bija piecēlusies un stāvēja cauruma malā, izbāzusi pa to vienīgi galvu, pastiepusi viegli trīcošās ūsas uz priekšu, purniņu raukdama. Pēc dažiem mirkļiem viņa, pilnīgi atslābinājusies, pagriezās un teica Pīteram: — Viss kārtībā. Nu mēs varam iet. Kaķu tuvumā nav. Garām aizskrēja suns, tomēr, šķiet, tikai kašķains plušķis, kas baidījās pats no savas ēnas. Tikko kā ostā ienāca kuģis ar tējas kravu. Sargam nebūs nekādu atbildīgu pienākumu, līdz tas netiks izkrauts. Lietus visu nomazgājis. Domājams, ka vismaz nākamās četrdesmit astoņas stundas iztiksim bez slapjuma. Patlaban doku rajonā iebrauc preču vilciens. Lieliski. Tas nozīmē, ka vārti būs vaļā, turklāt iedami mēs varam paslēpties aiz vagoniem.

—  Kaut kas traks! — brīnījās Pīters. — Es nevaru apjēgt, kā tu spēj to visu pamanīt, tikai maķenīt paostījusi gaisu te apkārt. Vai tev šķiet, ka es jebkad…

—  Bez šaubām, ka tu spēsi! — Dženija smējās un, īsi iemurrājusies, piebilda: — Tev vajadzēs tikai pie tā pierast un skatīties uz redzamo, kā kaķi skatās. Patiesībā tie ir sīkumi. — To teikusi, viņa divas trīs reizes pabikli sevi aplaizīja, jo, taisnību sakot, nekas viņu neielīksmoja tik ļoti kā savas gudrības apliecinājums Pītera acīs, lai cik kaķiska šī gudrība arī būtu.

—   Redzi, es nesaprotu… — Pīters teica, iesākdams ar pareizajiem vārdiem un pasviezdams viņai pavedienu, ko viņa ātri uztvēra.

—  Tas nudien ir pavisam vienkārši, — viņa paskaidroja. — Teju tu, piemēram, vari saost. Pēdējo reizi, kad es izgāju uz ielas, šīs smaržas nebija. Tas nozīmē, ka ostā

ienācis kuģis ar tēju un viņi atvēruši lūkas. Ka tuvumā nav kaķu, es zinu tāpēc, ka mani uztvērēji neraida nekādus signālus, vismaz tie nebrīdina par ko naidīgu. Ka gājis garām suns, to nu tu katrā ziņā vari saost. Ja viņam varētu piedēvēt kaut mazāko pašcieņu un savas vērtības apziņu, kas rosinātu viņu dzenāt kaķus, viņš būtu tīrs, bet tīrs suns ož citādi. Šis bijis netīrs, un tāpēc es teicu, ka nav par viņu ko uztraukties. Tāds centīsies lavīties pa sānceliņiem un priecāsies, ja citi dzīvnieki viņu liks mierā. Un, ja nu ir runa par preču vilcienu, kas braucis garām, tad pēc iepazīšanās ar apkārtni tev arī to nebūs grūti noteikt. Redzi dūmu smaka nāk no kreisās puses — no turienes, kur lejā atrodas doki, tātad tu saproti, ka tie vēlušies uz šo pusi. Un tu zini, ka tas bija preču vilciens, jo vari saost visu, kas ietilpa tā kravā. Nu, vai mani, cik tas viegli?

Tā kā Pīters jau bija izpratis, kā izpatikt Dženijai, viņš atrada pareizos vārdus.

—  Manuprāt, tu esi milzīgi gudra, — viņš sacīja.

Dženijas malto dzirnaviņu troksnis gandrīz pārspēja zirgu vilkto ratu rīboņu. Tad viņa līksmi izsaucās:

—  Nāc šu', Pīter! Ejam!

Un abi draugi devās projām pa ielas bruģi.

Pols Gelliko. DŽENIJA MĀCA PlTERAM, KĀ KAĶIM JĀUZVEDAS

Kad abi bija nokļuvuši uz kuģa, Dženijas pieredze un zināšanas par šiem jūras šķērsotājiem lieti noderēja. Viņa atgriezās atkal pie secīgas uzvedības apmācības, jo ārkārtīgi nevēlējās sastapties ar divkājainajiem, pirms kuģis nebūs izgājis jūrā, tāpēc ka pati gan varēja saplūst un sakust ar ēnainajiem kaktiem un aizslēpties aiz dažādiem priekšmetiem, turpretī Pītera sniegbaltais kažoks izraisīja rūpes, jo tas bija viegli pamanāms. Taču viņa klausīja savai ožai un instinktiem, kā arī izmantoja atmiņas par citiem tvaikoņiem, kuros darbojusies, un drīz vien jau veda Pīteru šaurā kopkajītē, pa kuru varēja nokļūt nelielā ēdamistabā un no tās — virtuvē.

lejas laiks bija sen garām, visa komanda līdz ar vadību atradās uz klāja, kārtoja kravu un gatavojās atstāt ostu, un Dženija paļāvās, ka šajā daļā neviena nebūs. Viņai bija taisnība. Virtuves plītis nekurējās, un nebija ne ziņas, ne miņas no pavāra un trauku mazgātājiem. Ari durvis visas

atradās vaļā, un šis apstāklis ļāva Dženijai sīkāk apzināt, kas tas ir par kuģi. Viņa veda Pīteru no virtuves caur pieliekamo uz mazo noliktavu, kur glabājās tuvākajā laikā nepieciešamās ēdamlietas. Šīs telpas galā durvis veda uz dzelzs kāpnēm, kas savukārt vijās lejup uz gaiteni, kura vienā pusē atradās saldētava, bet otrā — liels apcirknis ar bagātīgu sauso produktu krājumu — tur bija sakrauti miltu, kaltētu pupu un zirņu maisi, konservēto augļu un dārzeņu burkas, cepumu kastes, tēja, kafija un tā tālāk.

Durvis uz šo telpu arī bija nevērīgi pamestas plaši vaļā. Valdīja tumsa, taču tālu gaitenī elektriskā spuldzīte pietiekami apgaismoja apkārtni, tā ka abi kaķi ar savu aso redzi drīz pierada pie apgaismojuma un varēja saskatīt ceļu starp kastēm, kārbām un mucām gandrīz tikpat labi kā gaišā dienā.

Un tieši noliktavā, labi noslēpušos aiz konservētu tomātu kārbas, Pīters ieraudzīja, bet neizmanījās noķert savu pirmo peli; tā atklājās fakts, kas varētu novest viņu plānus pie liktenīgas neveiksmes. Pīteram nekad nebija ienācis prātā (un arī Dženija bija pilnīgi atstājusi to bez ievērības), ka par spīti kaķa izskatam un būtībai Pīteram nebija ne jausmas, kā apgūt grūto un svarīgo māku noķert peli. Īstenībā varēja pateikties vienīgi darba pārtraukumam, kas laimīgā kārtā neļāva Grīnokas Grāfienei doties jūrā nedz tovakar, nedz arī nākamajā naktī, jo bija pienākusi papildu krava. Tādējādi kaķiem izdevās vismaz daļēji novērst šo trūkumu, jo — vai nu tā bija māņticība vai ne — ar kaķiem, kas izrādās pilnīgi nespējīgi noķert aszobainos laupītājus, rēķini top noslēgti bez kavēšanās.

Nepatīkamā patiesība atklājās, kad Dženija pievērsa Pītera uzmanību, ka noliktavas otrā pusē dzirdama klusa

skrāpēšanās un graušana. Dženija pačukstēja: — Kuš! Pele! Tur pie cepumu kārbas. Palūkosimies, kā tu viņu dabūsi rokā.

Urbdamies ar acīm tumsā, Pīters sasprindzinājās un patiešām gar lielas kastes malu (uz kastes bija rakstīts HANTLERS UN PALMERS, uzņēmums ar ierobežotu atbildību, REDINGA), ieraudzīja lūram vaininieku ar garu, pelēcīgu purnu, rijīgu ģīmi, bezkaunīgi izplestām ūsām un acīm kā melnām, spīdīgām krellēm.

Pīteram tā gribējās padižoties Dženijai, ka, pienākot izdevībai, viņš spēj izdarīt kaķisku varoņdarbu, ka viņš lāgā nesagatavojās lēcienam, neapstājās, lai nomērītu attālumu, kaut mirkli pavērtētu apstākļus vai padomātu par plānu. Viņš vienā trakā lēcienā uzšāvās gaisā, izpletis ķetnas un pavēris žokļus, lai ņemtu peli uz grauda.

Kad Pīters nobūkšķēja uz grīdas, grauzēja, protams, tur vairs nebija.

Un ar to vēl nepietika: žokļi noklabēja, jo to starpā bija tukšs gaiss, zem ķepām arī nekā, un piedevām pie visa tā nabags sāpīgi atsitās ar galvu pret kastes sāniem, nemaz jau nerunājot par apziņu, ka viņš izgāzies kā pēdējais muļķis.

Taču, lai gan pele uz brīdi bija paglābusies, tā pieļāva liktenīgu kļūdu: sirdij sažņaudzoties bailēs, tā iepīkstējās un šāvās uz otru pusi, un nākamajā mirklī Dženija līdzīgi izspūrušai zibens šautrai uzlidoja gaisā, un, izstiepusi uz priekšu nagus, pa kārtai nobēra no abām pusē īsu, asu, apdullinošu triecienu kārtu, pameta gaisā un, pelei krītot lejup, iegāza vēl pāris reizes, pēc tam peli saķēra zobos, un tā viss bija beidzies, pirms Pīters pat vēl nebija jaudājis atgūt līdzsvaru un tikt galā ar apmulsumu.

—  Va' traks, — teica Dženija, nomezdama peli uz grīdas. — Nebiju par to nemaz padomājusi. Protams, ka tu nevarēji zināt, kā jādara. Bet, ja mūs pārsteigs, pirms tu būsi iepraties šai amatā, mēs iedzīvosimies pamatīgās nepatikšanās, un es nezinu, cik ilgs laiks vēl ir mūsu rīcībā. Taču…

Pīters beidzot atguva runas spējas un izgrūda kliedzienu, kurš pauda gan dusmas, gan kaunu.

—  Ak tu kungs, — viņš vēkšēja, — vai tad es itin neko nevaru darīt lietas labā? Vai tad itin viss ir jāiemācās?

—   Īstenībā tā ir vingrināšanās, — paskaidroja Dženija, — pat mums nemitīgi jāturpina vingrināšanās. Un

—  man gan šis izteiciens nepatīk — jāvairo zināšanas. Ta jārīkojas it visā. Tu atklāsi, kurš ceļš ir pareizs, kurš nepareizs. Pareizi ir dabūt peles savās ķepās; tās nav jāķer ar muti, un galvenais ir sagatavošanās. Paskaties, es tev parādīšu, ko ar to gribu sacīt.

To teikusi, viņa nometās zemē netālu no beigtās peles un sāka lēnām kustināt dibengalu no vienas puses uz otru, pamazām palielinādama ātrumu un saīsinādama kustības platumu.

—  Tieši ar to tev jāpūlas sākt, — viņa paskaidroja. — Mēs to nedarām tāpēc, ka tas mums patiktu, vai tāpēc, ka mēs justos satraukti, bet lai iekustētos. Ir daudz grūtāk uztrāpīt, ja lec, kad stāv nekustīgi, nekā, ja kustas. Tagad izmēģini un pārbaudi, vai nav daudz vieglāk sākt ar otro paņēmienu.

Sākumā Pītera pakaļgals grozījās neveikli, tomēr drīz viņš sāka just ritmu — tas gandrīz atgādināja: "Viens — saņemt dūšu, divi — sagatavoties, trīs — aiziet" skriešanās sacīkstes, taču šajā vingrinājumā viņš jutās pat labāk, jo

secināja, ka Dženijas teiktais izrādījies patiess un ka vieglā kustība ļauj sekmīgi sākt lēcienu bultas šāviena ātrumā.

Nākamais bija vingrināšanās kustināt ķepas tā, lai, lidojot pa gaisu un sasniedzot zemi, tās zvetētu gan no labās, gan no kreisās puses gluži neticamā ātrumā, bet iemācīties to darīt bija daudz grūtāk, nekā izklausījās, jo, krītot lejā, kājas nevarēja izmantot, taču pakaļgals bija jānolaiž īstajā brīdī, kad jāliek lietā arī priekšgals.

Otro peli viņš teju teju jau noķēra, taču mazliet pārcentās, tomēr Dženija slavēja viņa ķepu kustības un lēcienu, kritizējot vienīgi lēciena kļūdaino garuma noteikšanu un pārāk lielo steigu. — Ja mazliet nogaidīsi, varēsi būt drošāks, ka peli iegūsi, — viņa paskaidroja, — jo pelei ir vienvirziena domāšana, pie tās viņa arī turas, un, ja to izjauc, grauzēja gluži vienkārši sēdēs un trīcēs, tā ka tavā rīcībā īstenībā būs vesels lērums laika.

Taču trešo peli Pīters noķēra un piebeidza — viensdivi-trīs. Dženija teica, ka tieši tādā ātrumā, kā vajag; viņa pati nebūtu paveikusi to labāk un, kad Pīters viņai peli pasniedza par dāvanu, skolotāja visžēlīgi to pieņēma un nenoliedzamā priekā notiesāja. Turpretī pārējās tika pataupītas, jo Dženija sacīja, ka tad, kad viņus atklāšot, būšot labāk, ja varēšot uzrādīt šādus tādus darba augļus.

Ta nu turpmāk Pīters vingrinājās un čakli medīja, Dženija ieteica viņam atstāt peli dzīvu, cik ilgi vien iespējams, un nemocīt, bet trenēties veiklībā un spodrināt rīcības prasmi, lai panāktu, ka veiklie muskuļi atsaucas uz vismazāko kustību.

Bija otrā nakts pirms kuģa iziešanas jūrā, kad Pīters pamodās, nez kāpēc juzdamies visai nepatīkami. Noliktavā varēja sajust jaunu, nepatīkamu smaku, kas izraisīja

runcī vieglu nelabumu. Pēkšņi viņš kādā attālā stūrī ieraudzīja kvēlojam ļaunas, sarkanas acis. Nepaspējis ne pakustēties, viņš ar ūsu galiem sajuta, ka arī Dženija ir nomodā un pirmo reizi izmanto šo sazināšanās veidu, kas nozīmēja, ka nedrīkst sacelt ne mazāko troksni, brīdinot: "Žurka! Tas ir nopietni, Pīter, un ļoti bīstami. Tas ir kaut kas, ko es nevaru tev iemācīt un arī nespēju tev palīdzēt. Tev gluži vienkārši vajadzēs mani vērot un pūlēties mācīties, cik vien labi tu spēsi. Un galvenām kārtām atceries, ka nedrīkst kustināt nevienu muskuli, paliec uz vietas un nesacel ne mazāko troksni, pat ja gribētos to darīt. Es eju."

Atri biezējošā krēslā Pīters vēroja viņas gājienu, sirdij strauji sitoties krūtīs, jo biedrene izskatījās pavisam citāda nekā jautrā, gandrīz vai gaisīgā peļu medniece. Visa Dženijas gaita un stāja pauda vislielāko spēku saspringumu — izslietais ķermenis, galvas pacēlums un pastiepums uz priekšu, dzalkstošās acis un lēnās, apbrīnojami savaldīgās kustības. Viss pauda piesardzību, uzmanību, ārkārtīgu nopietnību, kādu Pīters nekad iepriekš nebija Dženijā saskatījis. Viņam pašam izkalta rīkle un āda un ūsas satraukumā raustījās. Taču viņš pūlējās, cik spēja, noturēties stīvs un nekustīgs. Dženija tā bija pavēlējusi, lai kāda viņa kļūda neiegrūstu biedreni briesmās.

Negantās sarkanās acis tagad spīgoja kā divas degošas ogles, un Pitera asā dzirde saklausīja žurkas pretīgo šņākuļošanu un nagu sausos sprakstus pa noliktavas grīdu. Dženija bija izstiepusies gluži plakana un līda uz vēdera pa grīdas dēļiem. Apstājusies viņa kādu bridi palika stāvam kā sasalusi, pievērsusi vērīgo acu skatienu upurim, un kaut ko ilgi apsvēra.

Tad viņa collu pa collai lēni saritinājās mazā bumbiņā, ieslēpusi zem kažoka tēraudcietos muskuļus, jo gatavojās lēcienam.

Žurka bija pagriezusies ar sāniem pret viņu. Dženija tikai divreiz sazvērojās, vienreiz uz kreiso, tad uz labo pusi un pēc tam jau atradās gaisā, nomērķēdama savu kritienu žurkai uz sāniem.

Taču, lai cik zibenīgi Dženija lēca, likās, ka grauzēja ir vēl ātrāka, jo tā veicīgi pagrieza galvu pār plecu, ļauni atņirgusi baltos zobus nežēlīgam cirtienam, tā ka Pīters jau gribēja uzkliegt draudzenei: "Dženij, piesargies!" — tomēr laikā atcerējās viņas brīdinājumu nekādā ziņā nesacelt ne mazāko troksnīti, tāpēc viņš kliedzienu apspieda.

Un tad viņš redzēja to, kas likās gluži vai brīnums, jo, atrazdamies gaisā, Dženija ievēroja žurkas ašo galvas pavērsienu un, aizsteigdamās tam priekšā, izvairījās no asajiem plēsoņas zobiem un, izdarīdama gaisā kaut ko līdzīgu puspagriezienam, kādu Pīters vasarā bija redzējis izdarām nirējus, lecot no tramplīna Vemblijas dīķa dziļajā ūdenī. Dženija uzkrita žurkai virsū un nekavējoties iecirta zobus tās mugurkaulā tūlīt aiz pakauša.

Tad sekoja briesmīgi mirkļi, kad abi dzīvnieki sitās un dauzījās, un skrāpējās, un ņerkstēja; žurka spalgi un draudīgi sacirta asos zobus, pūlēdamās izrauties, bet Dženija neparko nelaidās vaļā, iespiezdama žokļus dziļāk un dziļāk žurkas miesā, un tad kaut kas skaļi nokrakstēja, un žurka ļengani nokrita kā nedzīva, un pēc nedaudziem mirkļiem viss bija galā.

Dženija atgriezās mazliet satriekta un uztraukusies un nopūtās: — Fui! Pretīgi, riebīgi radījumi! Ienīstu žurkas! Gandrīz tikpat stipri kā cilvēkus… Tas visas ir

nešķīstas un izplata slimības un, ja gadīsies, ka tāda sakož tevi, tu arī saslimsi, jo visi viņu zobi pārnēsā indi, un sakostie reizēm mirst. Man no tā allaž ir bail.

Pīters, to dzirdot, patiesā sirsnībā atteica: — Dženij, manuprāt, tu esi visdrosmīgākā un brīnišķīgākā persona, tas ir, kaķene, kādu es jebkad esmu saticis. Neviens nebūtu ticis ar to galā kā tu.

Šoreiz Dženija ir nedomāja lepoties vai izrādīties Pītera acīs ar saviem panākumiem, jo raizējās, ka pati bijusi tā, kas iesaistījusi viņu šai dēkā.

—  Ta jau ir tā nelaime, — viņa sacīja. — Mēs nevaram vingrināties un mācīties, medīdami žurkas tā, kā iespējams izdarīt ar pelēm, jo žurkas ir bīstamas. Viena kļūda, un — es negribu, lai tas notiktu. Es gan varu tev parādīt pagriezienu, jo jāzina, kā to izdarīt, lai izvairītos no viņu zobu cirtiena, taču lēciens, attālums, īstā brīža izvēle un, kas ir vissvarīgākais, vieta, kur iekosties viņu pakausī, lai satvertu mugurkaulu — redzi, tas jāizdara simtprocentīgi pareizi, kad pienāk īstais brīdis, un ar to arī viss pateikts. Ja tu iekodies pārāk augstu galvā, viņas var izrauties vai pat no tevis atkratīties. Dažas lielākās ir gandrīz svarā līdzīgas tev un, ja tu ieķersies viņām mugurā pārāk zemu, viņas var pagriezt galvu un iecirst tevī zobus.

—  Bet kā tad lai es iemācos? — Pīters noprasīja.

—           Pagaidām ļauj man tikt ar to galā, — viņa atteica.

—  Un ikreiz, kad es kādu žmiedzu, uzmanīgi mani vēro. Ta tu šo to iemācīsies. Tad — ja un kad pienāks brīdis, kad vajadzēs rīkoties tev pašam, tad tu vai nu izdarīsi to pareizi jau pirmajā reizē un nekad pēc tam to neaizmirsīsi, vai arī… — Dženija nepabeidza teikumu, jo ķērās pie

parastā mazgāšanās rituāla, un Pīters manīja, ka viņam pār muguru pārskrien salti drebuļi.

Beidzot viņus atklāja, stundas septiņas pēc Grīnokas Grāfienes došanās jūrā. Kuģis lēni un smagi virzījās pa Temzas grīvas plašajām straumēm. Kad pavārs, vārdā Edijs, Jamaikas nēģeris ar dīvainu trijstūrainu miesas būvi, ienāca noliktavā pēc dažām sālītas liellopu gaļas konservu kārbām, abi četrkājainie bija noguldījuši rindā astoņas peles un trīs žurkas, lai norādītu, kādēļ izmanto kuģa transporta pakalpojumus. Trīs peles bija noķēris Pīters, kas jutās par to bezgala lepns un būtu vēlējies, lai tām būtu piesprausta zīmīte ar viņa vārdu, kas varbūt atgādinātu grāmatā ierakstītu autogrāfu: "Šo noķēris Pīters Brauns Grīnokas Grāfienes noliktavas telpā 1949. gada 15. aprīlī."

Nēģeris atieza zobus platā smaidā, vēl vairāk palielinādams trijstūra efektu, jo viņa seja un galvaskauss augšā bija šaurāki nekā apakšā zods.

—  Va' vellu, tas tik ir čoini! Šitintas jānodod zināšanai. Pateikšu kapitānam. — Un, to sacījis, viņš taisnā ceļā devās uz kapteiņa tiltiņu, nesdams līdzi Dženijas un Pītera darba paraugus. Grāfiene bija tāds kuģis, kur pavārs, ja gribējās parunāties ar kapteini, apciemoja viņu uz komandtiltiņa. Tur viņš pastāstīja, kā atradis abus bezbiļetniekus, un tad piebilda: — Bet viņi, goda vārds, to sava brauciena naudu i' jau atpelnīj'ši. Paverieties uz šitin to!

—   un, atritinādams priekšautu, parādīja peļu junkuru darba augļus. Kapteinis, kura vārds bija Skābners un izskatā tieši atbilda savam vārdam, resns skots, palūkojās, gandrīz apvēmās un nepārprotami spēcīgos izteicienos lika Edijam izmest visu šo cūcību pāri bortam un

pašam vākties prom uz virtuvi. Savu dienas darbu sākumā Skābners jutās dziļi nelaimīgs, jo nespēja ieredzēt jūru un visu, kas ar to saistījās, un tāpēc bija kaut cik apmierināts tikai vai nu ostā, vai tās tuvumā, vai arī kuģodams pa grīvu šurp un turp, vai pa citām upes vietām, kur abās pusēs labi saredzami slējās krasti.

Šo dīvaino priekšstatu viņš kāpināja līdz tādiem augstumiem, ka bija atteicies valkāt parasto kuģa kapteiņa apģērbu un veica savus pienākumus uz Grīnokas Grāfienes uzvalkā ar zelta pulksteņķēdi pāri apjomīgajam vēderam un mīkstu filca platmali ar garenisku vai Džordža Dimorjē izdomāto iespiedumu galvvidū. Mala šai "galvasrotai" allaž bija uzliekta augšup.

Tomēr, Edijam dodoties projām, viņš pavēlēja, ka dzīvnieki acīmredzot uzkāpuši uz kuģa, laikam taču vēlēdamies strādāt, lai segtu biļetes cenu, tāpēc varot palikt, tomēr viens no tiem jānosūtot uz kuģa priekšējo klāju, jo vīri tur žēlojušies par žurkām.

Edijs uzkavējās arī pakaļgalā un visiem, kas gadījās ceļā, pastāstīja par notikušo un parādīja beigtos grauzējus, tā ka noliktavā beigās ieradās vesela komisija, kura sastāvēja no Streičena, kapteiņa pirmā palīga, mistera Kārlūka, otrā palīga, galvenā inženiera mistera Dankelda un bocmaņa, kuru laikam sauca gluži vienkārši par Engasu.

Viņi sarīkoja sapulci, kurā izteiktās galvenās domas Pīters mēģināja pārtulkot, lai Dženija tās saprastu, un, pirms draugi pa īstam aptvēra izlemto, abi pirmo reizi izrādījās šķirti viens no otra. Dženiju nosūtīja uz priekšgala kajīti dzīvot kopā ar komandu, turpretī Pīteru — galvenokārt izdabājot mistera Streičena prasībai, atstāja kuģa vadības vīru telpās.

Dženija tikai paspēja Pīteram pasacīt: — Neraizējies! Mēs atradīsim iespēju tikties. Dari visu, cik labi vien vari. Un, ja saduries ar žurku, nevilcinies un nerotaļājies. Žmiedz nost!

Tad bocmanis pacēla viņu aiz spranda un aiznesa projām.

Izmantojot milzīga konteinera gludās sienas par vingrošanas laukumu, Pīters apguva dubultā jeb otrreizējā pacēliena noslēpumu vai arī, pareizāk izsakoties, tas pēc ilgām Dženijas mācību stundām pēkšņi viņam "pielēca". Kādu laiku viņš, pūlēdamies uzrāpties pa stateniskajām sānsienām, bija slīdējis, šļūcis un kritis atmuguriski atpakaļ, tad iepraties zibenīgi uzraut augšup pakaļkājas, kas šoreiz nez kāpēc itin kā pielipa pie konteinera sāniem un palīdzēja spraigāk triekties augšup, un līdz ar to lēciens vairs grūtības nesagādāja.

Dženija sirsnīgi priecājās līdz ar viņu, jo šī īpašā māka lēkt augšup pa pilnīgi gludas sienas sāniem, kuros nav nevienas plaisas vai kā cita, kur varētu ieķerties ar nagiem, kaķiem nozīmēja īpašas grūtības, ko nevarēja arī pilnīgi izskaidrot, parādīt un iemācīt. Saprātīgākais, ko Dženija spēja pateikt, skanēja: — Tev jādomā, ka esi ceļā uz augšmalu, Pīter. Tu apzinies, ka spēsi to paveikt, un tad panākumi neizpaliks.

Nu, un reiz, kad vecā Grāfiene bija sašķiebusies divu bangu ieplakā, tas mazliet palīdzēja Pīteram un vairoja viņa ticību saviem spēkiem. Nākamo reizi viņš jutās drošs, ka jaudās to paveikt, un tā arī notika.

Dženija bezgala pacietīgi mācīja Pīteru vadīt viņa paša ķermeņa kustības gaisā, jo uzskatīja, ka šī māka ir

kaķu dzīvē viena no svarīgākajām. Viņas uzraudzībā Pīters apguva prasmi lēcienā pagriezties uz citu pusi, tāpēc, atrāvies no zemes, viņš spēja mainīt virzienu itin kā lidotājs un, gaisā apsviežoties līdzīgi akrobātam vai daiļlēcējam, jutās tīkama spēka piestrāvots un brīvs, tāpēc šie bija vieni no viņa mīļākajiem vingrinājumiem. Nācās gan arī mācīties, kā krist no normāla augstuma lejā un pagriezties tā, lai pret zemi allaž atsistos ar kājām. Drīz vien viņš ar Dženijas palīdzību visu iepratās tik labi, ka varēja novelties pa kasti mazāk par jardu no pamata un tomēr, zibenīgi pagriezdamies, apsviesties apkārt tā, ka piezemējās uz visām četrām, turklāt bez mazākā trokšņa.

Tomēr brīvo laiku viņš neveltīja vienīgi smagam darbam un dažādiem vingrinājumiem. Ritēja arī mierīgas stundas, kad, izvietojušies zem klāja, abi gulēja līdzās un Pīters izvaicāja Dženiju — piemēram, kāpēc viņai allaž patīkot tupēt augstās vietās un nolūkoties lejup, un tad viņa mēdza skaidrot par dziļi apslēptiem instinktiem, kas pārdzīvojuši miljoniem miljonus gadu, kad visi kaķi neapšaubāmi bijuši vienādi gan apjomā, gan izskatā un viņiem nācies sevi aizstāvēt, lai paliktu dzīvi. Lai izvairītos no briesmām, kas uzglūnējušas uz zemes vai netālu no tās, proti, no rāpuļiem, čūskām un milzu zvēriem, kas varējuši kaķus samīt, senči izvēlējušies mājvietas augstās klinšu alās vai tupējuši koku zaros, no kuriem varējuši nolūkoties lejup un redzējuši ikvienu, kas viņiem tuvojies.

Dženija paskaidroja, ka aiz tādiem pašiem iemesliem kaķiem patīkot gulēt kastēs un atvilktnēs, jo visu šo augsto sienu ielokā viņi jūtoties drošībā, itin kā atrastos alās, un tāpēc, ne no kā nebaidoties, var atslābināties un gulēt.

Reiz Pīters pavaicāja:

—  Dženij, kāpēc tad, kad tu atpūties un jūties jauki un esi laimīga, tu tā jocīgi ievelc un izstiep ķepu nagus. Reiz mājās — tas ir, kad mēs dzīvojām noliktavā — es manīju, kā tev ķepu nagi cilājās augšup un lejup, gandrīz tā, it kā tu taisītu gultu. Es tā nekad nedaru, bet, kad jūtos laimīgs, murrāju.

Kad Pīters to vaicāja, Dženija bija atgūlusies sāniski uz buraudekla, kas bija pārklāts grīdai, un nu pacēla galvu, un pirms atbildes maigi jo maigi palūkojās biedrā, un tad atteica: — Es zinu, Pīter. Un tas ir vēl viens secinājums, kas man norāda, ka par spīti tavai miesas būvei un izskatam, tu patiesībā esi cilvēciska būtne un varbūt vienmēr tāds paliksi. Bet, iespējams, ka man izdosies to paskaidrot. Pīter, pasaki man kaut ko jauku.

Vienīgā doma, kas Pīteram iešāvās prātā, skanēja šādi:

—  Ak, Dženij, man gribētos, lai es varētu būt pilnīgi kaķisks, — tad es vairāk līdzinātos tev.

Dženijas purniņš atplauka svētlaimīgā smaidā. Kaklā no murrāšanas pulsēja asinsvadiņš, un viņas baltās ķepas lēni sāka kustēties, nagi te ievilkās, te izstiepās uz priekšu, itin kā mīcītu mīklu.

—  Vai redzi? — viņa vaicāja Pīteram. — Tam ir sakars ar laimes sajūtu. Tas iesniedzas atpakaļ tajās dienās, kad mēs bijām mazi kaķēniņi un mammas mūs baroja. Pašā sākumā mēs pat esam akli, mēs tikai sajūtam apkārtni, jo, kad piedzimstam, acis mums ir ciet un plaksti paveras tikai pēc vairākām nedēļām. Tomēr mēs varam samanīt, kur atrodas mūsu mātes krūtis, un mēs ierokamies viņas mīkstajā, jauki smaržīgajā kažokā, lai atrastu pieniņu un, kad esam uzgājuši, sākam ar ķepām vilniņu spaidīt uz

leju un cilāt, lai palīdzētu siltajam, barojošajam šķidrumam tecēt, un tas apmierina mūsu izsalkumu un slāpes, remdē bailes, piepildās, ko esam vēlējušies. Ak Pīter, mēs, mēs tobrīd jūtamies svētlaimīgi, apmierināti, jā, pilnīgi laimīgi. Kā debesīs. Mēs nekad neaizmirstam šos kopā ar māti pavadītos brīžus. Tie mums paliek atmiņā visu mūžu. Un vēlāk, kad mēs esam sen jau pieauguši un kaut kas dara laimīgus, mūsu ķepas šo kustību atkārto, jo mēs atceramies senās dienas, kad pirmo reizi bijām īsti laimīgi. Tas ir viss, ko es varu par to sacīt.

Pīters manīja, ka pēc šī stāsta viņam labu laiciņu enerģiski jāmazgājas; pēc tam viņš piegāja pie gulošās Dženijas un nolaizīja arī viņas purniņu, vairākreiz pārlaizdams mēli mīkstajam zodam un purniņa sāniem. Un tas viņai izsacīja ko vairāk par vārdiem. No kakla izlauzās klusa, maigi dūdojoša skaņa un ķepu nadziņi stiepās uz priekšu un ievilkās atpaka), mīcīdami buraudeklu ātrāk nekā citkārt.

Tomēr līdzīgā kārtā garajās dienās jūrā un it īpaši, kad kuģis, biezas miglas iespundēts, palika Dārtmetas ostā četrdesmit astoņas stundas, abi vaļojoties sarīkoja izrādi, kurā Dženija mācīja Pīteru, kā piesargāties, ja viņš kādreiz patiešām nokļūs briesmās; tāpat arī cēla priekšā visus kaķiskos sporta veidus un rotaļas, jo nedaudzas Dženija atcerējās un varēja parādīt Pīteram, un tā nu abi draugi pavadīja veselas stundas, vāļādamies riņķī apkārt, ņurdēdami un spļaudīdamies, pa jokam saķerdamies mākslotā cīniņā, uzglūnēdami no slēpņiem, lai viens otru pārsteigtu, spēlēdami paslēpes, vai dzenāja viens otru kā traki zem klāja pa kāpnēm un gaiteņiem, tā ka palaidņu kāju dipoņa atsitās pret senatnīgās Grāfienes dzelzs

grīdām līdzīgi mazu, aulekšos skrejošu zirdziņu pakavu klaboņai.

Un arī šajās spēlēs Pīteram bija jāiemācās ne vien, ka pastāv paņēmieni un stingri likumi, kas jāievēro kā rotaļās, tā nopietnākās ķildās starp kaķiem, bet ka viņam tie jāizprot un jāiemācās kopā ar Dženiju, lai atkārtojot iegūtu ritma izjūtu, kura šajās rotaļās bija neiztrūkstoša sastāvdaļa.

Tā Dženija viņu trenēja. — Es grasīšos tev uzbrukt, varbūt grābšu ciet tavu asti vai izdarīšu māņu kustību, it kā tvertu pēc tavas kājas, tāpēc pacel kreiso priekšķepu un gatavojies ar to zvetēt pretī. Ta, tā. Tas man liks padomāt, vai ir vērts tā darīt. Nē, nē, Pīter, nenovērs acis no manis tikai tāpēc, ka es esmu apstājusies. Kamēr tu redzi, ka esmu sasprindzinājusies, tikām tev jāpaliek gatavībā. Tev jānojauš, kad es esmu no nodoma atteikusies un mani muskuļi mazliet atslābuši. Vari nolikt kreiso ķepu uz grīdas, tomēr modri jāvēro. Re! Es esmu uz mirkli novērsusi skatienu — tagad mazgājies! Tas liek visam mainīties. Es neko nedrīkstu darīt, iekams tu neesi beidzis; vienīgi varu arī mazgāties, un tas nozīmē, ka nākamais gājiens paliek tavā ziņā, un tā ir tava priekšrocība.

Visgrūtāk Pīteram bija gūt virsroku ar acu skatienu un ķermeņa stāvokli un pieredzē apgūt nojautu, kad var atslābināties un novērsties sānis, lai atpūstos, kā izjaukt otra plānus, pašam sākot mazgāties, kā piekrāpt un pievilt pretinieku, izliekoties uz mirkli novēršam skatienu, un tad sekundes desmitdaļā pašam sākt uzbrukumu, kad otrs izsists no līdzsvara un nav uz to gatavs, reizē tomēr ievērojot likumus, kas bieži vien Pīteram vispār šķita galīgi bezjēdzīgi.

Būdams mazs puika, Pīters neko tādu instinktīvi nebūtu darījis, un tā nu tas viņam bija jāiemācās no Dženijas, nepārtraukti vingrinoties. — Saliecies, Pīter! Tagad aši izslejies un paskaties sānis… Mazgājies! Mazgādamies palūri ar acu kaktiņu un novērtē stāvoli. Es gaidu, kad tu beigsi mazgāties, un tad tūlīt lēkšu. Tad nu tu pagriezies un sagatavojies. Es jau nāku. Atsprāgsti atpakaļ un nokrīti uz muguras. Turi mani priekšķepās un spārdi ar pakaļķepām. Stiprāk — stiprāk… Nē, paliec uz vietas, Pīter! Es atgriežos, lai mēģinātu vēlreiz. Piespied zodu pie krūtīm, tā ka es nevaru piekļūt tev pie kakla. Tagad apvelies apkārt un uzslejies sēdus. Ķepu turi gatavībā un draudi man ar to. Ja es mirkšķinu acis un kāpjos atpakaļ, mazgājies! Tagad izliecies, ka tevi kaut kas šķietami ieinteresējis. Ta, labi. Ja tu notēlosi to pietiekami dabiski, iespējams, ka piedabūsi mani uz to palūkoties, un, ja es to darīšu, tad lec!

Dženijai bija sistēma šo spēļu punktu skaitīšanai, viena norma par pļaukām, cita nokdauniem un nogāšanai uz muguras, par izraušanos un mazgāšanos, par pakaļdzīšanos un slēpņiem, par vilnas kušķiem, kas izrauti un vēlāk saskaitāmi, par dotajiem pretsitieniem, par blefošanām un aizmukšanām, par māņu kustībām un strauju galvas pieliekšanu. Bija arī prēmijas par noturēšanos pozīcijā un par laika ilgumu, sportisko formu un plus simt punktu, ko saņēma ikreiz, kad panāca tādu stāvokli, kurā bija iespējams iecirst zobus pretinieka kaklā.

Un pakāpeniski, sākumā gandrīz nemanāmi, punktu skaits kļuva vienādāks, un drīz vien Pīters saprata, ka treniņlaukumā, ko viņi ierīkojuši starp kastēm un konteineriem kuģa priekšgala kravas telpās, viņš vienmēr

panāk uzvaru pār Dženiju. Un, kad tas notika un pavisam retas kļuva reizes, kad Pīters neuzvarēja, neviens par tādu iznākumu nebija lepnāks un laimīgāks kā Dženija. — Drīz vien, — viņa sacīja, — tu būsi īsts kaķis no papēžiem līdz matu galiņiem.

Un tomēr, kad notika traģēdija, labi vien bija, ka Pīters neizrādījās īsts kaķis.

Zināmā mērā viss sākās tad, kad Pīters noķēra pirmo žurku. Grīnokas Grāfiene šķēla Īrijas jūras viļņus starp Menas salu un Kamberlendas krastu. Kuģis bija tam pietiekami tuvu, lai varētu saskatīt saules apspīdētās Kamberlendas kalnu virsotnes zemes iekšienē. Okeāns vizēja pilnīgi mierīgs, nekustīgs kā stikls. Vienīgais mākonis pie debesīm bija melnie dūmi, ko izvirda Grāfiene, kas, izmantodama viegla aizmugures vēja pūsmu, nesa sodrējus līdzi kā veca, nevīžīga apkopēja, kas sargās no saules, uzslējusi pret debesīm apdilušu melnu kokvilnas lietussargu. Kuģis devās no Liverpūles uz Kārlailas ostu Skotijas krastā, un kapteinis Skābners ļoti steidzās ieiet ostā pirms tumsas iestāšanās, tieši tāpēc Grāfienei bija palielināta jauda un tā izvirda bitumena ogļu dūmu mutuļus un drebēja no steidzīgi darbināto dzinēju vibrācijām.

Pīteram bija norunāta tikšanās ar Dženiju uz pakaļējā klāja, kad agrā pēcpusdienā sešas reizes noskanēs pulksteņa zvans, kas nozīmēja, ka patiesībā ir trīs. Pīters ātri bija iemācījies kuģa laiku pēc sardzes tiltiņā nozvanītā sitienu skaita. Tas allaž pavēstīja, ka uz Grāfienes klāja vīri var atļauties darīt, ko vēlas, jo kapteinis tad devās nosnausties, misters Kārlūks, atrauts no sava pēdējā literārā sacerējuma, ko viņš bija nodēvējis par "Zelta aizas

bandītu", nomainīs priekšnieku uz sardzes tiltiņa un visi citi nodosies katrs savam vaļaspriekam, slaistīsies gar reliņiem vai miegaini sildīsies saulē. Un, tā kā misteram Streičenam, kapteiņa pirmajam palīgam, stipri sāpēja augšdelms, viņš gari un plaši tērgavoja ar galdnieku misteru Boksu par to, kas ar viņu gadījies kara laikā Gibraltārā un, lai to pierādītu, demonstrēja 1890. gadā karalienes Viktorijas valdīšanas laikā izkaltu vara pensu, kurš iepriekš minētās dēkas laikā toreiz nejauši atradies viņa kabatā.

Dženija, izstiepusies uz kuģa pakaļgala margām, jau sildījās liegajā pavasara saulē. Viņai patika tur tupēt, jo samērā augstās margas pavēra plašu skatu uz apkārtni un ļāva labāk izbaudīt viņas pārākuma apziņu, tāpēc ka visi allaž pravietoja, ka vienā jaukā dienā kāds viņu nogāzīšot vai arī viņa pati iekritīšot ūdenī. Taču pasaulē nebija otra kaķa, kas tik stipri būtu pārliecināts par saviem spēkiem un tik drosmīgs kā Dženija Baldriāna.

Pīters pamodās tieši bez desmit minūtēm trijos (viņš tagad apzinājās, ka var pamosties jebkurā laikā, kad grib) un aši nomazgājās, tad izstaipījās un bez īpaša mērķa iznāca ārā no lejas noliktavas, kas skaitījās viņa miteklis; viņam arī vajadzēja uzmanīt, lai tajā nevairotos kaitēkļi. Līdz šim brīdim tur dažkārt bija parādījušās peles, kuras Pīters gluži veikli likvidēja.

Viņam būtu vajadzējis saost žurku jau labu laiku, pirms viņš to ieraudzīja, taču, kaut arī viņam piemita kaķa asā oža, prāts joprojām darbojās pēc divkājaino parauga, un patlaban domas vērpās ap to, ka jāpastāsta Dženijai par kādu melno komandas vīru, kurinātāju, kas apkalpoja kurtuvi un bija tik kvēls Vinstona Čērčila pielūdzējs, ka

uz krūtīm licis ietetovēt kādreizējā premjerministra ģīmi līdz ar visu mutē iesprausto cigāru. Tāpēc Pīteram bija pagaisusi modrība. Žurku viņš ieraudzīja, kad pats atradās visai neizdevīgā stāvoklī.

Nejaucene bija gandrīz foksterjera lielumā un ielīdusi nelielā nišā starp kaudzē sakrautām koka kastēm ar pupu konserviem. Vairākas kārbas no krāvuma vidus bija izņemtas ārā. Turklāt bija gaiša diena. Pīters nenāca lavīdamies, tāpēc žurka runci ieraudzīja tajā pašā brīdī, kad runcis pamanīja viņu. Riebekle niknumā pretīgi ieņerkstējās un atņirdza garus, dzeltenus zobus — zobus, par kuriem Pīters zināja, ka tie ir gaužām netīri un viens vienīgs skrāpējiens var noindēt viņu, ka nemetas. Un pirmo reizi viņš pa īstam izprata, ko cilvēki domā ar izteicienu "kauties kā stūrī iedzītai žurkai" — varbūt gan viņš to vēl līdz galam neizprata, taču tālu no tā nebija. Tāpēc par spīti Dženijas brīdinājumam nekad neuzbrukt žurkai, ja tā neatrodas klajā vietā, viņš nolēma tai uzbrukt un pierādīt, ka spēj grauzēju pievārēt.

Viņš jutās pārsteigts, apjauzdams, ka tagad šinī briesmu brīdī nedomā par gudrībām, ko iemācījies vai ko redzējis vai dzirdējis sakām Dženiju, bet jūt, ka prāts ir ārkārtīgi mierīgs un darāmais skaidrs; gandrīz likās, ka tas vienmēr bijis gatavībā un tikai gaidījis, lai galvā izveidotos plāns. Vienīgi daudz vēlāk viņš atjēdzās, ka par to var pateikties disciplinai, mācībām, pacietībai un vingrinājumiem, ko viņš uzkrājis pēc Dženijas vēlējumiem.

Viņa lēciens, it kā tēmēts tieši pret ienaidnieku, izrādījās skaidra muļķība. Žurka izslējās uz pakaļkājām un, pastiepusies uz priekšu, negantā niknumā centās iecirst viņā zobus. Tomēr Pīters ne velti bija iemācījies

noslēpumu un ievingrinājies, kā vienā lēcienā tikt no grīdas augšā pa gludu sienu. Viņa priekšējās un pakaļkājas uz brīdi skāra vienas iepakojumu kaudzes slidenos sānus par sekundes daļu ātrāk un pasvieda viņu tik augstu gaisā, ka grauzēja zibošie zobi līdzīgi baisiem izliektiem jatagāniem noplaiksnīja starp viņa kājām, kā mēdz teikt sakāmvārdā, proti, mata tiesas attālumā.

Straujais augšupsviediens tagad palielināja Pītera ātrumu un deva spēku izdarīt ne vairs tikai puspagriezienu, bet apmest pilnu loku pretējā virzienā un uzkrist žurkai uz muguras, iecērtot paša ilkņus dziļi mugurkaulā aiz ausīm.

Kādu drausmīgu brīdi Pīters tomēr pieļāva, ka varētu arī zaudēt, jo žurka tik spēcīgi saslējās, pagriezās un mētājās no vienas puses uz otru, ka arī Pīteram bija jāsitaļājas līdzi pret konteineru sāniem, tā ka viņam sametās šķērmi, noreiba galva un viņš vairs nebija pārliecināts, vai cīņu spēs turpināt. Bet, ja viņš kaut uz mirkli izrādīs vājumu, milzīgais grauzējs pagriezīsies un saraustīs viņu gabalos.

Izmisumā Pīters saņēmās un no visa spēka koda vienreiz, otrreiz un trešoreiz, cik vien spēka. Trešajā reizē viņš manīja, ka žurka pēkšņi sastingst. Sišanās un svaidīšanās norima. Divreiz noraustījās grauzēja pakaļkājas, un pēc tam žurka vairs nekustējās. Pīters atāķēja sāpošos žokļus, ātri apsēdās un ņēmās mazgāties. Viņš jutās bezgala satriekts. Katrā ziņā vajadzēja atgūt savaldību.

Tomēr, sešreiz atskanot zvanam, viņš uztipināja pakaļgalā, nesdams vai drīzāk vildams mutē paņemto žurku, jo tā bija tik liela, ka, turot to ap vidu, galva un aste nokarājās līdz klāja grīdai. Briesmone bija tik smaga, ka

Pīters tik tikko spēja to pastiept. Taču, protams, viņš žurku ņēmās vilkt, jo, gluži vienkārši, vajadzēja to atrādīt Dženijai un visiem citiem, kas gadīsies ceļā.

Pirmais viņu ieraudzīja misters Bokss un izgrūda kliedzienu: — Nu gan i' zili brīnumi! Baltiņš nokodis tīro elepantu!

Iebrēcās arī misters Streičens, jo Pīters nosoļoja viņam tuvu garām, pārvilkdams žurku pār viņa kājām, tā ka Streičens sarāvās kā no lapsenes dzēliena. Dzirdot kliedzienus, saskrēja kopā arī citi, lai redzētu notikušo. Tie tad arī pamodināja Dženiju Baldriāni.

Viņa nebija dzīrusies tik cieši piemigt, taču mierīgā jūra un siltā pēcpusdienas saule bija ieaijājušas kaķeni dziļākā snaudā nekā paredzēts, un tagad pēkšņie kliedzieni uzdzina pār muguru drebuļus. Pavērusi acis, viņa ieraudzīja Pīteru ar žurku un pirmajā mulsumā nespēja lāgā aptvert, vai žurka nes Pīteru, vai arī ir otrādi, un vai grauzējs ir dzīvs vai miris, vai varbūt arī Pīters joprojām ar to cīkstas. Skrejošo kāju troksnis mulsumu vēl palielināja, un viņa rāvās atpakaļ no nezināmā, vēl nepaskaidrotā un arī no iespējamām briesmām, kas draud Pīteram.

Tomēr nedrošā lakta, kāda bija kuģa marga, neļāva atrauties, un, izmisīgi ievaimanājusies, visas četras kājas plati iepletusi, vienreiz apgriezdamās gaisā, Dženija iekrita jūrā, un kuģa skrūves sakultās baltās, sāļās putas aizskaloja viņu projām.

—   Kaķis aiz borta! — iesaucās klāja dežurants un iesmējās.

—  Ardievu, mincīt, — noteica misters Bokss. — Taisnību sakot, ko ta' citu no tādas guļvietas var sagaidīt?

Misters Streičens, pavēris muti, stīvi vērās ūdenī.

Jūrnieks, kas agrāk bija piekopis vientuļnieka dzīves veidu, sacīja Pīteram:

— Tur nu, Baltiņ, aiziet tava biedrene. Kapitāns Skābners jau nu negriezīs riņķī savu tupeli, lai glābtu mazu kaķenīti Baldriānu.

Taču Pītera agrākajā vietā vairs nebija. Nometis žurku, viņš bija pārlēcis pār margām un līdzīgi garai, baltai ādas sloksnei šāvās lejup Dženijai nopakaļ.

(Izdevēja piezīme: Nav gari jāskaidro, ka Pīteru uti Dženiju izglāba, un viņi turpināja ceļojumu.)

Bija tikai pa pusei taisnība, ka Pīters grib atgriezties mājās. Jo mazais puika bija tā saplūdis kopā ar kaķi, ka Pīters nebūt vairs nezvērētu, kas īstenībā pats ir.

Ne reizi vien viņš, ceļojot ar Grīnokas Grāfieni un citu dēku laikā, bija lauzījis galvu, kā jūtas viņa māte, tēvs un skotu tautības Auklīte, vai Pītera viņiem pietrūkst, un kā viņi izskaidro puikas noslēpumaino pazušanu. Jo neviens no viņiem, pat ne Auklīte, kas tanī brīdī bija atradusies turpat klāt, nekādā ziņā nespētu uzminēt (to tak nevarētu sagaidīt), ka viņš gandrīz vai Auklītes acu priekšā no puikas pēkšņi pārvērties sniegbaltā runčukā un ka viņa to kā pieklīdeni izmetusi uz ielas.

Viņš prātoja, ka ģimene varbūt paziņojusi policijai, vai arī pārliecībā, ka puika aizmucis, viņi ievietojuši laikrakstā Times rubrikā "Tiek meklēti" sludinājumu: "Pīter! Atgriezies mājās! Viss piedots. Māmiņa, tētis un Auklīte." Iespējams, ka sludinājumā varētu būt vēl sīkāks skaidrojums, proti: "Ikviens, kas spētu sniegt ziņas par pazuduša zēna Pītera Brauna atrašanās vietu, tiek laipni lūgts stāties sakaros ar pulkvedi Alasteru Braunu un viņa

kundzi, kuri dzīvo Kevendišmjūzā la, Londonā, R.r.2. Atlīdzība garantēta!"

Taču visumā, domājot par mājiniekiem, Pīteram nebija lielas ticības, ka kāds pēc viņa ļoti ilgotos. Izņemot varbūt Auklīti, kas, protams, darbojusies ar viņu gandrīz no rīta līdz vakaram, ja neskaita skolā aizvadītās stundas. Turklāt jāņem vērā: kad nu viņš ir projām, Auklītei vairs nav ko darīt. Tevs, izņemot retus vakarus, kad viņš rotaļājies ar dēlu, tik maz bijis redzams mājās, ka diez vai var gaidīt, ka viņš pamanīs Pītera iztrūkumu. Un māte… Domājot par māti, Pīteram allaž bija skumji ap sirdi, jo viņa bija tik skaista, un mazais puika viņu mīlēja. Taču skumjas saistījās itin kā ar kaut ko ļoti senu. Atceroties dzīvi, kāda bijusi viņās dienās, ko tagad tikai neskaidri varēja atsaukt atmiņā, Pīters bija pārliecināts, ka māte gan sākumā būs mazliet bēdājusies, kad viņš nozudis, tomēr, ievērojot, ka viņai nekad nav bijis daudz laika, tagad pēc puikas pazušanas ilgi šīs bēdas nebūs turpinājušās un viņa pie nelielā tukšuma būs pieradusi.

Īstenībā ģimeni viņam arvien vairāk bija sākusi nozīmēt Dženija, pie tās viņš vērsās pēc padoma, palīdzības, draudzības, paļāvības un pat mīlestības. Tiesa, viņa daudz pļāpāja un nebija visskaistākā kaķe pasaulē, bet viņas sirdī jautās mīļums, siltums un labvēlība, kas Pīteru mierināja un darīja laimīgu brīžos, kad viņi abi gulēja, saritinājušies cieši līdzās, vai pat tad, kad viņam tikai reizēm gadījās uz biedreni paskatīties un redzēt viņas jaukās pozas, laipnās acis, gudro bezpajumtnieces purniņu un mīksto balto kakla kažociņu.

Pasaule bija pilna ar skaistiem kaķiem, godalgotiem mīluļiem, kuru portretus viņš redzējis ilustrētos žurnālos

kaķu izstāžu laikos. Salīdzinājumā ar tiem Dženija likās diezgan vienkārša, taču šī vienkāršība šķita tīkama, to viņš nekad nebūtu mainījis pret visspožāko daiļumu visā pasaulē.

Arī viņa jaunapgūtā kaķiskā esība neilgojās pēc atgriešanās Kevendišmjūzā, lai meklētu tur mājas, kaut gan zināmā mērā kaķa personība tagad kļuva par upuri ziņkārei, kā dzīve rit bez viņa un kā ikvienam tuviniekam klājas. Taču viņš pilnīgi noteikti zināja, ka māte un tēvs ir cilvēki, kas maz vai gandrīz nemaz neinteresējas par dzīvniekiem. Šķiet, ka viņi ir cilvēki, kas nejūt pēc tiem vajadzību un tāpēc diezin vai vēlētos dot pajumti diviem klaidoņiem kaķiem, kas pēkšņi ierodas no ielas — proti, Dženijai un viņam pašam.

Pītera priekšlikumu, lai Dženija viņu pavada mājupceļā uz Kevendišmjūzu, varbūt vairāk tika rosinājušas atmiņas par to, ka tad, kad viņš bija nelaimīgs un satraukts par citu izturēšanos pret misteru Grimšu, kas viņam bija devis pirmo patvērumu, tieši Dženija spējusi viņu ieinteresēt un izklaidēt, ieteikdama ceļot uz Skotiju. Kad viņš bija redzējis kaķenīti iegrimušu skumjās un vainas apziņā par nabaga vecā vīra likteni, Pīters bija it kā izrāvis lapu no viņas pieredzes grāmatas, cerēdams, ka tā izkliedēs nabadzītes domas par šo traģēdiju un it īpaši par lomu, ko, pēc Dženijas uzskatiem, viņai tajā bijis jātēlo. Viņš instinktīvi laikam bija zinājis, ka īstenībā no tās vietas Dženiju projām aizdabūt var tikai apjauta, ka viņa Pīteram nepieciešama.

Lai nu kā, varēja skaidri noprast, ka pēc tam, kad abi devās ceļā uz Kevendišmjūzu, Dženija jutās labākā garastāvoklī un ļoti vēlējās palīdzēt Pīteram īstenot tā nodomu.

Pārvietoties lielā pilsētā kaķiem ir grūti, un Dženija nespēja Pīteram palīdzēt atrast atpakaļceļu uz Kevendišmjūzu, jo viņa tur nekad nebija nedz dzīvojusi, nedz pat ieklīdusi, tāpēc nevarēja izmantot kaut ko līdzīgu mājas pievilkšanas spēkam, sava veida automātiskam virziena meklētājam, kas piemīt kaķu jūtīgajām ūsām, un nemaldīgi aizvestu viņu ik vietā, kurā viņa kaut reizi kādu laiku uzturējusies.

No kaķa viedokļa raugoties, Pīteram vismaz piemita kas vienreizējs — viņš spēja saprast, ko apkārtējie ļaudis runā, un prata arī izlasīt zīmes — piemēram, tās, kas bija redzamas zem omnibusu priekšējā stikla un aptuveni norādīja, uz kurieni šis satiksmes līdzeklis brauc. Tad vajadzēja tikai iet tālāk šajā virzienā un tad galu galā nonākt nepieciešamajā galapunktā vai tā apkaimē.

Pirmajā izbīlī, ko Pīterā iesvēla pārvēršanās par kaķi, kā arī izmešana uz ielas, zēns bija aizmucis tālu no mājām, neiegaumējot ielu līkumus un pagriezienus, kam skrējis garām. Tomēr viņš labi pazina savu māju apkaimi un saprata: ja spēs aizkļūt līdz Oksfordstrītai vai Rīdžentstrītai, varēs atrast pareizo ceļu. Turpretī, ja bija runa par pilsētas vispārīgo izpratni un zināšanām, kā paglābt pašam savu ādu, kā sadalīt ēdienu, dzērienu un vietu, kur gulēt, Dženija kā parasti izrādījās lieliska.

Gājiena laikā Pīters no viņas iemācījās visu, ko bija svarīgi zināt par suņiem un kā ar tiem tik galā — ka, piemēram, jāsargās no visādu sugu terjeriem un ka jāizturas nicīgi pret parastiem ielas klaidoņiem un sušķiem. Suņi ar siksnām ap kaklu jāatstāj bez ievērības, pat tad, ja viņi saceļ skaļu brēku, rej, draud, rūc un grasās izrauties no saimnieka rokas. To viņi dara vienīgi tāpēc, ka top

turēti aiz siksnām, kas, protams, aizvaino cieņu, tāpēc jāsarīko pamatīga izrāde, norādot, ko visu viņi darītu, ja būtu brīvi. Tieši tāpat viņi uzvedās, ja ieraudzīja otru suni, un, pēc Dženijas domām, visa brēka nebija nekas cits kā teātris. Lai kā, viņa nekad nepievēršot tādiem uzmanību.

—  Nekad nebēdz no suņa, ja spēj tikt ar to galā, — viņa pamācīja Pīteru, — jo vairākums viņu nepārprotami ir pusakli un sliecas krist histērijā. Tadi dzīsies pakaļ it visam, kas kustas. Taču, ja tu saglabāsi vēsu prātu un nebēgsi projām, tad tas paies tev mierīgi garām un izlieksies, ka ne viņš tevi redz, ne arī saož, it īpaši, ja iepriekš saķēries ar kādu no mums. Suņi tik drīz neko nepiemirst.

Maziem šuneļiem var norādīt viņu īsto vietu, tos pamatīgi iedunkājot, kā mēs darām, kad spēlējam boksēšanos, tikai tad vajag pastiept uz priekšu ķepas un zvetēt ātri un bez ceremonijām, jo lielākā daļa bīstas, vai tu neizskrāpēsi viņiem acis. Tāpat viņiem nepatīk, ja saspiež purnus, jo purni viņiem ir vārīgi. Re, kur ir viens tāds, kas uzprasās pēc pārmācības, un es tev parādīšu, ko domāju.

Tobrīd viņi soļoja pa Setlstrītu netālu no Vaitčepelas, meklēdami ko ēdamu, kad tukls, pārbarots Skotijs izskrēja pa durvīm un par varas mākti metās viņiem klāt riedams, ņaukstēdams un mezdamies virsū īsos uzbrukumos, klabinot zobus, biedēdams un tā apliecinādams savu bramanību.

Dženija vēsā mierā apsēdās uz ietves pretī ienaidniekam pazemojošā vienaldzībā, ko suns maldīgi uzskatīja par bailēm un verdzisku zemošanos, kas ļauj viņam izrādīt pietiekamu drosmi, lai tuvotos un riskētu iekosties Dženijai sānos. Dženija zibenīgi trīsreiz laida darbā kreiso

ķepu, pati paliekdamās sānis no uzbrucēja tikai tiktāl, lai suns netiktu viņai klāt. Nākamajā mirklī suns saskrāpētu purngalu un plēstu brūci zem labās acs metās meklēt patvērumu un drošību durvju ieejā, gaudodams: — Palīgā! Slepkava! Sargieties!

—  Ejam, — Dženija mudināja Pīteru. Pīters jau sen bija iemācījies viņu neiztaujāt, it īpaši par kaut ko tādu, kas prasīja, lai rīkotos zibenīgi, tāpēc knaši metās ārā no sasniedzamības loka Dženijai nopakaļ, un tūliņ arī iznāca suņa īpašniece, nevīžīga izskata sieviete, acīmredzot nesakoptā dārzeņu veikala īpašniece, un mēģināja viņus apšļakstīt ar veselu bļodu ūdens, tomēr kaķi jau bija prom un par to varēja pateikties Dženijas gudrībai un ātrajai rīcībai.

—   Es vairs neesmu pietiekami veikla kā agrākajos laikos, — teica Dženija, mēģinādama Pītera acīs tīšām sevi noniecināt. — Mana trešā pļauka viņu neķēra. Taču viņi vēkšķēdami pēc palīdzības metīsies mums pa pēdām, un, ja tu vilcinātos, kā jau redzēji, tad droši vien dabūtu sukas gan ne no šiem pašiem… Bet ne vienmēr visi izturēsies vienādi. Diezgan bieži tie kvekšķi uzauguši kopā ar kaķiem vai ir pie tiem pieraduši, vai ir ziņkāri un grib paspēlēties, vai arī nāk ostīdami un šņākdami un luncina astes, un grib lai mēs zinātu, ko tas nozīmē, proti, ka viņi nu gan ir draudzīgi un bez ļauniem nodomiem, nevis nikni uzbudināti un par kaut satraukti, kā mēdz notikt ar mums. Tad var vai nu aiziet projām, vai uzrāpties kaut kur augstāk, līdz kam viņi nespēj pasniegties. Ja runa ir par mani, tad man nepatīk, ka mitrs, auksts stulbs purns bužinās pa manu kažoku, tāpēc es parasti pa roku galam iesitu sunim vieglu pliķi, lai atgādinātu, ka galu galā mēs

tak esam pilnīgi citādi un viņu rotaļu paražas nav mūsu gaumē.

—  Bet ja nu tas ir lielāks suns? — teica Pīters. — Tads, kādi bija Glāzgovā?

Dženija viegli nodrebēja. — Vai-i! — viņa iesaucās.

—  Tos nu gan man neatgādini. Kā es tev sacīju, ikreiz, kad tu ieraugi bulterjeru, ņem kājas pār pleciem vai vēl labāk — rāpies kaut kur augšā. Tomēr lielāko daļu citu tu vari apmuļķot un biedēt, uzbužinādams kažoku un izlikdamies lielāks, nekā patiesībā esi. Es tev parādīšu, kā to dara. Man vajadzēja tev iemācīt to jau sen, jo nekad nevar paredzēt, kad tas ievajadzēsies.

Viņi aizsoļoja gar Paternostergātes malu un iegāja plašajos laukumos Svētā Pāvila katedrāles priekšā, kur šo tukšumu bija atstājušas bumbas, un Dženija pārkāpa pāri kādam dzegakmenim, un iegāja aiz tā augošajās nezālēs.

—  Un tagad, — viņa aicināja, — dari tieši tā, kā es. Ievelc dziļi elpu — tā, tā, krietni dziļi. Tagad piepūties, bet tai pašā laikā nelaid elpu ārā pa muti. Dari to no visa spēka! Tev veicas!

Un, kamēr viņa runāja, Pīters patiešām piepūtās divtik liels, līdzīgi greizai kažokādas bumbai. Viņš nešaubījās, ka izskatās milzīgs un ka vairs neturas kājās, un šķita visai muļķīgi. To viņš pateica Dženijai piebilzdams: — Manuprāt, tie ir īstie kumēdiņi.

—  Nebūt ne, — viņa atteica. — Tu to neaptver, bet tu patiešām izskaties draudīgs. Tas ir tāds kā preventīvs karš un turklāt ļoti saprātīgs. Ja vari uzvarēt cīņā, kurā izrādās nevajadzīgi cīnīties, vai, ja ienaidnieks ir tik nobijies no tevis, ka pat nesāk kauties, aiziet un kauja vispār nenotiek, tad ir pavisam lieliski. Nekāds ļaunums no tā neizriet, un

to allaž ir vērts izmēģināt — pat ar citiem kaķiem. Jo par spīti tam, ka tu zini — tas viss ir teātris, tik un tā tevi pašu sāks kratīt drebuļi, ja kāds cits tā draudēs tev.

—  Turklāt, lai kā būtu, — Dženija pabeidza mācību stundu, — ja arī gadījuma pēc tavs nodoms nepiepildītos, piepūsties ar gaisu ir labi, jo tad tu esi gatavs izgrūst īstu kaujas saucienu, un tas nu iedarbojas ļoti bieži, ja vien to spēj izdabūt ārā no sava rumpja, pirms to izdarījis kāds cits. Suns parasti atsprāgs no tā atpakaļ un atcerēsies, ka pienākums aicina viņu būt citā vietā.

Visumā Pīters šajā gājienā cauri daļai Londonas secināja: kaķi ir ļoti līdzīgi cilvēkiem. Daži bija niķīgi, mazi un piekasīgi, tie pieprasīja visas savas tiesības, pat ja tos pieklājīgi palūdza dalīties kādā niekā; citiem bija plašs skatiens, un tie izrādīja viesmīlību, līksmi uzsaukdami:

—   Protams, lūdzu, nāc tik iekšā! Te telpas gana, — vēl pirms Dženija paspēja pabeigt savu kautro lūgumu, lai atļauj viņiem palikt. Daži bija augstprāši, kas atteicās ar viņiem biedroties, jo viņi tak esot klaidoņi, citi, paši kādreiz minuši klaidoņu takas, atcerējās grūtības un juta līdzi. Bija kašķīgi kaķi, kas vienmēr kāroja pēc ķildas, un citi, kas kāvās tāpēc, ka tiem patika kauties un pierādīt savu pārākumu, un dažs labs labsirdīgs kaķis, kas piederēja miesniekam vai krodziniekam, vai ieskrietuvei, vai dārzeņu tirgotājam, pieveda viņus pie maltītes vai dalījās pats ar savējo, vai norādīja vietu, kur varētu kādu kumosu iekost.

Pīters iemācījās ne vien no Dženijas, bet arī no rūgtas pieredzes piesargāties no bērniem, it īpaši no tiem, kas bija pārāk mazi, lai saprastu kaķus, vai arī nebūt ne tik mazi, bet nežēlīgi. Un, tā kā iepriekš nevarēja zināt,

kāds tas būs — vai apmīļos, vai ari darīs pāri, tad, ja tu saproti, ka esi Londonas klaidonis, tev nākas samierināties ar to, kā ir, un rūpēties pašam par savu drošību.

Pīters apguva šo bēdīgo pieredzi visnejaukākajā veidā, kad viņi iegriezās no Petikontleinas Vaitčepelā, kur netīrs, mazs puika spēlējās renstelē kāda zivju un čipsu bāra priekšā. Viņš bija apmēram Pītera vecumā vai vismaz apmēram tādā, kādā Pīters bijis pirms brīnumainās pārvērtības, kas ar viņu notikusi, — un apmēram viņa augumā. Kaķiem skrejot garām, puika uzsauca: — Ei, minci! Nāc, Baltiņ, šurp!

Pirms Dženija paspēja viņu brīdināt un izdvest: "Pīter, uzmanies!" — Baltiņš paļāvīgi piegāja pie zēna, jo tas kaut kādi atgādināja viņu pašu, un viņš atcerējās, kādu mīlestību jutis pret katru kaķi, kuru redzējis ielās, un it īpaši pret klaidoņiem un klejotājiem. Viņš piegāja zēnam klāt un pacēla galvu, lai puišelis paglaudītu viņam purniņu. Nākamajā mirklī Pītera augumam no galvas līdz kājām izšāvās cauri asa, dzeļoša sāpe, tā ka viņam likās, ka tūlīt nāve būs klāt. Viņš iebrēcās pa pusei aiz sāpēm, pa pusei aiz bailēm, vēl neaptverdams, kas ar viņu noticis.

Tad viņš apjēdza, ka zēns sagrābis stingri pirkstos viņa asti un rauj to. Rauj viņu aiz astes! Nekas līdz šim viņam nebija tik nežēlīgi sāpējis.

—  Nu, kā smēķē? — zēns ļauni nosmējās. — Paskatīsimies, kā tu tiksi vaļā!

Šausmās un niknumā kliegdams, ieķēries ar nagiem ietves plaisās, Pīters sasprindzināja visus spēkus un galu galā izrāvās, pārliecināts, ka aste palikusi zēna rokās, un, tikai noskrējis veselu kvartālu, samanīja, ka tā, stingri saistīta ar augumu, vēcinās aizmugurē.

Un tad Pīters atklāja par kaķiem vēl kaut ko tādu, ko iepriekš nebija zinājis. Šīs jūtas saistījās ne vien ar sāpēm, ko zēns nodarījis, raujot asti, bet ari ar tā izraisīto pazemojuma sajūtu. Nekad viņš nebija juties tik mazs, apkaunots, sašutis vai iegrūsts negodā. Un tas viss noticis Dženijas acu priekšā. Viņam likās, ka nespēs nekad vairs draudzenē palūkoties. Tas šķita daudz ļaunāk nekā agrāk zēna izskatā tikt nostādītam kaktā vai biedru klātbūtnē saņemt bargu rājienu, vai tikt parautam aiz auss, vai dabūt zvēlienu ar lineālu pa pirkstu kauliņiem.

Taču Dženijas acīmredzamā sapratne ļāva kaunu pārciest. Viņa šobrīd neteica neviena līdzjūtīga vārda, ko Pīters nebūtu spējis paciest, nedz arī veltīja viņam kādu skatienu, bet gluži vienkārši tipināja līdzās, rūpēdamās pati par sevi un tādējādi izlikdamās, itin kā Pītera vispār tur nebūtu. Pamazām sāpes un atmiņas sāka gaist. Beidzot pēc krietna laika Dženija pagriezās pret viņu un ne no šā, ne no tā pavaicāja:

—  Vai zini, man liekas, ka varētu sākt līt. Ko saka tavas ūsas? — Viņš spēja paliekt ūsas uz priekšu un sagrumbot uz muguras ādu tādā stāvoklī, ka iespējams pareģot laiku, un atsacīt:

—  Kādi pāris gāzieni varētu uznākt. Ja gribam nokļūt Kevendišskvērā pirms sāk līt, vajadzētu pasteigties. Ā, re paskaties! Pašlaik garām ripo īstais autobuss. Ja dosimies tai pašā virzienā, nekādā ziņā nenomaldīsimies.

Tas bija septītais autobuss, kam uz priekšējā stikla bija redzams uzraksts: OKSFORDSTRĪTA UN MARMORA ARKA.

—   Oksfordstrīta šķērso Rīdžentstrītu, un tad nāk Prinči, un, ja mēs iegriežamies Prinčos, tad katrā ziņā pēc

dažiem soļiem nemaz citur nevaram nokļūt kā Kevendišskvērā, — Pīters skaidroja. — Un tad atlicis tikai īss gabaliņš līdz Mjūzai un mājām.

Dženija atbalsoja vārdu "mājām" tik skumji un sērā balsī, ka Pīters uzmeta viņai spīvu skatienu, taču viņa neko vairāk neteica un, turpinādami īsos, ašos pārskrējienus no viena veikala durvīm uz citām (kā varētu sacīt), abi drīz pasteidzās garām Holbornai un cauri Ņūoksfordai iegriezās Oksfordstrītā un pāri Rīdžentstrītai nokļuva Prinčos, kur pavērsa soļus pa labi, lai iesoļotu Kevendišskvērā.

Liēls Dž. Litke. KAĶISKS KRIMIĶIS

Džeroms Koters izskatā atgādināja kaķi. Tomēr ar to viņš gan neizpelnījās skolasbiedru vidū kādu īpašu uzmanību, jo viņiem gandrīz ikvienam piemita kāda vai kādas neparastas iezīmes. Beverlija Baumgārtnera smiekli atgādināja zirga zviedzienus, Bārts Hansens bija tukls kā zilonis. Karlas Sīveras garais kakls daudz neatšķīrās no žirafes. Un Rendijs Remsbotoms allaž oda gandrīz tieši kā suns lietainā laikā.

Vienīgais cilvēks, kas raizējās par Džeroma neparasto izskatu, bija viņa tēvs, kurš bez lieka trokšņa pūlējās norūdīt dēlu līdz tam, kad būs jāsaduras ar pasauli, jo no citiem tās iemītniekiem viņš mazliet atšķīrās. Viņš mācīja Džeromu, kā uzvesties rimti, drošinādams, ka, lai cik oriģināli dēls arī izskatītos, tomēr, nevainojami uzvezdamies, viņš tikšot dzīvē uz priekšu. Vecais kungs panāca, ka Džeroms iedzina paurī visas "Zvaigžņotā karoga'" rindas,

* ASV himna.

viņš skubināja lasīt Bībeli. Un iemācīja dziedāt dziesmas no pazīstamākajām Gilberta un Salivena operetēm. Tevs nešaubījās, ka Džeroms cīņai ar pasauli ir labi apbruņots.

Kad Džeroms iestājās vidusskolā, viņš kļuva par labāko vieglatlētu, ko šī mācību iestāde jebkad bija izaudzinājusi, kaut arī viņam vajadzēja uzmanīties no pārējo skolu sāncenšu sūdzībām par noteikumu pārkāpumu, kad Džeroms sāka skriet, nometies uz visām četrām.

Džeroma skolas gadi, kopā ņemot, būtu ritējuši gluži laimīgi, ja biedru vidū nebūtu bijis Benija Roudsa.

Džeroms bija slaida auguma, pieklājīgs, čakls, labi ģērbts, ar zīdaini gludu ādu un spīdīgām ūsām, turpretī Benijs bija kārns, nevīžīgs, rupjš un viltīgs. Seja viņam bija kalsna, ar smailu zodu, un mati slējās gaisā nevienāda garuma šķipsnās. Viņš nīda ikvienu, kas kaut kādā jomā izrādījās labāks par viņu. Bet pārāks par viņu it visā bija gandrīz ikviens, un, tā kā Džeroms viņu pārspēja tajā nodarbē, kas Benijam padevās samērā labi — proti, skriešanā — viņš ienīda Džeromu visvairāk. Kad Džeroms atņēma viņam pirmo vietu Kviglijas skolas čempionātā, Benijs zvērēja to atgūt, kaut arī būtu jācīnās visu mūžu.

Benijam īpaši patika Džeromu tracināt, mācību telpā kāpjot viņam uz astes jeb, pareizāk sakot, uz papēžiem, jo tāda izdarība spieda biedru iebrēkties un tā izpelnīties klases vecākā dusmas. Benijs raustīja Džeroma padegunes matiņus un mēdza nošķiest viņa ādu ar kādu saldu suslu. Viņš darīja, ko spēja, lai padarītu Džeroma dzīvi neciešamu.

Kad runa nonāca līdz Benijam Roudsam, Džeromam pietrūka spēka uzklausīt tēva pamācības — lai milot savus ienaidniekus un darot labu pat tiem, kas viņu vajājot.

Džeroms ilgojās pēc dienas, kad beigs skolu un tiks no tās projām, jo sirds dziļumos bija spiests atzīties, ka šo nelieti Beniju neieredz ne acu galā. Doma, ka Benijs ir vienīgais cilvēks, kas spēj atņemt viņam savaldības spējas un citu klātbūtnē piespiest ievēkšķēties, izveda Džeromu no pacietības, liekot pārējiem manīt, ka par spīti pieklājīgajām manierēm un saprātīgajam runas veidam viņš ir mazliet citāds. Lai savaldītos, viņš sāka deklamēt "Zvaigžņoto karogu" vai rindkopas no Bībeles. Reiz viņš noskaitīja visus Pirmās Mozus grāmatas ciltsrakstus, pirms saņēma sevi rokās un atguva mieru.

Tieši pirms Džeroms pabeidza koledžu, Benijs nozaga no Vecā Vīra Vokera nelielajiem zivju ratiņiem visas zivis un iebāza Džeroma automašīnā, pēc tam anonīmi piezvanīdams policijai. Policija, kas gan allaž bija uzskatījusi Džeromu par tāda jaunekļa iemiesojumu, kādus būtu vēlējusies redzēt visus, uzskatīja par prātīgāku ticēt Džeroma galvojumam, ka viņš esot nevainīgs, bet, ņemot vērā viņa izskatu, klusībā laikam dabiski noticēja, ka varbūt viņš tomēr visu šo lērumu nospēris gan.

Džeromam parādoties uz ielas, ļaudis sāka čukstēties. Tapa norādīts, ka par spīti labajām manierēm puiša rokas atgādinot ķetnas ar gariem nagiem un tumšā naktī satikties ar tādu vientulīgi tukšā vietā būtu nepatīkami. Un vai gan iešķībajās acīs nevīdot kaķa viltība.

Pēc koledžas beigšanas Džeroms pameta pilsētu aizdomu un pūstošu zivju smakas mākoņa tīts. Šo smārdu viņš tā arī nekad nespēja īsti izvēdināt no sava braucamā.

Džeroms nolēma turpināt karjeru, nodarbodamies reklāmu sacerēšanā Ņujorkā, apsvērdams, ka tanī pilsētā klīst apkārt visādi dīvaini radījumi, tāpēc tur neviens viņa

mazliet savādāko izskatu neievēros. Viņu pieņēma darbā jau pašā pirmajā vietā, kurā viņš griezās, proti, Medisona avēnijā pie Bobla, Babla un Armbrastera. Misters Armbrasters iepriekšējā naktī bija svētījis savu četrpadsmito laulības jubileju, kuras laikā, mēģinādams aizmirst, kādu postu viņam šie četrpadsmit gadi nesuši, piesūcies gandrīz līdz baltām pelītēm. Kad Džeroms ienāca šī džentlmeņa darbistabā, Armbrasteram, dabiski, likās, ka puisis ir rada desmit pēdu garajai lāsumainajai kobrai, kas iepriekšējā naktī neparko nelaidusi viņu vaļā, un tā nu viņam tagad šķita, ka paģirās būs jāizlaiž dzīvība. Pieliecies aiz galda, lai iemestu nelielu graķīti uz paģirām, viņš tūdaļ arī pieņēma Džeromu darbā. Kad misters Armbrasters beidzot pilnīgi atjēdzās no svinēšanas grūtībām, Džeroms jau bija pierādījis, ka ir šim darbam derīgs, izturas laipni pret citiem biedriem un tāpēc var saņemt atļauju palikt. Misters Armbrasters, protams, uzticēja viņam kaķu barības iecirkni.

Nepagāja ilgs laiks, kad jauneklis iemīlējās savā sekretārē Marijā, labi noaugušā gaišmatē, kas uzskatīja Džeroma glaudeno ādu un zeltainās acis par visai pievilcīgām. Viņš gribēja uzaicināt dāmu uz randiņu, taču godprātīgi uzskatīja, ka vispirms jāuzzina, ko daiļava par viņu domā.

—  Marī, — viņš kādu dienu ierunājās, pabeidzis diktēt dienas korespondenci, — vai es jums kā priekšnieks patīku?

—  Ak jā, — izdvesa Marija. — Vai dieniņ, mister Koter, jūs esat visburvīgākais priekšnieks, kāds man jelkad bijis. Tā atšķiraties no citiem!

Džeromam drosme saskrēja papēžos.

—  Atšķiros? Kādā ziņā, Marij?

—   Nu, — attrauca uzrunātā, — mans iepriekšējais priekšnieks misters Līčs mēdza man dažkārt iekniebt. Un piezagties man no aizmugures klāt, un nobučot. — Viņa caur skropstām bikli pašķielēja uz Džeromu. — Jūs esat nevainojams džentlmenis, mister Koter. Jūs patiesi esat citāds.

Šie vārdi Džeromu apbūra, un viņš, nešķiezdams lieki laiku, uzaicināja meiču uz pusdienām.

Vairākas nedēļas viss ritēja brīnišķīgi. Tad negaidot uzradās Benijs Roudss. Kādu dienu Džeroms, pacēlis skatienu no galda, ieraudzīja atvērtajās durvīs stāvam savu atriebības dievieti Nemezīdu.

—  Va' tu re, — iegavilējās Benijs, — tas tak ir Džeroms Koters!

Viņš atņirdza zobus smīnā.

—  Benijs Roudss! — iesaucās Džeroms. — Ko tu te dari?

—  Tu gan esi nepārspējams! — maigi nodūdoja Benijs. — Es strādāju pasta šķirošanas telpā. Būšu tev vienmēr acu priekšā, puis!

Džeromam nodrebēja astes kauls.

—  Kas tev te meklējams? — viņš noprasīja. — Kāpēc tu neatstāj mani mierā?

Benija sieraģīmja aizvainoto izteiksmi nomainīja skatiens, kas pauda, ka viņš kaut ko apsver.

— Paklau, draugs, es tak neesmu vainīgs. Katram kaut kur jāstrādā. Un es strādāju šiten te. — Viņš atslējās pret durvju stenderi. — Dzirdēju, ka tu te esot ieriktējies kā kaķis omulīgā migā. Interesanti, cik ilgi te noturēsies.

—  Lasies ārā! — Džeroms uzbrēca.

—   Kā ta', mister Koter, klausos! Kāda runa! Manuprāt, pakavēšos pie tavas sekretāres galda. Ta tik ir odziņa, šitā Marī.

—  Turies tu no viņas pa gabalu! — Džeroms juta, kā saslejas mati uz kakla. Ūsas saspurojās.

Benijs pasmīkņāja un aizslīdēja prom kā viltīga čūska. Kopš šī brīža Benijs mocīja Džeromu, cik vien jaudas.

Viņš aizturēja Džeromam adresētas vēstules, tā ka svarīgi klienti sāka žēloties bosam, ka viņu kontos neienākot nopelnītā nauda. Viņš raudzīja Džeromam iekost, kad uzņēmumu apmeklēja Makten Svarīgas Personas. Visļaunākais bija tas, ka viņš kaitināja Mariju, slaistīdamies ap viņas galdu, aicinādams dāmu uz randiņiem un reizēm piezagdamies no mugurpuses, lai pakutinātu kaklu. Marija viņu ienīda gandrīz tikpat kvēli kā Džeroms.

Džeroms lāgā nezināja, kā varētu rīkoties pretī, tomēr neapdraudot savu amatu, kas viņam bija ļoti iepaticies. Citiem aģentūras darbiniekiem viņš patika, kaut arī tie uzskatīja viņu par mazliet savdabīgu, jo viņš vienmēr mēdza garšot kaķu barību, par kuru rakstīja. Taču katram tak ir sava gaume, biedri nosprieda.

Viss nonāca līdz katastrofai, kad kādu vakaru Džeroms bija ielūdzis Mariju, lai pirms abu došanās uz teātra izrādi, pacienātu meiteni vakariņās ar zivīm. Viņi patlaban sēdās pie galda, kad nošķindēja durvju zvans.

Izrādījās, ka ieradies Benijs.

—   Piemīlīgi, — viņš nomurmināja, aplaizdams apkārt skatienu. Un skaļi noklaudzināja aiz sevis durvis.

—  Tu nudien esi ieriktējies omulīgi kā kaķis, — viņš turpināja, sāniski ielocīdamies istabā. Un izņēma no kabatas mazu pistolīti.

—   Vai tu esi prātu izkūkojis, Benij? — vaicāja Džeroms. — Vai apjēdz, ko dari?

—  Mani atlaida, — Benijs grīni nosmīkņāja.

—  Kāds tam sakars ar mani?

—  Marija pasūdzējusies, ka es neliekot viņai mieru. Man iedeva vilka pasi. — Benija nelielās ačeles iedzalkstījās. — Es viņai par šo pakalpojumu atdarīšu un tad ņemšu priekšā tevi, Džerom. Pielūkošu, lai viņiem šķistu, ka esi to skuķi nožmiedzis, tāpēc ka viņa atteikusies pildīt tavas iegribas, un pēc tam nošāvies pats. Visi zina, ka lieli kaķi reizēm sajūk prātā.

—  Jūs esat žurka, — iebrēcās Marija. — Nožēlojama, Jauna žurķele.

Džeroms sargādams aizsedza Mariju ar savu augumu.

—  Akmeņi un sprunguļi var kaulus man lauzt, taču vārdi nešķīsti nespēj šaust, — jautri noskandēja Benijs.

Džeroms viņu domīgi vēroja. — Žurka, — viņš noteica. — Patiesi, tā viņš ir. Žurka. Jocīgi, ka man tas nekad agrāk nebija ienācis prātā. — Aizmugurē viņš juta noraustāmies kaut ko gluži līdzīgu kaķa astei.

Džeroma sejas izteiksme Benijam nepatika.

—  Turies no manis tālāk, puis! Es šaušu.

Pirms Benijs paspēja notēmēt, Džeroms līdzīgi tīģerim ašā slaidā lēcienā pārlidoja pāri istabai. Tad viņš nogāza Beniju zemē un bez kādām grūtībām atņēma tam pistoli.

—  Žurka, — Džeroms klusu atkārtoja.

Benijs ielūkojās Džeroma sejā, kas atradās pavisam tuvu.

—  Ko tu gribi darīt? — viņš ievēkšķējās, svētās šausmās saviebis seju; mazās krellītēm līdzīgās ačeles pauda spīvas bailes. — Ko tu gribi darīt?

Džeroms viņu apēda.

Pagāja ilgs laiks, pirms policijas seržants bija piedabūjams skatīties uz to visu nopietni. Marija bija mudinājusi Džeromu visu notikušo izmest no galvas, tomēr Džeroms apzinājās, ka jāatzīstas.

—  Jūs sakāt, ka šito Beniju apēdāt? — seržants vaicāja jau savu divdesmito reizi.

—  Apēdu, — apliecināja Džeroms.

—  Viņš bija īsta žurka, — piebilda Marija.

Seržants šaubās nogrozīja galvu. — Ko gan visu mūsu

darbā nav jādzird, — viņš norūca. — Ejiet mājās. Izguliet žvinguli. — Viņš nopūtās. — Jūs apgalvojāt, ka darījāt to aizsargādamies?

—  Benijs grasījās mūs abus nošaut, — Marija teica.

—  Kur tad ir līķis? — seržants noprasīja.

Džeroms noraidot papurināja galvu.

—  Līķa nav. Es viņu apēdu.

—  Viņš bija žurka, — teica Marija.

—  Nav tak līķa, — seržants iebilda. — Mēs aizsūtījām pāris vīru uz jūsu dzīvokli; tur nekāda līķa nav, tāpat kā nav nekādu pazīmju, ka kāds būtu nogalināts. Mēs pat dabūjām tālsarunu ar šitā Benija vecākiem, lai apjautātos, vai viņi zina, kur dēls atrodas, tomēr viņa vecais pateica, ka, ciktāl tas attiecoties uz viņiem, jaundzimušais nomiris dzemdībās. Tāpēc kātojiet mājās.

—  Es viņu apēdu, — Džeroms neatlaidās.

—   Nu, tad jūs esat izdarījis cilvēcei pakalpojumu. Draudziņ, es esmu sešu bērnu apgādnieks. Negribu divus nākamos gadus novāļāties uz trako daktera kušetes aiz tā iemesla, ka būšu mēģinājis iestāstīt šefam blēņas par sešas pēdas garu kaķi, kas aprijis kādu puisi. Lasieties abi mājās, pirms man prātiņš vēl nav aizgājis ganos.

Džeroms palika nekustīgi stāvam policista galda priekšā.

—  Paklau, — seržants atsāka. — Tatad jūs apēdāt to puisi.

—  Žurku, — Marija pārlaboja.

—  Žurku, — atkārtoja seržants. — Un kā ta' jūs jūtaties?

—  Baismīgi, — atzinās Džeroms. — Man galīgi nav kārtībā māga.

—   Jūs apēdāt žurku, — atkārtoja seržants. — Un tagad jums sāp vēders. Tas tad arī ir jūsu sods. Vai atceraties, ka puikas gados ēdāt zaļus ābolus? — viņš nopūtās.

—  Un nu gan ejiet mājās.

Pagriežoties uz durvju pusi, Džeroms dzirdēja seržantu klusi purpinām, ka četrus gadus neesot bijis atvaļinājumā.

Par spīti nelabumam Džeroms jutās lieliski.

—   Un sods par visu piemērots, — viņš apmierināts noteica, visai pieklājīgi paņemdams Mariju zem rokas, un, abiem soļojot uz priekšu, klusiņām dungoja: — Es mērķi cildenu izvēlos, un noziegumam sekos sods, jā, sekos tam…

—   Ak, mister Koter, — Marija, apbrīna pārņemta, palūkojās viņā. — Jūs tā atšķiraties no jebkura cita mana kavaliera.

—  Atšķiros? — pārjautāja Džeroms. — Kā, Marī?

—  Ak, — Marija paskaidroja, — man neviens kavalieris nekad nav skaitījis dzejoļus.

K. Petriks. RESNAIS RUNCIS

Jūras kājnieki viņu atrada, kad beidzot ieņēma veco misijas namu Tufā. Pēc divas dienas ilgušās nežēlīgās apšaudes viņi nebija gaidījuši, ka sastaps tur kādu dzīvu būtni — vismazāk jau resnu runci.

Turklāt tas bija varen resns, smilškrāsas spalvu, kas atgādināja skotu matus, milzīgām, ahātiem līdzīgām acīm un tuklu, mīlīgu purniņu. Runcis sēdēja uz punča, aptupies uz kājslauķa — vai, pareizāk sakot, uz tā, kas bija atlicis ko kājslauķa, — pussagrautā misijas lieveņa priekšā un miermīlīgi laizīja ķepas, itin kā šķembu saārdītie džungļi būtu vasarīgs zāliens Ņūdžersijā.

Viens no karavīriem, atcerēdamies savu bērnības ābeci, noskaitīja: — Resnais runcis tup uz punča.

Pārējie nosmējās — ne tāpēc, ka piezīme būtu patiešām smieklīga, bet smiekli izkliedēja spriedzi un pauda vīru atvieglojumu, ka beidzot, pēc divu dienu sīkstās kaujas, sasniegts mērķis.

Resnais Runcis, joprojām "sēdēdams uz punča", viņiem uzsmaidīja, itin kā gribēdams sacīt, ka neņem šo

joku ļaunā. Tad tas ieraudzīja kaprāli Rendiju Džounsu un nez aiz kāda iemesla, kas zināms tikai viņam pašam, skriešus devās tam klāt, itin kā kaprālis būtu viņa sen pazudušais pavēlnieks. Murrādams tikpat skaļi kā ledusskapis, runcis tinās riņķī apkārt kaprāļa dubļainajiem zābakiem.

Visi iesmējās vēlreiz, kad Rendijs pacēla runci rokās un piespieda savu neglīto seju kaķa zīdainajam kažokam. Likās dīvaini, ka atradies dzīvs radījums, kas dod priekšroku bargajam, nepieejamajam Rendijam.

Seržants ar knipi paaicināja runci pie sevis: — Minci! Nāc šurp! Mēs tevi pataisīsim par B rotas talismanu!

Taču runcis līdzīgi ķēniņam sēdēja Rendijam uz pleca un cienīgi smaidīja, nolūkodamies lejup, it kā sacītu: "Ja gribat, varat būt mani pavalstnieki. Bet šitas ir augstdzimis princis — mans pavēlnieks."

Un pieķērās Rendijam cieši kā dadzis. Turējās pie viņa, gulēja līdzās, ēda tikai tos kumosus, ko deva Rendijs. Gandrīz visi B rotas vīri mēģināja ar glāstiem un garšīgu konservu kumosiem dzīvnieku aizvilināt pie sevis, taču atbilde uz visām pūlēm bija nicīgas žāvas.

Rendijā šāda agrāk neierasta mīlestība iesvēla sajūsmu. Viņš pieskatīja runci kā maiga māte savu pašas bērnu. Viņš sukāja tā spalvu, līdz kažoks spīdēja; viņš gandrīz vai cieta badu, lai tik runcis nezaudētu neko no sava tukluma. Un visu laiku juta sirdī kādu dīvainu izbrīnu. Būdams visneizskatīgākais un lempīgākais no kādas Rietumvirdžīnijas kalnraču ģimenes atvasēm, viņš nekad netika izraisījis siltas jūtas nedz kādā vīrietī, nedz sievietē. Pirms Resnā Runča neviens nebija piedēvējis viņam ne mazāko nozīmi.

Tomēr Rendija laimlbai bija īss mūžs. Pēc dažām dienām B rota saņēma pavēli doties slepenā uzbrukumā pret ienaidnieka flangu, mēģinot ieņemt tā štābu, kuru, kā zināms, varēja sasniegt, vienīgi ejot divdesmit jūdzes pa bieziem džungļiem, kas mudžēja no snaiperiem. Iešana būs grūta, vajadzēs tikt pāri šķēršļiem. Katram vīram nāksies stiept pašam savu pārtikas un ūdens krājumu un gulēt, kur pagadās, necerot saņemt nekādu palīdzību no bāzes.

Rotas komandiera domas par Resno Runci bija nepārprotamas: satriektajam Rendijam pavēstīja, ka dzīvnieka klātbūtne nopietni apdraudēšot visas rotas drošību. Ja ieraudzīšot, ka runcis viņam seko, to tūdaļ nošaušot. īsi pirms paredzētās došanās ceļā Rendijs aiznesa Resno Runci uz H rotas virtuvi, kur to ar sajūsmu pieņēma tikpat resns pavārs. Rendijs nespēja sevi piespiest, lai palūkotos atpakaļ uz pārmetošo skatienu, ko zinājās ieraugām ahātiem līdzīgajās runča acīs.

Taču visu pirmo dienu, ejot cauri bīstamajiem džungļiem, viņu vajāja doma par dzīvnieka skatienu, tā ka viņš dabūja izbaudīt visas šķiršanās skumjas, atstādams runci, it kā viņš būtu pametis vistuvāko cilvēku.

Jau stundām ilgi pār džungļiem kā melns izpletnis bija nolaidusies tumsa, kad Rendijs pamodās no nemierīga miega, kaut kas mīksts un silts piespiedās viņam pie vaiga un strēlnieka guļvietu pieskandināja murrāšanas simfonija. Rendijs neticēdams pastiepa roku, taču izrādījās, ka tas nav sapnis. Kaķis visā savā godībā apmierināts bija saritinājies viņam pie pleca.

Tomēr pirmais prieka uzplūds noplaka, kad viņš atcerējās rotas komandiera vārdus. Runcis, noraidījis H rotas

virtuves gardumus, bija jūdzēm tālu sekojis Rendijam pa bīstamajiem džungļiem, lai tik un tā mirklī, kad ausmā citi atklās viņa klātbūtni, būtu spiests skatīties nāvei acīs. Rendijs mocījās, nespēdams izlemt. Nest runci atpakaļ uz bāzi, nozīmētu dezertēšanu. Pērt un aizdzīt resnuli projām nebija viņa vienkāršajai, godīgajai dabai pa spēkam.

Kaķis atkal patrinās gar viņu ar purniņu un izdvesa skumīgu ņaudienu. Protams, pēc grūtā gājiena tam gribējās ēst. Rendijam pēkšņi kļuva skaidrs, kas jādara. Ja viņš spētu sevi piedabūt turēt kaķi badā, izsalkums droši vien aizdzītu to atpakaļ uz pavāra svētnīcu. Kaķis atkal ieņaukstējās. Rendijs viņu apsauca un viegli iepliķēja: — Man nav nekā, ko tev dot, mīļumiņ. Škic! Lasies prom! Pazūdi!

Rendijs jutās pa pusei priecīgs, pa pusei vīlies, kad kaķis klusi izšmauca no ierakuma. Gaismai svīstot, no viņa vairs nebija ne miņas.

B rotai lēni Zogoties uz priekšu pa biezo pamežu, Rendijs nosprieda, ka viņš kaķa apciemojumu droši vien redzējis sapnī. Taču trešajā naktī resnulis ieradās atkal. Viņš pabraucīja purniņu viņam pret vaigu un vieglītēm saņēma ar zobiem Rendija ausi. Kad dzīvnieks ieņaudējās, skaņa joprojām likās klusa un piesardzīga, tomēr balss ietrīsējās arī žēlā lūgumā, kas iedūrās Rendijam sirdī līdzīgi japāņu bajonetei.

Pirmajā apciemojuma reizē Rendijs kaķi nebija redzējis, taču šonakt kaut kas dzina uzspīdināt kabatas lukturīti. Rūpīgi pavērsis to lejup, viņš nospieda slēdzi. Tas, ko viņš redzēja, galīgi satrieca. Resnulis runcis vairs nebija resns. Ada ļengani nokarājās, gludais kažoks bija

notraipīts ar dubļiem un vairs nespīdēja, ķepas saplosītas un asiņoja. Tomēr visbriesmīgākās šķita acis, kas mirkšķinājās viņam pretī. Tajās nebūt nebija lasāms pārmetums, tās tikai pauda bezgalīgu paļāvību un sirsnīgu lūgumu.

To redzot, aizmirsis visu citu, Rendijs izvilka vienu no savām nedaudzajām atlikušajām ēdamā kārbiņām. To ieraudzījis, runcis vārgi aplaizījās. Rendijs dzīrās kārbu atvērt vaļā. Tad viņš pēkšņi aptvēra, ka līdz ar to parakstīs kaķim nāves spriedumu. Un, tā kā aizturētās dusmas meklēja izeju, tās pārvērtās nesaprātīgā niknumā pret dzīvnieku, kura ciešanas bija kļuvušas Rendijam nepanesamas. — Lasies! — viņš nošņāca. Taču kaķis nekustējās.

Rendijs trieca pret viņu smago kabatas lukturi. Kādu mirkli kaķis no sitiena palika guļam kā bez dzīvības. Tad, klusi noelsies, aizmuka. Nākamajā naktī tas neatgriezās, un Rendijs neaizvēra ne acu.

Piektajā dienā viņi sasniedza patiesi bīstamu apvidu. Rendiju kopā ar otru kara jūrnieku vārdā Džo aizsūtīja *. izlūkot, kur atrodas japāņu komandpunkts. Pēkšņi, lavīdamies pa džungļiem, abi uzskrēja tam virsū.

Klajumā valdīja dziļš klusums. Tā vidū slējās divas steigā saslietas būdas. Lūrēdami cauri biezo lapu seģenei, viņi saskatīja, ka cilvēki nesen šo vietu steigā pametuši — zālē visapkārt baloja izsvaidīti papīri, netālu vidēja nesen kaudzē samesti atkritumi, kokā plandījās japāņu armijas formas tērpa krekls. Vienas būdas priekšā zem nojumes stiepās uz ātru roku sanaglots galds ar pamestas maltītes atliekām. — Viņi saoduši, ka mēs tuvojamies, un aizlasījušies, — izdvesa Džo.

Rendijs paspēra soli uz priekšu — un sastinga, kad garajā zālē pie pirmās būdas durvīm kaut kas sakustējās. Kamēr viņš stāvēja vērodams, pa tām saules staros izklupa kādreizējais resnulis.

Rendija galvā augošu briesmu apjauta spēkojās ar lepnumu, ka Runcis viņu nav pametis. Neziņā gluži vai sastindzis viņš vēroja dzīvnieku pazūdam būdā. Drīz tas iztipināja ārā.

—  Japāņi aizmukuši, — Džo secināja. — Šitas runcis viņus noteikti iztraucējis. — Viņš bez mazākajām bailēm izgāja klajumā. — Ei, Rendij, uz galda ir vesels cālis. Pēc sausajām devām tas makten ies pie sirds.

Viņš aprāvās, jo kaķis bija ieraudzījis cāli. Bija žēl noskatīties, cik neveikli viņš uzlēca uz galda. Dusmīgi ieaurojies, Džo noliecās, paķēra akmeni un aizlidināja to kaķa virzienā.

Rendija sirdī uzliesmoja niknums. Viņš turējis badā un dzinis kaķi prom, bet tas tomēr aklā pieķērībā viņam sekojis. Rendija lēnajā, naivajā domu gājumā tas šķita pats svarīgākais pasaulē, mīlulim godīgi jāsaņem pienācīgā trofejas tiesa.

Runcis, redzēdams lidojam akmeni, nolēca no galda pašā pēdējā brīdī, jo akmens trāpīja tieši cālim, aiztriekdams to projām no šķīvja.

Rendijs izskrēja klajumā. Šajā mirklī apdullinošs grāviens notrieca viņu no kājām. Pēc īsa brītiņa, kad viņš uzsvempās kājās, vairs nebija redzams ne galds, ne būda, ne kas cits kā vienīgi liesmu pārņemtas koka šķēpeles.

Kā pa miegam viņš izdzirda Džo balsi. — Zem tā cāļa bija paslēpts spridzeklis. Zini, ja runcis nebūtu gribējis to nocopēt, es nebūtu sviedis akmeni, mēs būtu klupuši

tam virsū paši — un nu jau staigātu pa debesmājām. — Viņa balss, bailēs trīsot, kļuva arvien skaļāka. — Tas Runcis laikam gan sadalīts sastāvdaļās… Bet mums viņš tā izglāba dzīvību. — Rendijs nejaudāja izteikt ne vārda. Rīklē bija iesprūdis kamols. Viņš stāvēja, juzdamies tik nelaimīgs kā vēl nekad mūžā.

Tad no aizmugures atskanēja omulīga murrāšana.

Rendijs apsviedās apkārt. Tīrā untuma pēc sprādziens bija izmetis no būdas pussaplosītu niedru kājslauķi. Tas bija nokritis zālē viņam aiz muguras.

Un, rāmi sēdēdams uz tā, Rendijā ar mīlīgu smaidu noraudzījās Runcis.

Liliana Džeksone Brauna. Flojas kundzes Grēks

Jau pašā sākumā Flojas kundze bija izjutusi neizskaidrojamu nepatiku pret vīrieti, kas ievācies blakus dzīvoklī. Viņš bija resns, un viņa bikšu atloki izplatīja sāju ugunsdzēsības šļūteņu smaku.

Pirmo reizi viņi sastapās sagrabējušajā liftā, kas zvalstījās augšup uz desmito stāvu vecā mājā, kura reiz bija varējusi saukties par modernu, bet tagad stirkšēja visās vīlēs. Flojas kundze bija devusies pastaigāties pa pilsētas parku, zelējusi pilsētas zāli, ķerstījusi raibos tauriņus un tad iegājusi kopā ar savu ceļabiedru liftā, lai lēni celtos augšup. Jaunais kaimiņš bija piepildījis jau krietnu pusi no nelielās telpas.

Resnis un Flojas kundze pārstāvēja diezgan parastu šīs kādreiz lepnās un tagad bezcerīgās dzīvokļu mājas pretstatu ainu. Šis vīrs bija lempīgs, nevīžīgs, nolaidīgi ģērbies. Flojas kundze bija slaidkājaina, zilacaina aristokrāte, kuras krējumkrāsas zeltaini brūnais kažoks ap kājām izskatījās pat tumši brūns.

Resni ļaudis izraisīja Flojas kundzē nožēlu. Lielais vēders neļāva ierāpties viņiem klēpī, un kāda nozīme ir cilvēkveidīgajam bez klēpja? Tomēr viņa kā parasti pieklājīgi paostīja viņa bikšu atlokus un tūdaļ atrāvās atpakaļ, aizspiezdama degunu un elpodama caur muti.

—  Aizvāciet jel no manis šo kaķi, — iebaurojās resnis, skaļi piecirzdams kāju Flojas kundzes priekšā. Viņas pastaigu biedrs paraustīja siksnu, kaut ari to darīt nebija vajadzības, Flojas kundze vienā lēcienā bija atsprāgusi atpakaļ un apmetusies lifta drošākā kaktā, bet pats lifts drebelīgā gaitā grabēdams turpināja augšupceļu.

—   Vai jums dzīvnieki nepatīk? — siksnas otrā galā pavaicāja kāda maiga balss.

—  Netīri, nekrietni lopi, — norūca resnis. — Tajā vietā, kur es līdz šim dzīvoju, kāds draņķa kaķis ietika manā istabā un aprija manu fileju.

—   Cik žēl! No sirds jūtu jums līdz. Taču par Flojas kundzi un Taptimu varat būt droši. Viņi iet ārā no dzīvokļa tikai pie saites.

—  Vai tad jums ir divi? Prieks, kur tu rodies! Turiet viņus no manis tālāk, citādi apgriezīšu tiem draņķiem kaklus. Neesmu to darījis kopš četrpadsmit gadu vecuma, bet atceros labi, kā to dara.

Un resnis nomērķēja garo, melno kasti, ko turēja rokās, uz pilnīgi nevainīgo Flojas kundzi, kas sēdēja kaktā, saspringta pieglaudusi ausis pie galvas. Kažoka spalvas saslējusi, viņa mēģināja aizkļūt projām. Bet kad līdzgaitniece pacēla nabadzīti rokās, kaķenītes ķermenis likās uztraukumā drebam.

Tikai tad, kad abas nokļuva drošā patvērumā vienkāršajā, bet jaukiem spilveniem rotātajā miteklī, Floja at

slābinājās. Stīvām kājām viņa pietipināja pie saules apspīdētā plankuma uz grīdsegas, kur gulēja Taptims, un nolaizīja viņam galvvirsu. Tad viņa nomazgājās no galvas līdz kājām arī pati, lai aizdzītu no kažoka rešņa smirdoņu. Taptims tā arī nepamodās.

Šis miegainais, mīlīgais radījums — viņas dēls, kas likās ar visu apmierināts, Flojas kundzes acīs bija mīkla, jo viņa pati bija jūtīga un ļoti sprigana. Viņa nepūlējās dēlēnu saprast, bet gluži vienkārši to mīlēja. Stundām ilgi viņa laizīja mazuļa ķepas, krūtis un citas vietas, ko viņš viegli būtu aizsniedzis ar paša mēli. Pusdienlaikā viņa lēni košļāja barību, lai uz šķīvja paliktu kaut kas Taptimam uzēdām, un viņš šo atlikumu vienmēr kāri notiesāja. Un, kad viņš gulēja (un to viņš darīja gandrīz visu laiku), Flojas kundze sēdēja līdzās sargādama, izslējusies taisna kā karaliene, līdz beidzot aiz noguruma sāka šūpoties. Tad viņa saritinājās mazā kamoliņā un, vienu aci atstādama pavērtu, iesnaudās.

Taptims, protams, bija piemīlīgs bērns. Viņš patika citiem kaķiem, lieliem un maziem suņiem, cilvēkiem un zināmā mērā pat tiem, kas ienīda mīkstčauļus. Viņa sejiņa līdzinājās skaistai puķei, ar savām lielajām, zilajām acīm tā izskatījās maiga un paļāvīga. Būdams mazulis, viņš visu laiku bija ar mieru sākt murrāt, kad vien viņam pieskārās ar roku — jebkas. Galu galā viņš kļuva tik pieķērīgs, ka murrāja pat tad, kad kāds palūkojās viņā pāri istabai. Vēl vairāk: kad mazuli sauca, tas nāca, pateicīgi notiesāja visu, kas atradās uz pusdienu šķīvja, un, kad viņam pavēlēja gulties, viņš to arī darīja.

Taptima viedā mamma tādu kaķim nepiemērotu izturēšanos nosodīja, tā liecināja pārzināmu rakstura trūkumu,

no kura neko labu nevarēja gaidīt. Floja mēģināja dēlu mācīt, rādīdama viņam savu piemēru. Kad pasniedza pusdienas, viņa augstprātīgi tās paostīja un aizgāja projām, vienalga, lai cik kārdinošs ēdiens arī šķistu. Rau, tā jārīkojas katram kaķim, kam piemīt pašcieņa. Pēc kāda brīža viņa atgriezās un pagodināja cienastu ar savu uzmanību, taču nekad neizrādīja klaju sajūsmu.

Kad pēc viņas pasniedzās kāda cilvēka roka, peļu medniekam pieklājās aizšmaukt projām, lai viņam dzītos pa pēdām, un mazliet paķircināties, pirms tas ļaujas noķerties un tikt samīļots. Diemžēl jāteic, ka Taptims apsveica ikvienu draudzības apliecinājumu, apveldamies uz muguras, ieņurrādamies un izskatīdamies aizkustinošs.

Jau agrākajās bērnības dienās viņš bija iemācījies dzīvoklī valdošos likumus:

Nedrīkst gulēt trauku skapī kopā ar pannām un bļodām.

Drīkst sēdēt uz galda līdzās tintnīcai.

Nemūžam nevar atļauties sēdēt uz galda, kur uzlikta kafijkanna.

Bēdīgā patiesība bija tā, ka Taptims šos likumus arī pildīja. Flojas kundze turpretī zināja, ka likums ir izaicinājums un ka to pārkāpt nozīmē apliecināt savu rakstura stingrību. Tam paklausīt nozīmētu upurēt savu cieņu… Likās, ka dēls nemūžam neiepazīs dzīves īstās vērtības.

Cilvēku pasaulē ar tās tintnīcām un kafijkannām Taptimu, protams, dievināja viņa labdabības pēc. Taču tāpat dievināja arī Flojas kundzi — un aiz pareiziem iemesliem. Viņu cienīja par neatkarīgu izturēšanos, apbrīnoja par gudriem paņēmieniem, kā panākt savu, un mīlēja par cekulainajām spalviņām uz krūtīm, prasmi izliekt lokā asti un īpatnējo sānisko skatienu, kurā viņa pagrieza savu

bruņiniekpiešu zilajiem ziediem līdzīgo acu skatienu. Viņa bija īstāka siāmiete par dēlu. Sejiņa bija maza un jautra. Paliekdama galvu sānis un, mazliet šķielējot lūkodamās cilvēkā, ar savu aizkustinošo acu izteiksmi viņa spēja aizburt no naža un dakšiņas apakšas visgardāko fileju.

Līdz brīdim, kad blakus dzīvoklī bija ievācies resnis ar savu melno kasti, Flojas kundze savu mūžu nebija nākusi saskarē ar kādu nedraudzīgu dvēseli. Desmitā stāva dzīvoklī viņai bija divi biedri, lieliski bezvārda eksemplāri, kas te nāca, te gāja. Vienu no tiem bija viegli aptīt ap pirkstu, kad gribējās kaut ko iekost starp ēdienu reizēm, vajadzēja tik piebakstīt ar purniņu pie kājas potītes kauliņa un tūdaļ varēja dabūt pilnu karoti biezpiena. Otrs ļoti labi derēja aukstās naktīs par sildāmpudeli un vienmēr izpildīja prasīto, kad Flojas kundze vēlējās, lai paglāsta viņai vēderiņu vai pakutina vaidziņus. Šis otrs radījums čukstēja arī glāsmainā balsī komplimentus, no kuriem acis neviļus samiedzās tīksmē.

Tomēr dzīve nesastāvēja tikai no mīlestības un biezpiena leksēšanas. Flojas kundzei bija jāveic ikdienas darbs. Viņai bija jāuzrauga mājas saimniecība un jāieklausās visās tajā dzirdamajās skaņās.

Vērot nācās sešus logus ar platu dzegu, kur zem desmitā stāva logu palodzēm visu māju apvija notekcaurules un pa dzegu pastaigājās baloži. Tie cienīgi soļoja, pārlūkodami savas spalvas un nelikās ne zinis par Flojas kundzi, kas pavērta loga spraugā sēdēja un it kā vienaldzīgi, bet īstenībā vērīgi viņus aplūkoja.

Vērošana bija veicama dienas laikā, turpretī klausīšanās sākās, kad satumsa, tad bija nepieciešams strādāt saspringtāk. Flojas kundze uzmanīgi klausījās trokšņus

sienās. Viņa dzirdēja košļājam termītus, svīstam caurules un reizēm nokrakšķam vecu apmetumu, tomēr galvenokārt viņa klausījās, ko dara nosprāgušo peļu paaudžu rēgi.

Kādu vakaru tūlīt pēc sadursmes liftā Flojas kundze sēdēja klausīdamās, Taptims bija iemidzis un divas pārējās būtnes mierīgi šķirstīja grāmatu lappuses, kad cauri sienai telpā ielavījās svešāda skaņa, kas izraisīja šausmas. Flojas kundzes ausis spriegi saslējās, tad piekļāvās galvai.

Cauri sienai bija dzirdama griezīgi svilpjoša, nepārtraukta skaņa, kādu Floja agrāk nekad nebija dzirdējusi. Ta stindzināja asinis dzīslās un sāpīgi sitās pret bungādiņām. Spiedzīgais tonis šķita tik skaudrs, ka Flojas kundze atgāza atpakaļ galvu un arī pati skaļi ieņaukstējās. Asa kā nazis, skaņa pamodināja pat Taptimu. Viņš sabijies palūkojās apkārt, satraukts sapurināja galvu un ņēmās skrāpēt ar nagiem ausis, lai tiktu vaļā no nejaukā trokšņa.

Pārējie arī to dzirdēja.

—  Paklausies to skaņu, — sacīja būtne ar maigo balsi.

—  Droši vien tas ir jaunais iemītnieks blakus dzīvoklī, — secināja otrais. — Neticami.

—  Nespēju iedomāties, kā tāds rupjš tips var ķerties pie tik brīnišķīga skaņdarba, tas ir kaut kas no Prokof jeva?

—  Nē, man šķiet, ka tas ir Bartoks.

—   Šodien viņam liftā bija rokās vijoles soma. Viņš mēģināja ar to iesist Flojai.

—   Nelietis… Paveries — uz kaķiem — acīmredzot viņiem tāda vijoles skaņa nepatīk.

Flojas kundze un Taptims, mezdamies ātri ārā no istabas, atsitās viens pret otru un tad steidzīgi paslēpās zem gultas.

Šajās satraucošajās dienās pēc resnā vīrieša ievākšanās blakus dzīvoklī tas nebija vienīgais troksnis, kurš no tā atskanēja. Nākamajā vakarā, kad Flojas kundze iesoļoja dzīvojamā istabā, lai sāktu parasto klausīšanos, viņa caur sienu neskaidri sadzirdēja it kā spārnu vēdas, ko pavadīja čiepstoņa, kas ļoti rosināja uzsākt sarunu. Ta bija tīkama skaņa, un Floja iekārtojās uz dīvāna, lai varētu to izbaudīt, kārtīgi pabāzusi brūnās ķepiņas zem krējumkrāsas rumpja.

Tomēr šī apmierinošā noskaņa tika drīz vien izkliedēta, kad cauri sienai ielauzās pērkonam līdzīgā balss.

—  Paskaties, ko tu esi pastrādājis, tu smirdīgais nelieti! — balss rēja. — Akurāt manā vijolē! Vācies atpakaļ būrī, kamēr neesmu tev sašķaidījis pauri!

Atskanēja izbiedēta spārnu plīva.

—  Nost no loga, vai likšu tev pa galvu!

Atbilde uz šo draudu bija tikai skaļa čiepstēšana.

—  Turi muti, muļķa putns! Apklusti un lien atpakaļ būrī, vai arī es… — Atskanēja brākšķis, it kā kaut kas lūztu, un pēc tam valdīja klusums, ko retumis pārtrauca žēls "pī-īp".

Flojas kundzi tas ļoti ieinteresēja. Īstenībā, kad viņa nākamajā dienā uzsāka savus vērojumus, baloži šķita visai neinteresanta izprieca. Ģimeni viņa torīt bija pamodinājusi kā parasti — cieši nolūkojoties uz gulošo pierēm. Pēc tam viņi abi ar Taptimu bija sarīkojuši vannā ar pingponga bumbiņu hokeja sacensības, pēc tam notiesājuši bļodu ar skumbriju, un tad Flojas kundze iekārtojās parastajā vietā dzīvojamajā istabā. Cilvēkveidīgie bija uz visu dienu aizgājuši, pirms tam gan pavērdami nelielā spraudziņā logu un iebāzdami tajā mazu spilventiņu, lai apsegtu vēso akmens dzegu.

Tur nu viņa sēdēja — šī Flojas kundze — mazs, bet modrs kažokādas kamolltis, ostīdama jauko vasaras gaisu, visu redzēdama un visu zinādama. Piemēram, viņa noprata, ka cilvēks, kas patlaban nāk pa desmitā stāva gaiteni, uzvilcis kājās vecas teniskurpes un mazliet pieklibodams, apstāsies pie viņu dzīvokļa durvīm, noliks uz grīdas spaini un pats ar savu atslēgu atdarīs viņu durvis.

Viņa pat lāgā nepagrieza galvu, jo nācējs bija logu mazgātājs, viens no viņas pielūdzēju pulka. Viņš oda draudzīgi, kaut gan smārdā varēja samanīt mitru pagrabtelpu un grīdas birstes smaku, un runāt viņš runāja saprātīgi — nevis muļķīgi augstā balstiņā, ar kādu daži ļaudis vērsās pie Flojas kundzes, it kā viņa būtu muļķa zīdainis.

—  Nolec zemē, mincīt, — viņš skanīgā balsī sacīja. — Čārlijs šajā logā izņems sietu. Re, atnesu tev mazliet siera.

Viņš pastiepa nelielu kumosiņu siera, lai Flojas kundze to paosta. Diemžēl tā nebija pareizā šķirne, un Floja izlepusi papurināja ķepiņu.

—  Esi nu gan tu traki izlutināta, — Čārlijs smiedamies noteica. — Nu, apsēdies patālāk un pabolies, kā Čārlijs tīrīs logu. Nelec laukā uz malas, jo Čārlijs tev pakaļ neskries. Lika drusku pagaidīt! Tā vecā dzega sāk drupt. Kādā jaukā dienā baloži piesitīs stiprāk ar kājām un lejā būs… Ē, re, kur rādās izbiris stikls! Kāds izsitis logu.

Čārlijs atsēdās uz akmens dzegas un parāva augšrūts ietvarā iestiprināto režģi sev klēpī; kamēr Flojas kundze uzmanīgi vēroja viņa kustības, istabā staipīdamies un žāvādamies ietipināja Taptims un notiesāja sieru.

— Tagadiņ Čārlijs ieliks režģi atpakaļ, un jūs abi divi atkaliņ varēsit vēl pablenzt uz tiem trakajiem baložiem.

Šitas siets arīdzan iet čupā. Izskatās, ka visa māja krakšķ un brakšķ.

Tad, neaizmirsdams atlikt atpakaļ uz vēsās, cietās dzegas spilventiņu, viņš devās savest kārtībā nākamo logu, un Flojas kundze novietojās turpat, kur agrāk, uz pašas spilvena maliņas, lai lielāko pusi varētu izmantot Taptims.

Baloži torīt ieradās vēlu, varbūt tos bija aizbiedējis logu mazgātājs. Un tad, Flojas kundzei pacietīgi gaidot, kad, savus zilpelēkos spārnus plivinādams, atlidos pirmais ciemiņš, viņa ieraudzīja režģī mazo caurumiņu. Katrs brīvs klajumiņš, lai cik mazs arī būtu, bija kārdinājums; vajadzēja taču pamēģināt, vai varēs izlocīties cauri katrai šaurai vietai, vai tam būtu kāds iemesls vai ne.

Viņa pagaidīja, līdz Čārlijs izbumsījās ārā no dzīvokļa, un tikai tad ņēmās bakstīt režģi ar purniņu, sākumā piesardzīgi, tad ietiepīgi. Collu pēc collas sarūsējušais siets atplīsa no loga ietvara, līdz atliecies bija vesels stūris un Flojas kundze izslīdēja cauri — vispirms purniņš un ausis, tad slaidie pleci, karalienes Annas laikā iecienītās gleznās priekškājas, lokanais rumpis, gludenie sāni, tērauda atsperēm līdzīgās kājas un beidzot lepnā, brūnā aste. Pirmo reizi mūžā viņa atradās uz baložu pastaigas ceļa. Viņa graciozi noskurinājās.

Iekšā aiz režģa lēnīgais Taptims, šāda dīvaina notikumu pavērsiena satraukts, vēroja savu drosmīgo māmiņu, izbāzis no mutes ceturtdaļu sārtās mēlītes. Viņi uz brītiņu saspieda kopā katrs savā pusē režģim purniņus, un Flojas kundze turpināja pētniecības darbu. Viņa, piesardzīgi vilcinoties, pagāja uz priekšu, jo baloži savās ieražās nekādi tīrības cienītāji vis nebija.

Dzega bija apmēram divas pēdas plata. Flojas kundze bikli piegāja pie malas, purnu pavērsusi lejup un asti augstu pacēlusi. Desmit stāvus zemāk kaut kas kustējās, tomēr šie priekšmeti, kā viņa nolēma, nelikās interesanti. Klīrīgi tipinādama gar ārmalu, viņa vairījās no saplēstā stikla un tad saņēma drosmi un devās uz rešņa dzīvokļa pusi, kurp mudināja iet kāda pa pusei piemirsta ziņkāre.

Rešņa istabas logs bija vaļā un bez režģa, un Flojas kundze pieklājīgi ielūkojās iekšā. Tur, izstiepies uz grīdas, gulēja pats resnis, krākdams un ritmā ļaudams cilāties milzīgajam vēderam. Floja vienmēr satraucās redzam kādu cilvēkveidīgo guļam uz grīdas, ko viņa uzskatīja par kaķiem piederīgu teritoriju. Viņa uzņēmīgi aplaizīja sev degunu un, ieplētusi acis tik plati, cik vien spēja, vienu varavīksneni kā hipnotizēdama novērsusi iesānis. Istabas tumšajā kaktā kaut kas vēdināja spārnus un žēli iečiepstējās, un resnis pamodās.

—  Šk-ki-c-c! Arā no šejienes! — viņš iebrēcās, grīļīgi uzsliedamies kājās.

Flojas kundze trijos lēcienos aizdrāzās pa dzegu atpakaļ uz savu istabu un ielīda pa sietu drošībā. Palūkodamās pār plecu atpakaļ, lai redzētu, vai resnis varbūt mēģina dzīties viņai pakaļ, un pārliecinādamās, ka viņš to nedara, Flojas kundze izmazgāja Taptimam ausis, nolaizīja pati savas ķepas un atsēdās, lai gaidītu baložus.

Kā jebkurš normāls kaķis Flojas kundze dzīvoja saskaņā ar skaitļa "trīs" likumiem. Ikvienu jaunumu viņa, pirms ar to samierinājās, trīs reizes noraidīja, trīs reizes mēģināja tikt pāri kādam šķērslim, pirms atzina, ka nekas neiznāk, un vispār ikvienu jaunu rīcību izmēģināja trīs reizes, pirms viņai apnika to darīt. Tāpēc viņa vēl

divreiz izgāja uz baložu pastaigas ceļa un tikai tad pierunāja Taptimu piebiedroties.

Abi kopā viņi pāri dzegai vērās uz pasauli lejā. Brīvības apjauta reibināja prātus. Taptims pārgalvīgā lēcienā metās uz zemu lidojošu balodi un nokrita māmiņai uz muguras. Par sodu viņa iepļaukāja dēlu pa ausi. Taptims iebukņīja viņai pa degunu. Abi saķērās un ņēmās valstīties pa dzegu, piemirsuši, cik liels attālums viņus šķir no ielas; rotaļīgi ķerdamies viens otra kažokā un izgrūzdami no rīklēm līksmus vēkšienus.

Pēkšņi Flojas kundze, kaut ko apjauzdama, uzslējās kājās un ieņēma aizsardzības pozu. Pa savu logu ārā izliecies bija resnis.

—  Ei minc, minc, — viņš pīkstēja riebīgi augstajā balsī, pastiepis bļodiņu ar kādu gardumu. Flojas kundze sastinga, bet Taptims pievērsa skaistās, uzticības pilnās acis svešiniekam un devās pa dzegu tam klāt. Siltu jūtu pārņemts, ņurrādams un vēcinādams asti, mazais stiboja iekšā lamatās. Tas viss prasīja tikai pāris mirkļus: bļodiņa tika atvilkta atpakaļ, līdzīgi kriketa nūjai pār Taptimu savicināta gara, melna kaste, kas nogrūda viņu nost no dzegas tukšajā gaisā. Krizdams viņš neizdvesa ne skaņu.

Kad smiedamies un čalodami, ar sainīšu pilnām rokām pārnāca mājās pārējie ģimenes locekļi, viņi tūdaļ nojauta, ka kaut kas nogājis greizi. Neviens viņus pie durvīm neapsveica. Flojas kundze sakumpusi drūmi sēdēja uz palodzes un stīvi vērās uz caurumu sietā, turpretī Taptims nekur nebija redzams.

—  Paskaties uz režģi! — iekliedzās maigā balss.

—  Deru, ka viņš izlīdis uz dzegas.

—  Vai vari izliekties ārā un palūkoties? Esi piesardzīgs!

—  Saturi Floju!

—  Vai tu viņu redzi?

—  No Taptima nav ne ziņas, ne miņas. Dzega nokaisīta ar stikliem: saplīsis blakus dzīvokļa logs.

—  Vai tev šķiet, ka tas vīrietis…? Man kļūst nelabi.

—  Neuztraucies, dārgā. Mēs viņu atradīsim… Klau, pie durvīm zvana! Varbūt kāds atnesis Taptimu mājās.

Durvju priekšā stāvēja Čārlijs. Juzdamies neērti, viņš satraukti mīņājās. — Piedošanu, dārgie, — viņš teica. — Vai nevarat atrast vienu no saviem kaķēniem?

—  Jā! Vai esat viņu atradis?

—  Nabaga mazulītis, — sacīja Čārlijs. — Atradu viņu guļam lejā tieši zem jūsu logiem, tur, kur tie biezie krūmi.

—  Viņš ir beigts! — maigā balss ievaidējās.

—  Jā, kundze, līdz lejai ir garš ceļš.

—  Kur viņš tagad ir?

—  Kundzīt, es ienesu viņu pagrabstāvā. Es viņu, nudien, apglabāšu uz goda. Diez vai jūs gribēsiet nabaga mazulīti redzēt.

Flojas kundze joprojām nekustīgi lūkojās uz režģi un gaidīja Taptimu. Laiku pa laikam viņa drošības pēc pārlūkoja citus logus. Laikam ritot un Taptimam neatgriežoties, viņa ieskatījās aiz centrālapkures radiatoriem un zem gultas. Viņa atķeksēja vaļā skapja durvis, aiz kurām plauktos bija sakrauti trauki, kastroļi un pannas. Viņa pūlējās iekļūt pieliekamajā. Viņa apostīja no vienas vietas ārdurvis. Beidzot viņa apstājās dzīvojamā istabā un skaļi izgrūda augstu, žēlabainu kliedzienu.

Vēlu vakarā pie viņiem vēlreiz iegriezās Čārlijs.

—  Es tikai gribēju jums pasacīt, kundze, cik smuki es viņu apglabāju, — viņš sacīja. — Sadabūju tieši pareizā

lieluma kasti, la bija balta kaste. Un es ietinu viņu veca, zila aizkara gabalā. Tas ar savu krāsu dikten glīši gāja kopā ar viņa kažoku. Un tad apglabāju to mazuli lejā tieši zem jūsu loga aiz krūmiem.

Bet Flojas kundze joprojām nemitējās meklēt, atgriezdamās atkal un atkal, lai vērotu dzegu, no kuras Taptims bija pazudis. Ēdienu viņa noniecināja. Viņa atraidīja jebkurus mierināšanas mēģinājumus. Un visu nakti gaidīdama sēdēja, platām acīm urbdamās tumsā.

Dzīvojamās istabas logs nu bija cieši noslēgts, taču nākamajā dienā Floja, — kad bija atstāta tukšajā dzīvoklī viena, ķērās pie guļamistabas logu režģiem. Viens no tiem bija jauns un nepadevās, turpretī otrs siets bija ierūsējis, un Floja drīz vien izbāza purniņu pa spraugu un tā no viņas spiediena pagarinājās, tā ka bija iespējams izkārpīties pa to uz dzegas.

Laipodama pa saplēsto stiklu šķembām, Floja tuvojās vietai, no kuras bija pazudis Taptims. Un viss atkārtojās. Re, tur jau bija tas resnis, pastiepis pretī bļodiņu.

—  Nāc šu, minc, minc!

Flojas kundze pieplaka pie dzegas un atkāpās.

—  Vai mincītis grib pieniņu? — Tas atkal tika teikts mākslotajā falsetā, tomēr šoreiz vairs nevienu neapmānīja. Floja salīkusi attupās uz dzegas, tā ka vairākas collas šķīra viņu no tvēriena.

—  Smukiņš mincis. Smukiņš mincis.

Flojas kundze piesardzīgi tuvojās saujai, kas stiepa pretī bļodiņu, un resnis zagšus pavirzīja uz priekšu otru roku ar pirkstiem izsizdams knipi, it kā aicinātu suni.

Flojas kundze atkāpās pa diagonāli — pa pusei pret mājas sienu, pa pusei pret bīstamo dzegas malu.

—  Nāc šu', kaķenīt! Nāc šu', — viņš dūdoja, izliekdamies vēl tālāk ārā. Taču klusāk norūca: — Draņķa ložņa! Es tevi dabūšu rokā, kaut tur velns par mazu zēnu paliktu! Snaiksties pēc mana putna, va' ne?

Flojas kundze ar visiem saviem jutekļiem manīja briesmas. Ausis atglaudusi atpakaļ viņa saliektām ūsām pieplaka ar balto vēderiņu pie akmens izciļņa.

Tad viņa pavirzījās mazliet tuvāk, un resnis pastiepa roku, lai kaķenīti sagrābtu. Viņa atsprāga soli atpakaļ, plakstus nemirkšķinot, nekustīgi blenzdama uz rešņa nosvīdušo seju. Viņš slepus nolika bļodiņu sānis. Flojas kundze to manīja. Resnis pabīdīja savu lielo vēderu tālāk ārā pa logu.

Floja vēlreiz pagājās uz priekšu, tā ka gandrīz atradās viņam pa ķērienam. Un tad atkal viņš pastiepa pret to abus spēcīgos delmus.

Flojas kundze vieglītiņām palēca sānis.

—  Šoreiz es tevi dabūšu rokā, smirdošā kaķene, — viņš rēca un, uzbīdījis vienu ceļgalu uz loga palodzes, metās virsū Flojas kundzei. Ta izslīdēja viņam pa pirkstu starpu, un viņš ar visu savu smago rumpi uzkrita uz dzegas.

Daļa no tās zem viņa svara nogruva lejā. Viņš iebļāvās, tverdamies gaisā pēc Flojas, un tajā pašā mirklī brūngani krējumainā svītra izgaisa no acīm. Resnis krizdams vis neklusēja.

Ja runa ir par Flojas kundzi, tad viņu nākamajā rītā atrada saliekušos turpat saules apspīdētajā plankumā sēžam dzīvojamā istabā uz grīdsegas un nevainīgi mazgājam savu brūno asti.

Fricis Laibers. KOSMISKĀS TELPAS UN LAIKA KOORDINĀŠU MAIŅAS BRĪDIS “PAVASARA CĀLĒNIEM”

Gumičs, kā pats ļoti labi zināja, bija visgudrākais kaķēns pasaulē, viņa prāta attīstības koeficientu varētu vērtēt ar skaitli 160. Taču ikviens zina, ka šo koeficientu, kas balstās uz runātspēju, pārbauda visai vienpusīgi. Turklāt runāt šis gudrinieks sāktu, tiklīdz viņam ierādītu vietu pie ēdamgalda un pasniegtu kafiju. Viņš prātoja: Ašurbanipals un Kleopatra ēd zirggaļu no seklām bļodiņām, kas noliktas uz grīdas, un viņi nerunā. Mazulis savā redeļu gultiņā sūc pienu no pudelītes un arī nerunā. Sisija sēž pie galda, tomēr neviens nemēdz liet viņai tasē kafiju, un viņa nerunā — neizdveš neviena vārda. Tevs un māte (tā Gumičs nokrustījis Veco Zirggaļnieku un Šurpukitiju) sēž pie galda un lej viens otram tasēs kafiju, un viņi runā. Quod erat demonstrandum.'

*  Kas ari bija jāpierāda (latiņu vai).

Bet viņš, Gumičs, pa šo laiku krietni pastrādās domu projekcijas un visu cilvēku valodu intuitīvas projekcijas laukā, nemaz nerunājot par kaķu patois' — gandrīz katrs civilizēts ņurrātājs prot, tā sakot, to "spēlēt kā pēc notīm" automātiski. Dramatiski monologi, Sokrāta dialogi, radio un televīzijas viktorīnu un mīklu valoda, felinoloģiskas" ekspedīcijas uz pašām tumšākajām Āfrikas malām (kur varētu atklāt īsto patiesību, ko sevī slēpj lauvas un tīģeri), visuma planētu izpēte — tas viss var pagaidīt. To pašu iespējams attiecināt uz grāmatām, kuru sastādīšanai Gumičs nepagurdams krāj materiālus, piemēram, Smaržu un smaku enciklopēdijai, Antropofelīno’’’ psiholoģijai, Grāmatai par neredzamām zīmēm un slēptiem brīnumiem, Kosmiskās telpas un laika koordinātēm "Pavasara cāļiem", apcerējumam par tematu "Slīpo acu skatiens uz dzīvi" un citām. Pagaidām pietiks, ja varēs līdz dzīlēm izbaudīt savu eksistenci, uzkrāt zināšanas, nepalaižot garām neko no viņa vecumam atbilstošas pieredzes — un darīt to, skraidot apkārt ar augšup izslietu asti.

Spriežot pēc visām ārējām izdarībām, Gumičs bija tikai normāls, sprigans kaķēns, kā tas arī izpaudās virknē iesauku, kurās viņš bija uzrunāts visā savā garajā, noslēpumainajā ceļā no zilacainās bērnības līdz pārejas laikam: Mazulis, Činguleksis, Resnītis, Kamene (nevis tāpēc, ka būtu neveikls, apvēlies strupiķis, bet tāpēc, ka viņam bija zema balss), Vecais Badacietējs, Uzpūtenis, Mīlnieks (nevis tāpēc, ka dzītos pēc seksa, bet tāpēc, ka ir

’ Runas veids (jranlu vai.). ** Zinātne par kaķiem.

*** Burtiski: cilvēkkaķisks.

mīlīgs), Spoks un Kaķņiks. No šiem varbūt jāpaskaidro vēl pēdējais: proti, krievi drīz pēc Sputņika bija ievadījuši orbītā Mutņiku, tā ka tad, kad Gumičs vienvakar trīs reizes aizšāvās pa dzīvojamās istabas firmamentu garām nekustīgajiem cilvēciskajiem spīdekļiem un samērā mazkustīgajiem diviem vecākajiem kaķiem, Šurpukitija nodeklamēja Kītsa dzejoļa rindas:

"Tad jutos es kā Debesu vērotājs,

Kas redz, kā jauna planēta tur iepeld."

Un Vecais Zirggaļnieks, dabiski, noteica: — A, Kaķņiks!

Jaunais vārds nodzīvoja trīs dienas, un tad tā vietā stājās "Gumičs", kas uzrādīja pazīmes, ka nostiprināsies pavisam.

—   Nav tālu laiks, kad mazais kaķēns patiešām būs pieaudzis, — vismaz tā Gumičs dzirdēja Veco Zirggaļnieku sakām Šurpukitijai. Viņš bija teicis, ka ātri aizritēšot vēl nedaudzas nedēļas, Gumiča miesa, kas karstot kā ugunīs, kļūšot tvirtāka, viņa slaidais kakls — resnāks, elektrizēta būšot vienīgi spalva, un jauko maza kaķēna īpašību vietā stāšoties parasta šīspasaules Runča paražas. Viņi varēšot būt laimīgi (tā Vecais Zirggaļnieks pabeidza savu runu), ja mazais nekļūšot par tādu īgņu kā Ašurbanipals.

Gumičs no savu gudro domu kalngaliem slēptā jautrībā un mundrā bezbēdībā klausījās šajos pareģojumos tādā pašā garā, kā mēdza pieskaņoties ārēji parastajiem dažādajiem dzīves posmiem, piemēram, greizajiem, slepkavīgajiem skatieniem, ko nācās izbaudīt no Ašurbanipala un Kleopatras, kad viņš tiesāja savu zirggaļas devu,

kas tika servēta viņa paša mazajā skārda bļodiņā (augšminētajiem reizēm deva kaķu barību, turpretī Gumičam tā nebija jāēd ne reizes). Gumičs samierinājās arī ar mazuļa vārdos neizsakāmo muļķību (šis Īkstītis nemācēja saskatīt atšķirību starp dzīvu kaķi un zāģu skaidām piebāztu lācīti, mēģinādams apslēpt savu nezināšanu, lallinādams "pū-pū" un bakstīdams ar pirkstiem visiem acīs); un, kas bija vēl nopietnāk — Gumičs prata saglabāt mieru, redzot Sisijas veikli slēpto ļaunumu. Skuķi nācās cītīgi uzmanīt, īpaši, atrodoties divatā. Gumičs zināja, ka šīs būtnes aizkavējusies un pat kroplīgā attīstība ir Vecā Zirggaļnieka un Šurpukitijas lielākā, visdziļāk apslēptā rūpe (jo Sisijas nejaukās paražas ātri pieņēmās spēkā); rūpestus sagādāja arī Šurpukitijas aprobežotais prāts, kas par spīti lielu kafijas daudzumu patēriņam nepārsniedza maza minča intelektu: piemēram, viņa bija cieši pārliecināta, ka mazi kaķēni darbojas tanī pašā kosmiskās telpas un laika koordinācijā kā cita dzīvā radība, ka, lai nokļūtu no šejienes uz turieni, viņiem jāpāriet starptelpa, un citas muļķības. Pat Vecā Zirggaļnieka domāšana likās stūra. Viņš gan samērā labi izprata slepeno doktrīnu un divatā ar Gumiču apsprieda to saprātīgi, tomēr grūtības darīja viņa ierobežotais tiesiskais stāvoklis: proti, viņš taču bija tikai jauks, vecs dieviņš ar tik lēnu domāšanu, ka tā otru varēja padarīt vai traku.

Tiesa, Gumičs labprāt spēja piedot savai kaķiski cilvēciskajai mājvietai visus tās neskaitāmos klupšanas akmeņus un trulās izdarības, jo saprata, ka ir vienīgais, kas zina īsto patiesību gan par sevi, gan par citiem maziem kaķēniem, gan arī par cilvēku mazuļiem — patiesību, ko vājāki saprāti nespēja aptvert, patiesību, kas būtībā bija

tikpat neticama kā teorija, kura apgalvo, ka slimības ierosina mikrobi un ka viss milzīgais Visums radies viena vienīga atoma eksplozijā.

Agrā bērnībā Gumičs bija domājis, ka vecā Zirggaļnieka divas priekšķepas ir divi kaķēni (kaili un bez spalvas) un abas, cieši piestiprinātas pie Zirggaļnieka delmiem, tomēr dzīvo savu patstāvīgu dzīvi. Kā viņš bija gan nīdis, gan mīlējis šos iedzeltenos briesmoņus, abus ar pieciem spilventiņiem — savus pirmos rotaļu biedrus — reizēm mierinātājus, reizēm pliķēšanās kauju pretiniekus!

Ak, pat šī izdomātā un vēlāk promaizmestā ideja bija tikai sīkums salīdzinājumā ar dziļāko patiesību par sevi!

Zeva piere sašķēlās, lai piedzimtu Atēna. Gumičs bija izvēlies no netīra, veca peldmēteļa uzkārstās vidus krokas, proti, no Vecā Zirggaļnieka apakšveļas. Kaķēns intuitīvi to noprata un bija pats sev pierādījis ne sliktāk par kādu Dekartu vai Aristoteli. Viņa ķermeņa atomi sadrūzmējušies kopā un paātrinājuši ierašanos pasaulē no vecā peldmēteļa kaķēna apmēriem atbilstīgas ieloces. Pašas senākās atmiņas atgādināja, kā viņš snaudis, ietīts uzkārstajā lupatiņā, gozēdamies Vecā Zirggaļnieka siltumā. Vecais Zirggaļnieks un Šurpukitija ir viņa īstie vecāki. Otrā teorija par viņa izcelsmi ir tā, ko viņš laiku pa laikam dzirdējis no Vecā Zirggaļnieka un Šurpukitijas — proti, ka viņš esot vienīgais dzīvs palikušais kaķēns no metiena, kuru tīši pametuši vecāki, kas dzīvojuši kaimiņos; ka viņam bieži uzdzinis drebuļus vitamīnu trūkums; ka bijis pazaudējis astes galu un ķepu spalvas un, lai varētu atveseļoties un atgriezties dzīvē, ticis barots ar dzeltenīgu vitaminizēto pienu, kas pilināts ar pipeti. Šī otra teorija noteikti ir tikai uzlabota versija, ar kādu daba mēdz apveltīt varoņu

dzimšanu, varbūt viedi apslēpdama patiesību, lai to neuzzinātu vārgi prātiņi, kuri nespēj panest patiesības smago nastu. Šāds "uzlabojums" ir tāda pati alošanās kā Šurpukitijas un Vecā Zirggaļnieka aizkustinošā pārliecība, ka Sisija un Mazulis esot nevis Ašurbanipala un Kleopatras, bet viņu pašu bērni.

Todien, kad Gumičs tīri intuitīvi atklāja savas dzimšanas noslēpumu, viņu pēkšņi bija sagrābis negants satraukums. Lai neļautu tam saplosīt sevi gabalos, Gumičs bija glābies virtuvē, kur paķēris un aprijis apvalkā ceptu gliemeni, pirms tam to divdesmit minūtes nežēlīgi mocīdams.

Un noslēpumā tītā dzimšana bija tikai sākums. Pamodušās gara spējas ļāva Gumičam pēc divām dienām atklāt vēl vienu lielāku noslēpumu: tā kā viņš ir cilvēkbērns, tad, sasniedzot brieduma brīdi, par kuru bija runājis Vecais Zirggaļnieks, viņš pārvērtīsies nevis par īgnu runci, bet par dieviem līdzīgu jaunekli ar iesarkani zeltainiem matiem pašreizējā kažoka krāsā. Viņam tūlīt lies tasē kafiju un viņš nekavējoties iegūs runas spēju un varbūt mācēs izteikties visās valodās. Turpretī Sisija (cik skaidri tas tagad likās saprotams!) apmēram tajā pašā laikā saruks un savā kaķa kažokā kļūs par ļaunu kaķeni ar asiem nagiem un tumšu spalvu, piemērota biedrene Ašurbanipala harēma konkubīnei Kleopatrai, kas interesējas tikai par savu spalvaino ārējo ietērpu, seksu un mīl tikai sevi pašu.

Gumičs tūdaļ aptvēra, ka tieši to pašu var teikt par visiem kaķēniem un ļaužu mazuļiem, visiem cilvēkveidīgajiem un kaķiem, vienalga, lai kur tie dzīvotu. Viņu

pārvērtības ir līdzīgas jebkura kukaiņa dzīves gājuma pārvērtībām. Tas ir galvenais fakts, kas atrodas pamatā visām leģendām par sumpurņiem, vampīriem un raganveidīgām būtnēm.

Gumičs prātoja, ka, atmetot aizspriedumainos uzskatus, viss kļūst pilnīgi loģisks. Mazi bērni ir nesaprašas, neveikli, atriebīgi radījumi bez kāda saprāta un runas spējām. Vai nav pilnīgi dabiski, ka viņiem jāizaug par savtīgiem, īgniem, mēmiem dzīvniekiem, kam svarīgi tikai laupīt un vairoties? Turpretī kaķēni ir veikli, jūtīgi, smalki, ārkārtīgi dzīvīgi. Vai viņiem būtu piemērots cits liktenis nevis pārvērtība par pasaules valdniekiem, kas prot aši spriest, daiļi runāt, sacerēt grāmatas un mūziku, gādāt par gaļas ieguvi un pārdalīšanu? Kavēties pie fiziskajām atšķirībām un norādīt, ka cilvēki un kaķēni, lieli kaķi un ļaužu mazuļi ir visai atšķirīgi izskatā un apjomā, nozīmētu neredzēt aiz kokiem mežu — to ļoti viegli varētu salīdzināt ar kāda entomologa skaļu apgalvojumu, ka metamorfoze ir mīts aiz tā vienkāršā iemesla, ka viņa mikroskopā nevar saskatīt kūniņas gļotās tauriņu spārnus vai kāpurā — zeltvaboli.

Tomēr, kaut arī tā bija prātu satraucoša doma, Gumičs aptvēra, ka ir viegli saprast, kāpēc cilvēkveidīgie, pieauguši kaķi, cilvēku mazuļi, kā arī vairums mazo mincīšu nav to pat pamanījuši. Kā lai ticami izskaidro taurenim, ka tas reiz bijis matiņiem klāts tārpiņš, vai necilai kūniņai, ka nāks laiks un tā būs kustīgs dārgakmens. Nē, tādos apstākļos gan cilvēku, gan kaķveidīgo viegli ievainojamos prātus sargā žēlsirdīga masu amnēzija, tāda kā tā, kas saskaņā ar Veļikovska skaidrojumu neļauj atcerēties to laiku vēsturi, kad Zemei, izraisot milzu

katastrofu, uztriecās virsū planēta Venera, kas darbojās līdzīgi komētai un pēc tam (droši vien ar kosmisku atvieglojuma nopūtu) iekārtojās savā pašreizējā orbītā.

Šis secinājums apstiprinājās, kad Gumičš savā pirmajā apgaismības karstumā pūlējās izskaidrot savu dižo atklājumu citiem. Viņš kaķu valodā — cik nu vien šis ierobežotais žargons atļāva — pasludināja to Ašurbanipalam, Kleopatrai un pat (par spīti vājajām veiksmes izredzēm) ari Sisijai un Mazulim. Viņi neapliecināja nekādu interesi, vienīgi Sisija izmantoja izdevību un iebakstīja aizrautīgajam, bet neuzmanīgajam runātājam ar dakšiņu.

Vēlāk, palicis divatā ar Veco Zirggaļnieku, viņš darīja zināmas šīs diženās jaunās domas, pievērsis nopietnās, dzeltenās acis vecīgajam dieviņam, tomēr tas ļoti satraucās un pat nepārprotami neslēpa patiesas bailes, tāpēc Gumičs apklusa. ("Varu apzvērēt, ka viņš mēģina skaidrot kaut ko tik dziļu kā Einšteina teorija vai iedzimtā grēka doktrīna", Vecais Zirggaļnieks vēlāk stāstīja Šurpukitijai.)

Tomēr pēc šīm neveiksmēm Gumičs sev atgādināja, ka tagad ir vīrietis (vienīgi augums vēl pamazs) un ka liktenis liek viņam nepieciešamības gadījumā dažus noslēpumus uzvelt tikai saviem pleciem. Viņš prātoja, vai vispārējā amnēzija skars viņu tad, kad visas pārmaiņas būs aiz muguras. Uz šo jautājumu nevarēja rast drošu atbildi, tomēr viņš cerēja, ka gluži tā nebūs, un reizēm juta, ka cerības ir pamatotas. Varbūt viņš kļūs par pirmo patieso kaķēnvīrieti un runās, balstoties uz gudrību, kuras priekšā atveras visas durvis.

Reiz viņš pakļāvās vilinājumam paātrināt šo procesu ar apreibinošu vielu palīdzību. Atstāts virtuvē viens,

viņš uzlēca uz galda un sāka lakt tumšo šķidrumu Vecā Zirggaļnieka kafijas tases dibenā. Tas riebīgi garšoja pēc indes, un viņš, īsi nošņācies, bailēs un pretīgumā lasījās prom. Gumičs saprata, ka brūnmelnā susla nav burvju līdzeklis, kas atraisīs mēli, tas notiks vienīgi, kad klāt būs īstais laiks, un tad norisināsies, ievērojot pienācīgās ceremonijas. Iespējams, ka vajadzēs skaitīt burvju vārdus. Katrā ziņā neatļauta garšošana ir ļoti bīstama.

To, ka veltīgi gaidīt, lai kafija pati no sevis darītu brīnumus, Gumičš secināja arī vēlāk, kad Šurpukitija, kurai mēmi uzmācās Sisija, iedeva mazajai skuķei dažas karotes kafijas, iepriekš dāsni sajaukusi to ar pienu un cukuru. Protams, Gumičs jau tagad zināja, ka Sisijai pēc neilga laika lemts kļūt par kaķeni un ka runāt viņu kafija tikpat neiemācīs, lai cik to dzertu, tomēr visai pamācīgi šķita noskatīties, kā viņa izspļauj pirmo malku līdz ar krietnu daudzumu siekalu un ietriec tasi ar visu tās saturu Šurpukitijas krūtīs.

Gumičs joprojām patiešām juta vecākiem līdzi to raizēs par Sisiju un ilgojās pēc dienas, kad pārvērtīsies un savā jaunatzītajā cilvēkbērna statusā drīkstēs viņus pa īstam mierināt. Sirds lūza, skatoties, kā abi cenšas piedabūt, lai mazā meitene runā, allaž pūlēdamies darīt to, kamēr otra nav klāt. Kā viņi līksmoja par katru netīši izvēkšēto toni no tām nedaudzajām skaņām, ko viņa pieprata, un cerīgi atkārtoja meitai to vēl un vēlreiz; kā abus arvien izmisīgāk sāka mocīt bailes ne tik daudz par meitas atpalicību savā attīstībā (tā viņiem vismaz likās) — cik par viņas skaidri saskatāmo ļaunestību, ko Sisija galvenokārt vērsa pret Mazuli… Kaut arī abi vecie un Gumičs dabūja savu tiesu. Reiz Sisija uzgāja Mazuli vienu guļam

redeļu gultiņā un lika lietā kādu asu ķieģeļa lausku, lai izraibotu Mazuļa lielo, augstu izliekto, smalku spalviņu klāto galvu ar trīsstūrainām, sarkanām zīmēm. Šurpukitija, ieraudzījusi Sisiju to darām, pirmām kārtām tomēr pasteidzās notīrīt no Mazuļa galvas zīmes, lai Vecais Zirggaļnieks tās nepamanītu. Tonakt Šurpukitija noslēpa grāmatas par nenormālībām psiholoģijā.

Gumičs ļoti labi saprata, ka Šurpukitija un Vecais Zirggaļnieks no tiesas tic, ka ir Sisijas vecāki, tāpēc jūt lielas raizes par viņu, it kā tā tiešām būtu īstenība, un dara visu, ko pašreizējos apstākļos spēj, lai palīdzētu. Pēdējā laikā Gumiču bija pārņēmušas tikai viņam vien raksturīgas siltas jūtas pret Mazuli — nabaga sīciņu kaķa iedīgli, kas bija pavisam dumjš un nesaprātīgs, tāpēc galīgi nespēja aizsargāties, — aiz šī iemesla Gumičs neoficiāli iekārtojās par sīkā radījuma aizbildni, pavadīdams savus neoficiālos miega brīžus bērnistabas durvju priekšā un trokšņaini traukdamies šurpu turpu ik reizi, kad parādījās Sisija. Lai nu kā bija, viņš veica to kā iespējami drīz kaķiski cilvēciskās ģimenes pieaugušo vecumu sasniedzis loceklis, kam, dabiski, jānes zināma atbildība.

Uzskatīdams šo atbildību par tādu pašu kaķēna dzīves sastāvdaļu (tā viņš sev iegalvoja) kā uzvelšanu uz paša pleciem citiem neizpļāpājamas nojautas un noslēpumus, viņš dienu no dienas ļāva augt to skaitam.

Viens šāds notikums bija Gadījums ar Vāveres Spoguli.

Parasto spoguļu noslēpumus Gumičs bija uzminējis agrā bērnībā un sapratis, kādas būtnes tajos parādās. Nelieli novērojumi, ošņāšana un viens mēģinājums iekļūt

dzīvojamā istabā pie biezās sienas bija viņu pārliecinājuši, ka spogulī redzamās būtnes ir vai nu nereālas, vai vismaz hermētiski ieslēgtas citā pasaulē, kas varētu būt tīrās garu vai nekaitīgu, mākslīgu rēgu pasaule — un tajā varētu ievietot arī Gumiča mēmo līdzinieku, kas viņam pieskārās tik maigi ar savām ķepām un reizē tomēr tik salti…

Gumičs tam par spīti bija ļāvis vaļu iztēlei un gudrojis, kas notiktu, ja kādu dienu, lūkodamies spoguļpasaulē, viņš palaistu vaļā savu garu, kurš iemājotu Gumiča līdzinieka tēlā, bet šis līdzinieks iezagtos paša īstā Gumiča miesās — vārdu sakot, ja viņi apmainītos vietām ar nesaožamā kaķa rēgu. Gumičs nosprieda: ja viņš būtu lemts dzīves veidam, kas sastāv no vieniem atdarinājumiem un kam trūkst jebkādas iespējas izrādīt kaut kādu iniciatīvu (ja neskaita aizkulišu lēmumus un ātrumu, kas nepieciešams, lai aizdrāztos, neatpaliekot no īstā Gumiča, no viena spoguļa uz nākamo) — ka tāda dzīve uzvēdītu šķebīgu garlaicību, un tāpēc viņš nolēma spoguļu tuvumā visu laiku saturēt savu garu cieši rokās.

Tomēr te mēs vēl nerunājam par Vāveres Spoguli. Kādu rītu Gumičs palūrēja ārā pa ielas puses guļamistabas logu, pa kuru varēja redzēt verandas jumtu, Gumičs jau bija iedalījis logus pusspoguļos, kam otrā pusē ir divi telpas veidi: spoguļpasaulē un tas skarbais apgabals, ko piepilda neizprotamā un bīstamā kārtībā sakopoti trokšņi, ko sauc par ārpasauli, kurā pieaugušie cilvēkveidīgie šad un tad visai negribīgi dodas iekšā, šim nolūkam ieģērbdamies īpašās drēbēs un uzsaukdami skaļas ardievas, kam vajadzēja skanēt nomierinoši, bet kas panāca tieši pretējo. Divu paveidu telpu pastāvēšana vienā laikā kaķēnam

neizlikās paradoksāla: viņš taču bija iedzinis galvā divdesmit septiņas nodaļas garo apcerējumu Kosmiskās telpas un laika koordinātes "Pavasara cālēniem", kurā gan bija ietverti grāmatas nesvarīgākie temati.

Torit guļamistaba bija tumša un ārpasaule drūma, jo nespīdēja saule, tāpēc spoguļpasaulē šķita neparasti grūti saskatāma. Gumičs pašlaik, uzlicis priekšķepas uz palodzes, pacēlās, lai, purniņu raustīdams, ieskatītos tajā, kad otrā pusē, tieši tajā telpā, ko parasti ieņēma Gumiča līdzinieks, pēkšņi izslējās netīri brūngans šaurs ģīmis ar šauru mežoņa pieri, tumšiem, nejauki ļauniem, blāviem redzokļiem un milzīgu zodu, pilnu ar zobiem, kuri atgādināja lāpstas.

Gumiču sagrāba drebuļi, un viņš drausmīgi nobijās. Viņš manīja, ka gara spējas ļengani saļimst, un, zaudējis gribasspēku, teleportējās trīs jardus atpakaļ, izmantodams māku telpā un laikā tikt pāri stūriem, patiesībā virzoties pa deformētu telpu, kas bija viena no viņa mākām, kurai Šurpukitija atsacījās ticēt un pat Vecais Zirggaļnieks ticēja tikai vārda pēc.

Tad, nezaudēdams ne mirkli, viņš, atspiezdamies uz spalvainā dibena, pasitās apkārt, mērkaķātrumā nobrāzās lejā pa kāpnēm, uzlēca uz dīvānmalas un brītiņu blenza uz Gumiča līdzinieku sienas spogulī — neatslābinādams nevienu muskuļu šķiedru, līdz bija pilnīgi pārliecināts, ka joprojām ir viņš pats un nav pārvērties par nejauko brūngano parādību, kas bija uzplaiksnījusies aiz istabas loga.

—   Kā tu domā — kas tas īsti bija? — Vecais Zirggaļnieks pavaicāja Šurpukitijai.

Vēlāk Gumičs uzzināja, ka viņš redzējis vāveri, meža dzīvnieku, kas ēd riekstus un pieder pilnīgi citai pasaulei

(ja neskaita sirojumus pa bēniņiem) un nebūt ne Spogulijai. Tomēr Gumičam atmiņā spilgti iespiedās acumirklīgā, ciešā pārliecība, ka vāvere ieņēmusi Gumiča līdzinieka vietu un grasījusies pat aizdzīt projām viņu pašu. Viņš noskurinājās, domādams, kas būtu noticis, ja vāvere būtu pa īstam ieinteresējusies par apmaiņu ar viņu. Acīmredzot spoguļi un to darbība, kā viņš vienmēr baidījies, stipri sekmēja gara pārvietošanos. Viņš ieslēdza šo informāciju atmiņas lādē, kas tika pietaupīta bīstamai, satraucošai un varbūt nepieciešamai vajadzībai, piemēram, tādai kā plāni ņemt un uzrāpties stāvus pa stiklu (ar nagiem tik cietiem kā dimanti) un lidot pāri koku galotnēm.

Šobrīd viņa smadzeņu šūniņas sāka just, ka ir pilnas līdz malām, un viņš tik tikko spēja sagaidīt mirkli, kad ar likumu atļautas, īstas, stipras, kafijas garša ļaus viņam runāt.

Viņš visos sīkumos iztēlojās šādu ainu: ģimene sapulcējusies svinīgā sanāksmē ap virtuves galdu, Ašurbanipals un Kleopatra godbijīgi visu vēro, tupēdami uz grīdas, bet viņš pats, taisni izslējies, sēž, ķepās (vai arī tās varētu būt rokas?) uzmanīgi turēdams plāna porcelāna tasīti, kamēr Vecais Zirggaļnieks lej tajā tievu melnas, kūpošas kafijas straumīti. Viņš apzinājās, ka Lielā Pārvērtība droši vien ir pavisam tuvu.

Tanī pašā laikā viņš noprata, ka ģimenes lokā briest cita kritiska situācija, kas ātri ievirzās visai nelāgās sliedēs. Viņš aptvēra, ka Sisijai, kura ir krietni vecāka par Mazuli, jau pirms krietna laika bija vajadzējis pārdzīvot pašas ne tik žilbinošo, taču tikpat nepieciešamo pārvērtību (pirmais trauks ar jēlu zirggaļu diezin vai varētu būt

tik satraucošs notikums kā pirmā kafijas tase). Viņas laiks jau sen bija pagājis. Gumičs juta, kā sirdī arvien vairāk milzt šausmu sajūta, ka ātraudzes meitenes krūtīs mēmi, bet ātri vairojas spēkā vampīra īpašības, kaut arī iekšķīgi tai nav paredzēts būt nekam citam kā visai asinskārai kaķenei. Cik briesmīgi prātot, ka Vecais Zirggaļnieks un Šurpukitija bijuši spiesti visu savu mūžu rūpēties par tādu briesmoni! Gumičs nolēma: ja vien kaut kad pagadīsies iespēja atvieglot vecāku postu, viņš nekavēsies ne mirkli to darīt.

Tad kādu nakti, kad Pārmaiņu priekšsajūta bija Gumičā samilzusi tiktāl, ka draudēja pārplēst krūtis un viņš nešaubījās, ka rīt nāks Lielā Diena, arī pašu māju šķita pārņēmis ārkārtīgs nemiers, grīdas dēļi čīkstēja un klaudzēja, ūdens krāni pilēja un logu aizkari plīvodami čaukstēja par spīti tam, ka paši logi bija aizvērti, (Gumičs skaidri noprata, ka droši vien visapkārt stumdās daudzas garu pasaules, to vidū ari Spoguļpasaulē), pusaugu kaķēnam pienāca izdevība iepriekšminēto apņemšanos īstenot.

Šurpukitija un Vecais Zirggaļnieks bija ieslīguši dziļā, dažādu iemeslu uzvēdītā miegā, — Kitija bija stipri sasaldējusies, Zirggaļnieks nelaimīgā kārtā ieķēris lieku glāzīti (Gumičs noprata, ka sadomājies pārāk daudz par Sisiju). Mazulis ari gulēja, gan nemierīgi činkstēdams un spārdīdamies — viņa guļvietu apspīdēja mēness, jo loga štora nez kā — bez kāda cilvēka vai kaķa pieskāriena — bija uzritinājusies augšup. Gumičs čurnēja nomodā zem redeļsānu gultiņas, acis aizvēris, taču ar bezgala nemierīgu prātu, domās izlodājot visus mājas stūrus un dažviet ieklausoties ārpasaulē. Šajā nozīmīgajā naktī par miegu nebija ko domāt.

Tad viņš negaidot saklausīja soļus, tik klusus soļus, ka nosprieda, ka tā ir Kleopatra.

Nē, tie bija vēl klusāki, tik klusi, ka varētu piederēt Gumiča līdziniekam, kas beidzot izbēdzis no Spoguļpasaules un tipina pa tumšajiem gaiteņiem pie viņa. Spalviņas uz Gumiča muguras saslējās stāvus.

Tad bērnistabā iezagās Sisija. Savā garajā, plānajā, dzeltenajā naktstērpā viņa izskatījās slaida kā ēģiptiešu princese un kustējās tikpat pašapzinīgi, taču šonakt viņā ļoti stipri varēja saskatīt kaķeni, sākot no slīpajām acīm ar aso skatienu līdz šaurajiem, mazliet atšieptajiem acu zobiem — jau vienreiz uzmetot viņai skatienu, Surpukitija mestos pēc noslēptā tālruņa numura, pa kuru varēja sazvanīt īpašo ārstu — un Gumičs atjauta, ka ir liecinieks kāda baisma dabas likuma aizturei, jo šis radījums varētu taču uz mirkli pastāvēt bez spalvām, kas stiepjas garumā un ar apaļiem redzokļiem, kas atrastos slīpo acu vietā.

Tā arī nenošņācies, Gumičs atkāpās vistumšākajā istabas kaktā.

Sisija pienāca pie gultiņas un pārliecās pār Mazuli, piesargādamās, lai uz tā gultiņas nekristu viņas ēna. Kādu brīdi viņa ļaunā priekā vēroja mazo. Tad sāka viegli skrāpēt viņa vaidziņu ar garo cepures adatu, ko bija paņēmusi līdzi, nemēģinādama to nemaz pārāk rūpīgi slēpt. Mazulis pamodās, ieraudzīja viņu, bet nekliedza. Sisija joprojām skrāpēja ar adatu arvien mazliet dziļāk. Dārgakmeni cepures adatas galā apvizēja mēnessgaisma.

Gumičs apzinājās, ka sadūries ar šausmām, ko nevar uzveikt, metoties skriešus vai pat spļaujot un griezīgi kliedzot. Tādu acīmredzot pārdabisku notikumu norisi var uzveikt vienīgi maģija. Un patlaban nebija laika domāt

par sekām, vienalga, cik skaidri un sāpīgi iegravētas tās šķistu tādam prātam, kas atrastos pilnīgi nomodā.

Viņš uzlēca uz redelītēm gultiņas otrā malā, neizdvesdams ne skaņu, un, mēness apgaismots, ieurbās ar saviem zeltainajiem redzokļiem Sisijas acīs. Tad viņš paliecās tieši pretī viņas ļaunajai sejai, un sāka nevis ātri, bet lēni virzīties viņai tuvāk, izmantodams savas neparastās zināšanas par telpas īpašībām, lai tad, kad ļaundare trieks pret viņu cepures adatu, izslīdētu uzbrucējai tieši starp tās plaukstu un delmu. Kad beidzot viņa purns atradās nepilnu collu no Sisijas, Gumičs joprojām nebija mirkšķinājis plakstus un viņa nespēja novērst skatienu. Tad Gumičs nevilcinādamies ietrieca viņā savu garu līdzīgi liesmojošu bultu kūlim, panākdams, ka nostrādā Spoguļa Maģija.

Mēness apspīdētā Sisijas seja, kaķiska un šausmu pārņemta, bija zināmā mērā pēdējais, ko Gumičs, īstais Gumičs-kaķēns, redzēja pēdējo reizi šinī pasaulē. Jau nākamajā mirklī viņš juta, ka ietinas Sisijas gara smirdīgajā, melnajā, necaurredzamajā mākonī, kuru iemainījis pret savējo. Tajā pašā brīdī viņš izdzirda Sisiju līdzīgi mazai meitenei ne vien ļoti skaļi, bet ari skaidri iesaucamies: — Māmiņ!

Tads kliedziens būtu spējis izraut Šurpukitiju no kapa, kur nu vēl pamodināt no miega, kurš bija vai nu tikai dziļš, vai līdzīgs reibumam. Zibens ātrumā viņa uzskrēja bērnistabā, un viņai pa pēdām sekoja Vecais Zirggaļnieks. Kitija paņēma Sisiju rokās, un mazā meitene atkal un atkal atkārtoja brīnišķīgo vārdu, kā arī brīnumainā kārtā pēc tam izkliedza arī pavēli — par to nevarēja

būt šaubu. To dzirdēja arī Vecais Zirggaļnieks, un tā skanēja: — Turi mani cieši!

Pēc tam beidzot iedrošinājās iekliegties Mazulis. Visu uzmanība pievērsās saskrāpētajam vaigam, un Gumiču, kā viņš jau skaidri bija paredzējis, aizgādāja uz pagrabu: šo procedūru ar šausmu un riebuma pilniem vēkšķieniem pavadīja galvenokārt Šurpukitija.

Mazais kaķēns par to neraizējās. Sisijas gara tumsība vismaz desmitkārt pārsniedza jebkuru pagrabu, viņš tajā tagad bija ievīstīts uz mūžu, izdzēšot uz visiem laikiem it visas atvilktnes ar ātršuvējiem, visus uzrakstus uz aktu vākiem un gremdējot aizmirstībā pat iztēloto pirmās kafijas dzeršanu un pirmo runu.

Pēdējā skaidrajā mirklī, pirms iestājās pilnīgs dzīvnieku aklums, Gumičs saprata, ka — ak vai! — gars nav tas pats, kas apziņa, un, ja arī pirmo var pazaudēt vai upurēt, otrs tik un tā kā smaga nasta gulsies uz dvēseles.

Vecais Zirggaļnieks bija ieraudzījis cepures adatu un aši noslēpis no Šurpukitijas, tāpēc viņš aptvēra, ka apstākļi nav vis tādi, kā liekas, un ka Gumičs nekādā ziņā nav radījums, ko drīkstētu ar tādām izdarībām pataisīt par grēkāzi. Mazā kaķēna trimdas laikā nesdams uz pagrabu skārda šķīvjus ar ēdienu, viņš neslēpa, ka sirdī par to lūdz piedošanu. Gumičam tas bija mierinājums — kaut arī neliels. Savā jaunajā gausajā domāšanas veidā Gumičs centās sev iestāstīt, ka galu galā tomēr kaķa labākais draugs ir viņa saimnieks.

Sisija kopš šīs nakts nespēra savā attīstībā ne soli atpakaļ. Divu mēnešu laikā viņa apguva trīs gadu garu programmu runāšanas mākslā. Viņa kļuva par ārkārtīgi gudru, jautru mazu meiteni ar vieglu soli. Viņa gan to

nevienam nestāstīja, taču pirmās atmiņas viņai bija mēness apspīdētā bērnistaba un Gumiča seja palielinātā attēlā. Tas, kas bija noticis pirms tam, grima piķa melnā tumsā. Viņa vienmēr labi izturējās pret Gumiču, darīdama to gan visai piesardzīgā manierē. Rotaļu, kas saucās "Pūces acis", viņa necieta ne acu galā.

Pēc dažām nedēļām Šurpukitijas bailes piemirsās, un Gumičs atkal drīkstēja vadīt mājas saimniecību. Tomēr tad bija jau iestājusies pilnīga pārvērtība, par kuras varbūtību Vecais Zirggaļnieks allaž tika brīdinājis. Gumiču vairs nevarēja dēvēt par mazu kaķēnu, viņš bija gandrīz vai dūšīgs runcis. Savā psiholoģijā viņš nekļuva ne īdzīgs, ne drūms, bet ārkārtīgi cienīgs. Reizēm likās, ka viņš ir līdzīgs vecam pirātam, kas prāto par dārgumiem, kurus nekad savā mūžā neatradīs, par jūras krastiem, kur gaida visādi piedzīvojumi, kas tā arī paliks neaizsniedzamās tālēs. Un šad tad, ielūkojoties viņa dzeltenajās acīs, varēja just, ka viņā slēpjas viss, kas nepieciešams, lai sarakstītu grāmatu "Slīpo acu skatiens uz dzīvi" — tā aptvertu trīs vai četrus sējumus — kaut ari viņš ne mūžam to nesarakstīs. Un tas ir dabiski, jo, ja labi apdomā (un Gumičs bija apdomājis to ļoti labi, patiešām pārāk labi), liktenis viņam lēmis būt vienīgajam tik saprātīgam kaķēnam pasaulē, kam nav izdevies izaugt tiktāl, lai varētu kļūt par cilvēku.

P. G. Voudhauss. STĀSTS PAR VEBSTERU

_ kaķi nav suņi!

Ir tikai viena vieta, kur var dzirdēt vērtīgus izteicienus — tādus kā šis, kas, sarunām ritot, pavisam nejauši izskanēja vispārējas domu apmaiņas laikā "Makšķernieku atpūtas" bāra zālē. Tieši tur mēs bariņā sēdējām pie kamīna, kad Šņabdegunis sajuta rosinājumu izmest tikko kā dzirdēto atzinumu.

Kaut gan saruna līdz šim bija vērpusies ap Einšteina relativitātes teoriju, mēs naski pārslēdzām domu gājienu uz jauno tematu. Šīs vēlās vakarēšanas, kuras nesatricināmā cieņā un sirsnībā vada misters Maliners, mudina bārstīt prātulas. Mūsu mazajā pulciņā esmu dzirdējis, kā četrdesmit sekunžu laikā strīds par dvēseles ceļa galapunktu pārmetas uz labākajiem cūkas miesas sulīguma saglabāšanas paņēmieniem.

—  Kaķi, — turpināja Šņabdegunis, — ir savtīgi. Dienu no dienas cilvēks appuišo kaķi nez cik ilgi, izpildīdams katru mazāko viņa iegribu, un tas ņem un aiziet prom,

atstādams saimnieku ar garu degunu, tāpēc ka pāris soļu tālāk atradis vietu, kur biežāk ceļ galdā zivis.

—  Man pret tiem kaķiem, — žēlabainā balsi teica Citrona Skābulis, itin kā viņam slepus būtu nodarīta pārestība, — ir iebildumi, tāpēc ka uz viņiem nevar paļauties! Viņi nav vaļsirdīgi un nepazīst goda jūtas. Tu dabū sev kaķi un nosauc par Tomasu vai Džordžu, kā nu kad sagadās. Zināmu laiku viss ir kārtībā. Tad kādu rītu tu pamosties un cepuru kārbā atrodi sešus kaķēnus, un tev jāsāk viss no gala, pieejot no pavisam cita leņķa.

—  Ja gribat zināt, kāda nelaime ir ar kaķiem, — sacīja kāds no vīriem ar sarkanu seju un glāžainām acīm (viņš bija klaudzinājis pret galdu, lai atnes ceturto viskiju), — tad viņi nezina, kas ir smalkjūtība. Ta ir tā ķeza. Atceros, ka manam draugam bija kaķis. Lutināja to uz velna paraušanu, tas mans draugs. Un kas notika? Kāds bija iznākums? Kādu vakaru viņš pārāk vēlu pārnāk mājās un tausta ar korķu viļķi, lai sameklētu atslēgas caurumu, un, ticiet vai ne, kaķis izvēlējies īsto brīdi, lai no koka nolēktu — bac! — viņam uz kakla. Nu, nekādas smalkjūtības.

Misters Maliners pašūpoja galvu.

—  Es pieļauju, ka jums visiem taisnība, — viņš sacīja, — tomēr, pēc manām domām, jūs neizprotat lietas būtību. īstais iebildums, ja runā par lielāko daļu kaķu, ir viņu neciešamā augstprātība. Kaķi kā šķira nekad nav pilnīgi pārvarējuši nicīgo iedomību, kura iesakņojusies tāpēc, ka Senajā Ēģiptē tos pielūdza kā dievus. Tāpēc viņi uzskata sevi par tiesīgiem uzmesties par kritiķiem un cenzoriem vārgajiem un maldos iestigušajiem cilvēciskiem radījumiem, ar kuriem tiem ir kopīgs liktenis. Viņi blenž

uz mums, kā pārmetot. Vēro mūs ar raizēm. Un jūtīgā cilvēkā tas bieži izraisa ļoti nelāgus iespaidus un vieš sirdī visnopietnāko mazvērtības kompleksu. Dīvaini, ka mūsu saruna ievirzījusies tādā gultnē, — sacīja misters Maliners, malkodams savu glāzi karsta viskija ar citronu, — jo es tikko kā šopēcpusdien atcerējos visai dīvainu notikumu, kas saistās ar mana brālēna Edvarda dēlu Lānselotu.

—  Es pazinu kaķi… — ieteicās kāds Pirmais Bass.

—   Mana brālēna Edvarda dēls Lānselots (tā iesāka misters Maliners) tanī laikā, par kuru es runāju, bija izskatīgs puisis, kas aizvadījis divdesmitpiecas vasaras. Agrā bērnībā palicis bārenis, viņš bija audzis tēvoča Teodora, dievbijīgā Bolsouveras dekāna, namā, tāpēc milzum liels trieciens šim lāga cilvēkam bija Lānselota vēstule, kurā puisis, sasniedzis pilngadību, no Londonas paziņoja tēvocim, ka noīrējis Celsijā, Botstrītā, ateljē un grasoties palikt galvaspilsētā un kļūt par mākslinieku.

Māksliniekus dekāns vērtēja visai zemu. Būdams Bolsouveras pašvaldības izglītības un kārtības komitejas svarīgs loceklis, viņš nesen, pildot nepatīkamu pienākumu, bija slēgtā seansā noskatījies supersuperfilmu "Kaisles paletes" un nu atbildēja uz jaunā radinieka ziņu satrauktā vēstulē, kurā ar lielām sirdssāpēm uzsvēra, ka Lānselota vārdi uzvilnījuši viņā secinājumu, ka jauneklis, viņa asinsradinieks, tīši izvēlējies tādu karjeru, kam agrāk vai vēlāk neizbēgami jānoved pie kleķējumiem, kuros redzamas dīvānos gulošas puskailas krievu princeses, kas skauj pieradinātus jaguārus. Godājamais dekāns mudināja Lānselotu atgriezties un kļūt par palīgmācītāju, kamēr vēl nav par vēlu.

Tomēr Lānselots bija nelokāms. Viņš nožēloja plaisu, kas pavērusies starp viņu un visu mūžu cieņā un godā turēto radinieku, tomēr viņš neparko neatgriezīšoties tādā vidē, kurā nomācot viņa individualitāti un iekaļot važās dvēseli. Četrus gadus klusēja kā tēvocis, tā jaunais radinieks.

Šajos gados Lānselots bija guvis savā izvēlētajā dzīves ceļā panākumus. Laikā, kad sākas šis stāsts, viņa izredzes šķita solām daudz. Viņš gleznoja mistera un misis B. B. Kārberiju-Pērbraitu vienīgās meitas Brendas portretu. Kārberiji-Pērbraiti dzīvoja Mekstonskvērā 11, Dienvidkensingtonā. Tas nozīmēja, ka, pabeidzis šo darbu, viņš dabūs trīsdesmit mārciņu lielu honorāru. Viņš mācēja cept olas ar bekonu, bija arī iepraties labi spēlēt havajas ģitāru. Turklāt bija saderinājies un nodomājis precēt kādu bezbailīgu brīvā panta dzejnieci, vārdā Glēdisu Bingliju, vairāk pazīstamu kā Dziedātāju ar saldo balsi no Gārbridžmjūzas, Fulemā — burvīgu meiteni, kas izskatoties pēc otu slaukāmās drāniņas.

Lānselotam likās, ka dzīve ir ļoti pilnīga un skaista. Pašlaik viņam eksistence sagādāja prieku, pagātni bija pavisam izmetis no galvas.

Tomēr, cik patiesi ir, ka pagātne mēdz būt nesaraujami savīta ar tagadni un mēs nekad nevaram būt pārliecināti, ka zem kājām neuzsprāgs kāda zemē paslēpusies bumba! Kādu pēcpusdienu, kad viņš šo to pielaboja Brendas Kārberijas-Pērbraitas ģīmetnē, ienāca viņa saderinātā.

Lānselots bija gaidījis viņu atnākam, jo šodien jaunā dāma bija paredzējusi doties trīs nedēļu ilgā atpūtas ceļo

jumā pa Francijas dienvidiem un solījusi, braucot uz staciju, iegriezties pie Lānselota. Viņš nolika otu un lūkojās jaunajā dāmā ar ilgpilnu maigumu, jau tūkstošo reizi nodomādams, ka viņam pielūgsmes pilns šķiet pat ik tintes traipiņš uz viņas deguna. Stāvēdama durvīs, īsajiem matiem slejoties katram uz savu pusi, viņa izskatījās gluži kā moru meitene — vienīgi ar zeltainām sprogām, un šis tēls lika sirdī raisīties visliegākajām jūtām.

—  Čau, Čūskulēn! — viņš mīļi uzsauca.

—  Sveiks, Slieciņ! — atsvieda Glēdisa, un kreisajā acī caur tajā iesprausto monokli atmirdzēja meitenīga pieķeršanās. — Es varu palikt tikai pusstundu.

—  Nu, pusstunda paies kā vēja spārniem, — teica Lānselots. — Kas tev tur rokā?

—  Vēstule, ēzeli tāds! Ko tad tu domāji?

—  Kur tu to ķēri?

—  Arā pie durvīm stāvēja pastnieks.

Lānselots paņēma no viņas aploksni un uzmanīgi to aplūkoja.

—  Velns parāvis! — viņš iesaucās.

—  Kas tad ir?

—  Ta ir no tēvoča Teodora.

—  Es nezināju, ka tev ir kāds tēvocis Teodors.

—  Protams, ka man tāds ir. Bijis jau gadiem ilgi.

—  Ko viņš tev raksta?

—  Ja tu būsi tik laipna un uz diviem mirkļiem apklusīsi, — ja vien zini, kā to dara, — teica Lānselots, — es tev pasacīšu.

Un viņš skanīgā balsī, kāda raksturīga visiem Malineriem, lai cik tālam cilts atzaram viņi piederētu, skaistā modulācijā nolasīja šādus vārdus:

Bolsouveras pastorātā, Viltsā.

Dārgo Lānselot.

Tu droši vien no sava Church Times’ esi jau uzzinājis, ka man piedāvāts (un arī esmu to pieņēmis) bīskapa amats Rietumāfrikā, Bongo-Bongo. Es tuvākajās dienās dodos ceļā, lai uzņemtos savus pienākumus, kas, nešaubos, būs svētīgi.

Šajos apstākļos man ir nepieciešams atrast labu mītni savam kaķim Vebsteram. Diemžēl ir pilnīgi neiespējami ņemt viņu līdzi, jo neparastie klimata apstākļi, kā ari būtiski svarīgo ērtību trūkums var viegli iedragāt viņa veselību, kas nekad nav bijusi visai stipra.

Tāpēc, manu dārgo zēn, salmiem izklātā grozā es nosūtu viņu uz Tavu adresi un esmu pilnīgi pārliecināts, ka Tu izrādīsies laipns un apzinīgs saimnieks. Ar sirsnīgiem laba vēlējumiem

Tavs mīlošais tēvocisTeodors, Bongo-Bongo.

Nedaudz mirkļu pēc šīs vēsts izlasīšanas ateljē valdīja domīgs klusums. Beidzot ierunājās Glēdisa.

—  Nu ir gan nekaunība! — viņa noteica. — Es atteiktos.

—  Kāpēc?

—  Ko tu darīsi ar kaķi?

Lānselots padomāja.

—  Tiesa gan, — viņš piekrita, — ja man būtu brīvas rokas, es negribētu ļaut, lai manu ateljē pārvērš par kaķu namu vai kaķu apcirkni. Tomēr ņem vērā īpašos apstākļus.

*  "Baznīcas ziņas" (angļu vai).

Attiecības starp tēvoci Teodoru un mani dažos pēdējos gados bijušas mazliet saspringtas. Patiesībā varētu teikt, ka mēs neapšaubāmi šķīrāmies, būdami uz nažiem. Man liekas, ka viņš tā kā būtu ar mieru salabt. Es apzīmētu šo vēstuli vairāk vai mazāk par olīvas zaru. Ja es to kaķi labi ēdināšu, vai man vēlāk nespīdēs pamatīgs ķēriens?

—   Vai tad šitas zellis ir bagāts? — Glēdisa ieinteresējusies pajautāja.

—  Traki bagāts.

—  Nu, tad uzskati, ka es savas iebildes ņemu atpakaļ, — teica Glēdisa. — Smuka, krietna summiņa no pateicīgā kaķmīļa, bez šaubām, būtu krietni noderīga. Mēs varētu apprecēties jau šogad.

—  Tieši tā, — Lānselots piekrita. — Protams. Ķēpa ar runci liekas riebīga, tomēr, tā kā esam nolēmuši precēties, tad šitas lūgums jāizpilda jo ātrāk, jo labāk, vai ne?

—  Šaubu nav.

—  Nu, tad norunāts. Es uzņemšos par runci atbildību.

— Tā ir vienīgā izeja, — Glēdisa piekrita. — Starp citu, vai tu nevarētu aizdot man matu suku? Vai tev guļamistabā ir šāds priekšmets?

—  Ko tu darīsi ar suku?

—  Otro brokastu laikā man matos iekrita kāds zupas kriksītis. Es tūdaļ nākšu.

Viņa izsteidzās ārā, un Lānselots, atkal paņēmis rokā vēstuli, ieraudzīja, ka nav izlasījis turpinājumu otrā pusē.

Teksts skanēja šādi:

P S. Novietot Vebsteru Tavā mājā mani mudina

nevis tikai vēlme parūpēties, lai mans uzticīgais

draugs un biedrs būtu kārtīgi aprūpēts, bet arī vēl

kāds cits iemesls.

Gan no morālā, gan audzinošā viedokļa raugoties, esmu pārliecināts, ka Vebstera sabiedrība Tev izrādīsies ļoti vērtīga. Uzdrošinos patiešām cerēt, ka tā nozīmēs pagrieziena punktu Tavā dzīvē. Tā kā Tu droši vien pastāvīgi grozies vaļīgas uzvedības un pat amorālu bohēmiešu vidū, Tu konstatēsi, ka runcis būs cildenas uzvedības paraugs un darbosies par pretlīdzekli kārdinošajam indes kausam, ko Tu, neapšaubāmi, ik stundu liec pie lūpām.

E P. S. Krējumu dod tikai pusdienās un zivis ne biežāk kā trīsreiz nedēļā.

Lānselots patlaban lasīja šos vārdus otrreiz, kad iezvanījās parādes durvju zvans, un jauneklis uz āra pakāpieniem ieraudzīja stāvam vīrieti ar apvākotu grozu. Kluss "miau" apliecināja, kas grozā atrodas, un Lānselots, nesdams to uz ateljē, pārgrieza auklas.

—  Ei! — viņš uzsauca, ieiedams pa durvīm.

—   Kas lēcies? — no augšstāva spalgi atsaucās viņa saderinātā.

—  Kaķis ieradies.

—  Viss kārtībā. Pēc mirkļa būšu lejā.

Lānselots atgriezās darbnīcā.

—  Esi sveiks, Vebster! — viņš līksmi iesaucās. — Kā tad klājas, veco zēn?

Runcis neatbildēja. Tas sēdēja ar noliektu galvu, mazgādamies un laizīdamies, kā jau pēc brauciena pa dzelzceļu nepieciešams.

Lai atvieglotu šo nepieciešamo skaistināšanos, viņš bija pacēlis kreiso ķepu un stīvi turēja to gaisā. Un Lānselotam prātā atplaiksnījās sena māņticība, ko tas

nozīmējot; viņam to bija stāstījusi viena no bērnības auklēm. Šī sieviete bija teikusi: ja tu piezagsies pie kaķa brīdī, kad viņa kāja būs gaisā un to paraustīsi, tad jāiedomājas kāda vēlēšanās un šī vēlēšanās trīsdesmit dienu laikā piepildīsies.

Ta bija jauka iedoma, un Lānselotam šķita, ka šo teoriju būtu vērts pārbaudīt. Tāpēc viņš piesardzīgi piegāja kaķim klāt un grasījās izplest pirkstus, lai saņemtu dzīvnieka ķepu, kad Vebsters, nolaizdams kāju, pagriezās un pacēla acis.

Viņš vērās Lānselotā. Un jauneklis pēkšņi skaudrā pretīgumā attapās, ka dzīries izrīkoties ar nepiedodamu vaļību.

Līdz šim mirklim — kaut arī tēvoča piebildei būtu vajadzējis brīdināt — Lānselots Maliners nebija jutis aizdomas, kāds ir šis kaķis, kuru viņš ielaidis savā mājā. Tagad pirmo reizi viņš to skaidri saskatīja visā pilnībā.

Vebsters bija ļoti liels, ļoti melns un ļoti nosvērts. Viņš radīja iespaidu, ka ir kaķis, kurš sevī glabā daudz ko neizrunātu. Būdams pēctecis garai rindai baznīcā augušu priekšteču, kuri aizvadījuši savus pieklājības likumiem pakļautā formā ietērptos mīlas romānus katedrāļu ēnā un uz bīskapu piļu aizmugures mūriem, runcis bija mantojis lielisku stāju, kāda piemīt Baznīcas augstajām amatpersonām. Viņa skaidrās acis raudzījās nemirkšķinādamās un šķita iespiežamies līdz pašām jaunekļa dvēseles dzīlēm, pildīdamas tās ar vainas apziņu.

Reiz pirms ilga laika Lānselots, kas pavadīja mācītājmājā vasaras brīvdienas, ingveralus un iedzimtā grēka sakāpinātā jaunības karstumā bija gandrīz iebliezis ar savu gaisa pistoli vecākajam kanoniķim kājā, — taču pagriezies

un atklājis, ka visu notikumu, stāvot pavisam tuvu aizmugurē, vērojis kāds viesos atbraucis arhidiakons. Tapat kā viņš bija juties, sastapdamies skatieniem ar arhidiakonu, viņš jutās arī tagad, kad viņu klusi vēroja Vebsters.

Tiesa, Vebsters uzacis patiesībā neuzrauca. Tomēr Lānselots saprata, ka viņš to nedara, jo gluži vienkārši viņam uzacu nav.

Nosarcis viņš atkāpās atpakaļ.

—  Piedod! — viņš nomurmulēja.

Iestājās klusums. Vebsters joprojām nenovērsa ciešo skatienu. Lānselots sāniski virzījās uz durvju pusi.

—   Ē… piedod man… tūlīt, tūlīt… — jauneklis stomījās. Un, izslīdēdams sāniski pa durvīm, kā prātu zaudējis metās augšup.

—  Klau! — Lānselots izmocīja.

—  Ko tad? — vaicāja Glēdisa.

—  Vai esi beigusi spoguļoties?

—  Kāpēc tu prasi?

—           Zini, es… ē… man šķiet, — Lānselots minstinājās,

—  ka man derētu noskūties.

Meitene izbrīnījusies pavērās viņā.

—  Noskūties? Bet tu taču tikko aizvakar skuvies.

—  Es zinu. Bet tik un tā… Vārdu sakot, man šķiet, ka tā varētu būt pieklājīgāk. Tas ir, pret kaķi.

—  Kas tad viņam gar to daļas?

—  Nu, tā vien liekas, ka viņš to gaida. Nekas patiesībā nav sacīts, vai ne tā, bet no viņa izturēšanās var redzēt. Man ienāca prātā, ka es ātri nodzīšu bārdu un varbūt apvilkšu savu zilo sarža uzvalku…

—   Iespējams, ka viņam slāpst. Kāpēc tu neiedod viņam pienu?

—  Vai tev šķiet, ka varētu? — Lānselots šaubīdamies pavaicāja. — Redzi, es tak viņu vēl lāgā nepazīstu. — Viņš brītiņu klusēja. — Klausies, kaziņ, — viņš vilcinādamies turpināja.

—  Ko tad?

—  Es zinu, ka tu nedusmosies, ja aizrādīšu — tev uz deguna ir daži tintes traipiņi.

—  Protams, ka ir. Man uz deguna tādi ir vienmēr.

—  Nu, redzi… vai tev neliekas, ka būtu aši jāpaberzē tie ar bimšteinu?… Ar to es gribu teikt, ka tu zini, cik svarīgi ir pirmie iespaidi…

Meitene skatījās acis ieplētusi.

—  Lānselot Maliner, — viņa atcirta, — ja tu sagaidi, lai es norīvēju ādu līdz kaulam, cenzdamās izpatikt kašķainam runcim…

—  Kuš! — svētās šausmās iekliedzās Lānselots.

—  Zini ko, es noiešu lejā un uzmetīšu viņam aci, — Glēdisa īgni noburkšķēja.

Kad viņi atkal iegāja darbnīcā, Vebsters mēmā nepatikā patlaban blenza uz kādu ilustrāciju no La Vie Parisienne', kas pušķoja sienu. Lānselots aši norāva to nost.

Glēdisa neapmierināta skatījās uz Vebsteru.

—  Ak tad tas ir tas rūgumpods!

—  Kuš!

—  Ja gribi zināt manas domas, — teica Glēdisa, — tad šitas kaķis nodevies pāmērībām. Nobarojies pārāk trekns. Labāk vajadzētu druscīt samazināt ēdiena devas.

Īstenībā kritika bija pamatota. Skaidrs, ka Vebsters ir pārāk aptūcis. Viņa tuklums liecināja par labklājību, kādu

*  Parīzes dzīve (franču vai).

mēs savos uzskatos saistām ar tiem, kuri dzīvo katedrāļu apžogojumos. Taču Lānselots saviebās, juzdamies neomulīgi. Viņš bija tā cerējis, ka Glēdisa izraisīs par sevi labu iespaidu, bet te nu bija! Viņa tūdaļ sāk ar ko netaktisku!

Kaut jel viņam izdotos paskaidrot Vebsteram, ka meitene tā tikai pieradusi, ka bohēmiskajās aprindās, kurām viņa pieder un kurās patiesībā ir gluži vai apjūsmota, šāda labsirdīga, panaiva zobošanās nav nekas neparasts? Taču bija par vēlu. Ļaunums nodarīts. Vebsters uzsvērti asi apsviedās apkārt un mēmi nozuda aiz dīvāna.

Glēdisa, joprojām neko neapjauzdama, gatavojās doties projām.

—  Nu, es pazūdu, — viņa bezrūpīgi izmeta. — Tiksimies pēc trim nedēļām. Jūs ar runci arī droši vien izklaidēsities, tiklīdz būšu jums uzgriezusi muguru.

—  Lūdzama! Lūdzama! — novaidējās Lānselots. — Lūdzama jel!

Viņš bija pamanījis virs dīvāna malas pastiepjamies astes galiņu. Tas viegli raustījās, un Lānselots tā nozīmi varēja nolasīt kā no grāmatas. Nepatīkama apjukuma pārņemts, viņš apzinājās, ka Vebsteram izveidojies pārsteidzīgs lēmums par viņa saderināto un runcis meiteni nosoda, jo tā viņam šķiet vieglprātīga un nevērtīga.

Apmēram pēc desmit dienām Bernards Vorpls, neovortisisma novirziena' skulptors, dodamies pusdienās "Sarkanajā Purva Teterī" saskrējās ar Rodniju Skolopu,

*   Neovortisisms — futūrisma atzars, kas turējās pie uzskata, ka jebkurš mākslas paveids ir atvasināts no mašīnām un rūpnieciskās civilizācijas.

jauno sirreālistu spēkavīru. Kad brīdi bija runāts par mākslu, Vorpls noprasīja:

—  Kas tur darās ar Lānselotu Malineru? Izplatās neticamas baumas, ka viņš redzēts nedēļas vidū gludi skūts. Tas taču ir muļķības, vai ne?

Skolops izskatījās drūms. Viņš pats bija dzīries ierunāties par Lānselotu, jo puisis bija viņam tuvs un viņš jutās par to nopietni norūpējies.

—  Ta ir pilnīga taisnība, — viņš atteica.

—  Izklausās neticami.

Skolops paliecās uz priekšu. Viņa glītā seja pauda raizes.

—  Vai man tev kaut ko atklāt, Vorpl?

—  Ko tad?

—  Ir nenoliedzams fakts, — izgrūda Skolops, — ka Lānselots Maliners tagad skujas ik rītu.

Vorpls pastūma sānis makaronus, ko bija vīstījis, lai bāztu mutē, un skatījās uz biedru.

—  Katru rītu?

—   Katru mīļu rītu. Kādu dienu pats biju iegriezies pie viņa un ieraudzīju mūsu draugu, kārtīgi ģērbušos zilā sarža ancukā un noskūtu tā, ka spīd. Turklāt man radās nenoliedzams iespaids, ka beigās viņš pat nopūderējies.

—  Nu jau nu gan tu šauj pār strīpu!

—  Nebūt ne. Un vai gribi, lai pasaku vēl kaut ko? Uz galda atradās atvērta grāmata. Viņš centās to noslēpt, bet nepaspēja. Ta bija par etiķeti labā sabiedrībā!

—  Par etiķeti!

—  Konstances, lēdijas Bodbenkas "Pieklājīgas uzvedības mācība".

Vorpls atbrīvoja noklīdušu makaronu, kas bija aptinies viņam ap kreiso ausi. Viņš jutās bezgala satraukts. Viņam Lānselots bija tikpat mīļš kā Skolopam.

—   Nākamais solis būs pārģērbšanās pirms pusdienām! — viņš izsaucās.

—  Man ir visi iemesli tam noticēt, — drūmā nopietnībā turpināja Skolops, — ka viņš to patiesībā dara. Vismaz kāds viņam ļoti līdzīgs cilvēks redzēts slepus pērkam Brāļu Houpu veikalā Kingsroudā trīs stīvinātas apkaklītes un melnu kaklasaiti.

Vorpls piecēlās un atgrūda krēslu. Viņš izskatījās ļoti apņēmīgs.

—  Skolop, mēs abi, tu un es esam Malinera draugi. No tā, ko tu man stāsti, ir skaidri redzams, ka pret viņu iedarbināti graujoši spēki un ka mūsu palīdzība viņam tagad nepieciešama kā vēl nekad. Vai nevajadzētu uz karstām pēdām viņu apmeklēt?

—   Es gribēju ierosināt to pašu, — atteica Rodnijs Skolops.

Pēc divdesmit minūtēm viņi atradās Lānselota darbnīcā, un Skolops ar zīmīgu skatienu pievērsa biedra uzmanību saimnieka izskatam. Lānselots Maliners bija kārtīgi, pat ģeķīgi kārtīgi apģērbis švītīgu zilu sarža uzvalku ar bikšu vīlēm, kas iegludinātas kā naža asmeņi. Vorplam sāpīgi iesūrstējās sirds, redzot, ka jaunā puiša zods pusdienas saulē izskatās tik gluds, ka spīd.

Redzot draugu cigārus, Lānselots neslēpa raizes.

—  Jums taču nebūs nekas pretī nolikt tos pie malas, vai ne? — viņš lūdzot pavaicāja.

Rodnijs Skolops mazliet augstprātīgi izslēja plecus.

—  Interesanti zināt, kopš kura laika, — viņš pavai

cāja, — labākie Čelsijas cigāri par četriem pensiem gabalā tev vairs neliekas pieņemami?

Lānselots steidzīgi centās viņu nomierināt.

—  Ne jau man, — viņš iesaucās. — Vebsteram. Manam kaķim. Es jūtu, ka viņš necieš tabakas dūmus. Paklausot viņa uzskatiem, biju spiests atteikties no pīpes.

Bernards Vorpls nošņācās.

—  Vai tu centies mums iestāstīt, — viņš, nicinoši vīpsnādams, noprasīja, — ka Lānselots Maliners atļauj, lai viņu stumda un grūsta kāds sasodīts kaķis?

—  Kuš! — drebēdams iekliedzās Lānselots. — Ja tu zinātu, cik ļoti viņam nepatīk rupjības!

—  Kur tas runcis ir? — vaicāja Rodnijs Skolops. — Vai šitas ir tas zvērs? — viņš turpināja, norādīdams pa logu, kur pagalmā stāvēja spītīga izskata dzīvnieks ar vairākās vietās ieplēstām ausīm, labi trenētā balsī ņaukstēdams pa vienu mutes kaktiņu.

—  Vai dieniņ, nē! — iebrēcās Lānselots. — Tas ir klaidonis, kas šad tad iegriežas uz otrām brokastīm, lai rakņātos pa atkritumu kasti. Vebsters ir gluži citāds. Vebsteram piemīt dabiska cienīga un mierīga stāja. Vebsters ir runcis, kurš lepojas ar savām uzvedīgajām manierēm un kura stingrie principi un cildenie ideāli spulgo viņa acīs kā bākas ugunis.

Un tad pēkšņi Lānselotā notika pārmaiņa, viņš saguma un pēkšņi klusā čukstā pavisam citā noskaņā piebilda: — Lai viņš nolādēts! Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts!

Vorpls lūkojās uz Skolopu, Skolops lūkojās uz Vorplu.

—  Nomierinies, vecīt, — sacīja Skolops, maigi aplikdams roku ap Lānselota salīkušajiem pleciem. — Mēs esam tavi draugi. Uzticies mums!

—  Pastāsti mums visu, — Vorpls mudināja. — Kas tev kaiš?

Lānselots izgrūda rūgtu, skumīgu smiekliņu.

—  Vai gribat zināt, kas noticis? Nu, tad klausieties! Es esmu zem kaķa tupeles!

—  Zem kaķa tupeles?

— Jūs esat dzirdējuši par vīriem, kas atrodas zem sievas tupeles, vai ne? — mazliet aizkaitināts izgrūda Lānselots. — Nu, es esmu zem kaķa tupeles.

Balsij aizlūstot, viņš atklāja savu nelaimi. Viņš uzskicēja, kādas attiecības viņiem izveidojušās, Vebsteram pirmoreiz ienākot darbnīcā. Pārliecināts, ka pašreiz ņaukslis nav dzirdamības robežās, viņš brīvi klāja visu ārā.

—  Šā dzīvnieka acīs ir kaut kas tāds, — viņš drebošā balsī iesāka, — kaut kas hipnotizējošs. Viņš mani ar laiku noburs. Lūr uz mani un nosoda. Pamazām, soli pa solim es viņa ietekmē pārvēršos uz slikto pusi, no mākslinieka ar veselīgu saprātu es kļūstu par… es nezinu, kā to sauc. Pietiks, ja teikšu, ka esmu atmetis smēķēšanu, nevalkāju vairs mīkstas čības un nestaigāju bez kaklasaites, ka man ne sapņos nenāk prātā nepārģērbtam smokingā apsēsties pie savas pieticīgās vakara maltītes, un… — viņam aizžņaudzās balss, — .. .esmu pārdevis savu Havajas ģitāru.

—  Tikai ne to! — nobālis izgrūda Vorpls.

—  Jā gan, — Lānselots atkārtoja. — Es jutu, ka viņš to uzskata par viegla rakstura instrumentu.

Iestājās ilgs klusums.

—  Maliner, — ierunājās Skolops, — tas ir nopietnāk, nekā es biju domājis. Mums šis gadījums ar tevi krietni jāpārdomā.

—  Varbūt ir iespējams, — sacīja Vorpls, — atrast izeju.

Lānselots bezcerīgi papurināja galvu.

—  Izejas nav. Esmu izpētījis katru taciņu. Vienīgais, kas varbūt spētu mani atbrīvot no šīs neciešamās verdzības, ja man kādreiz, tikai vienu pašu reizi, izdotos uziet runča vārīgo vietu. Ja reiz — tikai reiz— viņš manā klātbūtnē uz vienu vienīgu mirkli zaudētu savu bargo cieņu, burvības spēks tiktu lauzts. Bet vai tad uz to var cerēt? — Lānselots kvēlās dusmās iebrēcās. —Jūs tikko kā norādījāt pagalmā uz kaķi, kas klaiņā apkārt. Tas ir indivīds, kas sasprindzinājis visus spēkus un nav žēlojis pūles, lai uzveiktu Vebstera necilvēcisko savaldību. Esmu dzirdējis šo dzīvnieku sakām Vebsteram tādus vārdus, kurus, varētu domāt, neviens runcis, kam piemīt kaut cik vīrišķības, neciestu ne mirkli. Taču Vebsters tikai paveras viņā kā tāds katoļu bīskapa palīgs uz nogrēkojušos kora zēnu, pagriež galvu sānis un laižas spirdzinošā miegā.

Bezcerīgi iešņukstējies, viņš apklusa. Mūžīgais optimists Vorpls savā laipnajā manierē mēģināja traģiku mazināt.

—  Ak, nu, — viņš teica, — protams, ir jau slikti, bet, manuprāt, skūties, pārģērbties pusdienām un tā tālāk, nav nekas ļauns. Daudzi lieli mākslinieki… piemēram Vistlers…

—  Pagaidi! — iekliedzās Lānselots. — Jūs vēl neesat dzirdējuši pašu briesmīgāko.

Viņš drudžainā satraukumā piecēlās un, piegājis pie molberta, atsedza Brendas Kārberijas-Pērbraitas ģīmetni.

—  Paskatieties uz šo te, — viņš sacīja, — un pasakiet, ko par viņu domājat.

Abi draugi klusēdami lūkojās sejā, kas bija redzama viņu priekšā. Mis Kārberija-Pērbraita bija ledaini vēsa

jauna sieviete. Velti bija meklēt iemeslu, kādēļ viņa vēlētos tapt gleznota. Turēt tādu netīkamu portretu jebkurā mājā liktos visai neomulīgi.

Skolops pārtrauca klusumu.

—  Vai viņa ir tava draudzene?

—   Nevaru ciest viņas ģīmi ne acu galā, — kategoriski noliedza Lānselots.

—  Nu, tad, — noteica Skolops, — es drīkstu izteikties vaļsirdīgi. Es uzskatu, ka viņa ir gatavā ķēmekle.

—  Tulzna papēdī, — papildināja Vorpls.

—  Tavs posts un negals, — Skolops pabeidza sakāmo.

Lānselots aizsmacis iesmējās.

—   Esat notēlojuši viņu mats matā. Viņa simbolizē visu, kas pilnīgi svešs manai mākslinieka dvēselei. Man no viņas metas šķērmi. Es gatavojos viņu precēt.

—  Ko? — iekliedzās Skolops.

—  Bet tu taču precēsi Glēdisu Bingliju, — teica Vorpls.

—           Vebsters uzskata, ka ne, — rūgti atsaucās Lānselots.

—   Pirmajā tikšanās reizē viņš Glēdisu novērtēja un secināja, ka viņai piemīt nopietni trūkumi! Un, tiklīdz viņš ieraudzīja Brendu Kārberiju-Pērbraitu, tā izslēja asti taisnā leņķī gaisā, izgrūda sirsnīgu gārdzienu un paberzēja galvu viņai pret kāju. Es zinu, kas viņam bija padomā. Kopš tā mirkļa viņš dara visu, kas ir viņa spēkos, lai es kopā ar šo nejauceni ietu pie altāra.

—   Bet, Maliner, — sacīja Vorpls, kas arvien centās norādīt uz gaišāko pusi, — kāpēc lai šī jaunā dāma gribētu precēt tādu nelaimīgu panīkušu, nabadzīgu muļķa pļāpu kā tevi? Nezaudē dūšu, Maliner, tas ir tikai laika jautājums — un tu viņai apniksi un noriebsies.

Lānselots papurināja galvu.

—   Nē, — viņš nepiekrita. — VorpI, tu runā kā īsts draugs, tomēr tu nesaproti. Vecā kundze Kārberija-Pērbraita, šī eksponāta mammīte, kas gleznošanas seansos tēlo sargsuni, drīz vien atklāja manu radniecību ar tēvoci Teodoru, un viņam, kā zināms, naudas ir kaudzēm. Viņa labi apjēdz, ka pienāks diena — un es būšu bagāts vīrs. Viņa iepazinusies ar tēvoci Teodoru, kad viņš bijis Svētā Botolfa baznīcas vikārs Naitsbridžā, tāpēc no sākta gala izturas pret mani ar pretīgu vaļību, itin kā es būtu ģimenes draugs. Vienmēr mēģina mani aizvilināt uz saviem "pieņemšanas vakariem", katras svētdienas otrām brokastīm un "pusdienām šaurā lokā". Reiz pat izteica priekšlikumu, lai es pavadot viņu un to viņas drausmoni meitu, kad viņas gatavojās apmeklēt Karalisko Akadēmiju.

Viņš atkal rūgti nosmējās. Lānselota Malinera dzēlīgās asprātības par Karalisko Akadēmiju mēdza citēt no Taitstrtītas dienvidos līdz Holendparkam ziemeļos un austrumos līdz pašai Blūmsberijai.

—  Pret šiem tuvināšanās mēģinājumiem, — Lānselots apkopoja teikto, — es izturējos nepārprotami noraidoši. Mana nostāja kopš paša sākuma bija auksta un atturīga. Es gan mutiski neizteicu pārāk garos vārdos, ka drīzāk vēlētos izlaist garu purvā nekā nīkt kādā no viņas viesu pieņemšanas reizēm, taču mana izturēšanās uz to skaidri norādīja. Sāku jau domāt, ka esmu viņai aizbāzis muti, kad istabā iegāzās Vebsters un visu sabojāja. Vai jūs zināt, cik reižu es pagājušās nedēļas laikā esmu bijis šajā sasodītajā mājā? Piecas. Šķita, ka Vebsters tā grib. Ticiet man, esmu pazudis cilvēks.

Viņš iespieda seju plaukstās. Skolops paraustīja Vorpla piedurkni, un abi vīrieši kopā klusām izgāja no istabas.

—  Ziepes! — teica Vorpls.

—  Lielas ziepes, — piebalsoja Skolops.

—  Šķiet neticami.

—  Nē. Šādi gadījumi — ak vai! — nav nekāds retums starp tiem, kuros līdzīgi Malineram iemājo viegli satraucams gars ar pārmēru jutīgu mākslinieka temperamentu. Kāds mans draugs, harmonisku iekštelpu arhitekts, reiz neapdomīgi atļāva iemitināt savā darbnīcā krustmātes papagaili, kamēr viņa dodas ceļojumā uz Ziemeļangliju apciemot draugus. Viņa bija stingra evaņģēlistu uzskatu piekritēja, un putns bija tos apguvis. Viņam piemita paraža noliekt galvu uz vieniem sāniem, izdvest skaņu, it kā kāds vilktu ārā no pudeles korķi, un vaicāt manam draugam, vai tas ir pestīts. Ar vārdu sakot, man izgadījās pēc mēneša iegriezties pie viņa; viņš bija darbnīcā ievietojis mazās ērģelītes un sulīgā tenorā skandēja senas un modernas garīgās dziesmas, bet papagailis, stāvēdams uz vienas kājas savā laktā, izpildīja basa partiju. Ļoti skumjš notikums. Tas mūs visus ārkārtīgi satrauca.

Vorpls noskurinājās.

—  Skolop, tu mani biedē! Vai mēs nekā nespējam līdzēt?

Rodnijs Skolops brīdi apsvēra.

—  Mēs varētu telegrafēt Glēdisai Binglijai, lai nekavējoties brauc mājās. Iespējams, ka viņa nelaimīgo vestu pie prāta. Sievietes maigā ietekme… Jā, to mēs varētu darīt. Iedams mājup, iegriezies pastā un aizsūti Glēdisai telegrammu. Apsolu segt pusi izdevumu.

Viņi bija pametuši darbnīcu, Lānselotam Malineram tukšu skatienu blenžot uz melno kamolu, kas tikko bija ietipinājis istabā. Jaunais vīrietis izskatījās pēc cilvēka, kurš pielikts pie sienas.

—  Nē! — viņš vaimanāja. — Nē! Lai esmu nolādēts, ja to izdarīšu!

Vebsters neatrāva no viņa ne acu.

—  Kāpēc man tas būtu jādara? — vārgi izdvesa Lānselots. Vebsters pat nepamirkšķināja plakstus.

—  Ak, nu labi, — Lānselots īgni noburkšķēja.

Kā ar svinu pielietām kājām viņš izgāja no istabas, uzklumburoja augšā pa kāpnēm, apvilka rīta cēlienā nēsājamu uzvalku un uzlika galvā cilindru. Tad, iespraudis pogcaurumā gardēniju, viņš devās uz Mekstonskvēra vienpadsmitā numura namu, kur misis Kārberija-Pērbraita rīkoja intīmu tējas dzeršanu šaurā lokā ("tikai dažiem draugiem", lai sastaptos ar Klēru Trokmortoni Stūdžu, "Stipra vīra skūpsts" autori).

Brīdī, kad pienāca Vorpla telegramma, Glēdisa Binglija savā Antibu viesnīcā ēda otrās brokastis. Telegramma izraisīja nopietnas bažas. No tās viņa nespēja saprast, par ko īsti ir runa, jo satraukumā Bernards Vorpls bija izteicies diezgan nesakarīgi. Lasot tekstu, gadījās brīži, kad viņai likās, ka Lānselots cietis nopietnā nelaimes gadījumā, taču, lasot tālāk, šķita, ka viņa smadzenes tik traki izmežģījušās, ka vairākas psihiatriskās slimnīcas dedzīgi cīkstas par tiesībām viņu aprūpēt; savukārt vēl citur Vorpls itin kā norādīja, ka Lānselots, sabiedrojies ar runci, plāno atvērt harēmu. Taču viens fakts bija skaidri saprotams. Viņas iemīļotais vīrietis iekūlies nopietnās nepatikšanās, un viņa labākie draugi ir vienisprātis, ka tikai Glēdisas ierašanās var viņu no tām izpestīt.

Glēdisa nevilcinājās. Pusstundu pēc telegrammas saņemšanas viņa bija sakravājusi somu, izķeksējusi no

labās uzacs kriksīti asparāga un pasūtījusi biļeti uz pirmo vilcienu, kas devās uz Ziemeļiem.

Ierodoties Londonā, viņas pirmā doma bija doties taisnā ceļā pie Lānselota. Taču dabiska sievišķīga ziņkāre skubināja viņu pirms tam iegriezties pie Bernarda Vorpla un lūgt, lai tas vieš gaismu telegrammas neskaidrākajās vietās.

Vorpls rakstveida sacerējuma autora lomā varbūt bija sliecies uz mīklainu izteiksmes veidu, taču, aprobežojoties ar mutvārdiem, viņš plāja visu vaļā skaidri un saprotami. Piecas Vorpla sabiedrībā pavadītās minūtes ļāva Glēdisai skaidri noprast vēstījumā iekļautos raksturīgos faktus, un viņas sejā parādījās barga, noslēgta izteiksme, kas redzama tikai saderināto vaigā, atgriežoties no īsām brīvdienām un atklājot, ka viņu prombūtnes laikā sirdij dārgais cilvēks novirzījies sānis no šaurā, taisnā celiņa.

—   Ak Brenda Kārberija-Pērbraita, ko? — draudīgā mierā pārvaicāja Glēdisa. — Es viņam rādīšu šitādu Brendu Kārberiju-Pērbraitu! Velns parāvis, cilvēks nevar aizbraukt uz Antibu, lai maķenīt atvilktu elpu, kad saderinātais jau saceļ degunu gaisā un sāk uzvesties kā mormoņu virsaitis, un tad nu meitenei pasaule pēc Paradīzes dārza vis neizskatās.

Bernardam Vorplam bija laba sirds, un viņš darīja, ko varēja.

—   Es tur vainoju kaķi, — viņš sacīja, — manuprāt, Lānselots mazāk grēko pats, vairāk gan citi atļaujas grēkot pret viņu. Es uzskatu, ka viņu spiež, vai citiem vārdiem sakot, viņš atrodas zem spaidiem.

—  Ir nu gan tie vīrieši! — Glēdisa iesaucās. — Visu uzkrauj nevainīgam kaķim!

—  Lānselots teica, ka viņam esot tāds īpašs acu skatiens.

—   Nu, kad mēs tiksimies ar Lānselotu, — Glēdisa draudēja, — viņš ievēros, ka manam skatienam arī piemīt kas īpašs.

Viņa izgāja ārā, klusi dvesdama pa degunu gluži vai liesmas. Vorpls apbēdināts izgrūda nopūtu un atgriezās pie savas neovortisisma iedvesmotās skulptūras.

Apmēram pēc piecām minūtēm Glēdisa, pārsoļojusi pār Mekstonskvēru un dodamās uz Botstrītu, pēdu dzīšanu pēkšņi apturēja. Ar ainu, kādu viņa bija ieraudzījusi, pietika, lai jebkuram saderinātam cilvēkam pārietu vēlēšanās to darīt.

Pa ietvi, kura veda uz vienpadsmito numuru, tuvojās divi stāvi. Vai arī trīs, ja ieskaitīja kaut ko līdzīgu īgnam taksim, kurš ar siksnu ap kaklu gāja cilvēkiem pa priekšu. Viens no stāviem bija Lānselots Maliners, ģērbies kārtīgā pelēkā skujiņas raksta tvīdā, jaunu Hamburgas platmali galvā. Tieši viņš veda suni saitē. Otru gājēju Glēdisa atpazina no portreta, ko bija redzējusi uz Lānselota molberta. Šī bija tā modernā Dibarī kundze, ļaužu māju marodiere un mīlas ligzdiņu postītāja Brenda KārberijaPērbraita.

Nākamajā mirklī viņi bija uzrausušies augšā pa vienpadsmitā numura kāpnēm un iegājuši dzert tēju — iespējams, skanot klusai mūzikai.

Apmēram pēc pusotras stundas Lānselots, ar grūtībām izkļuvis no šo mietpilsoņu migas, ātrā taksometrā steidzās mājup. Kā vienmēr pēc garu garās tete-a-tete" ar

*  Saruna divatā franču vai).

mis Kārberiju-Pērbraitu viņš jutās apdullis un apmulsis, it kā būtu peldējis līmes jūrā un arī pats šo līmi krietni sadzēries. Viss, ko viņš spēja skaidri domāt, bija kāre pēc kāda stiprāka dzēriena un fakts, ka šī dzēriena sastāvdaļas atrodas bufetē aiz liela, mīksta dīvāna viņa darbnīcā.

Viņš samaksāja šoferim un drāzās iekšā, izkaltušajai mēlei grabot pret priekšzobiem. Un tur viņa priekšā stāvēja Glēdisa Binglija, kuru viņš domājās esam tālu, tālu projām.

—  Tu! — izsaucās Lānselots.

—  Jā, es! — teica Glēdisa.

Ilgās nomodā pavadītās stundas nebija palīdzējušas meitenei atgūt nosvērtību. Kopš ierašanās darbnīcā viņa bija trīs tūkstoši simt četrdesmit divas reizes veiksmīgi pamanījusies kājas purngalu uzspert pret grīdsegu un seju deviņsimt vienpadsmit reizes saviebt rūgtā smīnā. Viņa bija gandrīz gatava mesties gadsimta niknākajā kaujā.

Viņa piecēlās un nostājās pretī jaunajam vīrietim, zvērojošās acis pauda visas šādā brīdī iespējamās sievišķīgās izjūtas.

—  Nu, Kazanova! — viņa uzsauca.

—  Kas — es?! — noprasīja Lānselots.

—  Nav ko bļaut uz mani "kas — es"! — Glēdisa iebrēcās. — To tu vari pataupīt savai Brendai Kārberijai-Pērbraitai. Jā, es zinu visu, kas noticis, Lānselot, Don Žuān, Henrij Astotais Maliner! Es tikko kā redzēju tevi kopā ar viņu. Dzirdu, ka jūs abi esot nešķirami. Bernards Vorpls sacīja, ka tu viņu precēšot.

—  Tev nav jātic visam, ko tas sirreālistu tēlnieks tev saka, Glēdis, — trīcošā balsī izgrūda Lānselots.

Viņa bija teikusi to kā minējumu; apsūdzība nebalstījās ne uz ko vairāk kā īpašniecisko galvas pieliekumu,

ko viņa nesenajā tikšanās reizē bija pamanījusi Brendas Kārberijas-Pērbraitas pozā. Tur — viņa tobrīd bija sev teikusi — iet meitene, kas vai nu grasās ielūgt — vai ir šo ielūgumu jau izteikusi skaļi Lānselotam Malineram, lai viņš ierodas intīmās ģimenes pusdienās un lai pēc tām aizved viņu, Brendu, uz kinoteātri. Taču šāviens trāpīja mērķi. Lānselots nokāra galvu.

—  Par to bija zināma runa, — viņš atzinās.

—  Ai — iesaucās Glēdisa.

Lānselota acis pauda mokas.

—  Es negribu iet, — viņš aizstāvējās. — Goda vārds, negribu. Taču Vebsters uzstāj.

—  Vebsters!

—  Jā, Vebsters. Ja es mēģināšu no šīs norunas atteikties, viņš sēdēs manā priekšā un skatīsies manī.

—  Ūjā!

—  Jā, viņš to darīs. Paprasi viņam pati.

Glēdisa sešreiz ātrā secībā uzsita ar kurpes purngalu pa grīdsegu, palielinādama bumsīšanas skaitu līdz trim tūkstošiem simt četrdesmit astoņiem. Viņas izturēšanās bija pārmainījusies un tagad kļuvusi bīstami mierīga.

—  Lānselot Maliner, — viņa sacīja, — izvēlies. Vai nu es, vai Brenda Kārberija-Pērbraita. Es tev piedāvāju mājas, kur tu drīkstēsi, gultā gulēdams, pīpēt, notraukt pelnus uz grīdas, valkāt pidžamu un mīkstas čības augu dienu un skūties tikai svētdienas rītos. Kādas ir viņas solītās cerības? Māja Dienvidkensingtonā — iespējams, Bromtonroudā — domājams, ka ar jums kopā dzīvos māte. Mājās tev būs gara rinda stīvinātu apkaklīšu un šauru kurpju, rīta uzvalku un cilindru.

Lānselots nodrebēja, bet viņa bez žēlastības turpināja.

—  Tu pieņemsi viesus katru otro ceturtdienu, un no tevis sagaidīs, lai tu pasniedz sviestmaizes ar gurķu šķēlītēm. Ik dienu tu vedīsi pastaigāties suni, līdz tu kļūsi par profesionālu suņstaidzeni. Tu joprojām ieturēsi pusdienas Beizvoterā un vasarās dosies uz Bornmutu vai Dinardu. Izvēlies saprātīgi, Lānselot Maliner! Es pametīšu tevi, lai tu pārdomā. Taču teikšu vēl pēdējos vārdus. Ja precīzi pusastoņos tu nebūsi ieradies Gārbidžmjūzā seši A, gatavs vest mani pusdienās uz "Liellopa un cūkas miesām", es sapratīšu, kas man jādomā un attiecīgi arī rīkošos.

Un, notraukusi no zoda cigaretes pelnus, jaunā dāma atsperīgi izsoļoja no istabas.

—  Glēdisa! — nokliedzās Lānselots.

Taču viņa bija jau prom.

Kādu brīdi Lānselots Maliners apstulbots palika stāvam. Tad atmiņā nenovēršami atausa fakts, ka viņš tā arī nav iedzēris glāzīti. Viņš piesteidzās pie dzērienu skapīša un izņēma no tā pudeli. Viņš to atkorķēja un ļāva bagātīgi plūst dzēriena straumei, kad viņa uzmanību pievērsa kāda kustība uz grīdas.

Tur, skatīdamies uz viņu, stāvēja Vebsters. Un viņa acīs bija redzama pazīstamā, pārmetumu pilnā izteiksme.

—  Ar to nu es mācītājmājā diez vai biju pazīstams, — viņš itin kā sacīja.

Lānselots sastinga uz vietas. Sajūta, ka tev, cilvēkam, sasaistītas gan rokas, gan kājas, ka tu esi noķerts cilpā, no kuras nav cerību atraisīties, bija kļuvusi tik sāpīga kā vēl nekad. Pudele izkrita no viņa slābanajiem pirkstiem, plūdinādama pa kakliņu dzintarkrāsas saturu, tomēr

Lānselots jutās pārāk nospiests, lai to pamanītu. Pamājis līdzīgi ījabam brīdī, kad tas atklājis vēl vienu jaunu augoni, viņš pārgāja pāri istabai un, nostājies pie loga, sašņurcis lūkojās ārā.

Tad, izdvesis nopūtu un pagriezies atpakaļ, viņš atkal pavērās uz Vebsteru un, lūkodamies runcī, tā arī sastinga mēms aiz brīnumiem.

Aina, kas viņam pavērās, spēja apstulbināt stiprākus vīrus par Lānselotu Malineru. Sākumā viņam neparko nevedās ticēt savām acīm. Tad viņš palēnām sāka apjēgt, ka šī aina nav slimīgas iztēles auglis. Neticamais patiesi notika.

Vebsters sēdēja salīcis pie viskija peļķes, kas kļuva arvien lielāka. Tikai salīkt viņu nebūt nespieda šausmas un riebums. Viņš bija saliecies, jo tādā stāvoklī atradās tuvāk šķidrumam un varēja mundrāk rīkoties. Viņa mēle šaudījās no mutes iekšā un ārā līdzīgi virzulim.

Un tad pēkšņi, vienā ātri gaistošā mirklī viņš pārtrauca lakšanu un pacēla acis uz Lānselotu, un pār viņa purniņu pārskrēja ašs smaids — tik nemākslots, tik draudzīgs, tik pilns dzīvespriecīga biedriskuma, ka jaunais vīrietis neapzināti arī atbildēja ar smaidu, un ne vien ar smaidā izliektām lūpām, bet jautri piemiegdams aci. Un tam par atbildi aci pamirkšķināja arī Vebsters — un tas izskatījās tik sirsnīgi un šķelmīgi, ka likās — viņš ņēmis un izrunājis vārdus: "Cik ilgi šitā padarīšana vilkusies?"

Pēc tam, paklusi nožagojies, viņš atkal noliecās, lai turpinātu lakšanu, pirms alkohols iesūcas grīdā.

Lānselota Malinera tumsā grimstošajā dvēselē pēkšņi iespīdēja spožs saules stars. Viņam no pleciem novēlās itin kā smaga nasta. Pēdējo divu nedēļu neciešamā

apmātība vairs viņu nenospieda, un viņš jutās brīvs cilvēks. Vienpadsmitajā stundā bija pienākusi atpestīšana. Vebsters, šķietamais barga tikuma balsts, galu galā izrādījās "savs puika". Lānselots nekad vairs nebaidīsies no viņa skatiena. Viņam piemīt tieši tas, kas vajadzīgs.

Vebsters jutās pietiekami padzēries, kā briedis vakarā. Viņš bija aizgājis no alkohola peļķītes un meta lēnus, gausus lokus pa telpu. Laiku pa laikam viņš mēģināja ieņaudēties, it kā pūlētos izrunāt: "Lielbritānijas konstitūcija". Nespēja pareizi izrunāt balsienus šķita viņu uzjautrinām, jo, ik mēģinājumam beidzoties, viņš lēni izgārdza jautru smiekliņu. Pienāca brīdis, kad viņš negaidot sāka spert ritmiskus dejas soļus, kas atgādināja seno sarabandu.

Tas bija interesants skats, un jebkurā citā reizē Lānselots būtu aizturētu elpu to vērojis. Tomēr patlaban viņš bija nolīcis pār galdu, rakstīdams īsu vēsti misis Kārberijai-Pērbraitai, liktenīgo vēsti, kurā paziņoja: ja kundze domājot, ka viņš tovakar vai jebkuru citu vakaru pietuvošoties viņas draņķīgajai mājai, tad viņa stipri zemu novērtējot Lānselota Malinera izvairīšanās māku.

Un kas notika ar Vebsteru? Ruma dēmons tagad bija sakampis viņu dzelžainās spīlēs, atturīgais dzīvesveids padarījis dzīvnieku par vieglu upuri liktenīgajam šķidrumam. Tagad viņš bija sasniedzis tādu pakāpi, kurā ģenialitāte atdod vietu kareivīgumam. Pamuļķais smaidiņš no purna bija pazudis un to nomainījusi kareivīga grumba. Dažus mirkļus viņš pastāvēja uz pakaļkājām, vērdamies apkārt, kur ņemt piemērotu pretinieku, tad, zaudēdams visas savaldības atliekas, viņš milzu ātrumā apskrēja piecas reizes ap telpu un, paklupis pret mazu kāj-

soliņu, bruka tam virsū kā mežonis, laizdams darbā gan zobus, gan nagus.

Taču Lānselots viņu neredzēja. Lānselota te nebija. Lānselots bija ārā Botstrītā un sauca pēc taksometra.

—  Gārbridžmjūza seši A, Fulemā, — viņš uzsauca šoferim.

Stīvens Vinsents Benets. KAĶU ĶĒNIŅS

— Bet, mana dārgā, — paklusu noelsdamās, iesaucās misis Kalverina, — tu taču īstenībā nedomā — ka tā bija aste!

Misis Dingla svarīgi pamāja ar galvu.

—  Domāju gan. Esmu patiešām viņu redzējusi. Divas reizes. Protams, Parīzē, un tad kāda orķestra koncertā Romā — mēs sēdējām Karaliskajā ložā. Viņš diriģēja — mīļā, dārgā — tu nekad neesi dzirdējusi tik lielisku orķestra izpildījumu un, dārgā, — viņa mazliet pavilcinājās, — viņš diriģēja ar to.

— Tas nu gan it kā satriec, it kā vilina, bet tas ir pārāk drausmīgi, lai izteiktu vārdos! — apstulbušā, tomēr alkatīgi ziņkārā balsi klaigāja misis Kalverina. — Tiklīdz viņš te ieradīsies, tūdaļ jāuzaicina pusdienās — viņš tak brauks šurp, vai ne?

—  Divpadsmitajā būs klāt, — acīm dzalkstot, noteica misis Dingla. — "Jaunās simfonijas" ļaudis lūguši viņu diriģēt trijos īpašos koncertos — katrā ziņā es ceru, ka tu kādu vakaru, kamēr viņš te uzturēsies, varēsi ierasties

pusdienās pie mums — protams, viņš ir ļoti aizņemts — tomēr apsolījis izbrīvēt laiku, ko mums ziedot.

—   Ak, paldies, dārgā, — izklaidīgi atsaucās misis Kalverina, kurai atmiņā joprojām spilgti tēlojās pēdējais "uzbrukums" misis Dinglas iemīļotajam angļu romānu rakstniekam.

—  Tu allaž esi tik burvīgi viesmīlīga, tomēr tev nevajag sev uzkraut pārāk daudz — mums pārējām arī jāiegulda sava artava — es nešaubos, ka mēs ar Hariju ļoti labprāt…

—  Tavs piedāvājums ir burvīgs, dārgā, — misis Dingla arī atcerējās, kā aizvilināts angļu romānists. — Taču mēs tikai grasāmies piedāvāt monsieur Tibo — skaists uzvārds, vai ne! Stāsta, ka viņš esot "Romeo un Džuljetā" tēlotā Tibalta pēcnācējs un tāpēc viņam nepatīkot Šekspīrs — tātad mēs grasāmies uzņemt msjē Tibo pavisam šaurā lokā — varbūt pēc pirmā koncerta sarīkot nelielu uzņemšanu. Viņš nevar ciest, — runātāja ļāva skatienam pārslīdēt pāri galdam, — lielas viesības ar visādiem ļaudīm. Un tad vēl, protams, viņa — ē… nelielā dīvainība. — Viņa piesardzīgi iekāsējās. — Ta liek viņam svešinieku sabiedrībā justies mazliet tramīgam.

—  Bet es tomēr nesaprotu, krustmāt Emīlij, — sacīja Tomijs Brūks, misis Dinglas brāļadēls. — Vai tu patiešām gribi sacīt, ka tam subjektam Tibo ir aste? Kā mērkaķim un daudziem citiem?

—            Dārgais Tomij, — dzēlīgi atteica misis Kalverina,

—  pirmkārt, msjē Tibo nav subjekts, viņš ir izcils mūziķis — vislabākais diriģents Eiropā. Un, otrkārt…

—   Viņam tā ir, — stingri noteica misis Dingla. — Viņam ir aste, viņš ar to diriģē.

—  Nu, tīrie Dieva darbi! — nosarcis līdz ausīm, iesaucās Tomijs. — Tas ir… protams, ja tu tā saki, krustmāt Emīlij, — es nešaubos, ka viņam tā ir, tomēr izklausās diezgan traki, ja tu saproti, ko es ar to gribu teikt! Kādas ir jūsu domas, profesor Teto?

Profesors Teto atkāsējās. — Tjā… — viņš novilka, uzmanīgi salicis kopā abu roku pirkstu galus. — Es nespēšu vien sagaidīt, kad ieraudzīšu msjē Tibo. Es pats gan nekad neesmu pamanījis īstu homo caudatus’ eksemplāru, tāpēc man gribētos to apšaubīt, tomēr… Tomēr viduslaikos, piemēram, pārliecība, ka pastāv cilvēki ar astēm vai zināmiem astes skriemeļu aizmetņiem, bija gan plaši izplatīta, gan — cik noprotams — stipri pamatota. Pat pavisam nesen, astoņpadsmitā gadsimta beigās, kāds holandiešu kuģa kapteinis diezgan ticami notēlo, kā Formozas salā atklājis pārīti šādu radījumu. Cik atceros, tie atradušies zemā civilizācijas pakāpē, taču minētie aizmetņi bijuši gluži skaidri saskatāmi, un doktors Grimbrūks, angļu ķirurgs, 1860. gadā apgalvo, ka ārstējis ne mazāk par trim Āfrikas iedzīvotājiem ar īsām, bet skaidri saskatāmām astēm — lai gan šis apgalvojums balstās vienīgi uz viņa vārdiem, ko cits neviens nav apliecinājis. Galu galā, šāds gadījums nav neiespējams, kaut arī, bez šaubām, neparasts. Sikspārņa pēdas — ar rudimentārām plēvēm — tās gadās šad un tad. Astes skriemeļa netrūkst mums nevienam. Mūsu attīstība no pērtiķveida radījumiem nebūt nav nokļuvusi līdz galam. Ja runa ir par to, — viņš, plati smaidīdams, pārlaida skatienu galda biedriem, — vai tas, ko mēs dēvējam par normāla mugurkaula

’ Cilvēks ar asti (latiņu vai).

nedaudzajiem pēdējiem skriemeļiem, ir kas cits kā rudimentāras astes sākums? Ak jā… jā… ir iespējams — pilnīgi var būt… ka zināmā neparastā gadījumā… notiek atgriešanās pie tā, kas bijis… un atdzimst…

—  Es tak jums teicu, — uzvaras priekā līksmoja misis Dingla. — Vai tas nav bezgala interesanti? Vai tā nav, princese?

Princeses Vivrakanardas acis, zilas kā rudzupuķes, neizdibināmas kā jūras dziļumi, mirkli pakavējās pie misis Dinglas satrauktās sejas.

—  Ļoti interesanti, — viņa noteica balsī, kas atgādināja glāsmainu, zeltainu samtu, — man ļo-ti gribētos iepazīties ar šo msjē Tibo.

—  Nu, es gan ceru, ka viņš lauzīs sev kaklu! — tikko dzirdami nomurmināja Tomijs Brūks.Tomēr neviens nekad nepievērsa Tomijam daudz uzmanības.

Taču, tuvojoties laikam, kad msjē Tibo bija paredzēts ierasties Savienotajās Valstīs, vairākums ļaužu sāka gudrot, vai princese tomēr nav teikusi skaidru patiesību — jo nevarēja apšaubīt faktu, ka līdz šim viņa bijusi vienīgā sezonas nagla — un jūs taču zināt, kādi ir sabiedrības lauvas un lauvenes.

Ta bija Siāmas sezona, un pēc īstiem siāmiešiem bija tikpat liels pieprasījums kā pēc krievu valodas skaņām dīvainajās, senajās dienās, kad par jaunumu uzskatīja Chauve—Souris'. Gadsimta Teātra ēkā skatītāju pilnā zālē Siāmiešu Dailes teātris, nolīgts par fantastiskām summām, rādīja Gushuptzgu, episku stāstu par Siāmas lauku dzīvi —

*  Sikspārnis (fraiiiu vai).

to varēja arī lasīt deviņpadsmit sīkā rakstā iespiestos sējumos, kas pavisam nesen bija godalgoti ar Nobela prēmiju. Pazīstami dzīvnieku tirgotāji ziņoja, ka nebeidzoties nedzirdēti liels pieprasījums pēc Siāmas kaķiem. Un šī Siāmas izraisītās intereses viļņa smailē vējdēļa nesta un elegantā Havajas ūdensbērna nevērībā pozēja princese Vivrakanarda. Bez viņas nekādi nevarēja iztikt. Viņu nevarēja ne ar ko salīdzināt. Viņa bija visur.

No ārkārtīgi bagātās jaunavas, kas bija rados gan ar Siāmas karaļnamu, gan ar Kabotiem (un tomēr pirmos astoņpadsmit no saviem divdesmit viena gada saglabājusi mistiski zeltainā noslēpuma plīvurā pasargātus no tenkām), rasēm sajaucoties, kopā bija izveidojusies eksotiska skaistule — tikpat aristokrātiska, cik dīvaina. Viņa kustējās līdzīgi kaķim ar dabisku grāciju, un viņas āda likās maigi nopūderēta ar sīkiem vistīrākā zelta puteklīšiem — tai pašā laikā mazliet ieslīpo acu zilgme bija dzidra un pārsteidza kā jūra pār Meinas klintīm. Brūnie mati krita lejup līdz ceļgaliem. Friziermeistaru aizsardzības asociācija bija piesolījusi viņai nedzirdētas summas, ja viņa atļautu tos nogriezt un atstāt viņu ar zēngalviņu. Matiem, kas pludoja lejup līdzīgi ūdenskritumam pār brūnām klintīm, piemita netverama sandalkoka un garšvielu maigā smarža, un šur tur tajos iekrāsojās rūsas brūnums un saules zeltainums. Viņa pārāk daudz nerunāja — taču tas viņai arī nebija jādara; viņas balsī jautās neliels, savāds, melodisks aizsmakums, ko nevarēja aizmirst. Viņa dzīvoja vienatnē un, pēc ļaužu valodām, bija visai laiska — vismaz bija zināms, ka lielāko dienas daļu viņa noguļ — bet naktī viņa atplauka līdzīgi smaržīgajai mēnesspuķei, un acis izskatījās dziļas kā dzīles.

Nebija nekāds brīnums, ka Tomijs Brūks viņā iemīlējās. Brīnums bija, ka viņa to pieļāva. Tomijam nepiemita nekas aristokrātisks — viņš bija gluži vienkārši viens no jaukajiem, normālajiem jaunekļiem, kas šķiet radīti, lai turpinātu vadīt sertifikātu biznesu, lasot gandrīz augu dienu Universitātes klubā laikrakstus, bet vakaros vienmēr ir izmantojami, lai aizpildītu pie pusdienu galda kāda negaidīti iztrūkstoša viesa vietu. Nav noliedzams, ka diez vai varētu sacīt, ka princese pārējos pielūdzējus tik tikko pacieš — neviens nekad nebija redzējis šo acu atturīgo un augstprātīgo skatienu paužam satraukumu, ja telpā ienāca kāds vīrietis. Turpretī Tomiju viņa likās paciešam mazliet vairāk nekā pārējos — un jaunekļa iztēlē uzburtie nomoda sapņi sāka pildīties ar krāšņiem dārgiem gredzeniem un prātā iztēlotiem dzīvokļiem Parka avēnijā, kad slavenais msjē Tibo diriģēja Kārnegiholā savu pirmo koncertu.

Tomijs Brūks sēdēja princesei līdzās. Acīs, ko jauneklis bija pievērsis viņai, spulgoja ilgas un mīla, taču jaunās dāmas seja izskatījās tik vienaldzīga kā Berdas maska, un vienīgā piezīme, ko viņa izmeta troksnī, kāds valda pirms koncerta sākuma, bija tikai secinājums, ka zāle liekoties ļaužu pilna. Tomēr Tomijs vismaz jutās atvieglots, ka dāma ir pat mazliet vēsāka nekā parasti, jo kopš misis Kalverinas pusdienām bija jutis prātus pildāmies ar neskaidru, pamazām pieaugošu nemieru par iespējamo iespaidu, ko šis mērglis Tibo varētu atstāt uz princesi. Jau pati Tomija klātbūtne apliecināja, ka uz viņu var paļauties. Puisim, kura Prinstonas audzēknim raksturīgā naivā iedaba saskatīja tādā dziesmiņā kā "Tikai mazliet mīlas, vienu skūpstu" mūzikas mākslas kvintesenci, jau vidēji sarežģīta sim

fonija nozīmēja gatavās mokas, tāpēc šīvakara programmu viņš gaidīja ar bargu, bet drosmīgu smaidu.

—   Kuš! — aizelsusies dvesa misis Dingla. — Viņš nāk! — Izbiedētajam Tomijam šķita, ka viņš pēkšņi nokļuvis atpakaļ ierakumos un izmisīgi atšaudās pret ienaidnieku. Msjē Tibo artilērijas ugunīm līdzīgā troksnī patlaban ienāca zālē.

Tad jūsmīgais troksnis pašā vidū apsīka, tā vietā bija dzirdams, kā cilvēki noelšas — atskanēja skaļa itin kā varena vēja piestrāvota nopūta, itin kā ikviens klātesošais būtu izdvesis "ā!". Jo laikraksti nebija melojuši. Diriģentam bija aste!

Viņu dēvēja par teatrālu — bet cik labi viņš prata šo tīšo, labi izplānoto teatrālo efektu izmantot! No galvas līdz kājām tērpts melnā (melnais krekls nozīmēja īpašu cieņu pret Musolīni), viņš nevis soļoja, bet gāja kā pastaigājoties, nevērīgi, dabiski, vienaldzīgi pret apkārtni, slaveno asti pavirši apvijis ap vienas rokas locītavu — tā gracioza, melna pantera laiski slaistās pa vasarīgu dārzu, mazliet noslēpumaini pieliekusi galvu, kā dara panteras, vieglā gaitā tipinādamas aiz žoga — tumšajās, zalgojošajās acīs neatspulgojoties ne mazākajam pārsteigumam vai pacilātībai. Viņš divreiz pamāja galvu ķēnišķīgā pateicībā, kad aplausi sasniedza trakās sajūsmas augstāko pakāpi. Galvas palocīšanas maniere Tomijam nelādzīgi atgādināja princesi. Tad Tibo pievērsās orķestrim.

Šajā brīdī klausītāji izdvesa otru, vēl skaļāku izbrīnās apliecinājumu, jo, diriģentam pagriežoties, neticamās astes gals klīrīgā nevērībā ielocījās kādā slepenā kabatā un izvilka melnu diriģenta zizli. Taču Tomijs to pat nemanīja. Viņš tobrīd lūkojās princesē.

Sākumā viņa pat nebija papūlējusies aplaudēt, bet nu… Nabaga Tomijs nekad nebija redzējis viņu tādu jūtu pārņemtu, nekad. Viņa nesita plaukstas — rokas ar sakrustotiem pirkstiem gulēja klēpī, bet viss augums likās sastindzis, stingrs kā tērauda stienis, un ziliem ziediem līdzīgās acis kā piekaltas pie msjē Tibo stāva. Viss viņas augums bija mēmi sasprindzis, tā ka vienu mirkli Tomiju pārņēma trakā iedoma, ka jebkurā brīdī viņa varētu pielēkt kājās no blakus sēdekļa tik viegli, kā gaisā uzlido naktstauriņš, un mēmi nolaisties msjē Tibo līdzās, lai — jā, lai pielūgsmē patrītu savu galvu pret viņa svārkiem. To tūlīt ievērotu pat misis Dingla.

—  Princese… —viņš izbīlī nočukstēja, — princese…

Palēnām ķermeņa spriegums atslāba, acis atkal aizplīvurojās, viņa kļuva rāma.

—  Jā, Tomij? — viņa noteica parastajā balsī, tomēr viņas būtnei joprojām piemita vēl kaut kas…

—  Nē, tikai — pie joda — viņš sāk! — ievaidējās Tomijs, kad msjē Tibo, vaļīgi salicis rokas savā priekšā, pagriezās ar seju pret klausītājiem. Viņš pievēra plakstus; aste vienreiz izteiksmīgi noraustījās, tad diriģenta zizlis sagatavojoties trīsreiz īsi atsitās pret grīdu.

Gluka uvertīra "Ifigēnijai Aulidā" reti kad mēdza saņemt tādas ovācijas. Tomēr klausītāju histēriskā sajūsma sasniedza savu augstāko līmeni, atskanot Astotajai simfonijai. Nekad Jaunā simfonija nebija atskaņota tik lieliski — un, bez šaubām, nekad agrāk nebija skanējusi tik ģeniāli burvīgi. Trīs slaveni diriģenti, kas sēdēja klausītāju rindās, simfonijai izskanot, šņukstēja nevaldāmā sajūsmā kā skaudības pārņemti bērni, un tuvāksēdošie bija

dzirdējuši, kā vismaz viens no viņiem nevaldāmā satraukumā piesola labi pazīstamam sejas ķirurgam, kas bija klāt koncertā, lai tas min kaut niecīgāko pierādījumu, ka kaut kāda veida asti, lietojot vienalga kādu zinātnisku izgudrojumu, varētu uzpotēt uz normāli izzuduša skriemeļa. Nevarēja būt ne mazāko šaubu — neviena mirstīga cilvēka plauksta vai delms, lai cik veikli tie būtu, nespētu savienot smalko žestu un spēcīgo grāciju, kas paudās ikvienā msjē Tibo astes vēzienā.

Šis glaudenais zizlis melna zibens ātrumā lika uzbrāzmot taurēm, kā lokana ebonīta pātaga tas izvilka ik mazākās saldās oboju un flautu melodijas dvesmas, kā arī valdīja pār vētrainajām stīgām kā burvju nūjiņa. Msjē Tibo bija spiests pateikties par aplausiem vēl un vēlreiz — neprātīgas apbrīnas izpausmes rēkoņa sadrebināja halli līdz pašiem pamatiem — un, kad viņš beidzot pārguris nostreipuļoja no paaugstinājuma, Sonātu trešdienu kluba prezidenti tikai ar varu bija iespējams novaldīt, lai viņa estētiskas cieņas aizrautībā neaizmestu viņam pa pēdām savu deviņdesmit tūkstošus dolāru vērto pērļu virkni. Ņujorka bija atnākusi un ieraudzījusi — un Ņujorka bija uzvarēta. Misis Dinglu vienā mirklī apstāja reportieri, un Tomijs Brūks domāja par gaidāmajām "mazajām viesībām", kurās viņam būs jāsatiek jaunais dienas varonis ar jūtām, kas bija tikai mazliet mazliet gaišākas par drūmo izmisumu, kurš apņemtu viņu mirkli pirms sēšanās elektriskajā krēslā.

Princeses tikšanās ar msjē Tibo izrādījās gan ļaunāka, gan labāka par Tomija gaidīto. Labāka tāpēc, ka galu galā viņi viens ar otru daudz nerunāja, un ļaunāka tāpēc, ka tas nez kādā ceļā lika manīt tūdaļ starp abiem

izveidojušos gara radniecību, kura vārdus darīja liekus. Nenoliedzami, kad Tibo noliecās, lai noskūpstītu princesei roku, viņi abi izskatījās aristokrātiskākais pāris visā telpā… — Abi tik brīnumaini ārzemnieciski un tomēr tik dažādi, — murmulēja misis Dingla, tomēr Tomijs nespēja tam piekrist.

Jā, viņi bija ļoti atšķirīgi — tumsnējais, lokanais svešinieks ar nevērīgi kabatā iesprausto, īpatnēji dīvaino piedēkli un zilacainā brūnmate meitene. Taču šī atšķirība tikai uzsvēra, kas abiem kopīgs — kaut kas raksturīgs kustībās, liegajos žestos, acu izvietojumā. Kaut kas tāds, kas ir pat dziļāks par rasi. Tomijs pūlējās to izdibināt — un tad, pametot skatienu uz pārējiem, viņš piedzīvoja atklāsmi. Šķita, ka šis pāris patiešām ir ārzemniecisks — atšķirīgs ne vien no Ņujorkas iedzīvotājiem, bet no visas pārējās cilvēces. Itin kā viņi būtu goddevīgi viesi no citas zvaigznes.

Visā visumā tas Tomijam nebija patīkams vakars. Tomēr viņa prāts strādāja lēni, un tikai daudz vēlāk viņam galvā ar nedabisku spēku ieperinājās trakas aizdomas.

Varbūt viņš nav vainojams tūlītējas izpratnes trūkumā. Sekojošās nedaudzās nedēļas nesa viņam mulsinošu nelaimes sajūtu. Nevar teikt, ka princeses attieksme pret viņu būtu mainījusies — viņa izturējās pret jaunekli tikpat draudzīgi kā iepriekš; taču allaž gadījās klāt msjē Tibo. Viņam piemita spēja nokrist kā no zila gaisa — par spīti garajam augumam viņa gaita bija tik viegla kā taurenītim — un Tomijs sāka nīst visklusākos soļus, kuri tuvojās pa grīdsegu un vēstīja naidnieka ierašanos; tā klātbūtni viņš nīda vairāk par lielgabalu dārdoņu.

Turklāt, velna milti, šis vīrietis bija tik glaudens, tik velnišķīgi mierīgs un glāsmains! Viņš nekad nezaudēja savaldību, nekad neapjuka. Viņš izturējās pret Tomiju ar vislielāko pieklājību, taču, ieskatoties uzmanīgāk, viņa acis izsmēja, un Tomijs tur neko nespēja līdzēt. Pamazām svešinieks savaldzināja princesi arvien vairāk un vairāk, un tā bija mēma tuvība, kam pēc runas nebija īstas vajadzības — un arī to Tomijs redzēja un ienīda, taču tāpat nespēja neko labot.

Viņu sāka vajāt ne vien msjē Tibo ar miesu un asinīm, bet arī msjē Tibo gars. Viņš slikti gulēja un, kad gulēja, tad sapņoja — par msjē Tibo, ne vairs kā par cilvēku, bet kā par ēnu, par spoku, par tāda lokani vijīga dzīvnieka rēgu, kura vārdi murrādami spiežas ārā pa nelielo, aso zobu spraugu. Visā šī indivīda izskatā, protams, jautās kaut kas dīvains — viņa brīvā izturēšanās, galvas forma, arī pirkstu nagu apveidi — tomēr, kas tas īsti ir, Tomijs nespēja atklāt pat ar visdziļāko pārdomu palīdzību. Un, kad tas beidzot notika, viņš sākumā atteicās noticēt.

Daži sīki notikumi galu galā piespieda viņu par spīti veselajam saprātam izteikties skaļi. Kādā ziemas pēcpusdienā viņš bija aizgājis pie misis Dinglas, cerēdams tur atrast princesi. Tā kopā ar Tomija krustmāti bija izgājusi, taču uz tēju solījusi atgriezties, un Tomijs, neko nedomādams, iegāja bibliotēkas istabā, lai pagaidītu. Nelaimīgais mīlētājs patlaban dzīrās ieslēgt gaismu, jo bibliotēkas istabā pat vasarā vienmēr valdīja tumsa, kad izdzirda vieglu elpu, kas šķita lidojam no lielā ādas dīvāna istabas stūrī. Viņš piesardzīgi tam tuvojās un neskaidri sazīmēja msjē Tibo augumu: mūziķis saritinājies mierīgi gulēja uz dīvāna.

Šis skats tā aizvainoja Tomiju, ka viņš nočukstēja lāstu un bija jau aizgājis atpakaļ līdz durvīm, kad viņu apturēja mums visiem pazīstamā un ienīstā sajūta — sajūta, ka mūs vēro neredzamas acis. Viņš pagriezās atpakaļ — msjē Tibo acīmredzot nebija pakustinājis nevienu muskuli — taču viņa acis tagad bija vaļā. Un šīs acis nebija melnas kā cilvēkam. Tas bija zaļas — Tomijs būtu varējis to apzvērēt — un viņš būtu varējis apzvērēt, ka tās ir bezdibenīgas un tumsā zalgo kā mazi smaragdi. Tas ilga tikai vienu mirkli, jo Tomijs neapzināti piespieda gaismas slēdzi — un tur atradās msjē Tibo ikdienišķā izskatā; viņš viegli nožāvājās, ļoti pieklājīgi atvainodamies, taču tas rosināja Tomiju padomāt. Arī tas, kas notika mazliet vēlāk, neatnesa viņam dvēseles mieru.

Viņi iekūra kamīnā uguni un, sēdēdami tā priekšā, runājās, un nu jau Tomijs ienīda msjē Tibo tik stipri, ka viņa sabiedrībā mocījās tādās alkās, kādas šādos gadījumos ir biežas viešņas. Msjē Tibo stāstīja kādu anekdoti, un Tomijs ienīda viņu vairāk nekā jebkad iepriekš, nodomādams, ka šis tips ar acīmredzamu baudu sildās kamīna liesmās un tīksminās par savas paša valodas burbuļošanu.

Tad viņi dzirdēja atveramies ielas durvis, un msjē Tibo pielēca kājās — bet lecot viena viņa zeķe uzķērās kamīna misiņa režģa asajam stūrim, kas ieplēsa tajā robainu caurumu. Tomijs, neko nedomādams, palūkojās uz to — pietika pavisam īsa mirkļa — jo msjē Tibo pirmo reizi Tomija klātbūtnē pilnīgi zaudēja savaldību. Nikni izspļaudams vārdus kādā nepazīstamā mēlē (seja viņam pēkšņi saviebās), viņš uzsita ar plaukstu pa zeķi. Tad, dusmīgi pazibsnīdams acis pret Tomiju, mākslinieks gandrīz vai lēkšus izmetās no istabas, un Tomijs dzirdēja

viņu garos, žiglos soļos nolidojam pa kāpnēm. Nabadziņš ieslīga atzveltnī, izņēmuma kārtā nepievērsdams uzmanību, ka hallē dzirdami princeses skanīgie smiekli. Viņam negribējās tikties ar princesi. Viņam negribējās tikties ne ar vienu. Msjē Tibo, ieplēsdams zeķē caurumu, bija ļāvis kaut kam atklāties — un proti, kļuva redzams, ka tā nebija cilvēka āda. Tomijs bija ieraudzījis melna plīša plankumu. Melnu samtu. Un tad bija nācis pēkšņais msjē Tibo dusmu uzliesmojums. Augstais Dievs — vai šis cilvēks nēsā zem parastajām zeķēm tādas, kas darinātas no melna samta? Vai var būt — vai viņš var… bet šajā mirklī Tomijs saķēra plaukstās drudzī kaistošo galvu.

Tovakar viņš devās ar saviem faktos vēl līdz galam neapstiprinātajiem jautājumiem pie profesora Teto, bet, tā kā viesis neuzdrošinājās uzticēt profesoram īstās aizdomas, saņemtās aptuvenās atbildes tikai samulsināja viņu vēl vairāk. Pēc tam viņam iešāvās prātā Bilijs Strengs. Bilijs bija lāga cilvēks, un prāts viņam sliecās uz daudz ko dīvainu.

Trīs dienas viņam nelaimējās sadabūt Biliju rokā, un šis laiks pagāja drudžainā nepacietībā. Taču beidzot viņi ieturēja Bilija dzīvoklī kopīgas pusdienas, un Tomijam radās izdevība celt galdā visu savu aizdomu sarežģīto mudžekli.

Bilijs klausījās, viņu nepārtraukdams, līdz Tomijs bija galā. Tad viņš ievilka no pīpes dūmu — Bet, dārgais draugs, — viņš iebilda.

—   Ak, es zinu — es zinu, — teica Tomijs, rokām atvēcinādamies, — es zinu, ka esmu traks, tev nav man jāstāsta, bet es tev galvoju, ka tas zellis tik un tā ir kaķis —

nē, es neaptveru, kā tas iespējams, bet tā ir — pie velna, pirmkārt, visi tak zina, ka viņam ir aste!

—  Lai arī tā būtu, — pīpi pakšķinādams, sacīja Bilijs Strengs. — Vai die', dārgo Tomij, es nešaubos, ka tu redzēji vai iedomājies redzam visu, ko tu stāsti. Taču, kaut tā arī būtu… — viņš pagrozīja galvu.

—   Bet kā tad ar tiem citiem ķēmiem, vilkačiem un pārējiem? — noprasīja Tomijs.

Bilijs šķita šaubāmies. — Nūjā, — viņš piekrita. — Šai ziņā tu, protams, vari mani uzķert uz āķa. Vismaz — vīrs ar asti ir iespējams. Visi stāsti par vilkačiem iesniedzas tik tālu senatnē, tāpēc es neteiktu, ka vilkaču nav vai ka to nav bijis — tomēr jāņem vērā, ka es labprāt noticu tādiem mošķiem vairāk par citiem cilvēkiem. Bet vilkkaķis — vai vīrietis, kas ir kaķis, un kaķis, kas ir cilvēks, — Tomij, nudien…

—  Ja es nesaņemšu kādu ticamu padomu, tad, skaidrs kā diena, iziešu no eņģēm. Dieva dēļ, pasaki, ko īsti man darīt!

—  Ļauj jel padomāt, — sacīja Bilijs. — Pirmkārt, tu esi dzelžaini pārliecināts, ka šis cilvēks ir…

—  Kaķis. Jā. — Un Tomijs sparīgi pamāja ar galvu.

—   Kārtībā. Otrām kārtām — ja tas neaizskar tavas jūtas, Tomij — tu bīsties, ka meitenei, ko tu mīlē, piemīt… ē … vismaz kaut cik no… kaķa… viņas būtībā… un kaut kas tanī vīrietī viņu pievelk?

—  Ak Dievs, Bilij, ja vien es zinātu!

—  Nu… ē… iedomāsimies, ka tā arī patiešām ir… vai tad tu tomēr joprojām skrietu viņai pakaļ?

—   Es viņu precētu pat tad, ja viņa katru trešdienu pārvērstos par pūķi! — dedzīgi apliecināja Tomijs.

Bilijs pasmaidīja. — Hmm… — viņš norūca. — Tad acīmredzot noteikti jātiek no šī mistera Tibo vaļā. Ļauj padomāt.

Domādams viņš bija spiests divreiz piebāzt pīpi, bet Tomijs tikmēr sēdēja kā uz adatām. Tad beidzot Bilijs izplūda smieklos.

—  Par ko tad tev te tik nolādēti jāņirdz? — aizvainoti noprasīja Tomijs.

—  Ne par ko, Tomij, tikai es nupat iedomājos par kādu triku — kaut ko galīgi vājprātīgu — bet, ja nu viņš ir

—   hmm — tas, par ko tu viņu uzskati — tad tas varētu nostrādāt. — Un, piegājis pie grāmatplaukta, viņš paņēma kādu sējumu.

—  Ja tu domā, ka nomierināsi man nervus, lasīdams kā bērnam pie gultiņas pasaciņu…

—  Turi muti, Tomij, un klausies — ja tu patiešām gribi tikt vaļā no sava kaķim līdzīgā drauga.

—  Kāda grāmata tā ir? — Tomijs drūmi noprasīja.

—  Agneses Riplijas grāmata. Par kaķiem. Klausies!

—   Šim visos laikos slavenajam stāstam, ko sers Valters Skots stāstījis Vašingtonam Ērvingam un ar ko mūks Lūiss iepazīstinājis Šelliju, un ko mēs tādā vai citādā izskatā atrodam ietilpinātu ikvienas tautas folklorā, — tātad šim stāstam ir arī skandināvu versija — un nu, Tomij, klausies uzmanīgi — šo stāstu par ceļinieku, kas pussagruvušā abatijā redzējis kaķu bēru procesijas dalībniekus ielaižam kapā mazu zārciņu ar kroni uz vāka. Viņš Šausmās aizmucis no šīs vietas, bet, kad nokļuvis pie mērķa, nevarējis nociesties nepastāstījis savam draugam, kādu brīnumu redzējis. Tiklīdz stāsts bijis galā, drauga kaķis, kas gulējis mierīgi saritinājies pie kamīna, pielēcis kājās,

izsaucies: "Tātad es tagad esmu Kaķu ķēniņš!" un, dzirkstelēm šķīstot, nozudis dūmenī.

—  Nu? — noprasīja Bilijs, aizvērdams grāmatu.

—  Va' vellu! — acis ieplētis, izgrūda Tomijs. — Va' vellu! Vai tu tiešām uzskati, ka tur kas sanāks?

—  Es uzskatu, ka mēs abi esam slazdā. Bet, ja gribi pamēģināt…

—  Pamēģināt! Es viņam to celšu priekšā, tiklīdz viņu atkal satikšu. Bet… paklau… kur es ķeršu pussagruvušu abatiju?

—  Ak, nu, liec lietā iztēli! Nosauc tās vietā Centrālo parku. Stāsti, ka tas itin kā noticis ar tevi — ka tu tur noskatījies bēru procesiju un tā tālāk.Kaut kādi tu vari novest stāstu līdz… teiksim, kādai vadlīnijai… ak, jā… Savādi, vai ne, kā fakti tik bieži atdarina iztēloto. Sak, zināt, vēl nupat vakar… Vai saproti?

—  "Savādi, vai ne, kā fakti bieži atdarina iztēloto," — paklausīgi atkārtoja Tomijs. — "Zināt, nupat vakarā…"

—   Es nejauši pastaigājos pa Centrālo parku, kad redzēju kaut ko ļoti dīvainu.

—  "Es nejauši pastaigājos pa parku… ei, iedo' man to grāmatu! — Tomijs iesaucās. — Es gribu visu pārējo iemācīties no galvas!

Visi ar lielu interesi gaidīja ardievu pusdienas par godu slavenajam msjē Tibo, viņam aizbraucot turnejā uz Rietumiem. Bija paredzams, ka ieradīsies slavenības, arī princese Vivrakanarda, taču ar to vēl nebija gana: misis Dingla, kas varēja lielīties ar savām zināšanām par paredzamiem nozīmīgiem paziņojumiem, bija ļāvusi noprast, ka šajās pusdienās smalkajai sabiedrībai iespējams tapšot

paziņots kaut kas neparasti interesants. Tāpēc šovakar kā reti kad visi ieradās gandrīz laikā, vienīgi Tomijs ne. Viņš ieradās gandrīz piecpadsmit minūtes agrāk, jo gribēja parunāties ar krustmāti zem četrām acīm. Par nelaimi tomēr, tikko viņš bija noģērbis mēteli, viņa iečukstēja māsasdēlam ātri jo ātri kaut ko ausī, bet viņš ne vārda no visa tā nesaprata.

—  Un tu nedrīksti to izpļāpāt nevienai dzīvai dvēselei! — viņa pabeidza, žilbinoši smaidīdama. — Tas ir, ne pirms paziņojuma — manuprāt, to sniegs reizē ar salātiem — ļaudis nekad nepievērš salātiem lielu uzmanību.

—  Ko tad nedrīkst izpļāpāt, krustmāt Emīlij? — apjucis vaicāja Tomijs.

—  Dārgais, princese, — mīļā princese un msjē Tibo — šie brīnišķīgie cilvēki šopēcpusdien tikko kā saderinājās! Vai tas nav burvīgi?

— Jā-a, — atteica Tomijs un, neko nesamanīdams, devās uz pašām tuvākajām durvīm. Krustmāte viņu atturēja.

—  Tur ne, dārgais, neej uz bibliotēkas istabu. Tu vari viņus apsveikt vēlāk. Viņi tur tagad bauda nelielu, jauku brīdi divatā. — Un viņa aizgriezās, lai izrīkotu sulaini, pamezdama Tomiju bezgala pārsteigtu.

Taču pēc mirkļa viņš spītīgi izslēja zodu. Viņš vēl nejutās sakauts.

"Dīvaini, vai ne, cik bieži fakti atdarina iztēloto?" viņš, vingrinādams atmiņu, kā apmāts atkārtoja un, to darot, kratīja dūri pret aizvērtajām bibliotēkas durvīm.

Misis Dinglai, kā parasti, nebija taisnība. Princese ar msjē Tibo neatradās bibliotēkas istabā — viņi bija siltumnīcā, tā ka Tomijs ieraudzīja viņus, bezmērķīgi slaistoties, iedams garām stikla durvīm.

Viņš gan nevēlējās ieskatīties iekšā un pēc mirkļa novērsās. Tomēr ar šo mirkli pietika.

Tibo sēdēja krēslā, un princese bija piemetusies uz soliņa viņam pie sāniem, un mūziķa roka maigi un rāmi glāstīja princeses brūnos matus. Melnais runcis un Siāmas kaķēns. Princeses seju Tomijs neredzēja, bet varēja saskatīt Tibo viepli. Un varēja dzirdēt.

Viņi nerunāja, bet kādu skaņu tomēr izdvesa. Skaņa šķita paužam siltuma un apmierinātības sajūtu, it kā dobā kokā dūktu milzu bites — pār Tibo lūpām dziļi no rīkles plūda zeltskanīga sanoņa, kam atbildēja princeses zeltskanīgā murdoņa.

Tad Tomijs nez kā bija nokļuvis atpakaļ viesistabā un sarokojās ar misis Kalverinu, kas vaļsirdīgi atzinās, ka reti redzējusi jaunekli tik bālu.

Pusdienās pirmie divi ēdieni pagāja Tomijam garām kā sapnī, taču misis Dinglas vīna pagrabs bija plaši pazīstams, un, ticis ar gaļas ēdienu līdz pusei, mīlētājs sāka atgūties. Tagad viņš bija apņēmies paveikt tikai vienu.

Nedaudzus nākamos mirkļus viņš izmisīgi pūlējās iespraukties sarunā, taču runāja misis Dingla, un pat eņģelim Gabrielam būtu grūti pārtraukt misis Dinglu. Beidzot tomēr viņa apklusa, lai ievilktu elpu, un Tomijs te saskatīja savu iespēju.

—  Ja nu runa ir par to, — Tomijs spalgi iesāka bez mazākās jausmas, par ko īsti ir runa, — par to…

—   Kā jau es teicu, — iejaucās profesors Teto. Taču Tomijs neatlaidās. Šķīvjus noņēma. Nu pasniedza salātus.

—  Ja runa ir par to, — Tomijs atkal atkārtoja tik skaļā un savādā balsi, ka misis Kalverina satrūkās, un viesus, kas sēdēja pie galda, ietina dīvains klusums. — Savādi,

vai ne, cik bieži fakti atdarina iztēloto? — Re, iesākts ir. Tomija balss kļuva vēl spiedzīgāka. — Nupat šodien es pastaigājos pa… — un vārdu pa vārdam viņš noskaitīja uzdoto. Nelaimīgais mīlnieks varēja saskatīt, kā bēru apraksta laikā viņā ieurbjas Tibo liesmainais skatiens. Viņš samanīja ari, cik sasprindzināta ir princese.

Tomijs gan nebūtu spējis pateikt, ko gaidījis notiekam, kad stāstījums nonāca līdz beigām. Tomēr valdīja nomācošs klusums, kam sekoja misis Dinglas kodīgais jautājums: "Tomij, vai tas bija viss, ko tu gribēji teikt?"

Smagu sirdi viņš atslīga krēslā. Ak tu muļķis, viņš nodomāja, pēdējais līdzeklis cietis sakāvi. Kā pa miglu viņš dzirdēja krustmātes balsi sakām: — Nu, tad… — un atjauta, ka viņa grasās darīt zināmu liktenīgo vēsti.

Taču tad ierunājās msjē Tibo.

—  Vienu mirklīti, misis Dingla, — viņš ārkārtīgi pieklājīgi palūdzu, un misis Dingla apklusa. Diriģents pagriezās pret Tomiju.

—   Laikam gan jūs esat… pilnīgi pārliecināts par to, ko redzējāt šajā pēcpusdienā, Brūk? — viņš mazliet izsmējīgi pateica.

—   Pilnīgi, — Tomijs īgni noburkšķēja. — Vai jums šķiet, ka es…

—  Nē, nē, nē, — msjē Tibo atgainīja minējumu. — Bet… tāds interesants stāsts — gribētos labi izprast ik sīkumu, — un jūs, protams, esat pārliecināts — pilnīgi pārliecināts, ka zārka vāku greznoja kroņa atveids, ko jūs mums uzbūrāt?

—  Protams, — apliecināja pārsteigtais Tomijs, — bet…

—   Nu, tad es esmu Kaķu ķēniņš! — pērkona balsī nodārdināja msjē Tibo un nebija vēl aizvēris muti, kad

spuldzes visā namā samirkšķinājās un kaut kas paklusi nodunēja; izklausījās, it kā nodimdētu melnādaino blūza mūziķu surdinētais akords; visu ainavu uz brītiņu, it kā nesot līdzi iznīcību un sāpes, apstaroja gaisma, kas tūdaļ noplaka, un tās vietā uzvilnīja smagnēji baltu, smirdīgu dūmu mutuļi, kuri neļāva neko saredzēt.

—  Ak, šie šausmīgie fotogrāfi! — sērīgā vaidā atlidoja misis Dinglas balss. — Es tak teicu, lai nefotografē, šādi te zibšņojot, līdz pusdienas nav galā, un nu viņi uzņēmuši bildi tieši tagad, kad es košļāju salātus!

Kāds mazliet satraukti noķiķinājās. Kāds cits iekāsējās. Tad pamazām dūmu plīvas izklīda un zaļie un melnie punktiņi Tomija acu priekšā izgaisa.

Klātesošie mirkšķināja cits citam kā cilvēki, kas tikko kā iznākuši no alas spožā saulē. Acis joprojām sūrstēja no pēkšņās, nežēlīgi spilgtās liesmas, un Tomijam bija grūti sev priekšā saskatīt sejas galda otrā pusē.

Misis Dingla parastajā mierā pārņēma pusaklās sabiedrības vadību. Satvērusi rokās glāzi, viņa piecēlās.

—  Un nu, dārgie draugi, es izteikšu pārliecību, ka mēs visi jutīsimies laimīgi, jo… — Vaļēju muti viņa apklusa; visā viņas stājā paudās neticība un šausmas. Paceltās glāzes saturs mazā, dzintarainā straumītē tecēja uz galdauta. Runājot viņa bija pagriezusies tieši pret msjē Tibo vietu pie galda — bet msjē Tibo tur vairs nebija.

Daži melš, ka vienā vietā uzplaiksnījusi liesma, kas uzvijusies augšup dūmenī; citi teic, ka vienā stiepienā pa logu izlēcis milzu kaķis, neizsizdams stiklu. Profesors Teto izskaidro visu kā noslēpumainu ķīmisku pārvērtību, kura iedarbojusies tikai tur, kur stāvējis msjē Tibo krēsls. Lai

nu būtu kā būdams, skaidrs bija viens; mākslīgi radītās tumsas brīdī, kas sekojis uzliesmojumam, slavenais diriģents msjē Tibo pazudis uz mūžiem mirstīgo acīm līdz ar asti un visu citu.

Misis Kalverina apzvēr, ka viņš bijis starptautisks laupītājs un ka viņa tieši šajā mirklī grasījusies noziedznieku atmaskot, taču tam netic neviens, kas sēdējis pie šī vēsturiskā pusdienu galda. Nē, nav nekādu saprātīgu izskaidrojumu, tomēr Tomijs domā, ka viņš gan to zina un nekad vairs nespēs paiet garām kādam kaķim, negrimdams minējumos.

Misis Tomija — bijusī Grēthena Vilnvīna no Čikāgas (jūs taču pazīstat Vilnvīnus) ir tādās pašās domās kā vīrs, jo Tomijs viņai visu pastāstījis.

Stāstu neapšaubāmi varētu vērpt romantiskāk un teikt, ka Tomija uzdrīkstēšanās dāvājusi viņam princesi, tomēr diemžēl tā nebūtu tiesa. Jo princeses Vivrakanardas arī vairs nav pie mums. Viņas nervus misis Dinglas pusdienās piedzīvotais notikums bija tik ļoti satricinājis, ka jaunā dāma jutās spiesta doties jūras braucienā, un no šī brauciena viņa tā arī nekad nav atgriezusies Amerikā.

Protams, gaisā virmo parastās tenkas. Viena vēsta: esot dzirdēts, ka viņa kļuvusi par mūķeni kādā Siāmas klosterī vai par dejotāju, kas maskā uzstājas Le Jardin de ma Soeur; cits sakās zinām, ka viņa nomaitāta Patagonijā vai aizprecēta uz Trebizondu — taču, cik iespējams pierādīt, nevienai no šīm bezgaumīgajām pasakām nav ne mazākā pamata, ko apstiprinātu fakti. Manuprāt, Tomijs savas sirds dzīlēs ir pilnīgi pārliecināts, ka jūras brauciens bijis vienīgi iegansts un ka viņai ar kādu nedzirdētu līdzekļu palīdzību izdevies piebiedroties draudīgi

varenajam msjē Tibo, un patiesībā abi tagad valda kādā pussagruvušā pilsētā vai apakšzemes pilī, būdami kādas noslēpumainas Kaķu Ķēniņvalsts Ķēniņš un Ķēniņiene. Taču tas, protams, ir pilnīgi neiespējami.

Karels Čapeks. NEMIRSTĪGAIS KAĶIS

Šis stāsts (ar nekonsekvenci, kas liecina par tā patiesīgumu) sākas ar kaķi, tiesa, dāvinātu. Katrai dāvanai piemīt kaut kas pārdabisks; katra dāvana, es teiktu, ierodas no citas pasaules, tā it kā nokrīt no debesīm, tā ir debesu velte, tā ielaužas jūsu dzīvē pret jūsu gribu ar neizskaidrojamu spēku, it īpaši, ja tā ir kaķis ar zilu lentīti ap kaklu. Un sauc to Nerātnis, Blēdis, Sliņķis atkarībā no rakstura īpašību dažādības; tas bija angoras kaķis, bet pinkains un ruds kā parasts huligāns. Kādu reizi, veicot kārtējo izlūkgājienu, viņš nokrita no galerijas kādai sieviešu kārtas būtnei uz galvas; būtne jutās mazliet apskrāpēta, mazliet aizvainota un iesniedza par manu kaķi sūdzību kā par briesmīgu zvēru, kas no balkona lec cilvēkiem uz galvas. Lai ari es centos pierādīt šā eņģeliskā zvēra nevainību, tomēr pēc trim dienām runcis izlaida garu, arsēna un cilvēku ļaunuma saindēts. Un tajā mirklī, kad es caur dīvainu miglu vēroju, kā pēc pēdējā krampjainā elpas vilciena iekrīt viņa sāni, uz sliekšņa atskanēja ņaudiens: tur trīcēja apmaldījies pelēks kaķēns, tievs kā salmiņš un izbijies kā nomaldījies bērns. Nāc šurp, kaķīt; acīmredzot kā Dieva pirksts, likteņa griba, slepena zīme vai kā nu to sauc, acīmredzot tu esi atsūtīts aizgājušā vietā; dzīves nepārtrauktība ir neizskaidrojama.

Ta pie manis ieradās kaķene, kas savas veiksmes dēļ dabūja vārdu Felicita, kā redzat, atnāca Felicita nezin no kurienes, bet es liecinu, ka viņa nekad nelielījās ar savu noslēpumaino un, domājams, pārdabisko izcelsmi. Pilnīgi pretēji, viņa uzvedās kā visparastākā mirstīgā kaķene: laka pienu un zaga gaļu, gulēja klēpī un klaiņoja naktīs; un, kad pienāca viņas laiks, laida pasaulē piecus kaķēnus, no kuriem viens bija ruds, viens melns, viens trīskrāsains, viens svītrains un viens angoras. Un es sāku lenkt savus draugus un paziņas. "Paklausieties," es metos viņiem klāt augstsirdības uzplūdā, "man priekš jums ir brīnišķīgs kaķēns." Nedaudzi (visticamāk, aiz pārliecīgas kautrības) izlocījās viņi, tā sakot, labprāt, bet, diemžēl, nav iespējams milzum daudz iemeslu dēļ; turpretī citi pārsteigti nespēja izdabūt ne vārda; neļaujot attapties, es spiedu viņiem roku, paziņojot, ka esam vienojušies, ka uztraukties nevajag, kaķēnu es drīz aizgādāšu; negaidot atbildi, es steidzos pakaļ nākošajam upurim. Piekrītiet, nav nekā skaistāka par kaķu mātes laimi, tāpēc jums noteikti kaķēnu dēļ vajag iegādāties kaķeni. Lai kā ar kaķēniem, bet pēc sešām nedēļām Felicita devās klausīties kaimiņielas runča varonīgo baritonu. Pēc piecdesmit trīs dienām viņa sagādāja vēl sešus kaķēnus. Tieši pēc gada pavisam viņu bija septiņpadsmit. Šī fantastiskā auglība visdrīzāk arī bija nelaimīgā nevainīgā runča novēlējums un pēcnāves sūtījums.

Es vienmēr biju uzskatījis, ka man pie velna! ir daudz paziņu, bet laikā, kad Felicita sāka laist pasaulē kaķēnus, es atklāju, ka šajā pasaulē esmu pilnīgi vientuļš; piemēram, man nav vairs kam piedāvāt divdesmit sesto kaķēnu. Kad mani iepazīstināja ar kādu svešinieku, es, kaut kā nomurminājis savu vārdu, tūlīt jautāju: "Vai jums nevajag kaķēnu?" "Kādu kaķēnu?" neuzticīgi pārjautāja cilvēki. "To es vēl nezinu," parasti atbildēju, "bet liekas, ka man atkal būs kaķēni." Drīzumā man radās nojausma, ka paziņas sāk no manis vairīties, acīmredzot aiz skaudības, ka man tā veicas ar kaķēniem. Pēc Brēma domām, kaķenēm metieni mēdz būt divas reizes gadā; Felicitai kaķēni bija trīsreiz, un pat četrreiz gadā, neatkarīgi no gadalaika; šī kaķene tik tiešām bija neparasta, viņa noteikti pildīja debesu nolemtu misiju atriebt, simtkāršojot nevainīgi nogalinātā runča dzīvību.

Pēc trīs gadu auglīgas darbības Felicita negaidot sanīka; pazudināja viņu kāds sētnieks tā necienīgā iemesla dēļ, it kā viņa tā pieliekamajā būtu apēdusi zosi. Tai pašā dienā, kad Felicita pazuda, pie mums atgriezās viņas jaunākā meitiņa, kuru es it kā biju iekārtojis pie kaimiņiem, un palika ar vārdu Felicita II kā nelaiķes mātes tiešā darba turpinātāja; Felicita II izcēlās vēl kā pusaudzīte, laižot pasaulē četrus kaķēnus. Viens bija melns, otrā jautās Vršovices rudo kaķu dižciltība, trešo nodeva Strašnicas kaķu garais deguns, un ceturtais atgādināja raibu pupu.

Felicita II apbērnojās trīs reizes gadā, sekojot nepielūdzamajiem dabas likumiem; divu gadu un trīs mēnešu laikā viņa pasauli papildināja ar divdesmit vienu visu krāsu un rasu kaķēnu, ja nu vienīgi izņemot bezastaino kaķi no Mēnas salas. Meklējot mājvietu divdesmitajam

kaķēnam, es beidzot biju izsmēlis noieta iespējas. Kamēr es domāju, ko darīt, kur atrast jaunu paziņu loku, kaimiņu Rolfs pārkoda Felicitai II kaklu. Mēs atnesām viņu mājās un ielikām gultā; galva viņai raustījās, pēc tam drebuļi pārgāja un no biezā kažoka sāka lēkt blusas kaķa nāves droša pazīme. Neiekārtotais divdesmit pirmais kaķēns palika pie mums ar vārdu Felicita III. Pēc četriem mēnešiem Felicita III laida pasaulē piecus kaķēnus; kopš tā laika viņa savu dzīves misiju izpilda apzinīgi un konsekventi ar precīzām piecpadsmit nedēļu atstarpēm, tikai šīs ziemas auksto salu dēļ izlaida kārtējo termiņu.

Paskatoties uz viņu, jūs nepateiktu, ka viņai dots tāds varens uzdevums; Felicita III izskatās kā parasta trīskrāsaina mājas mīlule; caurām dienām viņa snauž mājas patriarha klēpī vai viņa gultā; vispār viņai ir augstu attīstīta personiskā komforta izjūta; viņa saglabā veselīgu neuzticību cilvēkiem un dzīvniekiem, ja vajadzēs spēs aizsargāt sevi ar zobiem un nagiem. Pēc piecpadsmit nedēļām viņa sāk izrādīt nepacietīgu nemieru, nervozē pie durvīm, kā sakot: "Draugs, nekavējoties izlaid mani, man viss apnicis." Pēc tam kā bulta izlido nakts tumsā un atgriežas tikai no rīta, sakritusies, ar melniem lokiem zem acīm. Šajā laikā no ziemeļu puses, no Oļšanskas kapiem, pie mums ierodas milzīgs melns runcis, no dienvidiem, kur atrodas Vršovice, vienacains ruds kauslis; no rietumiem angoras kaķis ar asti kā strausa spalva; no austrumiem balts pinkainis ar asti gredzenā. Sī pulciņa centrā sēž trīskrāsainā bezsugas Felicita III un kā apburta, gailējošām acīm klausās viņu auros, aizžņaugtos gārdzienos, sistu zīdaiņu kliedzienos, piedzērušu matrožu klaigās, saksofonā, bungu dārdos un citos Lielās Kaķu simfonijas

instrumentos. Lai top jums zināms būt par runci nozīmē būt ne tikai stipram, vīrišķīgam, bet arī neatlaidīgam; gadās, ka šie četri apokaliptiskie runči lenc Felicitas III māju veselu nedēļu, bloķē ieeju, iekļūst istabās caur logiem, atstājot aiz sevis briesmīgu aromātu. Beidzot pienāk nakts, kad III vairs nevēlas iet ārā. "Ļaujiet man pagulēt," viņa saka, "es gribu aizmirsties, aizmirsties miegā. Gulēt un redzēt sapņus… Ak, es esmu tik nelaimīga!" Pēc tam noliktā laikā sekos pieci kaķēni. Šajā ziņā man jau ir sava pieredze: viņi būs pieci. Es viņus jau redzu dārgos, saldos mazulīšus, redzu, kā viņi tekalē pa dzīvokli, novelk no galda elektriskās lampas, atstāj peļķītes mājas čībās, rāpjas man pa kājām klēpī (tāpēc manas kājas klātas krevelēm kā Lācaram); es jau redzu, kā atrodu vienu no viņiem piedurknē, kad mēģinu uzvilkt mēteli, bet kaklasaiti pagultē. Ar bērniem vienmēr ir daudz rūpju, bet to jau apstiprinās katrs. Nepietiek viņus izaudzināt, viņiem jānodrošina arī nākotne.

Redakcijā es jau visus esmu apdāvinājis ar kaķēniem; nekas cits neatliks, nāksies mainīt darbu. Es ar prieku iestātos jebkurā savienībā vai organizācijā, ja tur garantētu kaut vai divdesmit viena kaķēna mājvietu. Kamēr es iešu pa pasauli, meklējot mājvietu nākošajām kaķēnu paaudzēm, Felicita III vai Felicita IV, palocījusi zem sevis ķepiņas, audīs kaķu dzīves mūžīgo pavedienu. Dzīvos sapņos par kaķu pasauli, par kaķu pūļiem, par to, ka kaķi, līdzko viņu būs pietiekami daudz, iegūs Visuma valdnieka varu. Jo tā arī ir Ta Lielā Misija, ko viņai novēlējis bezvainīgi un pirms laika bojā gājušais autora kaķis.

Nopietni, vai jums nav vajadzīgs kaķēns?

SATURS

V. V. Džekobs. Baltais kaķis…………………………………… 7

Filips Gilberts Hemertons. Kaķi……………………………. 25

Mērija E. Vilkinsa Frīmena. Kaķis…………………………. 37

Čārlzs Dadlijs Vorners. Kaķis vārdā Kalvins…………. 47

Marks Tvens. Dika Beikera kaķis………………………….. 61

Agnese A. Sendema. Apzinīgais kaķis………………….. 67

Saki. Labdare un laimīgais kaķis………………………….. 73

Džons Koulmens Edamss. Kaķis mičmanis…………… 81

V. V. Džekobs. Tumša lieta.. \……………………………….. 95

Pols Gelliko. Ja šaubies — mazgājies!…………………. 113

Pols Gelliko. Dženija māca Pīteram, kā

kaķim jāuzvedas…………………………………….. 131

Liēls Dž. Litke. Kaķisks krimiķis………………………… 163

K. Petriks. Resnais Runcis………………………………….. 173

Liliana Džeksone Brauna. Flojas kundzes grēks….. 181

Fricis Laibers. Kosmiskās telpas un laika

koordināšu maiņas brīdis "Pavasara cālēniem" … 195

P G. Voudhauss. Stāsts par Vebsteru…………………… 213

Stīvens Vinsents Benets. Kaķu ķēniņš……………….. >243

Karels Čapeks. Nemirstīgais kaķis……………………… 265

Brīnišķīgie kaķu stāsti.

Br 550 Sast. un tulk. no angļu vai. I. Melnbārde. Māksi. M. Muskare. R., Alberts XII, 2001, 272 lpp.

UDK 821.111 -32(082) + 821.111(73)-32(082)

Parakstīta iespiešanai 10.04.2001. Formāts 84 x 108/32.

Apgāds "Alberts XII",

Katoļu ielā 22, Rīgā, LV-1003. Reģistrācijas apliecība Nr. 000322145. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", Puškina ielā 12, Rīgā, LV-1050.

Content

Gotjē Teofils Brīnišķīgie kaķu stāsti

V. V. Džekobs. BALTAIS KAĶIS

Filips Gilberts Hemertons. KAĶI

Mērija E. Vilkinsa Frīmena. KAĶIS

Čārlzs Dadlijs Vorners. KAKIS VĀRDĀ KALVINS

Marks Tvens. DIKA BEIKEBA KAĶIS

Agnese A. &endema. APZINĪGAIS kaĶis

Saki. LABDARE UN LAIMĪGAIS KAĶIS

Džons Koulmens Edamss. KAKIS MIČMANIS

V. V. Džekobs. TUMŠA LIETA

Pols Gelliko. JA ŠAUBIES — MAZGĀJIES!

Pols Gelliko. DŽENIJA MĀCA PlTERAM, KĀ KAĶIM JĀUZVEDAS

Liēls Dž. Litke. KAĶISKS KRIMIĶIS

K. Petriks. RESNAIS RUNCIS

Liliana Džeksone Brauna. Flojas kundzes Grēks

Fricis Laibers. KOSMISKĀS TELPAS UN LAIKA KOORDINĀŠU MAIŅAS BRĪDIS “PAVASARA CĀLĒNIEM”

P. G. Voudhauss. STĀSTS PAR VEBSTERU

Stīvens Vinsents Benets. KAĶU ĶĒNIŅS

Karels Čapeks. NEMIRSTĪGAIS KAĶIS

SATURS