Akimuškins Igors

Dabas untumi

Igors Akimuškins

Dabas untumi

I.Akimuškins

Dabas untumi

..

SATURS

Ievadam 6 Sadalītā pasaule 8

1. ZIEMEĻU PLATUMA GRĀDU DABAS DĪVAINĪBAS 11

NEPARASTAIS PARASTAJĀ 12 Instinkta aklums 12 Dzīves skol a 16 Neizprotamas tieksmes 20 Nedzirdēta uzvešanās 29 Koncerts zivīm 34

Ko vēl var zivīm iemācīt? 36 Pilot, sargies no putniem! 37 Oda primitīvā dzīve 39 Dundurs 42 Skudru piena lopi 44 Cietspārņu lalanli 48

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA 52 «DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS 91

2.  UZ DIENVIDIEM NO SAHĀRAS 10!) NEPARASTAIS PARASTAJĀ no Leoparda piekaušana no Proestēlisms? 112

Bombardēšana maizes kumosa dēļ 115 Savstarpējās palīdzības līgums 116 Cece muša 118

Dzeršanas viela tuksnesī un Āfrikas gūstekne 120 Ielūkosimies zem ūdens 121

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA 124 «DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS 138

3.  INDOMALAJAS BRĪNUMI

NEPARASTAIS PARASTAJĀ 148

Āzijas zilonis karā. darbā un savā vaļā 148

Neiznīcināmās! 153

Kas lido bez spārniem? 157

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA 162

«DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS 177

4. JAUNĀS PASAULES DIENVIDU KONTINENTĀ NEPARASTAIS PARASTAJĀ 184

Gribas ēst . . . 184

Darbošanās uz saprāta robežas 185

«Māju uzcēli mums ir nieks» 187

Mamma, tētis un es 188

Sestā, septītā, astotā tin citas maņas 191

Augstākās klases orientācija! 193

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA 194

«DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS 202

5.  PIEKTĀ KONTINENTA DĪVAIŅI 205 Mēslu bedre vai inkubators 207

Laulību pilis un to veidotāji 209 Zvērīgais papagailis 211

Kurš nodarījis pāri greizknābja lādiņam? 213

Somaiņi ar somām un bez tam 214

Dzīvais trejacis 216

«…Un pārējie, pārējie, pārējie» 218

G. SAISTOŠS FINĀLS — ZAĻIE BRĪNUMI 221 Baobabs jeb pērtiķu maizeskoks 222 Vel viri ja 224 Seišelu rieksti 225 Maizeskoks 227 Koka piens 228 «Sārtais ziediņš» 230 Karaliskā Viktorija 230 Banjans 232 Sekvoja 233 Bambusa vaids 234 Plēsīgie augi 235

IEVADAM

Savas vēstures rītausmā cilvēks uzcēla vairākas tiem laikiem neparastas celtnes un augstprātīgi nosauca par «septiņiem pasaules brīnumiem». Tieši ta —«pasaules»! II kā pasaulē nebūtu neka cita apbrīnojamāka un varenāka par šīm celtnēm.

Gāja gadi. Viens pēc otra sagruva rokam darinātie brīnumi, bet visapkārt . . . visapkārt trakoja diženā un runāt nespējīgā Daba. Tā klusēja, tā nevarēja godkārajatn cilvēkam pateikt, ka viņas radītie pārsteigumi nav ne septiņi, ne septiņdesmit septiņi, bet to ir simtiem, tūkstošiem tūkstošu vairak. Daba it kā gaidīja, ka Cilvēks pats visu sapratīs.

Un Cilvēks, par laimi, saprata.

Kas, piemēram, ir Ēģiptes piramīdas salīdzinājumā ar pilīm, ko uzceļ Āfrikas termīti? Heopsa piramīda ir astoņdesmit četras reizes lielāka par cilvēku. Termītu mītnes pa vertikāli to iemītnieku ķermeņa garumu pārsniedz vairāk neka 600 reižu. Tātad šīs cellnes ir «apbrīnojamākas» par vienīgo līdz mūsu dienām saglabājušos cilvēka radīlo brīnumu.

Varam teikt, ka uz Zemes dzīvo pusotra miljona dzīvnieku sugu un pusmiljons augu sugu. Un katra suga pati par sevi ir brīnišķīga, apbrīnojama, pārsteidzoša, satraucoša, fantastiska . . . Cik epitetu vēl vajag, lai būtu pārliecinošāk?

Ikviena suga, bez izņēmuma!

Iedomājieties — divi miljoni pārsteigumu uzreiz!

Un nav zināms, kas ir lielāks noziegums — nodedzināt Arlemīdas templi ka Herostratam Efesā vai ari pilnīga kādas sugas iznīcināšana. Cilvēka radītos brīnumus var atjaunot. Iznīcināto Dabas veikumu atjaunot nevar. Un 1 ii ' >;'.iskajai sugai Ilomo sapieris tas jāatceras, tikai tad cils ks attaisnos savas sugas nosaukumu.

I>et pietiek apgalvojumu. Šajā grāmatā sniegti daudzi pit radījumi visdažādāko dzīvnieku unikālumam. Es centos visu apvienot, savākt vienkopus un saistīt ar zooģeogrāriskajiem reģioniem — reto dzīvnieku dzīvesvietas apgabaliem. Pastāstīju arī par to dzīvo un pārsteidzošo, kam cilvēka vainas dēļ draud bojāeja.

Pārsteidzošais var parādīties dažādi. Ne tikai dzīvnieka uzbūvē un uzvedībā, bet ari, piemēram, lādos sugas eksistences aspektos kā tās cndemiskums, dīvainas ekoloģiskās nišas, ko tā ieņem, korelācijā un konverģence, neparastas migrācijas vai, tieši otrādi, cieša pieķeršanās izraudzītajai dzīvesvietai (kā, piemēram, muskusa aitvērši), bijusī un perspektīva ekonomiskā vērtība (sumbri), pārsteidzošs ātrums (gepards) vai arī interesantas dzīvnieka atklāšanas un pētīšanas peripetijas (lielais panda). Vārdu sakol, ar «neparastumu» es saprotu plašu jautājumu loku, kas saistīts ar dzīvības rašanos uz Zemes. Ar tādu aprēķinu arī vākti materiāli šai grāmatai.

Pats par sevi saprotams, ka visus izzūdošos dzīvniekus nebūt neesmu aprakstījis (to ir apmēram tūkstotis!). Tā paša iemesla dēļ nav rakstīts ari par visiem Dabas brīnumiem: to ir miljoniem!

Par to, ka Daba spēj ieinteresēt pat tādus cilvēkus, kuru profesijai nav nekā kopīga ar to, es lieku reizi pārliecinājos, strādājot pie šīs grāmatas. Iepazinies ar vēl nepabeigto manuskriptu, mans draugs žurnālists Oļegs Nazarovs tik ļoti sajūsminājās, ka dažas nodaļas par neparastajiem Dienvidamerikas un Austrālijas dzīvniekiem mēs jau uzrakstījām kopīgi. Un par to es viņam izsaku sirsnīgu pateicību.

SADALĪTA PASAULE

Pirms simtiem miljoniem gadu okeāns bija neierobežots. Kontinenti nesašķēla ta bezgalīgos plašumus. Sauszeme vienotā masīvā pacēlās virs sāļajiem tuteņiem. Šo pagaidām vēl hipotētisko superkontinenlu zinātnieki nosauca par Pangeju (jeb Megageju). Viengabalainajā sauszemes masīvā bija «saliedēti» visi mūslaiku kontinenti. Tā las bija līdz mezozoja ēras Iriasa periodam — tas ir. pirms '_'()() miljoniem gadu. Tad sašķēlās Pangeja un pirmā uz dienvidiem virzījās Gondvāna — kontinentu konglomerāts: Anlarklīda. Austrālija. Indija. Āfrika un Dienvidamerika. Pēc tam arī Gondvāna sadalījās: no tās atdalījusies Dienvidamerika virzījās uz ziemeļrietumiem. Indija un Āfrika — uz ziemeļiem. Anlarklīda. vēl savienota ar Austrāliju.— uz dienvidiem. Ziemeļamerika un Kirāzi ja. kas neietilpa Gondvānas sastāvā, veidoja vienotu kontinentu. Tāds bija kontinentu izvietojums paleocēnā pirms (>."> miljoniem gadu.

Ja šis process — kontinentu dreifēšana — turpināsies, tad ka gan pasaules ģeogrāfiskā karte izskatīsies, teiksim, pēc 50 miljoniem gadu?

Abas Amerikas vēl vairāk pavirzīsies uz rietumiem. Āfrika, bet sevišķi Austrālija — uz ziemeļaustrumiem. Indija — 11/ austrumiem. Anlarklīdas stāvoklis paliks bez pārmaiņām.

Kontinenti nestāv uz vielas, bet kustas. Apbrīnas vērts, ka pirmie pieņēmumi par šo kustību bija izvirzīti apmēram pirms :$.">() gadiem un kopš la laika lika izvirzili vēl vairāk reižu, tomēr ši ideja zinātnieku piekrišanu guva tikai pēc l'.MiO. gada. Vairākums uzskatīja, ka zemes garozas cietība izslēdz kontinentu ktislīliu. Tagad mēs visi zinām, ka las tā nav.» (Ričards Fosters Flinls. Jēlas universitātes profesors. ASV.)

Pirmoreiz pamatotākie pierādījumi par kontinentu dreifēšanu parādījās vācu ģeofiziķa Alfrēda Vegenera grāmatā «Kontinentu un okeānu izcelšanās >. Grāmata nāca klajā 1913. gadā un jau nākamajos divdesmit gados piedzīvoja piecus izdevumus. Tajā A. Vegcners izklāstīja savu tagad slaveno migrācijas hipotēzi, kura vēlāk, ievērojami papildināta, lika nosaukta arī par pārvietošanās teoriju, mobilitātes, kontinentu dreifa un globālās lektonikas teoriju.

Nav daudz zinātnisku hipotēžu, par kurām tik daudz bulu strīdējušies un pie kurām tik bieži pēc palīdzības griezušies citu zinātņu speciālisti, cenšoties izskaidrot nepatīkamo saskaņotības trūkumu savos meklējumos. Sākumā ģeologi un ģeofiziķi gandrīz vienprātīgi uzstājās pret Vegeneru. Tagad aina ir citāda: daudzi zinātnieki viņu ir atzinuši. Viņa hipotēzes pamattēzes, modernizētas un papildinātās. izmantotas jaunu, pilnveidotu ģeolektonisko teoriju izstrādāšanai.

Taču taisnības labad jāpiebilst, ka arī pašlaik vēl ir zinātnieki, kuri pārliecinoši noraida kontinentu migrācijas iespēju.

Ja pieņemam, ka Pangeja ir kaut kad bijusi realilāle, lad no šī fakta varam secināt, ka tolaik, jādomā, zooģeogrāfija nebulu bijusi sarežģīta. Dzīvnieki nepazina būtiskus šķēršļus, lai pārvietotos un izplatītos pa visu vienolo sauszemes masīvu. Sauszemes radījumiem (lidot nepratējiem) nepārvaramās jūras un okeāni nenorobežoja kontinentus citu no cita kā tagad.

Pašlaik Pangeja sadalījusies kontinentos. Katram no tiem ir savs faunas sastāvs. Saskaņā ar lo zinātnieki visu Zemi sadalījuši dažādos zooģeografiskajos apgabalos un zemēs.

Pēdējās ir trīs: Notogeja, Ncogeja un Arktogeja (jeb Megageja).

Nosauktajam iedalījumam pamatā likla mugurkaulnieku. galvenokart zīdītāju izplatība. Nologejā mīl oldējēji un soma i ņ i. Neogejā oldējēji nedzīvo, bel somaiņu vēl ir daudz. Arktogeja aptver zemes, kurās nav oldējēju un somaiņu. bel ir tikai placenlālie zīdītāji.

Nologejā un Neogejā ir tikai pa vienam zooģeogrāliskajain apgabalam — atbilstoši Austrālija un Neolropika. Arklogejā lo ir četri: Ilolarktikas, Etiopijas. Iudomalajas (jeb Austrumu) un Antarklīdas apgabali. Pēdējā atrašanās viela ir noprotama no nosaukuma.

Holarklikas apgabals aizņem lik plašu teritoriju kā neviens cits. Tajā ietilpst visa Ziemeļamerika, visa Eiropa, lielākā daļa Āzi jas -(uz dienvidiem līdz Indijai un Indoķīnai), kā arī Ziemeļāfrika līdz Sahāras robežai ar savannām.

Etiopijas apgabals stiepjas uz dienvidiem no Holarklikas Ziemeļamerika. No šīs robežas tas aizņem visu Āfriku, ieskaitot Madagaskaru un Arābijas galējos dienvidus, tāpat arī tuvākās salas.

Indomalajas apgabals — tā ir Indija, Indoķīna, Ķīnas dienvidaustrumu piekrastes josla (ar Taivanu), tad vēl Filipīnas, Indonēzijas arhipelāgs līdz Moluku salām austrumos. Šīs salas, tāpat kā Jaungvineja, Jaunzēlande, Ilavaju un Polinēzijas salas, atrodas Austrālijas apgabalā.

Ar neiezīmētām robežām vēl mums pagaidām ir palicis Neotropikas zooģeogrāfiskais apgabals. Tā atrašanās vietu uz pasaules kartes izsaka divi nosaukumi: Dienvidamerika un Centrālā Amerika (ar Antiļu salām).

Stāsts par dabas untumiem un pārsteigumiem veidots atbilstoši šim iedalījumam apgabalos un aptver sauszemes (kā arī saldūdens) iemītniekus. Nodaļā «Ziemeļu platuma grādu dabas dīvainības» aprakstīti Holarklikas zooģeogrāfiska apgabala retie un izzūdošie dzīvnieki. Nodaļā «Uz dienvidiem no Sahāras»— Etiopijas dzīvnieki. Nodaļas «Indomalajas brīnumi» nosaukums runā pats par sevi. «Jaunās pasaules dienvidu kontinents»— tas ir Neotropikas zooģeogrāfiskais apgabals, bel «Piektā kontinenta dīvaiņi»— Austrālijas brīnumi.

1.ZIEMELU PLATUMA GRĀDU DABAS DĪVAINĪBAS

..

NEPARASTAIS PARASTAJā instinkta aklums

Slēgtā kolonna maršēdami, barību meklēt dodas priežu vērpēja kāpuri. Katrs kāpurs iet aiz iepriekšējā, pieskaroties tam ar saviem matiņiem. Kāpuri izlaiž, smalkus tīmeklīšus, kuri aizmugurē soļojošajam biedram noder par ceļa rādītāju. Vadošais kāpurs visu izsalkušo armiju ved uz jaunam «ganībām» priežu galotnēs.

Ievērojamais franču naturālists Žans Fabrs kolonnas priekšgalā ejošā kāpura galvu pietuvināja pēdēja «astei». Kāpurs pieķērās pie pavediena — ceļveža un tūlīt no karavadoņa pārvērtas par «ierindnieku»—gaja tā kāpura pēdas, pie kura pašlaik turējās. Kolonna izveidoja apli, un kāpuri sāka bezmērķīgi riņķot uz vietas — gāja pa lielas vāzes malu. Izrādījās, ka instinkts ir bezspēcīgs, lai tos atbrīvotu no šī bezjēdzīga stāvokļa. Blakus bija nolikta barība, bet kāpuri tai nepievērsa uzmanību.

Pagāja stunda, vēl viena, pagāja diennaktis, bet kāpuri riņķoja un riņķoja kā noburti. Tie riņķoja visu nedēļu! Pēc tam kolonna izjuka: kāpuri bija kļuvuši tik bezspēcīgi, ka nespēja vairs paiet.

Daudzi ir redzējuši mēslu vaboles, bet ne visi sastapuši tās strādājot. Vaboles no mēsliem salipina bumbiņas un veļ tās ar pakaļkajam: bumbiņa pa priekšu, bet aiz tās atmuguriski iet vabole!

Bumbiņas, kuras gatavotas no sliktākās kvalitātes mēsliem, tiek izlietotas pašu vaboļu uzturam. Vaboles ierok bumbiņu ala, uzrāpjas uz tas un paliek tur vairākas dienas, kamēr visa bumbiņa apēsta. Bet bērnu, tas ir, kāpuru ēdināšanai tiek izraudzīti paši labākie mēsli, parasti aitu mēsli. To dēļ vaboles bieži cīnās, zog svešas bumbiņas. Savu mantu nosargājušas (vai arī atņēmušas kaimiņam).

ālri lo ripina. Vabolei ir apbrīnojami liels spēks: pali sver divus gramus, bet bumbiņa — līdz četrdesmit gramiem.

Angļu zinātnieks R. Hingslons, kurš pētījis instinkta īpatnības, mēslu vaboļu spējas pārbaudījis tā: starp alu un vaboli, kura turp ripināja savu bumbiņu, viņš likai divus centimetrus no alas ieejas nolika biezu papīra lapu. Vaboles (Mingstons šo eksperimentu izdarīja ar daudzām vabolēm) ietiepās un centās pārrāpties šķērslim pāri. Neviena neattapās, ka papīra lapu var apiet. Tās. ne ar ko nerēķinoties, centās saplēst aizslietni. Ar visiem spēkiem trīs dienas bez sekmēm likās virsū papīram. Ceturtajā dienā, zaudējušas cerības iekļūt alā. daudzas savas bumbiņas pameta, liet daudzas šo bezcerīgo darbu turpināja arī nākamajās dienās.

Nu. saprotams, jūs domāsiet, vaboles taču ir aprobežotas. Bet. lūk. vientuļo lapseņu rīcībai vajadzīgs izcils prāls». Lapsenes medī dažādus kukaiņus (daudzas arī zirnekļus). Ar dzeloņa dūrienu tas paralizē upuri un nes uz alu. Tur lo ierok, iepriekš uz «iekonservētā» kukaiņa vai zirnekļa uzdējot olas. Un ar šiem prasmīgajiem «ķirurgiem R. Hingslons izdarīja visvienkāršāko mēģinājumu, pārliecinādams mūs. ka inslinkls ir akls.

No pazemes, kur lapsene noglabāja savu upuri ar olām, viņš izņēma gan laupījumu, gan lapsenes olas. Bel lapsene tobrīd jau gatavojās alu aizbēri. Vai tā pamanīja, ka ala ir tukša? Nē. it kā nekas nebulu nolicis, tā alu aizbēra ar smiltīm. Šajā eksperimentā kāda lapsene. «aizzīmogojot > savu noliktavu, slcigā pat uzkāpa laupījumam, kas bija izņēmis no alas, lāču nepievērsa tam nekādu uzmanību un pavisam mierīgi turpināja aizbēri alu. kaut gan tas bija pilnīgi bezjēdzīgi.

Mūrnieklapsenes savas ligzdas parasti biivē kokos un lik veikli pielāgo koka mizas krāsai, ka ligzdu grūti pamanīt. Bel dažkārt tās savas mītnes laisa arī dzīvojamās mājās, teiksim, uz kamīna pulētās apdares vai arī kaut kur citur istabās uz koka apdares. Šajā gadījumā parastā maskēšanas nederēs, jo ligzda būs pavisam cilā krāsā neka pulētais koks. Vai lapsenes apjēgs, ka tām jāatsakās no savas parastās kamul'lāžas? Nē. Paklausot instinktam, bel nevis prātam, tās maskējas pēc tradīcijas, un šinī gadījumā ligzda ir viegli ieraugāma.

Kamullažu lielo art krabji drumiji. Pieaugušie krabji visu mūžu valkā maskēšanās virsvalkus >. Vieni pārklāj sevi ar gliemežnīcu, kuru sameklē jūras dibenā, citi savas muguras i/daiļo ar sūkli. Bel vēl citi ar spīlēm veikli nocērp aļģu zariņus vai hidropolipus, pieturot ar pakaļkājām, uzkrauj tos sev uz muguras — un pēkšņi krabis pārvērties par krūmu!

Ja akvārijā nav ne ūdensaugu, ne polipu, lad dromijs savāc un uzliek sev uz muguras dažādus gružus. Bel ieliksim akvārijā krasainas lupaliņas. piemēram, sarkanas, krabis ari las savāks un sevi izgreznos. Iznāk demaskcšanās. bet krabis to neapzinās.

Daudzus pulnus var viegli samulsināt, ja viņu prombūtnes laikā ligzdu novieto kur citur. Atgriezušies putni ligzdu meklē iepriekšējā vietā, pilnīgi ignorējot savu ligzdu, kura atrodas metra vai pusotra metra attālumā no iepriekšējās atrašanās vielas. Ja ligzdu noliks atpakaļ tur. kur tā atradās pirms eksperimenta, putni pavisam mierīgi turpinās perēt. Turpretī, ja ligzdu atpakaļ nenoliks, tie būvēs jaunu.

Arī savas olas putni pazīsi slikli. Tā. piemēram, ērgļi, vistas un piles var sēdēt uz jebkura olai līdzīga priekšmeta. Bel gulbji pūlas perēt pat pudeles, kaijas — akmeņus, tenisa bumbiņas un konservu kārbas, kas ieliktas ligzdā olu vietā.

Dārza ķauķa ligzdā olas apmainīja ar cita dziedātājputna — ar peļkājilcs olām. Pēc tam ķauķis izdēja vēl vienu olu. Ta nebija līdzīga cilam ligzdā esošajām olām. Ķauķis uzmanīgi apskatīja «aizdomīgo» olu un. uzskatīdams. ka tā ir sveša, izmeta no ligzdas!

Ko nu par putniem, pat govs. daudz attīstītāks radījums, ne vienmēr savu jaundzimušo pēcnācēju atšķir no neveikla atdarinājuma (vēlāk govs savu telēnu ne ar ko vairs nesajauks!). Par to raksta britu zoologs Frenks Leins. Govij atņēma teliņu. Likās, ka tā ļoti skumst. Lai govi nomierinātu, kūlī ielika ar sienu piebāztu leļam līdzīgu izbāzeni. Govs nomierinājās un sāka laizīt rupjo imitāciju. Laizīja to ar tādu govs maigumu, ka izbāzenim pārplīsa āda un no tā izkrita siens. Tad govs mierīgi sāka ēst sienu un nemanot visu «telēnu» apēda.

Uzskata, ka žurkas ir vienas no gudrākajiem grauzējiem. Cik īss ir viņu «prāts», rada šāda amizanta epizode. Baltā žurka iekārtoja midzeni. Celtniecības drudzī tā skraidelēja pa sprostu, lai sameklētu piemērotu materiālu, un pēkšņi uzdūrās savai garajai astei. Tūliņ pat žurka sakampa to zobos un nesa uz midzeni. Pēc tam devās jaunos meklējumos, bel aste. dabiski, vilkās līdzi. Žurka vēlreiz «atrada» asti un aiznesa uz midzeni. Divpadsmit reižu pēc kārtas viņa nesa savu personisko asti uz midzeni, Un katru reizi, kad žurka to atrada, instinkts lika šo zariņam līdzīgo priekšmetu pacelt.

Liekas, ka tagad gan mēs dzīvnieku valstī esam atraduši saprātīgu radījumu! Amerikā dzīvo neliels mežakāmis neoloma. Neviens plēsoņa neriskēs ielauzties tā ala: alas sienās ar aso galu pret ieeju izslējušies asi ērkšķi. Šo dzeloņaino aizsprostu neoloma izveido pati. Uzrāpjas kaktusā. nograuž ērkšķus, atnes uz alu un iesprauž sienas pie ieejas ar smaili uz augšu. Vai tā nav gudrība!

Taču dodiet mežakāmiin kaktusu ērkšķu vietā citus asus priekšmetus, piemēram, kniepadatas vai nelielas nagliņas. Ar tām pilnīgi var aizstāt kaktusa adatas. Bet mežakāmis to nesaprot. Senčiem izveidojies paradums lielot tikai kaktusa adatas. Ar kniepadatām tiem nav bijusi darīšana. Un mežakāmis pats, instinkta neierosināts, neaptver, ka tās var izmantot darbā.

Bet, lūk, parādās izmanīgais plēsoņa skunkss. Mežakāmis laiž |ekas vaļā. Tas instinktīvi metas uz alu. Taču ala ir tālu! Mežakāmis apsviežas un —žvikt!— paslēpjas ērkšķaino kaktusu krūmājā.

Kas par lietu? Kāpēc dzīvnipks, kurš tikko nodemonstrēja pilnīgu nespēju kaut ko saprast, briesmu brīdī tomēr prata izvēlēties vissaprātīgāko izeju, lai glābtos?

Šo it kā šķietamo neatbilstību dzīvnieku uzvedība izskaidrojis krievu fiziologs Ivans Pavlovs. Viņš noskaidroja, ka augstāk attīstīto dzīvnieku rīcību vada ne tikai instinkts vien. Izrādās, ka mugurkaulnieki un daži bezmugurkaulnieki ir apveltīti ar spēju labi atcerēties iemaņas, kas iegūtas dzīves pieredzes rezultātā. Mežakāmis acīmredzot kādreiz nejauši paglābies no plēsoņas zem ērkšķainā krūma. Un arī turpmāk viņš meklēja glābiņu tādā pašā paslēptuvē. Dzīvniekam, kā saka I. Pavlovs, smadzenēs izveidojies nosacījuma reflekss — atmiņa par to, ka dzelkšņainais krūmājs var noderēt par drošu patvērumu no plēsoņām. .

Nosacījuma refleksi dzīvniekiem palīdz piemēroties pastāvīgi mainīgajiem jaunajiem apstākļiem. Smadzenēs saglabatā atmiņa par pārdzīvotajām veiksmēm un neveiksmēm ļauj dzīvniekam labāk orientēties mainīgajā situācijā.

nosaucām par Imo, smiltīs atrada halāti (saldo kartupeli). Tā iemeta batāti ūdenī — acīmredzot pilnīgi nejauši — un ar rokām nomazgāja smiltis.» (M. Kavaji.)

Tā mazulīte Imo lika pamatus neparastai tradīcijai, ar kuru tagad ievērojami Košima salas makaki.

Pēc mēneša šīs manipulācijas ar batāti un ūdeni ieraudzīja Imo draudzene un tūlīt pat «nokopēja» kulturālās manieres. Pēc četriem mēnešiem to pašu darīja Imo matē. Pamazām Imo atklāto paņēmienu apguva arī māsas un draudzenes, bet pēc četriem gadiem batātes mazgāja jau piecpadsmit inakaku. Gandrīz visi tie bija no gada līdz trīs gadus veci. Dažas pieaugušas piecus septiņus gadus vecas mātītes jauno paradumu iemācījās no jaunatnes. Bet tēviņi — neviens! l'n ne jau tāpēc, ka tēviņi nebūtu tik attapīgi, bet tāpēc, ka bija cita ranga nekā grupa, kas pulcējās ap Iino, un reti kad nonāca saskarē ar attapīgo makaku mātīti, ar tas ģimeni un draudzenēm.

Pēc tam mātes ar saviem bērniem pārņēma paradumu mazgat batātes, bet vēl vēlāk pašas apmācīja jaunākos pēcnācējus, kuri bija dzimuši pēc tam, kad šis paņēmiens lika atrasts. 1962. gadā no 59 makaku liela bara, kurā dzīvoja Imo, jau 42 pērtiķi pirms ēšanas mazgāja batātes. Tikai vecās mātītes un tēviņi, kuri 1953. gadā (alklajuma gads!) bija jau diezgan pieauguši un nepakļāvās delverīgajai jaunatnei, jauno paradumu neapguva. Bet jaunās mātītes, kļūstot vecākas, no paaudzes paaudzē apmācīja savus mazuļus kopš viņu pirmajām dzīves dienām mazgāt batātes.

«Vēlāk makaki iemācījās batātes mazgāt ne tikai mierīgajā upes ūdenī, bet arī jūrā. Iespējams, ka apsālitas tās bija garšīgākas. Es novēroju vēl vienas tradīcijas sākšanos, ar nodomu apmācot dažus makakus, bet pārējie to pārņēma bez manas palīdzības. Ar zemesriekstiem dažus makakus iemānīju ūdenī, bet pēc trim gadiem visiem mazuļiem un jaunajiem makakiem kļuva par paradumu regulāri iet ūdenī peldēties un pat niri jūrā. Tāpat iemācījās mazgāt ūdenī speciāli viņiem smiltīs izkaisītos kviešu graudus. No sākuma pacietīgi tika izlasīts katrs grauds. Vēlāk, sagrābuši pilnu sauju smilšu ar graudiem, iesvieda tās jūrā. Smiltis nogrima dibenā, bet vieglie graudi uzpeldēja. Atlika tikai graudus no ūdens virsas savākt un ēst. Starp citu, ari šo paņēmienu atklāja Imo. Kā redzams, makaki ar spējām apveltīti ļoti dažādi. Atjautīgās Imo tuvi radinieki gandrīz visi apguva šo graudu «attīrīšanas» veidu, bet no pērtiķienes Nami pēcnācējiem— likai nedaudzi.» (M.Kavaji.)

Atdarināšana ne vienmēr noliek brīvprātīgi. Tā. piemēram. likko dabā parādās laurii.ikāpuri — tas notiek vasaras sākumā —. likai nedaudzi putni los ēd. liet vēlāk, kā noskaidrojis elologs Niko Tinbergens. ikviens putns, kas atradis kāpurus un pilnīgi pārliecinājies par šo kāpuru derīgumu uzturam, tos liek sameklēt arī savam laulātajam draugam.

Racējlapsene amol'ila ari savus kāpurus ēdina ar tauriņu kāpuriem. Atšķirībā no citām lapseņu sugām šīs lapsenes nedzīvo lielās kopienās. Pilnīgā vienatnē tas aci pret aci cīnās ar dzīves likstām.

Noķerto tauriņu kāpuru amol'ila paralizē, ar aso dzeloni iedurot tam nervu centrā, pēc tam savu laupījumu aiznes uz smiltis izrakto alu. Tur uz kāpura uzdēj olas. Kāpurs ir labi iekonservēts, tāpēc nebojājas. Tad lapsene alu aizber ar smiltīm. Saņēmusi žokļos mazus akmentiņus, amol'ila plānveidīgi un rūpīgi noblietē ar smiltīm piepildīto ligzdu, kamēr tā nolīdzināta līdz ar zemi un ieeju alā nepamanīs visplēsonīgākais un pieredzējušākais skatiens.

Cita amol'ila akmeņa vietā žokļos paņem gabaliņu koka un cieši piespiež to pie zemes, pēc tam paceļ uz augšu un atkal piespiež, la atkārtojot vairāk reižu.

Amofilas mīt gan Eiropā, gan Amerikā. Taču dīvaini: Amerikas sugas ar «darbarīkiem» prot rīkoties labāk. Eiropas ainol'ilas. kā liekas, ne vienmēr un ne visas aizbērtas alas noblietē ar akmens palīdzību.

Jūras ūdrs jeb kalāns pie mums dzīvo komandoru salās, bet Amerikā — Aleutu salās. Kalāni veikli rīkojas ar darbarīkiem — akmeņiem, izmantodami tos kā laktu. Pirms doties pēc medījuma, kalāns izraugās krastmalā vai arī jūras dibenā akmeni un iespiež to padusē. Tagad kalāns ir apbruņots un ātri ienirst. Ar vienu ķepu savāc gliemežnīcas un jūrasežus un pasit los padusē kā kabatā, kur jau atrodas akmens.

Lai pa ceļam nenozaudētu guvumu, kalāns cieši jo cieši spiež pie sevis ķepu un steidzas ātrāk uzpeldēt virs ūdens, kur tad ķeras pie maltītes. Lai uzkostu, kalāns nepavisam nesteidzas uz krastu — tas radis pusdienot jūrā. Nogulstas uz muguras un iekārto sev uz krūtīm «pusdienu galdu»— uzliek tur akmeni, pēc tam pa vienam ņem no paduses jūrasežus un gliemežnīcas, pārsit pret akmeni un ēd nesteigdamies. Viļņi mierīgi šūpo. saulīte silda —jauki!

Pēc dažu /inālnicku domām, darbošanās ar darbarīkiem ir īpaša mācību forma. Apskaidrība — 1ā ir piepeša apjēgšana bez iepriekšējrem mēģinājumiem un kļūdām, pareiza uzdevuma risināšana, kas nepieciešama dzīvniekiem eksperimentos vai arī savvaļā.

Iespējams, ka amofilas darbs ar akmentiņiem nav apskaidrība, jo tā dara visi šīs racējiapseņu sugas pārstāvji. Taču Āfrikas mailulijas atklājums — sasist ar akmeni strausa olu — acīmredzot ir. Tomēr ši māka nepiemīt visai sugai.

Kādreiz kādai maitulijai, zaudējušai cerības ar knābi pārsist pasaulē lielākā putna olas čaumalu, ienāca prātā atnest akmeni un mest ar lo olai. Ola pārplīsa un atklāja savu saturu. Ši atjautīgā maitulija ari turpmāk darbojās lāpai. C'.ili putni, kuri lo redzēja, acīmredzot pārņēma metodi, ko bija izgudrojis viņu radinieks. Līdz tālāko apgabalu maitulijām, piemēram, līdz Āzijai, šis atklājums vel nav nonācis.

Tādu pašu attīstības ceļu, liekas, gājusi arī kalānu prasme rīkoties ar akmeņiem.

Par apskaidrību liecina arī turpmāk aprakstītā mūsu asinsradinieku apbrīnojamā uzvešanās dzīvnieku valslī.

Lai pēlilti cilvēkpērliķus. kādā Amerikas inslilūlā filmā uzņēma šādu epizodi. Jaundzimušais šimpanzes mazulis neelpoja. Tad māte lo nolika zemē. atvēra lūpas un ar pirkstiem izvilka mēli. Pēc tam ar muti pieplaka pie mazuļa mutes un sāka pūst lajā gaisu. Pūta ilgi — un mazulis atdzīvojās!

Pirms vairākiem gadiem orangutana tēviņš tādā pašā veidā izglāba savu jaundzimušo dēlēnu.

NEIZPROTAMAS TIEKSMES

Viņu balsis skanēja nesaskaņoti, lā nebija šīm vielām parastā pērkondārdam līdzīgā nakts simfonija, bel kaut kāda dīvaina rēkoņa, reizēm plēšanās un ņaudoši rūcieni, ilin kā ķīvētos savā starpā sastrīdējusies iedzērusi kompānija, kas atgriežas no dzīrēm.»— lā raksta ievērojamais Āfrikas mednieks Džons Pitmens. Un tā viņš raksla par lauvām, kas «apskurbušaspēc izdzertās… baldriāna pudeles.

Pilinens ar savu medību biedru noslēdza derības: viņš apgalvoja, ka lauvas piedzirdīs ar baldriānu. Pavirši aiztaisītu pudeli ar šo kaķus valdzinošo šķidrumu vakarā nolika zem kupla baobaba. Nakti ieradās lauvas, attaisīja pudeli un «pielaizījās». Un tad sakas tādas izdarības, ko no tik solīdiem zvēriem neviens negaidīja.

Lauvas gan rēca tām svešādā balsī, gan lēkāja gluži ka draiski kaķēni. Tās plēsās, vārtījās pa zemi, atkal un atkal pieplakdamas tagad jau tukšajai pudelei. Dzīvnieki lēkāja, cenzdamies uzrāpties baobabā, un nobaidīja jau tā diezgan pieklusušos derībniekus, kuri sēdēja koku zaros un jau bija paspējuši nožēlot savu riskanto ieceri.

Šis stāsts ir Joli līdzīgs mednieku stāstiem. Uzskatīsim to par neticamu! Nekur citur neesmu ne dzirdējis, ne lasījis līdzīgus notikumus par lauvām un baldriānu. Taču puķainais, mīlīgais zvēriņš, kas dzīvo mūsu mājās — parastais kaķis, pat ļoli «apskurbsl» no tā. Ko viņš dara, kad pieklust pie baldriāna, kas ar to noliek, kad, valstot pa grīdu pudelīti, izlej no tās baldriānu un ar kāri uzlaiza, to visu jūs zināl.

Bet, no kurienes radies tāds objektivitātes trūkums, nav saprotams. Liekas, zāles ka zāles un nevienu citu tās tā «nereibina».

— Iedodiet lācim sīpolu,— Šķelmīgi dod padomu čehu zoologs Zdeneks Veselovskis,— un jūs redzēsiet daudz amizanta.

Nu ko, dosim. Iedevām. Skatāmies.

Lācis apostīja sīpolu, un uzreiz tam priekā iemirdzējās acis. Saspieda ķepās un cītīgi ierīvēja purnu. Visu purnu ar to noslienaja.

Tad sīpolu nometa zemē un sāka uz ta vārtīties! Apsēdās, apskatījās. Un atkal ķērās pie tā, no jauna ierīvēja purnu. Ķepainim asaras tek, viņš šķauda, bet no sīpola šķirties negrib.

Mūsu zemes dienvidos dzīvo liela un ragaina dižā briežvabole. Ragi tai patiešam ir lādi paši kā briedim.

Šai vabolei ir nedabiska tieksme pec ozola sulas. Tur, kur sula bagātīgi iztek no koku zaru mizas — pie «dzeršanas vietas», salasās ragainās briežvaboles. Dažreiz šeit atlido ne viens vien desmits vabo|u. Dzer sulu un kaujas, «badās» tieši kā brieži. Cita citu paķer uz ragiem un cenšas ātrāk nomest no /ara. kož viena otrai ar žokļiem, bet žokļi tām ir stipri.

Tādas kaujas bt'igās parasti labi ja viena vabole — pali stiprākā — paliek pie saldā avota. Bet drīz vien pretendenti atgriežas, un uzvarētāja no jauna metas cīņā.

Briežvabolēm ozola sula ir ne likai atspirdzinošs dzēriens, bet ari uzturs, tādejādi tieksme pēc lās ir pilnīgi saprotama, kaut gan šeit vēl nebūt viss ir skaidrs. Daži entomologi apgalvo, ka pieaugušam briežvabolēm šāda barība nebūt nav nepieciešama. Ozola sula tām esot likai reibinošs dzēriens».

Isspārnvabole lomehuza ir pastāvīga viešņa daudzos skudru pūžņos.

Lomehuzas dēļ skudras aizmirst savu pienākumu.

Kad pētnieki pirmo reizi izjauca rūsgano meža skudru ligzdu, viņi sev par lielu izbrīnu tur atrada ļoti dīvainas vabolītes.

Tās bija nelielas (5—6 milimetrus garas), sarkanbrūnas, ar īsiem, mirdzošiem segspārniem. Augsti paceltu vēderiņu tās naski skraidelēja starp skudrām, acīmredzot atdarinādamas to manieres. Satiekot skudru, vabolīte piesita tai ar taustekļiem. Lai ari kā skudra steidzās, la tūlīt apstājas un, atridama no guziņas barību, paēdināja diedelnieci.

Bet, lūk, skudra panāca vabolīti, pakutināja to ar saviem taustckli.šiem — un vabolīte paēdināja skudru!

Vabolītes nosauca par lomehuzām. Tās dzīvo tikai skudru pūžņos, nekur citur.

Vēlāk, kad lika izveidotas mākslīgās skudru ligzdas un caur stikla sienām varēja sekot visam, kas noliek skudru mājiņā, naturālistiem alklajās vēl brīnumainākas lielas.

Novēroja, ka te viena, te cita skudra pieskrēja pie vaboles, paraustīja matiņus tās vēderiņa sānos, pēc tam kārīgi-laizīja kaut kāda šķidruma pilienus, kas iztecēja pa šiem matiņiem. Nereti skudras alkatīgā pūlī ielenca lomehuzas; spiezdamās un cita citu atgrūzdama», ikviena centās ātrāk par kaimiņieni tikt pie iekārotajiem matiņiem un ātrāk remdēt slāpes.

Lomehuzu kāpurus skudras aprūpē reizē ar saviem pēcnācējiem, nekādi tos nešķirojot. L'n. lūk, kādu «svētuma apgānīšanu» ieraudzīja pētnieki: izrādās, ka lomehuzu kāpuri izsūc skudru olas, bet paaugušies aprij to kāpurus!

Un arī pati vabole tos ēd. Bet skudras pa šo laiku . . . Skudras «sēž apkāri audžubērniem un mierīgi noskatās laupīšanā. Vēl vairak — tās pat laupītājus ēdina no savas mutes. Lomehuzas kāpuram atliek tikai pakustināt galvu šurp un turp — tāpat, kā to dara skudras, prasot jaunu barības porciju, kad bez mēra uzmanīgās aukles metas pie kāpura, gatavas tūdaļ apmierināt la vajadzības.» Tā, pārsteigts par redzēto, rakstīja naturālists Ēriks Vasmans.

Pat par saviem pašu kāpuriem skudras nerūpējas tik pašaizliedzīgi. Kur nu! Ārkārtēju briesmu gadījumā, kad spēcīgs ienaidnieks izjauc to mītni, skudras vispirms glābj lomehuzu kāpurus un tikai pēc tam savējos.

«To devīgumam,» saka .1. Halifmans, «nav robežu. Tās izēdina vaboles kāpuriem skudru mātītes izdētās olas un, it kā ar to vēl nebūtu gana, atdod tiem arī skudru kāpuriem atņemto barību.

Tās ir līdzīgas dzērājam, kurš degvīna glāzes dēļ spējīgs atņemt saviem bērniem pienu!»

Labi vēl, ka pārmērīgā skudru centība iznīcina daudzas iekūņojušās lomehuzas,— glābiņu nesošs paradokss! Kad vaboles kāpuri pārvēršas kūniņā, skudras tos novieto kopā ar savām kūniņām, kuras parasti sauc par skudru oliņām. Meklēdamas piemērotu mitrumu un temperatūru, savas kūniņas skudras nemitīgi staipa no vienas vielas un citu, no stāva uz stāvu. Skudru olas transportēšanu panes labi, jo ir ievīstītas ļoti blīvā kokonā. Bet tīmekļa pavedieni, kuros sevi ietin lomehuzas, ir ļoti smalki un maigi un skudru nesēju žokļos mūždien saplīst. Šādā veidā daudzas kūniņas iet bojā. Lūk, kādēļ skudru pūznī vaboļu nav tik daudz, cik, liekas, vajadzētu būt. Taču dažkārt gadās, ka lomehuzas savairojas virs normas, bet skudras ar iepriekšējo centību apgādā tās ar barību, aizmirstot pienākumus pret saviem pēcnācējiem. Skudru kāpuri, no kuriem pastiprinātas ēdināšanas rezultātā vajadzētu izkūņoties mātēm, cieš badu un izaug par neattīstītām pusmātēm — pusstrādniekiem —«karalienēm darba tērpā». Tas nespēj ne sadabūt sev barību, ne arī turpināt dzimtu, un skudru pūznis, kurā viesi viesmīlību ir izmantojuši ļaunprātīgi, parasti iet bojā.

Beidzot jāpaskaidro, ar ko loinehuza tā piesaista skudras.

Dzeltenie matiņi, kas zinātne pazīstami ar nosaukumu trihomas, vabolēm aug vēderiņa pirmo segmentu sānos. Šādas dzeltenas vai sarkandzellenas trihomas konstatētas daudzinu skudru pūžņu viesiem. Trihoinas izvietotas visdažādākajās ķermeņa vietās. Ta, piemēram, aklajai vālīšvabolei. kas dzīvo rūsgano pļavu skudru ligzdās (šis skudras tik sāpīgi dzeļ!), triliomu kušķīši labi saskatāmi segspārnu ārējā malā. Bet dažām vaboļu sugām las aug pat uz taustekļiem.

Zem trihomām atrodas ādas dziedzeri un laukķermeņi. kuri izstrādā kādu gaistošu aromātisku šķidrumu, tā saukto eksudātu. Pēc savām ķīmiskajām īpašībam tas. kā redzams, ir līdzīgs ēteriem. Pēc tā tad arī kāro skudras.

Pēckara gados savākti daudzi fakli. kas rāda. ka dažādi putni — mežastrazdi. strazdi, iedzeltenais ķauķis, ūdensslrazdi. dižknābji, sīļi. vārnas, žagatas, papagaiļi… (bet daži zinātnieki uzskata, ka gandrīz visi putni, izņemot ūdensputnus)— skudras izmanto kaut kādiem neizprotamiem nolūkiem. Putni izārda skudru pūžņus, ķer skudras un paslēpj spalvas. Dažreiz tie skudras vienkārši pabāž zem spārna, bet dažos gadījumos ar tām burtiski ierīvē savas spalvas.

Manipulācijas, kādas izdara putni, kuri pieņem skudru vannas, visiem ir apmēram vienādas. «Skudras liek saķertas ar knābja galu.» raksla Kanādas ornitologs Aivors. «Acis putniem ir pa pusei aizvērtas. Spārni izplesti un stipri pastiepti uz priekšu lā. ka lidspalvu gali tiek atbalstīti pret zemi knābja augstumā. Ari aste stipri noliekta uz leju un izstiepta uz priekšu zem pulna vēdera. Dažreiz putns ar kājām uzkāpj uz savas astes un tad smieklīgi apveļas uz muguras vai ari nogāžas uz sāniem. Visas šīs izdarības ir tik neparastas, lik neatbilstošas mums zināmajai putnu uzvedībai un lik jocīgas, ka. noskaloties komiskajos manevros, nevar allurēlies no smiekliem.»

Skudru vannas putni pieņem pilnīgi instinktīvi. To rāda jauno pulnu. kuri nekad šos kukaiņus nav redzējuši, attieksme pret skudrām. Tikko iemācījies lidot, mājas strazda mazulis, pirmo reizi ieraudzīdams skudras, ķēra tas cilu pēc cilās un bāza zem spārna.

Tāpat rīkojas ari jauns ūdensslrazds.

Novērots, ka gadījumā, kad skudru nav. putni las aizslāj ar citiem skābi saturošiem kukaiņiem vai augiem. Pieradināti strazdi savu apspalvojumu ierīvēja ar citrona gabaliņu un centas izpeldēties salātu traukā ar etiķi, pat alus krūzē. Pieradināts silis ar labpatiku peldējās apelsīnu sulā. Kad saimnieki tīrīja apelsīnus, las nolaidās zemāk un ar atplestajiem spārniem uzķēra sulas šļakatas.

Pieradināta žagata savas ikdienas «ierīvējamās zāles» gatavoja no skudru un tabakas maisījuma. Savākusi dārzā pilnu knābi ar skudrām, tā laidās pie saimnieka, kam palika pīpēt pīpi. uzsēdās viņam uz pleca un iebāza knābi ar skudrām pīpes tabakas pelnos. Pēc tam ar šo oriģinālo krēmu» iezieda savus spārnus.

Arī ievērojamais ornitologs zinātņu doktors Oskars Heinrots redzējis, ka žagata savas spalvas tīrījusi ar cigāra izsmēķiem.

Frenks Leins. viens no pirmajiem naturālistiem, kurš pievērsa uzmanību putnu dīvainajai interesei par skudrām, uzskaita šādus «parfimērijas surogātus , kurus skudru trūkuma dēļ savā tualetē lietoja putni: vaboles, sānpeldvēžus. miltu melnuļu kāpurus, blaktis, liepu mizu, dažādas ogas. ābolu mizu. valriekstu mizu. ugunskura dūmus un pat naftalīnu.

Visi ierīvējamie līdzekļi, ko putni lielo, satur skābes vai kodīgas vielas. Šis fakts mums izskaidro visas procedūras jēgu.

Skudras un to aizstājēji, šķiet, ir antiseptiski līdzekļi, lai apkarotu parazītus, kuri uz putna ādas zem spalvām atraduši drošu pajumti. Skudrskābe un lai līdzīgas skābas un kodīgas vielas ir sava veida DDT. ar kura palīdzību putni izdzen kukaiņus no apspalvojuma.

Tāpat iespējams, ka skudrskābe uz putna ķermeni alslāj tādu pašu ārstējošu iedarbību kā skudrspirls uz iekaisušam locītavām. Tiem. kuri slimo ar reimatismu, las ir zināms.

Pulnu manipulācijas ar skudrām zināmā mērā izskaidro arī ežu dīvaino kāri pēc skābiem āboliem. Jau senās Romas naturālists Plīnijs Vecākais rakstīja par ezi. kurš uz savām adatām uzdur ābolus un nes uz midzeni, tāda veidā sagalavojol barības krājumus ziemai.

Ezis uzdeva cilvēkam miklu. Tie zoologi, kuri ežus labi pazīsi (vai arī viņiem liekas, ka pazīst), saka: kam ezim āboli, ezis taču ābolus neēd! Ezis ir kukaiņēdājs. Vaboles, tārpi, gliemeži, vardes (pat krupji), ķirzakas, pulnu olas. putnēni (izpostītas ligzdās) un pelēni, visbeidzot odzes lo kārdina. Bet kādā nolūkā āboli?

Bet citi apgalvo, ka savām acīm redzējuši, kā ezis vārtās pa zemē nobirušajiem mežāboliem, ka. uzdūris ābolus uz adatām, tos kautkur nes.

Dzīvnieki nereti izrīkojas tā. kā no tiem a priori (neatkarīgi no pieredzes) nekādi nevarēja gaidīt. Var būt, ka šajā dīvainajā eža paradumā ir kaut kāda pagaidām mums neizprotama jēga.

Kā pamato zinātnisko noliegumu leģendai par ezi, kurš sagādā sev ābolus? Pirmkārt, ezis ir kukaiņēdājs un augus neēd. Otrkārt, ziemā tam nekāda barība nav vajadzīga; šajā laikā ezis guļ lāpāt ka lācis vai āpsis. Visbeidzot, treškārt, muguras muskulatūra, kas ezi savelk kamolā, ir veidota tā, ka, kamolā savilcies, ezis uz muguras vā|āties nevar. Bet, ja tas muguru iztaisnos un uz zemes gulēs nevis sarāvies kamolā, bet augšpēdus, tad muskuļi zaudēs elastīgumu. Zaudējušas stipro atbalstu, adatas nespēs caurdurt nevienu vairāk vai mazāk cietu priekšmetu. Bet kādi ir pretargumenti? Vai ezis samierināsies ar kukaiņēdāja un gaļēdaja diētu? Pirms simt gadiem Britānijas zooloģijas žurnālā šis jautājums tika dzīvi apspriests vairākos numuros pēc kārtas. Dažos rakstos tika apstiprināts, ka dažkārt ezim nav nekas pretim iebaudīt gan ābolus, gan arī citus augļus un uz tiem it kā manīgāki esot jaunie eži. Nebrīvē eža gaume noteikti mainās un no dažiem veģetāriskiem cienastiem tas neatteiksies (piemēram, no vārītiem kartupeļiem, rīsiem, bumbieriem, plūmēm, saulgriežu sēklām, pat no salda pudiņa un šokolādes!). Tagad pierādīts, ka eži arī brīvībā ēd «augu sulīgos augļus».

Un tas, šķiet, ir pieņemams izskaidrojums pat visnesamierināmākajiem leģendas pretiniekiem par eža manipulācijām ar skābiem āboliem, par ko klīst valodas.

Novērota ežu tieksme pēc dažāda veida skābiem un pikantiem produktiem un kodīgām vielām. Tā, piemēram, eži mēdz uz adatām uzdurt neizsmēķētas cigaretes, cenšas pacelt kafijas pupiņas. Tabakas dūmi, smaržas, turklāt kafija tiem ir patīkama; katrā zinā eži tādā atmosfērā, sabozuši adatas, it kā sevi dezinficē. Iespējams, ka tas arī ir noslēpuma atminējums!

Ir zināms, ka dažiem dzīvniekiem ir tieksme pēc priekšmetiem, ar kuriem tiem ir tiešs sakars, un arī pēc tādiem — lieliem, spilgtiem un mirdzošiem —, ar kuriem tiem nav nekāda sakara. Un šī «novirze no normas», kā saka elologi, ši dziņa bieži vien ir nevajadzīga vai pat kaitīga, eksistencei un sugas turpināšanai.

Tā, piemēram, tundras putni lārtiņi dod priekšroku citu sugu putnu košajām, baltajam olām (ar melniem lāsumiņiem) un cenšas tas izperēt.

Ievērojamais etologs Niko Tinbergcns veica labi pārdomātu eksperimentu. Viņš saka ar jūrasžagatu.

Šo putnu ligzda vienmēr ir trīs olas. Kad blakus citā ligzdā ielika piecas olas. mātītes pameta savas ligzdas un pārvācās uz tam. kurās bija piecas olas.

Taču par šīm pārākas tās atzina sudrabaino kaiju ligzdas ar lielākām olām, kuras tad ari perēja, aizmirstot savas «mājas». Pēc tam aizmirsa ari kaiju olas divreiz lielāku olu dēļ — olas bija lielākās par pašu putnu un tas tikai ar pūlēm uz tām varēja uztupties.

Smilšu tārtiņš eksperimentos atkārtoja jurasžagatas dīvaino tieksmi — pameta savas olas un centās izperēt ievērojami lielākās jurasžagatas olas, kaut ar grūtībām uztrausās uz. tam, un sabozies pat drosmīgi padzina likumīgos saimniekus.

Neizprotama tieksme pēc spīdošiem priekšmetiem novērota daudziem dzīvniekiem. Pulksteņus, rokassprādzes, sudraba karotes, zelta monētas,!spogulīšus un citus mirguļojošus priekšmetus zog 111» stiepj savas alās, ligzdās vai uz nomaļām vietām kovārņi, žagatas, sīļi, varnas, daži audējputni, lapeņputni, ka ari pērtiķi, kokužurkas un vēl citi zvēri un putni.

Interesanti, ka kokužurkas nozagtā vielā vienmēr kaut ko atstāj. Tā teikt, pēc sava prāta kompense zaudējumu.

«Tajos laikos, kad Rietumos bija pieņemts savā starpā norēķināties ar metāla naudu, profesors U. Dins pirms gulētiešanas ielika cepurē trīs zelta monētas, divdesmit dolāru vērtībā katru, un savas acenes zelta ietvarā .. . Tas notika viņa kopēja izbraucienā ar Volteru Fraiju pa Sekvoju nacionālo parku. No rīta cepurē nebija ne briļļu, ne naudas, bet to vietā bija ielikta piciņa zirga mēslu.

Profesors apvainoja Fraiju muļķīgā jokā, taču Fraijs noteikti apgalvoja, ka viņš nav vainīgs. Draugu attiecības kļuva vēsākās. Bet, kad nākamajā vakarā viņi atgriezās sava telti, tad ieraudzīja kokužurku, kura centās aizvilkt dakšiņu. Šis atgadījums bija par iemeslu, lai izsekotu, kur atrodas dzīvnieka ala, un drīz vien pazudušie dārgumi tika atrasti!» (Sallija Kerigera.)

Jūnija pie mums sak lidot samleņtauriņi, tie ir brūni, ar divām «actiņām» uz katra priekšēja spārna. Tauriņi laidelējas ap ziediem un sūc nektāru.

Bet tēviņš, sātīgi paēdies, ka liekas, nolēmis izklaidēties. Tas nosēstas uz zemes, uz. kāda pauguriņa, un pacietīgi gaida. Gaida mātīti, lai palakstotos ap to. Gaida ilgi. Pacietība tēviņam zūd, un tad viņš aklā azartā metas pakaļ garām lidojošiem putniem un pat krītošām lapām. Dažreiz dzenā pat savu ēnu!

Šinī laika to viegli pievilināt ar papīra maketu, kas imitē mātīti. Ar eksperimentiem pierādīts, ka. jo tumšāks modelis, jo aizrautīgāk pēc tā liecas tēviņš. Melns modelis ir visvilinošākais.

Tika mainīti ari modeļa izmēri. Lielākie tēviņam palika labāk, bet no visiem modeļiem visvairāk kārotais bija tas, kura izmēri četras reizes pārsniedza tauriņu mātītes dabisko lielumu.

Ši dīvainā tieksme pēc lielām mātītēm (vai lielām olām) pagaidām zoologiem ir absolūta mikla.

Daudzu ērgļu un klijānu ligzdas ir izgreznotas ar zaļiem skuju vai lapu koku zariņiem. Maskēšanās? Domājams, ka ne. Kas tad?

Iespējams, ka tas ir laulību rituāls. Zaļumi — tā ir apsveikuma zīme, sava veida kāzu velte, kas spalvotos laulatos draugus stimulē centīgi iekārtot ligzdu. Rrgļi ir meža putni. Bet, ja tiem gadīsies ligzdu vīt stepes nogāzēs, kur tuvumā koku nav, tie lidos tālu, lai atnestu priežu zariņu un ievītu ligzda.

Stepes ērglis, kas jau sen vairs neatceras mežus un zaļus zarus, pec tiem nelido. Bet, kā saka etologi. notiek kaut kas līdzīgs «aizstāšanas reakcijai»: laulību zariņus aizstāj ar citiem stepē viegli atrodamiem priekšmetiem.

«Sugas, kuras perē vielas, kur nav zaļumu, un vij ligzdas, pirms nav sākuši ziedēt pustuksneši un tuksneši, uz savām ligzdām nes — iespējams, ka «zaļumu aizstājējus»— kaulus, lupatas, sakaltušus dzīvnieku mēslus un citus līdzīgus priekšmetus.» (Zoologs Volfgangs Fišers.)

NEDZIRDĒTA UZVEŠANAS

(irunions joh Laureslh.es tenuis ir ļoli dīvaina zivs: tā izsviež ikrus krasta, mitras smiltīs. Par to. kad un kur grunioni nārstos, raksta pat avīzēs un pārraida pa radio. Piemēram: «Rīt pusnaktī gaidāms grunionu uzbrukums.»

l.'n tad pienāk šis rit . Slundeņi nozvana pusnakti, un simtiem mašīnu traucas uz jūras sekliem.

(iar visu jūras malu deg ugunskuri. Kaut arī nakts, tomēr ir gaišs. Redzams, ka katrs vilnis, kas traucas uz smilšaino pludmali, izmel sudrabainas zivis. Daudz zivju. Zvīņām mirdzot, tās izklīsl pa smilšaino krastmalu. Met viļņi uz. putojošām mugurām atnes aizvien jaunus un jaunus bēgļus no Nepluna karaļvalsts.

Bet krastā gaida cilvēki. Jokodamies, smiedamies savāc lēkājošās zivis un nes pie ugunskuriem. Tur tām izņem iekšas un kūpina. Turklāt nevajag ne tīklu, ne vadu. Zivis ķer ar rokām!

(irunions ir aterīnu dzimtas zivs. Tā dzīvo Klusajā okeānā, pie Kalil'ornijas un Meksikas krastiem. Kairu gadu no marta līdz augustam jaunā mēnesī vai arī — gluži otrādi — pilnā mēnesī, kad paisums ir vislielākais, tūkstošiem zivju baru naktis (trīs četras naktis pēc kailas) nāk kraslā.

Zivis nokļūst krastā reizē ar viļņiem. Smilšaina krastmala mirdz sudrabā. Mātītes rok alas. Tās ierokas smiltīs vertikāli, ar asli uz leju. Vienīgi zivju galvas un krūšu spuras ir redzamas. Smilšu alās grunioni izlaiž ikrus (tēviņi, kuri ložņa ap mālilēm, tūlīt pat los apaugļo). To visu tie paspēj '20—30 sekunžu laikā starp divu viļņu uzplūdiem.

Četrpadsmit dienas ikri piecu centimetru dziļumā kaudzītēs pa divi lūkšloši attīstās siltajās smiltis. Tieši pēc divām nedēļām viļņi los ieskalo jūrā. Un lūlīl no ikriem izšķiļas kāpuri!

Kādēļ pēč divām nedēļām, bet ne agrāk? Tādēļ, ka tikai divas reizes mēnesī — drīz pēc jauna mēneša un pilna mēneša (parasti trešajā dienā)— paisums ir vislielākais. Jo paisumus taču izraisa Mēness un ne likai Mēness, bet arī Saules pievilkšanās spēki.

Tiesa, spēks, ar kādu Saule pievelk Zemes ūdeņus, ir vairāk nekā divas reizes mazāks par Mēness pievilkšanas spēku. Bet" divas reizes — tas nav tūkstoš reižu, tāpēc paisumi mēdz būt lielāki, kad Mēness un Saule okeānu pievelk vienā virzienā, kad. kā saka astronomi, tie atrodas sizigijā — vienā līnijā Zemes vienā vai tas abās pusēs. Tad pievilkšanās-spēki summējas. Tādēļ sizigijas paisumā viļņi krastā aizplūst sevišķi tālu. Līdz ar tiem liek izskalotas arī nārstojošās zivis.

Nākamajās dienās paisums kļūst mazāks, jo Saule un Mēness attiecībā pret Zemi nostājas uz savstarpēji perpendikulārām asīm un lo pievilkšanās spēki sak darboties taisnā leņķī attiecībā vienam pret olru. Sākas nelieli paisumi. Tas parasti noliek Mēness pirmajā un pēdējā ceturksnī. Tad jūra smiltīs apslēptos ikrus neapplūdina. Tikai pēc divām nedēļām lielie spīdekļi atkal atradīsies sizigijā — un jauns spēcīgs paisums attīstījušos grunionu ikrus ieskalos jūrā. Tur izšķilsies zivju mazuļi.

Kalifornijas iedzīvotāji ar nepacietību gaida grunionu nārslošanu, ko sauc par «uzbrukumu». Martā šeit ir aizliegta jebkāda zvejniecība: vietējam zivīm sākas vairošanās sezona. Taču grunionu zveja drīzāk ir izprieca un jautra izklaidēšanās. Tādēļ štata valdība atļauj grunionus ķert, bet ar vienu noteikumu: to drīkst darīt likai ar rokām!

Nekādu tīklu, nekādu trauku — ne spaiņu, ne dukuru!

Starp citu, ja jau grunionu «uzbrukuma» laikā tiešām salasās lik daudz ļaužu, kā par lo dažkārt raksta, tad arī ar rokām var visas zivis izķert . . .

Vēl viena grunionam radniecīga zivs — sardīņu alcrīna dodas uz Amerikas liedagiem ar tādu pašu mērķi: iztaisi ikrus smiltīs pie pašām krasta bangām.

Ziemeļamerikas jenola dzimtene ir Amerika — Ziemeļamerika un Centrālā Amerika. Augums tam ir likpal liels kā lapsai, krāsa rudi pelēka, uz purna «maska»— melnas svītras. Arī aste ar četrām, sešām tumšām svītrām.

Tas ir visizplatītākais jenols, iesaukts par skalotāju ļoti dīvaina paraduma dēļ mazgāt ūdenī savu barību un pat priekšmetus, kuri nav ēdami. Skalo. berž. ielaiž ūdenī un atkal ar priekšķepām ķer visu, ko vien grib apēst, tik rūpīgi, lik ilgi. ka par gadījuma untumu lo nevar uzskatīt. Taču nav skaidrs, kāda te ir bioloģiskā jēga.

Nebrīvē daži jenoli mazgā pat savus jaundzimušos mazuļus. Un tik bezjēdzīgi centīgi, ka bijuši gadījumi, kad tie pēc «mazgāšanas» nobeidzas.

Savas liktenīgas un neizprotamas dīvainības piemīt arī vilkiem. Pat vista sarga savus cāļus. Bet vilki cilvēku un suni, kas uzbrukuši to midzenim, neaiztiek. Aizbēg un paslēpjas. Vilcēni aizstāvēdamies plēšas ar suņiem, bet vecāki palīgā nekad nenāk. Tas ir apbrīnojami! Apbrīnojami ir ari tas, ka. ja dzinējsuņi. skaļi riedami, iet pa vilku pēdām, zvēri nekad neatgriezīsies, nedzīs projām un nesaplosīs los. Vilki bēgs un bēgs. un agri vai vēlu dzinēji tos izdzīs pa šāvienam. Taču sēlas suņus vilki nes projām bez bailēm. Gadās, ka vilki tieši no lieveņa apakšas izvelk izmisīgi smilkstošu suni, to pašu dzinēju. Viņu arī mežā var saķert, tieši dzenot pēdas (nereti tā ari notiek, it īpaši ja dzinējam balstiņa ir vaukšķoša — neskanīga). Ja, bet likai tad, kad suns dzenas pakaļ zaķim vai lapsai, bel nevis kad dzen vilku pašu (sevišķi, ja ailādu azartu rej, «ka vai plaušas plīst»!).

Tāpat uzvedas arī krupis, salikdams zalkti: no šī briesmīgā ienaidnieka tam vajadzētu bēgt. Taču ne, burtiski pie zemes pieaug, nelec projām. Tikai nostājas draudošā pozā — piepūties paslienas uz kājām un viegli pašūpojas atpakaļ un uz priekšu. Bet zalkti tāda biedēšana nebaida. Gluži otrādi, tam tagad ir pat vieglāk uzbrukt. Zalktis taču ne vienmēr var likt līdzi abiniekam, kas lēcieniem bēg projām.

Šo savādo nepretošanos ienaidniekam sevišķi uzskatāmi demonstrē zirnekļi, kad lapsenes gatavojas viņiem dzelt.

Ir īpaša zirnekļu grupa — vilkzirnekļi. Tie medī naktīs un tīklus neauž. Tāpat kā vilkus, tos baro «kājas». Dienā vilkzirnekļi, gaidot tumsu, patveras kaut kur zem akmeņiem.

Tur tos bieži atrod zirnekļu lielākais ienaidnieks — sarkani melnā lapsene anoplija. Cik drīza būs šī tikšanās, nav svarīgi! Zirneklis nolemts bojāejai. Tas pat sevišķi nepretojas, it kā apzinādamies, ka situsi pēdēja stunda un cerības izglābties nav nekādas. Divi trīs dūrieni no apakšas uz augšu krūtīs — un konservi no zirnekļa ir gatavi. Atliek tikai izrakt alu un zirnekli tur paslēpi. Angļu zoologs U. Bristous kādreiz atraka piecpadsmit lapseņu paralizētus zirnekļus un novietoja tos uz mitras vates. Pagāja mēnesis, bet tie vēl bija dzīvi, mazliet kustināja kaju galiņus. Bet viens vispār atžirga no letarģijas, kurā to bija iegrūdis viltīgais lapsenes dzēliens nervos, un aizbēga.

«Veiklajam» zirneklim smiltīs uz pauguriem, retāk pie upēm ir izrakta vai 11u T veida vai arī U veida ala, iekšpusē i/tapsēta ar «zīdu». Tās divi augšējie posmi ir nelieli — nedaudz garaki par centimetru. Apakšējā vertikālā eja atrodas piecus centimetrus dziļāk smiltis. Viens augšējais alas posms ir aklā eja. otrs — atvērts, un uz sliekšņa, lepni uzcirties, scž raibs zirneklis viņš uzglūn garām ejošajiem kukaiņiem.

•la zirnekli iztraucē kāds. kam tas neriskē uzbruki, tad tūlīt pat aizrauj ciel durvju aizkarus. Ar helicerām zirneklis saķer elastīgo zirnekļa tiklu apšuvumu un nosliepj to cik iespējams (tieši kā skatuves aizkaru) pie ieejas cauruma. noslēdzot Irīs ceturtdaļas baismīgās telpas. Atlikušo ceturtdaļu, ātri pagriezies ar muguru pret ieeju, steidzīgi aizauž ar biezu timekļa režģi. Durvis noslēgtas, zirneklis ir drošībā!

Bet. ak vai. tas ir visai relatīvi: lūk. kur kramplauzis, kas šis durvis atvērs.— lapsene medniece. Līčuloču tā skraida pa smilšu sēkļiem, virpina taustekļus, kā pēdu dzinējs luncina asti. Nedaudz palaidelējas pa zāles laukumiņu un atkal, spārnu spožumam zaigojot, lukšgaitā nervozi trīcot, ātri skrien pa smiltīm, ik pa brīdim paošņājot.

Piepeši lapsene sastingst — liekas, ši viela ir parasta, ne ar ko īpašu nav ievērojama. Bet lapsenei tās smalkā oža un instinkts vienbalsīgi saka: roc te! L'n tā rok ar žokļiem un ar priekškājām, satraukta riņķo kā loksterjers pie lapsas alas un. rakumos iespraukusies. ienirst pazemē. Tūlīt ari zibenīgi ka izbiedēts zaķis no otra alas atzarojuma izdrāžas zirneklis un pazūd smiltīs: šī < vilka» raibais kažoks », ja tas smilšu iedobītē paslēpjas, nemaz nav redzams.

Pēc sekundes pa to pašu ceļu no alas izskrien lapsene. Taustekļi nevaidami kulstās un griežas, visapkārt oslidami — trakā tempā gluži kā loksterjers tā riņķo pie alas. Taču šaubu nav! Mednieks medījumu palaidis.

Grūtsirdībai pompila nepadodas, neveiksme to nesatrauc — tādā pašā tempā skraida pa irdeno smiltaini. Stundas laika tā alrok vēl divus zirnekļus un . . . atkal nekā. Neviens no tiem pat necentās aizstāvēt savu māju vai ari kaut ka citādi vest pie prāta nekautrīgo traucētāju.

Kāds zirneklis, lielā panikā bēgdams, pat uzrāpās augslu zāles stiebra, kaut gan vilkzirnekļu parastajā uzvedības maniere līdzīgi akrobāli.ski ekscesi ir izslēgti.

Rodas iespaids, ka vilkzirnekliin pret lapsenes uzbrukumu iedzimta tikai viena veida reakcija — bēgt pa galvu pa kaklu, nevilcinoties paslēpties, veltīgi nepretoties.

Lai las viss bulu labāk redzams, ieliksim zirnekli slikla caurulē un ielaidīsim lajā lapseni! Tiklīdz lās vibrējošās usiņas pieskaras zirneklim, las, kājas savilcis, padevīgi pamirst. Tajā paša laikā lapsene lietišķi, bez bailēm,-il kā cita nekā nebūtu gaidījusi, nostādamās pret zirnekli pozīcijā tete-a-tēte, izliec zem tā galvkrūls savu lunkano vēderiņu un ar dzeloni no apakšas uz augšu dzeļ, kur vajag,— tieši no šausmām sastingušā zirnekļa nervu centrā.

Taranluls ir liels, stiprs, pēc izskata briesmīgs zirneklis. Bet, lai cik šausmīgs las ari būtu, ir radījumi, kuri no tā nepavisam nebīstas. Pirmām kārtām pie tiem pieder laku lapsenes pompilas.

Lapsene anoplija sevišķi cilīgi tarantulu alas meklē no rīta un vakarā. Atrod, ienirsi alā un briesmīgo tarantulu ar dzeloni nodur paša mājā. Taču nenogalina pavisam, bet tikai uz laiku paralizē. Turpat alā izrok blakus eju, ievelk tajā zirnekli, dzemdē tam uz krūtīm kāpuru, bet alu aizber. Kāpurs attīstoties barosies ar paralizēto zirnekli.

Mūsu zemes dienvidos dzīvo amazoņskudras. Palielas, sarkanas, veiklas. Visiem zināms, ka skudras ir pirmklasīgas strādnieces, bet amazones, var teikt, ir liekēdes. Tās nemaz nestrādā. No kādiem līdzekļiem tad. ja tā var izteikties, tās dzīvo?

Amazones ir vergturi! Laupīšanas uzbrukumos tās sagūsta citas — rūsganās mežaskudras. Taču ne jau pieaugušās, bet to kāpurus. No kāpuriem attīstās darba skudras un tūlīt ķeras pie darba: tīra un paplašina amazoņu pūzni, baro tās. auklē kāpurus, audzina kā savus personiskos . . .

Bet ko tad amazones? To pienākums ir aizsargāt skudru pūzni, nodrošināt ar barību. Amazoņu žokļi nav līdzīgi robainām lāpstām, kā las ir darba skudrām. Drīzāk tie ir līdzīgi līkiem, asiem nažiem vai zobeniem. Brīnišķīgs apbruņoj ums!

Lūk, amazones iet ciešā kolonnā . . . Apkārtne ir nelīdzena — pauguri, zāles, vaļņi. Un tomēr, rāpjoties pāri šķēršļiem, nezaudēdamas ierindu, sarkanās, žiglās skudras skrien naski. Gājiena kolonna ir centimetrus trīsdesmit piala, garumā — inelri četri. Ierinda, protams, netiek stingri ievērota, rindas sajaucas, taču kolonnas kontūras visu laiku kopuma tiek saglabātas.

Saule jau tiecas pret rietu, pa smilšaino mežmalas nogāzi sliepjas garas ēnas .. . Nemainīdamas izraudzīto kursu, tek skudras, dodas tieši uz mērķi. Lūk, arī mērķis redzams: priekšā zemē melnē caurumi — rūsgano mežaskudru mītnes ieejas un izejas!

Tikuši līdz mērķim, amazoņu priekšējie pulki sagriežas sarkanā virpulī. Tās ceņšas iekļūt pazemē, ieejās. Bet no turienes, no pazemes, kur ielauzušās laupītājas, izdrāžas mājas iedzīvotāju melnā straume. Ar visiem spēkiem tās cenšas aizturēt laupītājas: ķer tās aiz kājām, tur divatā, četratā, nelaiž iekšā mājā. Taču sargu pulki ātri tiek sakauti, un, lūk, jau no pazemes izskrien laupītājas ar medījumu — žokļos tās nes baltus kokonus. Tagad jau ne tik ciešā kolonnā pa to pašu ceļu laupītājas steidzas atpakaļ. Tuvojas nākamās amazoņu rindas un pazūd pazemē. Izsteidzas no turienes ar kokonā ievīstītajiem rūsgano skudru kāpuriem.

Amazoņu pēdējās rindas vēl laupīja svešo mītni, kad pirmās jau tuvojās laupītāju «midzenim». Tas bija ierīkots kartupeļu dobes irdenajā augsnē. Šo skudru cīņu neparastās scēnas ne reizi vien tiku redzējis Ukrainā pie Kijevas.

Es redzēju vēl kaut ko interesantu (par to nekur citur neesmu ne lasījis, ne dzirdējis). Kādreiz no rīta atnāku pie amazoņu mītnes un skatos: divi rūsganie «vergi» aiz kājām velk ārā no alas amazoni, bet tā pretojas. Tomēr «vergiem» nekož. Izrāda tikai pasīvu pretošanos. Aiz.vilkušas kādu sprīdi no mājām, palaiž vaļā. Amazone tūlīt aši steidz atpakaļ. Taču skudras to panāk, saķer aiz kājām un atkal stiepj tālāk no ieejas. Tad palaiž vaļā. Šoreiz amazone acīmredzot samierinājās ar likteni. Pastāvēja mirkli, notīrījās un pazuda kaut kur zāles džungļos — kā es nolēmu, devās medībās, lai iegūtu barību. Citādi visas šīs dīvainās rūsgano mežaskudru izdarības (bet tās tika atkārtotas daudz reižu) izskaidrot nevaru: droši vien, ka «vergi» «kungus» izdzina darbā — uzbrukumā apkārtējām zemēm, lai nedzīvotu dīkā, bet meklētu barību.

KONCERTS ZIVĪM

Ūdens ir it kā skaņas dzimtā stihija. Ūdenī tā izplatās apmēram piecas reizes ātrāk nekā gaisā: tas ir ap pusotra tūkstoša metru sekundē. Piemēram, prožektora stars, krītot ūdenī, ātri zaudē spēku, bet vienu kilovatu stiprs skaņas avots dzirdams tālāk par četrdesmit kilometriem.

Hidroakustiķi ir laimīgi cilvēki. Pielikuši ausi okeāna krūtīm, viņi sadzird tā dzīves pulsu. Mums ir grūtāk: pārāk augsts tarifs uz robežas «gaiss — ūdens»; šeit, pārejot no vienas vides otrā, absorbējas gandrīz visa skaņas enerģija (izņemot vienu desmitdaļu procenta).

Bet dažus zemūdens iemītniekus mēs tomēr dzirdam arī tāpat. Čarlzs Darvins, kādreiz pastaigādamies pa Urugvajas upes grīvas krastu, izdzirda knakšķus. ar kuriem sazinājās samu ģimenes aborigēni. Malajiešu zvejnieki joprojām lielā godā tur ar smalku dzirdi apveltītu cilvēku. Tādu ņem līdzi jūrā, maksājot divtik. Viņš iegremdējas ūdenī, klausās un nosaka, kur visvairāk trokšņa. Un tur, izrādās, arī ir gaidītais loms.

īstu lakstīgalu starp zivīm nav. To «instrumenti» ir pārāk vienkārši. Skaņa liek radīta, saspiežot peldpūsli, knakšķinot bruņu kauliņus, kam tie ir, vai arī žaunu vākus, šņakstinot zobus, šņirkstinot skriemeli prcl skriemeli. Skaņas atgādina sitienus, knakšķus, šņakstienus, gaudošanu, čivināšanu, urkšķēšanu. Kā redzat, orķestris ir līdzīgs Krilova kvartetam. Bet kā lai zivis pašas lo klausās?

Klausās, kaut gan. atzīstieties, grūti iedomāties zivi, kura kustina ausis. Mūsu varonēm dzirdes orgāns tomēr ir — tā ir iekšējā auss. Acu aizmugurē ir skrimšļa pūslītis ar akmentiņiem (bieži vien kristālveida). Tie svārstās skaņu viļņu ietekmē un uztvertos signālus pa nerviem pārraida smadzenēm.

Taču jāatzīst, ka daudzi cilvēki vēl joprojām uzskata, ka zivis ir pilnīgi kurlas (ar lo vien, ka zivis ir mēmas, ko tām izsenis piedēvē, kā redzat, ir par maz).

Jau sen liek veikti eksperimenti, lai izpētītu zivju dzirdi. Pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem akadēmiķa I. Pavlova skolnieki konstatēja, ka zivis lieliski dzird zvanu no telefona, vienalga, vai tas atrodas zem ūdens vai arī virs lā. 1938. gadā ievērojamais vācu zinātnieks Kārlis Frišs publicēja darbu «Zivju dzirdes sajuta», kurā pastāstīja par saviem izmēģinājumiem ar grunduļiem. Tā. piemēram. grunduļiem iemācīja pēc svilpiena vai kamertoņa signāla saņemt barību. Grunduļi šīs skaņas dzirdēja pat tālāk par trīsdesmit metriem. Vēl izpētīja, vai grunduļi dzird labāk par cilvēku. Blakus grunduļu akvārijam nolika otru, daudz lielāku. Tajā iegulās cilvēks, iegremdējās ūdenī, un lad atskanēja skaņas signāls. Pēc grunduļu reakcijas konstatēja, ka tie signālu dzirdēja «pat nedaudz labāk nekā cilvēks».

Pēc tam pētīja, vai zivis orientējas' mūzikas sk'aņkārlās. Konstatēja, ka zivis atšķir divas skaņas vienā oktāvas intervāla. Parastam cilvēkam tas ir diezgan vienkāršs uzdevums. Bet ne ikviens var saklausīt atšķirību starp divām skaņām viena toņa intervālā, ja nav muzikālās dzirdes. Taru grunduļi var!

Ievēroja, ka. ja uz vijoles (basa reģistrā) spēlē kādu melodiju, grunduļiem burtiski «dejas» taktī ātri vibrē krūšu spuras.

Bet. kad karpas dzird ritmisku deju mūziku, tās tik tiešām «dejo»— te uzpeld, te peld lejup . ..

Stāsta par kādu zvejnieku, kurš. pirms iemetis makšķeri, spēlējis uz tieši šim nolūkam atnestās vijoles jautru mūziku. Zivis, it kā atmodušās no snaudas upes dibenā, līdzīgi karpām nemierīgi šaudījās ūdenī. Un. pat labi paēdušas, vienalga metās uz āķa . . .

KO VĒL VAK ZIVĪM IEMĀCĪT?

Teiksim — atšķirt krāsas. Pareizāk sakot, zivs tās atšķir jau kopš dzimšanas, bet zivi var iemācīt doties pie barības pēc noteikta krāsu signāla. Vislabāk zivis pazīsi tīros toņus: violeto, zaļo un zilo. Taču ne tikaiPārbaudīja arī. kā zivis reaģē uz dažādu krāsu niansēm. Izrādījās, ka šajā jomā zivīm ir tādas pašas spējas kā cilvēkam. Trenētas saņemt barību tad. kad akvārijā parādās krāsains disks, zivis šo mācību atcerējās vairākās nedēļas, bet dažas ilgāk par mēnesi.

Zivis labi atšķir arī pirms barošanas ūdenī ielaistā signālpriek.šmcta formu. Pamanīt atšķirību starp apli un kvadrātu vai starp kvadrātu un krustu tām ir vienkāršs uzdevums. Vēl vairāk — tas nesajauc pat apli ar elipsi. Labākās spējas šajā ziņā bija asariem un grunduļiem.

Angļu pētnieks Klifords Bouers-.Šovs nolēma noskaidrot, vai uz āķa noķerts asaris atceras šo viņam lik liktenīgo rīku. Izrādās, ka atceras. No akvārijā ielaista āķa. uz kura bija uzlikts tārps, tas vairījās. Bet. ja to pašu ēsmu piedāvāja vienkārši iesietu diegā, saķēra bez vilcināšanās.

Pieradināti grunduļi un zelta zivtiņas bija iemācīti ņemt barību tieši no sava saimnieka rokām. Bet. kad barību piedāvāja sveši cilvēki, zivis netuvojas.

Akvalangistu eksperimenti un pieredze rāda. ka zivis vispār labi pazīst, kurš savējais un kurš svešs.

. . . Akvārijā, kur atradās zelta zivtiņa, uz ūdens virsmas nolika nelielu plostiņu ar kaudzītē uzbērtām skudru oliņām. Plostiņa vienā galā uz leju karājas tieva aukliņa. Zelta zivtiņa ātri pierada to «košļāt»— paņēma mutē un eda uz virves esošos ūdensaugus. Kādreiz tā spēcīgāk parāva auklu, plosts sasvērās un skudru olas iebira ūdenī. Zivs tūlīt pat uzkoda. Un kas notika? Ar vienu šādu mēģinājumu pietika — turpmāk zivs jau ar noteiktu mērķi raustīja aukliņu. Un ieguva gardu barību.

Zelta zivtiņas pēc komandas apmāca izpeldēt caur nelielu slīpu vai arī taisīt ūdenī nāves cilpas — cilpu aiz cilpas.

Asaris, kurš, iespējams, arī vēl tagad dzīvo kāda Kalitornijas parka baseinā ar strūklaku, pēc signāla ātri šāvās cauri slīpai. Pec tam sekoja daudz sarežģītāki vingrinājumi: tas izlēca no ūdens tieši dresētāja — parka sarga atvērtajās plaukstās. Un jau rokās, virs ūdens, dabūja barību — apbalvojumu par saviem cirka numuriem. Par to savā grāmatā «Viss par zivīm» raksta ihtiologs U. Beridžs.

Kā redzat, arī zivis var dresēt. Mācību programmā labākās spējas parādīja asari, grunduļi, karpas un zelta zivtiņas. Tik tiešām — eksperimentētājiem izvēle nebija liela: parasti tā aprobežojās ar saldūdens zivīm. Daudzas jūras zivis var būt talantīgākas. Rauls Vaskess Floridas okeanārijā pat nešpetnajai jūraslīdakai jeb barakudai nedēļas laikā iemācīja būt «maigai ka kaķēnam».

PILOT, SARGIES NO PUTNIEM!

Tādu «ceļa zīmi» vajadzētu izlikt uz visām gaisa trasēm, kuras šķērso putnu pārlidošanas ceļus.

Kopš cilvēks lido, tik ilgi turpinās lidmašīnu un putnu konflikts. Sākums datēts ar 1910. gadu. Aeroplāns lidoja virs Longbīčas līča Kalifornijā un saskrējās ar kaiju. Bojājumi bija tik nopietni, ka lidmašīna vairs nebija vadāma un nogāzās. Pilots gāja bojā.

Pirmā pasaules kara laikā lidmašīnu un putnu sadursmes bija bieža parādība. Toreiz pat sīkie putni pilotiem bija bīstami. Zvirbulis ietriecās lielā britu bruņoto speķu izlūklidmašīnā. Kas notika? Lidotājs bija spiests steidzīgi savu lidmašīnu nosēdināt paugurainā apvidū.

Svīre i/sita vējstiklu transportlidmašīnas kabīnei ar tādu spēku, ka ieskrēja cauri visai kabīnei, izsita caurumu tās aizmugurējā sienā un iesprūda bagāžas nodalījumā.

Otrā pasaules kara laikā amerikāņu iznīcinātājs milzīgā ātrumā ietriecās strazdu barā; lidmašīna tūlīt strauji sāka krist lejup un nogāzās.

1942. gadā meža pīle izsita stiklu amerikāņu hidroplāna kabīnei, atsitās pret pilota seju un vai nu nosita viņu, vai ari apdullināja, bet hidroplāns pēc tam iekrita ūdenī.

Sadursme gaisā ar lielajiem putniem — zosīm, gārņiem, dzērvēm, stārķiem — ir vēl bīstamāka. Otrā pasaules kara laikā ne mazums lidmašīnu pēc «saskares» ar putniem vai nu gāja bojā, vai arī bija spiestas atgriezties bāzē ar nopietniem bojājumiem, tā ari neveikušas kaujas uzdevumu.

Rojs Lankasters, pilots, sarunā ar žurnālistiem teica: «Mēs no putniem baidījāmies vairāk nekā no zenltarlilērijas. Vāciešiem mūsu uzlidojumu laika vajadzēja sacelt spārnos visus savus putnus.» Bet cits lidotājs drūmi piebilda: «To viņi arī darīja . ..»

Arī pēckara gados putni joprojām ir bīstami gaisa kuģniecībai.

«Reaktīvā lidmašīna … ar kuru šā gada 3t. oktobrī trenējās Frīmens, viens no amerikāņiem, kurš bija izraudzīts nākamajiem kosmiskajiem lidojumiem, sadūrās ar zosi. Putns ietriecās lidmašīnas fizelāžā. Putna atliekas iekļuva reaktīvajā dzinējā un izsita to no ierindas. Frīmens acīmredzot pūlējās lidmašīnu ar apklusušo dzinēju aizvadīt uz tuvumā esošo aerodromu. Redzēdams, ka tas viņam neizdosies — mašīna virzījās uz Elingtonas gaisa kara bāzes ciemata ēkām —, Frīmens pagrieza lidmašīnu un izlēca ar izpletni. Taču augstums bija pārāk mazs, un izpletnis nepaspēja atvērties.» («Izvestija», 19(54. gada 18. novembris.)

Šādu tikšanos ar putniem, kā rezultātā lidmašīnas gājušas bojā, var uzskaitīt daudz. Bet vai ir ari statistika par to, cik bieži tādi gadījumi notiek? Amerikas -Savienotajās Valstīs — divas reizes nedēļā! Putnu pārceļošanas laikā sadursmes notiek daudz biežāk. Pašlaik tā ir tik nopietna problēma, ka daudzās zemēs notiek pētījumi, lai uzzinātu, ar kādiem līdzekļiem var pasargāt lidmašīnas no putniem gaisā, jā. un uz zemes — aerodromos — arī.

Cik liels triecienspēks ir spalvainajām «bumbām»?

Atkarībā no lidmašīnas un putna ātruma tas, protams, ir dažāds. Bet, kā rāda pieredze, putns piles lielumā, pārsit Iris centimetrus biezu ložu necaurlaidīgu kabīnes vējstiklu. Tas ir ekvivalents trīssimt tūkstoš atmosfēru spiedienam.

Nereti ērgļi uzbrūk lidmašīnām. Šis lakts pirmā pasaules kara laikā radīja fantastisku ideju: apmācīt ērgļus uzbrukt ienaidnieka lidmašīnām! Un tiešām —191G. gadā Francijā šādam treniņam tika izraudzīti seši ērgļi. Sākumā tos apmācīja nebaidīties no lidmašīnas dūkoņas un šāvieniem. Pēc tam pie liela aeroplāna modeļa piestiprināja gaļas gabaliņus. Ērgļi pierada ēst šo gaļu. tupot uz modeļa. Pēc tam sākās mēģinājumi gaisa kaujās. Par to rezultātiem nekas nav zināms.

Bet, lūk, notikums, kam nav sakara ar putniem! Ernsts Adets ar kompanjoniem lidoja pār līdzenumu Serengeti apvidū. Lidoja ļoti zemu, lai nofotografētu lauvu praidu, t. i., baru. Lauvām milzīgais dzelzs putns nepatika. Zemei pieplakuši, dzīvnieki rēca. Pēkšņi viens lauva palēcās un ieskrāpēja lidmašīnas fizelāžu.

Arī ziloņi kļūst nemierīgi, ja virs tiem zemu laižas lidmašīna, un cenšas ar snuķi to saķert.

ODA PRIMITĪVĀ DZĪVE

Var teikt, ka ods ir amfībija, radība, kas spēj dzīvot gan ūdenī, gan uz sauszemes. Savu jaunību ods pavada ūdenī, bet brieduma gadus — gaisā. Oda mātīte dēj sīkas oliņas kādā stāvoša ūdens tvertnē. Dēj pa vienai oliņai, bet pēc tam tās ar lipīgiem izdalījumiem salipina vienkopus maza plostiņa veidā. Tas brīvi peld pa dīķa vai peļķes virsmu. Plosts ir līdzīgs «niedru šķirstam», kurš kādreiz pagatavots jaundzimušajam Mozum un kura attēls bieži redzams katoļu klosteros. Plostiņā ir 200—300 oliņu.

Paiet trīs dienas — un oliņas pārsprāgst, pareizāk sakot, tās atveras. To apakšējā galā, kas atrodas ūdenī, gluži kā durtiņas atveras vāciņš, un tārpiņam līdzīgs kāpurs locīdamies ieslīd dzimtaja purvā. Kāpurs ir tik izmanīgs, ka lo nav viegli noķert. Jūs pastiepjat roku, lai oda bērniņu saķertu, bet tas vienā mirklī izslīd starp pirkstiem.

Lai labāk saskatītu oda kāpuru, nelielā ūdens pilītē paliksim to zem mikroskopa. Redzam, ka viņam ir galva un divas tumši bruņas acis. Ir bumbveida krūtis un pēc

tām «aste», pareizāk — posmains vēders. Apkārt mutei

kaul kas līdzīgs ūsām. Tie ir žokļi. Žokļi atrodas pastāvīgā kustībā: tie dzen mutē ūdeni, bet līdz ar lo mutē iepeld arī mikroskopiskas aļģes un delrīls — bez mikroskopa nesaskatāmas sadalījušos augu un dzīvnieku sīkas daļiņas. Ar to visu oda kāpurs barojas. Diennaktī izfiltrē līdz litram ūdens!

Ķermeņa otrā gala jūs redzat divus citus orgānus. Abi ir interesanti. Viens — pašā galā — ir līdzīgs caurulītei. Tā arī ir caurulīte. Izbāžot to no ūdens (un karājoties ar galvu uz leju), kāpurs iesūc gaisu. Šajā dzīves posmā kāpurs elpo ar «asti».

Otrs orgāns, kas atrodas sānos, ir galvenais dzinējs. Tas ir gan stūre, gan airis. Tam ir četras lāpstiņas, un jūs nevarat apstrīdēt, ka tas nav līdzīgs kuģa dzenskrūvei.

Jaunais ods kāpura stadijā paliek nedēļas divas vai trīs. Pēc tam, tā teikt, sāk dreifēt horizontāli ūdens virsmai un pārvēršas kūniņā. Kūniņas apvalks ir mazāks par lo. kas tajā atrodas, un tāpēc kukainis hitīna kapsulā guļ divkārt saliecies. Šinī acīmredzot neērtajā stāvokli tam attīstās spārni, kājas, asinssūcamais aparāts un visi pārējie pieauguša oda orgāni. Kūniņa izskatās it kā dzīvas būtnes rēgs. kas ietērpta svešā apģērbā.

Šo pārvērtību laikā ods nekā neēd, kūniņas apvalkā nav pat spraugas mutei. Bet pats pārsteidzošākais ir elpošanas orgānu pārveidošanās (tas mērķis ir neizprotams). Kūniņa ar «asti» vairs neelpo. Elpošanas caurulīte, kas bija kāpuram, pazudusi, tās vielā uz muguras parādījušās divas citas. Tagad, lai ieelpotu svaigu gaisu, ods novietojas pie ūdens virsmas nevis ar galvu uz leju. bel gan horizontāli.

Beidzot kūniņa ūdens virsmai tuvojas pēdējo reizi, lai izbeigtu eksistēt savā formā un izlaistu brīvībā tajā nobriedušo pieaugušo odu. Tas augšpusē pārplēš apvalku un izlien. Nevarīgais un neveiklais «jaunulis» cenšas ātrāk nomest tam nokalpojušo veco tērpu. Nedroši paslienas uz garajam kājiņām, kuras ļogās zem niecīgā smaguma. Pārvērtības ir apbrīnojamas: tik airi no ūdensdzīvnieka izveidojies spārnots sauszemes kukainis ar visiem dzīvei jaunajā stihijā nepieciešamajiem orgāniem. Šim jaunajā formā tas sevi pazītu ar grūtībām.

Jūs kļūdāties, ja domājat, ka kūniņas apvalks nav vairs nekur derīgs. Tagad tas odam noder par laiviņu, jo ods vēl nav apžuvis. nav izpletis spārnus un lidot nevar. Tas uzmanīgi uz laiviņas novieto savas nesamērīgi garas kājas nu cenšas nenokrist. Ja ods nokritis, tad ies bojā — noslīks laja pašā ūdenī, kurš lidz šim bija vienīgā eksistencei noderīgā viela. Nevarēdams izšķirties, ilgi slāv. il kā pārdomādams gaidāmo lidojumu un ar izbrīnu jautādams sev, vai tiešām var uzticēt vēja pūsmiņai savus vieglos spārniņus. Nu. lūk. tie ir nožuvuši, un ods. izlēmis, ko darīt, aizlido . . .

Tagad gribu teikt dažus vārdus, lai aizstāvētu odu tēviņu. Viņš nav mūsu ienaidnieks un nekad nesūc asinis. Tam nav arī nekādu ieroču, lai mums uzbruktu. Pārliek tikai no augu sulas un saldā nektāra. Taču māli te ar savu gastronomisko novirzi tēviņam nav līdzīga, il kā aiz pārpratuma to būtu izdevuši par sievu nevainīgam veģetārietim.

Mātītei galvas 1'orma un visi mutes orgāni ir citādi nekā tēviņam. Vēlreiz apskatīsim odu mikroskopā. Redzam, ka tēviņam uz galvas apkārt mutei ir il kā bārda — bieza matiņu audze, kas veido ap taustekļiem maigu apmali. Instrumentu duršanai nav. ir tikai lokans snuķīlis. lai savāktu sulu no ziediem.

Bet. lūk, odu mātītes galva. Jāatzīst, ka la no pirmā acu uzmetiena liekas nekaitīgāka, nekā ir īstenībā. «Bārdas» tai nav. Maigie matiņi uz taustekļiem ir īsāki. Sūcējlipa snuķīlis tāds pats. Taču ir kaut kas. kā tēviņam nav.— pieci asi zobenveida sari ar robainiem galiem. Sakļaujot sarus vienkopus — īlenā —, mātīte ar tiem pārdur cilvēka vai dzīvnieka ādu. No ievainojuma tek asinis, un snuķīlis lulit tās uzsūc. Tālad dur ar vienu orgānu, bcl asinis sūc ar citu.

Mālīle sūc daudz, burtiski acīm redzami piepūšas. Kļūst sarkana. Asinis sadzeras «lidz kaklam», tās pēc tam liek sagremotas un pārvēršas trīssimt oliņās. Ja nesadzersies asiņu, tad arī olas izdēs maz — no četrdesmit līdz asloņdesmil. Bet. iespējams, ka būs pilnīgi neauglīga.

Klusos bezvēja vakaros odu tēviņi salasās baros: parasti tie riņķo virs kāda koka. krūma, torniša. pal virs cilvēka, kas iel pa ceļu. Pagriezušies pret vēju. ritmiski lidodami augšup un lejup, odi it kā dejo uz vielas. Smarža, ko lidojumā izplata īpaši oda dziedzeri, pastiprinās tūkstoš reižu, kad lie salasās barā. Dejojot odi smaržu izplata visos virzienos, un. šīs smaržas pievilinātas, uz dejām no visām pusēm steidzas mātītes. Dažreiz arī mātītes sapulcējas barā un riņķo nedaudz zemāk par dejojošajiem tēviņiem. Pēkšņi te viena, te cita mātīte atraujas no bara un paceļas augšup tēviņu kompānijā. Viens mirklis — un savienojies pārītis nolaižas uz zemes.

Kā tēviņš starp tūkstošiem odu, kas juceklīgi šaudās augšup un lejup, tik ātri atrod mātīti? Tēviņš to sadzird! Dzird mātītes spārnu vibrāciju. Tie vibrē 500 reižu sekundē, un unisonā ar spārnu svārstībām sāk vibrēt tēviņa taustekļi. īpašs orgāns, kas atrodas taustekļu otrajā posma, uztver tikai dzimumdzīvei nobriedušas mātītes spārnu trīsas. Tikai dzimumdzīvei nobriedušas, jo nenobrieduši mātīte spārnus vēcina citādā ritmā, tādā pašā kā odu tēviņi.

Uzbudinošā «dziedāšana», ar kuru odu mātīte paziņo par savu nolūku apmeklēt jūs, tiek radīta ar diviem dažādiem instrumentiem. Viszemākās skaņas rodas, spārniem vibrējot. Pīkstošās melodijas augstākie un griezīgākie toņi rodas no īpašām bungām, kuras novietotas pie elpošanas caurulīšu atverēm — stigmām. Pieaudzis ods gaisu uzņem nevis pa caurulīti vēdera galā kā kāpurs, ne arī pa divām caurulītēm uz muguras kā kūniņa, bet caur daudzām atverēm, kuras atrodas krūšu un vēdera sānos. Tās ir sākums sazarotajai traheju sistēmai oda ķermenī.

Rudenī visi odu tēviņi nobeidzas. Dzīve tiem ir īsa — viena vasara. Bet mātītes dzīvo vēl rudenī un ziemā. Pirms sala slēpjas dažādās spraugās. Tur līdz pavasarim guļ anabiozes stāvoklī. Pavasarī atmostas un steidz piedzerties asinis. Tām rodas neremdināma ēstgriba. Un te oda dzīves aplis noslēdzas: pavasarī (arī vasarā) attīstās jauna paaudze, un viss sākas no gala.

DUNDURS

Noķeriet dunduru (tas nav grūti) un apskatiet to! Jūs pamanīsiet kādu pazīmi, ar kuru dundurs atšķiras no lapsenēm, bitēm, tauriņiem, sienāžiem un citiem kukaiņiem. Tiem visiem ir četri spārni. Dunduriem un citiem divspārņu kārtas piederīgajiem — spindelēm, odiem, mušām — tikai viens priekšējo spārnu pāris. Otrais, aizmugurējais, ir reducējies un pārveidojies par dūcekļiem. Tā var secināt, ka divspārņu senčiem bijuši četri spārni, bet vēlāk mums nezināmu iemeslu dēļ no viena spārnu pāra bija jāatbrīvojas. Taču spārnu atliekas saglabājās. Te izpaužas viena no dabas dīvainībām — kaut arī neattīstītas, tomēr saglabāt to orgānu daļiņas, kuras sen vairs nelieto, it kā tādēļ, lai mums bulu iespējams izziņai dzīvnieku ģenealoŠ'ji'-

Dunduru dūrējaparāts veidols citādi neka odam, kaut gan no tam pašām mutes daļām — divām lūpām un viena žokļu pāra. Dunduram nav atsevišķa sūcējsnuķiša. Tas dur ar caurulītē saliktām pagarinātām lūpām un žokļiem un ar to pašu caurulīti sūc asinis.

Dunduri ir lieli divspārņi (līdz 2—3 centimetrus gari). Katrs no personiskas pieredzes zina, cik sāpīgi tie dzeļ un cik uzmācīgi ir karsta vasaras dienā. Mājlopi, meža dzīvnieki — aļņi, brieži, pat grauzēji, putni un lielās ķirzakas — visi cieš no dunduru kodieniem. Asinis sūc tikai mātītes (vienā reizē izsūc tikpat daudz asiņu, cik septiņdesmit odu). Tāpat kā odu tēviņi, arī dunduru tēviņi pārtiek no ziedu nektāra, koku saldās sulas, «medus rasas», ko bagātīgi izdala laputis.

Asiņu piesūkusies, mātīte pēc dažām dienām dēj olas. Pēc tam no jauna uzbrūk nelaimīgajiem dzīvniekiem. Tam alkal seko olu dēšana — tā tas notiek reizes piecas.

Parasti dunduri savas olas piestiprina pie augiem, kas aug vai nu ūdenī, vai arī ūdens tuvumā. Kāpuri dzīvo ūdenī vai mitrās vietās uz sauszemes. Kāpuriem kāju nav, tās aizstāj paresninājums un izcilnīši uz ķermeņa. Plēsoņas. Uzbrūk kukaiņu kāpuriem, vēzīšiem, sliekām.

Spindeles ir gan sīkākas par dunduriem, taču vēl nepatīkamākas. Tās ir bīstami parazīti. Kāpuri parazitē vairāku sugu dzīvniekos. Ir ādas spindeles, kuņģa spindeles, dobunispindeles .. .

Lielās kuņģa spindeles mātīte dēj olas uz ēzeļu un zirgu ādas tieši tajās vietās, kuras šie nepārnadži visbiežāk kasa ar zobiem, piemēram, priekškāju iekšpusē. Iekļuvuši zirga mutē, spindeļu kāpuri apmēram mēnesi dzīvo un attīstās mēles audos. Pēc tam pāriet uz mutes gļotādu, nokļūst līdz rīklei un kuņģim, kur nereti mitinās desmitiem un simtiem kāpuru. Nobrieduši tiktāl, ka spēj iekūņoties, tie kopa ar izkārnījumiem tiek izmesti ārā un uz zemes pabeidz savu attīstību.

Cita uz nepārnadžiem parazitējoša spindele dēj olas 11/. dzīvnieku lūpām. Šīs spindeles kāpuri neattīstās kuņģi, bet gan tievajās zarnās. Zāles spindele olas nepielipina vis pie dzīvnieka apmatojuma, bet gan pie zāles. Kopā ar zāli zirgi apēd arī olas.

Dobumspindeles ir dzīvdzemdētāji kukaiņi. To mātītes nobriedušus kāpurus vārda tiešā nozīmē izšļaksta zirgu.

briežu, dambriežu, aļņu, stirnu un aitu nāsīs. Taču ne jau visus kāpurus, kuri attīstījušies no olām mātes ķermenī (to var Ijut līdz f>()0), divsparnainā māte nometina viena dzīvnieka nāsīs, bet gan tikai nelielu daļu: ja kāpuru būs pārāk daudz, tie nobeigs dzīvnieku, 11/. kura parazitē, un paši pēc tam ies bojā. No nāsīm kāpuri pārlien mutē, tās gļotādā attīstās, bet pēc tam pa nāsīm izkļūst āra. Aitām kāpuri nonāk pieres dobumos, un, ja šeit nokļūst daži desmiti spindeles kāpuru, aita saslimst ar «griešanās» kaiti: griežas, griežas un drīz vien nobeidzas.

Aitu un zirgu ādas spindeles kāpurus iešļakstina arī acīs, turklāt ne tikai dzīvniekiem, bet arī cilvēkam. Tad acu gļotāda iekaist, un cilvēks saslimst ar konjunktivilu.

Daudz bīstamāka saslimšana cilvēkam vērojama, ja ādas spindeles kāpuri iekļusl galva vai tieši acis. Lai tos izņemtu, nepieciešama operācija.

Adas spindeles kāpuri parazitē uz mājdzīvniekiem un savvaļas dzīvniekiem, parasti uz pārnadžiem. Kāpuri pārgrauž ādu, paslēpjas zem tās, pēc tam pa zemādās saistaudiem vai muskuļiem cenšas nokļūt augšup, līdz dzīvnieka mugurai. Šim ceļojumam vajadzīgi vairāki mēneši. Uz dzīvnieka muguras zem ādas veidojas liels puns ar fistulu, pa kuru nobriedušie kāpuri izkrīt, lai iekūņotos.

Apbrīnojama ir spindeļu pielāgošanas parazītiskajai dzīvei. Bet ne mazāk apbrīnojama ir to dzīvnieku reakcija, kuriem spindeles uzbrūk, lai izdētu savas olas. Tas viss taču notiek bez sāpēm, nevis tā kā dunduru dzēlieni! Un tomēr, tuvojoties spindelēm, brieži, stirnas, govis un zirgi, sperdami un izmisīgi mētādami galvu, metas bēgt. Kā dzīvnieks uzzina, ka muša, kas tuvojas, ir spindele un ka saskarsme ar to nozīmē saslimt? It ka parasta lieta, taču saprotama nav.

SKUDRU PIENA LOPI

Zinātnei ir zināmas apmēram 3000 sugas. Tūļīgas un sīciņas ņudz vien uz lapām un koku zariņiem, uz zāles, dažkārt tos pilnīgi nosegdamas. Neredzamas tās arī zem zemes dara savu postošo darbu: sūc no saknēm sulu . ..

Runa ir par laputīm — visiem zināmiem kukaiņiem. Tāpat daudzi zina, ka šie augiem kaitīgie sīkie radījumi ir tās saldās un gaišās, staipīgās un lipīgās sulas avots, kas klāj augu lapas silt» vasaras laikā un kuru sauc par «medus rasu».

Turklāl daudzi ir dzirdējuši, ka. lāpai kā mēs slaucam govis, skudras «slauc» lapulis — kutina tās ar saviem taustekļiem, piespiezdamās izdalīt saldu un barojošu sulu. 'I'ā skudrām ir piena vietā.

Taču nekļudīšos teikdams, ka tikai speciālisti zina šo niecīgo kukaiņu dīvainās un īsās. piedzīvojumiem bagātās dzīves stāstu.

Teiciens «velkas kā uts» ir kļuvis par parunu un tas attiecināms arī uz laputīm. Un patiesi — lapulis ir tik slinkas un tūļīgas, cik slinka vien var būt dzīva radība, kas pārvietojas. Piedzimušas uz auga mīkstā stublāja, tās tūlīt to pārdur ar snuķīli. la sakot, uz nenoteiktu laiku izmet enkuru. Un sūc un sūc sulu. Tik ārkārtīgi pārēdas, ka nespēj apēsto pārstrādāt un pārpalikumu izdala «medus rasas» vai «skudru piena» veidā pa divām caurulītēm, kas atrodas vēderiņa galā.

Komplicēto laputs attīstības ciklu vislabāk saki pētīt rudenī. Šinī laikā laputu mātītes dēj olas. kuras pārziemo. Tās ir tēviņu apaugļotas. Un tikai tās! Visas pārējās laputu vasaras paaudzes ir nelaimīgi radījumi: tās dzimušas bez tēviem! Šo reti sastopamo parādību — attīstību no neapaugļotām olām bez tēviņa piedalīšanās — sauc par parlenoģenēzi.

Bet olās pārziemojošā paaudze liek laisla pasaulē vispareizākā un vislikumīgākā ceļā — pēc tēviņa un mātītes laulībām. Pēc šīs savienošanās tēviņš nobeidzas, bet mātīte steidzas, cenšas līdz salam lapu pumpuros sadēl cik iespējams vairāk olu. Salīdzinājumā ar mālīti.olas ir ļoti lielas. Kad mātīte sāk dēt. tā izskatās stipri tukla, bet dēšanas beigās pavisam sarūk,, līdz ar pēdējās olas. izdošanu it kā nolietojas. Kļūst gluži vāja. Un. atdevusi visu sevi mālišķtbai. nobeidzas.

Ziemā uz zemes laputis pārstāv (likai aukstā klimatā!) vienīgi olas. kuras mātīte tālredzīgi izdējusi jau rudenī. Tās pārcieš salu )ik labi, il kā būtu iekonservētas (tā patiešām arī ir), kamēr marts un aprīlis tās neuzmodina. Tad sāk strauji attīstīties. Pie pirmās siltās vēja pūsmas olas pārplīst un no tām izšķiļas jauniņas laputis.

Un tad sākas ari paši brīnumi! Pavasari dzimušajām laputīm nav tēviņu un mātīšu, kā tas ir viņu vecāku rudens paaudzei. Brāļu nav. ir tikai māsas — vienas vienīgas mātītes! Visas aug un vairojas, nemaz nerūpēdamās par

vīra nolūkošanu. Taču laputis ar olām nevairojas, bet dzemdē dzīvus .mazuļus. Un atkal tikai mātītes. Šādu viendzimuma paaudžu vienā vasarā var būt līdz septiņpadsmit. Dažām dzimst spārnainas laputis (vēl vienmēr tikai mātītes!), kuras pārlido uz citu augu. Un tur no jauna mijas gan bezspārnu, gan spārnainās paaudzes. Pirmās vairojas uz tā paša auga, kur dzimušas, otrās aizlido uz citu. tā piepildīdamas pasaules telpu.

Ir tā sauktās monofāgās laputis, kurām visa dzīve vai, pareizāk sakot, viss attīstības cikls noris uz vienas sugas augiem. Bet ir ari tādas, kuras dzīvo uz dažādiem kokiem un zālaugiem (pat uz paparžaugiem). Turklāt dažām lapulīm nepieciešams augu sugu mainīt, citām ne. Stefans Kēlers saskaitījis, ka persiku laputis barojas no G9 dažādu' dzimtu augiem.

Bet tad tuvojas rudens, un beidzot vienā no lapulu paaudzēm piedzimst spārnoti tēviņi. Tie atrod mātītes, apaugļo tās, un mātītes izdēj olas. Olas pārziemo, bet nākamajā pavasarī viss sakas no gala (starp citu, ir laputis, kurām pārziemo mātītes, bet nekad nemēdz būt, ka pārziemotu tēviņi).

Visa lapuls dzīve veltīta tam, lai ēstu un radītu pēcnācējus. Barības vienmēr ir papilnam, bet vairojas šie kukaiņi tādā ātrumā, ka vienā vasarā laputs var kļūt māte, vecmāmiņa un vecvecvecmāmiņa 17 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 pēcnācējiem! Ja laputīm nebūtu ienaidnieku, tas pārņemtu visu planētu. Bet ienaidnieku ir daudz: putni, mārītes, zcltactiņas, afidiidi. lapsenes, zirnekļi, ērces, jātnieciņi un citi — visus nenosauksi.

Taču ir arī draugi, un tā ir īpaša mūsu stāsta lēma. Skudras!

Kā šķiet, sākumā tās vienkārši laizījušas «medus rasu» no lapām. Pēc tam iemācījušās pilieniņus uztvert tieši no laputs vēderiņa.

Tādejādi skudru un lapulu attiecības kļuva daudz ciešākas: daudzu sugu laputis, kad tām blakus kustas skudras, saldos izdalījumus neizšļakslina, bet pacietīgi gaida skudras sagādnieces un nodod tām savu produkciju. Laputis, kuras jau ilgi dzīvo simbiozē ar skudrām, vispār vairs neprot izšļakstināl «medu». Skudra pienāk un kutina lapuli ar taustekļiem—«slauc». Tad lapuls izdala pilienu saldā šķidruma. Skudra gans to tūlīl uztver un nes guziņā, skrien lejup pa stiebru, kamēr saliek savu biedru nesēju.

nplur to, kādu laiku abi par kaut ko apspriežas, pieskaras \ icns otram ar taustekļiem. Pēc tam skudra gans saldo nastu nodod nesējam un steidzas atpakaļ pie laputs. Dažas laputis, kad tās «slauc», gandrīz ik minūti izdala pa pilieniņam . . . Tātad laputis būtībā ir pārvērtušās par dzīvu sūkni, kas nepārtraukti augu sulu (pa ceļam bagātinot to ar cukuru) no lapām pārsūknē skudru mutē. Tā, piemēram, laputis, kuras dzīvo uz liepas, katra ražo 25 miligramus saldā sīrupa dienā — tas ir, dažas reizes vairāk, nekā pašas sver.

Mūsu melnās koku skudras, kuru kolonijas, ierīkotas vecos koku celmos, sastāv apmēram no 20 tūkstošiem indivīdu, pa vasaru «izslauc» 5,107 litrus «piena». Tās galvenokārt «slauc» uz pākšaugiem dzīvojošās laputis.

Brūnās dārzu skudras, tās, kuras mitinās dārza mājiņās, draudzējas ar citas sugas laputīm. Šo skudru pūznis ir neliels: tajā apmēram četri tūkstoši skudru, un vasarā laktācijas» laikā attiecīgi mazāk tiek sagādāts arī piena» —1,7204 litri. Melnās koku skudras «piena kannā»— guziņā, kurā tiek transportēti šķidrie produkti, ietilpst tikai divi kubikmilimetri šķidruma, bet dārzu skudrai tā ir vēl mazāka—0,81 kubikmilimetrs. Lai pirmās sugas skudra pūznī nogādātu piecus litrus saldā «piena», tai jāskrien 2 miljonus 124 tūkstošus reižu uz ganībām un atpakaļ, bet dārzu skudra to pašu veic 2 miljonos 553 tūkstošos reižu. Protams, ka laputi «neslauc» viena skudra vien, bet apmēram 15—20 procenti no skudru pūžņa strādājošā «personāla». Un tomēr iepriekš izdarītie aprēķini rāda, ka katra koku skudra sagādniece pa vasaru izdara piecsimt pārgājienu uz ganībām, bet dārzu — divarpus tūkstošus šādu pastaigu: tai dienā jāskrien 25 reizes turp un atpakaļ!

Ja kādās ganībās laputis savairojušās tik daudz, ka tām vairs nepietiek vietas, skudras tās pārnes uz citiem zariem vai kokiem. Un neatstāj bez uzraudzības: gani modri stāv sargpostenī, aizstāvot laputis no mārītēm, ērcēm, jātnieciņiem un citiem ienaidniekiem. Tās dzen projām arī citu sugu skudras vai garnadžus no svešiem skudru pūžņiem. Laputu dēļ starp skudrām dažreiz iedegas īstas kaujas.

Lai labāk aizsargātu savas barotājas no ienaidniekiem un no sliktiem laika apstākļiem, skudras ceļ «govju kūtis»: stiebrus, uz kuriem sadrūzmējušās laputis, apziež ar zemi, uzbūvē pār tiem zemnīcas; tagad laputis pilnīga drošībā sūc augu sulu. «Govju kūts» izejas un ieejas skudras rūpīgi apsargā. Šādus skudru būvētus aizsegus var redzēt uz daudzām zālēm un kokiem: uz dievkrēsliņiem. cigoriņiem, ceļtekām, uz priedēm un apsēm.

Ja izjauc no koka smelknes dobumskudru Lasius salīmēto «kuli», kas uzcelta apses mizā virs dziļajām plaisām, lad tur var redzēt laputis Slomoplīis. Pārbiedētās laputis cenšas izvilkt no koka savus garos snuķīšus — sūkņus, bet tas nemaz nav tik viegli izdarāms. Skudras gani tā vietā, lai bēgot paglābtos, metas pie piesaistītajām laputīm un velk tas no visa spēka, tā palīdzēdamas atbrīvoties. Pēc tam paķer «govis» un metas bēgi ar tam. Dažas laputis bēg pašas, bet skudras tās apsargā.

Laputis Slomoplīis nekad un nekur nav redzētas bez skudrām. Skudras visur tās pavada. Pat Slomoplīis olas pa ziemu glabājas skudru pūzni. Skudras tās aplaiza, kopj lapai ka savējās. Bet pavasarī no olām izšķīlušās «telītes» pavada uz koku zariem. Daži pētnieki pat apgalvo, ka laputis Slomoplīis bez skudru palīdzības nespēj atdalīt saldos pilienus. Tikai masāža ar skudru taustekļiem liek tam izdalīt nepilnīgi sagremoto koku sulu.

Vēl lielākā atkarībā no skudrām atrodas laputis, kuras mitinās uz augu saknēm. Ar vārgajām kājiņām pašas tās diez vai spētu allīrīl ceļu uz. saknēm. Skudras spārnainās «govis» ienes pazemē, šeit tām aplauž spārnus, sargā to daudzos pēcnācējus no dzīves likstām, iznēsā tos pa apakšzemi, invadējot ar laputīm citas saknes. Ja izrauj lapulu novārdzināto augu, var redzēt, ka skudras panikā ķer «govis», kuras ne spārdās pretim, ne arī bada. bet gan paklausīgi sastingst un pievelk kājiņas, un steidzīgi paslēpj tas zemē kādā tikai tām zināmā caurumā vai plaisā.

CIETSPARŅU TALANTI

Zinātnē ar nosaukumu «cielspārņi» saprot vaboles. To ir daudz — apmēram 300 tūkstoš sugu, un tās ir dažādas.

Dažas vaboles daba apveltījusi ar apbrīnojamām spējām. Pastāstīšu par trim vabolēm.

Lūk, piemēram, vabole «matemātiķe»—bērzu tinējsmecernieks. Tā ir neliela. Snuķili ieskaitot, tikai kādus trīs četrus milimetrus gara.

Celdams mīlni saviem pēcnācējiem, šis sīkais smeeernieks kairu reizi risina grūtu ģeometrisku uzdevumu — evolfltas konslruēšanu pēc dolās evolventes.

Un iztiek bez rasējuma un sarežģītiem aprēķiniem. Instinkts diktē, kā bērza lapa jāiegriež, lai tā saritinātos caurulītē, precīzāk — konusā. Ja evolvcnte uz zaļas lapas konstruēta pareizi, no tās veidotais konuss neatvērsies. Visi cita veida iegriezumi drīz vien atritināsies.

Silta maija dienā linējsmecernicka mātīte ķeras pie darba. Atkāpdamās nedaudz no lapas kātiņa, iegraužas lapā ar asajiem žokļiem un, rāpdamās atpakaļ, izdara pirmo lokveida iegriezumu. To pabeigusi, pārrāpo uz lapas otru pusi un iegriež to, bet līniju izliec mazāk. Beigusi piegriezt, atgriežas tur, kur darbu sāka, un no izgrieztā sektora atdalīto lapas pusīti satin šaurā konusā ar piecām, septiņām ciešām vītnēm.

Pēc tam tieši tāpat konusā satin otro iegriezto lapas pusi, bet to tin pretējā virzienā. Iznāk blīvs, zaļš maisiņš. Vabole ielien maisiņā, izdēj tur trīs. piecas iedzeltenas oliņas, izlien ārā un konusa apakšmalu sagriež rullītī, tā noslēgdama ieeju konusā.

Viss matemātiski precīzais darbs veikts pusstundā. Taču vaboļu mātīte ar vienu konusu neapmierinās; drīz vien ķeras pie otrās, trešās lapas. Lapas tā ritinās tikmēr, kamēr vien pietiks spēka.

Kad konusā ieslēgtajiem kāpuriem pienāk laiks iekūņoties, vējš un lielus nobrūnēju.šos fulrālīšus no zara norauj. Konusi nokrīt zemē. No tiem izkūņojas kāpuri un ierokas zemē, kur pārvēršas kūniņās, bet tās, kā jau daba lo iekārtojusi, ir jaunas vaboļu «matemātiķu» paaudzes sākums.

Tas taču ir apbrīnojams darbs — konstruēt evolfltas uz bērza lapas!

Starp citu, ne likai uz bērza, bet dažreiz arī uz skābarža, dižskābarža, alkšņa un lazdas ar bezrūpīgu vieglumu liek risināti tādi paši sarežģīti uzdevumi. Tie ir vēl sarežģītāki, jo nosauktajiem kokiem citāda lapu forma neka bērzam.

Melna vabole ar oranžu rakstu uz tumšajiem segspārniem naktīs patrulē mežos un krūmājos. Meklē gaisā vieglas pūsmas, kas pēc lo gaumes ir gardas (bet pretīgas mums!). Saodušas gaidīto «aromātu», lido turp, no kurienes tas nak. Beigta pele, kurmis, čūska, ķirzaka, neliels putns vai zivs — lūk, kas lo vilina šurp. Iespējams, ka tikai pirms rfa/ām stundām tos pievārējusi'nāve, bet vabole jau no tālienes saož vēl tikko jaušamo trūdu smaku.

Tieši uz šo tik vērtīgo atradumu nolaižas kapračvabole. Rāpo, spraukdamās cauri zāles džungļiem, pieskardamās ar trīcošajiem taustekļiem, no visām pusēm appēla to, kas kādreiz bijis dzīvs, grūsta ar pakaļkājām, it kā gribētu pārliecināties, cik smags ir šis atradums un vai daudz spēka un laika vajadzēs, lai lo apraktu.

Ja beigtā pele guļ uz pārāk cietas augsnes vai arī uz akmens, vabole ar tās mazajam augumam apbrīnojamu spēku pabīda to sāņus. Ja strādāt traucē zāļu stiebri, tie tiek nograuzti līdz ar zemi. Bet, ja zeme ir pietiekami mīksta, sāk to rušināt un irdināt, ložņādama zem peles šurp un turp, un katru reizi no beigtā medījuma apakšas ar galvu izstumj nelielas zemes piciņas. Drīz vien apkārt izveidojas zemes valnis, bet nedzīvais ķermenis zem sava svara iegrimst dziļāk un dziļāk rakumos.

Šis rakums ir neliela bedre, izrakta slīpi uz leju, un pele, tajā iegrimdama, pamazām saliecas uz pusēm: kājas, asie un galva tiek piespiesti pie vēdera, un atkarībā no iegrimes beigtā pele vai arī, teiksim, varde veido ciešu, gandrīz apaļu kamolu. Enerģiski un spēcīgi grūžot un kustinot medījumu no visām pusēm, vabole paātrina tā iegrimšanu bedrē.

Kapračvabolcs rcli kad strādā vienatnē. Kamēr pirmā šurp atlidojusī aizņemta darbā, ierodas arī citas. Pirmatklājēja savā sabiedrībā nepieņem kuru katru: tēviņus dzen projām (ja pati ir tēviņš), ar mātītēm sadarbojas mierīgi un saskaņoti. Mēdz būt arī tā, ka vesela grupa dažāda dzimuma kapračvaboļu strādā draudzīgi, kamēr pabeidz visus instinkta diktētos zemesdarbus. Pēc tam visspēcīgākais tēviņš un visspēcīgākā mātīte aizdzen pārējās vaboles un turpmāko darbu veic divatā. Taču vairākumā kapračvaboļu sugu mātīte piespiež aizlidot arī tēviņu. Tā paliek viena bēru namā, viena rūpējas par pēcnācējiem, kuri drīz parādīsies, vispār rūpējas ļoti apzinīgi, tikpat apzinīgi, kā putns rūpējas par putnēniem. (Par to biologi uzzināja likai 1933. gadā.)

Cīlīgi strādājot, 3—10 stundās laupījums tiek ierakts 6—10 centimetru dziļumā (lielās kapračvaboles ierok pusmetru un dziļāk), pēc tam vabolesļvai viena no tām — mātīte) apkārt beigtajam ķermenim atbrīvo telpu, lai pašām būtu kur pārvietoties. No šīs galvenās pazemes kameras, kuru sauc par kriptu, rok sāneju vai nelielas nišas; tajās (vai sānu aklajā eja) mālīle iemūrē vairākus desmitus olu. To izdarījusi, rāpo atpakaļ uz kriptu. Šeit apraktajā laupījumā izgrauž bedri («krāteri», «piltuvi»), l aja lāsi pa lāsei pilina atrīlo gremošanas sulu. Operācija liek atkārtota vairāk reižu, tādēļ ap kāpuru rašanās laiku (kas apmēram notiek piektajā dienā) kādreizējās peles, kurmja, vardes vai tamlīdzīga dzīvnieka ķermenis daļēji ir sagremots.

Te vaboļu mālīte rīkojas apbrīnojami, kas ir tikai prologs tam brīnumam, kurš drīzumā sekos.

Dažas stundas pirms kāpuru izšķilšanās vaboļu mālē (kā lā uzzina, ka tuvojas noteiktais laiks?) apmēram katru pusstundu, it ka nepacietības pārņemta, rāpo sānu ejā, kur iemūrētas olas. Visas pabiras, zemes piciņas un akmentiņus (protams, tie nokrituši no griestiem un piegružojuši grīdu) savāc, aiznes projām, attīrīdama ceļu saviem kāpuriem. kuri lulīl, tūlīt izlīdīs no olām. Rāpodama nobriedušo olu tuvumā, vaboļu māte katru reizi klusu sirsina, gluži kā cāļu māte kluksl, steidzinot bērniņus, sauc tos un mierina: «Esmu šeit. gaidu jūs, paēdināšu jūs.»

Un ēdina! Ēdina tāpat kā putns putnēnus! Kāpuri, salasījušies kriptā. sēž mātes kuņģa sulas pussagremotā līķa iedobumos. Sēž un enerģiski groza galvas, prasīdami barību (lāpai kā putnēni, tikāi nečiepst). Bet seškājainā māte, secīgi ik pēc 10—30 minūtēm apmeklēdama katru kāpuru, divās, četrās sekundēs piepilda lā izsalkušo muti ar dažiem pilieniem barojoša maisījuma, ko atrij no savas mutes. Vēlāk kāpuri arī paši ēd maitu, ko tiem sagatavojuši māte un tēvs. Ja kāpuriem dzīves pirmajās stundās blakus nebūs mātes, tie izsalkumā paši sāks ēsl to, uz ka atrodas. Pēc nedēļas kāpuri iekūņojas. Taču no tādiem kāpuriem, kurus nav barojusi māte, normāli attīstītas vaboles reti kad izaug.

Vaboļu mātes ēdinātie kāpuri aug ātri: pēc septiņām stundām svars dubultojas! Pēc nedēļas (vai pēc 12 dienām) pārvēršas kūniņā, iepriekš ierokoties kriplas sienās. Vēl pēc divām nedēļām pasaulē nak jauna kapračvabolīte. Taču gadās, ka vēlu dzimuši kāpuri, kaut pilnīgi pieauguši, pārziemo zemē. Tikai nākamā gada maija beigās tie iekūņojas un pārvēršas vabolēs (jūnijā). Gan vienā, gan otrā gadījumā mālē tos pamet, kad tie vairs nav jāēdina, un rok eju uz augšu, kur svaigs gaiss, un stundā, kad nakls, kā mēdz teikt, «izpleš savus tumšos spārnus», no jauna steidz meklēt beigtas peles, vardes un ķirzakas.

Jau 1826. gadā vācu naturālists Šmidbergers paziņoja, ka nevienādā mizgrauža — nelielas melnas vaboles ita pie mums mitinās gandrīz visur) kāpuri negrauž vis koku. bet gan ēd krējumam līdzīgu apaugumu uz mātes izgrauztajām eju sienām ozola koksnē. Kas tas par «krējumu»?

Vēlāk noskaidroja, ka tās ir sēnes. Nekur citur tas neaug, vienīgi mizgraužu mītnēs.

Kad mizgraužu jaunās mātes, izraudzījušās piemērotu koku, zem mizas izgrauž sazarotas galerijas, uz to sienām saaug sēņu micēlija bālie pinumi. Sēņu hit'as dziļi iespiežas kokā (līdz pieciem milimetriem), bet to brīvajos galos nogatavojas «augļi»—ar protoplazmu bagāti uzaugumi.

Ilgu laiku nebija skaidrs, kā mizgraužu mātīte pārnēsā sēņu «sēklas» no viena koka uz citu. Tikai nesen. 1956. gadā. uz vaboles ķermeņa starp lutina bruņu gredzeniem atrada mazas kabatiņas. Tās nosauca par sēņu depo. Izlidodama no dzimtās ligzdas, mātīte kabatiņās aiznes mikroskopiskas micēlija piciņas, lai lās iesētu cilā vielā, īpaši dziedzeri ar sēnēm piebāztajās kabatās izdala šķidrumu. kas bagāts ar olbaltumvielām un taukvielām. Tas ir kā barojošs buljons. Uz tā. tāpat kā mikrobioloģijas laboratorijās uz agaragara, saaug sēnes.

Kad no sēklu depo sēnes pārvietojas uz koksni, vabole turpina par tām rūpēties. Laiku pa laikam lā izrāpo cauri sēnēm apaugušajām kamerām, ar sava ķermeņa izdalījumiem saslapinādama sausās sēnes. Šie izdalījumi uz derīgajām sēnēm iedarbojas kā stimulators, bet nederīgo sēņu augšanu nomāc. Tā ar vienu un lo pašu līdzekli vabole gan apkaro nederīgās sēnes, gan sējumus nomēslo. Ligzdā mātīte uztur sēņu augšanai nepieciešamo mitrumu: kad mītnē ir pārāk sauss, visas ieejas un izejas aizbāž ar koksnes skaidām; kad mitrums pārsniedz normu, aizsprostojumu izārda.

Ja māti no ligzdas izņem, sēnes ātri aizaug ar nezālēm un iet bojā. Pēc tam nobeidzas kāpuri, kuri no sēnēm pārtiek.

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA

Grāmatās, rakstos, filmās lasām, redzam, dzirdam uztraucošus un sašutuma pilnus paziņojumus par daudzu savvaļas dzīvnieku sugu bojāeju. Ar katru gadu aktīvā cīņā par to glābšanu iesaistās aizvien vairāk cilvēku, kuri ir nopietni nobažījušies par mūsu planētas dabas resursu atro izsīkšanu.

Kādu iemeslu dēļ retie dzīvnieki iznīkst?

Tie ir dažādi. Tā, piemēram, malu medniecība. Taču tas vel nav lielākais ļaunums. Daudzu zemju faunai ne mazumu posta nodara personiskie zooloģiskie dārzi. Joprojām te tiek iegādāti retie dzīvnieki. Par to rāda kaut vai orangutanu medības (starp citu, tās nav vienīgās!). Parastā metode ir šada: mātīti nogalina, mazulis krīt no koka, to cenšas saķert, taču ne vienmēr tas izdodas — daudzi nositas.

Tomēr galvenais daudzu dzīvnieku bojāejas iemesls ir to dzīves vietas dabiskās vides iznīcināšana. Dažāda veida insekticīdi, ar kuriem apstrādā laukus, lai iznīcinātu lauksaimniecības kaitēkļus, sējumu platību un mājlopu ganību paplašināšana, mežu izciršana, purvu nosusināšana, jaunas cilvēku apdzīvotas vietas — šis intensīvais cilvēka uzbrukums neskartajai dabai daudziem dzīvniekiem atņem mājvietu.

Pec daudzu zoologu domām, traucējumu faktors vēl lielākā mērā nekā medības samazina savvaļas iemītnieku skaitu. Tūristi un sēņotāji pa mežu staigā bez ieroča, taču staigā aizvien lielākā un lielāka skaitā, izmīdīdami zāli, izpostīdami pamežu. Uz zemes ligzdojošie putni visvairāk cieš no šīs mieru traucējošas cilvēku masas pārvietošanās pa mežu. Patiesība tie nevar ne izdēt olas, ne arī izperēt putnēnus.

Aina ir bēdīga.

Cilvēka vainas dēļ jau ir iznīcinātas vairāk nekā 106 zvēru sugas un 139 putnu sugas un pasugas. 1966. gadā Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība publicēja «Sarkanās grāmatas» pirmos izdevumus. Tajā ierakstīti jau apmēram tūkstoš zīdītāju, putnu un citu mugurkaulnieku, kuriem tuvākajos gados draud bojāeja.

1974. gadā ar PSRS lauksaimniecības ministra pavēli lika nodibināta «PSRS Sarkanā grāmata». To izdeva 1978. gadā. Šeit kā retie un izzūdošie dzīvnieki ierakstītas 62 zīdītāju sugas un pasugas, 63 putnu sugas, 8 abinieku sugas un 21 rāpuļu suga.

PSRS jaunās Konstitūcijas 18. pantā rakstīts, ka «PSRS veic nepieciešamos pasākumus zemes un tās dzīļu, ūdens resursu, augu un dzīvnieku valsts aizsardzībai un zinātniski pamatotai, racionālai izmantošanai». Tāpat Konstitūrijā vērsta uzmanība uz 1«. ka jānodrošina mūsu Dzimte nes dabas bagātību atjaunošana.

Tātad reto dzīvnieku glābšana ieguvusi jau valsis poli li kas nozīmi. Cilvēku cerības, satraukums par dzīvnieku likteni pieaug tā kā vēl nekad. Šai grāmatai izraudzījos dažus maz pazīstamus zvērus un putnus vai. tieši otrādi, labi zināmus, tos. par kuriem bieži lasām, ko redzam zooloģiskajos dārzos un kinofilmās. Kopš bērnības esam pieraduši apzināties, ka šie dzīvnieki it kā sveiki un veseli dzīvo uz pasaules. Un te. lūk. pēkšņi daudziem pilnīgi negaidīta vēsts: iznīkst tīģeri, baltie lāči. vaļi. klinšu ērgļi un citi dzīvnieki, bez kuriem nevaram iedomāties mūsu planētas dabu.

Cilvēka vainas dēļ jau iznīcinātas apmēram 2.')0 dzīv nieku sugas. Un kādu dzīvnieku! Ne jau uzmācīgās mušas, prusaki vai blaktis, bet gan apbrīnojami zemes faunas pārstāvji.

lzzudušo sugu sarakstā ir trīs metrus garā l!) Jaunzēlan des «irbe» moa. neveiklais un lētticīgais Maskarēnu dronis, majestātiskais, cēlais taurs, jocīgā Slellera jūrasgovs . Kāpēc gan cilvēkam piemīt īpaša, asinskāra tieksme iznicināt tieši šādus dzīvniekus — savdabīgus, uzticīgus, miermīlīgus .. . Un neparastus! Kā izrādās, sugas iznīcinā šanas pakāpe var būt kritērijs tās neparastumam. savda bīga unikalitātes «vizītkarte».

Lūk. kāpēc īpaši jāpastāsta par dzīvniekiem, kuriem nepieciešama «aizsardzības apliecība». Mandāts uz šīm tiesībām ir Starptautiskās dabas un dabas resursu aizsardzības savienības «Sarkanā grāmata».

VIHUHOLS

Daži pētnieki uzskata, ka vihuholi pieder pie tās pašas dzimtas, kur kurmji. Daži turpretī domā. ka vihuholi tomēr iedalāmi savā īpašā dzimtā.

Senāk vihuholi dzīvoja visā Eiropā (tajā skaitā aizvēsturiskajos laikos arī Anglijā). Patlaban to ir divas sugas Pireneju un Krievijas vihuhols. Pirmā ir mazāka par mūsējo, aste tam nav plakana kā Krievijas viluiholam. Dzīvo Pireneju kalnu upēs.

Krievijas vihuholi saglabājušies šur tur Volgas, Donas un L'rālu upju baseinos. Tiesa, vihuholus ieveda (no 1918. līdz 1970. gadam ap 10 tūkstoš zvēriņu) Mordovijā, Baškīrija, Smoļenskas apgabalā un Aizurālos — Obas un Irtišas palienēs, Tomskas un Novosibirskas apgabalos. Tur tie vietām iedzīvojas. Tāpat kā kurmis pazemei, tā vihuhols piemērots ūdens stihijai. Tas uzreiz redzams: pludlīnijas ķermeņa forma, austiņas maziņas — arī pludlīnijas. Kažoks blīvs, biezs, silts. Akotmati augšgalā resnāki nekā pie adas — tie it kā saķīlējas un tāpēc luras cieši kopā. Kažokam pavilna lokaina. Dzīvniekiem, kuri dzīvo ūdenī, tas ir ļoti svarīgi: kad zvēriņš ienirst, tas ar kažoku ūdenī ienes daudz gaisa. Tā gan vieglāk peldēt, gan siltāk, jo ūdens ir teicams izolators. Uz vēdera vihuholain mali aug pat biezāki nekā uz muguras. Sauszemes zvēriem otrādi. IJdenī taču no visām pusēm apņem aukstums, tāpēc svarīgi, lai vēders kažokā būtu ieģērbts tikpat labi kā mugura. Jā, un ari krastā, pie ūdens, vihuhols sauss neskraida: kājiņas īsas, tādēļ ari vēders vienmēr atrodas tuvu mitrajai zemei. Biezais apmatojums te pašā laikā.

Bet, ja pienākusi vasara un laiks kļuvis karsts, ko tad iesāk vihuhols, lai neaizietu boja no siltuma dūriena (ar ūdens dzīvniekiem tā atgadās)? Pievērsiet uzmanību astei — tā ir ne tikai lieliska stūre, kas tik ļoti vajadzīga peldētājam, bet arī «izstarotājs» Uz astes vilnas nav, tā ir kaila, un liekais siltums, ko tajā no pārkarsušā, ar kažokādu izolētā ķermeņa ievada asinis, ātri tiek atdots apkārtējai videi un atdzesē «ūdens kurmi» tāpat kā radiators automobiļa dzinēju. Ar sarveida bārkstīm apmalotās plēvainās pakaļkaju ķepas ir vihuholu «dzenskrūve». Plēve ir arī priekškāju ķepām, bet tās ir nelielas un tāpēc no airēšanas atbrīvotas — kad zvēriņš peld, priekškājas tiek pievilktas pie ķermeņa.

Purniņš vihuholam ir izstiepts un nāsis pašā galā — lai varētu elpot, no ūdens īpaši neizlienot. Nav slikti arī ūdeni est neaizrijoties. Ideja nav peļama, un mēs redzam, ka evolūcija, «konstruēdama» vihuholu, to īstenojusi: elpvadu cieši noslēdz īpaši rīkles un aukslēju muskuļi un ūdens laja neiekļūst pat tad, ja dzīvnieks ēd, neuzpeldot virs Ūdens.

Parasti ūdens dzīvniekiem sirds nav tik liela (relatīvā proporcijā) ka uz sauszemes dzīvojošiem: peldēt ir vieglāk ni'ka skriet pa sauszemi, tāpēc ari asinssūknim darba mazāk. Bet sirds labā puse ir biezāka un masīvāka nekā sauszemes iemītniekiem. Zem ūdens labajam sirds kambarim iedzil asinis plaušas daudz grūtāk: ūdens ir blīvāks par gaisu un stiprāk spiež uz krūšukurvi. Lai pārvarētu šo spiedienu uz plaušām, laba kambara muskuļi pastiprināti ar papildu šķiedru spēku.

Vihuhols ūdenī jūtas gandrīz tikpat labi kā zivs. Piecas minūtes, bel, pēc citiem datiem, pat 10—12 minūtes tas ncuznirsl, lai ieelpotu. Un nesalst un neaizrijas arī tad. kad ar saviem nelīdzenajiem zobiem spiež un drupina ūdensvabolcs. sienāžu un odu kāpurus, vēžus, dēles (tās sevišķi garšo!) un citus tārpus, gliemežus, zivis, vardulēnus, kurkulēnus. ikrus, meldrus, niedres, bultenes, lēpes, ūdensrozes un tā joprojām. Ēdienkarte visumā daudzveidīga: apmēram simts visiespējamāko dzīvnieku un augu valsis ēdienu.

Kad vihuhols medī kādu dzīvu radību upes dibenā un ar smailo purniņu un priekškājām rokas dūņās, izskatās, ka tas. pacēlis dibenu uz augšu, staigātu ar galvu uz leju.

Vihuhols medī krēslā un naktīs. Dažreiz arī diena. Kaut gan parasti dienā paslēpjas alā un nerādās. Ala ir diezgan dziļa, dažreiz daudzstāvu, ja upes līmenis bieži mainās. (Saka. ka ala smaržojot pēc muskusa.— vihuholiem zem astes ir attiecīgi dziedzeri.) Alas ieeja vienmēr alrodas zem ūdens. Tajā ir vairākas midzeņa kameras, kas izklātas ar lapām un zāli. un divas trīs rezerves kameras, kur apžāvelies pēc ilgstošas ceļošanas zem ūdens. Alā vihuhols dzemdē (pēc 40—50 dienu grūsnības) vienu līdz piecus, bel visbiežāk trīs četrus zīdejus. Tas var noliki jebkurā gadalaikā: parasti aprīlī — maijā vai augustā — septembrī. bel var būt arī oktobrī un jebkurā cilā mēnesī, pat ziemā (līdz janvārim). No ka atkarīgs tik dažādais bērnu dzimšanas laiks, pagaidām nav noskaidrots.

Tēviņš dzīvo vienā alā ar mātīti un rūpējas par bērniem, sildīdams tos ar savu siltumu.

Dažkārt, ja vielu, kur izrakt alu. ir maz. vienā alā dzīvo vairākas ģimenes. Ziemā nereti vairāk nekā dcsmil zvēriņu dzīvo vienkopus. Šinī perioda viluiholi gandrīz cauru diennakti guļ alās. tikai uz neilgu laiku iziet no tām paēst, galvenokārt sīkas zivtiņas un ūdensaugu saknītes.

Interesanti, ka jauniem vihuholiem līk parotaļāties ar dažādiem žagariņiem un augu stiebriem, kas peld pa ūdens virsmu. «Rotaļas būtība ir priekšmetu grūstīšana, to atņemšana otram.» raksta profesors I. Barabašs-Ņikilorovs. «īpaši jāatzīmē savdabīgās draudzīgās attiecības starp vihuholiem un bebriem.» Bieži vien to alas ir savstarpēji savienotas. Voroņcžas rezervātā netālu no bebru fermas palaistie viluiholi drīz vien pārvācās («caur nožogojuma režģiem») bebru mākslīgajās mājiņās, apmetas tur un pat uzrāpās gulošajiem bebriem uz muguras, bet • tie vihulioliem nepievērsa nekādu uzmanību».

Bet. lūk. ar ondatrām attiecības ir pavisam citādas. Ondatras ieveda no Ziemeļamerikas un pie mums aklimalizēja daudzās ūdenstilpēs. Ondatras viluiholus izstumj no dzīvesvietām un ieņem to alas.

Viluiholi liek iznicināti arī sakarā ar daudzo ūdenstilpju apgūšanu saimnieciskajām vajadzībām. Tas ir rels un un vērtīgs kažokādu zvēriņš, kas ierakstīts starptautiskajā un padomju «Sarkanajā grāmatā». Pirms pirmā pasaules kara Krievijā ik gadu pārdeva pa simts tūkstoši viluiholu ādiņu. Pēc tam šī ienesīgā nozare slrauji sāka slīdēt lejup. Tagad viluiholu medniecība pilnīgi aizliegta.

Vihuholu kopējo skaitu PSRS lēš (1974. gadā) ap 50 tūkstošiem. Lai šo vērtīgo dzīvnieku glābtu, mūsu zemē iekārtoti četri rezervāti un apmēram četrdesmit liegumi.

BEBRS

«Es pazinu cilvēkus, kuri prata lasīl un rakstīt, bcl kas bija daudz dumjāki par veco pieredzējušo bebru,» kādreiz teica Vanagacs.

Rakstnieki un pat zoologi šos zvērus sauc par «inženieriem». Un dara to tik bieži, ka sāk jau apnikt. Taču labāku neko neizdomāsi.

Zvēra izskats ir iespaidīgs. Bebrādas kažokā staigā! Kažoks ir dārgs, ar siltu pavilnu un labu akotu. bcl. lai būtu elastīgāks un nekļūtu mitrs, liek ieziests ar taukainu vielu. Pēc katras peldes bebrs kažoku rūpīgi tīra un ieziež.

Kādreiz bebri dzīvoja visā Eiropā (izņemot Spāniju). Sibīrijā. Mongolijā. Ķīnas ziemeļos. Ziemeļamerikā — no Aļaskas līdz Riograndei. Tos iznīcināja bezjēdzīgi. Pēc tam sāka aizsargāt un ieviesi no jauna.

Domā. ka trīsdesmitajos gados PSRS bija saglabājušies ap tūkstoš bebru. Pašlaik Eiropas dāļā to kolonijas atjaunojas. Bet vai viena bebru suga vai Irīs — speciālistiem vēl nav skaidrs. Katrā ziņā mūsu bebram bez dažām galvaskausa īpatnībām asie ir tievāka un garāka, bet apmalojumā uz muguras nav sarkanīgo toņu. Bebri sver no 9 līdz .'52 kilogramiem. Dzīvo gadus divdesmit piecus.

katrā ziņā vismaz nebrīvē. Bebrēnus (tris, piecus, rctak līdz astoņiem) dzemdē reizi gadā — aprīlī, maija. Tie pēc dienas divām jau peld, bet pēc trim nedēļām ed augus, kaut arī māte mazuļus ēdina ar pienu vēl nedēļas Iris. Ar vecākiem paliek kopā divus trīs gadus. Bebri ēd mizu, alvases, lapas, sevišķi tiem garšo kārkli, apses, purva zāles un niedres, skalbes, ūdenslilijas. Ziemai savāc zem ūdens zarus, dažreiz līdz 50—80 kubikmetru!

Bebra fizionomija, ja uz to skatās no priekšpuses, pārsteidz ar lieliskiem priekšzobiem, kas izvirzīti virs lūpām. Šis rakšanai un griešanai domātais instruments ir universāls. Ar to var strādāt zem ūdens, muti neatverot. Degunam ir kustīgas, gaļīgas nāsis. Tās tāpat nav dotas velti: kad bebrs ienirst, nāsis cieši aizveras. Zem ūdens bebrs var neelpot 15 minūtes.

Reti kam gadījies redzēt, kā bebri rīkojas ar griezējzobiem zem ūdens, bet krastā to ražīgums ir fantastisks: divas trīs minūtes — un apse rokas resnumā krīt!

Francijas nacionālaja parkā Brusi zoologs P. Rišārs novēroja visai interesanto bebru celtnieku darbošanos . ..

Bet, piedodiet, vispirms neliela atkāpe, lai īsi pateiktu, kādas tipveida būves bebri mēdz veidot. Tās ir apbrīnojamas. Grūti iedomāties, ka dzīvnieki uz kaut ko tādu spējīgi!

Pirmais tips — alas. Ja krasti ir augsti un izturīgi, tas rok kraujās. Ieeja atrodas vienu vai divus metrus zem ūdens. Tumšā sprauga, kurā atļauts iepeldēt zivīm — bebri tās neaiztiek —, ieslīpi virzīta augšup. Paceldamās augstak par upes līmeni, ala ved kaut kur zem spēcīga koka saknēm. Tur ir tumša guļamistaba, dažkārt tik liela, ka, ja vien ienāktu prātā tāda doma, divi cilvēki varētu taja nakšņot. Ja uz upi nevar paļauties un sausā laikā ūdens tajā krītas, tad zem pirmās ieejas guļamistabas virzienā tiek rakta cita ala. Ieejai jābūt zem ūdens — tas ir obligāts noteikums. Dažkārt «jumts» virs guļamistabas — zemes kārta — neiztur un iegrūst. Tad virs tas uzkrauj kaudzi žagaru.

Otrais tips — mājiņas no zariem uz zemes. Tās paceļas virs ūdens metrus pusotra, trīs, bet to diametrs ir līdz 10—12 metriem. Arī šeit ieeja atrodas zem ūdens.

Trešais tips — kanali. Purvainā apvidū, no augšas skatoties, no mājvietas dažādos virzienos kā saules stari nedrošā bērna zīmējumā sazarojas šauras, seklas ūdens joslas. Tie ir ūdensceļi uz darbu un ēdnīcu. Iespējams, ka īpašu nopelnu bebriem kanālu būvē nav: tā sacīt, staigā un staigā, līdz pamazām taciņas padziļinās un piepildās ar ūdeni.Var būt, ka tā . . . Tomēr uzmanīgāki novērotāji saka, ka bebri noteikti cenšas savus kanālus uzturēt kartībā, necieš tajos gružus. Pa šīm artērijām bebri pludina koku sprunguļus un gružus. Tas taču ir vieglāk nekā stiept zobos un ķepās.

Ceturtais tips — dambji. Tieši las ir projekts, kuram jau sen izlietoti visi antropomorfiskie salīdzinājumi, visi cildinošie epiteti. Saka, ka bebriem esot dambji pat čelrarpus metru augstumā un 652 metru garumā.

Kopīgi strādādami, bebri iegāž upes vidū koku stumbrus, akmeņ'us, zarus, dūņas, lai izveidotos saliņa. Pēc tam saliņas sānos krastu virzienā liek aizsprostam derīgu materiālu, sapin ar zariem, apziež ar dūņām, māliem, atbalsta ar baļķu spraišļiem — nereti vienu galu atbalstot pret dambi, otru pret koku iepretī. Krauj un pin . . . Kamēr sasniedz krastus. Ūdens plešas plašumā un ceļas augstumā, plūst pāri malām, izskalo dambi, taču celtnieki ir neatlaidīgi. Stiepj, pin, gāž, ķepē . . . l'n raugi — ūdens līmenis pacēlies, zaigo ka mierīgs spogulis, bet pārpalikums aizplūst pa drošu noteku, kas darināta no cieši savītiem zariem. Šādu notekcauruli upei neizskalot.

Ar vienu dambi ir par maz. Bebri nevar vienaldzīgi noskatīties, ka velti kaut kur aiztek vērtīga valgme. Lejup pa straumi ceļ vēl vienu dambi, pēc tam vēl, vēl . .. Rezultātā vesela rinda dīķu kā lielu trepju pakāpieni. Bet vēl labāk tos salīdzināt ar slūžām, ar bjel'a pakāpieniem. Dažreiz, nesaskaņojuši savas vēlmes ar cilvēka plāniem, bebri piesavinās plašas vērtīgas siena pļavas, tās applūdinādami. Amerikā līdzīgi gadījumi notiek tik bieži, ka cilvēki ir spiesti lielot sprāgstvielas. Tomēr bebri sagrauto airi atjaunoja. Tad dinamīta vielā dambjiem cauri izsita drenāžas caurules, tas ir, panāca papildus vēl vienu vai divas noteces. Šoreiz fermeri sacīja «o key» un nopriecājās. Bet …

Tagad ir īstais laiks atgriezties Brusi nacionālajā parkā pie apsolītā stāsta par P. Rišāra pieredzi. Pēc amerikāņu parauga viņš zem dambja izsita caurumu un izlaida caur to drenāžas cauruli. Pietiekami garu, lai ietekas un iztekas caurumi atrastos krietni tālu dambja abās pusēs.

Ūdens sāka kristies. Bebri rosīties.

Sākumā tie metās paaugstināt būvi augšpusē, aiztaisīja visas notekas, bet ūdens tomēr kritās. Tad šo darbu, kam nebija rezultātu, pameta..

Un tomēr uzminēja, ka pie visa vainīga caurule! Nolēma aiztaisīt ietcces caurumu. Bet caurumi bija vairaki. Rišārs cauruļu sānos izurba vēl vairākus caurumiņus. Tos bebri nevarēja aiztaisit. Lielo aizbāza, bet visu, ko ķepēja uz mazajiem sanu caurumiņiem, ūdens aizskaloja. Darbu pameta.

Zoologi dzīvniekus novēroja no paslēptuvēm, novēroja un uzjautrinājās, bebri komiski staigāja šurp un turp, lieši kā topošās celtnes darbu vadītāji, apskatīdami, ko vēl varētu darīt.

Bebri apķērās ari, ka jāaiztaisa caurules otrs gals. Bet tur straume bija pārāk spēcīga, un viss aizsproslojums momenta lika aizskalots. Tad ari šo darbu pameta.

Un tomēr izeju atrada. Uzcēla dambi apkārt caurules lejteces galam. Ja jau reiz ūdens tek, lai tad tek mūsu jaunajā dīķi!

Vai pēc šī stāsta var šaubīties par to, ka bebri tiešām ir inženieri! Starp citu, ziemā bebri daļu ūdens no dīķa nolaiž, lai zem ledus izveidotos tukša telpa. Tur, starp ledu un ūdeni, draisķojas un ēd.

Un vel. Vienas ģimenes bebri ir saticīgi, miermīlīgi, tiem tīk papriecāties, paspēlēties. Tēviņš parasti visu mūžu dzīvo ar vienu mātīti, kaut dažkārt ari citas nesmādē. Bet ar svešiniekiem bebri neceremonējas. īpaši tad, kad barības lauku un ūdens pašiem tikko pieliek vai arī kad visas mātītes jau aizņemtas. Cīnās nežēlīgi. Un, lūk, šādos ekstrēmos apstākļos, kad uznāk sausums un ūdenstilpes izsīkst, bebri salasās vienkopus tur. kur vēl ir ūdens. Tad tic neplēšas un saimnieki viesus projām nedzen. Sausums — tā ir kopīga bēda . . .

SNIEGA PANTERA JEB IRBIS

Senos laikos Krievijā sniega panteru sauca par leopardu, jo ir tam līdzīga. Sniega panterai apmatojumā ir tādi paši melni plankumi kā leopardam, tikai uz dūmu pelēka l'ona. Vilna ir gara un kupla. īpaši uz vēdera tā ir līdz 12 centimetriem gara.

Sniega pantera ir kalnu iemītnieks (Alta ja. Pamira, Tjanšana, Tibetas, Iiitnalaju, Mongolijas augstkalnēs). Vasarā lo var sastapt četru un pat sešu tūkstošu metru augstumā. Ziemā, sekodama nagaiņu bariem, sniega pantera dodas zemāk—1800. bcl vielām pal līdz 000 mcl t iem.

Sniega panlcras individuālā teritorija ir liela, citi sugas liraļi, sāncenši, te netiek ielaisti. Ja vairākas sniega panteras medī kopā, tātad tie ir tēviņš un mātīte vai arī mātīte ar pusauga bērniem. Parastā sniega panteru apmešanas vieta — rododendru krūmi, alpīnās pļavas un kailās Klintis, kur sākas mūžīgie sniegi.

Sniega pantera uz klints vai arī zem tās stundām uzglūn savvaļas aitām un kazām. Universāls mednieks: gūsla visu. sakot ar pelēm un beidzot ar jakiem. Pielien pie medījuma, bet pēc tam metas uz to ar milzīgiem lēcieniem — ar vienu lēcienu sniega pantera aizlido sešus un vairāk metru.

Sniega pantera medī mijkrēslī un naktī, dienā reti. Atpūšas alās. šaurās klinšu aizās, dažreiz pat nelielos kokos vecās grifu ligzdās.

Aprīlī, maijā mātītei piedzimst divi līdz pieci mazuļi. Pirmajās dienās tie. cits citam piespiedušies, kūņojas uz mīkstās vilnas, ko mātīte jau laikus izplūkuši sev no vēdera un izklājusi midzenī (kaķiem šis paradums reti vērojams!). Sestajā līdz devītajā dienā mazajiem atveras acis. desmitajā tiešāk nedroši staigāt, taču midzeni lomēr neatstāj.

Sniega panterai ir tik gara un kupla aste kā nevienai ci lai plēsoņai. Agrāk brīnījās: kāpēc gan dzīvniekam vajadzīga šāda greznība. Taču izrādījās, ka daba ari šeit konstrukcijā nav kļūdījusies. Sniega panteras niālīle. guļot kopā ar mazuļiem, piespiež tos pie sevis un virsū kā pūkainu segu vēl uzsedz asti. Jo tur. kur mīl sniega panteras, ir ļoti vēss. it īpaši naktīs.

Divus mēnešus pēc dzimšanas sniega panteras mazuļi uzmanīgi iziet no sava midzeņa. Māte bērnus sagaida ar laupījumu uz mājas sliekšņa, un lie ķildojas, cits citam atņemdami gaļas gabalus. Jūlijā, augustā kopā ar māli dodas medībās. Iestājoties ziemai, māte jaunās panteras nepamet, parasti visi dzīvo kopā. Iespējams, ka arī tēvs tiem pievienojas (zooloģiskajos dārzos tas par mazuļiem rūpējas).

Skaistās un kuplās kažokādas dēļ sniega panteras visur liek medītas. Mūsu zemē un Indijā tās sen jau aizsargā likums. Kaut arī ar starptautisko tirdzniecības organizāciju pieņemto lēmumu šis ādas aizliegts pārdot, tās tomēr nokļūst pasaules tirgū.

Sniega pantera izskatās gandrīz tāda pali kā leopards. Vecs. spēcīgs Irbis var svērt 75 kilogramus, parasti gan lie ir divreiz mazāki. Lielā auguma un dažu citu pazīmju dēļ irbis līdzīgs lielajiem kaķiem (liģcrim, lauvai, leopardam),] taču tam piemīt ari dažas mazo kaķu īpašības. Tā. piemē-j ram, labā noskaņojumā viņš murrā (to dara arī puma un; dūmakainais leopards). Daži zoologi dūmakaino leopardu, pumu un sniega panteru sauc par milzu mazajiem kaķiciri.ļ Pavisam PSRS acīmredzot dzīvo ne vairāk par tūkstoš sniega panterām.

KARAKALS JEB TUKSNEŠU LŪSIS

Kad tuksnešu lūsis — karakals — uzbrūk, viņš ir neticami ātrs un veikls. Tas pat Vidusāzijas zaķi tolaju panāk (ja skrējiens nav garš), un, palēkdamies augstu gaisā, ķer zemu lidojošus putnus. Pielavās uz zemes sēdošam putnu baram putni kliegdami paceļas, bet zvērs jau gaisā sakampj tos ar nagiem. Ne jau vienu vien, dažās sekundēs tas paspēj noķert pat vairākus.

Sensenos laikos Persijā. Indijā un to kaimiņzemēs novērtēja reti sastopamās spējas, kādas piemīt tuksnešu lūsim. Cilvēki to pieradināja un devās medīt sīkās antilopes, lapsas, fazānus. Persiešiem iemīļota izklaidēšanās bija medībām apmācītu tuksnešu lūšu sacensības: kurš no uzlidojoša baložu bara viena lēcienā noķers vairāk putnu.

Tuksnešu lūša areāls nav mazs — gandrīz visa Āfrika. Arābijas pussala, Mazāzija un Priekšāzija līdz Ziemeļrietumu Indijai, bet pie mums Vidusāzijas dienvidrietumi.

Pašlaik tas jebkurā vielā ir tik reti sastopams, ka «Sarkanajā grāmatā» ierakstīts uz sarkanajām lapām, bet tas nozīmē, ka tuksnešu lūsim tuvākajos gados draud pilnīga iznīkšana, ja vien netiks veikti steidzami pasākumi, lai to glābtu (PSRS ir apmēram 500 īpatņu).

Tuksnešu lūsis ir līdzenumu iemītnieks; viņa apmešanās vietas ir savannas, stepes, tuksneši. Šeit ne vienmēr var atrast ūdeni. Tuksnešu lūši ilgi iztiek bez dzeršanas, jo nepieciešamo ūdens minimumu saņem no apēstā dzīvnieka. Parasti tie ir dažādi grauzēji, putni, mazas antilopes, ķirzakas: tuksnešu lūši uzbrūk pat strausiem, kuri perē, arī ežiem un dzeloņcūkām.

Tuksnešu lūšiem ir garas kājas. Bet skrējienā tikai īsajās distancēs attīsta tik lielu ātrumu, lai noķertu visātrāko medījumu. Tāpēc medī slēpdamies: pielien cik iespējams tuvāk, tad daži lēcieni un — medījums rokā.

I ecieni ir gari — gandrīz pieci metri. Samērā nelielajam /veram (lūsis ir GO—80 centimetrus garš) tā ir teicama ■ lecamība».

Vasarā, karstās dienās, karakali medī naktīs, bet ziemā un pavasarī, kad aust saule. Dienā to paslēptuve ir d/cloņcūku un lapsu alas, biezi krūmi vai klints sprauga.

Visa karakalu dzīve noris uz zemes. Tikai [oli reti, piemēram, glābjoties no suņiem, tie uzrāpjas kokā.

Mazuļi piedzimst aprīlī — viens vai divi trīs, retāk četri. Māte tos baro ar pienu divarpus mēnešus.

Agrāk uzskatīja, ka karakals ir Palearklikas lūsis. Tagad tam ir noteikta atsevišķa suga. tiesa, tuva minētajai. Karakalam aste ir īsa (taču garāka nekā Palearktikas lūsim), ausu galos pušķīši. Bet «vaigu bārdas» kā lūsim nav, un apmatojums ir iesarkanā smilšu krāsā bez plankumiem. Mazuļi tomēr ir lāsumaini.

Pagājušā gadsimta beigās un pat mūsu gadsimta sākumā karakals bija sastopams visos Amudarjas kreisā krasta tuksnešu rajonos gandrīz līdz upes grīvai. Tagad kļuvis par retu dzīvnieku. Tā izplatības areāls ir tikai Centrālā un Dienvidu Turkmēnija. Tālāk citēju «PSRS Sarkano grāmatu»: «Uzbekijā. Amudarjas labajā krastā, zvērs paretam novērots Džingeļdi ciemata apkārtnē.» Pēdējos gados Amudarjas labajā krastā nekur citur karakali nav manīti.

Dabā karakalam nav daudz ienaidnieku — tikai vilki un klejojoši suņi. Galvenais to izzušanas iemesls rajonos, kur kādreiz šie zvēri mituši, ir tuksnešaino zemju apgūšana un traucējumu faktors, kas aizvien palielinās, kā arī tuksnešu lūšu izķeršana ar lamatām, kas izliktas zaķiem un lapsām.

Mūsu zemē septiņpadsmit zooloģiskajos dārzos dzīvo 34 karakali, septiņpadsmit tēviņi un tikpat daudz mātīšu. Liekas, ka te varētu iznākt septiņpadsmit laulāti pāri un no tiem drīz vien rastos pēcnācēji. Bet, ak vai, nebrīvē tuksnešu lūši nevairojas.

LĀSUMAINAIS SESKS

Lāsumainais sesks ir savdabīgs zvēriņš. Tā paradumi atgādina gan stepju seska, gan Amerikas skunksa uzvešanos. Lāsumainā seska dzīvesveids visumā tāds pat kā seskam, bet aizstāvēšanās maniere kā skunksam — pirmā brīdinājumā zīme ir uz muguras sacelta kupla aste. Ja to noņem vērā, no astes apakšas liek izšļākts šķidrums, kas nelabi smird. Brīdinādams un dusmodamies lāsumainais sesks nesirsina kā seski un daudzas sīkas caunas, hcl gan rūc. Un apmalojums viņam ir raibs. Visumā lāsumainais sesks ir iedzeltena krāsā, bcl kažokā lam ir arī neregulāri rūsgani un brūni plankumi. Vēders un kājas melni brūnas, bel ausis baltas.

Lāsuinainā seska areāls ir Eiropas dienvidaustrumu daļa, Turcijas, Irānas, Pakistānas, Rietumķīnas. mūsu Melnās juras piekrastes, Krimas. Kaukāza, Lejas Pievolgas, Kazahijas. Vidusāzijas un Altaja slepes un pustuksneši. Pārtiek no grauzējiem, ķirzakām, putniem. Vislabāk patīk medīt rītausmā un vakarblāzmas stundās. Alas, reizēm koka dobumi ir pajumte atpūtai un miegam.

Riests, šķiet, sākas augustā, septembrī. Grūsnība ilgst mēnešus piecus. Metiena līdz četrpadsmit mazuļu, kuri piedzimst martā.

PSRS Eiropas daļā lāsumainais sesks ir rets dzīvnieks. Vidusāzijā sastopams diezgan bieži.

JŪRAS ŪDRS

Pasaulē dzīvo ūdrs. kurš pastāvīgi mitinās jūrā un jūras krastā,— tas ir jūras ūdrs jeb kalans. Komandoru un Kuriļu salas, Dienvidkamčalka. viņā pusē Klusajam okeānam — Aleutu salas, Aļaskas dienvidrietumu piekraste, vietām jūras ūdri sastopami ASV rietumu piekrastē, uz dienvidiem no Kalifornijas.

Agrāk jūras ūdru bija daudz, tagad mūsu salās, kā domā. ir seši septiņi tūkstoši un daži tūkstoši Amerikā. Tos medīt aizliegts. Jūras ūdru kažokāda ir ļoti dārga.

Jūras ūdri ir miermīlīgi un labsirdīgi. «To sabiedrībā var atpūsties,» saka S. Marakovs. kurš ziedojis daudz spēka un laika, lai izpētītu jūras ūdrus Komandoru salās. Tēviņi un mātītes dzīvo atsevišķi, nomaļus cits no cita. Hcl gan vieni, gan otri — draudzīgās kompānijās. Vasaras dienā jūras ūdri parasti peld vairākus kilometrus jūrā. Krēslā atgriežas krastā. Krasta bangu josla, līči ar zemūdens un virsūdens klintīm un akmeņiem, lamināriju audzes — šeit tiem ir apsolītā zeme.

Jūras ūdri ilgāku laiku guļ ūdeni uz muguras. Dažiem uz krūtīm., ērti saritinājušies, guļ arī ūdrēni. Jūras ūdru māliles ir ļoli maigas un gādīgas mātes. Bel. ak vai. bērnu

dzimst maz — gadā tikai viens. Dvīņi ļoti reti. Mātītes dzemdē krastā vai arī jūrā uz klintīm (daži amerikāņu zoologi apgalvo, ka dažreiz arī ūdenī). Apmēram divas nedēļas vecu mazuli mate jau māca peldēt: uzliek uz krūtīm un, ar vienu ķepu pieturēdama, pelti uz muguras jūrā. Gadās, ka ar visu ienirst jūras dibenā pēc medījuma. Bet medījums ir jūraseži, jūraszvaigznes, zivis, kalmāri u. c. gliemji, krabji.

Ienirstot jūras ūdri savāc adatādaiņus, iebāž tos padusē ādas krokās un, lai nepazaudētu, cieši piespiež ar ķepu. (Āda jūras ūdriem brīvi pieguļ ķermenim, tādēļ jādomā, ka līdzīgu operāciju tiem izdarīt nav grūti.) Gadās, ka paķer vēl līdzi arī akmeni un peld augšup.

Mēs jau zinām, ko ūdri ar akmeni dara. Sadauza pret to laupījumu — jūras ežus vai gliemjus — un ēd ncsteigdamies.

Paēd un žāvājas. (S. Marakovs saka, ka jūras ūdriem patīkot žāvāties un tic ar acīm redzamu patiku daudz žāvājoties.) Žāvājas, žāvājas, bet pēc tam iesnaužas. Turpat uz ūdens, uz muguras gulēdami. Saliek ķepas uz krūtīm, iebāž tajās purniņu un šūpojas viļņos kā šūpultiklā.

Kad mazuļi paaugušies līdz mēnešiem sešiem, mātīte tos atdod tēva aizgādnībā. Tas ar savu piemēru apmāca mazos medīt un aizsargāties pret plēsīgajiem zobenvaļiem. Daudziem jūras dzīvniekiem, sākot no kalmāra līdz pat bārdainajam valim, zobenvalis ir bīstams ienaidnieks. Bet jūras ūdriem, kur tos nemedī cilvēks, šis ienaidnieks, liekas, ir vienīgais.

LEDUSLĀCIS

Ir septiņas lāču sugas. Leduslācis, brūnais lācis, divas melno lāču sugas (Himalaju un Ziemeļamerikas), Dienvidamerikas briļļu lācis un divas Dienvidāzijas sugas — garlūpainais lācis un Malajas lācis.

No arktiskajiem sauszemes dzīvniekiem leduslācis (viņš arī baltais lācis) visvairāk pazīstams un lajā pašā laika vismazāk izpētīts — apmēram ta par leduslāci teicis padomju pētnieks S. Uspenskis. Zvērs ir milzīgs: yispēcīgākais no plēsīgajiem zvēriem uz zemes, bet viņa dzīve ir apbrīnas vērta.

65

Senāk domāja tā: leduslācis ir nenogurdināms klejotājs, klīst pa Arktikas dreifējošiem ledājiem, nekur īpaši ilgi

.1 -312

neuzkavēdamies. Tagad novērots, ka leduslāči tomēr vai rāk uzturas noteiktas vietas, sevišķi tur. kur ir vaļējs, no ledus brīvs iīdēns. Ziemā tā ir Arktikas ledāju dienvidu mala. Vasarā leduslāči aizklīst tālāk, daži gandrīz līdz Ziemeļpolam (līdz 88. ziemeļu platuma grādam). Taču leduslāču migrācijā vēl ir daudz neizdibināta. Džeks Lentcrs, zoologs no Aļaskas, kopš 196(5. gada iezīmējis vairāk nekā 200 leduslāču. Dažus no tiem vēlāk sastapa tūkstoš kilometru tālāk, citus — gandrīz lajā pašā vielā kur tie tika iezīmēti. Kopā ar dreifējošiem ledājiem, kuri gigantiskā karuseļa lēnajā, bet nemitīgajā riņķojumā griežas līdz ar Ziemeļu Ledus okeāna ūdeņiem pulksteņa rādītāja virzienā, teiksim, no Grenlandes uz Kanādu, Aļasku un tālāk uz Sibīrijas krastiem, pa Arktiku ceļo arī leduslāči.

Lai cik liels ir Ziemeļu Ledus okeāns, tā platība tomēr nav daudz lielāka par Eiropu, tā ka daba ne pārāk plašu areālu atvēlējusi leduslāčiem. Okeāna salas, vielām arī kontinenta piekraste ir īstā oškuja[1] dzimtene. Rudenī kaut kur zem saputinātām sniega kraujām uz ziemas guļu liekas grūsnās lācenes. Šeit tām piedzimsi bērni, un no šejienes leduslāči sāk savu ceļojumu pa dzīvi un ledājiem.

Dažos Arktikas rajonos visi vai gandrīz visi leduslāči ziemā guļ sniega midzenī, bet vietām, piemēram. Vrangeļa salā, guļ tikai grūsnās lācenes. Aplēsts, ka katru gadu šajā salā uz ziemošanu iekārtojas apmēram 250 balto polāro «dāmu»- .

Leduslācis savu ziemošanas mītni rok krastā sniega sanesās. Uz to ved divus 1 rīs. dažreiz arī sešus metrus gara «ala» zem sniega. Pirms lācene nogulstas, lai iegrimtu ziemas miegā, tā pie midzeņa ieejas uzceļ sniega valni. Putenis uz šī lācenes «vējtvera» saputina jaunas kupenas, paslēpj to no aukstuma un ienaidnieka acs. Jebkurā salā temperatūra midzenī saglabājas ap nulli!

Decembrī, janvārī, dažkārt arī februārī lāču mātītei piedzimst viens divi lācēni, ļoti reti — Iris čelri. Tie ir maziņi, nevarīgi, kurli un akli. Trīs dienu veci tie ir trīsdesmit centimetrus gari. bet sver nedaudz vairāk par puskilogramu. Lai mazuļi nesaltu, māte tos tur starp ķepām un silda ar savu elpu. Pavasarī, apmēram martā, visa ģimene ziemas mītni pamet. Pa sniegiem parasti iet /osu gājienā: pa priekšu māte, aiz tās eits aiz cita bērni. (Jdenī mazuļi netiek laisti, kamēr nav gadu veci. Arī uz sauszemi izvairās vest, visvairāk ceļo pa ledājiem: tur mazajiem lācēniem nav tik bīstami — nav cilvēku un vilku. I.acene ēdina lācēnus ar pienu gandrīz gadu. Paiet pavasaris un vasara, atkal sākas jauna ziema. Jau pieaugušos lācēnus māte nepamet, kopā ar tiem liekas midzenī. Divgadīgi lācēni var dzīvot arī bez mātes. Izklīst kur kurais. Bet gadas arī, ka vēl gadu dzīvo kopā ar māti.

Kurš gan nav redzējis leduslāci? Zooloģiskajos dārzos tas ir parasts viesis. Izskatu aprakstīt nav nepieciešams. Atcerēsimies tikai, ka leduslācim vienīgi deguns ir melns, pats viņš ir balts gan ziemā, gan vasara (nevis kā, teiksim, polārlapsa vai baltais zaķis — tie balti ir tikai ziema). Ķepu apakšas leduslācim apaugušas ar biezu vilnu, bet pirksti apmēram līdz pusei savienoti ar peldplēvi. Leduslāči teicami peld un nirst. Zem ūdens var atrasties divas minūtes, taču reti kad ienirst dziļāk par diviem metriem. Ne reizi vien leduslāči, pat lācene ar lācēniem redzēti talu atklātā jūrā. Peld ar ātrumu četri pieci kilometri stundā, neuztraukdamies, ka ne zeme, ne ledāji tuvumā nav redzami.

Leduslācis roņus medī ne tikai uz ledus, slepus tiem pielavīdamies. Parasts uzbrukuma paņēmiens no jūras ir šāds: roņu apmetnes tuvumā lācis uzmanīgi bez trokšņa ieslīd ūdenī, peld uz turieni, kur pamanījis roņus, netālu iio tiem ienirst, bet iznirst jau pie pašas roņu guļvietas, ātri uzraušas uz ledus, tā nogriezdams roņiem ceļu uz glābēju ūdeni.

Pa stāvajām ledus «sienām» lāči rāpjas teicami, bet var arī lieši no ūdens izlēkt uz ledus gabala, pat ja ledus virs ūdens atrodas divus metrus.

Koni — galvenokārt jaunie — ir galvenais leduslāča guvums pavasarī. Vasarā ēdienkarte ir daudzveidīgāka. Sekla ūdenī ķer zivis, krastā lemingus, polārās lapsas; kad i/.salcis, ēd dažādas maitas, ogas, aļģes, sūnas, ķērpjus.

Leduslācis ir varenākais plēsīgais zīdītājs uz sauszemes. Lauva un tīģeris salīdzinājumā ar lāci ir vicglsvara: lācene vidēji sver 310 kilogramus, tēviņš —420 kilogramus, bet, ja lācis ir vecs un labi nobarojies, uzkrājis ziemai daudz tauku, tad var svērt pat tonnu!

Leduslāčus joprojām nogalina. Arktikas salās uz ziemeļiem no Amerikas pirms gadiem desmit ik gadu nogalināja apmēram ООО. bet rajona starp (irenlandi un Špicbcrgenuj vēl 150—300 leduslāču.

Tādi ir aptuvenie aprēķini. Precīzākus skaitļus neviens] nezina.

Starptautiskajā konferencē, kas nolika 1005. gadā Aļaskā, tika pieņemts lēmums visur aizliegt medil lāču mātes ar lācēniem, leduslāci pasludināja par «starptautiskas nozīmes dzīvnieku». Hel gadu vēlāk, kad iznāca «Sarkanās grāmatas» pirmais sējums, leduslācis starp] gandrīz trīssimt citām zīdītāju sugām lajā tika ierakstīts^ kā dzīvnieks, kam draud pilnīga bojāeja.

Kopš 1972. gada leduslāci aizsargā Starptautiskais! līgums starp PSKS un ASV. Kanādu. Dāniju un Norvēģiju.

Pēc orientējošiem aprēķiniem, pasaulē vēl dzīvo 10—20 tūkstošu leduslāču. No tiem 5—8 tūkstoši Padomju Arktika.

LIELAIS PANDA

Mūsu gadsimta piecdesmitajos gados «aukstā kara" laikā kāds neievērojams Ķīnas bambusa mežu iedzīvotājs kļuva par lā «upuri».

Čikāgas zooloģiskā dārza vadītāji jau sen sapņoja iegādāties retu eksponātu — lielo pandu jeb bambusu lāci. Visus lielos pandas. cik to bijis pasaules zooloģiskajos dārzos, var saskaitīt uz pirkstiem. Beidzot pienāca ziņa. ka panda noķerts. Tās īpašnieks tikai gaida atļauju, lai zvēru ievestu ASV.

Bet. ak vai. tādu atļauju nedeva: «prece» taču — pēc valdības saprašanas — nāca no sociālistiskas valsts.

Un sadusmotais «aizliegtas preces» īpašnieks devās turnejā pa Eiropu. Viņš necerēja, ka ASV valdības atstumtais. gūsteknis šeit liks sagaidīts ar lādu godu. Kur vien uz. neilgu laiku apmetās jaunais Či-či. tur apmeklētāji pūļiem plūda uz zooloģiskajiem dārziem. Berlīnes zooloģiskajā dārzā, piemēram, apmeklētāji ieradās nepieredzēti kuplā skaitā — trijās nedēļās 400 tūkstoš cilvēku.

1958. gada 5. novembrī Či-či devās uz Angliju un tur radīja ne mazāku sensāciju.

Daudziem reportieriem interese, ko plašā publika izrādīja gandrīz nevienam nezināmam zvēram, izraisīja zināmu izbrīnu. Taču. ja žurnālisti būtu uzmanīgāk sekojuši sabiedriskās domas attīstībai, viņiem nevajadzētu uzdot šādus jautājumus. Mēs dzīvojam laikā, kad cilvēka apziņā notiek ieverojams lūzums. Cilvēki sāk saprast, ka nevar tā ka agrak bez jebkādas kontroles šķērdēt dabas bagātības. Tam būs bēdīgs fināls. Aizvien vairāk un vairak entuziastu stājas blakus cīnītājiem, kas nolēmuši lielajā kaujā vinnēt — nosargāt dabas bagātības no visaptverošās biznesa alkatības.

Iespējams, ka Či-či popularitāti veicināja arī romantiskais stāsts, kura sākums un beigas bija pirmā pandas sagūstīšana.

Tas notika 1937. gadā. Lielo pandu jeb bei šun, ķīniešu valodā «baltais lācis», atklaja 1869. gadā, bet pirmo reizi sagūstīja tikai pēc sešdesmit astoņiem gadiem. Kādu laiku uzskatīja, ka panda ir izmiris, Gāja gadi, mednieki un naturālisti, kas devās pandu meklēt uz Dienvidķīnu, atgriezās tukšā.

1936. gadā amerikāņi F. Smits un V. Harkness nozvērējās sagūstīt nenotveramo bei šun. Viņi sarīkoja lielu ekspedīciju uz Ķīnu. Bet V. Harkness Sanhajā pēkšņi mira.

Pasākums izjuka un F. Smits atgriezās Amerikā.

Tad Hārknesa atraitne nolemj vira iesākto darbu novest līdz galam. Rūta Hārknesa parādīja apbrīnojamu nelokāmību un izturību. Daudzus mēnešus viņa pavadīja mežonīgajos džungļos, izmisīgi pūlēdamās izsekot reto zvēru. Sičuānas provinces iedzīvotāji, sievietes vīrišķības sajūsmināti, palīdzēja viņai nomedīt jaunu bei šun mātīti.

Pirmo cilvēka gūstā nokļuvušo pandu nosauca par Sulinju. Nebrīvē tas ilgi nedzīvoja un 1938. gada marta nobeidzās. Tad Rūta Hārknesa no jauna atgriežas džungļos. Tagad viņai ir lielāka pieredze, un drīz vien uz Ameriku tiek atvests vēl viens jauns panda — Mci-mei.

Tajā pašā gadā F. Smits, sava drauga atraitnes panākumu iedvesmots, dodas uz Ķīnu. Viņš no turienes uzreiz atveda piecus bei šun. Trīs no tiem kļuva par Londonas Rīdžcntparka īpašumu.

Gandrīz simt gadus zinātnieki risina dabas uzdoto mīklu, cenšoties noskaidrot lielā pandas izcelšanos. Kaut gan pandam piemīt lāču, jenotu, kaķu un caunu pazīmes, tas, ka redzams, nepieder nevienam no tiem.

Izpētot pirmās četras vēl pagajušā gadsimta beigas Ķīnā iegūtās bei šun ādas, zinātnieki nolēma, ka lielais panda ir īpaša augēdāju lāču forma. Zvēru nosauca par bambusu lāci. Kadu laiku bei šun pat uzskatīja par vissenāko lāču dzimtas pārstāvi, gandrīz vai par mūsu laiku lāču senci.

Bet 19.H6. gadā amerikāņu speciālists dzīvnieku salīdzi nošā anatomija profesors Viljams Gregori pēc rūpīgiem pētījumiem nācjj pie secinājuma, ka lielais panda nav Tis lacis, bet milzu jcnols. Viņš atrada daudzas anatomiskas pazīmes, kas raksturīgas tieši Ziemeļamerikas jenoliem.

Pirms miljons gadiem jenolu senči pārvietojas no Ziemeļamerikas. savas dzimtenes, uz Āziju. Zvēri pārgāja pa zemes šaurumu, kas tolaik savienoja Aļasku ar Čukolku. Izplatīdamies tālāk pa Āzijas un Eiropas mežiem, daži senie jenoti (mazā pandas senči) nokļuva pat Anglijā. Šeit lie vēlāk iznīka, bet Tibelas un Himalaju kalnos divas jenotam tuvas dzīvnieku sugas dzīvo vēl mūsdienās. Tās ir lielais un mazais panda.

Speciālistiem nekad nav radušās šaubas, ka mazais panda — sarkans, kaķim līdzīgs zvēriņš — pārstāv jenota Āzijas variantu. Lielais panda. pēc profesora V. Gregori domām, ir milzīgs mazā pandas pēcnācējs.

Tātad jautājums par lielā pandas izcelšanos nav gluži skaidrs. Beļģu profesors zoologs doktors Serdžs Freškops iesaka pandas iedalīt atsevišķā dzimtā, kas, pēc viņa domām, no vienas puses radniecīga lāčiem, bet no otras — kaķiem. Nesen izpētīja, kā lielā pandas organisms reaģē uz. tajā ievadītām svešām olbaltumvielām. Izrādījās, ka lāču audu olbaltumvielas pēc savām bioķīmiskajām īpašībām ir radniecīgākas pandas organismam nekā citu plēsīgo dzīvnieku olbaltumvielas.

Nākotnes zoologu uzdevums ir vēlreiz uzmanīgi izsludēl visus lielā pandas «anketas datus», lai beidzot izlemtu, kas tas ir — lacis, jenots vai ari pavisam cits īpašs radījums.

Šķiet, pēdējā laikā valda zoologu uzskats, ka panda ir īpašs radījums». Padomju zinātnieks profesors A. Baņņikovs raksta: «Lielais panda jāpieskaita īpašai dzimtai, kas atrodas kaut kur vidū starp lāčiem un jenotiem.»

Vārds «panda» cēlies no šī zvēra nosaukuma vietējā valodā «njala-ponča», kas nozīmē bambusu rijējs . Lai gan abi pandas pēc izcelšanāir plēsīgi zvēri, taču lie ir veģetārieši: galvenokārt ēd jaunos bambusu dzinumus. Sākumā nebija saprotams, kā gan lielais panda. kas izskatās pēc neveikla lāča, ar savām resnajām ķepām liek galā ar tievajiem bambusu dzinumiem. Un izdara to veikli — tur ķepās un apgrauž. Šim darbam daba tam devusi it kā sesto pirkstu: viens plaukstas kauls ir pagarināts un novietots pretim pārējiem, turklāt funkcionē tāpat ka mūsu rokas lielais pirksts. Tādēļ pauda var ķepas cieši noturēt vistievākos bambusu dzinumus.

Vietējie mednieki slasta, ka lielais panda spēj uzrāpties kokā. kur paglābjas arī no suņiem. Gada aukstajos mēnešos, il īpaši ja pandas dzīvesvietā uzkrīt sniegs, las uz ilgāku laiku paslēpjas ala vai lielā koka dobuma. Bet nav noskaidrots, vai. tāpat ka lāči, guļ arī ziemas miegu.

Platība, kur mīl lielā panda, nav liela: šķiet, tikai 300 kilometru ziemeļu — dienvidu virziena. Tie ir Ķīnas provinces Sičuānas kalnu meži. Kalnu nogāzes, kas augstākas par 3000 metriem, kur bambusu mežus nomaina rododendru audzes, panda, domājams, neapmeklē. Šajās vielās pandam kaimiņos dzīvo tādi reti dzīvnieki ka zeltainais langurs vai zeltainais takins.

Ienaidnieku lielajam pandam ir maz. Izņemot cilvēku, tikai divi: leopards un sarkanais vilks. Taču tie šajās vietās diezgan reti sastopami.

( ik Sičuānā saglabājušies lielie pandas? Neviens nav skaitījis.

Lielais panda ir dīvains dabas bērns. Apbrīnojama tā atklāšanas vēsture, mīklaina izcelšanās, neparasts dzīvesveids (tas ēd tikai bambusu lapas!) un anatomija priekšējo ķepu sestais «lielais pirksts»! Nekā tamlīdzīga nevienam citam zvēram nav.

SUMBRS JEB EIROPAS BIZONIS

Ģeologi pieradījuši, ka vel pavisam nesen, dažus desmitus lukstošus gadu atpakaļ, leduslaikmetā, abi kontinenti. Āzija un Amerika, bija savienoti ar platu «tillu»— gandrīz divtik platu neka Aļaska. Tagad Šis «tilts» ir nepārredzams līdzenums, kas divus tūkstošus kilometru garuma stiepjas no ziemeļiem uz dienvidiem un dus zem ne visai dziļajiem Čukolkas un Beringa jūras ūdeņiem.

Bet vēl pirms piecdesmit tūkstošiem gadu pa šo līdzenumu. kas radās, jūrai atkāpjoties, klejoja neskaitāmi mežonīgu dzīvnieku bari un ne mazāk mežonīgu cilvēku ordas. Notika lielā pārceļošana no rietumiem uz austrumiem. no Āzijas uz Ameriku (daži, protams, migrēja arī uz pretējo pusi). Pa plato «tiltu» uz Jauno pasauli traucas mamuti, aļņi. muskusa ai tversi, lāči. kalnu kazas un aitas, lapsas un vilki.

Leduslaikmelā ari bi/onu senči pārcēlās no Čukolkas uz Ziemeļameriku un tur stipri vien savairojās. Kopš tā laika «livii radniecīgu savvaļas vēršu sugu evolūcija notika pa dažādiem ceļiem: emigranti izveidojās par Amerikas bizonj. bet Āzijā un Eiropā palikušie — par sumbru jeb Eiropas bizoni.

Sumbrs ir viens no lielākajiem vēršiem pasaulē: tā augums līdz divi metri, svars gandrīz tonna. Varenais ķermenis sumbram netraucē ļoti ātri un veikli kustēties. Sumbrs viegli pārlec Iris metrus platam grāvim un divus metrus augstai sētai. Staigā pa visstāvākajiem kalniem, tikai no klintīm izvairās, un tā kustībās nav ne kūtruma, ne smaguma. Zoologs I). Filalovs sumbru redzējis Kaukāzā, tas «staigāja no vienas vietas uz citu. plūca tūsklapes, pagriezās, reizēm pacēla galvu un ieklausījās». Tas viss lika darīts ātri un viegli. Nekā smagnēja, gausa, kas atgādinātu mājlopu izturēšanos. Uz to pusi papūta vējiņš, un sumbrs, sajuzdams cilvēkus, ar lieliem lēcieniem paslēpās biezoknī, kā Filatovs piebilst, «pat nepaskatījies uz mtimi pusi».

Sumbri dzīvo nelielos baros. Kaut gan drfaāk var leikl, ka grupās — govis, jaunie bullēni un telītes — pa seši septiņi kopā. Bet buļļi klejo paši par sevi un arī parasti «kompānijās» pa trīs četri. Tikai augustā, septembrī, kad pienāk riesta laiks, buļļi atgriežas pie pamestajām govīm, parasti katrs pie sava iemīļotā bara un izdzen no tā jaunos divgadīgos bullēnus, kuri kopš dzimšanas līdz šai liktenīgajai dienai savu dzīvi pavadījuši «sieviešu sabiedrībā».

Teļi dzimst pavasarī un vasaras sākumā: pēc stundas jau ceļas, uz tievajām kājiņām grīļodamies. Bet vēl pēc pusstundas kliapdami skrien aiz mātes.

Sumbri pārtiek no zariņiem, zāles, koku lapām, apgrauž apšu. baltegļu. egļu un pīlādžu mizu un ēd pat sēnes.

Eiropas nāciju rītausmā sumbri mita gan gailu, ģermāņu un zviedru, gan daku un slāvu dzimtenē. Tikai Grieķijā. Ziemeļspanijā un Anglija sumbrus iznīcināja jau aizvēsturiskajos laikos.

«Vēl XVI un XVII gadsimtā,» raksta zoologs S. Kirikovs, liels ši jautājuma speciālists, «sumbri mūsu zemē bija izplatīti inežastepē no Dņeslras līdz Donai. XVI gadsimta vidū,» viņš turpina, «kad Podolija bija reti apdzīvota vieta, tās stepēs ganījās milzīgi sumbru bari. Gadījās, ka sumbri traucēja Baras stārasta pierobežas vienībām uzraudzīt robežu, jo tie sabradāja pār robežu pārgājušo talāru kavalēristu pēdu nospieduriļus.»

Volīnijā vel pirms gadiem piecsimt sumbru bija tik daudz, ka lietuviešu kņazs Vitauts. 1430. gadā saaicinājis kaimiņu kņazus Luckā uz dzīrēm, kuras ilga septiņas nedēļas, viesiem katru nedēļu varēja pasniegt pa 100 savvaļas sumbru!

«Pa pieci simti ālavīcu.» raksta hronists, «pa pieci simti aunu. pa pieci simti vepru, pa simtu sumbru, pa simtu aļņu un ari visa kā cita bijabez sava gala.»

Tajā laikā sumbri mūsu zemē dzīvoja gan mežos, gan slēpē: ziemeļos, sākot apmēram no Rīgas. visā Lietuva un gandrīz visā Baltkrievijā, tāpat ari uz dienvidiem un austrumiem — Kurskas un Voroņežas apgabalā (pie Maskavas un Rjazaņas to acīmredzot nebija). Sumbri bija sastopami ari visā Donas un Dņepras baseinā. Dienvidos tie bija izplatījušies līdz Azovas un Melnās jūras krastiem. «Ziņu. ka sumbri būtu dzīvojuši Krimā, nav,» saka profesors V. lleplners. Sumbru nebija arī Pievolgā (vēsturiskajos laikos). Bet akmens laikmetā tie mituši arī aiz Volgas: sumbru kauli atrasti Kainas ietekas tuvumā un Dienvidurālos.

Viduslaikos Kaukāza sumbri nedzīvoja šķirti no Eiropas sumbriem; tie acīmredzot varēja «apciemot» cits citu, šķērsodami Lejas Donas stepes un Priekškaukazu. Bet jau XVIII gadsimta sākumā tādas iespējas vairs nebija. Liekas, ka šajā laikā Ukrainā un pie Donas dzīvojošie stepes sumbri visi bija apkauti. Un, kad cars Pēteris pavēlēja Voroņežas vicegubernatoram Količevam noķert un atsūtīt uz Pēterburgu piecus sešus sumbrus, tad viņš caram atbildēja, ka sumbri pie Donas pēdējo reizi redzēti 1700. gadā.

Sumbri visur strauji iznīka. Francija jau XVI gadsimta sumbru nebija. Rumānijā pēdējo nogalināja 1762. gadā. Vācijā (Saksijā) —1798. gadā, bet Austrumprūsijā —1755. gadā. Mūsu gadsimta sākumā sumbri no cilvēka paglābās tikai Belovežas gāršas mežos un Ziemeļkaukāzā (Kubaņas augštecē, tur, kur pašlaik plešas Kaukāza rezervāts). Taču ari šeit pēc tiem drīz vien ieradās cilvēks.

Pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados negaidīti Kaukāza kalnos uzgāja dzīvus sumbrus. Tikko šī vēsts kļuva zināma Krievijas galvaspilsētā, tā tūlīt, piedraudot ar 500 rubļu naudas sodu, lika aizliegtas jebkādas sumbru medības. Tajos laikos tā bija milzīga nauda, taču sumbrus vienalga medīja. Tikai imperatora Kubaņas medību teritorijā šie savvaļas buļļi tika labi apsargāti, lai tos varētu šaut cars.

Par to, ka Kaukāzā dzīvo sumbri, Krievijā (un ne tikai Krievijā) zināja sen. N. Vereščagina grāmatā «Kaukaza zīdītāji», kas bagāta ar visdažādākajām ziņām par dzīvniekiem, piemēram, ir šāds XIV gadsimta irāņu hronista Rašid ad Dina vēstījums: «Islama valdnieks Hazanhans tai 1301. gada ziemā Kuras un Araksas ieleja atnāca. Uzkāpa Tališa kalnos un no kārtīm un žagariem tos divus žogus kā ķīli dienas garumā uzcelt pavēlēja ta, lai slarp tiem žogu galiem ķīļa platākā vieta arīdzan apmēram vienas dienas ceļa garumā bulu … un krustojumā tos vēlēja darināt no koka, līdzīgi ka aplokus taisa. Zaldāti ar dzinējsuņiem medības uzrīkoja un dzina medījumu kā: kalnu bifeļus, mežonīgās kazas un āžus, šakāļus, lapsas, vilkus, lāčus un citus visvisādus meža un plēsīgus zvērus iekš žoga tikmēr, kamēr viņi visi tajā aplokā sadzīti tika. Islama valdnieks ar Buluhānhatunu apsēdās uz paaugstinājuma, kurš vidū uzcelts lika, un par tiem dzīvniekiem tīksmināties tīksminājās. Daļu no viņiem apslaktēja, daļu brīvībā palaida.»

Kalnu bifeļi — tie, bez šaubām, bija sumbri. Tajā laikā, kā redzams, tie dzīvojuši ari Aizkaukāzā.

«Krievijas impērijas likumu krājumā» arī ir ieraksts, kas atliecas uz Kaukāza sumbriem: «Pavēle, kas dota no Viņas Majestātes ķeizarienes Annas Ivanovnas Astrahaņas oberkomandantam par dažādu dzīvu zvēru ķeršanu un atsutišanu ik gadu uz Galmu un uz Izmailovas zvērnīcu … Bez tam mums ir zināms, ka Kabardijā ir mežonīgi buļļi un kdosi, kas tur tiek saukli par dombajiem, kā dēļ naudu no mūsu kases saņemsit, lai turienes kņazi vienas šķirnes bullīšus un telītes jaunās pa piecas vai desmit vēlētu noķert un atsūtītu uz Kizļaras cietoksni, bet tur tos nelielu laiku piebarot ar maizi, bet, kad pieradīs, tad pa ūdeni uz Astrahaņu atsūtīt, bet no Astrahaņas viņus ar pārējiem zvēriem uz Maskavu aizsūtīt.»

Tātad arī Kabardijā mituši sumbri. Ne mazums to bija arī Čečenijā un Oselija. Taču pagājušā gadsimta vidū, ka jau iepriekš teikts, sumbri bija saglabājušies tikai Galvenās Kaukāza kalnu grēdas ziemeļu nogāzes pašos rietumos, Kubaņas augšlecē. Tur lo bija apmēram divi Iukstoši. Bel gadsimta beigās četrreiz mazāk.

Pirms Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas Belajas upes un Lielās Labas augšteces kalnu baltegļu mežos vēl, šķiet, dzīvoja 500 sumbru. Pilsoņu kara un mājlopu epidēmijas rezultātā 1020. gadā no 500 dombajiem saglabajās 50. kuru dienas arī bija jau skailīlas. Tos neglāba ari Valsts rezervāts, ko pēc četriem gadiem noorganizēja kādreizējo Kubaņas medību lauku vietā. Jaunajai republikai toreiz bija daudz eilu neatliekamāku rūpju, un malumednieki to izmantoja.

1923. gadā. pēc citām ziņām 1922. gadā, tika nogalināts pēdējais Kaukāza sumbrs.

Cik zoologiem zināms, šeit dzīvniekus neviens vairs nav redzējis. Ar lo pašu beidzas tīrasiņu dombaju vēsture.

1940. gadā Kaukāzā atkal parādījās sumbri. Kā un no kurienes, par to mazliet vēlāk.

Belovežas sumbri ir lielāki un gaišākā krāsā nekā Kaukāza. Izskats tiem mežonīgāks, bārda gara, pinkaina, bet vilna gluda: Kaukāza sumbram tā ir vienās sprogās. Ir arī citas atšķirības pazīmes, tiesa, nelielas, tomēr pietiekami būtiskas, tādēļ ari zoologi šos sumbrus iedalījuši dažādās pasugās jeb ģeogrāfiskajās rasēs.

Kaukāza sumbri dzīvoja kalnu mežos, kalnu grēdās 2000 metru augstuma, ganījās ari alpīnajās pļavās un dažreiz uzkāpa lik augstu, ka pat vasarā klīda pa nenokusušo sniegu.

Bel Belovežas sumbri, bēgdami no cilvēka, pēdējo slēptuvi atrada pavisam citādā vietā — pārpurvota līdzenuma meža. Belovežas gāršā nelieli pauguri, kas apauguši ar priedītēm, mijas ar mitrām zemienēm, kurās savukārt aug alkšņi, oši un ozoli. Ciņi, slīkšņas, brikšņi — lūk, kur cilvēks iedzina pēdējos sumbrus. Ja tiem būtu brīva izvēle, diez vai dzīvnieki izraudzītos šīs vietas. Senākos laikos taču tiem patika gaišas lapu koku birzis ar plašiem klajumiem, palieņu meži un pat stepes,

1802. gada 10. oktobrī cars Aleksandrs I izdeva ukazu. < Sakarā ar īpašu medījumu sugu, ko sauc par sumbru,» bija teikts šajā ukaza, «tiek aizliegts cirst kokus Belovežas garšā. Un nevienam no mirstīgajiem nav ļauts no šī laika šaut sumbrus, nēdz arī darīt tiem ko citu ļaunu.» Uz pašu caru, viņa radiniekiem un viesiem šis aizliegums, protams, neattiecās. Belovežas gārša lika pasludināta par cara liegumu, par īpašas nozīmes medību vietu. Tātad, aizliegdams nogalināt «reto medījumu», mūsu patvaldnieks nemaz nelieeās pēc zinātniskiem mērķiem. Vai nu vienādi vai otrādi, bel sumbri tagad tika aizsargāti un to skails sāka ievērojami augt. Tā. piemēram, gada laikā, no 1829. līdz 1830. gadam, piedzima 70 sumbru, un tad to skaits bija ap tūkstoti.

1914. gada janvārī Belovežas mežos dzīvoja 727 sumbri, bel tā paša gada augustā sākās pirmais pasaules karš. Vel gadu vēlāk pēc asiņainām kaujam krievu karaspēks atkāpās. un Belovežas gāršā trīs gadus valdīja vācieši. Kaujās par gāršu lielus zaudējumus cieta ne tikai cilvēki, bel arī sumbri: izbiedēti, izkliedēti pa apkārtējiem mežiem, tie bieži vien gan vienā, gan otrā frontes pusē nokļuva karavīru katlos.

1916. gadā šeit vēl bija apmēram divsimt sumbru, bel pēc gada vairs likai 120. bel pēc diviem gadiem — deviņi. Līdz. 1920. gada beigām nodzīvoja likai viena govs. Tā kaut ka pamanījās divus mēnešus nerādīties cilvēkiem, bet nākamā gada februārī to izsekoja Barlolomejs Spakovičs. Vai ta ir likteņa ironija vai vienkārši nejaušība: šis Spakovičs gāršā bija mežsargs, kad ta piederēja Krievijai. Roka viņam nedrebēja un sirdsapziņa klusēja, kad herostrats autodidakts citu pēc citas iešava vairākas šautenes lodes izbiedētajā dzīvniekā, kuru iepriekšējā dienesta pienākums lika viņam aizsargāt.

Tā gaja bojā Belovežas pēdējais savvaļas sumbrs.

Rietumeiropas zooloģiskajos dārzos un personiskajos īpašumos vēl dvffvoja Belovežas sumbru pēcteči. Bet to bija nedaudz. Viens no pašiem lielākajiem bariem —74 sumbri — staigāja kņaza Plēsa Pšinskas medību parka Augšsilēzijā. Tie turpināja savu dzimtu no viena buļļa un trim govīm, ko kņazam bija uzdāvinājis Aleksandrs II. Bet. kad sakas karš, marodieri sumbrus apšāva ar ložmetēju. Nogalināja gandrīz visus. Izglābties izdevās likai trim — katram no tiem izvilka vairākas ložmetēja lodes. Ievainotie sumbri izdzīvoja un drīz pat iegādājās pēcnācējus.

Bez visa tā sumbru dzīves slāsts ir pamācošs, lūk, vēl ar ko: karu dēļ katastrofa draud pat savvaļas dzīvniekiem. Bet, kad ložu zalves apklusa, kaislības norima un galvas atdzisa, tad saprata, cik bezjēdzīgi, nežēlīgi un muļķīgi apkauti retie un skaistie dzīvnieki.

Un lad par aizskartās cilvēka sirdsapziņas ruporu, k*is ierunājās par sumbru aizsargāšanu, kļuva Jans Štolemans. poļu naturālists. Parīzes kongresā 1923. gadā viņš ieteica, kamēr viss vēl nav zaudēts, organizēt Starptautisku sumbru saglabāšanas biedrību. Viņa priekšlikumu pieņēma — un šāda biedrība lika nodibināta.

Sāka ar to, ka katrs savā saimniecībā izdarīja «inventarizāciju»: piecpadsmit dažādās zemēs bija .r >(> dzīvi sumbri. 80 izbāzeņi muzejos un 120 galvaskausu. No dzīvajiem lielākā puse bija buļļu, daudzi turklāt jau sen zaudējuši jebkādu interesi par dzimuma un vairošanās jautājumiem.

Sākumā darbs virzījās gausi. Pie tam Vācijā sumbru ganāmpulkā sākās kaut kāda slimība. Kad 1932. gadā lika publicēta pirmā sumbru «Ciltsgrāmata», tajā bija tikai 30 tīrasiņu dzīvnieku un seši galvenie cii 1s ccnlri: Anglijā, Vācijā. Holandē. Zviedrijā. Ungārijā un Polijā.

Un tad arēnā, kur nolika cīņa bez asiņu izliešanas par sumbru glābšanu, parādās brāļi Lucs un Hcincs Heki. Viņu enerģiskajai rīcībai sumbri var pateikties par atgriešanos no viņpasaules. Brāļi nolēma, ka, lai glābtu sumbrus, visdrošākā un ērtākā metode būs to krustošana ar Amerikas bizoniem. Pirmkārt, hibrīdi, kā zināms, ir dzīvotspējīgāki (ģenēliķi šo fenomenu sauc par heterozi). Otrkārt, uzreiz lielāks skaits no aizokeāna atvesto bizonu govju var piedalīties sumbru sugas turpināšanā. Šo metodi kādu laiku stipri kritizēja, teica, ka tādā veidā neiegūs īstus sumbrus, bet gan metisus. Taču, kā rādīja pieredze, jau pirmo nedaudzo paaudžu hibrīdus, kuriem reizi pa reizei «pielēja» sumbra asinis, pat speciālisti pēc ārējā izskata nevarēja atšķirt no tīrasiņu sumbriem.

Un, lūk, pienāca ievērojamā diena, kad sumbri pēc trīsdesmit gadiem no jauna ieradās Kaukāzā. 1910. gadā piecus sumbrus-bizonus (bet ar īsto sumbru-dombaju asiņu piejaukumu) ieveda Kaukāza rezervātā. Pēc četriem gadiem to bija vienpadsmit, bet vēl pēc divpadsmit gadiem — jau simt seši! (Visi šeit nepiedzima, daudzus atveda no citām mūsu zemes vietām un no Polijas.) Ganu apsardzībā dzīvnieki katru vasaru aiziet augstu kalnos, alpīnajās pļavās, bet ziemu pavada ballegļu mežos, kalnu nogāzēs, kur tiem tiek sagatavots siens. No 19-10. gada sumbrus sāka audzei arī tajā Bclovežas gāršas daļā. kas atrodas mūsu zemes teritorijā, vēl pēc diviem gadiem — centrālajā sumbru audzētavā pie Serpuhovas (pirmo audzināmo pāri saņēma no Polijas), 195o. gadā — Hopjoras. bet pēc gaiļ,a Mordovijas rezervātā.

Lai izvairītos no nevēlamām inbrīdinga sekām (las ir, tuvradnieciskas pārošanās) un nodrošinātu vislabāko pāru atlasi, vaislas sumbrus bieži pārvadāja no viena rezervāta uz citu. Rūpju ar tiem bija gana. Toties rezultāti bija teicami.

1971. gadā Kaukāza rezervātā sumbru skaits (pieskaitot arī hibrīdus) pieauga līdz septiņiem simtiem. Bel pavisam pasaulē I97.'5. gada bija 1162 sumbri.

Visvairāk tīrasiņu sumbru ir PSftS. l'z 197 1. gada 1. janvāri lo bija t.'SG (divas pasugas — Bclovežas un Kaukāza sumbri). PSRS teritorijā izveidotie divpadsmit savvaļas sumbru ganāmpulki dzīvo medību saimniecības, liegumos un rezervātos, kur brīvi ganās. Bez savvaļas ganāmpulkiem pie mums ir vēl trīs speciālas audzētavas, kur sakoncentrēti vaislinieki. Audzētavās izaudzētos jaunos dzīvniekus izvieto dažādās Savienības vielās.

Prieks dzirdēt," ka sumbru rindas papildinās. Visu uz Zemes dzīvojošo cilvēku vārdā šeit gribas izteikt lielu atzinību zinātniekiem — cīnītājiem par sumbru un daudzu citu skaistu ka reto. tā izzūdošo dzīvnieku glābšanu. Ar katru gadu cerības palielinās, ka mūsu pienākums pret nākotnes paaudzēm liks izpildīts.

Stāsts par sumbru iznīcināšanu un atjaunošanu rāda. ka zinātne spēj veikt brīnumus — atgriezt dzīvnieku no «viņsaules». Tas rāda. cik daudz var paveikt dažādu zemju zinātnieku kopīgie draudzīgie spēki. Glābta dzīvnieku suga. kura gadu simtiem «ēdināja» ļaudis tajās zemēs, kur kādreiz sumbri mila. un kura, saprātīgi un ekonomiski izmantota, nākotnē palīdzēs risināt pārtikas problēmu. Jau tagad pierādīts, ka no savvaļas pārnadžiem var iegūt lētāku, bet no daudziem arī labāku preču gaļu nekā no liellopiem.

MUSKUSA AITVĒRSIS JEB MUSKUSVĒRSIS

Zemes iežos, kur atrodamas mamutu, mataino degunradžu un citu leduslaikmetā ziemeļu zemēs dzīvojušu dzīvnieku atliekas, nelielā skaitā gadās atrast vēl viena pārnadža kaulus. Gandrīz pirms divsimt gadiem tas tika aprakslīls pēc visiem zooloģijas zinātnes likumiem un ieguva savu latīnisko nosaukumu — Ouibos moschalus, kas nozīmē muskusa ailvērsis. Pēc izskata tas tiešām līdzīgs vērsim (starp citu, arī aunu ar kaut ko atgādina). Agrāk zooloģiskās klasifikācijas rangos tas tika pieskaitīts vēršiem, tagad — kazu un aitu apakšdzimlā. taču atsevišķā «cilti»— tribā. tas ir, tuvu sugu grupā. Šajā Iribā ieskaitīts arī ailvērša tuvākais radinieks — zeltainais takins. kas tomēr dzīvo diezgan tālu no aitvēršu apmešanās vietām.

Leduslaikmelā ailvērši bija izplatīti visā Sibīrija un arī Eiropā — Anglijā. Francijā. Vācijā, kā arī Amerikā .— tagadējā Savienoto Vaislu teritorija.

Pašlaik savvaļas muskusa aitvēršu bari saglabājušies tikai Grenlandes un Kanādas ziemeļaustrumos. (Arī Špicbergenā, Norvēģijā un Aļaskā, bet šeit tic ir ievesti.)

Cik to atlicis? Min dažādus skaitļus. Pesimisti saka, ka ne vairāk par desmit tūkstošiem. Optimisti uzskata, ka tikai Kanādā vien ir ap trīspadsmit tūkstošu aitvēršu un vēl Grenlandē vienpadsmit tūkstoši.

Ja arī tā būtu, tik un tā tas nav daudz. Vēl nesen ailvērsis bija uz iznīkšanas robežas un, ja nebulu pūlējušies tie, kas nolēma ailvērsi glābt, šī «robeža», bez šaubām, būtu pārkāpta.

Ailvērši vairojas lēni: viens telēns piedzimst gada areāla dienvidos) vai arī divu gadu laikā — apmešanās vietās, kas atrodas vairāk uz ziemeļiem. Atnesas maijā, jūnija sākumā, l>el dažreiz aprīli. No tik agri dzimušiem telēniem daudzi iet bojā. tie nosalst. Pieaugums ir nclieļs: reli divpadsmit aitvēršu lielā barā redzams vairāk par trīs četriem telēniem.

Cits iemesls, kas nepavisam neveicina aitvēršu izplatīšanos Arktikas salās un Ziemeļu kontinenta nomalēs, ir to sīkstā pieķeršanās vienai dzīvesvietai. Tie neklejo, nekur nemigrē ne ziemā, ne vasarā. «Un gadās.» raksta krievu zinātnieks S. Uspenskis, «ka gadu un divus bars dzīvo vienā un lajā pašā ielejā, vienā un tajā pašā kal.n,u nogāzē.»

Tas ir pārsteidzoši! Pat ziemeļbrieži ziemā pārvietojas vairāk uz dienvidiem, uz vielām ar bagātāku barības bāzi. bet šāds daudz lielāks zālēdājs dzīvnieks kā ailvērsis cauru gadu dzīvo Arktikas trūcīgajā ziemā un nemigrē. Runa par dažām lā unikālajām piemērošanās spējām dzīvot aiz polārā loka būs turpmāk. Bet tagad iedomāsimies aitvērsi no citas puses: kads augums, cik sver, kā dzīvo.

Skausta augstums ir no—145 centimetri. Dzīvinasa — 200—100 kilogramu, dažreiz arī vairāk. Krāsa tumši brūna. Ragu pamatne uz pieres saaugusi ragu vairogā tāpat kā Āfrikas bifelim un izveidojies kaut kas līdzīgi bruņucepurei, kuru, kā runā, pat lode nevarot caururbt. Aste ir īsa —7 —10 eenlimetri. Toties vilna ir neparasti gara. Uz zemes nav cita dzīvnieka, kam tā būlu vēl garāka. Spriediet paši: pat uz muguras apmatojuma garums ir sešpadsmit centimetru, bet uz kakla, sāniem un vēdera —j 00—90 centimetru. Vilnas šķipsnas ka biezs vēja necaurlaidīgs aizkars nokarājas līdz. pašat zemei. Mazajiem telēniem mātes pavēderē iznāk laba paslēptuve — te tic paglābjas no sniegputeņa. Arī pašam dzīvniekam, sniega guļot, lieliskā vilna noder «gan par segu, gan par matraci» . . .

Stiprā putenī un salā aitvērši neguļ. Cieši cits citam piespiedušies, lie stāv diennakti, divas, kamēr sniegavēlra beidzas. Vēja aizsargu veido pieaugušie ailvēršu tēviņi ar saviem dzīvā aplī cieši saslēgtajiem ķermeņiem- . Apļa vidū slēpjas mātītes un teļi.

Tādā pašā apļveida aizsardzībā aitvērši aizstāvas pret vilkiem un it kā pat pret leduslāču uzbrukumu.

Pārciest stipru šādu palīdz aitvēršu asinsrites sistēmas apbrīnojamās pielāgošanās spējas. Kājās asinis rit lēni — tās kļūst aukstas, toties daudz svarīgāki orgāni saglabā siltumu, kurš tiktu zaudēts, ja asinis kājās, kas pakļautas visiem vējiem, cirkulētu ātrāk.

Reti kad aitvērši mēģina uzbrukt cilvēkam. Parasti tā ir tikai iebiedēšana. Diezgan ātri aitvēršu tēviņi lēkšo pretim cilvēkam, bet tad, klāt nepieskrienot, strauji pagriežas un, draudīgi atskatīdamies, atgriežas pie bara.

Augustā, septembrī aitvēršiem ir auru laiks, tas ir — kāzas. Lielie aitvērši ir diezgan agresīvi: izdzen no bara jaunos, vājākos buļļus. Tie ir tik «greizsirdīgi», ka uzbrūk pat polārajām lapsām un putniem un gaiņā tos prom. Šinī laika aitvērši ap sevi izplata asu smaku, tādēļ tiem dots ari otrs nosaukums — muskusa aitvērši.

Aitvērsis ir apbrīnojami pieticīgs barības izvēlē: paēd pat tur, kur ziemeļbriedis badotos. Kārklu lapas un atvases, priedes, dažāda zāle, ķērpji — visu tas ēd ar vienlīdz labu apetīti. Ziemā kašņā sniegu, tā piekļūdams novītušajiem trūcīgajiem polārās joslas augiem. Tādēļ, ja uzkrīt daudz sniega, aitvērši cieš badu. Dažu ziemu Grenlandes ziemeļos un ziemeļaustrumos sniegputeņi apsedz zemi pat trīs metrus augstām kupenām (parasto pusotra metru vietā). Zoologi, uztraukušies, ka tas var pazudināt Ziemeļgrenlandes aitvēršu barus, nolēma dažus no tiem pārvietot uz salas dienvidrietumiem. 1961. gadā un pēc tam 1964. gadā Grenlandes ziemeļos noķēra dažus desmitus aitvēršu un atveda uz Kopenhāgenas zooloģisko dārzu. Tur aitvērši pārziemoja, bet vasarā tos atkal ievietoja kuģī un izlaida brīvībā Grenlandes dienvidrietumos, kur tie, cik zināms, vēsturiskajos laikos nekad nav dzīvojuši.

Tas nav pirmais mēģinājums nometināt aitvēršus cilās zemēs.

Jau 1900. gadā sešus telēnus atveda uz Zviedriju. Vēlāk aitvēršus mēģināja aklimatizēt Islandē. Taču gan Zviedrijā, gan Islandē tie visi gāja bojā ar plaušu karsoni. Šis klimats aitvēršiem nav piemērots — šeit ir pārāk mitrs, bet tie pieraduši pie sausām, aukstām ziemām.

Špicbergenā, Norvēģijā un Aļaskā viss norisinājās daudz veiksmīgāk. No septiņpadsmit jaunajām telītēm un bullēniem, ko 1929. gadā ieveda Špicbergenā, vairojas vietējo aitvēršu ganāmpulks. 1942. gadā tur bija jau septiņdesmit dzīvnieku. Kara laika no tiem daudzus nošāva. Dzīvi palikušie turpināja vairoties: 1960. gadā Špicbergenā bija 150 aitvērši.

Norvēģijā aitvēršu aklimatizācija sākās 1932. gadā. Ieveda 38 telītes un bullīšus. Un te nu notika kaut kas interesants — bullīši pameta savas cilts telītes un pievienojās mājas govju baram. Kopā ar tām ganījās, nāca pat pārnakšņot vienā kūtī. Tikai ar grūtībām tos izdevās atkal savākt ar aitvēršu telītēm vienā barā, kas sev noskatīja skaistu ieleju starp kalniem un dzīvo tur šobaltdien.

Pēc ilgas prombūtnes aitvērši no jauna iedzīvojušies Aļaskā. Pirms apmešanās šeit tie veica garu ceļojumu ar kuģiem un vilcieniem — nobrauca 23 tūkstoš kilometru! Aitvēršus gūstīt brauca uz Grcnlandi. Četrdesmit trīs sagūstīja un iecēla kuģī. Vispirms atveda uz Oslo, no šejienes uz Ņujorku. No austrumiem uz rietumiem — cauri visām Savienotajām Valstīm aitvēršus veda ar vilcienu līdz Sictlai. Pēc tam gan pa jūru, gan pa sauszemi tie nokļuva līdz Fērbenksai, pilsētai Aļaskā. Vēlāk šo baru nometināja Nunivakas sala (Beringa jūrā pie Aļaskas krastiem). Šeit aitvērši teicami iedzīvojās: to ir jau vairāk nekā septiņi simti.

Ailvēršiem ir labas kvalitātes gaļa, ari āda, taču pati vērtīgākā ir pavilna, tā sauktā giviota. Pavilna ir gaiši brūna un maksā dārgi — simt dolāru kilogramā. Senāk to izsukāja no nogalināta dzīvnieka — pa pieci kilogrami no katra — tā raksta padomju zinātnieks S. Uspenskis. Tagad izplūc no pieradinātiem ailvēršiem, kurus audzē fermās Norvēģijā, Kanāda un Aļaskā.

1974. gada rudenī Taimiras tundrā bija ievērojams notikums: šeit uz dzīvi nometināja aitvēršus. Simt hektāru platību iežogoja ar melala režģi. Šajā milzīgajā sprostā ielaida desmit no Kanādas atvestus bullīšus un telītes. Vēlāk vēl četrdesmit aitvērši ar lidmašīnu AN-12 atlidoja no Nunivakas salas uz Čukotku. Pusi no tiem nosūtīja uz Vrangeļa salu, bet pārējos divdesmit — uz Taimiru pie jau agrāk šeit nometinātajiem desmit ailvēršiem.

ZELTAINAIS TAKINS

«Tikko dēbesmala iedegās purpurā . . . pamodās argonauti un apsēdās pie airiem pa divi uz katra sola.»

Brauca ilgi, ne mazums brīnumu redzēja, cauri briesmīgajām Simplegādām izbrauca Melnajā jūrā un laimīgi nokļuva Kolhīdā. No Kollūdas atveda «zelta aunādu» (kāpēc un kādam nolūkam — nav īsti zināms). Šī leģendārā «zelta aunāda» uzdeva mīklu zoologiem: aitas ar zeltainu vilnu nemēdz būt, tad kuram dzīvniekam gan lāda varētu būt?

Gudroja visvisādi, bet tagad domā. ka takina āda arī ir šī teiksmainā «zelta aunāda», kuru Jāsons no Kaukāza krastiem atveda uz Grieķiju.

Takins? Beti kāds nespeciālists dzirdējis šo vārdu, ne visai daudz par to zina arī speciālisti. Tas, šķiet, ir visnepazīstamākais no lielajiem pārnadžiem. Tikai 1850. gadā lo pirmo reizi aprakstīja zoologi. Viena no pasugām — Bedforda takins. kas mīt Ķīnas dienvidrietumu kalnu mežos, Šansi, zinātnei kļuva zināma pavisam nesen —1911. gadā.

Kas ir takins? Tas nav ne kaza, ne vērsis, ne ģemze, kaut gan sevī apvieno gan vienu, gan otru pazīmes. Takina vieta zooloģiskajā klasifikācijā ir vēl mazāk noteikta nekā ailvērsim. Takins ieskaitīts vienā apakšdzimtā ar kazām un aitām, bet īpašā tribā ar ailvēršiem. Vai art lo iedala atsevišķā tribā, kas ir pavisam tuva ģemzēm, goraliem un Amerikas sniega kazām.

Takins ir samērā liels dzīvnieks. Skausta augstums līdz metram un vienai ceturtdaļai. Takins sver līdz 350 kilogramiem. Tam ir līks deguns, īsa asie un atpakaļ atliekti uz augšu pavērsti ragi. Takinu vilna ir reti skaistā zeltaini dzeltenā krāsā. Bet mēdz būt arī iedzelteni pelēki un pat brūni lakini. Takiniem vilna bagātīgi piesātināta ar taukvielām, tādēļ mitrā laikā tā nekļūst mitra. Tas ir lielisks aizsargs pret rīta un vakara miglām, bet tās takinu dzimtenē ir parasta parādība.

Takini dzīvo Butānā, Ziemeļbinnā, Tibetā, Ķīnas rietumu un dienvidu provincēs. Kalnu meži un krūmāji — lūk, takinu apmešanās vietas. Vasarā dzīvnieki ēd zāli, ziema galvenā barība ir bambusu dzinumi, kārkli, rododendri.

Tikai nedaudzi zoologi takinus redzējuši savvaļā, dabā. Volless saticis nelielu takinu baru: saules staros zeltā mirdzēdams, spilgts, dzeltens plankums plūda augšup pa kalnu nogāzi — tā likās no tālienes. Ar binokli bija saskalāms, ka lēnā solī iet trīs tēvii.ii, trīs mātītes un divi jaunie dzīvnieki. Un dīvaini: no mugurpuses tic atgādināja . . . lāčus. No priekšpuses bija līdzīgi bifeļiem. Kad izbaidīti metās bēgt, tad, kā stāsta Volless, lēkšoja kā degunradži — īsā, straujā galopā.

Takini dzīvojuši tikai dažos pasaules zooloģiskajos dārzos — Rangunā. Pekinā, Berlīnē un Ņujorkā. Tie ātri pierada pie cilvēkiem, kas tos kopa. Viņiem palika rotaļāties, palēkāt, ieskriedamies tie «diezgan sāpīgi» badīja ar ragiem.

Tas laikam arī viss. ko mēs zinām par takiniem.

JAPĀNAS DZĒRVE

Japānas dzērve — balta kā sniegs, ar melnu kaklu, melnām kājām un neattīstītām spārnu lidspalvām un sarkanu micīti — jau pali par sevi ir ļoti skaista, bet, kad ta dejo, skatītājiem, kā runā, vienkārši elpa aizraujoties.

Japānas dzērve (jeb tančo) ligzdo Mandžūrijas, Korejas, Piejūras purvainajos līdzenumos, Pichankas un Usūrijas zemienēs, Vidusainūrā. Ztcmo Japānā un Korejā. Bez tam Japānā ir sava nometnieku populācija.

Tāpat kā citas * dzērves, arilančo vienmēr ir gatavas dejot, bel janvāri, februārī un martā tās dejo sevišķi daudz un skaisti.

Dzērves dejo gan pa pāriem, gan arī viss bars.

Pirmā deja ir šāda. Abi putni (tančo tēviņu no mātītes pēc izskata nevar atšķirt) pēkšņi uz laiku pārtrauc varžu medības un pagriežas viens pret otru. Viena no dzērvēm sāk klanīties: lokveidīgi nedaudz uz leju noliekusi kaklu, izstiepj to pret partneri. Šajā izjustajā pozā dzērves galva un kakls vieglīliņām šūpojas uz augšu — uz leju, uz augšu — uz leju. Pēc tam putns vēcina spārnus un dejojošā solī staigā uz riņķi. Ar katru jaunu apgriezienu temps aug. Lūk, abi putni, nostājušies lete-ā-tele, lēkā uz augšu, sizdami ar spārniem. Lēcienā kreisā kāja — to tur mazliet augstāk par labo — enerģiski spārda gaisu. Lēciena apogejā — augstums mēdz būt metri divi — putni izpleš spārnus. un liekas, ka tie kādu mirkli peld gaisā. Reizēm, uzlēkušas sevišķi augstu, dzērves izdara «dejojošu lidojumu»: sānu pie sāna lēni un graciozi planē lejup un nolaižas metrus četrdesmit no vielas, kur pacēlušās gaisā. Parasti pēc tam beidz dejot, nopurinās un atkal lietišķi meklē vardes.

Japānas dzērves dejās ir vēl šādi interesanti pā. Dejodamas tas bieži vien ar knābi no zemes paķer dažādus sīkus priekšmetus — sprunguļus, sausu zāli. graudus vai pat saplēsta papīra gabaliņus — un met tos gaisā. Pēc tam dejotājs, izplczdams spārnus, cik vien plati var. atmuguriski lec pie partnera. Tad labi redzams spārnu melnais «rotājums», kas lieliski kontrastē ar dzērves baltajam spalvām. Dažkārt putni viens otra priekšā sastingst, izstiepuši kaklu uz augšu un piespieduši knābi pie krūtīm — gluži kā zirgi stingri savilktā aizjūgā. Tā tie izrāda sarkanās micīles uz pakauša. Spārni ir mazliet pacelti. Pēc tam pacc| arī galvu, tā ka knābis tagad slienas debesīs, un griezīgi kliedz.

Parasti gan horeogrāfiskie dueli notiek pilnīgā klusumā. Bel. kad dejo viss bars. dzērves sevi uzmundrina ar kliedzieniem.

Ja kāds putns ar galvas mājienu Uzlūdz partneri uz deju, pārējie putni, kas mierīgi ganās purvā.' bieži Vien ielenc dejotājus un arī sāk lēkāt. Dažreiz vienlaikus dejo vesels ducis dzērvju. Vienas izpilda visu deju. citas izdara tikai dažus laiskus lēcienus, trešās stāv un skatās, ceturtās uzlasa tīrumā graudus vai arī apkopj sevi. nepievēršot dejotājiem nekādu uzmanību — tās parasti pastaigājas pa pļaviņu tālu no dejotajiem. Tās. kuras ir tuvāk, nevar atturēties nedejojušas. «Acīmredzot,» raksta S. Keils. «uz dzērvēm dejošana iedarbojas tikpat suģestējoši kā uz mums smiekli.»

Jaunajām dzērvēm deju māksla nav jāmācās no vecākajam. tās jau piedzimst «apmācītas» un zina pilnīgi visas figūras un piruetes. Nebrīvē dzīvojošs dzērvēns piecas dienas pec izšķilšanās jau prata atdarināt dzērvju dejas soļus — palēcās augšup, ar kāju spārdīdams gaisu, klanījās un svieda augšup dažādus priekšmetus. Tas nekad nebija redzējis, kā dejo cilās dzērves.

Maz šo apbrīnojamo dejotāju ir atlicis. Mūsu zemē ligzdo ne vairak kā 30 Japānas dzērvju pāru. Pavisam pasaulē to ir nedaudz vairāk par '280 putniem (pēc 1077. gada datiem).

BALTĀ DZĒRVE

Pēdējo 100—150 gadu laikā sugas populācija kopumā katastrofiski samazinājusies . . .» Šos rūgtos vārdus lasām > PSRS Sarkanaja grāmatā». Runa ir par balto dzērvi.

Kā ir pallaban?

Tagad baltā dzērve ligzdo tikai divos mūsu zemes Ziemeļu rajonos — Rielumsibīrijā (Obas lejtecē) un Jakutijas ziemeļaustrumos —«no Janas deltas līdz Alazejas vidustecei».

Raitās dzērves no Obap zemienēm laižas ziemot uz rezervātu Indijas ziemeļos, lido pāri Kazahijai un Volgas deltai. Kur ziemo Jakulijas populācijas baltās dzērves, nav zināms.

Obas baltās dzērves ligzdo līdzenumu tundrā un mežu tundrā, «kas bagāta ar ezeriem, purviem un zemienēm», turpretim Jakulijas — taigas sūnu purvos.

Bet vai daudz vēl gan vienu, gan otru atlicis?

Obas balto dzērvju ir apmēram sešdesmit, Jakulijas — ne vairāk kā Iris simti.

Pasaules zooloģiskajos dārzos ballā dzērve sastopama ļoli reli (pie mums to nav nemaz). Kā glābi izzūdošos putnus?

PSRS tiek veikls unikāls eksperiments. Mūsu ornitologi! profesora V. Flinta vadībā pavasarī bezgalīgajos tundras! plašumos meklē balto dzērvju ligzdas. Vienā dējumā' tiem ir divas Olas. bet viens putnēns vienmēr iet bo-t| jā

Talad, neapdraudot sugas saglabašanos. vienu olu varļ ņemt un no tās izaudzēt putnēnu inkubatorā.

Jā. bet kā polārā iemītnieka olu no tālās tundras uzj norādīto vietu — inkubatoru — varēja atvest, lai la ceļā , neietu bojā. it sevišķi tad. kad mūsu zemē vel nebija dzērvju izperināšanai piemērota inkubatora?

Viss lika darīts operatīvi, ļoli pārdomāti un precīzi: ar helikopteru, pēc tam ar lidmašīnu balto dzērvju olas īpašā iesaiņojumā ne ilgāk kā 48 stundu laikā nogādāja ASV dzērvju audzētavā.

Tagad ari mums ir savi inkubatori dzērvēm.

MEDĪBU PIEKUNS

«Medības ar piekuniem ir pieradinātu medību putnu palaišana uz medījumu. Tās pastāv jau vismaz 2500 gadu. Šāds medību veids radās Priekšāzijā un no šejienes izplatījās pa visu Āziju līdz pat Japānai, bet rietumu virzienā — pa visu Ziemeļāfriku.

īpaši lietpratīgi putnu ķērāji uz lauka, mežos un kalnos meklēja piekūnus un vanagus.

Par labākajiem medību putniem uzskatīja piekūnus. Tie maksāja dārgi, it sevišķi baltie piekulti. Monarhu diplomātiskajās attiecībās tos uzskatīja par vienu no labākajām dāvanām.

Medību piekūns ir piepolāro un polāro zemju, piekrastes klinšu un mežatundras iemītnieks. Uz turieni tad arī devās piekūiiu mednieki.

Krievu piekūnu audzētāji, izveidojuši arteļus ar alamanu priekšgalā, devas uz Krievijas ziemeļiem. Tādus, kas tikko sākuši lidot, un ligzdās sēdošos (tas ir. neapspal vojušos putnēnus) daudz neņēma, galvenokārt ķēra jau medībās pieredzējušus piekūnus. Tos ķēra ar stīpai uzvilktu

Iiklu. Tikls uzkrita piekūniem. kas bija saķēruši pievilinālājputnu (balodi, irbi, cāli).

Rietumeiropas piekūnu ķērāji medību piekunus ieguva Skandināvijas un Islandes ziemeļos. Uz Grenlandi, kur medību piekūnu bija daudz, parasti nebrauca: sagūstīto pilinu ēdināšana (uz vietas un arī atceļā) izmaksāja ļoti <largi. Pat tad, kad no Islandes los veda uz Kopenhāgenu, divpadsmit mednieku un 90 piekūnu uzturam vajadzēja asloņus vēršus un 130 aunus.

«…Bet 17G2. gadā Islandē noķertie (lo skailā divi baltie) medību piekūni Islandē «apēda» 0 vēršus un 523 aunus, bel ceļā 50 vēršus un 20 aitas.» (Profesors (i. Deiiientjevs.) Pavisam nedzirdēta ēstgriba!

Medību putnu apģērbs (la ari mēdza leikl) bija šāds. Kapucīte, tas ir, kaut kas lidzigs cepurei, ko putnam uzmauca galvā tā. lai aizsegtu acis. Kapucitē piekūns nebaidās no «apkārtējiem priekšmetiem»—zirgiem, suņiem un daudzajiem nepazīstamajiem cilvēkiem. Tāpat kapucilc lika lietota, lai piekūlis neieraudzītu pārāk tālu lidojošu putnu un veltīgi nedzītos pēc la. Pinekli — divdesmit centimetru garas zīda auklas vai siksnas vienu galu piesēja pie vienas putna kajas. otru — pie otras. Pinekli nekad nenoņēma. Tas bija vajadzīgs, lai. iecērtot nagus medījumā, abas kājas darbotos vienlaikus. Un vēl: kad pinekļi izstiepti līdz pēdējai iespējai, kajas rod it ka atbalstu un ar cirtiena spēku netiek atsviestas tālu atpakaļ un sāņus.

Tas, tā sakot, cīniņā, bet «miera laikā» pinekļi kalpo kā rokturis, aiz kura ērti saķert nelaikā uzlidojušu putnu. To velk pie sevis aiz auklas, kas savieno pinekli un mednieka cimdu. Ķert putnu aiz spārna vai aiz kajas nedrīkst — kā vienu, la otru var ievainot. Lai piekūnu nosēdinātu vielā, visērtāk lo saķert aiz pinekļa. Tiesa, mēdz gadīties, ka, lo darot, putns apsviežas ar galvu uz leju. Bet pēc tam, spēcīgi spārnus vēzēdams, paceļas, ieņem pareizu stāvokli — ar galvu uz augšu — un notupstas uz mednieka rokas. Daudz garāka siksna (centimetrus 80—150) no pinekļa sniedzas līdz mednieka cimdam.

Sudraba vai vara zvārgulīši, kurus piestiprināja pie piekūna kājām, palīdzēja tos atrast, ja putni neatgriezās atpakaļ uz. mednieka rokas vai arī mītnē. Labu zvārgulīšu šķindoņa dzirdama vairāku simtu metru altalumā.

Vecie Islandes mednieki tikko noķertos medību piekūnus lidot pie cilvēka un notupties uz rokas iemācīja šādi. Putnu ielaida telpā, kurā nebija neviena priekšmeta, bel grīda bija pielieta ar ūdeni. Arī cilvēks šeit iegāja un gaidīja, kad piekūns, atliku likām izlidojies, lai atpūstos, apsēdīsies uz viņa galvas; rokas vai pleca — vienīgā, uz kā varēja nosēsties putns, kas neprot peldēt.

Bet krievu mednieki medību putnus pieradināja ar turēšanu. «Tērpā» ieģērbtu piekūnu (ar kapucīli uz galvas un pinek|iem ap kājāin) divdesmit četras stundas pēc kārtas nēsāja uz rokas. Pēc tam kapucīli noņēma un putnam deva galu. Ja tas neēda, atkal nēsāja divdesmit čelras stundas. No jauna deva gaļu. Tad piekūns parasti gaļu alkatīgi sakampa. Ja putns neēda, nēsāšana turpinājās vēl diennakti.

Talak sekoja vilināšana — piekūna aicināšana ar balsi (parasti kliedza «au-au») un mānekli. Tas bija baloža spārnu pāris, piesists pie plāna tieši pēc spārnu kontūrām figurāli izgriezta dēļa. Mednieks savicināja mānekli virs galvas, un pēc ši signāla pulns pamazām pierada atgriezties pie cilvēka, notupties uz labās rokas, par ko, protams, saņēma apbalvojumu — gabalu gaļas. Vilināšana sakās slēgtās telpās, pēc tam turpinājās brīvībā, pagalmā: šeit, ja putns vēl nebija kā nākas pieradināts, pie pinekļiem piesēja garas auklas (lai putns neaizlidotu).

Šādi apmācītu piekūnu uzrīdīja dzīvam medījumam, vispirms piekūnu mītnē, bel pēc tam lauka. Sākumā to palaida uz nelielu medījumu — uz baložiem, krauķiein, vārnām.

Apmācību kursus beidzis un medībās pieredzējis piekūns medījumam uzbrūk līdz 70 reižu un vajā to vairākas verstis, kamēr notriec zemē. Parasti mēdz būt 15—25 uzbrukumi. Pēc uzbrukumu skaita vērtē piekūna nenogurdināmību un neatlaidību medībās: medību piekūns pēc neveiksmīgiem uzbrukumiem nepārtrauc kauju, bel sit un sit. iekāins medījums nenokrīt zemē. Protams, ir arī tādi cirtieni, kas vienā vai divās trīs reizēs nāvīgi ievaino upuri — piekūna nagi to pāršķeļ kā ar asu nazi.

Lai izdarītu triecienu ar nagiem, medību piekūns uz mērķi pikē no mazāka attāluma nekā lielais piekūns — arī medību putns, tādēļ kļūdoties mazāk zaudē augstumu. Palaists uz medījumu, uzšaujas gaisā stāvā spirālē un

■ ieķeras astē». Atšķirībā no lielā piekūna medību piekūns. uzbrūk ne vien lidojošam putnam, bet arī pa zemi skrejošam medījumam, piemēram, zaķim. Tomēr medību piekūns nesagrābj zaķi, teiksim, tā kā vanags, bet, uzlidodams aizvien no jauna, cērt tam ar nagiem.

Ar medību piekūniem medīja pat ļoti lielus putnus —• gārņus, lielās sīgās, zosis, dzērves, gulbjus. Sevišķi, ja uzreiz izlaida divus trīs piekūnus. Tad pat ērgļi neizturēja ritu citam sekojošos uzbrukumus. Medību piekūnam radniecīgais stepju piekūns ir mazāks par to. Tad, lūk, ar šiem stepju piekūniem Irānā vēl šobaltdien medī pat antilopes (džeirānus). Droši vien senāk ar medību piekūniem iznīcināja arī gazeles.

Pašlaik dažas Rietumeiropas zemēs medības ar piekūniem atkal nāk modē, praktizējas ari Austrumos. Pie mums Vidusāzijā izveidota speciāla audzētava, kur audzē medību putnus un apmāca medībām.

Diemžēl šo skaisto un vērtīgo putnu palicis ļoti maz. Noteikt precīzi to skaitu ir grūti. Bet. lūk, daži orientējoši dati no «PSRS Sarkanās grāmatas»: «Tundrā gar Murmanskas piekrasti attālums starp ligzdām bija 12 un 35 kilometri. Murmanskas apgabalā Tcriberkas rajonā 1500 kvadrātkilometru liela platībā dzīvoja trīs pāri putnu. Kaņina pussalas vidusdaļā medību piekūni bija parasta parādība. Jakutijas ziemeļos tie ir biežāk sastopami nekā citos rajonos, taču izplatīti sporādiski …»

KLINŠU ĒRGLIS

Arī slavenais klinšu ērglis izsenis ir medību putns. Pie mums ar to medī līdz pat šim laikam Kirgīzijā un Kazahijā.

Tas ir spēcīgs putns. Nogalina lapsas, saplēš ģemzes, jaunus briedēnus; visur, kur ligzdo—plašajās ārēs no mežatundras līdz Kaukāza kalniem un Pamiram —, sagrābj zaķus, medņus, irbes, zosis. Bieži vien klinšu ērgļi medī pa pāriem: tēviņš un mātīte gadiem nav šķirami. Tie pieķērušies vecajām ligzdošanas vietām. Ligzdu ir vairākas — pat līdz četrām; te vienā izdēj vienu olu (jaunie putni) vai divas trīs olas (vecie), te cilā ligzda.

Šis ligzdas ir iespaidīga celtne — dažreiz divu metru augstumā, trīs platumā. Ne viens vien centners zaru tajā ielikts.

Diemžēl šo skaisto ērgļu atlicis maz. Eiropa, kur klinšu ērgļus uzskaita sen. ligzdo nedaudz pāru: Skandināvijā j ap simt. Alpos — apmēram simt piecdesmit. Vācijas Fede-ļ ratīvajā Republika (Bavārijā)— tikai septiņi. Skotijā un Īrijā uzskaite droši vien dotu tādus pašus trūcīgus skaitļus.

Kaut ari klinšu ērglis dzīvo visā PSKS teritorijā, tas tomēr pie mums ir ļoli rets putns. Pēc «PSRS Sarkanās grāmatas» datiem, «PSRS Eiropas daļas centra lerilorij«] zināmi ne vairāk kā 10—'20 ligzdojošu pāru». Igaunija — līdz septiņiem pāriem, Aizkarpalos ligzdoja jlOO.'t. gadā) «likai daži pāri-, bel Centrālajā Tjanšanā — seši pāri klinšu ērgļu.

To izzušanas iemesli ir dažādi. Protams, nozīme ir arī lo lēnajai attīstībai un zemajai vaislībai. Dzimumbriodumu ērglis sasniedz ceturtajā piektajā dzīves gadā. Vienas olas, relak divu trīs olu perēšana ilgst apmēram četrdesmit dienas, ligzda putnēni paliek līdz 80 dienām.

Kā rakstīts «PSRS Sarkanajā grāmatā», liela nozīme ir ari «zemju saimnieciskajai apgūšanai, dižmcžu izciršanai un pilinu vajāšanai».

Kirgīzijā un Kazahijā. kur izplatītas medības ar putniem. klinšu ērgļu mazuļus, kurus vēlāk apmāca medībām, izņem no ligzdas, kas, protams, nenāk par labu šo reto putnu skaita palielināšanai. Klinšu ērgļi iet bojā ari uz augstsprieguma līnijām un no saindētajām ēsmām, ko izliek vilkiem un citiem plēsīgiem zvēriem.

Kaut gan klinšu ērgļi ir diezgan parasti viesi zooloģiskajos dārzos, tie vairojas tikai vienā no tiem: Topīkas pilsētā Kanzasas štata ASV.

KALIFORNIJAS KONDORS

Kalifornijas kondors — viscaur melns (nevis ar baltu apkakli kā plašāk pazīstamais Andu kondors) un bez cekula uz galvas — agrak dzīvoja visa Ziemeļamerika, no Kanadas līdz Floridai. Tagad pat Dienvidkalifornijā šo putnu atlicis labi ja četrdesmit. Tos iznīcināja, lie gaja bojā no indēm, kuras lopu audzētāji bija ielikuši vilkiem un koijotiem paredzētajos govju un aitu līķos.

Kondori vairojas reizi divos gados: mātīte pa šo laiku izperē vienu, retāk divas olas. Putnēnu baro sešus mēnešus.

un tad vēl ilgāk par gadu pieaugušie putni ar to »auklējas», apsargā, piebaro. Mazulis aug lēnām, tikai sasniedzis sešu gadu vecumu ir pilnīgi pieaudzis.

Vēl leduslaikmelā Nevadas un Kalil'ornijas kalnos dzīvoja kondors, ko sauca par «neticami baismīgu putnu»— tā izplestu spārnu platums ir pieci metri! Tādu milzeņu bez senrapuļa pteranodona un kāda izmiruša nlbatrosa virs zemes lidojošu radījumu vidū nav bijis ne pirms, ne arī pēc tam.

Dabai var uzdot tik daudz jautājumu, ka mūsu ' Izziņu birojs», protams, nespēs uz visiem atbildēt. Taču. ja nu reiz grāmatā ir tāda nodaļa, tad atbildēt vajadzēs.

Ar ko gan sākt'? (Lūk, pirmais jautājums!)

Tā kā iepriekš nevar zināt, kas kuram lasītājam interesē, tad uzticēsimies nejaušībai. Es izvēlējos it ka kaut ko nenozīmīgu, taču lādu, ko tautā sen uzskata ka pašu par sevi saprotamu.

«DABAS UNTUMI» IZZIŅU BIROJS

Vai vēzis rāpo atmuguriski?

Dīvaini, kādēļ gan vispār par to bieži vien runā un raksta. Protams, ka vēzis rāpo arī atmuguriski. Bet to taču spēj gandrīz kairs dzīvnieks.

Kā radies ticējums, ka upes vēzis it kā vienmēr iel ar asti pa priekšu, nav saprotams. Ja jau tā, lad kādēļ tam acis ir priekšgalā, bet nevis pakaļgalā? Jā, arī līdzsvara orgāni un jutīgie taustekļi, un mute . . .

Upē vēzis gan peld. gan rāpo ar galvu pa priekšu. Bel rāpjas atpakaļ tad, kad no kaut ka satrūkstas. Atkāpjas piesardzīgi.

Mūžīgā leģenda par vēža alpakaļrāpošanu acīmredzot radusies virtuvē. Kad noķertos vēžus no groza Izber uz galda, tie, protams, šādi negaidīti pārvietoti, sabīstas. Un tad ari rāpo atpakaļ.

Ari sēpija jeb tinteszivs vienmēr okeāna viļņos ceļo ar pakaļgalu pa priekšu. Un to radinieki kalmāri arī. Un to brālis asloņka jgliemis, kas -peld ar «reaktīvā dzinēja» palīdzību, pārvietojas atmuguriski.

«Reaktīvais dzinējs» ir sens dabas izgudrojums. Tas darbojas tā: galvkajgliemja muskuļotās piltuves platākais gals atveras gliemja ķermenī, bet šaurākais — ārēja vidē. Sēpija, kalmars un astoņkājgliemis vispirms iesūc ūdeni «vēderā», bet pēc tam aispēku izgrūž lo caur piltuvi atpakaļ jūrā. Ūdens strūkla no ķermeņa izšļācas uz priekšu, bet atsitiena reaktīvais spēks grūž galvkājgliemi atpakaļ. Tā tie peld, sūknēdami sev cauri ūdeni.

Kur ziemo vēži?

Nostāsimies uz stāva krasta, kur upe ienirst atvarā. Krauja ieraudzīsim daudz mazu aliņu. Iepelēki putniņi te ielido tajās, te izlido. Tās ir krasta čurkstes. Alās atrodas to ligzdas. Bet, ja ieskatīsimies vērīgāk, tādas pašas alas redzēsim arī zem ūdens. Pie katras alas ieejas ir blīvs smilšu pauguriņš. Tā ir vēžu apmetne.

Alas izraktas ne tikai upes kraujā, bet arī upes dibenā. To dziļums ir 25—75 centimetri. Alas galā paplašināta kamera. Tajā viena ieeja, bet var būt arī divas, trīs. Ir arīj sānalas. Tur parasti atrodas nokritušās lapas vai arī nezin kā upe nokļuvuši augļi un dārzeņi — vēža sarūpētā pārtika.:

Lai ierīkotu dzīvesvietu, vēzis zemi rok ar spīlēm un ar; izraktajām zemes kaudzītēm arī aizsprosto ieeju.

Karstā laika vēzis alas ieeju aizber, sēž. nekur ara neiet. Un vispār tas mītni atstāj tikai naktis, kad dodas ceļojumā pēc barības pa savas upes, ezera vai strauta dibenu.

Atnāk rudens, vēzis kļūst gurdens. Ielien ala. ieeju aizsprosto ar zemi un ajcmo brīvprātīgā ieslodzījumā.

Vai bite pēc dzeliena nobeidzas?

Biles indīgais instruments piemērots, lai dzeltu kūkai-j ņiein un dzīvniekiem, kuru ķermenis klāts ar liitīna «ādu».] Pārdūrusi liilīnu ar dzeloni, bite pēc tam diezgan viegli lo izvelk. Bel zīdītāju ada (lo skaitā arī cilvēka) ir elastīga. Tā ka gumija saspiež bites dzeloni, un izvilkt lo reti kad izdodas. Turkjal dzeloņa galā ir atkarpes (kā harpūnai),] kas apgrūtinfTjau tā ne visai vieglo darbu — dzeloņa izvilkšanu no ādas. Bite ar visiem spēkiem cenšas dzeloni izvilkt, taču tas neizdodas, un bite aizlido, atstājusi dzeloni sava upura ķermeni, bet kopā ar dzeloni arī indes dziedzerus un daļu zarnu. Biles vēdera galā paliek liela brūce, uii beigu beigās bile nobeidzas.

Bet, lūk, daudzām lapsenēm dzeloņa galā atkarpju nav. Tāpēc tās diezgan brīvi dzeloni izvelk pat no zīdītāju ādas. Sirsenis, piemēram, var dzelt vairākas reizes pēc kārtas. Ar šo lielo lapseni (Ifls garums ir līdz trīs centimetri) jokot nedrīkst. Kādreiz uzskatīja, ka cilvēks mirst no trim sirseņa dzēlieniem, bet zirgs nobeidzas no septiņiem. Tagad pierādīts, ka tas ir pārspīlēts. Tomēr, ja sirsenis iedzeļ melē vai liela asinsvadā, tad tas ir bīstami. Mēle pietūkst tiktāl, ka apgrūtina elpošanu. Bet asinsvada bojājums ar sirseņa indi izraisa iekģēju asiņošanu un tūsku, kas traucē asinsriti.

Te īstā vieta ir jautāt: vai biles dzēliens ir bīstams? Ilolarktikā dzīvojošo bišu dzēliens nav nāvīgs. Lai nogalinātu pieaugušu veselu cilvēku, vajag .r >00 bišu dzēlienu. Bel ir sevišķi jutīgi cilvēki pret bišu indi. Tie dažos gadījumos var iel bojā arī no mazāka dzēlienu skaila. pat no viena vienīga.

Cik ilgi bite dzīvo?

Neilgi — ne vairāk kā divus mēnešus. Tikai mālē dzīvo vairākus gadus. Taču rudens pusē izkūņojušās biles zieino stropā līdz pavasarim.

Līdz ar biles vecumu mainās tās profesija. Pirmais darbs pēc izkflņošanās ir šūnu tīrīšana. Ceturtajā dienā — profesijas maiņa. Cirmeņiem «vajadzīgas aukles. Lūk, jaunā bite tos ari kopj.

Astotajā dienā bite atklāj sevī labestīgās barotājas spējas. Šajā laikā bitei no īpašiem dziedzeriem sāk izdalīties peru pieniņš, ar kuru tā baro māli un cirmeņus.

Vēl dažas dienas veltītas dažādu specialitāšu apgūšanai: barības pieņēmējas, barības pārnēsātājas, kāru spodrinātājas, no ceļojuma atgriezušos draudzeņu tīrīlājas, kāru būvētājas. Kopš dzimšanas pagājušas tikai trīs četras nedēļas, bel mūžs jau otrajā pusē. Un, lūk, kad pēc mūsu saprašanas bile sasniegusi vecumu, lai pienāk svinīga diena.

Pirmais izlidojums!

Tas ir īsls lēciens nezināmajā. Liekas, ka bile ilgi ņc.var izšķirties par to, vilcinās pie skrejas kā iesācējs izpletņļēcējs, pirmoreiz paskatījies pa lidmašīnas lūku. Bet solis ij sperts — un bite lido.

Pirmais i/lidojums — kādas individuālas rakstura īpašības vai arī kaut kas cits — nosaka mūsu varones tālāko specializāciju. Par ko ta kļūs: par nektāra vai putekšņu vācēju? Kurš zieds lai būs vismīļākais? Tie, kas novērojuši šādas iesācējas darbību, stāsta, ka bile sākumā ir diezgan liela nepraša. Knosās, knosās, gan ziedu sagumza, gan pati nosmulējas kā māldera māceklis. Bet pēc tam. skaties, iemanās: tikai dažas sekundes veltī vienam ziedam.

Palido, palido — un jau tuvojas tās gals.

Nevarīga kļuvusi, bile mirst.

No kā tiek gatavots medus?

No ziedu nektāra. Bites to atnes stropā un salej kārēs. Pēc tam stāv virs šūnām ar nektāru un vicina un vicina ar spārniem — nektāru tvaicē, atdala lieko ūdeni.

Nektāra «iztvaicēšana» nav vienīgā darbība, kas nepieciešama medus ražošanai. Medus bites medus guzii.iā liek diezgan ilgi un pagaidām mums noslēpumaini apstrādāts.

Bite pieņēmēja saņem no bites medus vācējas visu atnesto nektāru. Tās guzii.iā medus kādu laiku liek uzglabāts. Pēc tam noliek šāda procedūra: bite atver žok|us un izbīda uz priekšu savu snuķīti, ko noliec uz leju.— uz tā parādās pilīte nektāra. Bite norij to. pēc tam atkal no mutes izlaiž pilili nektāra un norij . . . Tā turpina līdz 240 reižu. Tikai tad bile novieto savu saldo pusfabrikātu šūnā. Taču arī ar to vēl nepietiek: citas bites turpinās sarežģīto darbu, lai nektāru pārvērstu medū. Tās pārnēsā vēl šķidro pa pusei medu pa pusei nektāru no vienas šūnas citā. kamēr tas sabiezē. Mēs jau zinām, ka liekā mitruma izdalīšanai no nektāra bites, vicinot spārnus <126 400 vēzienu minūtē!), rada «vējiņu», tā izvēdinādamas visu stropu. Ar to vēl nav diezgan — ūdeni no nektāra uzsūc arī īpaši medus guziņas dziedzeri, bet nektārs bagātinās ar fermentiem, vitamīniem un ar mikrobus iznīcinošām vielām — notiek sterilizēšana. Tādēļ medus ilgus gadus saglabājas svaigs un nebojājas. Baktērijas tam nav bislamas.

Aplēsts, ka. lai pagatavotu 100 gramus medus, bitei medus vācējai jāatnes nektārs apmēram no miljons ziediem! Un jāatgādā stropā apmēram 15 tūkstoš nastu šī «dievu dzēriena» (ja neklāraugi atrodas pusotru kilometru no stropa). Bel dažkārt biles pēc ienesuma lido arī astoņus kilometrus, lad lo ceļš turp un atpakaļ ir 46 tūkstoši kilometru! Tas ir tikpat daudz kā pa ekvatoru aplielot zemeslodi! Un viss šis gigantiskais darbs tikai 100 gramu medus pagatavošanai.

No nastiņas atbrīvotas, biles lido ar ātrumu 65 kilometri stundā (tāds pats ātrums kā labam jājamzirgam). Apkrauta ar nastu, kas ir trīs ceturtdaļas no biles svara, lā lido smagi un divreiz lēnāk nekā bez nastas.

«Medus ir sula no debesu rasas, ko bites savāc laikā labā no aromātiskiem ziediem, un no tā lam spēka daudz ir un kā zāles tas daudzām slimībām derīgs ir. Medus uz smirdošiem ievainojumiem liek likts, acis gaišas dara. Uzsmērēts vai arīdzan ka plāksteris pielikls, ārstē mules kaktiņus, mīkstu vēderu taisa, palīdz tiem, ko klepus moka, indīgus kodumus ārstē, arīdzan traka suņa kodumus izveseļo, dziļām brūcēm labi līdz, plaušām un visām locītavām vairs labāka zāle nevar būt.» (Grāmata, kas saukta «Vēsais dārzs…», 1672. gads, rokraksts.)

Pirms tūkstošiem gadu gandrīz visu seno valstu ārsti uzskatīja, ka medum «piemīt liels spēks». Gandrīz vai katra ārstniecības līdzekļa sastāvā galvenais komponents bija medus. Tā tas bija senajā Ēģiptē, Grieķijā, Babilonijā un Asīrijā, Indijā un Ķīnā. Gāja gadu simteņi, un vēstures arēnā parādījās jaunas tautas, un arī tām medus sevī glabāja «lielu spēku». Gan ārsti, gan pūšļotāji ar medus palīdzību ārstēja daudzas vainas. Pal liju Muromieli izārstēja «apkārtslaigājošie zintnieki : iedeva viņam iedzert «mēriņu medus dzēriena».

«Lielo spēku» medus nav zaudējis arī šodien. Ar to ārstē dažādas slimības: brūces, saaukstēšanās slimības, augšējo elpošanas orgānu un plaušu slimības, sirds, aknu, nieru, nervu un zarnu trakta slimības, acu un ādas slimības. To lieto pat ārstnieciskajā kosmētikā un staru slimības profilaksē.

Medu atrod aizvien jaunas un jaunas ārstnieciskas vielas.

Tāpat arī propolisā. Ar to var ārstēt gandrīz visas iepriekš minētās slimības, ārstē pat ādas apstarojumu un ļaundabīgos audzējus. Propolisam ir spēcīga antiseptiska iedarbība:

Kas ir propoliss?

Propoliss ir bi>u līme, ar ko bites stropā aizlīmē plaisas. Līdz šim īsti nav zināms, no kurienes bites to ņem, kādi noslēpumaini procesi notiek, kad to ražo.

Pētnieki zina nosaukt divus galvenos propolisa pagatavošanai nepieciešamos jēlvielu avotus: augu putekšņus un sveķainas vielas no koku (kārklu, apšu, priežu, egļu, baltegļu, bērzu) mizas un pumpuriem.

Ne vienreiz vien novērots, ka bites vāc kauleņkoku sveķus — lipīgus augu izdalījumus. Saņēmusi ar žokļiem gabaliņu lipīgās masas, bite izstiepj to kā pavedienu. Lai to norautu, uzlido, pēc dažām sekundēm atkal nosēžas iepriekšējā vietā, ar otrā kājiņu pāra nadziņiem izņem pavedienu no žokļiem un ieliek putekšņu groziņā. Tā turpina, kamēr abi putekšņu groziņi ir piepildīti ar lipīgo masu.

Stropā bite sveķus no groziņa pati neizņem. To dara stropa bites, pavedienu pēc pavediena izvelkot visus sveķus no atlidojušās bites groziņa. Dažreiz tās tik stipri velk lipīgos pavedienus, ka bite savācēja nespēj noturēties uz vietas.

Agrās rīta stundās bites «izejvielas propolisam» nevāc. To liclum lielais vairākums pēc kauleņkoku sveķiem lido pusdienlaikā, pašā svelmē. Gadās, ka vakarā ar tādu nastu atlidojušām bitēm sveķi tā sacietē, ka stropa bitēm nepietiek spēka tos izvilkt no groziņiem. Sveķu vācējām nakas nakšņot ar apgrūtinošo nastu. No rīta tās sildās saules staros uz skrejlaipiņas. Tikai dienvidū bites pieņēmējas tās atbrīvo no līmes, kas karstumā kļuvusi mīksta. Laba ienesuma laikā bites sveķus gandrīz nemaz nevāc.

Ar ko zaķis atšķiras no truša?

Pēc izskata tie viens no otra atšķiras ļoti maz. Tikai trusim ausis un kājas ir īsakas neka zaķim. Bet izturēšanās ziņa tiem ir lielas atšķirības. Zaķi. piemēram, alu zemē nerok, bet truši rok un dzīvo tajā. Šeit uz paklāja, kas darināts no zāles un dūnām, trusēni piedzimst.

Trusēni piedzimuši. Pavisam maziņi. Kaili, bez vilnas, akli, kurli, tikko kūņojas. Tikai pēc nedēļām divām tiem atveras acis.

Māte — trusene — savus bērnus gandrīz nemaz neatstāj vienus pašus. Aizskrien, kādu lapiņu iegrauž un atkal

steidz uz alu pie mazajiem. Kad tos baro ar pienu, trušu māte guļ, bet zaķu māte — sēž. Trņšu tēvs savā ģimenē nedzīvo, par bērniem nerūpējas, staigā viens pats.

Bet zaķis vienmēr apsargā zālē paslēpušos zaķēnus. Sīkos ienaidniekus drosmīgi dzen projām, lielos, ar kuriem lam netikt galā, ar viltīgiem manevriem aizmāna tālu no zaķēniem.

liet zaķēni nepavisam nav tik bezpalīdzīgi, akli un kaili ka trusēni. Zaķēni nepiedzimst alā, bel tieši uz zemes, nedziļā bedrē. Kā pasaulē ierodas, tā uzreiz prot skriet. Te arī māte tos vienus atstāj. Varbūt tikai otrā dienā pie tiem atskries, labi ja dažas reizes ar pienu pabaros. Bet pēc tam mazie jau paši ēd dažādus zaļumus.

Ja sveša zaķu māte atradīs zālē paslēpušos zaķēnu, lad noteikti to pabaros, nepaskrics garām. Bel trušiem nav tāda kartība — trušu māte nekad svešus bērnus nebaro.

Kāpēc zaķim plāna āda?

Tik plāna kā visplānākais pergaments. Plānajai ādai ir liela nozīme aizsargājoties. Vilks vai lapsa ieķersies šķielaciin sānā, tas spēcīgāk rausies, āda viegli pārplīsīs, un zaķis aizbēgs. Tur, kur izrauts gabals ādas, neparādīsies ne pilīte asiņu. Ievainojums ātri apaug ar jaunu ādu un vilnu. Iznāk sava veida autotomija, līdzīgi kā ķirzakai aste. Tiesa, tā pati sevi «atmet», bel zaķim āda vienkārši viegli plīst.

Šis senais dzīvības apdrošināšanas līdzeklis daudziem dzīvniekiem ir apbruņojumā. Sienāzis viegli šķiras no lēcējkajas, tāpat ari māņzirneklis un zirneklis l'ols. Astoņkājgliemis ka samaksu par dzīvību ienaidniekam piedāvā taustekli. Susurim āda ātri nomaucas no astes, ja kāds spēcīgi aiz tās saķer. Bet kāda tropisko salu ķirzaka, nokļuvusi ienaidnieka ķetnās, burtiski izlien no ādas. Aizslīd plikiņa, bet toties dzīva. Jauna āda ataug ātri, bet dzīvību tik vienkārši neatgūsi.

Vai zaķis ir šķielacis?

Saka, ka zaķis esot šķielacis. Taču tas tā nav. No kurienes tad radusies šī iesauka? Daudzi uzskata, ka no medniekiem. Kad suņi dzenas pakaļ zaķim, viņa uzvedībā ir viena dīvainība.

Medības ar dzinējiem pamatotas uz to, ka zaķis, ko suņi izcēluši, noteikti atgriezīsies savās pēdās. Atliek tikai izvēlēties izdevīgu vietu un nenopūdelēt. Kā stāsta, šajā gadījumā zaķa ceļš ir aplis. Taču, ja to uzzīmētu uz papīra, tad shēma iznāk tāda, ka cilvēks no malas negribot sāks šaubīties, vai roka, kas to zīmējusi, ir bijusi pietiekami stingra. «Aplis», saudzīgi izsakoties, nebūs apaļš. Daudz cilpu, inteinitences (lēcieni sāņus), negaidīta virziena maiņa, dažreiz uz pilnīgi pretējo pusi, liekas, nevajadzīgi pagriezieni — lo visu zaķis dara, lai maldinātu pa pēdām sekojošos dzinējus; lūk. izraksta mežā kliņģerus, met cilpas, pirms noslēdz savu apli, neizbēgamu un liktenīgu. Ja cilpas un visu pārējo var attiecināt uz aizsardzības paņēmieniem, tad par nonākšanu pie migas vai tās tuvā-' kajā rajonā to neteiksi. Tad kāpēc gan zaķis tomēr tā dara? Skaidro dažādi. Labākais šķiet pieņēmums par individuālo iecirkni (1—3 kvadrātkilometri), kura robežu pārkāpt zaķim «nav tiesību». Spiests izvairīties no pēdu dzinēja ierobežotā iecirknī, tas gribot negribot atgriežas savās «likumīgajās» un pazīstamajās vietās.

Bet daži «komentētāji» pavisam nopietni apgalvo, ka zaķis riņķo tāpēc, ka ir šķielacis. Viņu domas arī ir uzmanības vērtas, kaut gan te būtība nav acīs. bel . .. kājās. Daudziem zvēriem novērota nesaprotama orgānu asimetrija, kaut pēc dabas, šķiet, tiem vajadzētu būt simetriskiem. Tā, piemēram, zobenvaļiem galvaskausa labā un kreisā puse attīstīta nevienādi, jūrascūciņai žokļu kreisajā pusē ir vairāk zobu, savvaļas vērsim gauram un dažu sugu briežiem kreisais rags ir garāks un resnāks. Ar šo ragu tie galvenokārt badās. Daudziem zvēriem nav vienāda labā un kreisā kāja. Vilkiem un lapsām kreisā kāja bieži garāka par labo, tādēļ arī skrienot labā veic lielāku attālumu. Tādējādi ceļš pastāvīgi novirzās pa labi.

Iespējams, ka arī ar zaķi notiek kaut kas tamlīdzīgs. Droši vien, ka tā paša iemesla dēļ arī mežā apmaldījies cilvēks maldās uz riņķi. j

Kāpēc dzērvēm ir tikai viens mazulis?

Dzērvju pārim parasti ligzdā ir divas olas. Liekas, ka arī putnēnus vajadzētu izperēt divus. Tomēr daudzām dzērvēm ir likai viens putnēns. Kādēļ?

Lūk, kāda nežēlīga iemesla dēļ.

Tikko izšķīlies dzērvēns, izkūņojies no trauslās čaulas rietuma, kādu laiku guļ izstiepies. Viņš viss noklāts it kā ar gļotām. Virzīsim uz dzērveņu siltuma plūsmu, tas nožūs, un drīz ieraudzīsim, ka putnēns ietērpts biezās pūkas. (irī|odamies dzērvēns pieceļas uz nespēcīgajām kājiņām, paveras apkārt. Un te notiek kaut kas pilnīgi nesaprotams: ieraugot blakus vienaudzi, savu brāli vai masu, kas izšķīlies no otras olas, tai pašā mirklī metas tam virsū, mēģina saķert ar knābi aiz kakla un nožņaugt. Bet miesīgais brālis ar ne mazāku enerģiju dara lo pašu. Tā tie sīvi plūcas, kamēr stiprākais nožņaudz vājāko. Bet vecāki vienā mierā noraugās šajā brāļu slepkavībā un neiejaucas.

Pat ja gumijas rotaļlietu, kaut nedaudz līdzīgu putnam, noliek blakus dzērvēnain, tas trakās dusmās metas uz "to kā uz jebkuru augumā līdzīgu dzīvu pulnu. Kāpēc? Tā ir mīkla.

Paiet nedēļas četras — un agresīvais instinkts, kas pamudināja dzērvju mazuli uz cīņu, zūd (liesa, ne uz visiem laikiem: dzimumbrieduma laikā, pēc gada pusotra, las no jauna valdonīgi ierunājas jaunajā dzērvē, un tā ar iepriekšējo niknumu centīsies ar knābja cirtieniem galvā nogalināt savus sāncenšus—jaunās dzērves).

Kādē| sagrūst mājas?

Koka mājās vai istabās ar koka paneļiem, vai vecās mēbelēs no aprīļa līdz jūnijam dzirdamas klusas vienmērīgas skaņas. Tikšķ paklusi, gluži kā sienas pulksteņi, l autā dažviet tos sauc par «nāves pulksteņiem», tie it kā vēstot par nāves tuvošanos saimniekiem.

Un patiešām tie ir tuvās bojāejas signāli, taču nevis cilvēka, bet gan viņa mājas vai mēbeļu.

Bet īstenībā ir tā: sīciņš ķirmis ar viegliem galvas piesitieniem pa koku sauc savu mātīti uz satikšanos. Tas kā kāpurs ilgi dzīvojis mājas sienās, kādā kokā. Zem it kā neskartās līdzenās koka virsmas izgrauzis un izalojis sīku eju tiklu. Lūk, tas iznācis no kūniņas. Drīz satiekas ar draudzeni, kura arī izlīdusi no koka. Bet pēc tam atkal iegraužas galda kāju vai baļķu sausajā koksnē, un tur savairojas jaunie kāpuri. Un tie tikpat centīgi ārdīs cilvēku celtnes ar briesmīgu, no ārpuses neredzamu eroziju. Māja pēc izskata bija pavisam pieklājīga — un pēkšņi, visa no iekšpuses sagrauzta, drūp ne pa dienām, bet stundām, līdz beidzot sabrūk.

Amerikā,Kalit'ornijā, nesen 'lika atrasta* pavisam dīvaina vabole — Urbējs. Tā — iedomājieties tikai!—mitinās telefona kabeļ-u svina apvalkā, kuru iecaurumo.■ Kabeļos iekļūst lietus un notiek īssavienojums. Tā arī amerikāņi to Sauc: vabole — īssavienojums.

Kas tik nežēlīgi i/turas pret mūsu iemīļotajām drānām?

Aprakstīt kodi nav nekāda vajadzība: šis kaitīgais radījums visiem labi pazīstams.

Pa istabu lidinās maziņi taurenīši. Dzīvokļa īpašnieki uz tiem raugās ar satraukumu. Vispatīkamākajā sarunu brīdī nemierīgi uz tiem paskatās un pēkšņi uzlec no savas vietas un sasit plaukstas. Cenšas noķert kodi. Bet tas ir grūti — kukainis lido ļoti veikli.

Starp citu, to var arī nedarīt. Nav vērts censties, jo pa istabu lidinās tēviņi. Ķert kodi — tas ir veltīgs uztraukums.

Mātītes, kas ir visbīstamākās, gandrīz nemaz nelido. Neredzamas tekalē pa apģērbu krokām, pa sienām aiz tepiķiem, pa tumšiem kaktiem (un vairumā nokļūst uz zirnekļu pusdiengalda). Mātītes izdēj ap trīssimts olu. No tām izšķiļas tārpveida kāpuri. Tie tad arī bojā mantas. Apvij sevi ar tīmeklīti: taisa caurulītes. Tajās arī dzīvo, būvējot augstākas un augstākas. Izveidojas zīda tunclīši. Pēc divām trim nedēļām izkūņojas, un, lūk, atkal kode lido pa istabu.

Skrieniet drīzāk uz veikalu pēc naftalīna vai .. . audzējiet zirnekļus.

Kožu sugas ir dažādas. Iepriekš aprakstītā ir mēbeļu kode. Tā lido cauru gadu . . . Vēl ir drēbju kode. Tās kāpuri nedzīvo caurulītēs, bet savij virs sevis zīda telti.

Kažokādu kožu kāpuri no maija līdz septembrim bojā kažokādas un vilnu, bet pēc tam uzlien pie griestiem un tur sevi vertikāli pakarina caurulītēs. Tā arī karājas visu ziemu līdz pavasarim.

Kāpēc ābols ir tārpains?

Nokodis kumosu ābola, negribot jūti atvieglojumu, ieraudzīdams tārpam līdzīgu radījumu tajā ābola pusē, kura nav mutē! Bet sarūgtinājumu arī: neglābjami sabojāts auglis. No kurienes gan ābolos rodas šie sasodītie «tārpi»?

Tie ir tauriņa — ābolu tinēja kāpuri. Visu ziemu tie snauduši zem ābeles mizas (daži ziemo arī augļu un sakņu bāzēs). Pavasarī, kad sak ziedēt ābeles, pārvēršas kūniņās. I'ēc divām trim nedēļām no tām iznāk tauriņi. Diena tauriņi nav redzami: sēd klusi koka vainagā, kur radušies. Noriet saule — un kukaiņi izpleš spārnus. Lido uz augļu aizmetņiem, izdēj līdz 160 olu uz lapām, kas apņem aizmetni.

Briest augļi, un olās briest kāpuri. Paiet piecas, piecpadsmit dienas, kāpuri izlien no olām un tūlīt pat iegraužas ābolā. Pirmās diennaktis ēd tikai mīkstumu. Pēc tam aizkļūst līdz sēklām un iznīcina tas. Paaugas, pārlien uz cilu blakus esošu ābolu un bojā to.

Rudenī pa diedziņu nolaižas uz zariem un dzinumiem, meklē zem mizas plaisas, lai tajās pārziemotu.

Vai garmatainie tauriņu kāpuri ir indīgi?

.Jā, indīgi. Taču ne jau to kodiens ir indīgs, kā var domāt nezinātājs, izlasīdams mūsu jautājumu, liet gan matiņi, ar kuriem I āpuri biezi noauguši. Šie miniatūrie Saindētie metamie šķēpi tik slikti turas ādā, ka no mazākās pieskaršanās atdalās. Tie var iedurties roka vai, vēl sliktāk, iekļūt mutē, degunā, acīs, kas tūlīt iekaist, dažkārt pat veidojas čūlas.

Ja pieķeras zaram, pa kuru rāpojuši garmatainie tauriņu kāpuri, arī tad parādās tas pašas saslimšanas pazīmes.

Putni garmatainos tauriņu kāpurus vairās aiztikt. Bet dzeguze tos ēd, sev neko ļaunu nenodarīdama.

Vai lapsa smaržo pēc vijolītēm?

Mihails Prišvins stāsta: nošāvuši medībās lapsu. Un, lūk, atpūtas vielā atcerējies, ka kāda labā grāmatā lasījis, it ka lapsai zem astes esot īpašs dziedzeris, kura ferments smaržo pēc vijolītēm.

Atcerējās un nolēma pārbaudīt. Un mednieki ņēmās ostīt zcin lapsas astes, taču vijolītes nesaostija, bet gan pavisam ko citu . . .

Brauca garam zemnieki kamanās un sauc:

— Eh, mednieki, ne tur ostījāt!

Un taisnību teica.

«Vijolīšu» dziedzeris, kas īpaši liels un smaržīgs ir vairošanās laikā, neatrodas vis zem astes, bet gan virs tā» gandrīz pie pašas pamatnes (vienu centimetru no tās) Dziedzera nozīme lapsas dzīvē nav vēl pilnīgi noskaidrota Taču katrā ziņā daba lapsai to nav devusi (kā senāk mednieki apgalvoja), lai, ievainota un spēkus zaudējusi, tā galvu atpakaļ pagriezusi, ieelpotu vijolīšu aromātu un reizē ar to arī mundrumu. Sirds tad it kā pukstot spēcīgāk, un lapsa no šīs parfimērijas uzkrājot jaunus spēkus. Drīzāk gan «vijolīšu» dziedzeris smaržu vilni izplata kā ceļvedi, lai rudajam līgavainim meža biezokņos vai stepju plašumos vieglāk būtu atrast līgavu.

Cik liels īstenībā ir viens zirgspēks?

Automobilim žigulim ir vairāk nekā f>0 zirgspēku, bet vai ar to aizvedīs 20 tonnu? Tādu smagumu pat no vietas nepakustinās. Bet, liīk, zirgs ar savu vienu zirgspēku ātrā solī pavelk divdesmit tonnu! Protams, ne jau kurš katrs, bet vezumnieks.

Rekords ir 22 991 kilograms! To 1957. gadā uzrādīja Padomju vezumnieku šķirnes ērzelis Fors. Pa līdzenu ceļu tas 35 metrus pavilka vairākus sakabiiīātus gandrīz 23 tonnu smagus vezumus (ar pneimatiskajiem riteņiem uz gultņiem). Taču jāpiebilst, ka jebkurš visstiprākais zirgs izkustināt no vietas uzreiz tādu kravu nespēj. Kad zirgs jau uzsācis'ģaitu, vezdams ratos galveno kravas masu, braucienā Kravu papildina ar smilšu maisiem tikmēr, kamēr zirgs, nespēdams tālāk vilkt, apstājas.

Kurš lec visaugstāk un vistālāk?

Atkal zirgs. Rekords —2 metri 47 centimetri. Šo rekordu Cīlē 1949. gadā uzrādīja Laragibels ar piecpadsmitgadīgo Hāuzi.

Tas ar jātnieku! Bez jātnieka zirgs var lēkt arī augstāk,

Arī tāllēkšanas čempions ir zirgs. Rekords ir 11 metri 28 centimetri. Taču . ..

«1975. gada vasarā, kad sacentās par Maizenlaima lielo balvu labākajiem Eiropas jātniekiem, tika uzstādīts jauns rekords. Uzvarēja K. Bergmans no VFR ar Svingeru, kurš pār kāršu sētiņu un grāvi aizlēca … 22 metrus 16 centimetrus.» (V. Kovaļevska.)

Cik daudz piena var izslaukt no govs?

82,15 litrus dienā! Pasaules rekords! Tāds bija diennakts izslaukums 1941. gadā no Jaroslavas šķirnes govs Vēnas Vologdas apgabala kolhozā «Domšinskoje».

Bet gadā? Rekords — divdesmit tūkstoš litru! To sasniedza no Holandes šķirnes govīm.

Vislielākais izslaukums pieder Kostromas šķirnes govij: 120 tonnas 247 kilogrami piena trīspadsmit produktīvās izmantošanas gados.

Vai čūskas dzīvo purvā?

Tam tic daudzi. Purvā dzīvo čūskas un — piesardzīgi kāpj uz purva ciņiem.

Ret, starp citu, purva reti kad var sastapt čūskas, šeit es domāju indīgas odzes.

Odzēm mitrums nepatīk. Tās vilina sausas vietas — meža ogulāji, saulainas noras, stigas, izcirtumi, pauguru nogāzes. Galvenokārt šeit odzes pavada savu dzīvi, nevis zemā purvā (ezeru krastos, upju palienēs), kur tās nokļūst tikai nejauši; bet tajā pašā laikā augstajos un sf'agnu purvos, kā ari silu biezokņos odžu ir daudz.

Vai Krimā dzīvo čūskas?

Dienvidu piekrastē un kalnos indīgo čūsku nav, tā ka varat tur ceļot bez bailēm. Bet kalnos uz ziemeļiem un Krimas līdzenumos dzīvo stepes odze.

Vai Melnajā jūrā ir haizivis?

Melnās jūras pludmalē šad tad var dzirdēt gluži nevajadzīgu jautājumu: «Bet vai haizivis te dzīvo?» Atbilde ne sevišķi noskaņo uz peldēšanos: «Dzīvo.» Tās sauc par dzeloņhaizivīm. Kaķhaizivis var arī nepieminēt: šeit tās ļoti reti sastopamas. Dzeloņhaizivis turpretī bieži. Tās ir lielākas par kaķhaizivīm, garums līdz diviem metriem. Taču . . . tās nav bīstamas. Tomēr asie un acīmredzot indīgie dzeloņi (uz katras muguras spuras) sāpīgi ievaino. Noķerta haizivs locīdamās ļoti veikli ar tiem rīkojas.

Dienā dzeloņhaizivs peld jūras dibenā nelālu no krasta, naktī — virspusē. Melnās jūras dzeloņhaizivju mātītes.

nodzīvojušas septiņpadsmit gadu, spēj vairoties. Aprīlī, maijā 40—100 metru dzijuma satiekas ar tēviņiem. Pusgadu vai gadu nēsā augošos embrijus, lai tuvākajā ziemā vai nākamajā pavasari dzemdelu divus desmitus mazuļu.

Kura zivs Melnajā jūrā ir visbīstamākā?

Nomierināti ar to. ka Melnās jūras haizivis nav bīstamas, peldētāji tomēr nedrīkst uzvesties pārāk bezrūpīgi. Šeit smilšainajos sēkļos var sastapt haizivs radinieces dzeloņrajas. Uz pletnei līdzīgas astes tās nēsā saindētu kinžalu — garu adatu ar indes dziedzeri pamatnē. Rajas sit ar asti kā ar pātagu un ietriec adatu cilvēkā, kas to iztraucējis. Upura ķermenī adata parasti nolūst, izvilkt to grūti. Bet, ja neizvilks. tad asinsrite allūzni var aizvadīt līdz sirdij un adatasles ievainoto cilvēku nogalināt. Reli, taču tādi gadījumi ir bijuši.

Ja ir risks sastapt dzeloņrajas, ieteicams, pa seklumu staigājot, vilkt kājas. Taču sastapt tās var ne tikai Melnajā, bel arī Azovas jūrā. Šeit pavasaros atpeld diezgan lielas dzeloņrajas. Pie mums tās sauc arī par jūraskaķiem un kaķurajam. Ievainojumi ar to adatām ir ļoti sāpīgi, turklāt slikti dzīst.

Vai putniem ir daudz spalvu?

Vairāk nekā zvaigžņu debesīs! (Ar neapbruņotu aci saskatāmās.)

Visvairāk spalvu ir gulbim. Tam ir 25 tūkstoši spalvu! No tām tikai piektā daļa uz ķermeņa, pārējās uz galvas un uz brīnišķīgā kakla.

Meža pīlei spalvu ir divreiz mazāk. Bet balodim to pavisam ir tikai 2600.

Kuru putnu uz zemes ir visvairāk?

Uzzinājuši brīnīsieties. Nevis baloži, kas visās pilsētās šaudās mums zem kājām, nevis kādi mazi meža putneļi, bel visparastākās mājas vislas!

Tās dzīvo visur: fermās, mežu dziļumos paslēptos indiāņu, nēģeru un papuasu ciemos. Vai iespējams saskaitīt, cik to ir? Precīzu datu, protams, nav. Bet zinātnieki (i/skala, ka vistu uz zemes nav mazāk par trim miljardiem. Apmēram pa vistai, rēķinot uz cilvēku.

Pēc vistām uz otro vielu pretendē zvirbuli.

Kurš ir vissmalkākais pavediens daba?

Zirnekļa tīmekļa pavediens! Tas ir tūkstoš reižu tievāks par cilvēka malu.

Šķiedras smalkumu un izturību mēra vienībās, ko sauc par denjē. Denjē ir deviņus kilometrus gara pavediena masa gramos. Ja zīdtauriņa kāpura pavediena masu pieņem par vienu denjē. tad cilvēka mats sver piecdesmit denjē, bet zirnekļa tīmekļa pavediens — tikai 0,07 denjē. Tas nozīmē, ka zirnekļa tīmeklis, ar kuru pa ekvatoru var apjozt zemeslodi, sver nedaudz vairāk par 300 gramiem!

Zirnekļa pavediens raujot ir divreiz izturīgāks nekā tērauds, izturīgāks par orlonu, viskozi, parasto neilonu un gandrīz tikpat izturīgs kā īpašs augsti izturīgs neilons, kura kvalitate tomēr ir sliktāka, jo tas daudz mazāk stiepjas un tāpēc vienādas slodzes gadījumā pārtrūkst ātrāk.

Zirneklis pavedienu sintezē no aminoskābēm. Tā ir līra olbaltumviela.

Vai zirnekļi ir indīgi?

Jāsaka, ka vai nu vairāk, vai mazāk visi zirnekļi ir indīgi. Bet vairākuma kodieni nav bīstami cilvēkam un turklāt nav arī sāpīgi. Tā, piemēram, parastā mājas zirnekļa jeb krusta zirnekļa kodiens sajūtams kā viegls kniepadatas dūriens un nekas vairāk. Bet ūdens zirnekļa kodiens rada diezgan stipras, dedzinošas sāpes, kuras no koduma vietas nedaudz izplatās pa ķermeni. .Sakostā viela kādu laiku ir nejūtīga, bet pēc dažām dienām sāpes zūd bez sekām. Tāds pats sāpīgs kodiens ir ļoti reti sastopamā un skaistā sarkanmclnā zirnekļa ereza tēviņam.

Mūsu zemē cilvēkam bīstamas ir likai divas dienvidos dzīvojošas zirnekļu sugas — taranluls un karakurls. Sevišķi pēdējais.

«Skorpions dzeļ ļoti sāpīgi, bet slimība ir viegla. Karakurts kož bez sāpēm, taču sekas ir ļoti smagas,» saka cilvēki, kas visu to izbaudījuši. Patiešām karakurti parasti kož guļošam; miegā cilvēks jūt it kā adatas dūrienu. Bet pēc minūtēm 5—0— asas sāpes koduma vietā, pēc tam

visā ķermenī (il kā «skudriņas» skrietu). kas liek cilvēkam uzlēkt kājās. Kājas Iirpsl. cilvēks nevar paiet, viņš krīt. Moka elpas Iriikmns. slāpes un šausmīgas sāpes, il īpaši vēderā, krūtīs un pakrūtē. Vēdera muskuļi sasprindzināti un cieti kā koks. acis pieplūdušas asimm. elpošana sekla, seja klala sviedriem, temperatūra nedaudz paaugstināta, normāla vai pat pazemināta. Cilvēks svaidās, maina dažādas pozas, bet vienalga viņam liekas, ka lulil mirs. Uzbudinājums ir spēcīgs; alkohols, pat lielās devās, nerei-i bina. Kliedzieni, vaidi, histēriski saucieni pēc palīdzības —J tas viss ir šausmīgi!

Smagos gadījumos nāve iestājas pēc stundas vai divām. Nāves gadījumu skaits ne mazāks ka no odžu kodieniem. Precīzi nav noskaidrots, bet domājams, ka apmēram 4—fi procenti. Dažkārt karakurlu kodienu (iespējams, ka tie ir dzimumnenobriedušie vai arī tēviņi) cilvēki pārcieš viegli. Laikus veikli pasakumi parasti drīz vien palīdz.

Diemžēl ne jau visi ārsti labi zina saindēšanas simptomus karakurla iekošanas gadījumā, tāpēc gadās, ka < akuls vēders» un sāpes kuņģa apvidū tos maldina un liek noteikta nepareiza diagnoze: perforēta čūla, akūts apeudicīls, zarnu samešanās. Ir izdarītas nevajadzīgas operācijas, zaudēts dārgais laiks. «Daudzas veltīgas operācijas.» rak sta kāds amerikāņu biologs, «tiktu novērstas, ja visi ārsti zinātu, ka asas sāpes, vēdera rigidilālc. mērens drudzis, leikociloze. nereti nelabums un vemšana var būt zirnekļa «melnā atraitne» kodiena rezultāts.»

Svarīgi arī zināt, ka iekodis tieši karakurts. bet nevis kāds cits indīgs dzīvnieks. Čūska koduma vietā parasti atstāj indīgo zobu pāra pēdas (retāk viena zoba) un airi progresējošu pietūkumu. Skorpions — stipras sāpes, dedzināšanu un tikai lokālu uztūkumu. Tarantuls — mazāku, tomēr ievērojamu sāpīgumu un audu tūsku (koduma vietā); visā ķermenī sāpju nav. bet cilvēkam ir smaguma sajūta, apātija un miegainība, nevis uzbudinatība.

Ja skaidri zināms, ka iekodis karakurts, vispirms koduma viela tūlīt jāpiededzina ar sērkociņu — tas ļoti palīdz, ja lo izdara nekavējoties. Bcl pēc divām trim minūtēm jau vairs nelīdzēs: inde iesūcas dziļi. Nelīdzēs arī (pat kaitēs!) kālija permanganāta šķīduma injekcija zem ādas ievainojuma apvidū, ko nereti injicē jau pie ārsta stundu pēc iekošanas. Tūlītēja injekcija tāpat kā sērkociņš palīdz. Kā vislabākais «indes antagonists» efektīvi iedarbojas vēnā injicēts 10—25 procenlīgs sērskābais magnēzijs

(10—20 mililitri) un 10 procenlīgs kalcija glukonāts vai kalcija hlorīds (10 mililitri). Ieleirama iemešana ar spirtu, klizmas, kampars (injekcijas) un sirdslēkmju gadījumā nitroglicerīns (zem mēles).

Bet vislabāk, protams, palidz anlikarakurta serums.

Nenozīmīgi un pat kaitīgi ir citi plaši zināmie un ļoti populārie lautas līdzekli pret karakurtiem. Gani un citi. kas klejo pa zemēm, kur dzīvo indīgie zirnekļi, parasti, pirms iekārtojas uz naktsguļu, pār vielu, kur grib gulēt, vairāk reižu pārdzen lopus. Paklāj voiloku. aitādas, aplej visapkārt ūdeni, norobežo sevi ar astru arkanu.

Taču. kā pārliecinājies P. Marikovskis, ne arkāns. ne voiloks. ne aitādas neaiztur ne ceļojošos karakurlus. ne larantulus, tie lieliski visam pārrāpjas pāri. Arī ūdens ir pilnīgi pārvarama robeža: «laranlulam udensšķēršļi vispār nesagādā nekādas grūtības, karakurls. iekritis grāvī ar ūdeni, no turienes izkļūst bez pūlēm un sev nekā īpaši nekaitēdams». Arī lopu pārdzīšana nav vēlama: tā liek saplēsti karakurtu līkli. un zirnekļi spiesti klaiņot un meklēt jaunu dzīves telpu. Tādējādi naktīs tie vairāk klīst apkārt un rāpo uz gulošiem cilvēkiem.

Tā paša iemesla dēļ nereti kaitīga arī zāles dedzināšana: ugunsgrēka laikā zirnekļi tup alās zem saknēm, zemes iedobēš. bet pēc tam kā jau ugunsgrēkā cietušie klaiņo visur.

Vislabāk palīdz pareiza vietas izvēle naktsguļai — līdzena zeme bez pauguriem, krūmiem, zāles, iedobēm. kur tuvumā nav gravu, bedru, kas tik tīkamas karakurtiem.

Un tīkls. Vienkāršs prelmoskīlu tīkls. Zem tīkla var gulēt mierīgi tieši starp karakurtiem: zem lā karakurti neliek.

Tātad alcerielies: tīkls un sērkociņi! Visi cili pieejamie līdzekļi nav efektīvi. Bel galvenais, protams, prctkarakurlu serums.

Vai zirnekļi spļaudās?

Arī zirnekļiem ir lādas pašas sliktas manieres kā kamieļiem, kuriem māmiņas atļauj jau no mazām dienām spļaudīties un arī pašas spļaudās.

Tie ir zirnekļi scitodi. kas dzīvo mūsu mājās. Dienā tos neredzēsi. Tikai krēslas stundās izlien no visādām spraugām. Tīklus scitodi neauž. Medī kā vilki. Nesteidzīgi defilē, uz priekšu izstiepuši priekšējās ekstremitātes. Izsekojis miegainai mušai, zirneklis pietuvojas lai milimetrus sešus un no šī atlaluma trāpīgi šauj: uzšļāc lipīgu tīmekli. Visas sešas mušas kājas un al>i spārni liek pamatīgi pielīmēti pie griestiem. Uz mušas i/.šļaktais šķidrums tulil sacietē un kā ar virvi sasaista tās kājas un spārnus.

liet Šrilankā dzīvojošā sciloda kaujas «siekalas» ir ne tikai lipīgas, bet arī indīgas: muša liek gan sasaistīta, gan arī nonāvēta.

Izsmidzinādams līmi. scilods ātri atvēsina zirnekļu ienaidnieku alkatīgo degsmi. Viņš efektīvi aizsargājas ar spļāvienu. Tātad ne likai mušu var pielipināt pie griestiem, bet ari kaut ko spēcīgāku.

2.UZ DIENVIDIEM NO SAHĀRAS

,,

NEPARASTAIS PARASTAJĀ. LEOPARDA PIEKAUŠANA

Zinālnc jau sen meklē cilvēka senčus. liet. ak vai. cilvēka ciltstēvi izmiruši, atstādami mums tikai savu kaulu atliekas, pirmos darba rīkus, mājokļu drupas un piederumus. kā arī zīmējumus uz alu sienām.

Kurš tad no pašlaik dzīvojošiem radījumiem mums ir vistuvākais asinsradinieks?

Tagad visi zina. ka pērtiķis. I3cl kurš?

Cilvēka tuvākais radinieks dzīvnieku pasaulē dzīvo Af rikā uz dienvidiem no Sahāras, Eliopijas zooģeogrāfiskajā apgabalā. Tropiskie lietus meži un savannas visā lo plašumā devuši tam patvērumu, l'z ziemeļiem no Kongo upes. no Gvincjas un Kamerūnas rietumos līdz l'gandai austrumos dzīvo šimpanze. Par viņu ari ir runa.

Mūsu tehniskā progresa gadsimtā esam sasnieguši pārsteidzošus panākumus instrumentālajā darbībā. Nav nekā savāda, ka. novērtēdami dzīvnieku spējas, mēs tiem uzstādām lādas pašas prasības un atkarībā no prasmes rīkoties ar priekšmetiem, pēc darbošanās ar darba rīkiem spriežam par izmēģinājuma dzīvnieku prātu.

Ņemot vērā šos testus, šimpanze neapšaubāmi ir visu uz zemes dzīvojošo dzīvo būtņu priekšgalā (aiz cilvēka). Nebrīvē dresētāja vai eksperimentētāja vadībā šis pērtiķis, rīkojoties ar darba rīkiem un mehānismiem, var sasniegt apbrīnojamus rezultātus.

Pel arī brīvībā. Āfrikā, šimpanze, meklējot barību vai aizstāvoties pret ienaidniekiem, bieži vien ņem palīgā dažādus priekšmetus. Galvenokārt lie ir dažāda izmēra nūjas.

Pašas mazākās no tām — stublājus un zariņus (iepriekš nobraurilus no lapām)— lielo, lai sadabūtu medu no koku dobumiem un lennīlus no pūžņiem. Nu bet vislielākās — īslas bozes, lai aizslāvēlos.

Doklors Adrians Korllands no Ainslerdamas universitāles ar saviem līdzstrādniekiem vairākas reizes dažādās \ ietas veica interesantus izmēģinājumus. Leoparda izbāzeni ar īpašu elektrisko ierīci, kura lika «zvēram» grozīt galvu un kustināt asti. izlika mežā un savannā, lai novērotu, kā uz to reaģēs šimpanzes. Dažos eksperimentos leoparda ķepās ielika lelli — šimpanzes mazu|a atdarinājumu. Tad pērtiķi izturējās sevišķi tīroši un agresīvi.

Meža šimpanzes brēkdami un klaigādami devās uzbrukumā «leopardam». Purināja kokus, lauza zarus, izrāva ar visām saknēm nelielus kokus un. vicinādami tos kā rungas, ar dažādiem paņēmieniem centās nobaidīt zvēru. Ielenca i/.bāzcni pusaplī. Daži uzrāpās kokā. lai labāk redzēlu. Likās, ka «leopards» šimpanzēm bija liela problēma. Dažs labs cilvēks, risinādams sarežģītu uzdevumu, aizdomājies kasa galvu. Tā arī pērtiķus pārņēma piepeša nieze. Tie sāka enerģiski kasīties, taču kasīja ne tikai galvu, bet visu ķermeni. Tos droši vien uztrauca mazuļa liktenis. Uzbrukuma laikā vismazākos šimpanzes nesa piespiestus pie krūtīm vai arī uz muguras. Pusaudži turējās aizmugurē. Mātes le atgriezās pie tiem un ņēma uz rokām. te. tos pametušas, no jauna gāja uzbrukumā.

Slarp agresijas lēkmēm, kad pērtiķi draudzīgi slurmēja ienaidnieku, bija miera un atpūtas pauzes. Tad tie sēdēja, rāmi skatīdamies uz izbāzeni, kas grozīja galvu, un ēda banānus. Pusstundu pēc pirmā triecienuzbrukuma tuvojās saules riets un šimpanzes pazuda krūmos, atstādami kaujas laukā «divpadsmit nolauztus un no zemes izrautus meloņkokus».

(iadu vēlāk turpat zoologi novēroja šādu interesantu ainu. «Leopards» ar lelli ķepās iepriekš bija izlikts uz šimpanžu takas. Kad pērtiķi to ieraudzīja, lie draudzīgi metās uzbrukumā. Atkārtojās iepriekšējā scēna, tikai ar to starpību, ka kāda veca mātīte piegāja «zvēram» pavisam tuvu klāt un diezgan drošā attālumā to apostīja, pēc tam atgriezās pie pārējiem pērtiķiem, kuri malā gaidīja, un vairāk reižu noliedzoši pašūpoja galvu, it kā teikdama: Mazulis nav mūsu,»— vai varbūt: «Viņš jau ir miris.» Un visi šimpanzes klusēdami aizgāja projām.

Nevienā līdzīgā eksperimentā ar Kongo un Gvinejas meža šimpanzēm «leopards» nelika ar nūjām sasists, tā kā tas pienāktos. Tā nebija īsta cīņa, bet tikai iebiedēšanas demonstrācija.

Cita liela ir ar .savannu šimpanzēm. Tie devās cīņā pret «leopardu» visā nopietnībā, izrāva pamatīgas rungas (divus metrus garas un garākas), piegāja gandrīz klat (pat mātītes ar mazuļiem uz muguras!) un atvēzēdamies sila ar tādu spēku, ka noteikti varēja pārlauzt mugurkaulu dzīvam leopardam. Kā rāda kinolente, ātrums, ar kādu tika cilāta runga, bija 90 kilometru stundā!

Beidzot barvedis saķēra sasisto «zvēru» aiz astes, parāva uz savu pusi un atrāva rumpi no galvas. Viss —»ienaidnieks pagalam! Un pērtiķi jau bez bailēm piegāja pie «beigtā leoparda», pat mazuļi to aptaustīja.

PROESTĒTISMS?

Cik gan sarkasma un izsmiekla nav dzirdēts par pērtiķu gleznošanas mākslu. Bet gāja gadi, tika veikti jauni izmēģinājumi, un tagad biologiem pret pērtiķiem, kuri zīmē, ir pavisam cita attieksme.

Pirmos eksperimentus ar šimpanzēm, kas zīmē, izdarīja Ladigina Kots Krievijā vēl pirms revolūcijas. Džonijs. šimpanze, kuru novēroja Ladigina-Kols, sākumā vienkārši vilka taisnas līnijas. Izkopis savas spējas zīmēšanā, viņš sāka līnijas rūpīgi izzīmēt. Pēc tam krustoja tās ar šķērslīnijām taisnā leņķi un pie tā paša arī palika, lielākus panākumus neguvis.

Ladigina-Kols šimpanzes «jaunradi» salīdzināja ar sava četrgadīgā dela zīmējumiem un pārliecinājās, ka pērtiķis, kas sākumā zīmēja to pašu, ko bērns, bērnam augot lielākam, zīmēšanā sācis atpalikt. Džonijs nekad nevariya uzzīmēt apli. Bet apļa attēlošana ir visu zīmējošo pērtiķu spēju robeža. Bērni taču arī vispirms attiecīgā attīstības posmā sak ar ķeburiem, taisnām līnijām un beidzot uzzīmē apli. Nākamais etaps manipulācijās ar zīmuli uz papīra ir cilvēka sejas atveidošana, bet pēc tam arī cilvēka figūras. Pērtiķis to nespēj. Vēl neviens šimpanze savā gleznošanas mākā nav ticis talak par apli.

Roja Kelloga, bērnudārza darbiniece Sanfrancisko, savāca 200 tūkstošus bērnu zīmējumu no četrpadsmit pasaules zemēm un konstatēja: «Katrā bērna attīstības pakāpē tie ir apbrīnojami līdzīgi.» Pakāpeniski zīmējumi kļuva sarežģītāki, vieni savu meistarību zīmēšanā attīstīja agrāk nekā citi, bet «visi viņi gāja pa vienu ceļu».

Dezmonds Moriss, Londonas zooloģiskā dārza kurators, rūpīgi salīdzināja bērnu zīmējumus ar šimpanzes zīmējumiem. Līdz tam brīdim, kad bērns sak zīmēt cilvēka seju, zīmēšanas tehnikas pilnveidošanās un zīmējumu sarežģītības palielināšanās bērniem un šimpanzēm notiek vienādos posmos.

Šimpanze Kongo, ko viņš bija novērojis, zīmēšanā pārspēja visus savus brāļus: viņš ne tikai uzzīmēja apli, bet arī izraibināja to ar punktiem. Divu gadu laikā Kongo «uzpindzelēja» 384 zīmējumus. Tie visi bija darināti «pēc viņa saprašanas, nebija kopēti no paraugiem un nebija zinātnieka priekšā pateikti». Sasniedzis šimpanzēm augstāko pilnību — apļa attēlu ar punktiem, Kongo noskuma, zaudēja interesi par zīmēšanu, ar kuru pirms tam aizrāvās. Bija nojaušams, ka sasniegts maksimums, uz ko ir spējīgs šimpanze.

Šimpanzes zīmējumos ievēro apbrīnojami noteiktu simetrisku kompozīciju. Šajā ziņā tie pārspēj bērnus. Ar matemātisku precizitāti pērtiķi izvieto zīmējumu pašā papīra centrā. Ja zīmē stūros, arī tad ar lielu meistarību, stingri ievērojot, lai zīmējumi visos stūros būtu vienādā lieluma. Arī ornamenti zīmējuma centrā tiek veidoti simetriski, ko neviens bērns vecumā līdz četriem gadiem nespēj.

Var teikt, ka katram pērtiķim zīmēšanā ir savs rokraksts, savas izteiksmes formas. Ja kāda pērtiķa zīmējumu parāda zinātniekam eksperimentētājam, tas uzreiz pateiks, kurš no viņa izmēģinājuma dzīvniekiem to zīmējis.

Kongo iemīļota figūra bija vēdeklis. Uz papīra tas attēloja daudzus vēdekļa variantus un vienmēr centās to precīzi novietot centrā.

Līdz 1961. gadam eksperimentētāju uzraudzībā ar zīmēšanu nodarbojās 30 pērtiķi: 23 šimpanzes, 3 orangutani un 4 kapucīnpērtiķi. Nedaudz vēlāk pērtiķiem «māksliniekiem» sāka dot krāsas, un tic «gleznoja» ar tām. Sākumā krāsu triepa ar pirkstiem, pēc tam ļoti ātri un labprāt iemācījās lietot otu un flomāsterus.

Bet līdz tam Mūsdienu mākslas institūts sarīkoja Kongo un Betijas (no Baltimoras zooloģiskā dārza) «gleznu» izstādi. Tā ka eksperimenti ar pērtiķiem nebija pabeigti, zooloģiskā dārza vadītāji nevēlējās, lai zīmējumus kads pirktu. Tāpēc pērtiķu daiļrades paraugiem noteica ļoti augstas cenas. Taču gandrīz visas «gleznas» tika izpārdotas. Tā zooloģiskajiem dārziem radās jauns ienākumu avots.

«Gleznas» pirka ne tikai bagātnieki — snobi. lai ar tām uzjautrinātu savus viesus, bet arī glezniecības lietpratēji Pablo Pikaso. Herberts Rīds un ievērojamais biologs Džulians Hākslijs.

Pērtiķi ne mazums nopūlējās ap saviem darbiem. Tā nebija vienkārši niekošanās aiz gara laika. Pērtiķi ieradās laboratorijā, kur tos gaidīja zīmuļi un papīrs, kā uz nopietnu stundu. Paņēmuši rokās zīmuļus, tie uzreiz aizmirsa gan blakus stāvošo biologu, gan savus iecienītos augļus, it visu. «Pērtiķis spēj ļoti koncentrēties, agrāk to uzskatīja par neiespējamu.»

«Dzīvnieki sāka dusmoties, ja neļāva zīmēt. Kad darba procesā tiem atņēma zīmējumu, pērtiķi ļoti uztraucās. Acīmredzot viņiem jau bija priekšstats par to, kādam jābūt pabeigtam zīmējumam. Ja Kongo atņēma nepabeigtu zīmējumu, bet pēc tam to atdeva atpakaļ, viņš sāka zīmēt no tās vielas, kur darbu bija pārtraucis. Tātad pērtiķis skaidri apjauta, ka zīmējums nav pabeigts. Tajos gadījumos. kad Kongo cenlas pārliecināt, lai nesāk jaunu zīmējumu, bet turpina strādāt pie tā. kuru tas «pabeidzis», pērtiķis kļuva nepacietīgs, sāka činkstēt un smilkslēt. bet. ja mēģināja uzstājīgāk to piespiest zīmēt, tad sāka bojāt zīmējumu. Viņš švīkāja uz papīra «bezjēdzīgas līnijas».» (Sallija Kerigera.)

Vai pērtiķi ilgi jāmāca?

Nē. nemaz. Prasme zīmēt rodas darba procesā. Vienkārši pērliķim iedod zīmuli un nosēdina pie tīras papīra lapas. Pērtiķi tūlīt pārņem satraukums, un tas sak zīmēt. Sākumā velk vienkāršas līnijas (vai svītras, ja lielo krāsas), zīmē ar visu roku. Pamazām zīmēšanas tehniku uzlabo: zīmuli jau tur lāpai kā mēs. spiež uz tā ar rādītāja pirkstu un pa papīru vada tikai ar pirkstiem.

Zīmēšana pērtiķiem ir ļoti aizraujošs darbs, viņi gatavi ar to nodarboties visu dienu. Šimpanze Alfa vienmēr no zooloģiskā parka darbiniekiem diedelēja kabatas grāmatiņas un zīmuļus, turklāt ļoti dusmojās, ka tos viņai nedeva. Pērtiķis Gua, kad tam nebija papīra un zīmuļa, zīmēja ar pirkstu galiņiem vai ar nagiem uz norasojuša loga stikla. Gorilla Menga daudzreiz centās uz sienas uzzīmēt savu ēnu.

Tagad biologiem skaidrs, ka allīstītākajiem pērtiķiem ir ievērojams māksliniecisks talants, tiek pētīta arī viņu radošā iedvesma, mil/īgā vēlēšanās zīmēt. Tātad estētisms tiem ir raksturīgs. Daži biologi par to nerunā atklāti, viņi labāk daudzu dzīvnieku spējas izprast skaistumu nosauc par proeslēlismu.

BOMBARDĒŠANA MAIZES KUMOSA DĒĻ

Eliopijas zoogcogrāl'iskajā apgabalā ir vēl kāda dzīva radība, kas. līdzīgi šimpanzēm, iegūstot barību, lieto darba rīkus, taču nevis nūjas, bet akmeņus.

. ..«Ērglis» jēru lija dzīvo augstu kalnos. Tai garšo bruņurupuči. Ja bruņurupucis ir liels un ar knābi un nagiem bruņas atvērt nevar, lija paņem to nagos, paceļas gaisā un no šejienes, no augstuma, met bruņurupuci uz akmeņiem. Bruņas pārplīst, un lija atlido uz mielastu. Senās Romas naturālists Plīnijs Vecākais rakstīja, ka kādu reizi jēru lija dzejnieka Ksliila kailo pakausi noturējusi par akmeni un uzmetusi uz lā bruņurupuci. Tā. pēc Plīnija domām, gājis bojā Eshils.

Jēru lijām akmeņi ir tas pats. kas lakta. Bet zinātnes pasaule nesen uzzināja par jēru liju apbrīnojamām spējām: akmens tām kalpo kā īsts darba rīks.

Stepes ugunsgrēks padzina no ligzdām strausus. Olas palika neapsargātas. Atlidoja lijas un centās pārsist olu čaumalas ar knābjiem. Nesekmīgi. Drīz parādījās vēl divi jēlu olu mīļotāji — jēru lijas. Tās pie darba ķērās ar prasmi. Kaut kur aizlidoja un knābjos atnesa akmeņus (ap 300 gramiem smagus). Nolika akmeņus zemē. Lietišķi apskatīja olas. paklaudzināja ar knābjiem: pārbaudīja, vai tās ir izturīgas. Pēc tam atkal paņēma akmeņus knābjos, izstiepās visā augumā, izslēja galvas, cik vien augstu var, un pēkšņi meta akmeņus uz olām. Pirmajā mēģinājumā olas netika sasistas. Šķiet, ka lijas to arī nebija gaidījušas. Tās atkal un atkal bombardēja olas ar akmeņiem. Bombardēt vajadzēja no četrām līdz divpadsmit reizēm, tikai tad olas čaumala pāršķēlās. Un jēru lijas ņēmās pusdienot.

Kādā A. Zguridi filmā mēs redzējām unikālus kadrus: jēru lijas darbā. Viss ir dokumentāli apstiprināts.

SAVSTARPĒJAS PALĪDZĪBAS LĪGUMS

/o savā slarpā itoslēguši āpsis un pulns. Āpsi sauc par Kapzeincs medusāpsi. bcl putnu par indikatorpulnu. Pulnii,. ir neliels, pelēcīgs, ar zaļganu vēderu. Kā viņi sadarbojas?

Tas liekas neticami, taču ievērojamu ornitologu aulorilālc liek ticēt.

Āfrikā daudzas savvaļas bites mītnes ierīko zemē. Indikalorpulni meklē šo bišu ligzdas. Kā likai uziel ligzdu, lido uz inedusāpša alu. Laidelējas virs tās, kliedz «čurr-čurr», sauc medusāpsi. Tas jau zina, ap ko liela grozās, tāpēc nekavējas, izlien no alas un smagiem soļiem skrien aiz putna. Bel indikalorputns spurdz no krūma uz krūmu un pagaida medusāpsi. Un nemitīgi sauc.. No krūma uz krūmu laidelēdamies, pieved medusāpsi pie dravas. Te jau medusāpsis dara savu darāmo — izrakņā medus bišu ligzdu. Bet putniņš paslēpjas kokā. apklust un gaida . . .

Mcdusāpsis pieēdas un apmierināts aiziet. Tad putniņš pielido pie izpostītās ligzdas un ēd . . . šūnas.

Tas atkal liekas neticami — vasks taču dzīvnieku kuņģi neliek pārstrādāts! Tikai bišuls. kuras kāpuri dzīvo stropā, spēj ēst vasku.

Izrādās, ka ne likai bišuls. bel arī indikalorputns. Putna gremošanas orgānus izpētīja un atrada simbioliskas baktērijas un rauga sēnītes. Tās ari sadala vasku taukskābēs, kuras pēc tam uzsūcas putna zarnās.

Indikatorputni sekmīgi sadarbojas ne tikai ar medusāpšiem, bcl arī ar paviāniem.

Afrikāņi ir vērīgi cilvēki. Viņi jau sen zina par inedusāpša un indikatorputna draudzību. Un ari paši iestājās šajā apvienībā. Vispār — aizstāja medusāpsi. Indikalorputns ar viņiem labprāt sadarbojas: atved pie bitēm. Ja putns uz saldo mal li li ielūdz cilvēku, tad parāda ne tikai zemes bišu ligzdas, bet arī koku dobumos dzīvojošo bišu ligzdas.

Taču acīmredzot putniņi savā kompānijā nepieņem visus cilvēkus. Itāļu pētnieks Franko Prospcri raksta par kāda viņa ekspedīcijas līdzstrādnieka kļūmīgajām gaitām.

«Indikatorpulnu pāris katru rītu pārlidoja krūmāju pie upes. likās, ka putni patiešām ar savu lidojumu cenšas pievērst mūsu uzmanību. Un tā Staniss nolēma tos izsekot.

Bel izrādījās, ka vismaz pirmajā dienā putni paši lāga nezināja, kur drava atrodas. Staniss veica veselībai nodelīgu pastaigu, svelmainās saules staros vairākas stundas spraukdamies cauri ērkšķu krūmājiem un, pārliecinājies, ka ne viņam, ne ari putniem nav skaidrs, kuram jābūt ceļvedim, atgriezās pie upes . . . Mēģinājums turpinājās divas vai trīs dienas un vienmēr ar vienu un to pašu rezultātu: dienas beigas neveiksmīgo medus meklētāju biedri sagaidīja ar vairāk vai mazāk asprātīgām zobgalībām. Bet indikatorputnu pāris turpināja mūs apmeklēt sistemātiski, aicinādami Stanisu uz parasto pastaigu, kura acīmredzot tiem patika.

Tomēr piektajā dienā mūsu biedrs nelika sagaidīts ar jokiem un zobgalībām: viņš atgriezās ar tik drūmu un salukušu seju, ka mēs neuzdrošinājāmies jautāt, kas noticis; turklāt visi ļoli labi saprata, ka vainas dēļ tik briesmīgi satūkuši viņa vaigi.»

Amerikas Savienotajās Valstis Smitsona institūta zinātnieks Herberts Frīdinans alrada apzinīgākus ceļvežus. Indikatorputni viņu divdesmit trīs reizes aizveda uz dravu.

Putnu izturēšanos viņš apraksta šādi:

«Kad putns nolemj kļūt par ceļvedi, tas laižas pie cilvēka un sāk žadzināt. Gaida, kad cilvēks pienāks tuvāk. Zadzināšana ir stipri līdzīga skaņai, kāda dzirdama, kad pakrata pustukšu sērkociņu kastīti. Kad cilvēks pienāk tuvāk, putns palido 15—20 pēdu tālāk, nemitīgi žadzina un izpleš asti ka vēdekli.

Tad parasti notupstas uz labi redzama zara, ātri žadzina un izpleš spārnus tā, lai dzeltenas svītras būtu labi redzamas.»

Kad cilvēks alkal pienāk tuvāk, putns pārlido uz citu koku 5—15 metrus tālāk. Nav svarīgi, lai cilvēks lo redzētu, galvenais, lai dzird. Žadzina nepārtraukti, pagaida sekotāju. Kad tas tuvojas, putns atkal pārlido, un lā atkārtojas daudz reižu, iekams noklust dravas tuvumā. Te alkal pacietīgi gaida — pat līdz pusotrām stundām, kainēr cilvēks sadabū medu. Medus meklētāji parasti putnam atstāj daļu kāru. Cilvēks aiziet, un putns lido pie atstātās barības. Kas notiek tālāk, mēs jau zinām.

Indikatorputni (bet to ir septiņpadsmit dažādu sugu, Āfrikā 15, Indijā un Indoķīnā —2) ligzdas netaisa, putnēnus neperē. Tie, tāpat kā dzeguzes, savas olas dēj svešās ligzdās. Indikatorputnu mazulis kopš dzimšanas apgādāts ar draudīgu ieroci — asu olaszobu. Tas atrodas pie apakšknābja. Knābim aizveroties, veidojas nāvējošas knaibles. Ar šīm knaiblēm putnēns — parazīts nogalina lā putna mazuļus, kurš tam devis pajumti. Vai arī pārkož tā olas. Bet putni, kuru ligzdas okupējuši jaunie indikatorputni. neko nenojāuzdami. baro svešo putnēnu tāpat kā savējo.

CECE MUŠAS

Cece mušas mitinās Āfrikā. Tur to ir 30 sugu. Vienas dzīvo sausajās savannās, citas — mitrajos tropu mežos. Vienas dzeļ cilvēkam, lielajiem pārnadžiem, citas — lapsām, zaķiem, putniem, varāniem un krokodiliem.

Cece mušu nav grūti atšķirt no citām: tā ir lielāka par mūsu istabas mušu un. kad kaut kur nosēžas, spārnus sakļauj tik cieši kopā. ka tie guļ uz muguras kā divslīpju jumts, nevis vēdekļveida kā istabas mušai. Cece muša lido «ļoti ātri un mērķtiecīgi».

«Kad mēs braucam pa kādu mežiņu vai upes ieleju, gadās, ka visa mašīna vienā mirklī ir pilnum pilna ar šīm mušām. Man liekas, ka savu upuri tas nebūt neatrod ar ožu: kukaiņi vienkārši dzenas pakaļ jebkuram lielam un kustīgam priekšmetam. Tāpēc arī automobiļi ta pievelk mušas.

Kādreiz mūs ielenca vesels mākonis — ap 150 mušu. ja ne vairāk, Tās ilgi sekoja mūsu mašīnai. Ķad es izkāpu un nedaudz pagājos kājām,, neviena muša maņ nepievērsa uzmanību: automobilis bija daudz lielāks un tātad vilinošāks nekā es. Dažreiz tās cenšas nosēsties pat uz riteņa, kas griežas.» (Bernhards Gržimeks.)

Asinis dzer ne tikai cece mušu mātītes kā, teiksim, odi, bel ari tēviņi. Tāpat kā bišu māti, tēviņš cece mušu apaugļo tikai vienu reizi, un ar to pieliek, lai visas 200 dienas (tik ilgi muša dzīvo) tā vairotos.

Bel cece muša nevairojas tā kā pārējās mušas. Tā nedēj olas, bel dzemdē dzīvus kāpurus. Mušai vēderā veidojas kaut kas līdzīgs dzemdei, kur attīstās tikai viena ola. «Dzemdē» no olas izšķiļas prāvs kāpurs un barojas ar īpašu sulu, ko lā izdala.

Kad pienāk laiks dzemdēt, muša nosēžas uz zemes kādā nomaļā stūrītī, kur ir mitrs un vēss. Te arī dzemdē kāpuru, kurš ierokas zemē un attīstās par pieaugušu mušu.

Pēc mēnešiem diviem Irim kāpurs pasaulei «davina» cece. bet la savā septiņus mēnešus ilgajā mūžā astoņus deviņus kāpurus.

«Bet, starp citu. šī radība ir vienīgais ziloņu un zebru aizstāvis lajos gadījumos, kad cilvēks tiem mēģina atņemt dzimteni.» (Bernhards Gržiineks.) Ši briesmīgā muša ir šausmīgās miega slimības pārnēsātāja. Tur. kur savairojies daudz cece mušu, neviens cilvēks neapmclīsies uz dzīvi, ne arī ganīs lopus. No tādām vietām visi šausmās bēg. Bet to, kurš paliek, gaida mokpilna nāve. Tā, piemēram, nolika mūsu gadsimta sākumā pie. Mērčisonas ūdenskrituma. 1907. gadā tur ieradās Vinslons Cērčils. Tajā laikā, pēc viņa vārdiem, «visi ciemi jau bija izmiruši». Pat ziloņkaula mednieki vēl pēc desmit gadiem neuzdrošinājās apmeklēt šo novadu. Desmit gadu laikā no miega slimības gāja bojā pusmiljons cilvēku.

Ari mājlopus nedrīkst audzēt vielās, kur mīl cece muša, jo cece ir bīstama ne tikai cilvēkam: mājlopi — govis, aitas, kazas, zirgi, cūkas iet boja no nagana slimības, ko arī pārnēsā cece muša. Savvaļas dzīvniekiem pret nagana slimību ir iedzimta imunitāte. Tic no tripanosomāin nenobeidzas.

Bīstamas ir tieši tripanosomas, nevis pali cece muša.

Tripanosomas ir ļoti sīki (milimetra divdesmitā daļa) vienšūņi — vicaiņi. Kad cece dzer savvaļas dzīvnieku — antilopes, zebras, kārpcūkas, zaķa. «akaļa, hiēnsuņa u. c. asinis, kopā ar tām mušas zarnās nokļūst tripanosomas. Tur tās ātri savairojas un pēc divām nedēļām pa zarnām sāk virzīties uz muti. No šejienes iekļūst mušas siekalu dziedzeros. Ar siekalām vienšūņi nokļūsi mušas sadzelta cilvēka asinīs. Tripanosomas izraisa miega slimību. Slimība sākas lā: pēc divām trijām nedēļām koduma vietā parādās čūla, pakausī rodas sāpes, limfas dziedzeri palielinās, rīkle pietūkst. Temperatūra paceļas līdz 40—41 grādam, uz ādas izsitumi, drudža lēkmes ar dažu dienu pārtraukumu ilgst nedēļām, nespēks, bezmiegs — šādi simptomi ir slimības sākumā. Pēc tam. tieši otrādi, sākas miegainība. Cilvēks guļ un guļ. novājē. Parasti pēc gadiem diviem iestājas nāve.

Tagad medicīna pieliekami sekmīgi ārstē miega slimību. Diezgan labi palīdz germanīns un citas zāles. Tikai kaut kur meža biezokņos cilvēki vēl mirst no šīs slimības.

DZERŠANAS VIETA TUKSNESĪ UN ĀFRIKAS GŪSTEKNE

Kā zināms, ūdens tuksnesī ir liels deficīts. Bet bez ūdens nav iespējama dzīvība. Taču tuksnesis dzīvo.

Nabadzīgā novada iemītnieki dažādi iemanījušies sadabūt šeit lik dārgo valgmi. Tomēr tāda unikāla ūdensapgāde kā Āfrikas smilšvistiņai nav nevienam pasaulē.

Smilšvistiņas ir nelieli putni. Apmēram lik lielas kā baloži (tās ir arī rada baložiem). Dzīvo stepēs, tuksnešos un pustuksnešos. Dažas no tām saviem mazuļiem ūdeni atnes no tālajām dzeršanas vielām kuņģī (vienā lidojumā gandrīz glāzi). Citas — tas ir kaut kas neticams!— brīnumainā veidā pamanās to piegādāt krūšu un vēdera spalvās.

Kad svelme pret vakaru kļūst nedaudz mazāka, tēviņi dodas uz dzeršanas vietu dažreiz trīsdesmit verstu tālumā. Tur iebrien ūdenī līdz krūtīm. Šādas ūdens vannas ilgst minūtes piecpadsmit. Lūk, arī spalvas pamatīgi piesūkušās ar ūdeni. un smilšvistiņas lido atpakaļ pie putnēniem.

Papuči piezemējas, un mazie bērniņi žigli steidzas pie tiem. Ņem mitrās spalvas knābī un «zīž»!

Šim smilšvistiņām izpētīja vēdera spalvas un konstatēja īpaši augstu higroskopiskumu. kas ļauj spalvām labi samirkt un saglabāt mitrumu tālu lidojumu laikā.

Dcgunradžpulniem, kas radniecīgi mūsu zaļvārnai un pupuķim. ir ļoti dīvaina ligzdošanas maniere. To mātiles olas perē brīvprātīgā ieslodzījumā.

Kur un kā tas tiek darīts?

Koka dobumā. Bet ieeju lajā aizmūrē ar māliem, kas samaisīti ar mēsliem un augļu mīkstumu. Atstāj tikai nelielu lodziņu: pa to tēviņš baro savu draudzeni — gūstekni ar augļiem vai kukaiņiem.

Dažkārt māte slēgtajā kamera tup trīs četrus mēnešus! Slinko, barojas, skumst. Bet tēviņam šinī laikā nav viegla dzīve. Rūpēs par barību mātītei, bet pēc tam arī putnēniem tie sevi ļoti novārdzina. Toties prāts ir mierīgs: ne čūskas, ne pērtiķi, ne arī kāds cits. kam tīk izpostīt ligzdu, saimei nenodarīs pāri.

Toko ir vismazākie degunradžputni. Pārliek no kukaiņiem. Kad loko bērni nedaudz paaugas, tēvs. nesdams pa vienam kukainim knābī, nespēj pieliekama daudzumā sagādāt barību. Ar vārdu sakot — ilgi savu ģimeni viens uzturēt nevar. Tāpēc māte nedēļas divas trīs pēc putnēnu izšķilšanās spiesta pamest mājīgo ieslodzījumu un palīdzēt tēvam barol bērnus. Kad «viņa» un «viņš» izlauž izturīgo sienu, kas noslēdz ieeju ligzdā, un mālīle no ligzdas izlien, pirmām kārtām vecāki steidz atnest bērniem mālus un tie sevi no jauna iemūrē, lai drošībā nosēdētu vēl divas nedēļas, kas atlikušas līdz izlidošanai no perēkļa.

IELŪKOSIMIES ZEM ŪDENS

Tur peld zivs, ko sauc par samu. Ar ūsām. lielu muti. kā jau samam pienakas. Tikai tas nav parasts sams. Tas ir elektriskais!

Gandrīz viss metru garais ķermenis no galvas līdz astei it kā ieģērbts biezā cūkādā: tas ir akumulators — elektriskais orgāns. Tā izlādēšanās strāva — 300 voltu! Pieskarties lādam samam ir bīstami. Noķert ar makšķeri — tas pats. Mitrā makšķeres aukla strāvu vada ātri, un eleklrošoks nogāž makšķernieku no kājām.

Elcklrosamu dzīvesvieta ir Āfrikas upes un ezeri no Lejasnigērijas un Augšnīlas līdz Tanganjikai.

Bet Kongo baseinā (ezeros un upītēs ar lēnu straumi) uz dzīvi iekārtojies cits dīvains sams. Augšpēdsams (Synotlontis).

Patiesībā pal neērti lo saukt par samu. Kas nu tas par samu, drīzāk rotaļu samiņš: tā garums tikai pieci centimetri.

Nevienam nezināmu iemeslu dēļ šis sīkais sams izvēlējies ērmotu manieri peldēt ar vēderu uz augšu, it kā būtu beigts. Peld un nemaz nekautrējas. Ēd kukaiņus, kas iekrituši ūdenī. Pats tumšā krēnikrāsā ar marmorētiem tumšiem rakstiem, bel vēders melns. Ne putni zivju ēdāji to redz no augšas (uz tumšā ūdens fona), ne plēsīgās zivis no apakšas (pret gaišo debesu jumu).

Tagad il kā saprotams, kāpēc augšpēdsams peld ar vēderu uz augšu: lai labāk maskētos, jo vēders ir melns.

Jā. bel arī ar gaišu vēderu un tumšu muguru (kā visām zivīm) iznāk droša kamuflāža (maskēšanās), ja vien. protams, peld normāli.

Nav saprotams, kādēļ dabai ievajadzējies lādu ačgārnību.

Melnvēderainie augšpēdsama mazuļi pirmās dienas peld tapai kā visas zivis. Bel, sasniedzot 7—10 nedēļu vecumu, «saprātam par spīli» pagriežas ar muguru uz leju un la paliek, līdz lo dienas ir skaitītas.

Gandri/, visos Āfrikas o/eros un upēs (izņemot Sabāru un kontinenta dienvidus) dzīvo garpurnlīdakas. To šeit ir līdz 150 dažādu sugu. Daudzām izskats ir visai dīvains: purns izstiepts uz priekšu un uz leju gara snuķi (dažam tas ir tikai divreiz isaks par ķermeni) vai arī vērojams garš liks izaugums pazodē. Dažām galvas ir tieši ka putniem. Ja ibisu garpurnlīdakas purnu parādītu tikai profilā, to varētu pilnīgi uzskatīt par ibisu.

Ir ari zušiem līdzīgas garpurnlīdakas. Taču daudzām izskats ka parastai zivij: bez snuķa, izauguma un visa pārējā. Un visām ķermeņa galā un astes kala ir elektriskie orgāni.

Garpurnlīdakas (mormirus. gimnarhus. gnalonēmus 11. c.) bieži vien sauc par zivīm ar radiolokatoriem. Tām patiešam ir orgāni, kas veic to pašu uzdevumu, ko radiolokatori. Apsardzes orgāni.

Radaru un elektrisko orgānu darbības fiziskais princips garpurnlīdakām ir dažāds. Tie neiztausta apkārtni ar elektromagnētiskajiem stariem, bel rada ap sevi pastāvīgu elektromagnētisko lauku, raidot īsu lādiņu sēriju: parasti dažus simtus sekundē. Strāvas spriegums ir neliels —'2 volti, relāk — 7 —17 volti.

Šī lauka ingredienlu traucējumi* fiksē īpaši orgāni zivs ādā; sevišķi daudz to ir uz galvas.

Garpurnlīdakas prot precīzi atšķirt vienādas formas, krāsas, izmēra, masas un smaržas priekšmetus, bet ar dažādu . . . eleklrovadāmibu . . . Ta, piemēram, ir divi porcelāna cilindri. no kuriem viens pildīts ar destilētu ūdeni, bet otrs — ar akvārija ūdeni. Nekādas mums zināmas sajūtas, izņemot spēju izjust elektriskā lauka novirzes, nenosaka zivs pareizo izvēli.

Zivis galvenokārt peld naktī, barību meklē ūdenstilpes dibenā, rokoties duļķainu ezeru un upju dūņās. Šādos meklējumos, kā arī aizsargājoties no ienaidniekiem, kuri slepus pielavās tumsas un saduļķoto dūņu aizsegā, tām (oli noder radiolokatori.

Tilapija nav elektriskā zivs. Fiziķus tā neinteresē (ja nu vienīgi gastronomiskā ziņā. jo šī zivs ir ļoti garšīga). Rel biologus tā interesē ne mazāk kā garpurnlīdakas.

Napoleona karagājiena laikā uz Ēģipti. kad eiropiešiem radās iespēja tuvumā apskatīt majestātiskās piramīdas, starp zīmējumiem uz senajiem akmeņiem atrada dīvainas zivs attēlu, tai bija il kā piepūsta galva. Rel ap galvu kaut kādas sīkas svītriņas… Drīz vien atradās arī mākslinie» ciskā veidojuma prototips — neliela zivs lilapija. kura dzīvo tepat netālu Nilā. Kā izrādījās, galva liela tāpēc. ka zivs mutē paslēpj mazuļu bariņu (kas akmeni allēloli ar svītriņām).

(Turpat Nilā un visā Austrumā! rikā līdz Lielajiem ezeriem dienvidos dzīvo tilapiju tuvi radinieki — daudzkrāsainie haplohromi. Ari to mātītes savus bērnus iznēsā mutē.)

Šīs neredzētās rūpes par pēcnācējiem sakas ar personiskā zemes gabala iegādāšanos. Tēviņi nogulstas plakaniski, sit ar asti pa ūdeni, griežas uz vielas, līdz smiltīs izveidojas bedre. Pēc tam dodas pēc mātītes. Kā mālīli atrod, tā —«dejo». Tilapijas tēviņš sāniski vien. sāniski vien lēnam peld mātītei pa priekšu, noliecies ar galvu uz leju 30—60 grādu leņķī attiecībā pret horizontāli. Ja mātīte apstājas, tad gaida to. Bet pēc tam tajā pašā dīvainajā pozā — ar sāniem pret mālīli un ar galvu uz leju — atkal peld uz savu bedri un draudzeni ved sev līdzi.

(Ilaplohroms līgavu aicina mazliet savādāk. Arī pamirst tās priekšā dīvainā pozā: ķermeņa pakaļējā daļa ir paralēla upes dibenam, bel priekšdaļu izliec tā. ka lā paceļas slāvus 30—40 grādu leņķī.)

Mātīte bedres dibenā nērš 15—100 ikrus (liela lilapija dažreiz arī 400). Kad visi izlaisti, tos citu pēc cita «norij». Piepildījusi ar ikriem muti. ziv>i paslēpjas ūdensaugos un šeil nekustīgi stāv vai nu 10—II dienas ihaplohroms). vai nedēļas divās (tilapijas). bel dažas sugas arī mēnesi: neko neēd, tikai smagi elpo un ikrus mutē reizi pa reizei paviļā, lai lie labāk attīslītos. (Starp citu. dažas tilapijas nedaudz ed). No bada zivij vēders ierāvies, sāni iekrituši, bel galva uzblīdusi.

Nu. lūk. beidzot dieiias gaismā parādās kāpuri. Tie ir lieli: dažām tilapijām divus milimetrus gari. Pirmajās dienās kāpuri dzīvo mātes mutē. Neilgi pirms tam. kad mazuļi no mātes mutes aizpeld, zivs — māte nemierīgi peld uz augšu uz. leju. ar uzpūsto galvu beržas pret smiltīm, it kā mazuļi to uzbudinātu. Bel. ja kāds izslīd no mules un aizbēg, māte metas pakaļ un lo no jauna «norij».

Pienāk brīdis, kad zivju mazuļi no mātes mutes izbirst kā zirņi no caura maisa (māte nespēj tos saķert) un šaudās apkāri ciešā barā. tad zivs nomierinās. Bel briesmu bridi mazuļi pa galvu pa kaklu metas pie māmiņas un paslēpjas mutē. Trauksmes signāls («Ātrāk mutē!») ir īpaša mātītes poza. turklāt lilapija nedaudz atkāpjas atpakaļ — izdara «atpakaļgājienu»! (Haploliroms, aicinot mazuļus mutē paceļ un nolaiž muguras peldspuras.) Pamanījušas signālu mazas zivtiņas sablīvējas cieša ķekarā pie zivs galvas gluži kā bišu spiets pie zara un liecas salīst mutē. Arī māte steidzīgi «ķer» las. kuras nepaspēj ieskriet. «Norijusi pēdējo, zivs no bīstamās vielas aizpeld.

Stfkumā jebkurš troksnis telpā, kur stāv akvārijs,— dur vju piesitiens, cilvēka ienākšana istabā — modrajā zivi rada trauksmi, un tā ar signālu «Alrāk mutē!» sasauc mazuļus. Bel pamazām aprod ar šiem trokšņiem un trauksmi ceļ tikai patiesās briesmās. Čelras vai piecas dienas haplohromu un tiiapiju mazuļi izmanto māmiņas viesmīlību. Tie pat nakšņo drošajā paslēptuvē aiz zobu žoga. Bet pēc tam, kad paaugušies un kļuvuši spēcīgāki,; pamet to uz visiem laikiem.

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA slaidpirkstainis

Madagaskaras ziemeļaustrumos un šur tur ziemeļrietumos neskartajos biezajos mežos un bambusu džungļos dzīvo puspērtiķis ai-ai. Vēl to sauc arī par slaidpirkstaini. kaut gan «rokdarbnieks» viņam piestāvētu vēl labāk. Luk, tas, pamodies saulrietā, izlīdis no koka dobuma, pirmām kārtam, kā jau lemuriem pieņemts, sasukājas. Cītīgi tīra savu melno kažociņu un ausis, acis un degunu. Pirksti tam ir apbrīnojami gari, bet trešais pirksts ir īpašs — tieviņš, itin kā izkaltis; liekas, tam palikuši vieni vienīgi kauliņi. Ar trešo pirkstu slaidpirkstainis arī tīrās.

Pabeidzis šo darbu, lēka pa kokiem. Alrod vecu, vaboļu kāpuru sagrauztu koku un ar izkaltušo pirkstiņu paklauvē pa mizu, tieši kā dzenis ar knābi. Pieklauvē un, pielicis lielās, jutīgās ausis pie stumbra, klausās: vai nebūs kur tukšums zem mizas, vai ar savu gļēvulīgo skraidīšanu sevi nenodos dumjais, treknais kāpurs.

Kā tikai to sadzird, slaidpirkstainis liek lielā savus apbrīnojamos zobus. Tie ir tādi paši ka vāverei: ilkņu nav, bet priekšzobi augšā un apakšā ir pa divi. Un priekšzobi ir tieši lādi paši ka grauzējiem: bez saknēm un aug visu laiku. Emalja zobus klāj likai no priekšpuses, otrā pusē tās nav, tāpēc zobi paši uzasinās. Šo zobu dēļ agrāk uzskatīja, ka slaidpirkstainis ir tuvāks grauzējiem nekā primātiem. Izdalīja tam vienam pašam īpašu kārtu. Bet ievērojamais angļu biologs Ričards Ouens, izpētījis slaidpirkslaiņa pienazobus. konstatēja, ka pēc visām pazīmēm tie ir primāta zobi. Ar gadiem tic ļoti mainās, jo, kaut ari slaidpirkstainis nav grauzējs, zobi tam vajadzīgi graušanai.

Tā, lūk, konstatējis precīzu tnizgraužu eju sazarošanās dislokāciju, slaidpirkstainis grauž mizu. Izgrauzis caurumu, iešauj tajā garo—trešo pirkstu un izvelk kāpuru.

Slaidpirkstainis ēd cukurniedres, grauž cieto kokosriekstu čaumalu, augļus, ko atrod inangrovu audzēs. Bel iedodiet tam olu — un viņš akurāti izgrebs caurumiņu, pēc tam tāpat ar savu garo pirkstu, nesalaužot čaumalu, izvilks pa daļām dzelteni balto saturu un apēdīs to.

Vai zināt, kā slaidpirkstainis dzer? Ar pirkstu. Ātri, ātri mērcē to ūdenī. Apslapina un apsūkā, apslapina un apsūkā.

Slaidpirkstainis meistariski vij ligzdas, kas līdzīgas vāveru lodveida ligzdām (pusmetru diametrā), no pazīstamās palmas —«ceļotāju koka» lapām un nostiprina tās ar sausiem zariņiem.

Slaidpirkstainis ir klusētājs. Reti kad dzird tā balsi, kas līdzīga skaņai, kad metāla gabalus sit vienu pret otru. Bet bailēs kliedz «rron-tzil!» (nevis «ai-ai», kā domāja agrāk).

No cilvēkiem ne visai baidās un nereti tā vielā, lai bēgļu, skrāpē un kož. Gadu simtiem slaidpirkslaini sargā cilvēku māņticība. Sens ticējums apgalvo, ka nogalināt slaidpirkslaini nozīmē parakstīt sev nāves spriedumu, kas stāsies spēkā ne vēlāk kā pēc pusgada. Ja cilvēks mežā iesnaudīsies, bel slaidpirkstainis to ieraudzīs un uztaisīs viņam no zariem pagalvi, cilvēks kļūs bagāts, ja zem kājām — drīz nelaimīgais mirs.

Madagaskarā tagad daudz. kas mainījies. bet galvenais — meži. kuros slaidpirkslaini dzīvoja, liek izcirsti. Zvēriņi sastopami ļoti reti. tie izmirsi. Tiesa, republikas valdība nolēmusi slaidpirkslaini glābt. To dzīvesvietai atvēlēta neliela saliņa Madagaskaras ziemeļaustrumu piekrastē. Bet, kā domā speciālisti, pašā Madagaskarā saglabājušies tikai piecdesmit slaidpirkstaiņi.

Nebrīvi slaidpirkstainis panes labi. Londonas zooloģiskajā dārzā kāds zvēriņš nodzīvoja deviņpadsmit gadus, bel Amsterdamas — divdesmit trīs. Pašlaik ne zooloģiskajos dārzos, ne arī privātpersonu īpašumā slaidpirkslaiņu nav.

Madagaskaras dienvidrietumos izrakumos atrasti citu daudz lielākas slaidpirkslaiņu sugas dzīvnieku kauli. Iespējams, ka šis pērtiķis dzīvojis vēl lajos ne visai senajo. laikos, kad Madagaskarā apmetās cilvēki, un iznīka ne jau bez viņu palīdzības.

LEMURS VARI

Primātu kārta, pie kuras pieder cilvēks ar saviem tuvākajiem radiem pērtiķiem, apvieno arī lēmums. Tikai apakškārla tiem ir sevišķa. Puspērliķu apakškartā ir Ii3 sugas. Tupajas (18 sugas) un slaidpirkstaiņus (.'1 sugas) par lemuriem parasti nesauc, tikai pārējās 32 puspērliķu sugas nes šo «dēmonisko» vārdu — lemuri (pēc seno romiešu ticējuma —«mirušo dvēseles»). No tiem trīs sugas dzīvo dienvidaustrumu Āzijā, astoņas — Āfrikā un 21 suga — vienīgi Madagaskarā.

Miljoniem gadu biezie meži deva patvērumu un barību šcil dzīvojošiem lemuriem. Tā bija senāk. Tagad deviņas desmitdaļas Madagaskaras mežu izcirsti, nodedzināti, lai atbrīvotu vielu ganībām un sējumiem. Šis postošais cilvēku uzbrukums neskartajai dabai draud ar bojāeju daudzām lemuru sugām. Arī vari ir drīzai iznīcībai nolemtie Madagaskaras savvaļas iemītnieki.

Dienā vari. lapu biezoknī paslēpušies, guļ. Nakts viņiem ir darbīgais laiks. Agri no rīta saullēktā tie «sauļojas». Atspiedis muguru pret koka stumbru, sāņus izplestām rokam un kājām, bet purnu pavērsis pret sauli, vari sildās tās staros. Poza ir tāda, it kā, klanīdamies dienas spīdek I i it), skaitītu lūgsnas.— tā domāja Madagaskaras iedzīvotāji. Par svētu un neaizskaramu dzīvnieku šo puspērliķi pasludināja senie ticējumi, tam nedarīja pāri. un las nebaidījās no cilvēka. Tagad civilizācija un izglītība daudzus atbrīvojusi no senās māņticības un vari zaudējuši savu mūžīgo «brīvgrāmatu». Tik dīvaini dažkārt savvaļa: dzīvnieku labklajība vai bojāeja atkarīga no cilvēka ticības pārdabiskajam.

Vari kažoks ir biezs un kupls, tropiskās lietusgāzes tam netiek cauri. Šim lieliskajam kažokam ir ļoti skaista krāsa. Apmalojums kopumā ir dārks: melnbalts vienai pasugai un sarkanbalts citai. Taču ir arī citi krāsu toņi un bieži vien plankumi uz labās un kreisās ķermeņa puses izvietoti nesimetriski. Bet nesimetriska krāsa savvaļas dzīvniekiem ir liels retums.

Otrs, ar ko vari atšķiras no citiem lemuriem. ir ārkārtīgi skaļā balss. Apdullinošie brēcieni, piepeši ielauzdamies tumsā iegrimušā meža klusumā, skan griezīgi un baisi. Nekādi neiedomāsies, ka šīs skaņas izdod nelielais radījums vari.

l'n trešais: no īstajiem lemuriem vari ir vienīgais, kas laisa migu. Pirms dzemdībām mātīte sev no sāniem izplūc vilnu un ar to migu izklāj. Kad mazulis paaugas, māte. dodamās naktīs meklēt augļus un lapas — tā ir galvenā lemuru barība —. ņem lo līdzi. Vilnā ieķēries, mazulis karājas šķērsām mātes vēderam gluži kā josla. Paaugas vēl un pārvācas mātei uz muguras. Divu mēnešu vecumā jau rolaļājas ar tēvu. kurš visu laiku atrodas tuvumā, bet līdz zināmam laikam ģimenes darīšanās neiejaucas.

LEMURS SIFAKA JEB INDRS

Tāpat kā vari (un arī tā paša iemesla dēļ) tautas ticējumos svētā saules pielūdzēja slavu ieguvis sifaka. Pamodies agri no rīta. sifaka uzrāpjas augsta kokā un sēž lur uz zara. pacēlis rokas uz augšu, pagriezis seju pret austrumiem: sildās, pēc mitrās nakts kallē slapjo apmatojumu. Bet ticīgie skaidro pēc sava prāta: sifaka skaita lūgšanas, izdara rīta namazu.

Tāpat mēļo par tā zināšanām medicīnā: ievainots sifaka it kā meklējot ārstniecisku augu lapas, ko kā tamponu uzliekot uz ievainojuma. '

Vēl slasla arī tā: sil'akas -mātīte mazulim, kuru tā gaida, būvē no zariem ligzdu: Lai vējš celtni neaiznestu, virs zariem liek akmeņus. Pēc tam. izplūkuši sev no krūtīm vilnu, laisa no tās mīkstu guļvietu.

Taču lās visas ir leģendas. Mazulim miga nemaz nav vajadzīga —■ tikko piedzimis, viņš uzreiz ieķeras vilnā mātei pie vēdera un lur karājas gandrīz mēnesi, lai kur arī māte neietu, ar ko ari nenodarbotos. Bet māte šinī laikā pa zariem ložņā uzmanīgi, baidās ievainot nevarīgo bērniņu. Slaidie lēcieni, ar kādiem no koka uz koku lec mātītes, kurām nav bērnu, lai tagad ir kaitīgi. Kad paies mēnesis un mazulis pārvāksies uz māmiņas muguras, lā varēs atļauties pārvietoties ātrāk, jā, un pats mazulis arī tagad prot lēkāt, patstāvīgi izpēta apkārtējo pasauli. Kļūs vecāks — sāks draudzēties ar kaimiņiem, rotaļāsies ar citiem mazuļiem.

Jautros jandāliņos, lēcienos un trokšņainās maltītēs liek pavadīta visa diena. No straujajām rotaļām noguris, mazulis pēkšņi atceras māli un želi «ņaud»—sauc lo. Māte mazo atrod, tas uzkāpj viņai uz muguras, un atkal māte to nēsā sev līdzi. Tā turpinās mēnešus sešus, un tikai tad tiek sarautas jaunā sifakas pēdējās atkarības saites ar māti, kas to izaudzējusi.

Sil'akas lēkā pa kokiem, no zara atgrūzdamies tikai ar pakaļkājām. To ķermenis ka atspere acumirklī iztaisnojas; rokas, izstieptas uz priekšu, atrodas vienā līmenī ar ķermeni un kājām. «Piezemējoties» uz cila koka, sifaka ātri izstiepj uz priekšu kājas un, pieskardamics ar tām zaram, uzreiz cieši pieķeras pie tā ar stiprajām pēdām, izliec ceļgalus un, lūk, jau stāv uz zara vertikāli, brīnumainā kārtā pēc strauja desmit metru lidojuma saglabādams līdzsvaru.

Garajai aslei kā stūrei vai līdzsvara orgānam lēcienos nav nekādas nozīmes. Bet, lūk, āda, kas šiem lemuriem no abām pusēm apņem rokas (no plaukstas līdz padusēm), nenoliedzami ir «izpletņa» rudiments, kuru mēs daudz pilnīgākā formā redzam lidvāverēm un citiem planējošiem zīdītājiem.

No koka zemē sifaka kāpj kaut kā nepārliecināti, ar dibenu pa priekšu — tāpat kā to dara cilvēks. Pa zemi lēkā uz pakaļkājām ar lieliem četrus metrus gariem lēcieniem. (Bet pats sifaka taču ir neliels—ķermenis apmērarnj pusmetru garš, tikpat gara ir aste.)

Augļi, lapas, ziedi, dažu koku saknes — to visu ēd sifakas. Neskartajos tropu mežos tiem vienmēr ir bagātīgi klāts galds. Bet, kā jau iepriekš teikts, mežu Madagaskara kļūst aizvien mazāk. Arī sifakas, kuriem liek atņemtas daudzas d/īvošanai noderīgas vietas, ātri iznīkst. Madagas-j karas valdība šos leinurus aizliegusi izvest no salas pat uz citu zemju zooloģiskajiem dārziem, kur tie arī agrāk bija reti viesi. Ja tagad kāds vēlas redzēt dzīvu sifaku, tad šo savu vēlēšanos var piepildīt, tikai apmeklējot republikas galvaspilsētas Antananarivu zooloģisko dārzu.

Noslēgumā par lemuriem, luk, kas jāsaka: «lažas domstarpības izraisa to izplatība, jo tie mitinās tikai Āfrikā, Madagaskarā un Dienvidāzijas zemēs.

Kāpēc tā? Visticamākais izskaidrojums, ka kādreiz visus šos tagad citu no cita tālos kontinentus un salas savienojusi sauszeme. Šo varbūtējo superkontinentu nosauca par Gondvānu.

Tas sašķēlās, izveidodams mūsdienu kontinentus. Iespējams, ka Āfrika un Āzija atdalījās pašas pēdējās. Tās savienoja sauszeme, kas stiepjas caur tagadējām Madagas-

karas, Maļdivu, Lakadivu u. c. salām. Šo kādreizējā kontinenta daļu sauc par Lemuriju. Iespējams, ka tieši šeit bi jis lemmu evolūcijas centrs.

GORILLA

Šī, kā agrāk uzskatīja, negantā zvēra dzīvesveids un parašas ilgi bija noslēpumā tītas. Tā tas ilga līdz mūsu gadsimta pirmās puses beigām. Bet 1959.—1960. gadā jaunais amerikāņu zoologs Džordžs Šallcrs kopā ar sievu divdesmit mēnešus nodzīvoja Centrālāf rikas mežos, galvenokārt Virunga kalnu piegāzēs. Viņi 314 reizes likās ar gorillām aci pret aci un izpētīja tos tik pamatīgi, kā nav izpētīts vēl neviens pērtiķis.

Šallcrs redzēja apbrīnojamas lietas un par tām stāsla grāmatā «Gorillas gads» (1964). Daudzas reizes viņš redzēja īpašo gorillu «deju»— rituālu «sišana pie krūtīm», kas agrāk tā biedēja medniekus, kā ari citus, kas nejauši gorillu satika mežā.

Jaunie gorillas, pasaulē nodzīvojuši tikai trīs četrus mēnešus, jau mēģina iemācīties šo rituālu, bet tā pilnīgas izpildīšanas privilēģijas pieder veciem, spēcīgiem tēviņiem ar sirmām mugurām. Izrāde parasti tiek nospēlēta, satiekot citus tēviņus vai cilvēku, un sākas ar aprautiem kliedzieniem. Pēc tam «dejotājs» nolauž no koka zariņu, iesprauž to starp lūpām, uzslienas pakaļkājās, afektā rauj lapas un izmētā tās visapkārt. Un, lūk, «dejas» kulminācija: gorilla, saliecis rokas elkoņos, pārmaiņus le ar vienu, te ar otru plaukstu sit sev pa krūtīm. Viena kāja parasti nedaudz pacelta, bet šī pēc izskata šausmīgā, melnā, pinkainā, milzīgā zvēra niknumam, kaul arī varbūt tas ir teatrāls, šķiet, nav robežu. Pēc tam gorilla ātri lec sāņus, skriedams rauj lapas, lauž zarus. Bet finālā sit ar plaukstām pa zemi.

Domā, ka tā ir iebiedēšanas «deja», taču iespaidīgā scēna «sišana pie krūtīm» tiek nospēlēta mūžamežos arī miera laikā, kad ienaidnieka pat tuvumā nav. Varbūt tas ir mēģinājums? Vai vienkārši izklaidēšanās?

Parasti gorillas draud ar ciešu skatienu, bargi saraukuši uzacis un sakniebuši lūpas. Ja jūs skatienu esat izturējis un acis nenovēršat, tātad pieņemat izaicinājumu. Un tad — ak šausmas!— gorilla metas jums virsū. Melns, izpūris, briesmīgs kā nelabais, ātrs kā vējš un stiprs kā lauva! Skrien, zarus lauzdams, un pēkšņi . .. nenoskrējisne trīs metrus, apstājas, ārprātā dauzīdams sev pa krūtīm. Vai arī elsdams un pūzdams gorilla aiznesas jums garām. Taču tie ir tikai-'draudi, nevis uzbrukums, kurš parasti neseko. Drosmīgie gorillu mednieki, stīvi no bailēm, neizturēja pinkainā giganta spēka demonstrējumu un trāpīgi šāva uzbrūkošajam gorillam. Bet pēc tam pārdzīvotās «briesmas» aprakstīja tik tēlaini, ka asinis stingst.

Taču gorillas, kurus barveža niknums nemaz neuzjaut« rina, šādām pārbaudēm savus nervus nepakļauj. Ja pēc ranga augstākais gorilla cieši skatās, tie padevīgi novēri acis. Un pat galvu pagriež sāņus, lai tikai bulu skaidrs, ka acīs neskatās, plūkties negrib un ir ar mieru pakļauties. Ja ar to nepietiek, pamāj ar galvu. Vispār galvas mājiens gorillām ir draudzīga apsveicināšanās.

Kad zemāka ranga gorilla grib izrādīt «augstākstāvošam» pilnīgu pazemību, tas nokrīt «augstākstāvošā» priekšā uz vēdera un guļ, palicis rokas un kājas zem vēdera, bet pavisam jauniņie ar vienu roku vēl apsedz pakausi. Šāda ārkārtīga padevība uzreiz izkliedē barveža dusmas, un tas augstsirdīgi piedod vainīgajam tā vājības.

Ja padevības poza nav pietiekami skaidri izteikta vai ari vājāks pretinieks ilgi nenovērš skatienu un vecā tēviņa pacietība zūd, tas metas uz nekauņu. Skrien aiz tā (galopāīļi un kož kājās, rokās, mugurā — vietās, kuras vismazāk var ievainot. Kodieni nekad nemēdz būt nāvīgi, pat ne nopietni.

Gorillas dzīvo ģimeņu grupās — kairā no pieci līdz divdesmit dažāda vecuma dzīvnieki. Ja šādā grupā ir vairāki pieauguši tēviņi, tad augstākajā rangā ir tiejļļ kuriem muguru jau sudrabo «sirmums». Tas nav īstsJ sirmums, bet īpaša vecuma «zīme», kura gorillu tēviņiem! parādās pēc desmitā dzīves gada, bet gorillas dzīvo (vismaz zooloģiskajā dārzā) līdz trīsdesmit pieciem ga-® diem. Otrajā rangā atrodas mātītes, pirmām kārtām tās, kurām ir mazuļi. Jo tie mazāki, jo augstākā rangā mātīte,M Pusaudži tēviņi trešajā vietā — pēc mātītēm, bet hierarhi-M jas pašā apakšā abu dzimumu jaunie gorillas, kuri vairs! nedzīvo pie mātes, bet vēl nav arī pieauguši.

Džordžs Šallers novēroja, piemēram, ainu, kas labi f ilustrē pakļautības kārtību gorillu ģimenēs.

Lija lietus, un kāds jauns tēviņš, izraudzījies sausu vietu zem koka, tur nosēdās, piespiezdamies pie stumbra. Kad pie viņa pienāca mātīte, tas tūlīt piecēlās, atdeva vietu un izgāja lietū. Tikko kā gorillas madama iekārtojās sausajā vietā, tā ieradās tēviņš ar sudrabotu muguru un*l nosēdās tai blakus. Pēc tam laiski, ne rupji, bet uzstājīgi K:ika to grūst un izgrūda no pajumtes, aizņemdams visu Inuso vielu.

Lietus gorillām nepatīk. Izraudzījušies sausāku vietu, lie sēž sakņupuši, galvu noliekuši un rokas sakrustojuši uz krūtīm, ar delnām apsegdami plecus. Mātes bērnus paslēpj tcm krūtīm. Dzīvnieki ir apātiski un ne uz ko nereaģē. Sallers kādreiz izgājis cauri gorillu grupai, kas sēdējuši lietū, čokurā savilkušies, bet tie viņam nepievērsa nekādu uzmanību.

Taču par sauli gorillas ir ļoti priecīgi. Stundām ilgi guļ piesaulē, sildās aizmirsušies, kā atpūtnieki pludmalē, tā ka sviedri parādās uz purniem. Arī dienā atpūzdamies, vienmēr izvēlas saulaināku vietiņu, ja vien meža biezoknī tāda ir. No krēslainajiem augstkoku mežiem vairās, labāk klaiņo ielejās, gar upēm, pa ceļiem, ap ciematiem.

Kur gorillas dzīvo un vai daudz to vēl atlicis?

Saskaitīt grūti, bet domā, ka ne mazāk par pieciem tūkstošiem un ne vairāk par piecpadsmit tūkstošiem. Līdzenumu gorillas dzīvo Rietumāfrikas tropu mežos: Kamerūnā, Gabonā, Kongo — vispār starp Nigēras un Kongo upēm. Līdzenumu gorillas jeb rietumu pasuga parasti tuvāk par 50 kilometriem no piekrastes neapmetas. Bel dziļāk kontinentā to areāls vietām stiepjas 500 kilometru. Gorillas kalnu jeb austrumu pasuga dzīvo tūkstoš jūdžu uz austrumiem: Rietumugandā un Kongo rajonos, kas robežojas ar Ugandu, arī tropu mežos, divu trīs tūkstošu metru augstumā (Mikeno, Karisimbi kalnu rajonā — ap Kivu, Eduarda ezeriem un Tanganjikas ziemeļrietumu krastā). Ret visvairāk kalnu gorillu ir ieleju tropu mežos, daudz tālāk uz rietumiem no iepriekš minētajiem kalniem un ezeriem. Pēc 1071. gada datiem, kalnu gorillas saglabājušies labi ja vairāk par tūkstoti.

Gorillu dzīve ir mierīga, rāma, veģelāriska — miegs un laiska dažādu ēšanai derīgu zaļumu meklēšana.

Galvenokārt ēd lapas un jaunās atvases (nevis augļus kā šimpanze). Gandrīz jebkuru augu, kas pagadās ceļā. ja vien tas ir sulīgs un svaigs, gorillas nogaršo. Džordžs Šallers gorillu ēdienu kartē saskaitījis vairāk nekā simts augu sugu. Taču ne reizi netika redzējis, ka gorilla ēstu kukaiņus vai kādu citu dzīvnieku, ka lie jebkad dzertu ūdeni: augu sulas pilnīgi pietiek, lai veldzētu slāpes. Gorillas nekad nebrien ūdenī, pat nelielā akacī vai seklā slraulā — tie vai nu pārlec pāri, vai ari, nogāzuši koku, pāriet pār to kā pār tiltu.

Trīspadsmit slundas nogulējuši, pēc saullēkta uzmostas un stundas divas ēd zaļumus. Pulksten deviņos desmitos brokastis beidzas un sākas pusdienas miegs un atpūta,t Grupa novietojas nepiespiestās pozās: cits guļ uz muguras, cits uz vēdera, uz sāniem, daži sēd, atspiedušies ar muguruf pret koku, vai guļ uz zariem.

Ne visi gorillas snauž vai guļ. Citi tīra un aplaiza savus mazuļus, slinki košļā lapas. Citām pērtiķu sugām tik parastā savstarpējā ieskāšanās gorillām nav sevišķā cieņā.Kamēr pieaugušie stundas trīs dzīvo kā sibarīti1 , gremojot sicstā2 savas mazkaloriju brokastis, jaunatne rotaļājas un delverējas apkārt. Rotaļas ir tādas pašas kā mūsu bērniem» pakaļdzīšanās, vizināšanās no «kalniņa»— no koku zariem, cīņa uzkalniņa vai krūma dēļ un «vilciens»: uzlikuši rokas cits citam uz pleciem, mazuļi skraida ķēdītē.

Pēc tam barvedis, galvenais «tēvs», pieceļas un visi« dodas baroties. Nesteigdamies klimst pa mežu — trīs, pieciī kilometri stundā, ēd, snauduļo, sildīdamies saulītē, atkal ēd. Dienā nostaigā te metrus simt, te piecus kilometrus, kā labpatīk vai ari ņemot vērā to, kā apkārtne apmierina ēstgribu. Katras ģimenes grupas valdīšanā ir 25—10 kvadrātkilometru. Bet robežas bieži vien neievēro kaimiņu ģimenes. Divām ģimenēm satiekoties, izšķiras bez kautiņa. Tiesa, tēviņi — barveži viens otram notēlo jau unun5' zināmo pantomīmu ar zaru mētāšanu un krūšu dauzīšanu! Dažreiz satiekas un draudoši skatās viens otram acīs. Pēc tam atkal paēd, pasēž un, no jauna draudīgi krustojuši skatienus, izšķiras bez asinsizliešanas. Kurš pirmais neiztur nervu karu, tas arī parasti aiziet, bet ģimene seko.

Kad iestājas krēsla (tropos las noliek uzreiz pēc saules rieta, parasti pēc pulksten sešiem), visi gorillas salasās ap barvedi, kas sāk gumzīt 11:1 locīt uz vidu kāda krūma zarus] Te visi, it kā būtu dota komanda, kurai nedrīkst nepakļauties, taisa midzeni naktsguļai — tēviņi parasti zemē, retāk kokā, mātītes un jaunatne — kokos — un guļ līdz gaismai.

Pret bērniem gorillas izturas maigi, rūpīgi un pacietīgi. Pat ar «sirmumu» izgreznotie, paša augstākā ranga tēviņi

' Sibarīls — cilvēks, kas dzīvo greznībā un bezdarbība, dīkdienis. (Tulk.) ' Siesia — Spānijā, Itālijā, Laliņamerikā un dažās cilās zemes — pusdienas (pēcpusdienas) atpula. (Tulk.) mazajiem ļauj lēkāt un rāpot pa savu Tķermeni. Ja nepieredzējusi māte baidās np sava pirmdzimtā, kā mēdz gadīties, tad cita — vecākā mātīte noteikti to adoptēs — baros un rūpēsies kā par savu personisko.

Grūsniba gorillām ilgst astoņus mēnešus. Dviiji dzimst ļoti reti. Jaunpiedzirnušais sver nedaudz vairāk par diviem kilogramiem. Attīstās apmēram divas reizes ātrāk nekā cilvēkbērns. Divarpus mēnešu vecumā jau ēd augus, sešu — ložņā pa zariem, gadu vecs sver sešpadsmit kilogramus. Mātītēm dzimumbriedums iestājas sešu septiņu gadu vecumā, tēviņiem — deviņu desmit gadu vecumā. 20—30 gadus vecas gorillu mātītes sver no 100 līdz no kilogramiem, tēviņi — no 200 līdz 275, bet zooloģiskajos dārzos, aptaukojušies no nekustīgā dzīvesveida, pat 350 kilogramus! Kad šāds gorilla stāv, tā augums ir metrs un trīs ceturtdaļas, bet, ja to izmērītu no paura līdz pēdām, kājas ceļgalos iztaisnojot, sanāktu pat divi metri un 30 centimetri.

Neviens nav redzējis, ka savvaļas gorillas ar kādu īpašu nolūku — cīniņā vai lai iegūtu barību — ņemtu rokās nūjas, akmeņus vai citus priekšmetus, kā to dara šimpanzes. Nebrīvē to ātri apgūst. Nav redzēti kautiņi mātīšu dēļ. Vispār gorillas gandrīz nekad neplūcas ne savā starpā, ne arī ar citiem dzīvniekiem. Tā, piemēram, šimpanze netraucēti iebrūk gorillu īpašumos, neizraisot ne viņu dusmas, ne protestus. Ar dažādiem zvēriem un putniem gorillas dzīvo draudzīgi. Tikai leopardi naktīs dažreiz iztraucē to mieru, uzbrukdami mazajiem un vājajiem.

Cilvēku gorillas paši nekad neaiztiek. Kaut arī vietām tic nakšņo burtiski 30—70 metrus no cilvēku mītnēm, cietušo ir ļoti maz. Parasti tie ir nekaitīgi kodieni kājās, rokās, gūžā tiem, kuri gorillu ievainojuši, bet pēc tam centušies aizbēgt. Kamerūnā kaunas atzīties, ka iekodis gorilla, jo visi zina, ka pērtiķis kož tikai tiem, kas pārbijušies laižas lapās.

Kad gorillas pasāk postīt banānu audzes, cilvēki tos aplenc, iedzen tiklā un «visu, kas šajos tīklos kustas», sit ar rungām un dursta ar šķēpiem.

Senie, taču vēl nesen presē izplatītie stāsti par pinkaino un nešpetno «meža dēmonu», kura acis «burtiski izstrāvo liesmas», nav nekas cits kā mīts un mierīgā veģetārieša apmelojums.

dzīvnieki pratuši piemēroties dzīvei krēslainajos un drēgnajos tropu mežu biezokņos. Tādēļ bonobo ir maz bīstamu ienaidnieku. Un tomēr puiuluršimpanzes izmirst. To bojāejas galvenais iemesls — dižmežu izciršana un savannas uzbrukums tropu džungļiem.

Pasaules zooloģiskajos dārzos dzīvo apmēram divdesmit bonobo. Tie ir jauki pērtiķi — mīlīgi, laipni. Bet pēcnācējus izdevās iegūt tikai Frankfurtes zooloģiskajā dārzā 1962. un 1963. gadā.

GEPARDS

Gepards atstāj dīvainu iespaidu: «suns ar kaķa galvu»— šie vārdi vispareizāk raksturo tā neparasto izskatu. Gepards ir kaķu dzimtas dzīvnieks, taču garās, slaidās kājas, šaurās, kamolā savilktās ķepas ar nagiem, kurus tas nevar ievilkt pirkstos kā kaķis, vairāk atbilst sunim nekā kaķim.

Šī zvēra apbrīnojams sasniegums ir absolūts ātruma rekords. Neviens dzīvnieks pasaulē nespēj skriet ātrāk par gepardu. Ar simt desmit un it kā pat ar simt četrdesmit kilometru ātrumu stundā—ar viesuļvētras ātrumu — gepards dzenas pakaļ medījumam. Tiesa, distance šim trakajam skrējienam nav gara — apmēram piecsimt metru. Bet arī ar šādu skrējienu parasti pietiek, lai panāktu jebkuru antilopi, savvaļas ēzeli vai zebru, vēl jo vairāk mazākus pārnadžus, kas ir geparda galvenais medījums.

Gepards nemedī pēc kaķu parauga, viņam ir savs īpašs medību stils. No kāda paugura vai citas augstākas vietas gepards noluko gazeles, kas ganās (arī zaķus neatstāj bez ievērības). Noskatījis upuri, pieplacis pie zemes lien tuvāk. Kad līdz mērķim ir metri divdesmit līdz simt, metas gūstīt, uzreiz attīstīdams apbrīnojamu ātrumu: paiet sekunde un — divdesmit metri jau aiz muguras! Ja medījumu panāk, sit to ar priekšķepām, nogāž zemē un iekožas rīklē. Bet, ja skrējiena pirmajos simt metros medījumu nenoķer, izbēgušajam dzīvniekam vairs neseko un no jauna atgriežas novērošanas punktā, kur pārredzama apkārtne un var noskatīt jaunu mērķi straujam uzbrukumam.

Par gepardu, kurš, tā teikt, nostājies uz «medību takas», mēs runājām vienskaitlī. No tā var secināt, ka šis zvērs dzīvo un iegūst pārtiku vienatnē, nevis ar citiem radiniekiem kopējos medību reidos.

Tā domāja vēl pavisam nesen. Tomēr rūpīgāki novērojumi rāda, ka gepardi nereli apvienojas arī nelielās grupās. Tās ir mātītes ar jauniem pusaugu gepardiem. Arī vairāki pieauguši tēviņi medī kopā. Savā «vīriešu» kompānijā tic pieņem arī mātītes. Bet grupa, kurā būtu tikai mātītes (kā tas dažkārt ir pie lauvām), nekad nav redzēta.

Vientuļā vietā gepardu mātītei piedzimst viens līdz pieci mazuļi. Tēvs par tiem rūpējas, atnes barību. Ja māte iet bojā, tēvs bērnus nepamet. Trīs nedēļas veci «kaķēni» bez piena ēd arī gaļu. Interesanti, ka gandrīz līdz četru mēnešu vecumam nadziņus tie, tāpat kā visi kaķēni, var ievilkt. Kļūstot vecākiem, šī spēja zūd. (Starp citu, daži pētnieki apgalvo, ka gepardu mazuļi nadziņus nevar ievilkt.)

Pirmie astoņi mēneši jauno gepardu dzīvē ir visbīstamākie: to galvenie ienaidnieki ir lauvas, leopardi, hiēnas un hiēnsuņi. Vairāk nekā puse no jaunās gepardu paaudzes iet boja, nenodzīvojuši pat gadu. Bet galvenais gepardu iznīkšanas iemesls ir cilvēka uzbrukums stepei un savannām, tas ir, vietām, kur šie zvēri mitinās. Pēdējās mājvietas gepardiem atņem cilvēks. Ierakstīšana «Sarkanās grāmatas» izzūdošo dzīvnieku sarakstā—tāda skumja likteņa «cienīgs» tagad ir gepards.

Senāk geparda areāls bija plašāks: gandrīz visa Āfrika (izņemot biezos tropiskos mežus un Sahāras centrālos apgabalus), Priekšāzija, Turkmēnija, Indija. Tagad Ziemeļāfrikā gepardi saglabājušies tikai dažos Lībijas rajonos, Austrumāfrikā — vietās, kur tie saudzējami. Var cerēt, ka tur attiecīgā apsardzībā šis zvērs tiks saglabāts.

Turcijā un Arābijā jau pagājušā gadsimta beigās bojāejai nolemtie gepardi dzīvoja savas pēdējās dienas. Pašlaik Āzijā, dažviet pie mums Turkmēnijā un, iespējams, arī Irānas tuksnešu rajonos gepardi vēl ir sastopami. Pie mums tos aizsargā likums. Arī Indijā kopš 1952. gada pastāv pilnīgs aizliegums ķert un nogalināt gepardus. Taču, kā raksta vācu zoologi I. Vaigels un G. Vendts, bija jau sen par vēlu: neilgi pirms tam pēdējos trīs Indijas gepardus nošāva.

Bet kādreiz pagājušajos gadsimtos Indijas maharadžas un citi valdošie kņazi īpašās audzētavās audzēja simtiem gepardu. Kādam nolūkam?

Tūkstošiem gadu Austrumu kņaziem un cariem gepards bija sava veida medību suns. Ir zināms, ka Babilonijā jau trīstūkstoš gadu pirms mūsu ēras ar gepardiem medīja pārnadžus, vēlāk arī Ēģiptē, Indijā, Armēnijā, Etiopijā un citās austrumu un rietumu zemēs.

Marko Polo, venēcietis, kurš XIII gadsimtā veica tajos laikos nedzirdētu ceļojumu uz tālajām austrumu zemēm, atgriezies dzimtenē, rakstīja, ka Kublaihana rezidencē Karakoruinā bijuši ap tūkstoš pieradinātu gepardu. Dodoties medībās, šiem ātrajiem zvēriem uz galvas uzmauca īpašas mices, kas aizsedza acis. Tās noņēma antilopju vai briežu bara tuvumā, atsēja pavadas, un gepardi kā vējš, apsteigdami jātniekus, traucās pakaļ medījumam.

No austrumiem šis vecum vecais medību veids izplatījās tālu uz rietumiem. Viduslaikos daži Austrijas un Francijas karaļi arī medīja ar gepardiem. Kad Normandijas hercogs Vilhelms Iekarotājs XI gadsimtā iekaroja Angliju, uz šo miglaino salu viņš atveda arī savus iemīļotos gepardus.

XI un XII gadsimtā arī krievu kņazi pa stepju plašumiem ar gepardiem dzenāja saigas. Krievzemē medību gepardus sauca par pardusiem, un tajos laikos tie tika augstu vērtēti. Medībām apmācīts gcpards bija karaliska dāvana. Par to norēķinājās ar «sabuļādām un sermuļādām, ar melnajām caunādām un polārlapsām, un baltajiem vilkiem», kā arī ar daudziem citiem dārgumiem, par ko tika pirkta greznība, labklājība vai citi zemes labumi.

«DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS

Vai strauss slēpj galvu smiltīs?

Pretēji populāru grāmatu apgalvojumiem riskēšu un teikšu: slēpj! Taču ne aiz bailēm, kā stāsta leģendas, bet parazītu dēļ. Parasti strauss iebāž galvu smiltīs pirms smilšu peldes. Bet ne vienmēr.

Iebāzis galvu karstajās smiltīs un aizvēris savas lielās acis, strauss kādu laiku gaida, lai parazīti, kuru tam zem spalvām ir daudz, karstajās smiltīs nobeigtos vai arī aizbēgtu. Pēc tam, pats nevarēdams karstumu izturēt, galvu no smiltīm izvelk un nopurinās. Turpmāk parasti galvu, kaklu un krūlis nolaiž smiltīs un sit tos ar spārniem. Peldēšanās smiltīs, kā uzskata, notiek arī tādēļ, lai iznīcinātu parazītus, šajā gadījumā tos, kuri atrodas zem spalvām.

Vai savvaļas zvēri baidas no uguns?

«Nē, nebaidās!» saka ievērojamais vācu zoologs Bernhards Gržimeks. «Nekad neesmu novērojis,» viņš raksta, «ka dzīvniekiem būtu iedzimtas bailes no uguns, kā tas bieži tiek apgalvots grāmatās. Lauvas, piemēram, mierīgi pienāk pavisam tuvu ugunij un liekas gulēt vēl siltajos pelnos. Kādreiz Banagā mēs sakūrām lielu ugunskuru un apsēdāmies tam apkārt guļamkrēslos, lai sasildītos. Tobrīd sešu metru attālumā garām pagāja lauvu ģimene, nepievēršot nekādu uzmanību ne mums, ne arī ugunskuram.»

Antilopes ganās pie paša stepes ugunsgrēka, bet putni te salasās bariem, lai pamedītu kukaiņus, kas glābjas no uguns.

Cik lielo dzīvnieku lauva iznīcina gadā?

Vidēji piecpadsmit ar kopējo masu nedaudz vairāk par pusotrām tonnām. Iznāk, ka dienā lauva apēd apmēram 4,5 kilogramus gaļas.

Kāpēc Āfrikā bīstami peldēties?

Dažās Āfrikas upēs labāk nebrist pat ne līdz ceļiem. Ne jau krokodili te ir bīstami un, protams, miermīlīgie lielie hipopotāmi arī ne, bet gan nelieli parazītiski plakanie tārpi — bilharcijas (no trematožu grupas). Pieaugušas bilharcijas ir vienu līdz divarpus centimetru garas. Tās izspiežas cauri cilvēka ādai, pa asinsrites sistēmu nokļūst plaušās un «izraisa sausu klepu». Pēc tam nokļūst aknās un urīnpūslī. Mitinās galvenokārt aknu un zarnu vēnās. Dzīvo līdz divdesmit gadiem, invadētajam cilvēkam sagādājot mokošas ciešanas. Tiesa, tagad jau ir līdzekļi, ar kuru palīdzību bilharcijas var no cilvēka organisma izdzīt, bet «izvairīties no tām var tikai ar vienu paņēmienu: nedrīkst peldēties invadētā ūdenī».

Starp citu, daudzas ūdenstilpes Āfrikā, īpaši Mobutu Seses Seko (Alberta) ezers un Nīla, joprojām ir invadētas ar bilharcijām. Bilharciju olas nokļūst udenī ar ekskrementiem. No olām izšķiļas kāpuri un apmetas gliemežos. Tur kāpuri pārvēršas par cerkārijiem, kas brīvi peld ūdenī un meklē, kur varētu apmesties un attīstīties.

Kura indīga čūska ir visātrākā?

Mamba, šī briesmīgā Āfrikas čūska. Ne no kobrām, ne no odzēm šeit tā nebaidās kā no šīm kokos dzīvojošām tievajām čūskām. Ir bijuši gadījumi, kad cilvēki nomiruši 20—30 minūtes pēc kodiena. Parastās indīgās čūskas pārvietojas ar ātrumu apmēram viens kilometrs stundā. Mambai ir ar prātu neaptverams ātrums, tas reģistrēts ar hronometru: pa zemi— 11,3 kilometri stundā. Pa zariem mamba, jādomā, ir vēl ātrāka. Bieži kož bez brīdinājuma vai arī draudi ir maz pamanāmi: pacēlusi galvu, plaši atver muti un klusu šņāc. Lapotne ir lieliska maskēšanās (no četrām piecām mambu sugām trīs ir zaļas), pietiekami garie indes zobi un diezgan biežā iespēja satikt mambu ne tikai meža biezoknī, bet arī uz lauka, apdzīvotās vietās un pat mājās pilnīgi izskaidro bailes no tās visur, kur vien šīs čūskas dzīvo (no Sahāras līdz Āfrikas kontinenta dienvidiem).

Kā radusies čūsku inde?

Abiniekiem indi izdala āda, čūskām — gremošanas orgānu sistēmas dziedzeri. Siekalu dziedzeri. Acīmredzot te, luk, kas noticis. Čūskas savu medījumu nesakošļā, bet norij veselu. Lai sagremotu nesadalīto barības pinkuli, vajadzīgas ātri iedarbīgas un audus saārdošas vielas. No otras puses, jo ātrāk sāksies sagremošana, jo ātrāk tā beigsies. Tāpēc spēcīgie fermenti ne tikai kuņģī, bet jau čūskas mutē apstrādā barību. Pagāja miljoniem gadu — un dabiskā izlase paaugstināja lo efektivitāti • fermenti kļuva bīstami arī dzīvajiem audiem. Izveidojās inde. Sākumā vāja, pēc tam — aizvien toksiskāka.

Inde arī tagad nav zaudējusi savu pirmatnējo nozīmi. Čūska žararakusa, piemēram, nokostu žurku sagremo četrās piecās dienās, bet ar indi neapstrādātu (t. i., nenokostu) divreiz ilgākā laikā. Ja eksperimentu turpina (čūskai atstāj nosietus indes dziedzerus), tad čūska ilgi nedzīvo. Ka noskaidrots, tieši tādēļ, ka inde nepiedalās barības sagremošanā, tā noris lēnām un čūska cieš no vielmaiņas traucējumiem. Jo toksiskāka čūskas inde, jo ātrāk un labāk darbojas gremošanas dziedzeri un čūskai «labāka veselība».

Uzskata, ka indei kā aizsardzības un uzbrukuma līdzeklim ir sekundāra funkcija. Primāra ir barības apstrādāšanas paātrināšana: gan tās fermentējošā iedarbība, gan arī tas, ka barības sagremošana sākas ārpus čūskas ķermeņa. Šim nolūkam bija nepieciešami zobi — šļirce. Sākumā radās vaļējs kanāls, pa kuru plūda inde, pēc tam evolucionējot kanāls padziļinājās, tā malas sakļāvās, izveidojās stobrveida zobs (augstāk attīstītām čūskām).

Ideja liekas loģiska, taču iespējams, ka tikai tādēļ laba: evolūcijas ceļš varēja būt arī citāds.

Kā iedarbojas čūsku inde?

Pēc fizioloģiskās iedarbības čūsku indi iedala divos tipos: neirotoksiskajā (paralizē nervu sistēmu) un hcmolītiskajā (bojā asinis, asinsvadus un audus). Pirmā tipa inde ir kobrām, bungaro un citām clapīdu jeb indeszalkšu dzimtas čūskām, kā arī jūrasčftskām. Sevišķi stipras sāpes šo čūsku inde nerada, koduma vieta gandrīz nemaz nesāp, taču cilvēku moka reiboņi, ģīboņi, elpas trūkums. Otrais tips ir odzēm, vairogpurnēm, klaburčūskām, žararakusām un citām bedrgalvas čūskām. Stipras sāpes, asinsizplūtlumi, satūkumi, audu nekroze -ļtādas ir tipiskas saindēšanās pazīmes, ja iekož kāda no šīm čūskām. Odžu dzimtas un bedrgalvas čūsku indē ir arī neirotoksiskas vielas, taču samērā maz. Beidzot — dažām čūskām — taipaniem, masasaugām, Gabonas bitisodzēm, kaskavellām un citām — abi indes tipi iedarbojas gandrīz vienlīdz spēcīgi.

Kura čūska ir visbīstamākā?

Uz šo jautājumu grūti dot noteiktu atbildi. Lūk, kāpēc.

Visindīgākās čūskas pasaulē ir Austrālijas tīģerčūska, taipans, nāvīgais indeszalktis, Āzijas dižā karaļkobra, Āfrikas mamba, Amerikas klaburčūska, kaskavclla un dažas jūrasčūskas. To rāda laboratoriskie pētījumi un tropu ikdienas bēdīgā pieredze: 50—80 procenti no šo čūsku sakostajiem cilvēkiem mirst (ja netiek sniegta medicīniskā palīdzība). No parastās odzes kodiena — tikai 5—8 procenti, bet no visindīgākajām mūsu čūskām — gjurzas un Indijas kobras —10—20 procentu.

Taču ne vienmēr čūskas ar stipri toksisku indi ir bīstamākās. Bez indes stipruma vēl jāņem vērā arī indes deva, ko čūska ievada ievainojumā, cik dziļi indes zobi iespiežas (vai tiek pārkosts apģērbs, apavi), vai čūska ir agresīva vai arī steidz ātrāk pazust, kož uzreiz vai arī vispirms brīdina ar draudošu pozu un skaļu šņācienu (kobra), cik labi to maskē krāsa, kur dzīvo (mežā vai arī apdzīvotās vietās), vai tā ir aktīva naktī vai dienā, bieži vai reti sastopama . . ._

Tā, piemēram, Āfrikas māņzalkša inde ir piecas reizes toksiskāka nekā Indijas kobrai, taču tam indes zobi nav priekšpusē, mutes ārmalā, bet dziļi rīklē, tādēļ ne katrreiz ievainojumā tiek ievadīta inde. Jūrasčūskas būtu ļoti bīstamas, ja tām nebūtu īsi zobi, maza indes deva un miermīlīga daba (kož nelabprāt, tāpat kā bungaro, kobras, Gabonas un šņācošās bitisodzes). Indijas kobra ienaidnieku apvelta ar lielu porciju nāveszāļu, bet zobi tai ir īsi un inde vājāka nekā, piemēram, taipanam vai Austrālijas tiģerčūskai. Dižajai bedrgalvei jeb bušmeistaram ir gan gari zobi (līdz četri centimetri), gan pamatīga indes deva, « gan inde pietiekami efektīva, bet šī čūska ir reti sastopama pat Amazones ielejas tropu mežos, kur ir tās galvenā dzīvesvieta.

Bet, lūk, Brazīlijā visbiežāk sastopamās čūskas žararakusas kontā ir ap 90 procentu visu čūsku kodienu šajā zemē, tomēr pēc indes stipruma tā atpaliek ne tikai no taipana un tīģerčūskas, bet arī no kaskavellas.

Cik daudz cilvēku mirst no čūsku kodieniem?

Pirms trīsdesmit gadiem statistika rādīja, ka no indīgo \ čūsku kodieniem pasaulē katru gadu mirst apmēram 30 tūkstoši cilvēku. No tiem divas trešdaļas Indijā, apmēram piecpadsmitā daļa Birmā un tikpat Brazīlijā; pēc tam sekoja visa Āfrika (apmēram 1000 cilvēku gadā), Ceilona (trīsreiz mazāk) un Venecuēla (vēl trīsreiz mazāk). Pēc nāves gadījumu skaita uz vienu iedzīvotāju pirmo vietu šajā drūmajā sarakstā ieņēma Birma (lā uz 100 tūkstoš iedzīvotājiem), pēc tam Indija un Ceilona. Eiropā mirst viens cilvēks vairākos gados. Savienotajās Valstīs no indīgo čūsku kodieniem katru gadu mirst vidēji 15 cilvēku.

Mūsdienās visā pasaulē no čūsku kodieniem katru gadu cieš apmēram pusmiljons cilvēku (mūsu zemē apmēram 200 cilvēki). Mirstība samazināta līdz minimumam: no sakostajiem mirst tikai 1,5—2 procenti. 1895. gadā Pastēra institūtā Parīzē pirmo reizi izgatavotais pretčūsku serums tagad glābj dzīvības daudziem tūkstošiem cilvēku. Zirgus imunizē vispirms ar mazām, pēc tam ar aizvien lielākām čūsku indes devām; pēc gada pusotra zirga asinis izveidojas tik stipra antiviela, ka dzīvnieks spēj pārciest simts nāvējošas indes devas. Ar šādu zirgu asins serumu tad arī ārstē pret čūsku kodumiem.

Cik pasaulē ir indigo čūsku?

410 sugu! Vairāk nekā viena seslā daļa no visu sugu skaila. Starp indīgajām čūskām vismazāk ir jūrasčūsku — 49 sugas, odzes — 58 sugas, bedrgalvas (te ir arī mūsu vairogpurnes, Dienvidamerikas žararakusas, dižā bedrgalva un klaburčūskas) —122 sugas, indeszalkšu (kobras, bungaro, marnbas, taipani, Āfrikas tīģcrčūska un nāvīgais indeszalktis) —181 suga.

Vai čūskas spļaudās?

Spļaudās. Turklāt meistariski.

Taču ne jau visas, bet tikai divas Āfrikas kobru sugas — spļāvējkobra un melnkakla kobra.

Spļāviens ir indīgs: tas satinčetrus miligramus indes. Inde izšļācas no indes zobu atveres un lido metrus divus trīs. Gadās, ka pēc kārtas seko trīsdesmit spļāvienu.

Parasti kobra mērķē klātpienākušā zvēra vai cilvēka acīs. Trāpa precīzi. Tiesa, dažkārt kļūdās un «šauj» spožās pogās, sprādzēs, rokas pulksteņos.

Inde ir bīstama, ja tā iekļūst acīs: jūtamas stipras sāpes, acis iekaist, var iestāties īslaicīgs aklums vai arī cilvēks kļūst akls uz mūžu. Arī tad, kad kobra kļūdās un iespļauj tikai sejā, nekas labs nav gaidāms — tropu iedzīvotāju seja vienmēr ir nobrāzumos, inde ātri pa tiem iesūcas, un notiek smaga saindēšanās.

Kurš mazs dzīvnieciņš piespiež bēgt

lauvas un ziloņus?

Klejotājskudras! Viņām nav pastāvīgas dzīvesvietas un lielāko daļu tās klejo, parasti nakts vai krēslas aizsegā. Dažām šo sugu skudrām gājiena kolonnas fronte stiepjas simtiem metru, bet dažkārt pat kilometra garumā. Skudras burtiski aprij visu dzīvo, ko sastop ceļā.

Klejotājskudru ierindniekiem žokļi ir asi kā naži, ar tiem no upuriem tiek izgrauzta gaļa. Pat liels dzīvnieks, nokļuvis skudru aplenkumā, dažās minūtēs tiek apgrauzts līdz kauliem. «Ja var ticēt dažām ziņām,» raksta amerikāņu zinātnieks Osmonds Brēlands, «zilonis, kurš nav paspējis laikus aizbēgt, nenovēršami iet bojā, it kā las būtu pele vai tārps.»

Kādreiz klejotājskudras sprostā «nograuza» pat leopardu. Apēda arī pitonu, kurš pēc sātīgām pusdienām nebija pietiekami izveicīgs. Pilnīgi, līdz pat kauliem, notiesāja saitē piemirstos suņus, kūtī ieslēgtās cūkas, kazas, vistas. Kādu noziedznieku, ko bēgošā sardze bija atstājusi cietumā, skudras sakoda līdz nāvei.

Starp cilti, daudzos gadījumos bīstamību, kādai pakļauti cilvēki, satiekoties ar klejotājskudru armijām, parasti pārspīlē.

Kad vietējo iedzīvotāju ciematiem uzbrūk klejolājskudras, viņi mierīgi pamet savas mājas un cenšas apiet uzbrūkošo skudru fronti. Tiesa, ņem sev līdzi visus mājlopus un vispār visus mājdzīvniekus. Protams, bez zaudējumiem neiztikt. Bet par to skudras mājās iznīcina visus parazītus, skorpionus, žurkas, un tas nav maz.

Vai zivis spēlē bumbu?

Pagaidām ir zināma tikai viena tāda zivs — Petersa slaidpurnzivs. Tā pašreiz ir visiecienītākā akvāriju viešņa. Ja akvārijā iemet nelielu porolona bumbiņu, zivtiņa tūlīt peld pie tās un aizrautīgi spēlē bumbu, mētā to ar galvu, aizpeld un atkal metas pie savas rotaļlietas.

Kas dzer ar asti?

Ir novērots, ka babuīnu paviāni, nevarēdami ūdeni ne ar rokām, ne ar muti aizsniegt, «smeļ» to . . . ar asti. Pieķēries ar priekškājām pie kāda krauja krasta izciļņa, saknes vai zara, paviāns cik spēka ar astes galu cenšas aizsniegt ūdeni. Asti apmērcējis, ātri izkāpj krastā un steidzīgi lo sūkā, iekams Āfrikas karstumā tā nav apžuvuši. Pēc tam tāpat sniedzas pēc jaunas ūdens devas, kamēr padzeras. Bet babuīni dzer maz — Irīs četras glāzes dienā. Tādēļ pēc aprakstītā paņēmiena pilnīgi var padzerties. Bet, ja pēc ūdens pa kraujām ložņāt nevajag, paviāni, tāpat kā visi, dzer ar muti.

Kurš papagailis ir vispļāpīgākais?

Visi par lielāko mutesbajāru atzinuši pelēko papagaili jeb žako. Žako iigaiši pelēks, bet aste tam koši sarkana. Uzreiz var pazīt. Citu viņam līdzīgu nav.

Žako spēj iegaumēt vairāk nekā simts vārdu un izteicienu. Runā daudz, liekas, ka ar jēgu. Piemēram: ( Labrīt!», «Uz redzēšanos!», «Hallo!», kad zvana telefons. Daudzus vārdus žako atceras desmit un vairāk gadus, pat tad, kad tos nekad neizrunā, itin kā būtu aizmirsis. Tad pēkšņi pēc gadu desmita atceras.

Žako dzīvo Āfrikas mežos uz rietumiem no Gvincjas un Angolas līdz Lielajiem ezeriem austrumos.

Kurš medī ar dukuru?

Dienvidāfrikā dzīvo zirneklis minējs. Pirms saulrieta tas no elastīgiem tīmekļa pavedieniem pin biezu līki 11 pastmarkas lielumā. Paslēpjas zaros un gaitl'a tauriņus un citus kukaiņus, kas laidelējas krēslā.

Gaida pacietīgi. Tiklīdz spārnotais medījums lido garām, zirneklis mirklī starp plaši izplestajām kājām izstiepj savu dukuru un precīzi uzmet to pilotam!

Kuram zirneklim pasaulē ir visizturīgākais tīmeklis?

Āfrikā dzīvo lieli spilgtas krāsas zirnekļi nefili.'To ķeramie tīkli ir lik izturīgi, ka dažreiz tajos sapinas pat sīkāki putni.

Madagaskarā sievietes iet uz. mežu un salasa nefilus groziņos kā sēnes. Mājās prasmīgi no zirnekļiem izvelk tīmekli, bet pēc tam no zeltainā pavediena auž tik skaistas lentes, ka eiropieši, tās ieraudzījuši, ilgi nevarēja aizmirst.

Nefili ir radinieki mūsu krusta zirnekļiem. Ķeramos tīklus auž līdzīgus mums visiem labi zināmajam zirnekļa tīkla ratam. Tikai rats ir neliels un parasti tam nav augšpuses, bet tā vietā nekārtīgs pavedienu savārstījums: aizsargs pret ienaidniekiem, kuru resnajam nefilam ir daudz.

Nefili ķer tīklos kukaiņus un ēd tos. Tomēr daži pētnieki apgalvo, ka savu ēdienkarti tie dažādo ar putniem, kas sapinušies tīklā. Tikai nav skaidrs, kā putni tiek nogalināti, jo nefilu inde ir vāja.

Nefilu tēviņi ir sīciņi. Tic sver tūkstoš reižu mazāk nekā mātītes. Tēviņi nemedī, bet dzīvo mātītes tīklā kā piedzīvotāji un liekēži: pārtiek no drupačām, kas atkrīt no mātītes galda.

3.INDOMALAJAS BRĪNUMI

..

NEPARASTAIS PARASTAJA Āzijas zilonis karĀ, darbĀ un savĀ vaĻĀ

Sāksim ar aritmētiku: Āzijas zilonis ir līdz trīs metrus augsts, masa — līdz piecām tonnām; sirds sver 12 kilogramus. Tā pukst 40 reizes minūtē. Un šajā pašā laikā apmēram 12 reizes ieelpo plaušas; normāla temperatūra ir 35,9 grādi; zarnu trakla garums — apmēram 40 metri; 18 stundās zilonis var apēst 300 kilogramus dažādas barības. Dienā izdzer apmēram 90 litrus ūdens; diennaktī zilonis guļ tikai 2—4 stundas; grūsnība ziloņmātēm ilgst 20—22 mēnešus. Parasti pirmo zilonēnu ziloņmāte dzemdē desmit gadu vecumā, atnesas apmēram septiņas reizes; tikko dzimis zilonēns sver 100 kilogramus, augums — apmēram metrs. Ziloņmāte dzemdē stāvot; tauku saturs piena — lidz 20 procentiem. Zilonēnu ar pienu ēdina apmēram pusgadu. Bet dažkārt arī divus trīs gadus.

Maksimālais ziloņa vecums, kāds reģistrēts nebrīvē, 67 gadi. Bet savvaļā, džungļos, ziloņi parasti dzīvo tikai 35—37 gadus; ūdeni zilonis sajūt kilometra attālumā (daži apgalvo, ka arī piecu kilometru attālumā!) «Apmācīti ziloņi spēj ar ožu īstas banknotes atšķirt no viltotām,» raksta itāļu biologs Lino Penati. Kaut gan zilonim ir milzīgs augums un masa, staigājot viņš uz zemes min ar minimālu smagumu: tikai 600 gramu uz katru virsmas kvadrātcentimetru. Staigā ļoti klusu, «radīdams troksni, kas nav lielāks, kā kad lapa nokrīt uz mierīgas ūdens virsmas» (Lino Penati); mierīgi klaiņojoša ziloņu bara ātrums ir septiņi kilometri stundā, bet viņi viegli spēj veikt arī 15 kilometrus stundā. Saniknots zilonis dzenas pakaļ automobilim ar ātrumu 40 kilometri stundā.

Vai jūs zināt, ka pirms miljons gadiem pa zemi klejoja 452 dažādas aizvēsturiskas ziloņu sugas (vismaz zinātnei zināmas)? Tagad palikušas tikai divas sugas: Āfrikas un

Āzijas jeb Indijas zilonis. Agrāk, pirms kādiem 5—6 tūkstošiem gadu, Āfrikas zilonis mita Sahārā (tad tuksneša šeit nebija). Sinajā tas tikās ar Āzijas ziloni, kurš vel otrajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras dzīvoja tagadējā Turcijā un Tigras un Eifratas ielejā, Persijā, Ķīnā. Tagad tā areāls aprobežojas ar Šrilankas salu, Indijas dienvidrietumiem un austrumiem, Birmu, Indoķīnu, Malaju, Sumatru, Kalimantānu. Jāpiebilst, ka arī minētajās zemēs ziloņi ir stipri iznīcināti un sastopami tikai vietām. Mūsu laikos Āzijā un Āfrikā, liekas, saglabājušies tikai 400 tūkstoši ziloņu. Katru gadu 45 tūkstošus ziloņu nogalina. Izdariet vienkāršu aprēķinu — un jūs uzzināsiet, vai ziloņi vēl ilgi dzīvos uz zemes . . .

Āzijas zilonim ir četras pasugas.

Indijas pasuga. To ir visvairāk: ieskaitot arī pieradinātos, atlikuši apmēram 20 tūkstoši.

Ceilonas pasugas zilonim bieži vien nav ilkņu (tikai katram desmitajam tēviņam ir ilkņi). Skaits — apmēram 2,5 tūkstoši.

Sumatras pasugas ziloņi ir stipri iznīcināti.

Malajas pasugā ir apmēram 750 dzīvnieku.

Bija vēl četras pasugas: Mezopolāmijas, Pērsi jas, Ķīnas un Javas. Taču tie iznīcināti senatnē un viduslaikos.

«Ieraudzījuši dzīvniekus un pašu caru, maķedonieši apstājās. Stāvēdami kaujinieku vidū, ziloņi no tālienes izskatījās kā torņi. Pors bija garāks par pārējiem, bet sevišķi liels viņš izskatījās tādēļ, ka zilonis, uz kura cars jāja, bija lielāks nekā pārējie par tik, par cik cars bija garāks par citiem indiešiem . . .» (Kvinls Kurcijs Rūfs.)

«Beidzot es redzu briesmas, kas ir manis cienīgas,» nočukstēja Maķedonijas Aleksandrs. Viņa priekšā stāvēja Indijas cara Pora karapūļi. Divsimt šaha galdiņa kārtībā izvietotu ziloņu stāvēja ar trīsdesmit metru intervāliem, kurus aizpildīja kājnieki. Tas bija 32G. gadā pirms mūsu ēras kauja pie Hidaspas upes.

Paklausīsimies Kvintu Rūfu, kas tad nolika tālāk.

««Mūsu piķi ir pietiekami gari un izturīgi,» sacīja Aleksandrs, «tieši tos var izmantot pret ziloņiem . . . Tada aizsardzība kā ziloņi ir bīstama … Ienaidniekam tie uzbrūk pēc pavēles, bet savējiem — no bailēm.» To pateicis, valdnieks pirmais dzina zirgu uz priekšu.»

Kauja sākās un bija reti sīva.

«Sevišķi baismīgi bija skatīties, kā ziloņi ar snuķiem satvēra apbruņotos ļaudis un pāri galvai padeva saviem dzinējiem.» * lļ

«Maķedonieši, šie nesenie uzvarētāji, jau lūkojās apkārt, meklēdami, kur varētu bēgt .. . Un tā cīņa bija bez rezultāta: te maķedonieši ziloņus vajāja, te no tiem bēga; šādi pārmaiņus panākumi turpinājās līdz vēlam vakaram, kad sāka cirst ziloņiem kājas ar šim nolūkam paredzētiem cirvjiem. Ar nedaudz izliektiem šķēpiem kapāja ziloņu snuķus…

Un tad, beidzot no ievainojumiem kļuvuši bezspēcīgi, ziloņi bēgot notrieca no kājām savējos … Tā indieši pameta kaujas lauku aiz bailēm no ziloņiem, kurus vairs nevarēja savaldīt.»

Un tā gandrīz vienmēr: savējiem karavīriem bieži labuma no ziloņiem bija maz, bet posta daudzi

Un tomēr senatnē gandrīz visi karavadoņi centās iegādāties kaujas ziloņus. Pat Cēzars, kurš lieliski iztika arī bez tiem.

Antīkajā pasaulē ziloņi piedalījās daudzās kaujās. Parasti kaujās sūtīja vairākus desmitus ziloņu, bet dažreiz arī gandrīz pustūkstoti, piemēram, 301. gadā pirms mūsu ēras pie Ipsas, kur ziloņi izšķīra kaujas iznākumu (kā redzat, notika arī tā!).

Kaujas ziloņiem uzvilka bruņas. Pie snuķa piesēja šķēpus, bet pie ilkņiem — saindētus pīķus. Uz muguras slējās vesels nocietinājums — ar metāla plāksnēm aizsargāts koka tornis. Tajā novietojās šāvēji ar loku un šķēpneši, bet nereti arī visa karapulka «ģenerālštābs».

Bija arī prettanku artilērija, tas ir, artilērija pret ziloņiem — īpašas ballislas un katapulti, kas triecās biez: ādainajos gigantos. Kā jau dzirdējām no Rūfa stāsta, bija ari īpaši cirvji un sirpji, ar kuriem ziloņiem cirta pa kājām un snuķiem.

Kaujās pie Tapsas, nelielas Ziemeļāfrikas pilsētas, kādā no Cēzara karagājieniem dzīvie «tanki» sāka savu pēdējo un tāpat neveiksmīgo uzbrukumu. Tas, tā teikt, par «Eiropas» kara darbību Romas impērijas robežās. Tomēr tropu zemēs vēl ilgi pēc Cēzara ierindā kopā ar karavīriem , cīnījās arī ziloņi. Tā, piemēram, Dželaldins Akbars, Lielo Mogulu impērijas imperators Indijā (1556—1605), ieņe' mol Hitoras cietoksni, kuru aizstāvēja astoņi tūkstoši

karavīru, uzskatīja par mērķtiecīgu vest kauja arī ziloņus. Un viņš bija lielisks karavadonis. Aculiecinieks raksta:

«Skals bija pārāk briesmīgs, lai to varētu izteikt vārdos: satracinātie dzīvnieki drošsirdīgos kaujiniekus mīdīja kā siseņus, no katriem četriem nogalinādami trīs.»

Kaujas ziloņu vēsturei ir turpinājums arī mūsu dienās. Otrajā pasaules karā Birmā karojošās 14. britu armijas apbruņojumā bija divsimt ziloņu. Lielus sezonas kulminācijas laikā ar tiem pārvadāja 20 tūkstošus tonnu kara uzkabes.

Ziloņi bija arī Japānas armijā, kas 1944. gada martā uzsāka neveiksmīgo ielaušanos Indijā. Šeit pirmo reizi vēsturē kaujas laukā satikās senatnes dzīvie «tanki» ar mūsdienu kara tehniku. Angļu piķējošie bumbvedēji uzbruka japāņu transportam, un vienā šādā uzlidojumā uzreiz gaja bojā četrdesmit ziloņi.

Pēdējā ziloņu un lidmašīnu sadursme nolika Vjetnamas kara laikā, kad kāds amerikāņu lidotājs no ložmetējiem un lielgabaliem šāva uz kolonnu, kurā bija divpadsmit nastu nesēji ziloņi, un nogalināja deviņus dzīvniekus.

«Bet kāpēc tad, kad gūsta savvaļas ziloņu baru, tic nerauj cilvēkus nost no pieradinātajiem ziloņiem?

Šo jautājumu bieži esmu sey uzdevis. Taču nevaru uz to atbildēt. Viss, ko zinu, ir tas, ka cilvēks, kurš sēd mugurā pieradinātam zilonim, mežonīgā bara vidū ir pilnīgā drošībā.» (Čarlzs Maiers.)

Nebrīvē ziloņi vairojas slikti. Tā, piemēram, Eiropas un Amerikas zooloģiskajos dārzos no 1902. līdz 1905. gadam piedzimuši tikai 07 zilonēni. No lictn puse nobeidzās.

Diez vai daudz veiksmīgāk izdodas iegūt pēcnācējus Āzijā no darba ziloņiem. Bet tur ir vēl arī cits iemesls — ekonomisks —, kas mudina ziloņu īpašniekus izsargāt ziloņus no vairošanās: šiem dzīvniekiem ir ilgs grūsnības laiks (vēl ilgāks nekā vaļiem). Ziloņi ēd daudz, arī zilonēns ilgi jāaudzina un jāēdina, iekams būs derīgs darbam (līdz desmit gadiem). Tāpēc darba ziloņu ganāmpulku izdevīgāk papildināt, noķerot un apmācot savvaļas ziloņus. Šādas medības sauc par khedu (nereti tā sauc arī krālu, kur iedzen savvaļas ziloņus).

Sapulcina ap pussimtu visspēcīgāko darba ziloņu un ap divi tīikstoši dzinēju. Vispirms džimgļos izseko savvaļas dzīvnieku baru, ielenc lo un neļauj tālu aiziet. Tajā pašā laikā tuvumā laisa aploku — krālu. Parasti tas ir 200 m garš koridors no resniem gariem baļķiem. Pie ieejas, pa kuru krālā iedzen ziloņus, izveidota savdabīga piltuve, kuras šaurākais gals pagriezts pret krālu. Krāla prelējā galā ir nolaižamas durvis. Bet aiz tām iežogota arēna, metrus divpadsmit diametrā.

Lūk, krāls ir gatavs, tajā iedzen savvaļas ziloņus, dažreiz veselu simtu. Durvis, kas ved uz arēnu, katru nakti paceļ. Arēnā nolikta kaudze cukurniedru. Kad beidzot daži sagūstītie dzīvnieki ir izsalkuši un nolemj iziet no koridora arēnā, aiz tiem tūlīt nolaižas durvis. Pēc tam ar darba ziloņu palīdzību tos sasien un ved uz upi padzerties un izpeldināt. Nākamais transportēšanas posms ir bāzes nometne. Tajā pakāpeniski nogādā visus sagūstītos ziloņus. Sašķiro pēc auguma, dzimuma, uz sāniem ar krāsu uzkrāso lielu numuru.

Un tad sākas apmācības. Tās nav ilgstošas. Savvaļas ziloņi, pat pieaugušie, apbrīnojami ātri, pēc dažiem mēnešiem, ir pieradināti.

Darba ziloņu profesionālās iemaņas ir visai daudzveidīgas. Birmā tic stiepj tīkkoku baļķus mežizstrādes darbos. (Šeit ir 6 tūkstoši pieradinātu ziloņu.) Un nestiepj jau pa ceļiem, bet bieži vien pa tādiem džungļiem, kas, liekas, nemaz nav izejami. Atkarībā no apkārtnes zilonis baļķi te nes ar snuķi, te veļ pa šaurām takām starp kokiem. Nereti nākas stāvēt uz ceļiem un ar pieri smago koka stumbru grūst cauri liānu aizsprostiem un pinumiem.

Ziloņi savu nastu atnes pie aizas un akurāti noliek zemē, lai pēc tam pa stāvu taku nokāptu lejā, paceltu baļķi un nestu to tālāk uz upi un koku pludinālavu. Ziloņi strādā arī pie koku pludināšanas: ja rodas sastrēgums, brien ūdenī un likvidē aizsprostu.

Ar ziloņiem ar. Tie lasa žagarus pavardam un augļus pusdienām. Nes cilvēkus. Kokzāģētavās stiepj baļķus, padod tos zem zāģa mi sazāģētos dēļus ļoti akurāti saliek grēdās. Nopūš no tiem skaidas.

Bet kā tikai zvans vēsta par darbadienas beigām, tā neviens snuķis vairs nepakustēsies «ražošanas» labā.

Ziloņa darbadiena tiek stingri normēta. Pēc divu stundu darba seko partraukiuns no desmitiem līdz trijiem, t. i., viskarstākajā dienas laikā. Pēc tam pelde upē, pusdienās banāni, cukurniedres, iecienītu koku lapas.

Ziloņi strādā no jūnija līdz februārim, parasti tikai divdesmit dienas mēnesī. Birmā trīs viskarstākajos mēnešos tiem ir atvaļinājums. Darba zilonis vidēji gada strādā 1300 stundu.

Tas ir gandrīz par 500 stundām mazāk nekā strādā cilvēks ar normētu darbadienu.

NEIZNĪCINĀMĀS!

No kurienes ieradušās? Kur ir viņu dzimtā zeme? Vai mēs lo precīzi zinām?

Pagaidām tiek pieņemta versija, ka dzimtene ir Dienvidķīna, Indomalajas apgabala ziemeļi.

Žurkas!

«Šis grauzēju sugas vidēja lieluma indivīds spēj izlīst pa spraugu sīkas monētas lielumā, uzrāpties pa ķieģeļu sienu kā pa kāpnēm, nopeldēt apmēram kilometru un turēties virs ūdens trīs diennaktis. Ar saviem kā kalts asajiem zobiem, kuriem ir neticami liels spēks — 1088 kilogrami uz vienu kvadrātcentimetru —, žurka viegli pārgrauž svina caurules, izdedžu betona blokus. Ja žurku iemet klozeta podā un uzlaiž ūdeni, tā izdzīvo un spēj atgriezties pa lo pašu ceļu. Ja žurka nokrīt no piektā stāva, tā ir sveika un vesela. Šie grauzēji neticami ātri vairojas. Gada laikā vienam pārim var būt līdz 15 tūkstošiem pēcnācēju.» (Tomass Kenbijs.)

Virs Enivetokas atola augšup cēlās sēnesveida mākonis, kas sēja šausmas un nāvi, zeme drebēja no sprādzieniem, viļņu kalni skaloja krastus. Viss dega, tika nests ar triecienvilni, visur iekļuva caurspiedīgā radiācija . .. ASV izmēģināja atombumbas.

Tādas briesmas vietējās žurkas nepārdzīvoja, taču . . .

Pēc vairākiem gadiem uz Enivctoku atbrauca biologi un konstatēja, ka viss vēl ir radioaktīvs — augi, augsne, zivis. Izlika lamatiņas un drīz vien tur iekļuva žurkas. Tās izpētīja cilvēki un bija satriekti: žurkas nebija kroplīgas, kā tika gaidīts, bet tām bija lieliska veselība un labklājība!

Ar ko tikai žurkas noindē, kādus tikai slazdus neizgudro, daži ir tīrais tehniskās domas brīnums. Alas izgāzē, applūdina ar ūdeni, aplej ar petroleju, izdedzina ar liesmu metēju, apstaro, lai žurkas sterilizētu, kā arī iznīcina ar elektrisko strāvu, inficē ar mikrobiem . . . Vai paredzams, ka žurkas būs pagalam? Nolēma pat izaudzēt jaunu kaķu

sugu. Taču pagaidām cilvēka mūžīgajā karā ar žurkām uzvarētāja nav.

Visa nelaime ir žurku «univcrsālumā». Tāpat kā cilvēks, tās ir visēdāji. Lai gan tas nav pareizi teikts. Tās ēd arī to, ar ko cilvēks, pilnīgā badā būdams, netiks galā. Žurkas aprīs palagu, apavus, grāmatu, ādu, kaulus, koku mizas. Protams, ja nav Rokforas siera, ko tās sevišķi ie-f cienījušas.

Žurkas ir putnu ienaidnieki. Žurku ložņāšana naktīs pa ligzdām pēc olārn un putnēniem ir spārnoto lāsts. Tās ielavās zosu barā, kur nabadzītēm izgrauž pleznu peldplē-ļ ves. Pīlēnus ķer tieši ūdenī.

Tās ir mājlopu ienaidnieki. Cūkām un aitām izgrauž sānus, bet no telēna atstāj tikai kaulus.

Bet tas viss ir nieki. Savā laikā populārā dresētāja un zvēru tirgotāja Karla Hāgenbeka triju ziloņu nāve vienā nakti arī ir žurku darbs. Tās ziloņiem apgrauza kāju pēdas.

Žurkas uzbrūk arī cilvēkam. Pirmām kārtām to upuri ir bērni. Taču ari pieaugušie cieš no žurku kodieniem.

«Tas notika vēlu vakarā skolas telpās Itālijas pilsētā Bari. Trīsgadīgā Simona Džusko tikko, tikko iemiga, kad pēkšņi to uzmodināja neciešamas sāpes. Māte, kuru no gultas uzrāva meitas griezīgais kliedziens, iededza gaismu un satriekta pamira: Simonai nebija puse labās auss, bet lielā atkritumu žurka, kas to bija nokodusi, izskrēja no istabas.

. . . Neapolē notika vēl viens traģisks atgadījums. Kādfl februāra dienā Renālo Nliljore bija uztraucies par Viktori« jas Čipulas, savas 77 gadus vecās paziņas, kura vientuļa dzīvoja vecā mājiņā, ilgo prombūtni un nolēma to apmeklēt. Tur viņš kļuva par šausmīga skata aculiecinieku:! sieviete gulēja gultā nedzīva, to bija apgrauzuši pelēkie grauzēji.» (Andželo Marija Perino, «Panorāma», Milāna,® 1979. gads.)

Žurkas ir apbrīnojami neizvēlīgas, izraugot sev dzīves| vielu. Kaut kur Klusā okeāna salā daudzas paaudzes var dzīvot kokospalmu vainagā un nenākt zemē.

Tām piemīt apbrīnojamas spējas sajust briesmas un piemēroties līdzekļiem, ar kuriem tiek iznicinātas.

19G0. gadā no Skotijas pienāca ziņa par <superžurkātn»■ Kādā fermā atrada šo grauzēju populāciju, uz kuras pārstāvjiem parastās indes neiedarbojās. Fenomenālas

žurkas i/pētīja un konstatēja, ka tiešām tām nezin no kurienes radusies imunitāte pret antikoagulantiem.

Žurkām ir pārdabiska prasme atšķirt saindētu barību no parastās pat tad, ja indes koncentrācija ir viens pret miljonu.

«Žurkām piemīt,» raksta Tomass Kenbijs, «gandrīz šizofrēniskas aizdomas pret visu jauno un neparasto. Izlieciet slazdus vai nomeliet zemē nekaitīgu ķieģeli — un žurkas uz vienu divām naktīm pazudis.»

Cits žurku speciālists, doktors Džeksons no Boulingrīnas laboratorijas ASV, apgalvo: «Runājot par žurkām, jāatceras, ka, izņemot pašu cilvēku, mums ir darīšana ar visdaudzskaitlīgākajicm un visvairāk uzplaukstošajiem zīdītājiem uz planētas Zemes.»

Bet likstas, ko nākas piedzīvot mums, ir nieks salīdzinājumā ar tām, ko žurka nodara tropos, savā dzimtenē un zemēs, kas atrodas kaimiņos.

«Mērenā klimata iedzīvotājs nekad nesapratīs, cik žurku problēma ir nopietna tropos.» (Maikls Folls.)

Lūk, apmēram tāda ir sadzīves aina, ko, apsekojot kādu ciematiņu Filipīnās, uzskicējis Tomass Kenbijs.

«Kuteris brauca pa Lusona salas purvaino apvidu, un žurkas, motora trokšņa izbiedētas, bariem metās uz visām pusēm. Vienas paslēpās ūdens hiacinšu biezajās audzēs, citas no liHju platajām lapām lēca ūdenī kā vardes.»

Bet tas bija dienā, kad žurkas vispār nav noskaņotas uz pastaigu. «Pa īstam tās var redzēt saulrietā,» sacīja pavadonis. Tad tās lielos baros dodas uz rīsa laukiem baroties. Kā gan citādi! Grūti ticēt, bet aprēķini rāda, ka melnās žurkas šo purvāju apdzīvo lielā vairumā: to ir vairāk, nekā spēj paēdināt visi apkārtējie kultūraugi un savvaļas augi, dzīvošanai te vienkārši vietas nepietiek. Žurku apdzīvojuma blīvums ir neticami liels: viena žurka uz 0,8 kvadrātmetriem!

Saullēktā pētnieki devās uz rīsa lauku, kur notika pļauja. Un tad tik sākās!

Desmitiem žurku izlēca pļāvējiem no kājapakšas. Bērni metās tām pakaļ ar nūjām, nosita, sameta kaudzē, un negantās medības turpinājās. «Žurkas izdrāzās no saaudzēm bērnu barā, tic vicināja nūjas un viņiem pievienojās arī pieaugušie. Pļāvēji nobeidza žurkas ar kailām rokām un kājām, cirta ar sirpjiem, reizēm iekliegdamies, ja iekoda …»

Pirms tam, pirms pļaujas, zemnieki pēc kārtas katru nakti staigāja pa laukiem un sita pa konservu kārbām —i baidīja žurkas. "Ražu sāka novākt desmit dienas pirms noteiktā laika, liet vienalga ievāca tikai trešo daļu no tā, kas bija izaudzis. Kaimiņu zemes gabalos, kurus naktīs neviens nesargāja, žurkas ražu bija iznīcinājušas pilnīgi,

Interesanti, ka medību pārtraukumos bērni nosistajām žurkām novilka ādu. Arī pašas žurkas ncaizmeta; vēlāk gan ādas, gan žurkas tika pārdotas: tirgu žurkas maksāja piecus senlavo gabalā. Daudzās Āfrikas tropu zemēs un Āzijā nabadzīgie ēd žurkas, kas medītas «brīvā daba», tas ir, tās, kuras nedzīvo mājās.

Āzijā žurkas katru gadu apēd 48 miljonus tonnu rīsu — ar tiem varētu paēdināt ceturtdaļmiljarda cilvēku. Indijā žurkas aprij tik daudz labības, cik var iekraut 5 tūkstošus kilometru garā preču vilciena sastāvā.

Bet pavisam pasaulē žurkas katru gadu iznīcina vienu piektdaļu visu iesēto graudaugu!

Taču tā ir tikai žurku problēmas viena puse. Galvenās briesmas, ko cilvēcei nes žurkas, nav tas, ka tiek aprīta mūsu pārtika. Par citām, vēl lielākām briesmām uzzināja tikai mūsu gadsimta sakumā.

Kad 1347. gadā no aizjūras zemēm atbraukušie kuģi izkrāva kravu Dženovas piestātnēs un žurkas «izkāpa» krastā, tirgoņi un pilsētnieki uz tām noraudzījās mierīgi. Bet žiukas sev līdzi atveda šausmīgu postu. Drīz vien daudziem Dženovas iedzīvotājiem sāka uztūkt limfmezgli, āda pārklājas ar tumšiem plankumiem — ļaunu vēstoša« jiem buboņu mēra simptomiem! No Dženovas «melnā nāve» devas pastaigā pa visu Eiropu. No pāvesta kancelejas dokumentiem zināms, ka toreiz izmira 200 tūkstoši pilsētu. Kad pēc trim gadiem mēris beidzās, izrādījās, ka tas sev līdzi paņēmis 25 miljonus dzīvību — ceturtdaļu Eiropas iedzīvotāju.

Bet mēris nepazuda pavisam. Tas uzliesmoja te vienā vietā, te pēc simt gadiem cilā. Piemeklēja septiņdesmit reizes Venēciju, 1805. gadā nogalināja 100 tūkstošus londoniešu, bet pagājušā gadsimta beigās aizkļuva pat līdz Sanfrancisko.

Vēlāk tika atklāti mēra ierosinātāji. Pēc tam pievērsa Uzmanību sen zināmiem faktiem: tur, kur plosās mēris, atrod daudz nobeigušos žurku. Turp pagrieza mikroskopa okulārus un šajās žurkās atrada lādu pašu mēra bacili.

1908. gadā viss kļuva skaidrs: bacilis attīstās blusās, kuras parazitē uz žurkām. Kad žurka nobeidzas, blusas jebkurā izdevīgā gadījumā manās pārvietoties uz siltasiņu dzīvniekiem un arī uz cilvēku.

Izdarot tālākus pētījumus, konstatēja, ka bez mēra žurkas vēl pārnēsā vismaz divdesmit bīstamas slimības: tīfu, brucelozi, triliinclozi, salmonelozi, Icptospirozi, Lassa drudzi — vienu no visbīstamākajām slimībām — un daudzas citas saslimšanas.

Vienkāršo ļaužu un speciālistu domas par žurkām bez visa iepriekš teiktā izpaužas vēl vienā mūsu sirdsapziņu mokošā sentencē: «Cilvēki žurkām atļauj pārāk daudz!»

KAS LIDO BEZ SPĀRNIEM?

. . . Tropu meža krēsla . . . Bet, lai tiktos ar dižo lidvāveri jeb taguānu, vislabāko lidotāju grauzēju kārtā, jāgaida pilnīga nakts tumsa. Dienā lidvāvere guļ metru platā ligzdā. Bet aprakstīsim dižās lidvāveres portretu. Tai ir samērā izvalbītas acis, īsas un platas ausis. No mugurpuses tā izskatās pelēki melna, bet galva, kakla sāni, kājas un lidplēve starp tām — kastaņkrāsā. Plēvīte no apakšas ir pelēki dzeltena ar pelnu pelēku apmali. Garums kopā ar asti—1,2 metri, izplestu «spārnu» platums — 60 centimetri, masa — 1,4 kilogrami.

Tumsā starp tropiskās nakts mežonīgajiem kliedzieniem nav viegli saklausīt klusos klakšķus, kas līdzīgi pakavu dipoņai. Tur pamodusies dižā lidvāvere. Tā ir bailīga, bet naktīs, kad tumsa to slēpj no nekautrīgiem skatieniem, planē no koka uz koku. Lidvāvere ēd lapas, riekstus un augļus — liekas, tas arī viss, no kā viņa pārtiek. Piķējošā lidojumā var nolaisties gandrīz līdz pašai zemei un, tai nepieskaroties, viegli pacelties augšup. Izmantodama augšup plūstošās siltā gaisa strāvas, lidvāvere spēj debesīs izrakstīt virāžas un «nāves cilpas» tikpat prasmīgi kā lidojošs putns vai planieris. Viņa var nolidot pār mežainajām ielejām gandrīz pusversti.

Tas ir taguāns. Bet vēl vienam Indomalajas zemju zvēram ir skanīgs nosaukums — kaguāns. Arī tas ir izcils meistars, viens no tiem, ko daba nav apveltījusi ar īstiem

spārniem, bet ar lidplēvi, kura derīga tikai planēšanai (kā mūsu lidvāverei un taguānam).

Vieni speciālisti'uzskata, ka kaguāns jeb ādlidonis (kaķa lielumā) ir kukaiņēdājs dzīvnieks, kaul kas līdzīgs lidojošam cirslītim. Citi pierāda, ka tas ir leinurs (protams, planējošs). Trešie domā, ka kaguāns nav ne viens, ne otrs, bet īpašs radījums, kas vienpersoniski pārstāv veselu kārtu. Kaguāna jeb kolugo galva un purns patiesi līdzīgi kā lemuram, bet zobi tam ir kā kukaiņēdājam.

Lidplēvc kaguānam ir daudz lielākā nekā jebkuram citam dzīvniekam, kas lido planēdams. Advcida plēve, ar vilnu noaugusi, stiepjas gandrīz no paša zoda līdz visu četru kāju pirkstu galiem (dīvaini, ka nagi ir ievelkami kā kaķim) un tālāk līdz īsās astes galam. Pilnīgi atvēris savu izpletni, kaguāns kā papīra pūķis planē augšup un lejup, tam ir gandrīz ideālas taisnstūra kontūras bez jebkādiem izvirzījumiem un ieliekumiem. Vienā lēcienā no koka pa gaisu tas noplanē metrus septiņdesmit.

Gadas, ka kaguāns no koka norāpjas uz zemes, bet ilgi tur neuzkavējas, lempīgi lēkšojot, steidzas pa stumbru ātrāk nokļūt augšā un no jauna planē un planē valdzinošā bezsvara stāvoklī virs krāšņā zaļuma, kas ar saknēm saistīts pie zemes.

Dienā kaguāns guļ koka dobumā vai arī pieķēries zaram, apsegdamies ar savu izpletni. Ada ir pelēka ar okera krāsas plankumiem, ādas krāsa ļoti līdzīga ķērpjiem, kas! tropos aug uz kokiem. Papildu maskēšanos nodrošina īpašas «pūdernīcas» uz ādas; no tām bagātīgi birst zaļgani dzeltens pulveris, tāpēc kaguāna āda vienmēr ir piepūderēta mizas un lapu tonī. Ja dzīvniekam pieskaras, pirksti notriepjas dzelteni.

Līdz ar saules rietu pamodies no snaudas, kaguāns, visvarenās ēstgribas mudināts, plūc lapas un augļus, bet pozu nemaina: karājas tāpat ar muguru uz leju. fcd ilgi, jo: barībā ir maz kaloriju.

Stāstot par kaguānu, nedrīkst aizmirst tā universālos zobus. Kaguānam priekšzobi stipri izvirzīti uz priekšu un ir roboti. Ar tiem ne tikai kasa augļu mīkstumu, bet arī . . .1 sasukājas kā ar ķemmīti.

Pret vakaru atdzīvojies, kaguāns vispirms saved kārtībā savu miegā saburzīto, iepūderēto kažoku. Sasukājas, tīrās. Krēslas stundās un naklī kaguāns tik bieži uzpošas, ka «ķemme» drīz vien ir pilna ar vilnu. Taču «ķemmes» konstrukcija ir tik pilnīga, ka paredzētas speciālas mazas

sukas pašas ķemmes tīrīšanai. Kaguāna mēles galā ir daudz pauguriņu. Ālri, ātri pārlaižot mēli pār zobiem, tas iztīra savu suku no matiem.

Daba saglabājusi divas kaguānu sugas: Filipīnu un Malajas ādlidoni. Tie dzīvo Indoķīnas kalnu mežos un Javas, Sumalras un Kalimantānas salās. Tur dzīvo arī citi dīvainie lidoņi, kuri ar savu esamību apgāž zināmo sakāmvārdu, ka «rāpot dzimušais lidot nevar».

Viena no (ādām neparastām lidotājām ir neliela zaļa vardīle. Starp citu, ne jau vienmēr tā ir zaļa: ādas krāsa mainās. Pleznu ārmala un pirkstu virspuse ir oranža. Bet starp pirkstiem platas plēvītes. Ari no ārējā pirksta līdz elkonim stiepjas plāna plēvīte. Ja varde izpleš visas plēves — iznāk pamatīgs izpletnis. Jo no lielāka augstuma varde lec, jo tālāk planē (pa parabolu).

Šīs vardes, kuras sauc par Kalimantānas planētājvardēm, dzīvo Kalimantānā, Sumatrā un dažās Filipīnu salās mežos, krūmājos un pat garā zālē. Naktīs tās lielā skaitā salasās pie ūdens augošos krūmos un koku zaros. Tēviņi muzicē uz «bungām»: to kurkšķēšana atgādina piepūsta gaisa balona skaņas, kad pa to bungo ar pirkstiem. Bet mātītēm darāmi svarīgāki darbi. Izraudzījušās vajadzīgos zarus (tiem jākarājas virs ūdens), veido uz tiem . . . ligzdas. Sākumā tās ir tikai putas, kam vēlāk virspuse sacietē par brūnu garoziņu. Kā laba namamāte krēmu, tā varžu māte uz lapas, zara, saknes vai akmens virs ūdens labprātīgi ar pakaļkājām kuļ no sevis iegūto šķidrumu. Uz lapas aug putu cepure, tajā gādīgā varde paslēpj savas oliņas. Putainais šūpulllis no ārpuses drīz vien pārklājas ar izturīgu garoziņu, bet iekšpusē mitrums saglabājas ilgi. Kurkulēni izšķiļas no oliņām un, nepacietīgi rosīdamies, mājiņas sienas salauž (vai ari lietusgāzes to noskalo no lapas). Kurkulēni iekrīt ūdenī un tur dzīvo, kamēr pārvēršas par vardi.

Vardes — piloti dzīvo tikai Āzijā: Kalimantānas planētājvarde, par kuru jau stāstīts, Javas varde (smaragdzaļa ar dzeltenu vēderu, ziliem plankumiem uz pleznu plēvēm) un vēl viena, kas dzīvo Kalimantānas, Sumatras, Malajas un Laosas mežos. Tā, šķiet, planē pat labāk par citiem abiniekiem — pilotiem: lecot no piecus metrus augsta koka, aizplanē septiņus metrus no tā!

Arī dažas Dienvidamerikas koku vardes prot mazliet planēt, taču šobrīd ar tām neiepazīsimies: mums ir «randiņš» ar citiem lidotājiem no «rāpot dzimušo» ranga (ar vēl stingrāku dabas priekšrakstu nekā vardēm!).

Draco volans zinātniskais nosaukums latīņu valodā, latviski las nozīmē «lidojošais pūķis»1 , ir neliela (ne garāka par plaukstu) kokos dzīvojoša ķirzaka no agāmu dzimtas. Kad ķirzaka guļ uz koka mizas, to nemaz nevar pamanīt. Bet, lūk, pēkšņi tai izauguši spilgti oranži spārni! Mūsu pūķis lilipuls, nolēcis no zara, nolido desmit vai piecdesmit metru, ne reizi nepavēcinot krāsainos spārnus un gandrīz nemaz nesamazinot augstumu. Ar asti un spārnu malām kā ar stūri vadīdams lidojumu, tas pagriežas, pazibina spilgti zilo melnplankumaino vēderu un viegli nosēžas uz cita koka zara, pirms nosēšanās nedaudz paceļoties augšup, lai piebremzētu lidojuma ātrumu. Spārni tūlīt bez pēdām pazūd, it kā to nemaz nebūtu bijis.

Spārnu parādīšanās un nozušanas noslēpums ir vienkāršs: ķirzakai planējot, piecas sešas garas ribas kā 11/. šarnīriem plati izvāžas sānis un izstiepj sakrokoto elastīgo ādu. Planieris gatavs lidojumam. Kad dzīvnieks ir laimīgi «piekokojies», ribas liek sakļautas, un spārnu vairs nav.

Pftķagāma naski rāpjas augšup pa mizu (pa ceļam ēzdama skudras — savu iecienīto medījumu) un atkal, izpletuši oranžo izpletni, lec lejup 11/. cita zara.

Startējot no desmit metru augstuma, šie apbrīnojamie ļdanierisli nolido (gandrīz horizontāli!) bezmaz 00 metru. Šādus sasniegumus reģistrējuši Kualalumpuras (Malaizijā) universitātes biologi. Taču Mabā reti kad ķirzakai nākas veikt tālus lidojumus: ar dažiem metriem pilnīgi pieliek, lai šķērsotu meža noru vai strautu.

Dienvidāzijas pūķagāmai spārni noder ne tikai planēšanai: te tos izplešot, te sakļaujot (kā arī piepūzdama spilgti dzelteno kakla maisu), tā ar ugunīgiem zibšņiem draud ienaidniekiem. Bet tēviņi — arī sāncenšiem. Tāpat uguņo, arī ap mātītēm lakstodamies. Mātīte vienaldzīgi pieņem krāsaino atzīšanos. Sēž nekustēdamās, bet tēviņš staigā apkārt un demonstrē daudzās skaistās krāsas.

Pēc kāzu tikšanās ar tēviņu mātīte noplanē uz zemes, kur ierok 1—5 olas. Dzimtenes siltajā klimatā lidojošajiem drakoniem olu dēšana un lakstošanās ilgst cauru gadu.

' Pareizais latviskais nosaukums ir Dienvidāzijas puķagāma. (Zin. Icons.)

Dicnvidāzijas pūķagāma, par kuru šcil stāstīts, dzīvo Indonēzijas, Malaizijas, Filipīnu un Moluku salu tropu mežu lapotnē (ja meži izcirsti, kaučuka un citās plantācijās). Melnspārnainā pūķagāma (spārni lai melni ar sīkiem dzelteniem plankumiem) mīt Malakas, Sumalras un Kalimantānas mežos.

Citas planējošo pūķagāmu sugas (lo pavisam ir sešpadsmit) ari dzīvo Dienvidaustrumu Āzija (Dienvidindijā, Indoķīnā, Dienvidķīnā, Indonēzijā, Filipīnās). Tām visām ir spilgti spārni, vienai sugai pat sarkani ar tumšiem transversāliem raibumiem un baltiem 1 asumiem»

Citu planējošu ķirzaku nav. Tiesa, stāsta, ka it kā nedaudz planēt spējot tauriņagāmas — pūķagāmu novadnieces un radinieces (arī no agāmu dzimtas). Arī tās savas dzīves zināmās apogejās, izplezdamas ribas, plaši izstiepj elastīgo ādu ar melnbaltu vai mclnsarkanu zīmējumu ķermeņa sānos — un liekas, ka tūlīt, tūlīl lidos. Taču, ak vai, nelido vis, bet likai baida ienaidniekus vai arī pievilina mātītes ar krāsu rotaļu uz saviem sāniem.

Tomēr pūķagāniām ir ari citi novadnieki (un radinieki arī), kam nav ne spārnu, ne kāju (rāpuļu rāpuļi!), bet kas prot planēt. Tiesa, ne visai izveicīgi.

Kairā kokospalmā, kā ari citās palmās dzīvo īpaši iemītnieki — kukaiņi un rāpuļi. Gekoni rāpjas palmās pēc kukaiņiem un ilgi dzīvo to lapotnē. Savukārt ar nevaldāmu vēlēšanos apēst gckonus palmā Iraušas koku čūskas. Ja palmas aug Indonēzijā, Filipīnās, lapat arī Šrilankā, tad parasti tur apmetas čūskas no Chrysopelea ģints. Šīm čūskām ir tievs ķermenis ar glezni veidolu galvu, bet zvīņas vizuļo tik grezni un daudzkrāsaini kā tropu tauriņiem un dažiem putniem.

Čūskas bez īpašām grūtībām rāpjas augšup pa palmas stumbru, pieķerdamās pie jebkura grubuļa ar pavēderes zvīņām, ko no abām pusēm it ka apjož izvirzīti ķīļi, kas atvieglo pieķeršanos pie nelīdzenumiem, kā arī vertikālo augšupvirzīšanos. Mielodamās ar ķirzakām, kuras iekārtojušas palmā, čūska arī pali mēnešiem ilgi dzīvo kokā, kas dod lai pajumti. Viss bulu labi, bet, lūk, pārtikas rezerves šinī kokā beidzas: visu, ko varēja apēst, čūska ir apēdusi. Nolīst lejā pa gludo palmas stumbru čūska nevar — ta prot līst likai uz augšu. 1 darīt'.' Negaidīs taču kuplajos palmu zaros bada nā\i

Un čūska !cc lejup no 15 un pat 20 metru augstuma. Saspringst, izstiepjas kā nūja, izpleš ribas sānis; pavēderes zvīņas, nedaudz iespiestas uz iekšu, veido paseklu reni (starp diviem sānu ķīļiem), kura, tāpat kā izpletņa kupola izliekums, mazina krišanas ātrumu. Slīpā lidojumā no augšas uz leju čūska — pilots, sev nekaitēdama, laimīgi piezemējas.

Tieši šīs čūskas, kuras spēj nolēkt no palmu galotnēm (ari no citiem kokiem), sauc par lidojošām čūskām, kaut gan, protams, te nekāda lidojuma nav un pat īstas planēšanas nav. Sperts tikai pirmais solis ceļā uz to.

steidzami izdota aizsardzības apliecība

ORANGUTANS

Orangutani dzīvo tikai Kalimantānas un Suinatras Iropu mežos. Kā uzskata laulātie draugi Harisoni, vieni no tiem (ja ne vienīgie), kas pētījuši orangutanu dzīvi brīvībā, 1901. gadā Kalimanlānā un Sumatrā bijuši apmēram 5 tūkstoši šo pērtiķu. Pašlaik, šķiet, divreiz mazāk. Saravakā (Kalimantānas ziemeļos), piemēram, deviņus tūkstošus kvadrātkilometru lielā platībā dzīvo mazāk nekā tūkstoš orangutanu. Ja neliks veikli steidzami pasākumi, savvaļas orangutani, tā ari īsli neizpētīti, līdz mūsu gadsimta beigām neizdzīvos. Ko mēs par tiem zinām?

Pērtiķis ir ruds vai arī brūns. Vilna gara, uz pleciem līdz pusmetram. Veciem tēviņiem gandrīz tāda pati bārda, ūsas un arī «vaigubārda» kā cilvēkam. Taču pēdējā nav vis no matiem, bet gan veidota no ieapaļām līdz 10 centimetrus platām un 20 centimetrus garām ādas krokām. Rīkles maiss — rezonators, kas pastiprina kliedzienu, sevišķi liels ir tēviņiem, tajā ietilpst daži litri gaisa. Rokas garas, ar tām var aptvert divus metrus un vienu ceturtdaļu lielu telpu. Kājas īsākas nekā citiem cilvēkpērtiķiem. Mātītes sver apmēram 40—80 kilogramus, tēviņi — līdz 150 kilogramiem. Nebrīvē daži orangutani stipri aptaukojas, kļūst resni un smagi. Tad masa sasniedz 190 kilogramus, pēc citiem datiem — pat 250 kilogramus.

Orangutani dzīvo koku lapotne, gandrīz nemaz nenokāpj zeme. Pārvietojas pa zariem ar spēcīgajām rokām. Hd augļus, lapas, nelielus putnus, lo olas, gliemežus. Dzer, sūkājot sūnas, orhidejas vai savu roku, kas iepriekš apslapināta ūdenī, vai arī sūc ar nektāru sajaukušos lietus pilienus, kuri piepildījuši lielos kausveida ziedus. Dienā klaiņo kopā ar ģimeni vai arī vienatnē. Nakšņo kokos, ierīkojot no zariem platformu — gultu. Ja nakts ir lietaina, apsedzas ar lielām lapām . ..

Tēviņi savu lakstošanos uzsāk ar «serenādi»: vispirms ir dzirdama klusa, vibrējoša rēkoņa, pēc tam tik skaļš kliedziens, cik vien ļauj rīkles rezonalora jauda. «Dziesmu» nobeidz basa rūkoņa.

Pēc 8—9 mēnešu grūsnības mātīte dzemdē pilnīgi nevarīgu mazuli, kas sver apmēram pusotru kilogramu. Tas tūlīt ar visām četrām pieķeras vienam mātes zīdcklim. Zulekļi orangutanu mātītei atrodas gandrīz padusē. Sākumā mazuli baro ar pienu. Pēc tam ar pamatīgi sakošļātiem zaļumiem. Atstiepusi lūpas, māte no savas mutes biezeni ieliek bērna mutē. Vēsās naktis bērnu silda, bet karstās dienās to tīra un sukā, pat mazgā siltā lietutiņā!

Taču ne jau visas mātes rūpīgi un prasmīgi auklē bērnus. Dažas, īpaši jaunās, nezina, ko ar bērnu iesākt, apjukušas nēsā pa sprostu no viena stūra otrā, liekas, ka pat baidās kā no kaut kā sveša, it ka ncizprazdamas, no kurienes tas radies. Kāda mātes jūtās nepieredzējusi orangutanu mātīte izbijusies trīcēja, kad mazulis ķērās tās vilna, un centās atplest mazā pirkstiņus. Beidzot, nolēmusi no bērna tikt vaļā, pastiepa to tēvam — orangutanam, bet tas, arī nepieredzējis, iekliegdamies atsprāga atpakaļ, metās pie restēm, mēģinādams no sprosta izbēgt.

Ja brīvā dabā vai zooloģiskajā dārzā blakus ir citas, pieredzējušas mātītes, kas baro bērnus, atstumtais mazulis nepazudīs. To pieņems audzināšanā cita mātīte. Bet, ja tādas nav, nolaidīgās mātes bērns iet bojā.

Minhenes zooloģiskajā dārzā vecs orangutans ar iesauku Mariuss sprostā ieveda īpašu kārtību. Lai ievērotu tīrību, karavīru bruņucepuri viņš izmantoja visumā mierīgiem un sadzīviskiem mērķiem — kā naktspodu. Uzsēdies uz ķiveres un izdarījis savu darāmo, viņš uzmanīgi nesa cepuri pie restēm un tās saturu pa stieņu starpu izlēja ūdensnotekā! Mariuss vispār bija ļoti tīrīgs: ja pusdienojot tika piegružots krātiņš, tūlīt gružus icslaucīja lajā paša udensnotckā. Kalpotājiem gandrīz nemaz nenācās viņu apkopt.

Jaunie orangutani aug lēnām. Līdz četriem gadiem tie dzīvo kopā ar māli, pēc tam kļūst patstāvīgi un uzturas parasti kopā ar vienaudžiem nelielā sabiedrībā, kur cits no cita daudz ko mācās. Daži pētnieki apgalvo, ka mācīšanās un dzīves pieredze orangutanu dzīvē nozīmē vairāk nekā iedzimtie instinkti.

Pilnīgi pieauguši orangutani kļūst tikai desmit gadu vecumā, bet brīvībā dzīvo līdz gadiem trīsdesmit. Tādēļ, kā domā Barbara un Toms Harisoni, orangutanu mātīte savas dzīves laikā dzemdē tikai četrus vai piecus bērnus. Bet, tā kā gandrīz puse no tiem iet bojā vēl jaunībā vai bērnībā, tad vidēji katrai mātītei, kas nodzīvojusi līdz brieduma gadiem, ir tikai 2—3 pēcnācēji.

ĀZIJAS LAUVA

Bija laiki, kad arī pie Maskavas dzīvoja lauvas.

Tiesa, toreiz pašu Maskavu vēl neviens nebija uzcēlis un vispār nekādu pilsētu nebija. Par to, cik liels lauvas areāls bija pagājušajos gadsimtos, stāsta profesors A. Baņņikovs.

«Fosilijas rāda, ka pleistocēnā lauvas dzīvojušas plašā apgabalā no Anglijas un Velsas uz rietumiem — Holandē, Francijā, Vācijā, Šveicē, Austrijā, Čehoslovakijā un Krievijā, vismaz līdz Sibīrijas rietumu rajoniem, uz dienvidiem — visā Āfrikā, bet dienvidaustrumos — Mazāzijā, Arābijā un Indijā līdz pašai Šrilankai. Šo lauvu Palearktikas grupa tika nosaukta par «alu lauvām» … Lielbritānijā tās zināmas jau kopš agrā pleistocēna (pirms 500 000 vai vairāk gadiem), Velsā un Anglijā dzīvoja vēl pirms 50 000 gadiem (iespējams, ka pat vēlāk), tajos laikos, kad ieradās paleolīta laikmeta mednieks .. . Alu lauvas (lai gan fosilijas nav atrastas) vēl dzīvoja Grieķijā 480. gadā pirms mūsu ēras, tās pat uzbruka Kserksa pajūgu rindai pārgājiena laikā cauri Maķedonijai.»

Tātad Grieķijā lauvas nodzīvoja līdz antīkajiem laikiem. Jā, un ne tikai Grieķijā, bet arī Turcija, Priekšāzijā, Persijā, Indijā … Ir rakstiskas ziņas par to, ka vēl X un pat XII gadsimtā lauvas sastaptas Austrumkaukāzā. Hēraklain nevajadzēja ceļot uz Āfriku, lai nogalinātu Nernejas lauvu. Pēc divarpus tūkstošiem gadu slavenais mednieks Tartarcns no Taraskonas, sapņodams atkārtot viņa varoņdarbu, pat Ziemeļāfrikā neatrada nevienu lauvu.

Bet slavenais Kijevas kņazs Vladimirs Monomahs paspēja ar lauvu mēroties spēkiem. Viņš to satika acīmredzot kaut kur Donas lejasgalā. «Nikns zvērs lēca pie manis uz gurniem, un zirgs kopā ar mani nogāzās zemē,» rakstīja Monomahs «Pamācībā» saviem bērniem. Kā uzskata zoologs N. Šarlemans, šis «niknais zvērs» ir lauva. Mūsu senči lauvu sauca par «nikno»— tā teikts «Senkrievu leksikonā». Turklāt Kijevā Sofijas katedrālē restaurētā freska, kas ilustrē Monomaha aprakstīto dramatisko ainu, uzskatāmi rāda, ka «niknais zvērs» neapstrīdami ir lauva un neviens cits. Uz dažām senās Novgorodas emblēmām arī attēlots «niknais zvērs». Tas stipri stilizēts, taču no visām zooloģiskajām figūrām visvairāk līdzīgs lauvai.

Bet pašlaik?

Eiropā lauvu jau sen nav. Āzijā? Irākā mūsu gadsimta sākumā lauvas vel bija sastopamas. Bet pēc pirmā pasaules kara Tigras un Eifratas starpupē visas tika izšautas. Pēc tam (starp pirmo un otro pasaules karu) ari Irānā. Tomēr 1941. gadā kāds zoologs lauvu redzējis mežonīgajās dienvidrietumu. Irānas plakankalnēs. Vēlāk sekoja vēl viens ziņojums. Un tas ir viss

Indijā apmēram līdz pagājušā gadsimta vidum lauvas mitinājās Pendžabā un pat Bengālijā. Ārpus Katjavaras pussalas (Indijas ziemeļrietumi) pēdējais Indijas lauva nogalināts 1884. gadā. Pieminētajā pussalā lauvas vēl dzīvo. Taču to ir maz —177 dzīvnieki (pēc ziņām 1969. gadā).

Giras mežā (Katjavaras dienvidrietumos) Džunagadhas provinces nabobs, kura teritorijā atradās liela daļa Giras meža, apsargāja apmēram simt lauvu. 1900. gadā šīs lauvas tika ņemtas valsts aizsardzībā. Taču nabobam, tāpat kā iepriekš, atļāva rīkot lauvu medības, lai kavētu laiku saviem viesiem.

Kas tad īsti ir Giras mežs, pēdējais Āzijas lauvu patvērums? Tā lielākā dala apaugusi tīkkokiem, apkārt tiem necaurejami ērkšķainu krūmu džungļi, kuros vietām «iestiepjas apstrādāti lauki» — «saimniecība» septiņiem tūkstošiem cilvēku, kuru dzīve saistīta ar Giras mežu.

Viņiem pieder 57 tūkstoši dažādu mājlopu, kuri barību atrod mežā.

Mežs ir apmēram" 130 tūkstoši hektāru liels, 20 jūdžu platumā, 40 jūdžu garumā.

Lopu un izcirtumu izpostīts, Giras mežs katru gadu Taras tuksnesim atdod dažus simtus metru savas teritorijas. Ja tā turpināsies, tad, pēc speciālistu domām, mežs ilgāk par divdesmit gadiem nepastāvēs.

Cerības vieš vienīgi lēmums, kas pieņemts 1905. gadā: saglabātie 129 500 hektāri meža tika pasludināti par Giras liegumu.

Iespējams, ka Giras mežā sagūstītajām lauvām glābiņu nesīs to pārvietošana uz piemērotākām vielām. Pirmais solis jau sperts.

«1957. gadā trīs lauvas lika pārvestas uz Čandraprabhas rezervātu Utaras štatā. Kopš tā laika šī nelielā grupa sekmīgi vairojas.» (D. Fišers, II. Saimons, D. Vinsents.)

SARKANIE VILKI JEB DOĻI

Tieši šos vilkus, kas kā visu satriecoša briesmīga lavīna dodas uzbrukumā džungļiem, Kiplings attēlojis «Nlauglī».

Šajā ziņā viņš daudz nepārspīlē: sarkanie vilki (tos sauc ari par suņiem), apvienojušies vairākās ģimenēs, diezgan ātri iztukšo apvidu, pat tad, ja tajā nedzīvo ilgi. Sarkanie vilki ir pastāvīgi kustībā un medību pārgājienos veic milzīgus attālumus pa Tibetas, Indijas, Sumatras, Javas mežiem, kalniem un citām vietām. Kazas, aitas, brieži, mežonīgie un bezbailīgie gauri un bantengi, kurus pat tīģeri bez īpašas vajadzības vairās traucēt, no sarkanajiem vilkiem panikā bēg. Vērši no sarkanajiem vilkiem aizsargājas, nostādamies aplī. Bet vilki lūko no bara atšķirt vājākos, slimos un jaunos, pārplēš tiem kāju cīpslas, vēderu un rīkli.

Saka, ka arī tīģerim slikti klājoties, satiekot sarkano vilku baru, ja vien tuvumā nav piemērota koka, kurā var ātri uzrāpties. Sarkanie vilki ir drošsirdīgi, plēš svītraino no visām pusēm. Noasiņojis, zaudējis spēkus vilku nežēlīgajos zobos bojā iet džungļu visvarenais iemītnieks tīģeris. Bet Tibetas lācis, kurš arī tīģeri var diezgan labi iekaustīt, pagriezis degunu pret vēju un sajuzdams, ka ož pēc doļiem, nedomādams par prestižu, steidz aiziet tālāk. Ja smaka pārāk stipra un tuvu — ātrāk kokā. Nav cita zvēra kā vien zilonis, kas spēj viens pats turēties pretī sarkano vilku niknajiem uzbrukumiem.

Padomju Savienībā sarkanie vilki sastopami reti Austrumpamirā, Tjanšanā, Altajā, Sajānos, Prickšbaikāla dienvidu kalnos un Aizbaikālā. Stanovoja un Jablonu kalnu grēdu dienvidu nogāzēs to ir vairāk.

«PSRS Sarkanās grāmatas» autori uzskata, ka mūsu zemē kopējais sarkano vilku skaits « nepārsniedz 50—100 indivīdu». Turpat tālāk lasām:

«Skaita pārmaiņu cēloņi. Nav noskaidroti.

Kopējais skaits nebrīvē. Nav zināms.

Vairošanās nebrīvē. Nav noskaidrota.»

TĪĢERIS

No visiem kaķiem pats lielākais ir tīģeris. Sevišķi mūsu Tālo Austrumu Usūrijas pasugas tīģera masa var būt no 270 līdz pat 320 kilogramiem (lauvas svara kategorija — no 125 līdz 227 kilogramiem)

Tīģerim ir milzīgs spēks. Kāds tīģeris beigtu gauru stiepa pa zemi gandrīz divpadsmit metrus. Trīspadsmit cilvēki šī dzīvnieka ķermeni novarēja pakustināt no vielas. Cits tīģeris nogalināto zirgu vilka pa zemi 500 metrus.

Arī no bara atpalikušos jaunos ziloņus smagā cīņā tīģeri pa retam uzvar. Vācu zoologs doktors I. Vaigels raksta, ka novērots pat, kā divi tīģeri uzbrukuši pieaugušam zilonim un to nogalinājuši. Parastais tīģeru medījums — mežacūkas, brieži, antilopes. Izdevīgā gadījumā tīģeris nelaiž garam arī tādus, šķiet, uzturam nepiemērotus dzīvniekus kā zaķus, lapsas, āpšus, šakāļus. Ja izbadējies, ēd grauzējus, vardes, pat ogas.

Cik daudz dažāda medījuma tīģerim vajag sadabūt, lai viņš būtu paēdis un tam nevajadzētu badoties? Dž. Šallers — gorillu dzīves pētnieks — mūsu gadsimta sešdesmitajos gados izpētīja arī Indijas tīģerus. Pēc viņa novērojumiem un aprēķiniem iznāk, ka vidēji dienā tīģerim vajag 7—0 kilogramus gaļas. Gadā tātad apmēram 2,5—3,5 tonnas (gandrīz divreiz vairāk, nekā vajadzīgs lauvai). Ja pieskaita arī kaulus, ādu un visu pārējo, ko tīģeris neēd, tad kopējais upuru svars, ko tas samedī gada laikā, ir apmēram 4,5 tonnas.

Pats par sevi saprotams, ka katru dienu šo porciju tīģeris nesaņem. Ja medības ir neveiksmīgas, tas badojas. Ja veiksmīgas — pieedas iidz kaklam. Usurijas tīģeris dienā var apēst (ar nelieliem pārtraukumiem atpūtai iui dzeršanai) 30—50 kilogramus gaļas.

Džims Korbets, slavens tīģeru mednieks un lielisks rakstnieks, par Indijas tīģeri saka: zambaru zvērs apēd divās dienās, bet bildi — trīs četru dienu laikā. Pieēdics medījuma atliekas apsedz ar lapām, zariem, zāli — paslēpj no hiēnu, šakāļu, leopardu un citu laupītāju acīm. Pats kaut kur netālu atguļas un atpūšas. Hiēnas un šakāļi, tomēr piekļuvuši ari paslēptajam medījumam, nereti traucē tīģera pēcpusdienas mieru: nākas celties un tos aizdzīt.

Kad tīģeris ēd un tuvumā ir ūdens, tas bieži iet pie ūdens un daudz dzer. Vēsajā ūdenī iegremdē visu muti, it kā to skalotu. Odens tīģerim patīk tā kā nevienam no lielajiem kaķiem (izņemot tikai jaguāru). Ja tīģeri netraucē, tveicīgā dienā viņš stundām var gulēt pie ūdens vai pat ūdeni. Atvēsinās, glābdamies no karstuma. Tīģeri peld labi un labprāt: lielas upes, pat Gangu, pārpeld bez grūtībām.

Tīģeru mātīte katru gadu nedzemdē. Parasti vienā metienā ir 2—4 tīģerēni, reti viens, bet vēl retāk — septiņi. Liekas, ka nav nemaz tik slikts pieaugums. Taču jāņem vērā, ka divus trīs gadus, dažkārt pat līdz piecu gadu vecumam jaunie tīģeri dzīvo pie mātes. Un no šiem 10—20 pēcnācējiem puse parasti iet bojā vēl maziņi.

Pirmos divus mēnešus tīģerēni ēd tikai pienu. Pēc tam pamazām pierod pie gaļas. Bet tomēr vēl ilgi (pēc dažiem novērojumiem, 13—14 mēnešus) tīģeriene savus bērnus piebaro ar pienu. Sešus mēnešus vecus tīģerēnus jau atstāj vienus vairākas dienas. Apmēram tajā pašā vecumā (dažreiz vēlāk vai agrāk) jaunie tīģeri pirmo reizi kopā ar māti iziet medībās.

Dž. Šallērs novēroja tīģerieni ar tīģerēniem (tiem bija apmēram četri mēneši). Piecas dienas lie nekur tālu no medījuma — mātes nokostā gaura — negāja. Naktī ēda un gulēja. No rīta sākās jandāliņš, dažādas rotaļas, tuvākās apkārtnes izpētīšana. Izdzirdējuši zālē čaboņu, tīģerēni slapstīdamies līda turp un, jocīgi lēkdami, ķēra «medījumu»— droši vien kaut kādus kukaiņus, kā domā Dž. Šallers. Kad saule pacēlās augstu un kļuva karsts, māte savus bērnus ieveda ēnainā vietā.

Pirmajās kopējās medībās tīģeru mātīte jau māca tīģerēnus, kur un ka jāuzglūn lielam zvēram no paslēptuves, kā tas jānogalina. Apmācību metode, piemēram, tāda: izsekojusi bifeli, tīģeriene to stipri ievaino, nogāž zemē, bet pali atiet sāņus. Tīģerēni metas uz vēl dzīvo bifeli. Tas atvairās, pieceļas, grib bēgt. Bet māte to atkal nogāž zemē, un jaunie tīģeri šoreiz sekmīgi tiek galā ar savu uzdevumu.

«Mazuļus, bez šaubām, pirmo reizi veda pie medījuma un bija ārkārtīgi interesanti novērot mātes pūles iedvest tiem, kādas briesmas slēpjas darbā, ko tie dara. Viņi kāpa tikai pa mātes pēdām, ne reizi nemēģinādami apdzīt cits citu, apgāja ikvienu šķērsli, ja to apgāja tīģeriene . .. Nekustīgi sastinga katru reizi, kad apstājās māte …

Tīģeriene nogūlās zemē tā, ka medījums atradās tai tieši pretī 30 jardu attālumā. Tas acīmredzot bija signāls tīģerēniem, un tie devās turp, kurp māte norādīja ar skatienu.» (Dž. Korbcts.)

Kamēr tīģerēni ir pavisam maziņi, māte tēvu tuvumā nelaiž. Bet iespējams, ka vēlāk tīģeru tēviņš laiku pa laikam atnāk pie savas ģimenes. Starp citu, daudzi zoologi uzskata, ka nekas tamlīdzīgs nenotiek. Bet Dž. Šallers kādreiz redzējis pieaugušu tīģeri, divas mātītes un četrus mazuļus, kuri pavisam draudzīgi, bez strīdiem ēduši vienu vērsi. Cilu reizi tīģeriene un četri tīģerī.ši «pusdienoja», kad ieradās pieaudzis tīģeris. Tas bija acīm redzami izsalcis un alkatīgi skatījās uz medījumu. Tomēr pieklājīgi gaidīja maliņā, kamēr pieēdās mazuļi. Tikai tad tēviņš sāka ēst.

Tīģeris ir ierakstīts «Sarkanajā grāmatā». Tas visur ātri izzūd, jo cilvēka ielaušanās neskartajā dabā notiek pieaugošā tempā. Vēl 1930. gadā uz Zemes dzīvoja apmēram 100 tūkstoši tīģeru. No tiem 40 tūkstoši — Indijā. Tagad zoologi nosauc pavisam bēdīgus skaitļus — tīģeru pasaulē palicis tikai apmēram pieci tūkstoši. Precīzākus aprēķinus grūti izdarīt, tāpēc visiem autoriem tie nav vienādi.

Indijā un Indoķīnā tīģeru saglabājies vairāk nekā jebkur citur plašākā teritorijā, kur tīģeri dzīvojuši agrāk,— no Vidusāzijas un Aizkaukāza līdz Indonēzijai, no Irānas līdz Tālajiem Austrumiem. Indoķīnā, iespējams, vēl dzīvo apmēram 2000 tīģeru. Tikpat daudz Indijā. Starp citu, daži optimisti nosauc arī daudz lielāku skaitu tīģeru, kas

saglabājušies Indoslānas pussalā: Riclumindijā — 2—2,5 tūkstoši un Bengālijā — 5 tūkstoši (tas ir maz ticams, taču, ja šis aprēķins ir vairāk vai mazāk pareizs, tad visas pasaules kopējais līģeru skaits palielinās lidz 10 tūkstošiem).

Sumatrā tīģeru (tā domāja vēl pavisam nesen) ir daži simti, padomju Tālajos Austrumos — ap 150. Ziemeļirānll un Afganistānā, šķiet, ir tikai 50 tīģeru. Mandžūrijā un Korejā — 50. Pavisam neiepriecinoša statistika ir Javā: 0—14 tīģeri. Un iespējams, ka to jau vairs nav nemaz. Bali salā (uz austrumiem no Javas)—vissīkākās tīģeru rases dzimtenē — par svītrainajiem kaķiem palikušas tikai atmiņas.

Starptautiskā dabas aizsardzības apvienība pašlaik pieliek visas pūles, lai tīģerus saglabātu Indijā. Šajā zemē izdots likums, kas aizliedz pārdot, pirkt un izvest aiz robežām tīģeru ādas. Deviņi rezervāti, kas ierīkoti vietās, kur saglabājies lielākais tīģeru skaits, ļauj cerēt, ka Indijā tīģeris būs glābts.

SULAVESI BIFELIS JEB ANUA UN FILIPĪNU BIFELIS JEB TAMAROA

Vēršu apakšdzimtā anua ir vismazākais. Tas ir apmē<S ram metru augsts, bet tā masa — 150—300 kilogramu.

Iespējams, ka šis bifelis, kā saka zoologi, ir «pārejas forma no antilopēm uz bifeļiem» (it kā to evolūcijas posmu vienotājs). Bet var būt, ka tikai Āzijas bifeļa «salu rase»3 Jau sen novērots, ka daudzi dzīvnieki, kas dzīvo salās,! augumā ir mazāki par kontinentā dzīvojošiem radiniea kiem.

Anua dzimtene un vienīgā apmešanās vieta ir Suiavesi kalnu un zemieņu pārpurvojušies meži. Vēl pirms gadiem četrdesmit anua šinī salā nebija retums. Tagad sastopams reti. Un ari atlikušos izšauj: anua gaļa ir garšīga, maiga, bet ragi un āda tiek izlietoti vietējo cilšu rituālo svētku tērpiem. Suiavesi kultūras ainavas paplašinās — maz paliek tādu vietu, kur varētu mājot anua. Šķiet, ka glābt šos dzīvniekus viņu dzimtenē vairs nav nekādu cerību, Vienīgā izeja — audzēt anua nebrīvē. Šeit tie labi vairojas, Tā, piemēram, Sandjego (ASV) zooloģiskajā dārzā 2'i gados (no 1912. lidz 19G4.) piedzima 24 anua. Tiem

saslādila ciltsgrāmata. kurā ieraksta visus anua. kas dzīvo pasaules zooloģiskajos dārzos.

Arī Filipīnu bifelis jeb lamaroa ir bifelis — punduris. Taču cilās sugas. Tas ir tikai nedaudz lielāks par anua (skausta augstums līdz 1.20 metriem). Mitinās Mindoras salā (Filipīnās).

Var būt. ka vārds «mitinās, jau jālieto pagātnē. Pēc aptuveniem aprēķiniem. 19">7. gadā Mindoras mežos bija saglabājušies līkai 224 lamaroa. Bifeļi dzīvoja dažādos bieži vien attālos rajonos, tādēļ to satikšanās vairošanās periodā bija ļoti ierobežota. 1009. gadā šinī salā bija saglabājušies tikai apmēram 100 lamaroa.

Filipīnu valdība izdevusi stingrus likumus, kas aizsargā lamaroa. Šiem retajiem dzīvniekiem atvēlētas rezervāta teritorijas. Bet vienalga vietējie fermeri medī Filipīnu bifeļus (kāda bifeļa ķermenī atrastas 107 ložu atstātas pēdas!).

Pasaules lielie zooloģiskie dārzi pieliek ne mazumu pūļu. lai izzūdošos Filipīnu bifeļus iegādātos tādā daudzumā, kāds nepieciešams to ieaudzēšanai nebrīvē.

SAl/VELA VĒRSIS JEB KUPREJS

Kuprejs ir viens no visnoslēpumainākajiem dzīvniekiem. Tas ir varens vērsis: skausta augstums līdz 1.9 metriem, masa līdz 900 kilogramiem. Ragu garums līdz 80 centimetriem. Kādēļ tik ilgi saglabājis savu inkognito?

Zoologi jau bija atklājuši visus lielos dzīvniekus, kas apdzīvo Zemi. taču kupreju (jeb koupreju) neviens no viņiem «nepamanīja» līdz 1937. gadam.

Profesors A. L'rbens. Parīzes zooloģiskā dārza direktors, ceļodams pa Indoķīnu. Kampučijā veterinārārsta R. Sauveta mājā ieraudzīja dīvainus ragus: nevienai no zināmajām vēršu sugām tie nevarēja piederēt. Vietējie mednieki apgalvoja, ka vērši ar tādiem ragiem dzīvojot apkārtējos mežos. Organizēja medības ar dzinējiem — noķēra jaunu vērsēnu. Tas. nogādāls Parīzes zooloģiskajā dārzā, šeit nodzīvoja līdz 1940. gadam. Tajā pašā gadā Kampučijā sagūstīja vēl vienu kupreju. Tā kauli un galvaskauss, speciālistu pamatīgi izpētīti, glabājas Harvarda salīdzināmās anatomijas muzejā.

Tā tika atklāta jauna savvaļas pārnadžu suga — Sauvela vērsis jeb kuprejs.

Tomēr līdz pal šim brīdim notiek strīdi: vai patiesi kuprejs ir savvaļas vērsis? Varbūt tikai kļuvis par tādu? Varbūt simtiem gadu atpakaļ šie vērši bi ja kmeri mājdzīvnieki. Viņu valsts gāja bojā, ganāmpulki izklīda pa mežiem un kļuva par savvaļas dzīvniekiem.

Daži zinātnieki domā, ka tā varētu but īpaša Dicnvidāzij jas lauru rase. Tauri vēl pavisam nesen dzīvoja mūsu mežos, bet tagad izmiruši (visu domesticēto govju šķirņu un savvaļas vēršu izcelsmes pamatā ir lauri). Turpretī citi zoologi saka, ka lik ilgi, kamēr nebūs iegūti pieliekami svarīgi pierādījumi lam, ka kuprejs bijis mājlops, pareizāk gan būtu to uzskatīt par savvaļas vērsi.

Starp citu, šādus pierādījumus iegūt, šķiet, ir jau par vēlu. Tajās nedaudzajās Indoķīnas zemēs, kur mājo kuprejs, kā aptuveni aplēsts, jau 1957. gadā bija saglabājušies tikai apmēram 850 dzīvnieki. 1970. gadā Kampučijd dzīvoja ne vairāk kā 10 kupreji. Pēdējā laikā par tiem ziņu nav.

Arī nevienā no pasaules zooloģiskajiem dārziem tie nav saglabājušies.

DEGUNRADŽI

«Indijā dzīvo mežonīgs ēzelis, augumā lielāks par zirgu,»! rakstīja Ktēzijs, sengrieķu vēsturnieks un Pērsi jas ķeizara Artakserksa II galma ārsts. «Ķermenis tam ir balts, galva tumšsarkana, bet acis zilas. Uz pieres aug rags pus-i otras pēdas garumā. Pulveri, kas sakasīts no šī raga, lieto kā zāles pret nāvīgām indēm. Raga pamatne ir sniegbalta, smaile koši sarkana, bet vidusdaļa melna.»

Ktēzijs rakstīja par Indiju, kuru nekad nelika redzējis.! Turklāt, pēc Romas vēsturnieku atsauksmēm, viņš bija «slikts lingvists, slikts naturālists un labs melkulis». Droši vien tādēļ viņa «vienradzis ēzelis» nav nevienam līdzīgs.! Taču, lai arī cik fantastisks ir Ktēzija apraksts, tas tomēr balstās uz reālu, patiesi Indijā dzīvojošu būtni, bet tas izskatu ļaudis savās runās ir sagrozījuši. Tas, protams, ir degunradzis. Tā līdzība ar ķeizara galma mediķa «ragaino ēzeli» kļūst pavisam skaidra, kad Ktēzijs stāsta par raga brīnumainajām īpašībām. No neatminamiem laikiem degunradža rags Austrumos bijis panaceja pret daudzām likstām.

Senās Ķīnas medicīna to vērtēja tikpat augstu kā zeltu. Antīkajā Romā no šī dzīvnieka ragiem darinātie un Ktēzija minētajās trīs krāsās — baltā, sarkanā un melnā — nokrāsotie kausi ātri un droši neitralizēja saindētus dzērienus: tā domāja tie, kas no kausiem dzēra. Romā bagātie ļaudis, kuri, kā vēsta vēsturnieki, dzīvoja pastāvīgās gaidās, ka ēdienā liks iekaisīta inde, visur nēsāja sev līdzi kausus no degunradža ragiem.

Šī dīvainā, ne ar ko nepamatotā ticība raga maģiskajām īpašībām arī iznīcināja degunradžus. Kādreiz lo bija ļoti daudz visās Dienvidāzijas zemēs, bet tagad atlikuši vairs tikai daži simti.

Lai gan degunradži tiek aizsargāti, tos turpina iznīcināt. Veselas vienības labi apbruņotu mednieku izlaužas cauri rezervātu kordoniem un nogalina, nogalina ragainos biezādaiņus, cik vien var.

Lieta tāda, ka arī mūsu dienās vēl ļoti daudzi tic degunradža raga brīnumainajam spēkam un maksā par to milzīgu naudu. Sumatrā, piemēram, par lielu ragu var nopirkt pirmklasīgu automobili — las maksā (rags!) tūkstoš sterliņu mārciņu. Kad runa ir par tādu suminu, dažs zaudē gan galvu, gan mieru, kamēr nesameklēs šo pa džungļiem staigājošo naudu. Tādēļ nekāda apsardze nelīdz.

Arī citas degunradža ķermeņa daļas var izdevīgi pārdot: māņticības kodeksā katra no tām sola vai 11u bagātību, vai panākumus mīlestībā, vai arī glābiņu no slimībām un citām nelaimēm. Austrumos pat degunradža urīns ir visumā ejoša prece: saka, ka arī las atpestot no dažādām slimībām. Tāpēc Indijas zooloģiskajos dārzos sargi urīnu rūpīgi savāc un pēc tam pārdoti Kalkulā tirgū. Tā apgalvo Filips Strits, atsaukdamies uz Lī Telbola autoritāti, kurš ar Starptautiskās dabas aizsardzības apvienības darbinieka tiesībām izpētīja apstākļus, kādos atrodas Āzijas relic dzīvnieki.

Uz zemes vēl saglabājušās (pagaidām!) piecas degunradžu sugas: divas Āfrikā — platpurna un šaurpurna, un trīs Āzijā — Indļjas, Javas un Sumatras. Indijas un Javas degunradži no Āfrikas degunradžiem atšķiras ar to, ka tiem uz deguna ir tikai viens rags, bet Āfrikas — divi. Suinalras degunradžiem arī ir divi ragi. Turklāt Āzijas degunradžiem āda sakrokota lielās krokās — izskatās, it kā dzīvnieks būtu ietērpts bruņu plāksnēs.

Vēl pirms vairākiem gadsimtiem Indijas degunradži dzīvoja visā Indijā, bet tagad saglabājušies tikai Asamā, Bengālijā, kā arī "Nepālā. Gadsimta sākumā Asamā to bija tikai apmēram ducis, bet Bengālijā vēl mazāk.

1908. gadā Kazirangā (Asamas štats) ierīkoja medību rezervātu (1908. gadā tas tika pārveidots par nacionālo parku). Tā platība ir 42 994 hektāri. Panākumi bija lielāki, nekā gaidīja: degunradžu skaits divdesmit gados pieauga desmitkārt, bet četrdesmitajos gados te jau dzīvoja 100 degunradžu. Pēc tam tie sāka nobeigties no infekcijas slimībām, kuras ievazāja ar mājlopiem. Pašlaik Kazirangā ir apmēram 200 degunradži, bet visā Indijā to ir 575.

Indijas degunradzis saglabājies Indijā un vēl Nepālā: 105 dzīvnieki (pēc ziņām 1966. gadā).

Kad kļuva skaidrs, ka Kazirangā degunradžiem izmiršana nedraud, tos šeit sāka ķert un sūtīt uz dažādiem pasaules zooloģiskajiem dārziem. Pirmos — jaunu tēviņu tin mātīti — noķēra nomaskētā bedrē 1947. gadā. Vienu bedres malu noraka — iztaisīja nolaidenu slīpumu un pa to ar pieradinātiem ziloņiem izvilka pretojošos «vienai radžus». Pēc tam tos transportēja tālāk nelielā vagonā.ļ Mātīte drīz nobeidzās, bet tēviņš, ko nosauca par Mohanu, ātri pierada pie cilvēkiem. Pēc tam Mohanu pārvietoja uz Vipsneidu Anglijā. Šeit viņš, nabadziņš, piecus gadus nodzīvoja vientulībā. Tikai pēc tam atveda jauno draudzeni Mohinu. Uzreiz Mohinu pielaist klāt baidījās, jo mēdz gadīties, ka degunradži uzbrūk saviem jaunajiem radiniekiem, kas parādās to dzīvesvietās. Bet Mohans ļoti draudzīgi sagaidīja Mohinu, un drīz tie kļuva lieli draugi.

Arī ci li pasaules zooloģiskie dārzi no Kazirangas saņēma jaunus Indijas degunradžus. Tie sāka vairoties' nebrīvē: pirmais mazulis piedzima biezādaiņu pārim Bā9 zelē. Pēc tam Vipsneidā, vēlāk arī citos zooloģiskajos dārzos. Līdz tam par degunradžu vairošanos patiesībā nekā nezināja; tagad ir zināms, ka laulības tie noslēdz agri pavasarī un pēc tam mātīte 18 mēnešus mazuļus nēsafl savās miesās.

Javas degunradzis izskatās tāds pats kā Indijas degunradzis, tikai mazāks. Tiesa, ir nelielas atšķirības ādas priekšējo kroku formā, mātītēm nav ragu (vai arī tie ir nelieli). Par Javas degunradžiem sauc tāpēc, ka pašlaik lie dzīvo tikai Javā. Bet kādreiz, pirms simts gadiem, apdzīvoja plašu teritoriju no Ziemeļindijas un Dicnvidķīnas līdz Sumatrai un Javai. To fosilijas atrastas ari Šrilankā.

Trīsdesmito gadu sākumā mazā pussalā, ar kuru beidzas Javas rietumu mala, vienīgajā vielā, kur pašlaik saglabājušies Javas degunradži, tika nodibināts Udžungkulonas rezervāts; tajā bez Javas degunradža aizsargāja vēl arī Javas vērsi jeb bantengu un Āzijas līģeri. 1955. gadā šeit bija 40 Javas degunradži. To skaits ir tuvu kritiskajai robežai: pārāk maza ir ticamība, ka tie liksies vairošanās laikā, lāpēc zinātnieki baidās, ka dzīvniekiem varbūt neizdosies papildināt dabiskos zudumus ar jaundzimušajiem un bara kopējais skaits nevis pieaugs, bet gan samazināsies.

Trešā Āzijas suga, divragu Sumatras degunradzis, ir vismazākais no visiem degunradžiem: tas nav lielāks par 1,5 metriem. Sumatras degunradzis nedzīvo tikai Sumatrā vien, kuras vārdā to nosaukuši. Agrāk divragu degunradzis dzīvoja Indijā, Ķīnā, bet pašlaik bez Sumatras vēl arī Birmā, Taizemē, Kampučijā, Malaizijā, Kalimantānā. Taču visās nosauktajās vietās mazā skaitā. Taizemē to ir 6, Kampučijā — 10, Kalimantānā — 10—30, Birmā — 20—30, Malaizijā — 30, Sumatrā — 60.

Āfrikā stāvoklis ar degunradžiem ir nedaudz labāks. Vismaz ar šaurpurna jeb tumšo degunradzi, kurš te vēl ir diezgan parasls dzīvnieks (visā Āfrikā to ir apmēram 12—13 tūkstoši).

Bet ar platpurna jeb gaišo degunradzi lieta ir sarežģītāka. 1900. gadā zoologi ar lielu izbrīnu uzzināja, ka platpurna degunradži mitinās ne tikai (kā domāja) Dienvidāfrikā, uz dienvidiem no Zambezi, bet arī 3000 kilometrus uz ziemeļiem — Nīlas augšteces purvos, Sudānā. Seit los atklāja kapteinis Gibons. Viņš atveda platpurna degunradža galvaskausu no Lado apvidus. Olru galvaskausu sadabūja majors Pauels-Kottons, kuram par godu zoologs Līdekers nosauca platpurna degunradža Sudānas pasugu.

No sauszemes zīdītājiem platpurna degunradzis pēc lieluma ir otrais (aiz ziloņa): augstums līdz diviem metriem, masa — trīs un vairāk tonnas. Tā rags vien ir neliela cilvēka augumā.

Taču platpurna degunradzis ir ļoti rets dzīvnieks. 1920. gadā uz zemes pavisam dzīvoja tikai trīs tūkstoši platpurna degunradžu: 26 Dienvidāfrikā, pārējie Sudānā. Pēc sešiem gadiem dienvidu ganāmpulkā bija saglabājušies likai apmēram 12—16 dzīvnieki (lā raksta Ingo Kriunbīgels, slavens dzīvnieku pazinējs). Tagad aina ir citāda. Platpurna degunradžus, kas bija savairojušies dienvidos, ieveda Zimbabvē un Kcnijā (vismaz 330 dzīvniekus). Bez tam 63 platpurna degunradži nosūtīti uz zooloģiskajiem dārziem.

Bet ar platpurna degunradža ziemeļu pasugām stāvoklis nclnil nav tik labs. Visās zemēs, kur to sastop vai vēl nesen sastapa — Zairā, Ugandā un Sudānā—, pēc 1971. gada datiem, ir saglabājušies tikai 250 dzīvnieki.

HAVAJU ZOSS

Visas zosis ligzdo Vecās un Jaunās pasaules ziemeļos, j Visas, izņemot llavaju zosi. Tās areāls Zemes mērogos ir mikroskopisks: lavas lauki ar nelielām zaļam pļaviņām J Havajas vulkānu nogāzēs.

Uzskata, ka līdz eiropiešu atnākšanai llavaju salās f ligzdoja ne mazāk kā 25 tūkstoši mazo «zosu». Līdz ar > .baltā cilvēka parādīšanos sākās zosu masveida iznicināšana. Tās medīja ne tikai ieceļotāji, bet arī viņu suņi, 1 cūkas un salā ievestie mangusti. Rezultātā 1947. gadā Havaju salās un visā pasaulē palika tikai apmēram 50 i Havaju zosis.

Tad dažas personas un organizācijas, uztraukušās par * retās sugas izzušanu, ķērās pie glābšanas. Liela loma ; Havaju zosu populācijas atjaunošanā bija ornitologam un māksliniekam' Pīteram Skotam (Antarktīdā boja gājušā ievērojamā polārpēlnicka dēlam). Viņš nodibināja pasaulē ; labāko ūdensputnu audzētavu Slīmbridžā (Anglija), kur pašlaik atrodas Ūdensputnu tresta valde. Pīters Skots ir šī tresla prezidents.

1950. gadā uz Slīmbridžu tika atvestas divas Havaju zosis. Nākamā gada sākumā tās sāka dēt olas. Drīz tām atveda arī tēviņu. Visi trīs bija vaislai derīgi. 1903. gadā Slīmbridžā jau dzīvoja 230 šo zosu pēcnācēji. No tiem i lielāko daļu — ne mazāk kā 170 putnu—'izdalīja pa dažādiem zooloģiskajiem dārziem un audzētavām, bet 50 zosis palaida brīvībā Havaju salās. Arī pēc tam no bojāejas izglābtos putnus ieveda viņu kādreizējā dzimtenē.

1966. gadā visā pasaiuē jau dzīvoja vairāk nekā 500 Havaju zosis. Havaju salās speciāli zosīm nodibināti divi liegumi ar kopējo platību 72 kvadrātkilometri. Taču dīvaini: līdz šim laikam šeit neviena zosu ligzda nav atrasta.

«DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS

Kurš stiprāks — lauva vai tīģeris?

Kaut gan cilvēki paraduši lauvu uzskatīt par pašu stiprāko plēsoņu un titulējuši par «zvēru karali», tomēr visus zvērus viņš nevar pievārēt. Tīģeris noteikti ir stiprāks par lauvu.

Pēc zooloģisko dārzu un cirku pieredzes var secināt, ka lauvas un tīģera cīniņā lauva gandrīz vienmēr saņem vairāk ievainojumu un cieš sakāvi. Ja laikā tos neizšķir, tīģeris lauvu var saplosīt arī līdz nāvei.

Svara kategorijas tiem tomēr ir dažādas. Atcerēsimies, ka lauva sver 100—250 kilogramu (brīvībā lauvas maksimālais svars parasti ir apmēram 227 kilogrami). Bet divus centnerus smagi tīģeri nav retums. Medniekiem gadījies nomedīt arī 350 kilogramus smagu tīģeri. Arī augumā tīģeris ir lielāks, garums kopā ar asti 3,75 metri (retāk četri metri). Lauvas maksimālais garums ir līdz trim metriem (retumis 3,5). Starp citu, ievērojamais vācu zoologs B. Gržimcks raksta, ka lauvas maksimālais garums ir 2,95 metri. Sibīrijas (jeb Amūras) tīģeris ir visstiprākais un vislielākais kaķis pasaulē.

Vai dzeloņcūka šauj ar adatām?

To, ka dzeloņcūka spēj sviest nedraugiem ar adatām, uzskatīja par leģendu. Bet nesen vācu zoologs Date un viņa līdzstrādnieki to redzēja paši savām acīm Berlīnes zooloģiskajā dārzā. Papurinādama ādu, dzeloņcūka mela adatas ar tik lielu spēku, ka tās ieurbās koka dēļos. Acīmredzot to panāk, strauji savelkot gredzenveida muskuļus, kas apņem katras adatas pamatni.

Kam zobi ir kuņģī?

Āfrikā, Indijā un Indonēzijā dzīvo dīvaini zvēri — pangolīni jeb zvīņneši. To ķermeni klāj ragvielas zvīņas. Tās novietotas cita uz citas kā egles čiekuram.

Taču pangolins nav ne īsts zvīņnesis, ne arī rāpulis, bet gan zīdītājs — homeoterms, kas mazuļus ēdina ar pienu] Tāpat kā Amerikas bruņnesis, dzīvnieks apgādāts ar bruņām. No ienaidniekiem paslēpjas savā pārragotajā ādā.

Pangolīni pārtiek no skudrām un termītiem, ko sakošļā neparastā veidā. Esmu noķēris, steidzīgi to norij. Sakošļāt nav laika citādi kukaiņi aizbēgs. Nav jau arī ar ko, jo pangolīnam mutē zobu nav, tie atrodas kuņģī. Pangolins savus zobus ir it kā norijis. Zvīņneša kuņģi ir vairākas rindas ragvielas zobu. Spēcīgi muskuļi tos kustina šurp un tur]). Pangolins paēdis jau sen gul, bet kuņģis strādā: košļā un rīvē norītos kukaiņus.

Kam deguns ka gurķis?

Pērtiķiem deguni ir maziņi, plakani.

Taču ne jau visiem — ir pērtiķi ar koķeti uzrautiem deguntiņiem.

Šādi pērtiķi dzīvo Ķīnā — kalnu mežos un bambusu džungļos. Tur ziemā ir auksts. Sniegs dziļš. Pērtiķi lekā pa sniegu. Biezā vilna tos pasargā no aukstuma.

Citi strupdegunaini pērtiķi dzīvo Indonēzijā Mentavaju salās.

Deguntiņš tiem ir tikpat neliels kā Ķīnas pērtiķiem. Aste īsa un tieva. Ķīnas pērtiķiem — gara un kupla.

Kalimantānas gardegunim deguns ir kā klaunam. Kā savītis desmit centimetru garš gurķis. Apmēram no scpliņu gadu vecuma tēviņiem deguns ātri aug — aizvien lielāks un lielāks. Jo vecāks tēviņš, jo garāks deguns karājas mutei priekšā. Kad šis degunpērtiķis ēd, viņš ar ķepu atbīda sāņus savu lempīgo «gurķi».

Bet kam viņam tāds deguns?

Lai skaļāk pakliegtu!

No deguna—«gurķa» kā no kontrabasa var izvilināt skaļus kliedzienus «lionk-kihonk». Mātītēm, kurām ir īsāki deguni, kliedzieni iznāk klusāki, tic mazliet atgādina zosu gāgināšanu.

Gardcguņi nekad neplēšas. Visus strīdus tie izšķir šādi: divi tēviņi nosēžas viens otram pretī un sāk kliegt. Kliedz un kliedz. Kurš kuru pārkliedz, tas arī ir uzvarētājs. Bet pārkliedz tas, kam deguns lielāks. Pēc šādas divkaujas tēviņš, kam mazāks deguns, ar kaunu bēg.

Gardcguņi dzīvo Indonēzijas biezajos mežos, Kaliinantanas salā un vienmēr apmetas pie upes vai ezera. Pērtiķi labi peld un nirst. Starp pirkstiem tiem ir pat nelielas plēvītes.

Gardeguņiem ļoli garšo svaigas, sulīgas lapas. Pirms liekas kokā nosnausties, viņi ēd un ēd, kamēr vien vēl kādu lapu var aizsniegt, neizkāpjot no «gultas». No rīta visi zari, kur tie gulējuši, ir kaili. Tāpēc gardcguņi katru nakti guļ citā vietā.

Kam ir ēdamas ligzdas?

Pasaulē ir arī tādas brīnumu lietas kā ēdamas putnu ligzdas.

Dienvidķīnā, Vjetnamā, Birmā un Indonēzijā dzīvo svīru dzimtas salanganas. Tās vij ligzdas uz klintīm. Taču «vij» nevis no zariem, bet gan no siekalām. Mūsu bezdelīga, kad būvē ligzdu, arī ar siekalām sastiprina zemes piciņas. Bet salanganai visa ligzda taisīta no siekalām.

Salanganas ligzdu būvē tā: pieķeras ar kājām pie klints un notriepj klinti ar lipīgām siekalām, it kā uzzīmē topošās ligzdiņas attēlu. Groza galvu pa labi un pa kreisi — siekalas tūlīt sacietē brūnganā garoziņā. Bet salangana joprojām triepj siekalas — aizvien lielākas aug ligzdas sienas un pie milzīgās klints veidojas mazs šūpulītis.

Saka, ka šis šūpulītis esot ļoti gards.

Cilvēki rāpjas augstajās klintis un savāc salanganu ligzdas. Vāra vistas buljonā vai ūdenī.

Vārītas salanganu ligzdas pēc garšas atgādina vistas olas baltumu. Tajās patiešām ir daudz olbaltumvielu, tādēļ tās ir barojošas.

Vai skorpions ir pašnāvnieks?

Daudz visneiespējamāko pasaku stāstīts par skorpiona pašnāvību. Daudzi it kā to būtu redzējuši savām acīm. Vajagot tikai skorpionu iežogot ar karstām oglēm. Tas

metīsies uz vienu pusi, uz otru — izejas nav. Un, nevēlēdamies mirt mokošā navē, nogalinās sevi ar dzeloņa dūrienu.

Pagājušajā gadsimtā naturālisti domāja, ka skorpions sev dze] lāpēc, ka no ogļu spožuma tam sāp acis. Skorpions ir paradis dzelt visam, kas tam sagādā sāpes. Citi runā, ka tas sadze| sevi nejauši, kad panikā svaidās, meklēdams izeju no ugunīgā apļa. Bet trešie apgalvo, ka tas, ar oglēm ierobežots, nemaz nenobeidzas, bet no šoka dabū katalepsiju. Ja apbruņojas ar pacietību un dažu labu stundu pasēd pie «mirušā», tad it ka varot redzēt, ka tas atjēdzas un laižas lapās.

Profesors P. Marikovskis savā interesantajā grāmatā «Nenogurstošie mednieki» pastāstījis par eksperimentiem, kuri pierāda, ka skorpiona inde viņam pašam nav kaitīga. Tātad skorpions nobeidzas nevis no sava paša dzēliena, bet gan acīmredzot no siltumdūriena un apdegumiem, kurus iegūst, cenzdamies tikt pāri oglēm. Tas, liekas, būs pareizākais izskaidrojums šķietamajai skorpiona pašnāvībai.

Kura čūska dienā nekož?

Daudzas tropu čūskas galvenokārt ir nakts dzīvnieki. Tipiskākā ir dzeltenais bungars jeb kraita, kas dienā uzvedas visai dīvaini. Šī melnā čūska ar dzeltenajiem gredzeniem uz ķermeņa mitinās Dienvidaustrumāzijas džungļos.

Tumsā tā rīkojas enerģiski un drosmīgi un ir daudzu dzīvnieku, to skaitā arī čūsku bīstama icnaidniece.

Bet dienā . . . Gaišā diena bungars ir dīvaini bezpalīdzīgs. Gaisma to baida un apžilbina. Čūskas acu zīlītes ir apaļas, pat dienā tās gandrīz nemaz nesašaurinās, un dienas gaismā čūska ir akla. Tādēļ bungars dienā cenšas paslēpt galvu zem sava ķermeņa gredzeniem.

Bungars dažkārt sasniedz divu metru garumu, tā inde ir samērā toksiska un paralizē elpošanu. Ja cilvēks, kam iekodis bungars, nesaņem medicīnisko palīdzību, viņš var nomirt pēc pusstundas.

Taču, neņemot to vērā, apbrīnojami bezrūpīgi, drosmīgi un bez bīstamām sekām ar šo čūsku rotaļājas vjetnamiešu bērni. Tie čūsku mētā gan kā nūju (bez jebkādas cieņas), gan ņem rokās, liek sev ap kaklu … Lai cik rupji un bezcercmoniāli ar čūsku arī apietos (sistu, durtu, svaidītu).

iā dienā nekad nekodīs! Šī džungļu ābeces gudrība zināma kairam bērnam zemes, kur šīs čūskas dzīvo.

«Tomēr,» saka Zdeneks Fogels, «bungara daba man nemaz lik miermīlīga neliekas, ka parasti raksta.» I'ar to viņš pārliecinājās pats, kad, ka lo nereti ar čūskām dara, saķēra aiz astes parasto bungaru un to pacēla. Tūlīt čūska saniknota izlocījās augšup un, pirms zoologs paspēja lo aizmest, ar zobu ieskrāpēja rokas lielo pirkstu.

Vajadzīgā seruma nebija. Rokai uzlika žņaugu, iegrieza pirkstā, lai līdz ar asinīm iztecētu arī inde. Taču pēc divām stundām sākās spēcīgas galvassāpes, elpas trūkums, ģībonis . . . Lēna izveseļošanās sākās pēc dažām dienām, kuras Fogels nogulēja gultā. Bet bungaro taču pirkstu tikai «ieskrāpēja ar zobu». Kā viss būtu beidzies, ja čūska bulu iekodusi pa īstam?

Kura indīgā čūska ir vislielākā?

Dižā karaļkobra jeb hamadriada, to sauc ari par hanaliu. Uz zemes nav garakas indīgās čūskas par šo.

Trīs čelri metri garas dižas karaļkobras nav retums, bet rekords ir 5,58 metri!

Dzīvo Indijā, Indoķīna, Ķīnā, Indonēzijā, Filipīnās un Andamanu salās.

Dižā karaļkobra izšļircina četras reizes vairāk indes nekā parastā kobra. Cilvēks var nomirt pēc 15 minūtēm, bet zilonis — pēc 3—4 stundām, ja iekosts snuķa gala vai pēdā (tās biezādainim ir vienīgās čūskai pieejamās vietas).

Vai čūskas taisa midzeni?

Taisa, taču nedaudzas un starp tām karaļkobra. Starp citu, tas bija zināms jau sen. Taču sākumā domāja, ka čūskas pašas to nedara, bet šim nolūkam vienkārši izmanto lapu kaudzi. Tomēr 1965. gadā kāda ASV zooloģiskajā dārzā pirmo reizi novēroja, ka dižās karaļkobras mātīte, savilkusi ar ķermeņa priekšgalu bambusa lapas un zarus, savāca tos vienā viela un pēc divām dienām lur iekārtoja midzeni. Tā diametrs bija apmēram viens metrs. Midzenī bija divi stāvi: pirmajā slāvā uz bieza paklāja gulēja olas, virs pirmā — pārsegums no lapām un zariem, te gulēja māte — kobra. Apsargāja olas.

Šinī laikā karaļkobras ir sevišķi agresīvas: ja cilvēks vai dzīvnieks tuvojas, tās uzbrūk bez brīdinājuma. Acīmredzot arī tēviņi dežurē netālu, apsargādami tuvāko apkārtai. Tāpēc Indijā, ja policija apdzīvotā apvidū atrod karaļkobras midzeni, slēdz.visus ceļus.

Vai čūskas perē?

Dažas perē. Tie ir pitoni.

Kaudzītē sadētas 8—100 olas pitonu mātīte apņem ar sava ķermeņa gredzeniem, virspusi nosedz ar galvu ka 5r vāciņu. Šim slēgtajā «valstībā», kas no pasaules norobežota ar vareno čūsku mātītes ķermeni, pēcnācējiem zem olas «pergamenta» čaulas garantēta ne tikai drošība, bet arī inkubācijai nepieciešamais siltums.

Noskaidrots, ka aukstā čūska tomēr kaut kā izmanās sevi sasildīt. Starp gredzeniem tās ķermenis ir par septiņiem grādiem siltāks nekā gredzena ārpusē (pēc dažām ziņām, pat par 1'2—15° C).

Acīmredzot siltums rodas, sasprindzinot muskuļus. Muskuļi strādā, bet pēc dabas likumiem jebkurš darbs rada siltumenerģiju.

4.JAUNĀS PASAULES DIENVIDU KONTINENTĀ

..

NEPARASTAIS PARASTAJĀ gribas Ēst…

IЈst patīk visiem, bet sevišķi tiem, kas to noliedz.

Piecpirkstainais svilpjkrupis — prāvs Dienvidamerikas krupis — nav no svētajiem. Svilpjkrupim ēst patīk, un viņš prot ēst. Tā nepiepildāmajā vēderā pazūd žurkas, putni, čūskas, ķirzakas un citas četrkājainas, spārnainas un rāpojošas dzīvās radības. Gadās, ka noķer arī aizsapņojušos sikspārni. Bet par pelēm nemaz nav ko runāt.

Svilpjkrupis ir interesants tieši ar savu rijību, Uz viņa pusdienu galda nokļūst daudzi no tiem, kuriem pašiem nav nekas pretim panašķēties ar varžu gaļu. Tā svilpjkrupis bargi atriebj savas sugas pari darītājiem.

Zināmi gadījumi, ka 20 centimetrus lieli piecpirkslainie svilpjkrupji norijuši pusotrmetrīgas čūskas! Un nevis aiz bada. bet vienkārši tāpat. Lai neložņa apkārt . . .

Tehnika ir šāda. Varde sēd klusu, neizpauzdama savus bandītiskos nolūkus. Te garām lien čūska. Spurls! un čīiskas galva jau svilpjkrupja riklē.

Jo lielāku daļu no čūskas varde norij ar pirmo reizi, jo labāk. Čūska, vardes kuņģi smakdama, izmisīgi pretojas. Ar visiem spēkiem lien zem svilpjkrupja ar slepenu cerību, ka, aptīdamās pāris reižu apkārt, pārlauzis tam kaulus. Un. visādi atsperdamās, cenšas atbrīvot galvu.

Ja čūskai tas izdosies, apēsta tiks ne jau viņa. bet gan svilpjkrupis. Pēdējais labi saprot, ka iespējams arī šāds iznākums. Tāpēc saspiež vēl ciešāk savus buldoga žokļus, pieplok pie zemes un katrā izdevīgā brīdī norij vēl pa centimetram čūskas. Rāpulis nosmok.

Tas ir cīņas finišs un tiešs ēšanas starts. Jau norīto tiesu kuņģis sāk pamazām pārstrādāt, bet pārējais vēl rēgojas ārā no mutes. Pakāpeniski viela kuņģī atbrīvojas, un svilpjkrupis iestiprinās ar jaunām porcijām, norij vēl gabaliņu čūskas. Lai apēslu visu. vajadzīga diena vai pat divas.

Taču svilpjkrupis drīzāk ir runa nevis kārumnieks. Tas savu medījumu apēd pal lad, ja asie jau sākusi bojāties (noliek arī tā!). Bet. lūk. bālā dzeņžubīlc — lā ēd eslēliski. Bez pienācīga servisa pie mielasta neķersies.[2]

Putns pārtiek no koksngraužu kāpuriem. Nolaižas uz koka stumbra un dažas reizes pa to paklauvē. it kā aicinātu oficiantu. Nē. oficiants nenāk! Dzeņžubīte pārlido uz crtu vietu un atkal klauvē. Te arī nav nekāda servisa! Tad, apkalpošanu nesagaidījusi, pali noplēš mizu. Atklājas kāpuru ejas. Ahā, tad lūk. kāpēc putns klauvēja pie stumbra! Nevis sauca oficiantu, bet izklausīja kaitēkļu ejas …

Dzeņžubīte sadabū galda piederumus. Tam noder dzelksnis no tuvējā kaktusa. Turēdams dzelksni knābī, putns lo iedur koka caurumā un sāk tur pilnā sparā urķēt. Lūk, uzķer kāpuru un izvelk dienas gaismā.

Kaitēkli sagaida spožā tropu saule, silis vējiņš un citi jaukumi. Bet … ne jau ilgi kāpuram par tiem tīksmināties. Atlikusi galda piederumus sāņus (iedūrusi ērkšķi kokā), dzeņžubīte noknābā koksngrauzi.

Taču bālā dzeņžubīte lielo ne tikai dabiskās «dakšiņas». Ja tuvumā nav piemērotu ērkšķu, pali pamanās izgatavot darba rīkus. Nolauž zariņu, nodarina pazarītes, it kā noēvelē savu nūjiņu. Tas, protams, nav īsts ērkšķis, taču diez vai kāpuram patiks arī ar lo iepazīties.

DARBOŠANĀS UZ SAPRĀTA ROBEŽAS

Neparasts ēšanas veids ir arī Dienvidamerikas lapgrauzējskudrām.

… Pa nemanāmām Argentīnas. Brazīlijas, Paragvajas meža taciņām rāpo … lapu apgraužas. Zaļie strautiņi tek tieši uz lielo piltuvi. Tās ir lapgrauzējskudras. kas, kārtējo koku apgrauzušas, stiepj uz skudru pūzni savu laupījumu.

Pašas skudras nav redzamas: lapu gabaliņi lās apklāj ka lietussargi.

Ja seškājainie laupītāji uzbruks augļu dārzam būs slikti. Apcirps visas lapas, atstās vienīgi kailus zarus. Vietējie iedzīvotāji tāpēc tas ļoti neieredz.

Taču no lapām skudras nepārliek, nē. Skudru pūznī apgraužas iziel caur īpašu skudru—«lapu kapātāju» — žokļiem. Sasmalcinātā masa liek samitrināta ar kukaiņu izdalījumiem un nolikta īpašās skudru pūžņa kamerās. Tiek gatavots mēslojums.

Šinī barojošā vidē aug . . . sēnes. Visbiežāk neizskatīgā cepurīšsēne Rozites gongilofora. Tās kopjot, skudrai ir svarīgi nenogulēt īsto laiku un neļaut sēnei izsēt sporas. Lapgrauzējskudras tur acis vaļā. Laiku pa laikam nograuž augļķermeņus, izlietodamas tos mēslošanai. No apgrauztajām sēņu galotnēm izdalās šķidrums. Skudras lo laiza (pirmais ēdiens!), bet šķidrums sarec, sēnes galotnē kļūst biezāks, te uzkrājas olbaltumvielas, un tikai tad skudras to apēd (otrais ēdiens). Izņemot sēnes, šīs skudras neko citu neēd. Par diētu rūpējas ar hroniskās kuņģa čūlas slimnieka entuziasmu.

Pienāk laiks, kad jaunajai mātītei jāaiziet no dzimtā skudru pūžņa. Dodamās dibināt personisko ligzdu, lā paķer līdzi somiņā zem mutes gabaliņu sēņolnes. No šīm nedaudzajām šūnām jaunajā vietā sākas sēņu oranžērija.

Bel visinteresantākais ir tas. ka sēne Rozites gongilofora atrasta tikai lapgrauzējskudru pūznī. Nekur citur! Redzams, ka tās labi jākopj, ja jau bez skudru palīdzības nevar augt.

Bel par Dienvidamerikas upēs mīlošā samiņa kandira gaumi nevar teikt neviena laba vārda" Šis mazais, bet kaitīgais parazīts pārliek no asinīm. Uzbrūk galvenokārt zivīm. Izmanīgi piepeld pie upura, iebāž galvu žaunu atverē un iesūcas maigajos, mīkstajos audos. Tur karājas un sūc asinis.

Parasti rijīgais vampīrs pieēdas ātri. Pēc tām ar apziņu, ka savu pienākumu izpildījis, lēnām nolaižas upes dibenā, uzmanīdamies, lai pašu nenorij. Sakropļotā zivs iel bojā (protams, ja lā nav liela).

Ar šausmām kandiru piemin Amerikas tropu iedzīvotāji. Pēc piraijas tas ir visneieredzētākais ienaidnieks. Alkalī gās zivteles ēdienu sortiments ir rāpuļi, zvēri, pat cilvēks. Kandirs. starp citu, ir vienīgais uz cilvēka parazitējošais mugurkaulnieks. Tam. pēc indiāņu un dažu speciālistu vārdiem, neko nenozīmē iekļūt jūsu urogenilalajos orgānos vai taisnajā zarnā, izplest tur savas asās žaunu adatas, noenkuroties un piesūkties pie zarnu sieniņas vai urīnkanāla. Asinskārais parazīts tikmēr nenorims, kamēr visas asinis nepārsūknēs sevī. Cilvēks (vai zvērs) mirst, tiesa, kļūstot par sarkofāgu arī pašam kandiram. (Lūk, spilgts piemērs, kur noved alkatība vai. pareizāk sakot, parazī tisma nespeeil'iskuins. Cērmes, paradušas parazitēt cilvēkā, ne par ko neļaus tam pēkšņi novājēt līdz nāvei. Kādēļ pašām sevi pazudināt?)

Bet tādas briesmas, par laimi, neatgadās katru dienu. Aprakstīti ne vairāk kā trīs desmiti gadījumu, kad kandirs uzbrucis cilvēkam (kaut gan, protams, arī tas ir pietiekami!). Bet visumā stāsts par kandiru apstiprina kādu sen zināmu patiesību: Dienvidamerikas upēs bez vajadzības labāk nelīst . . .

«MĀJU UZCELT MUMS IR NIEKS»»

Tā pilnīgi varētu dziedāt kalēju kokuvardes. ja tām būtu dzirde un balss. Dzirde tām nav visai laba, bet balss tāda, it kā kāds ar naglu skrāpētu pa konservu kārbu. Starp citu. tāpēc tās arī iesauktas par kalējiem, lai gan tikpat labi viņas var salīdzināt ar skārdnieku, alvotāju, varkali vai citu metālstrādnieku.

Tās ir akustiskās analoģijas. Bet pēc izturēšanās kokuvardes drīzāk ir podnieki vai mūrnieki. Lai pasargātu kurkulēnus, tās uzceļ īstus cietokšņus.

Agrāk strīdējās, kurš būvē — tēviņš vai mātīte. Tagad noskaidrots pilnīgi, ka tēviņš.

Ar galvu, kas ir piala un plakana kā lāpsta, tas seklās upēs rušina dibenu un pārnēsā grunti uz būvlaukumu. Uzmet gredzenveida brustvēru 30 centimetru diametrā. Tā malas noteikti paceļas virs ūdens. Pēc tam ielec iekšpusē un izveidoto noslēgto baseinu noblielē ar krūtīm un pleznām. Turklāt kalēju kokuvardei ir plati piesūcekņi — gluži kā mūrnieka ķelles.

Mātīte izlaiž olas, kad baseins jau nodots ekspluatācijā. Tas ir sekls, ūdens silts — tipiska «varžaudzētava». Izšķīlušies no olām, kurkulēni māla kleķa katliņā jūtas lieliski. Starp citu, vienam katliņš, bet citam neieņemams cietoksnis. Katrā ziņā kurkulēni tur atrodas drošībā.

Tiesa, mala l'orlain ir ari Irūkumi. Pirmkārt, maz ūdeni izšķīdušā skābekļa, otrkārt, ne visai labi ar barību, treškārt. sausā laikā ifdens ātri izsīksi. Bet skābekli kurkulēni uzņem ar lielām (lielākām nekā citām kokuvardēm). bārkslainām žaunām, melamorl'oze sākas ļoti ātri. bet no sausuma tropos vispār neviens nav pasargals.

Māla kleķa mājas ceļ ari murnickpulni. Tie dzīvo vairāk uz dienvidiem, pampās. Būvniecībai noteikti izveļas horizontālus un resnus (ne tievākus par '20 centimetriem) koku zarus, māju jumtus, stabus.

Ar knābi un pleznām murnickpulni no mitra māla saveļ bumbiņas. Lai bulu izturīgākas, pieliek armatūru — zālītes. stiebriņus. Katra tāda 'ķieģeļa" svars ir —5 grami. Lai uzceltu vienu ligzdu, jāizgatavo divi. divarpus lūksloši šādu ķieģeļu. Lielākās celtnes sver septiņus kilogramus.

Kā jau nākas, māja liek būvēta no apakšas. Vispirms plakans pamats, pēc tam sienas, kas pāriet kupolveida griestos. Gatava ligzda atgādina cepuri — katliņu, kurai apgrieztas malas, bet pārpalikums saplacināts vertikālā plaknē.

Starp citu. tikai no pirmā acu uzmetiena tā atgādina cepuri. Augšdaļā mājas siena nav noslēgta, bet spirāliski aizgriezta. Starp spirāles vītnēm iet eja. pa kuru putni iekļūst centrālajā ligzdas kamerā. Tunelis nav liels, ne plalaks par pieciem centimetriem.

Visi būvdarbi liek veikli divās nedēļās plus mīnus divas dienas atkarība no mūrniekpulna sugas un dzīves apstākļiem. Nu var dēt olas un perēt zem drošas ķieģeļu» velves.

MAMMA, TĒTIS UN ES

Delikāto jautājumu, kuram jārūpējas par mazuļiem — mātei vai tēvam —, daba nerisina viennozīmīgi. Dzīvnieku pasaulē nav vispārpieņemtu kanonu. Daži (pretīgi pat domāt!) vispār pamet savus bērnus apkārtējās vides žēlastībā. Izdzīvos — labi. neizdzīvos . .. Bet cita varde, bezmēles jeb Surinamas pipa. tieši otrādi, ir īsta māte varone, jo pipam tēva loma rūpēs par pēcnācējiem ir minimāla. Bet pipas labā mātes sirds (pareizāk ir teikt — unikāls vecāku instinkts) atliku likām kompensē lo. ka vardulēniem trūkst «tēva gādības».

Brīnumi sākas jau ar kāzu rotājām. Gulēdams ūdenskrātuves dibenā, tēviņš apņem matiti. It kā no burvja pieskāriena āda uz mātītes muguras uztūkst. Tas ir signāls uzsākt riklisku peldēšanu, kuras laikā pipas kuslas pa apli vertikālā plaknē, it kā vizinātos zemūdens «panorāmas ritenī», ('.auru nakti tās var griezties un. nelaizdamās vaļā no saldajiem apkampieniem, iemanās griezties arī horizon tāli ķermeņa asij.

Atrazdamās apogejā, mātīte no kloākas «atrij» —7 olas. kuras noripo uz zemāk peldošā tēviņa vēdera. Tas it kā gaida šo brīdi un izredzētajai piespiežas ciešāk, olas burtiski iespiezdams mātītes muguras mīkstajā ādā.

Katrs «riteņa» apgrieziens ilgst 10 —15 sekundes, bet starp tiem ir pusotru stundu intervāls, kad pārītis atpūšas no «galvu reibinošās» pārvietošanās.

Reprodukcijas karuselis apstājas. Tad tēviņš atraujas, bet mātes mugura luksi aizvien vairāk. Ap laja iegrimušajām olām uzaug āda. atstājot brīvu tikai augšdaļu — jum tiņu.

Olas allīstās tieši māmiņai uz muguras. Divarpus rņēne Sus dzīvais šūpulis peld. rakņājas dūņās, meklē, kur varētu iedzīvoties, bēg no ienaidniekiem, bet uz muguras palēnām nobriest samērā neliels (40—100 mazuļu) pēcnācēju pul ciņš.

Metamorfoze notiek turpat šūnās uz mātes muguras. Tomēr drīz jaunajai paaudzei apnīk parazitēt, un sīciņie, bet jau izveidojušies vardulēni atver šūnu vāciņus, taču nesteidzas tās pamest pavisam. Ja pamana briesmas acumirklī aizcērt vāciņus. Vēl pēc dažam dienam no mātes atvadās uz visiem laikiem.

Bet māte — savus bērnus mīlošā varde ar sakropļoto muguru — met ādu. No improvizētajiem šūpuļiem gandrīz nepaliek ne pēdas. Vai tad tas kas liels. ja. katrreiz ādu metot, tā uz mātītes muguras aizvien vairāk sakrokoj.as . Tās ir mātes grumbas!

Dienvidamerikas endēmisko somaino kokuvaržu mātītes ar savu muguru rīkojas praktiskāk. Tām āda izplešas, veidojot savdabīgu kabatu olām. Tās ir pastāvīgs rezer vuārs visām vardulēnu ģenerārijām. Sīkā somainā kokuvarde «kabatā» ievieto ne vairāk kā septiņas olas. parastā somainā kokuvarde — savi divi simti.

Cik ilgi tiek aprūpēti pēcnācēji, atkarīgs no tā. kādā stadijā mazuļi pamet somu. Parastā somainā kokuvarde spiesta šķirties jau no kurkulēniem. Tas ari saprotams: olu tai daudz, dzeltenuma tajā nepietiekami un metamorfoze te nevar notiki. Kurkulēniem nakas izaugt mazās dabiskās

ūdenstilpēs, kas pildītas ar liclusūdcni koku dobumos, lapu žāklēs un pat . . . ziedos!

I3el oldējēja sonlainā koku varde ir apzinīgāka māte. Tiesa, bērnu arī lai ir desmit reižu mazāk. Tikai pārvērtu| sies cīslos» bezastainos vardulēnos, tie no kabatas izlec, izlien, izrāpo. Māte nepalīdz: bērni lieli paši liks galā.

Bet Č.īles dienvidos un \rgenlinā dzīvo varde, kuras tēviņš ir īsts paraugtēvs. Tā ir Darvina rinoderma. Smail deguna mazulīte rinoderma. tikai Iris centimetrus liela, jaunas paaudzes izaud/ināšanā apguvusi pilnīgi neprelen ciozu paņēmienu.

Kaut kur mitrā vielā, uz sūnām mātīte izdēj "20 30 apaugļotas olas un pati aiziet projām. Olām uzreiz tuvojas vairāki tēviņi (kaut gan mēdz būt. ka tikai viens). Tie aptupstas godasardzē, nenolaiž no olām ne acis un seko dīgļa attīstībai. Pēc 10—12 dienām dīgļi sāk ķircinoši * kustēties. Tad. it kā pēc komandas, tēviņi metas uz olām un. cits citu grūstīdami, alkatīgi tās aprij.

Sakamptās olas tēvi ar mēli nevirza vis rīklē, bet gan rīkles somā rezonatorā. Tajā pašā. ar kura palīdzību tēviņš zināmā laikā kurkst. Pēc tam rinodermas tēvi iel meklēt citas izdētās olas. un atkal viss atkārtojas.

Tēviņi var savākt 10—20 olas. Te ir gan savējie, gan sveši bērni. Tēviņš adoptē» visus bez izņēmuma. Ar katru norīto olu rezonalors izstiepjas, it kā būtu no gumijas. Bet. kad no olas izšķiļas kurkulēni. dobums palielinās vēl vairāk, aizņemdams visu telpu starp vēdera muskuļiem un vēdera ādu un nereti sniegdamies zem sānu un pat muguras ādas.

Izlietojuši olu dzeltenumu kurkulēnu astītes pieaug rezonatora iekšējai sienai. Dzīvo uz tēva rēķina (savdabīga «grūsnība»). Te arī noliek metamorfoze. Jaunie vardulēni uz liela dzīves ceļa nostājas caur tēva inuli. Tēviņš to atver platāk, un jaunatne patstāvīgi no rezonatora izkļūst mutes dobumā zem mēles, bet no turienes plašajā pasaulē.

Kad visi vardulēni rezonatoru pametuši (tas nenoliek vienlaikus, jo olas taču tēvs norija dažādos laikos), rīkles maisiņš il kā izkalst, sakrīlas un drīz vien alkal gatavs izdol skanīgus modulējošus Ireļļus. Kas man nekait dzīvot'

. . . Minētajos gadījumos viens no vecākiem strādā sviedriem vaigā, bet otrs. maigi izsakoties, no darba izvairās Citādi tas ir draudzīgajā monogāinajā tropu zivtiņu simfi

zodonu ģimenē. Tās mitinās Amazones baseinā. Visas audzināšanas problēmas risina ģimenē.

Apaļas un plakanas kā metamais disks tās dzīvo zem ūdens aizās, plaisās un eilās «šaurās vietās. Plakanajai zivtiņai ir tīrais nieks iešmaukt spraugā, taču kaut eik resnāks plēsoņa tur neiesprauksies.

Mātīte olas izlaiž uz zemūdens augiem. Olu ir samērā maz —200—800 gabalu. Jau pēc pāris dienām no olām izšķiļas pilnīgi nevarīgi kāpuri. Tad vecāki labi! notīra viņiem iepatikušos lapas gabaliņu un. kāpurus pārnēsājot mutē. pielipina los pie auga. Lipīgie dziedzeri uz kāpuru galvām droši fiksē tos pie lapas. Šeit tie «nobriest par zivtiņām.

Bet arī ar to gādīgo simfizodonu rūpes nebeidzas. Vairākas nedēļas vecāki pašrocīgi ēdina zivtiņas. Pareizāk gan būtu leikl — ēdina ar «savu ādu . Zivju ķermenis nedaudz uztūkst, kļūst tumšāks, bet uz ādas parādās dzeltenīgi pelēkas gļotas: pēc konsistences kaut kas vidējs starp sviestu un pienu. Tās arī sauc par «zivju pienu Izsalkušās zivtiņas piepeld pie vecākiem un apkošļā un apsūkā šo «pienu» no visām pusēm.

Dažkārt pieaugušās zivis jauno paaudzi sadala divos baros un katra sabaro savus «mīluļus». Bet visbiežāk vecāki savus sānus zivtiņām pagriež pēc kārtas.

Tā arī mazuļi tiek ēdināti, kamēr paši iemācās medīt visādas saldūdens radības.

SESTĀ, SEPTĪTĀ, ASTOTĀ UN CITAS MAŅAS

Aizsieniet klaburčūskai acis!

Sasaistiet tās garo. tauslīgo mēli!

Aizbāziet nāsis ar vates tamponiem!

Ln turiet roku trešdaļu metra virs tās galvas!

Varat būl droši, ka sekos zibenīgs, precīzs spurts, un jūs nožēlosit, ka sadomājāt eksperimentēt ar klaburcūskas maņu orgāniem. Steidzieties ievadīt pretindi!

Zinātnieki bija uzmanīgāki. Tie agresīvajam rāpulim tuvināja nevis roku. bet . . . spuldzīti. Vispirms pie tīkla nepievienotu, bet pēc tam karstu. Domāja, ka čūskai par to nebūs ne silis, ne auksts. Bet izrādījās pavisam otrādi Vārda tiešā nozīmē.

Uz ieslēgtu. silīti spuldzīti klaburčūska metās katru reizi, it kā tā būtu garšīga, resna pele. Bet izslēgtu, aukslu ig norēja. Tālad klabnrčūskām ir īpaši reeeplori lermolo kalori. kas uztver siltumu. Eksperimentāli zaudējuši visus • cilvēciskos maņu orgānus», daudzi indīgās cills pār slāvji pamanās iegūt laupījumu, il kā nekas nebūtu nolicis.

Tā 1937. gadā tika uzminēts padziļinājuma noslēpums bedrgalvas čūsku purnā.

Šīs bedrītes nav saistilas ne ar vienu no zināmajiem maņu orgāniem. Katra (bet to ir pāris) sastāv no iekšējās un ārējās kameras. Starp tām plāna membrāna lO.O'Ji) milimetri).

Pie acs priekšējā kaktiņa uz čūskas deguna samanāms sīks caurumiņš. Tas ved šaurā kanālā, kas sasniedz iekšējo kameru. Caurumiņš var paplašināties vai sašaurinālies. ja čūska liek lielā gredzenveida slēdzējmuskuli. Bel ārējā kamera atveras platā spraugā slarp nāsi un aci. Tā ir līdzīga nāsij, un izskatās, ka dažām bedrgalvas čūskām ir četras nāsis.

Līdzīgi orgāni, tikai novietoti citur, ir arī ncindīgajām čūskām — žņaudzējčūskām, pitoniem.

Termolokalora spējas čūskām ir fenomenālas. Tās ar uztveres orgāna membrānas ārējo un iekšējo virsmu jūl temperatūras svārstības 0,003 grādu robežās. (Cilvēkam temperatūras pārmaiņu jutīguma slieksnis ir I —'2 grādi.) Tas ir pieliekami, lai pat akla. kurla un mēma klaburčūska nekļūdīgi saķertu laupījumu.

Kā strādā lokators? Pētnieki piekrīt domai, ka čūska prasmīgi rīkojas ar Boila-Maripta likumu un noslēdz iekšējās kameras ieeju ar slēdzējmuskuli. izolējot 10 no ārējās vides. Membrānas priekšpuses sasilšana tad izraisa gaisa temperatūras paaugstināšanos iekšējā kamera. Tā paplašinās un spiež, uz šķērssienu, kur izvietoti baroreceptori.

Cenzdamās, lai uz abu bedrīšu membrānām bfilu vio nāds spiediens, čūska pagriež galvu pret silto objektu un precīzi peilē uz upuri, kas atrodas leņķa smailē, kura malas veido no bedrītēm vilktas iedomātas līnijas.

Sava personiskā «seslā maņa» ir arī daudzām Dienvidamerikas upēs izplatītām gimnolu apakškārlas zivīm (viena no tām ir eleklrozutis). Tās nodrošinājušās ar elektriskiem orgāniem, ar kuriem var veikt gan vienkāršu izlūkošanu, gan izlūkošanu uzbrūkot.

Zivīm visi šie dzīvībai svarīgie orgāni atrodas vidukļa pirmajā ceturtdaļa, pat anālā atvere atveras kaut kur kaklā, bet astē noslēpts elektriskais orgāns.

Gimnoliein «baterija» atrodas zem ādas. kas darbojas kā izolators. «Baterija» sastāv no vairākiem desveida ķermeņiem ar oranžsarkanu, rccckļainu slruklfiru. kas ar šķērssienām sadalīta sīkās kamerās. Strāvas izlādēšanās ir īsu zemsprieguma impulsu sērija l.'IO—1000 impulsu sekundē). Rezultātā ap zivi veidojas elektromagnētiskais lauks. Bet tajā nokļuvušie priekšmeti ar citādu eleklrovadāmību nekā ūdenim izkropļo tā elektriskos raksturlielumus, zivs to uztver ar īpašiem sānu līnijas cleklroreccptoriem (clcktrozutim tie ir pauguriņos uz galvas). Šie orgāni it kā signalizē smadzenēm: «Uzmanību! Blakus kaut kas ir1 »

Šis «kaut kas», ko fiksē zivs radars, var izrādīties ūdensaugs, akmens, attiecīga uzkoda, potenciāls ienaidnieks . . . Eleklrozivs atšķir priekšmetus, kuriem ir cita cleklrovadāmība nekā ūdenim, un rīkojas atbilstoši konkrētajiem apstākļiem.

AUGSTĀKĀS KLASES ORIENTĀCIJA!

Ne mazāk prasmīgi navigatori ir lauklēļi jeb guaharo. Tie mitinās Lalīņamerikas kalnu alās no Panamas ziemeļrietumos līdz Peru dienvidos un Surinamai austrumos.

Guaharo eholokācijas spēja ir vislielākā dabas dāvana. Dzīvojot pilnīgā tumsā (fotofilma neliek sagaismola. eksponējot pal pusstundu), lauklēļi lomēr iemanījušies virtuozi lidot pa alām.

Guaharo klusi klikšķina skaņas biežums 7 tūkstoši hercu —. ko viegli uztver pal cilvēka auss. Katrs klikšķis ilgsi t—'2 milisckundcs. Skaņas atbalsojas no apakšzemes sienām, dažādiem izciļņiem un šķēršļiem, un jutīgais putns tās uztver. Bet, ja guaharo aizbāztu ausis ar vali (kā to eksperimentā darīja amerikāņu zoologs Donalds Grifins). tad lauklēļi tumsā neorientētos labāk par mums.

Guaharo eholoti darbojas lāpai ka sikspārņu eholoti, ko labi izpētījis tas pals nenogurstošais Grifins. Tikai alšķi rībā no tauklēļiem sikspārņi neknikšķina. bet pīkst ar skaņu, kuras frekvenci cilvēka auss neuztver.

Reizi gadā guaharo vairošanās laikā alās ierodas cilvēki. «Viņi apbruņoti ar nūjām, ar kurām izposta lielāko daļu ligzdu. Vairāki tūkstoši putnu tiek nosisti, un vecie guaharo, it kā sargādami savus putnēnus, lidinās ap indiāņu galvām, šausmīgi kliegdami. Zemē nokritušos putnēnus uzreiz izķidā. To pavēdere piesātināta ar taukiem, tauku slānis stiepjas no vēdera līdz anālai atverei, veidojot starp kājām kaut ko līdzīgu spilventiņiem. No žagariem sakurtā ugunskurā tikko nosisto jauno putnu taukus iztecina un salej māla podiņos.»

Cilvēkam nav ne eholokatoru, ne labas dzirdes, ne smalkas ožas. Taču viņam ir sitamie un neierobežots egoisms. Lūk, kādēļ cilvēka uzvedība, ko jau pirms 180 gadiem aprakstīja Aleksandrs Humbolts, liekas ne tikai briesmīga, bet arī zaimojoša!

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA

LAUVPĒRTIĶI JEB TAMARĪNI

Agrīnajā terciāra periodā apmēram pirms 50 mil joniem gadu pērtiķi dzīvoja Eiropā un Ziemeļamerikā. Šeit klimats tiem bija vairāk piemērots. Tagad pērtiķi dzīvo vairs tikai Centrālajā Amerikā un Dienvidamerikā, Āfrikā un dienvidaustrumu Āzijā.

Amerikas pērtiķus daudzi zoologi sauc par platdeguņiem, bet Vecās pasaules pērtiķus par šaurdeguņiem. Pirmajiem nāsis atdalītas ar pialu starpsienu un pagrieztas mazliet uz sāniem. Otrajiem — deguna starpsiena ir šaura, nāsis satuvinātas un pavirzītas uz priekšu.

Ir divas platdeguņu dzimtas: kapucīni un ka)litriksi jeb smailnagpērliķi (33 sugas). Pēdējais nosaukums dots tādēļ, ka nagi tiem ir asi, no sāniem saspiesti, tieši kā putna vai plēsēja nagi.

Kādreiz uzskatīja, ka kallitriksi ir vissenākie pērtiķi ne tikai Amerikā, bet arī visā pasaulē. Tagad domā, ka smailnagpērliķi ir likai platdeguna pērtiķu specializēts atzarojums. Un šis atzarojums nav vis sens, bet evolucionāri izveidojies nesen.

«Specializēts», tas ir, piemērojies dzīvei īpašos apstākļos «mežu meža» lapotnē — Amazones selvā. Ar liānām apvīto, orhidejām apaugušo milzīgo koku lapotnē, miklumā, puskrēslā, cauru gadu augļu un riekstu pārpilnībā lic atraduši sev pajumti un pārliku. Smailnagpērliķi no koka zemē gandrīz nekad nenokāpj.

Tie ir nelieli — žurkas vai vāveres lielumā. Pērtiķu liliputs — sīkais kallitriks jeb čičiko sver tikai .'3;"> gramus. Tā garums no deguna līdz astes saknei ir 15 centimetri, l'n vēl asie cenlimelrus divdesmit. Tas ir nedaudz lielāks par peļu lemuru. kurš primātu kārtā ir vismazākais. Lauvpērliķi ir vislielākie kallilriksi dzimtā — 30 centimetri: aste tikpat gara vai arī nedaudz garāka.

Daudziem smailnagpērtiķiem ir amizants izskats: vieniem garas, sirmas ūsas kā ķeizaram Vilhelmam: citiem frizūras kā «Bābelei, kas dodas karā», daudziem uz kakla un pleciem ir krēpes, bet ausis ar kuplu, garmatainu apmali. Spilgts un daudzkrāsains žabo. jā. tikai nevis ap kaklu, bet uz ausīm. Kažoks mīksts, zīdains.

Tos. kuriem ilkņi ir vienādā garumā ar priekšzobiem vai arī nedaudz garāki par tiem, parasti sauc par marmozetiein. Tamarīniem. tieši otrādi, apakšējie ilkņi ir daudz garāki par priekšzobiem. Kallilriksi ir skaisti, pie cilvēka pierod airi. Šajos «mērkaķos iemīlējās pat nežēlīgie konkisladori. Zīdainos pērtiķīšus Eiropā ieveda jau sen. Augstākās sabiedrības dāmas, jo sevišķi madamc Pompadūras un pēdējo Ludviķu laikā tos lurēja savos salonos, tāpat kā mūsu dienās tur klēpja sunīšus un Siāmas kaķus.

Vēl pavisam nesen lauvpērliķi dzīvoja daudzos zooloģiskajos dārzos un pie lo mīļotājiem. Nebrīvi un vēso Eiropas klimatu tie panes labāk nekā citi smailnagpērtiķi. Bcl pašlaik lauvpērliķi (īpaši dzeltenais lauvpērtiķis) ir reti sastopami, iznīkšanai nolemti dzīvnieki. Zeltainā lauvpērliķa areāls ir neliels tikko kartē samanāms laukumiņš uz dienvidrietumiem no Riodežaneiro. Tur kalnainajos piekrastes mežos (un nekur citur!) vēl saglabājušies šie «no mūslaiku zīdītājiem laikam gan visspilgtāk krāsotie dzīvnieki».

Izņemot melno purnu, zeltainais lauvpērliķis ir zeltains ar iesarkanu nokrāsu. Kuplās krēpes ap kaklu uzskatāmi liecina, kāpēc šo pērtiķu nosaukumā uzradies epitets «lauva».

Pie Aivena Sendersona. ievērojama naturālista, lauvpērliķis dzīvoja daudzus gadus. Tas ļoli iemīļoja savu saimnieku un katru reizi viņu sagaidīja ar skaļiem, priecīgiem kliedzieniem. Interesanti, ka mazais pērli ķīlis par viņa pārbraukšanu zināja, pirms Sendersons ienāca mājās. Tas nekļūdīgi un jau iztālēm atšķīra cilvēkam vēl nedzirdamo saimnieka automobi|a motora skaņu no citu automobiļu d/.inēju trokšņa.

Dažos zooloģiskajos dārzos lauvpērtiķi vairojas. Parasti piedzimst divi mazuļi un tūlīt pat, stingri ieķcrdamics vilnā, uzrāpjas mātei uz muguras. Jau otrajā dienā māte cenšas no tiem atbrīvoties. Ja tajā pašā krātiņā atrodas citi tamarīni, tie ar redzamu labpatiku mazos pievāc. Taču tēvs drīz vien parāda savas likumīgās tiesības rūpēties par saviem bērniem: atņem tos un nēsā sev uz. muguras. Kad pienāk ēdināšanas laiks, atdod mātei. Mazuļi pazīž pienu un atkal pārvietojas uz tēva muguras. Bērnus, kuri negrib no mātes šķirties, tā atrauj no sevis un dažreiz pat tiem iekož.

Apmēram pēc sešām nedēļām arī tēvs atbrīvojas no savas nastas, mazuļus vairs nenēsā. Taču abi vecāki — gan māte, gan tēvs — vēl par tiem rūpējas. Kaut arī jaunie tamarīni jau sen (19. dienā) ēd banānus un citus augļus, māte tos ēdina ar pienu mēnešus trīs. Bel tēvs augļu labākos kumosus pats neēd — atnes bērniem. Lielākus gabalus sasmalcina ar zobiem, mazuļiem atliek tikai norīt tēva pasniegto cienastu.

Pēc mēnešiem četriem lauvpērtiķu bērniem vecāku gādība vairs nav vajadzīga, tiem sākas patstāvīga dzīve.

GELDI KALLIMIKO

1901. gadā Brazīlijas pilsētas Bclcnas dabaszinātņu muzejā no Amazones augšteces alveda mazu pertiķīti. Tas bija līdzīgs lauvpērtiķiem, likai vilna tam bija melna un zīdaina. Izrādījās, ka pērliķītis pieder jaunai, zinātnei vēl nezināmai sugai. To uzreiz saprata muzeja direktors, slavenais Dienvidamerikas dzīvnieku pasaules pētnieks šveiciešu zoologs J. Geldi.

Pērliķītis dzīvoja neilgi. Kad viņš nobeidzās, Geldi ādu nosūtīja uz Britu muzeju Londonā, lai tur precīzāk noteiktu, pie kādas sugas un dzimtas tas pieder. Šī muzeja speciālisti, spriežot pēc dzīvnieka ādas un pirkstu nagiem (pērtiķa galvaskausa viņiem nebija), nolēma, ka tas ir jaunas sugas tamarīns, un par godu Geldi nosauca to viņa vārdā.

Pēc septiņiem gadiem, bet pēc tam vēl pēc trim gadiem Belenas muzejā atkai atveda divus tādus pašus pērtiķīšus. Arī tie drīz vien nobeidzās. Brazīliešu zooloģe Miranda

Ribciru uzmanīgi izpētīja galvaskausus, un secinājums bija negaidīts. Ja jautājumli par šo pērtiķu radnieciskajām saitēm risinātu, ņemot vērā tikai ādu un nagus, tad tie tiešām bīdu tuvi stnailnagpērliķiem. Taču, izpētot galvaskausu un zobus, Miranda Ribeiru tajos atrada daudz pazīmju, kas apliecināja to piederību kapucīnu dzimtas pērtiķiem. Šie noslēpumainie «tamarmi» ir starpl'orma, saistošais posms starp smailnagpērtiķiem un kapucinpērtiķiem.

M. Ribeiru Geldi «tamarīnam» deva jaunu sugas nosaukumu — kallimiko, kas tulkojumā apmēram nozīmē «skaistais. mazais pērtiķīlis». Tā otrs nosaukums —«lēkājošai» tamarīns».

Starp sistemātiķiem strīdi turpinās līdz šim laikam: vai šo skaisto, mazo pērtiķīli» ieskaitīt smailnagpērtiķu vai kapucīnu dzimtā. Atrada šādu izeju: nodibināt kallimiko savu īpašu apakšdzimtu (vai pat dzimtu).

Kallimiko ir likpat liels kā vāvere. Dzīvo Amazones augšteces mežos. Areāls neliels: tikai dažos rajonos. Par viņa dzīvi dabā nekas nav zināms. Zooloģiskajā dārza (Londonā) šo pērtiķīli pirmo reizi atveda 1915. gadā. Tur las nodzīvoja tikai nedēļu.

Pēc tam pagāja trīsdesmit gadi. bel kallimiko zoologu rokas vairs negadījās. Pienāca 1945. gads. un Belenas zooloģiskais dārzs atkal saņēma vērtīgu guvumu — kallimiko. Pēc tam šie pērtiķi atkal il kā izmira: neviens zoologs los vairs neredzēja. Taču piecdesmito gadu vidū daži «lēkājošie tamarīni» lika piegādāti Dienvidamerikas un Ziemeļamerikas, bel nedaudz vēlāk ari Eiropas zooloģiskajiem dārziem. Taču lie gandrīz visi nobeidzās pēc dažām nedēļām vai dienām. Nedaudzi nodzīvoja dažus gadus. Mūža garuma rekords nebrīvē — 5,5 gadi — lika sasniegts Ķelnes zooloģiskajā dārzā. Dažos zooloģiskajos dārzos tie pat ir vairojušies. Tāpat ka lauvpērtiķiem, bērnus aukle tēvs. l iesa, malei tos atņem vēlāk — trešajā nedēļa pēc dzimšanas. Kad bērni ir četrus mēnešus veci, male par tiem nemaz negrib zināt. Pali ēd. bet, ja pērtiķēns prasa gabaliņu apelsīna vai banāna, nedod un dzen lo projām. Bel tēvs vēl dažas nedēļas rūpējas par mazuļiem, ēdina un aizsargā.

Gadu veci kallimiko mazuļi ir pilnīgi patstāvīgi.

ŠĶELTZOBJI

Diez vai lio, kuriem nav īpaša interese par zooloģiju, zina, kas ir šķellzobji. Nelielie zvēriņi, kas la nosaukti, dzīvo tikai Kubā un Haili. To atlicis nedaudz. Un vai lie vispār vel ir? Vai tik visi nav iznīcināti? Vairāki pētnieki uzdod līdzīgus jautājumus.

Šķeltzobja izskats ir diezgan dīvains: neparasti garš deguns kā tievs burkāns tālu izstiepts uz priekšu, asie kā žurkai, actiņas mazas, ausis gandrīz nav redzamas — tās klāj bieza vilna. Otrā apakšējā priekšzoba iekšpusē ir dziļa gareniska rieva. Tās deļ arī zvēriņš dabūjis nosaukumu — šķeltzobis. Šajā rievā jeb šķēlumā atveras liela dziedzera vads. Domā, ka šķidruma, kuru izdala dziedzeri, ir indīgas vielas.

Ir divas šķellzobju sugas — Kubas un Haiti. Abu sugu pārstāvji ir nelieli: ķermeņa garums '28—35 centimetri plus vēl asie 20—25 centimetri. Pēc zooloģiskās klasifikācijas šķellzobji pieskaitīti pie kukaiņēdāju kārtas, taču īpašā, tikai ar šīm divām sugām pārstāvētā dzimtā.

Šķellzobji dzīvo kalnu mežos. Dienā slēpjas šaurās klinšu aizas, zem koku saknēm. Parasti šajās dienas paslēptuvēs ne jau vienatnē pavada diennakts gaišās stundas: pa pāriem vai arī lielākā skaitā guļ krustām šķērsām. Acīmredzot šķellzobju mātītes uzreiz nepamet pieaugušos, jau patstāvīgi dzīvotspējīgos mazuļus, kā to dara citi kukaiņēdāji, bet vadā līdzi kopā ar nākamā metiena mazuļiem.

Krēslas stundās šķellzobji dodas mieloties. Uzošņā medījumu: tārpus, kukaiņus, gliemežus. Noķers vardi vai ķirzaku — ari apēdis. Meklējumos sekodami kārdinošām smaržām, ar savu groleski garo purnu izrakņā zemi. Ja nepieciešams, rok arī ar nagiem.

Šķellzobji nav vaislīgi: divas reizes gadā mātīte dzemdē vienu, retumis divus trīs mazuļus. Šāda «bezatbildība» vairošanās pasākumā nemaz neveicina sugas uzplaukumu, it sevišķi tad, ja draud uzbrukt ienaidnieki, kas pēkšņi ieradušies šķellzobju dzimtenē. Zvēriņi arī agrāk nebija bieži redzami, bet pēc tam, kad cilvēki salās atveda kaķus, suņus un, galvenais, Indijas mangustus, ātri sāka iznīkt. Mangustus 1872. gadā nometināja šķellzobju dzimtenē, lai šie slavenie čūsku iznīcinātāji ķertu un ēstu indīgos rāpuļus. Taču imigranti izrīkojās pēc sava prāta un vairāk mēdi šķellzobjus, [>af sivēnus un jērus, bet indīgās čūskas nolēmuši atstāt mierā.

Daba bagalīgi apveltījusi rāpuļus ar saindētiem ieročiem: 410 čūsku sugas un divas ķirzaku sugas ir indīgas. Tad kāpēc gan rāpuļu tiešās evolūcijas pēcnācējiem — zīdītājiem nav šī nāvējošā un efektīvā apbruņojuma? Bet vai patiešām tas tā ir?

Uz zīdītāju klases viszemākās attīstības pakāpes kā pašus primitīvākos sistcmātiķi novietojuši dīvainus zīdītājus ehidnas un pīļknābjus. Tie mazuļus nedzemdē kā pārējie zīdītāji, bet . . . dēj olas! Taču no olām izšķīlušos mazuļus ēdina ar pienu. Ehidnu un plļknābju tēviņiem pie pakaļkājām ir kaula pieši; duļķains, indi saturošs šķidrums iztek pa kanālu, kas iet cauri piesim.

Zīdītāju klasē vistuvāk oldējējiem ir somaiņi un vēl kukaiņēdāji. Tā kā šī zīdītājiem retā parādība — indes dziedzeri! — var būt sastopama arī pie kukaiņēdājiem. Iespējams, ka dažu cirslīšu siekalas ir toksiskas. Šķellzobjiein toksiskums ir vēl lielāks un indes aparāts noformēts arī morfoloģiski: uz zoba, kurš luvāk indes dziedzerim, izveidojusies gareniska rieva. Apmēram tāda paša tipa indes zobus atrodam dažām čūskām. Tālākajā evolūcijā indes aparāts būtiski uzlabojāsindes zoba gareniskās rievas malas savienojās, izveidojot cauri zobam ejošu kanālu, bet paši zobi. liekdamies atpakaļ, čūsku mutē kļuva līdzīgi atvāztam nazim. Zīdītājiem evolūcijas gaitā līdzīga pilnveidošanās nenotika. Vēl vairāk — kukaiņēdāju pēcnācējiem — visiem mūslaiku augstākajiem zīdītājiem vispār izzuda jebkādas indīguma pazīmes. Kāpēc?

Interesants jautājums, uz kuru nekur atbildi neatradu.

Līdz 1935. gadam šķita, ka Haiti šķeltzobji visi ir iznīcināti. Bet tajā pašā gadā Haiti ziemeļos kalnos atrada saglabājušos nedaudzus retos zvēriņus. Dažus no tiem atveda uz Frankfurtes un vēl citiem Eiropas zooloģiskajiem dārziem. Izrādījās, ka turēt tos nebrīvē nav grūti. Pie vācu zooloģes Ernas Moras dzīvoja 15 šķeltzobji. Viņas novērojumi zināmā mēra aizpilda tukšās vietas nelielajās zināšanās par šķeltzobju dzīvi un paradumiem.

Šķeltzobji ālri pierada pie savas saimnieces, tiem patika pa viņas roku uzrausties uz pleca un pasēdēt tur, ar interesi no augstuma aplūkojot apkārtējo pasauli. Daži zināja savu vārdu un atskrēja uz aicinājumu, (litiem kukaiņēdājiem pat tāda vienkārša dresūra ir neparasta.

Dienā šķeltzobji reti kad atstāja kasti, kur bija iekārtojuši migu. Tikai pie vakara cits pēc cita izlīda no tās un žigli skraidelēja pa sprostu. Iemīļota nodarbošanās tiem bija migas labiekārtošana. Sienu, lapas, kūdru. visu. ar ko klāta sprosta grīda, sagrāba kaudzēs un pēc tam šos savāktos krāmus, saņēmuši priekškājās vai zobos, atpakaļ kāpdamies, nesa uz «guļamistabu . Stiepa uz turieni ari dažādus citus priekšmetus, kas nemaz nederēja migas mājīgumam un komfortam. Piemēram, ērkšķaino dižskābarža riekstu čaumalu, cietas kūdras piciņas, pēc uzkopšanas sprostā aizmirstās liekšķeres un slotiņas.

Migā gulēja krustām šķērsām cits uz cita un nestrīdējās. Pat divi mūždien nesaticīgi tēviņi, kad ierausās midzenī, uzreiz noslēdza pamieru un gulēja blakus cieši viens pie otra pavisam mierīgi, il kā būtu labākie draugi.

Šķeltzobji skrēja diezgan ātri. taču ne lēkšiem, bet ātrā riksītī. turklāt priekškājas atbalstījās uz zemes ar visu pēdu. bet pakaļkājas tikai ar pirkstiem. Aste. atpakaļ atstiepta, il kā nedzīvs piedēklis gandrīz nemaz nekustējās ne uz sāniem, ne uz augšu, ne uz leju.

Zemi parasti raka tikai ar vienu priekškāju. Ja mēģināja to darīt ari ar otru. tad krita, aldurdamies ar degunu zemē. Kad ar vienu pakaļkāju, vilnu skrāpēdams, «sukājās . tad stāvēja uz trim pārējām kājām, bet aste kalpoja kā papildu atbalsts. Lūk. ari visa tualete. Šķeltzobji nekad nemazgājās, nekad nelaizīja savu kažociņu.

Šķeltzobji ļoti komiski dzēra. Lai garais purniņš netraucētu ar muti sasniegt ūdeni, to izlieca slāvus uz augšu. Laka ar mēli un pēc tam. atliecot galvu (tāpat kā vista!I. mutē savākto ūdeni norija.

Sakaitināti šķeltzobji skaļi kvieca un metās uz cilvēku, kas tos bija sadusmojis, sāpīgi koda. Kad noskaņojums bija miermīlīgs, draudzīgi salika cits ar citu. pīkstēja, ņurdēja un pukšķēja tieši kā eži. Bet māte un mazuļi vai ilgi viens otru neredzējuši tēviņš un mātīte savu prieku par satikšanos izteica ar il kā melodisku dziedāšanu.

BERMUDU VĒTRASPUTNS

Viņos laikos, kad Rermudu salās vēl nedzīvoja eiropieši, virs tām lidoja neskaitāmi putnu bari. Tie bija Bermudti vētrasputni. Šeil putni ligzdoja visur: uz kiinlint. u/ kraujām, pal uz galvenās salas. «Nesaskaitāmie», «neierobežots daudzums», «bezgalīgi bari»— šādus vārdus lietoja jūras atklājumu laikmeta piedzīvojumu meklētāji, kad stāstīja par jūrnieku vidū leģendārajiem Bermudu salu putniem.

Bet, lūk. 1(509. gadā šeit apmetās kolonisti no Anglijas. Viņi atveda līdzi cūkas un melnās žurkas. (Pēdējās, protams, atbrauca ar kuģiem bez atļaujas.) Gan vieni, gan otri cītīgi ņēmās aprīt putnus, kas ligzdoja uz zemes alās. Nedaudz vēlāk tiem pievienojās arī paši ieceļotāji, jo pārtikas krājumi gāja uz beigām. Drīz vien par Bermudu vētrasputnu palika tikai atmiņas. Tie izzuduši — la domaja gandrīz visi zinātnieki.

Bet amerikāņu ornitologi B. Merfijs un L. Maubreijs nepievienojās šim pesimismam. 1951. gadā labi apgādātas ekspedīcijas priekšgalā viņi devās uz Bermudu salām ar vienu vienīgu, kā daudziem likās, bezcerīgu mērķi atrast Bermudu vetrasputna ligzdas.

Viņus pavadīja veiksme: tika atrastas septiņas «izmirušo» putnu ligzdas!

Šīs ligzdas nebija ieraktas zemē. «Zemi» tiem atņēma dažādu sugu lopi un lauksaimniecības kultūraugi. Pēdējie Bermudu vētraspului bija aizdzīti uz vientuļu klinšainu saliņu Kāslharbonu. kur tie ligzdas iekārtoja klinšu plaisās.

Drīz Bermudu vētraspulniem lika izdota oficiāla aizsardzības apliecība ar visiem no lās izrietošajiem pasākumiem putnu saudzēšanai.

No cilvēkiem un lopiem Bermudu vētrasputnu pasargāja. Bet kāda nelaime! No bīstamākajiem ienaidniekiem aizsargāt nevarēja. Šie ienaidnieki bija jūras pulni baltastcs faetoni jeb baitastes Iropuputni. Tie izvilka no ligzdas un aprija gandrīz visus Bermudu vētrasputnu mazuļus.

Bet kāds izdomas bagāts cilvēks no salas apsardzes dienesta izgudroja ietaisi — precīzi ligzdas izmēriem pielāgotu jumtu ar caurumu —, kas pasargāja putnēnus no faetoniem. Pa to brīvi ielīda vecāki, kas ēdināja mazuļus, taču faetoni izspiesties nevarēja. Bermudu vētrasputnu kolonijas pieaugums palielinājās divas reizes.

Taču drīz sākās jauna nelaime. Ornitologi putnu ligzdās atrada daudz bojātu olu un izšķīlušos beigtus putnēnus. Tieši lajā laikā kļuva zināms, ka gluži tāpat iet bojā vanagu un citu plēsīgo putnu jaundzimusī paaudze. Konslatēja. ka plēsīgie putni iet bojā no pesticīdiem DDT un citam vielām, ar kurām apkaisa laukus, lai pasargātu no lauksaimniecības kaiTēkļiem.

Bet kā šis indes iekļūst vēlraspulnu ligzdās?

Acīmredzot ar zivīm un citiem jūras dzīvniekiem, ar kuriem Bermudu vēlraspulni ēdina putnēnus. Tātad cilvēks tik stipri piesārņojis augsni un upes, ka arī jūra jau ir saindēta!

No šīs postošās cilvēka darbības Bermudu vētraspulna mazuļus nekādas asprātīgas ietaises pasargāt nespēj. Daudzi lagad domā, ka Bermudu vēlrasputns ir nolemts bojāejai.

Pa to laiku Bermudu salu administrācija atvēlēja putnu rezervāta vajadzībām 0,1 kvadrātkilometru zemes. Tās skaitā arī tādās salās, kur pieliekami bieza augsnes kārta, lai vēlraspulni varētu rakt alas. Šinī darbā putniem palīdz rezervāta darbinieki: rok mākslīgās alas. lai ievilinātu tajās Bermudu vēlraspulnus. kas atraduši no «zemes darbiem».

1971. gadā Bermudu salās likuma aizsardzībā ligzdoja apmēram simts vētraspulnu. To būtu bijis vairāk, ja nebūtu piesārņota jūra. Tas stipri samazināja putnu kolonijas pieaugumu.

«DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS

Kura čūska ir visgarākā?

Tā ir anakonda. Tās rekordgarums 11,43 metri. Boačūskas un pitoni, ko zinātnieki izmērījuši, garāki par deviņiem metriem nav bijuši.

Ar ko boačūska atšķiras no pitona?

Vispirms ar savu izplatības apgabalu. Piloni ir Vecās pasaules (Āfrika. Āzija, Austrālija) žņaudzējčūskas. Bet boačftskas mīt galvenokārt Jaunajā pasaulē. Tikai četras boačftsku sugas sastopamas Vecajā pasaulē.

Jaunajā pasaulē savukārt nav neviena pitona.

Tās arī vairojas dažādi: pitoni dēj olas, bet boačūskas dzemdē dzīvus čūskulēnus.

Ir arī anatomiskas atšķirības.

Ar ko aligators atšķiras no krokot|ila?

Galvenās atšķirības ir tur, kur retais riskēs līst — mutē!

Aligatoram vislielākais zobs ir ceturtais — gan augšžokli, gan apakšžoklī. Krokodilain piektais zobs augšžoklī ir lielāks par pārējiem, bet apakša (tāpat ka aligatoram' ceturtais, taču, muti aizverot, tas nenovielojas vis no visām pusēm noslēgtā augšžokļa bedrē, bet uz ārpusi atvērtā augšžokļa nišā, tāpēc, ja mute aizvērta, šis zobs ir redzams. Turklāt, kad aligatoram mute aizvērta, visi apakšžokļa zobi novietojas aiz augšējiem zobiem (no ārpuses nav redzami). Bet krokodilain ir redzami, jo abu žokļu zobi novietojas pamīšus.

Vai krokodili taisa midzeni?

Daži taisa, un to skaitā ir aligatori. Savāc kaudzē pūstošas lapas un stiebrus — iznāk kaut kas līdzīgs lecektij. Augi trūd, un izdalās siltums. Aligatoru mātīte no reizi vien dienā apgroza «mēslus», ar kuriem pārklātas olas, te sablīvē tos, te uzirdina, seko. lai midzenī saglabātos vajadzīgā temperatūra un mitrums.

Kam ir vislielākie nagi?

Dienvidamerikas mežos un savannās daudzi skudru pūžņi, gan akmens eielās termītu celtnes —«balto skudru» mītnes ir uzlauztas, izrakņātas, tajās izlauzti lieli caurumi. Saplosīti ari koki. Zeme izrakņāta, bet resnās saknes saraustītas kā tievas klūdziņas.

Tas ir «latu giganle», dižais bruņnesis, kas ar saviem nagiem visu sagrauj. Kājas tam ir resnas, īsas. Aiz zvēra velkas gara, kaula bruņās tērpta aste. Un arī pals no virspuses ieģērbts kaula bruņās, gluži kā bruņurupucis. Ķermenis (no deguna līdz astes galam) pusotru metru garš, bet svars pārsniedz 70 kilogramus. Lai piekļūtu skudrām, bruņnesis ar nagiem skrāpē un izrauj kokus. Izsit caurumu un ar garu un lipīgu mēli no skudru pūžņa kaktu kaktiem izlaiza skudras.

Nevienam uz zemes nav tādu milzīgu nagu kā dižajam bruņnesim. Tie ir tikpat gari un gandrīz tikpat plati kā delna. Lauvai nagi nav tik spēcīgi . . .

Kura putna spārniem ir nagi?

Šo dīvaino putnu sauc par hoacīnu. Tikpat liels kā vārna, u/ galvas cekuls.

Hoacīni ligzdas vij uz zariem, kas atrodas virs ūdens. Tas tādēļ, lai putnēni varētu ūdeni ienirt tin paglal>lies no plēsoņām, kuriem peldei nepatīk.

Pieaugušiem lioacīnietn nagu nav. Tikai mazuļiem, tapai kā izmirušajam putnam arheopleriksain, ir pa diviem nagiem uz katra spārna. Ar nagiem tie pieķeras pie zariem un veikli ložņa. ,la koku čūska vai savvaļas kaķis sak tos vajāt, izlien no ligzdas un rāpjas uz augšu. Hel pēc tam no zara krīt tieši ūdenī. Nebaidieties, nenoslīks. Putnēniem vēl nav spalvu, taču tie jau labi peld un nirst. Kad briesmas vairs nedraud, izlien no ūdens tin pa zariem alkal ierapjas ligzda.

Vai putiizirneklis ir liels?

Liels! Protams, salīdzinājumā ar citiem zirnekļiem.

Vislielākie putnzirnekļi ar izplestām kājām ir 20X-0 centimetrus lieli.

Ķeramtīklus putnzirnekļi neauž, kaut gan raksta arī. ka il kā spārnoto medījumu pusdienām tie ķerot tieši tiklos, turklāt lik izturīgos, ka ari neliels putns nevarētu atbrīvoties.

Medī. laupot uz džungļu ceļiem. Pienāk nakts un putnzirnekļi. tumsa sava neglītuma nekautrēdamies, izlien no malu malām, kur bija paslēpušies no gaismas.

Kurš pērtiķis ir vismazākais?

Vismazākais pērliķītis. pats mazākais iiiūsu radinieks primāts ir čičiko.

Viņš ir tikpat liels ka žurka, l'z plaukstas ierīkojas pavisam komfortabli. Dzīvo Amazones selvā.

5.PIEKTĀ KONTINENTA DĪVAIŅI

Kāpēc dīvaiņi? Tāpēc, ka nekas liom nav tā kā normā liem» zvēriem un putniem.

Visumā jāsaka, ka \uslrālija izrādījās īsta brīnumdzīv nieku krātuve. Pirmie baltie ieceļotāji par to pārliecinājās, tikko izkāpa «zaļā kontinenta» un tam tuvāko salu krastā. Rāpuļi ar trim acīm. pinkaini zīdītāji ar nekaunīgu pīles degunu, zvēri, kuri dēj olas. somaini lāči. vilki, vāveres un milzu lēcējpelēm līdzīgie ķenguri Bet putni'' Liclkāju vistas vien ir ko vērtas. II kā būtu pavisam parasti putni, bet. tikko nonāk pie putnēnu perēšanas, tā sākas lādas lietiņas! . . .

Austrālijas zooģoogrāfiskā apgabala dzīvnieku pasaule ir unikāla. Šeit gandrīz nemaz na\ augstāko placenlāļu tpiektaja kontinentā nokļuva labi ja žurkas un sikspārņi) Visi pārējie zīdītāji ir primitīvie kloākaiņi un somaini

Toties aviofauna ir daudzveidīga. Te lido. vidžina, perina putnēnus gandrīz puse uz Zemes dzīvojošo papa gaiļu, ievērojama daļa baložu, zvirbuļveidīgo, vislveidīgo. lārliņveidīgo. Jaunzēlande ir nelidojošo putnu, bet Jaungvi neja paradīzes putnu muzejs, un tā tālāk.

Savdabīgie rāpuļu, abinieku, kukaiņu un citu klašu un tipu pārstāvji jau tā oriģinālo Austrālijas Caunu dara vel savdabīgāku.

Bel. lūk. jautājums: kuru no visām šīm muzeja relumti bagātībām uzskatīt par islu «dīvaini»'' Varbūt «putnknābja» ehidnu ar tas puszīdītāja pusrāpuļa vairošanās veidu? Vai lēkātāju ķenguru'' Paskatieties uz viņu visi zīdītāji kā jau zīdītāji, bet viņš iznēsā bērnus somāj

Laikam jau ne. Jo tas nav ne savdahīgums. ne dabas untums, bet noteikts organizācijas līmenis. Šādi dzīvnieki tiešām ir unikāli, turklāt apbrīnojami likai ar savu esa mību vien.

I'ēc manas izpratnes, savādnieki» ir dzīvnieki, kuri. nepaceldamies līdz jaunai evolūcijas pakāpei, ieguvuši neparastas, viņiem vien piemītošas piemērošanās pazīmes.

Ari starp somainajiem ir milzum daudz «dīvaiņu >, taču tikai tad, ja tos salīdzina ar citiem somaiņiem. nevis ar placentāļiem.

Tādēļ arī gribas pastāstīt nevis par tradicionālo pīļknābi un ķenguru, bet par dzīvniekiem, kuri nav lik izslavēti, taču ievērojami ar to, ka nav līdzīgi saviem tuvākajiem radiniekiem, un ar savu izaicinājumu mūsu «veselajam» saprātam.

MĒSLU BEDRE VAI INKUBATORS?

Kad iepazīsties ar lielkājvislu izturēšanos, negribot rodas uzmācīga doma — te kaut kas nav kārtībā. Un patiešām vai gan viegli pierast pie domas, ka visumā neliela, neizskatīga «vistiņa» spēj uzcelt veselu kurgānu apmēram piecpadsmit metru diametrā un divu cilvēka augumu augstumā?

Neticami? Starp citu. neesat pirmais. Kad dominikāņu mūks Navarels. kurš apmeklēja dažas Okeānijas salas, stāstīja par to un vēl par daudz ko citu. uz viņu skatījās ar neticību un pat aizdomām.

Taču bioloģijas attīstība pierādīja, ka jau toreiz va jadzēja ieklausīties ceļojošajā misionārā. Jo redzētajā un stāstītajā bija arī patiesība. Neraugoties uz to. zinātnei vēl līdz šim laikam nav viegli izskaidrot viltīgo paņēmienu mērķtiecību, ko izmanto šis mēsluvistas jeb lielkājvistas.

Bet notiek, lūk. kas. Tā vietā lai čellu kārtīgas, labi nokomplektētas ligzdas un mierīgi, tālu no pasaulīgajām rūpēm perētu, mēsluvistas ar entuziasmu, kas pelna patiesu cieņu, kasa kaudzē zemi. smiltis, trūdzemi. lapas un citus gružus. Izveidojas uzkalns.

Mēslu kaudzē, dabiski, sākas trūdēšana. To likai vistām vajag. Kad temperatūra, pēc vistu domām, ir optimāla, apmēram 33 grādi pēc Celsija, tās uzceltajā mēslu piramīdā izkašņā alas vai nišas un iedēj lur savas lielās olas. Visu laiku, kamēr olas mierīgi guļ mēslu kaudzē, putni rosās ap kurgānu. Kaut ko atnes, kaut ko aiznes. Satrūdējušo materiālu, tas ir. jau i/degušo kurināmo, i/kašņā. Pienes jaunu.

Un. lūk. no olām. izšķiļas pulnēni! Tie parasti ir jau pilnīgi apspalvoli. No kaudzes izlien bez vecāku palīdzības un lūlil izklīst uz visām pusēm.

Protams, kurgāni. kurus veidojušas dažādu sugu lielkājvistas. atšķiras ar l'ormu. izmēriem un būvmateriāliem. Šie parametri tiek variēti arī atkarībā no laika apstākļiem vai kaudzes atrašanās vielas. C.ellniecības laiks arī ir dažāds. Mēsluvisla megapods jeb lielkājvisla var. piemēram, pie sava inkubatora celtniecības strādāt vairākus gadus. Darbam liek mobilizēts pat daiļais dzimums. Nereti pāri apvienojas savdabīgā celtniecības koncernā un stiepj gružus vienā kopējā kaudzē.

Bet acainā mēsluvisla leiopa būvējas viena pali. Turklāt ar šo visai vīrišķīgo darbu nodarbojas tikai gailis. Tatad darba ir vairāk nekā inegapodu brigādei. Lielkāj vistas var atļauties vākt gružus vairākus gadus pēc kārlas. bet nabaga leiopas darbu gral iks ir daudz saspringtāks. Darbs no aprīļa līdz janvārim, tad divu mēnešu atpūta, alkal desmit mēnešus celtniecības rūpes. no jauna atpūta — un tā tālāk. Leiopai kairu gadu nākas celt jaunu gružu pieminekli.

Apmēram celtniecības vidū augustā vai septembrī — gailis savā celtnē ielaiž vistu, iepriekš aizvācot no kaudzes gala divus kubikmetrus būvmateriālu. Izdētās olas piespiež tā. lai tās ar resno galu slavētu vertikāli uz augšu, un no virspuses apklāj ar smiltīm un gružiem.

Pēc tam sākas, tā teikt, apdares darbu periods. Gailis seko. lai temperatūra apkārt olām pastāvīgi būtu optimāla. Bel. lai to panāktu, viņam visu laiku jādarbojas. Pīppauzcs gailim nav. No rīta tas savā garabērnā izveido caurumus, lai izplūst liekais siltums. Pie vakara šos caurumus ai/barikādē ar jauniem gružiem, lai nakts vēsums nekaitētu olām. Un tas viss bez ekskavatora, bez lāpstas, likai ar divām kājām, kurām ir likai četri pirksti.

Visinteresantākais ir putnēnu izšķilšanās. No kaudzes izlien cālēni, liel gailis tēvs tos it kā nemaz neredz. Nepalīdz paI izrāpties un nopurināties. Kur palicis visspēcīgais vecāku instinkts, kas to skubināja desmit mēnešus pēc kārlas?

Leiopa savu veidojumu pamet un arī aiziet. Bel aprīlī sākas jauna darba sezona. Protams, varētu izlietot jau uzcelto kaudzi, taču spārnotais arhitekts nezin kādēļ to

nekad nedara. Acīmredzot kārtējie dabas untumi, kuriem sekojot liek pārrakti desmitiem kubikmetru gružu.

Visām mēsluvislām megapodiem. Iciopām. telegalām ir lermoreceptori termisko kairinājumu uztveršanai inkubatora. Uzskata, ka dažiem putniem, piemēram, telegalām. tie atrodas uz apakšējās, neapspalvotās spārnu puses. Bet nenogurstošais leiopu tēviņš iebāž galvu smiltīs un sajūt siltumu ar knābi. Varbūt viņam receptori ir kaut kur uz mēles vai aukslējām?

Tātad patiešām evolūcijas procesa Austrālijas vistas ir salīgušas strādāt titānisku darbu. Kas gan var būt vēl vienkāršāk kā nosēdēt klusiņām pāris nedēļu uz olām bez jebkādām rūpēm? Bet tās pārcilā kubikmetrus . . .

Tas. protams, no mūsu — cilvēka pozīcijām. Pašas mēsluvistas nesūdzas. Tās strādā. Bet mums atliek tikai brīnīties un mazlietiņ apskaust — iedomājieties, ko varētu paveikt cilvēks, ja būtu apveltīts ar leiopu darba mīlestību un darbaspējām!

LAULĪBU PILIS UN TO VEIDOTĀJI

Ne mazāk talantīgi arhitekti ir arī citi Austrālijas putni, piemēram, lapeņpulni. Par šo nosaukumu tie var pateikties savai neparastajai prasmei meistarot no apkārtējiem priekšmetiem dažādas fantastiskas celtnes. Mēsluvislas salīdzinājumā ar šiem ir nožēlojami melnslrādnieki. Bet lapeņpulni ir putni ar gaumi. To celtnes, mūsdienu valodā izsakoties, tiek būvētas pēc individuālā projekta.

Celtniecība noliek šādi. Starp nelieliem krūmiem, pļāvi ņās vai cilās pēc putnu gaumes piemērotās vielās lapeņputnu tēviņi no sprunguļiem izklāj platformu. Apmēram pusmetra attālumā zemē iesprauž (vai kaut kā citādi nostiprina) garākas rīkstītes. To augšējos galus pieliec citu citam pretī, veidojot kaut ko līdzīgu divslīpju jumtam. Beigās skaistā lapenīle liek izgreznota ar sūnām, ziediem, lapām, sēnēm, gliemežvākiem un citām lielām, kas priecina lapeņpulnu acis.

Starp citu. tikai uz papīra tas viss noliek ālri un vienkārši. Dažas šo nenogurdināmo putniņu sugas strādā vairākus gadus. Un jāatzīst, ka pavisam ražīgi. Atsevišķi lornīši un lapenītes sasniedz trīs metru augstumu. Tādēļ eiropieši, kad pirmo reizi atrada līdzīgas celtnes, nolēma, ka tas ir cilvēka — visticamāk aborigēnu roku darbs.

Dažu sugu tēviņi ir izsmalcinātāki par citiem. Jaungvine jas lapeņpulni, piemēram, izklāj lapenītes priekšā lepiķi no savvaļas rozēm un nokaisa lo ar spilgtiem augļiem. Atlasa lapeņpulni pie būdas atnes zilus un dzeltenus ziedus, bet pēc tam būdu no iekšpuses ieziež ar paštaisītu pastu. Hecepte ir šāda: savāc nedaudz koka ogļu. ar knābi sasmalcina, samaisa ar siekalām, pievieno kāda augļa mīkstumu un ar iegūto zilganinclno ziedi notriepj būdas iekšējās sienas.

Daži lapeņpulni pamanās kaul kur nozagt un izmētāt pie būdas raibas lentes, zobu sukas, dakšiņas, kafijas kannas un citus spīdīgus priekšmetus, pat briljantus. Stiepj no visām vietām, gluži kā žagatas — zagles.

Un tagad jautājums: kādēļ tas viss liek darīts? Būda taču nav ligzda, olas lajā neliek perētas. Tieši otrādi — lapcņputnu ligzdas, tāpat kā paši putni, ir necilas, vienkāršas.

Bet lapeņputnu tēviņi cenšas ar vienu vienīgu mērķi — pievērst uzmanību savai personībai. Un teiksim atklāti — gūsi panākumus.

Atradis mātīti, bijušais ceļinieks pārvēršas. Tagad tas ir kavalieris, kurš izklaidē dāmu. Ievilina to lapenē un sāk dižoties — demonstrē savu bagātību. Te pienes draudzenei tuvāk vienu ziedu, te otru, te gliemežnīcu, te kādu košu lupatu. Pats iedegas līdz galējībai. Klanās, dejo. pamirst un ar visiem iespējamiem līdzekļiem aicina — sak. laipni lūdzu manā būdā. No ādas vai. labāk teiksim, no spalvām lien laukā, cenzdamies atrast ceļu uz izredzētās sirdi.

Šī svētku rotaļa neturpinās ne dienu, ne arī divas. Visu pusgadu — no jūnija līdz decembrim — tēviņš pašaiz liedzīgi rotaļājas ar savām kolekcijām. Liekas, ka pat savu draudzeni aizmirsis — visu laiku pals ar sevi rotaļajas un rotaļājas . ..

Bel tas tikai ta šķiet. Tikko mātīte, kurai šis dejojošais ērms pusgada laikā paspēj apnikt, mēģina pamest būdu un aizlidot uz mežu, tā lapcņpulnu tēviņš acumirklī pamet visas savas dārglietas un sāk tā savādi kliegl. Dāma iežēlojusies atgriežas.

Pats kavalieris tomēr nemaz nav tik priekšzīmīgs laulā tais draugs. Ja viņa būdai blakus parādās uzreiz vairākas mātītes, tad sāk tās visas pēc kārtas pavedināt. Vispār lapeņpulni ir mīlas pārpilni. Jaunas simpātijas dēļ viņi savus grabuļus var pārnest uz citu vielu daudzus desmitus melru tālāk un pie reizes arī visu būdu pa klūdziņai vien.

Septembrī, oktobrī mātītes jau pamet būdas, vij ligzdas un perē putnēnus. Bel tēviņi? Nē-ē. tiem lādi sīkumi neinteresē. Viņi rosās, atjauno celtni, laiku pa laikam atnes jaunas greznumlietas. Skalās, lai pie ieejas izmētātie ziedi būtu svaigi. Novīluši'' Nekavējoties apmainīt'

Pal janvārī, februārī, kad vairošanās sezona jau beigusies. tēviņš nenomierinās: laiku pa laikam apmeklē savu būd u.

Te to sagrābj atmiņas un viņš atkal ņemas no jauna atsvaidzināt lapeni, sadabūt jaunas rotas.

Tādējādi grūli pateikt, kurš ceļ neparastākas celtnes mēsluvislas vai lapcņpulni. Šķiet, ka tomēr pēdējie. Beigu beigās mēsluvislas var saprast: kaut ari darbs ir neren tabls. tās pūlas jaunās paaudzes dēļ. olu un cāļu dēļ.

Bel lapeņputni? Vienkārši niekojas. Bel cik daudz spēka izlieto. Austrāliešu naturālisti smejas, ka. ja cilvēks izman tolu strādājošo lapeņputnu enerģiju, bez maksas varētu apgaismot gan Sidneju, gan Melburnu.

Daži zinātnieki pat domā. ka lapeņu celtniecība nepavi sam nav saistīta ar mātītes pievilināšanu. II kā galvenais esol estētiskais baudījums, ko gūsi putni, izdaiļodami savas celtnes. Ir radies speciāls termins, kas apzīmē līdzīgu parādību —«proeslēlisms».

l'n tomēr vienkāršāk uzskatīt, ka lapene ir kaut kas līdzīgs tēviņa sekundārajai d/.imumpazīinei. kas no dzīva putna pārnesta uz nedzīvu objektu. Sak. pāvam aste. lauvai krēpes, bet lapeņpulnam būda. Kas nu kuram.

ZVĒRĪGAIS PAPAGAILIS

Runa ir par kea no ncslorpapagaiļu apakšdzimlas. kas izplatīta vienīgi Jaunzēlandē. Ši papagaiļa «dīvainības to padarījušas gandrīz vai par salas fermeru visnīstamāko putnu. Un. lūk. kāpēc.

Tūlīt pēc ierašanās piektajā kontinentā angļi sāka apgūt jaunās zemes parastajā eiropiešu manierē. Tas nozīmē, ka anglosakša sirdij mīļo avi pārveda uz Dienvidauslrāliju un Jaunzēlandi, tādēļ ka turienes apstākļi aitkopībai ir sevišķi labvēlīgi.

I n. lūk. mūsu dienās Austrālija ieņem pirmo, bet Jaunzēlande ceturto vielu pasaulē aiļu skaita ziņā.

Tagad par kea. Līdz eiropiešu atbraukšanai tie bija mierīgi, labsirdīgi veģetārieši. Pārlika no dažādiem augļiem. riekstiem un sēklām.

Bel Jaunzēlandē aiļu un kea eeļi krustojās. Un nolika neticamais: nevainīgais papagailis pārvērtās par spēcīgu plēsoņu. Pašlaik viņam nav vēlamāka cienasta par treknu jaunu aveniņu.

Sākumā kea bari «šakaļojās» ap lopkautuvi. Taču. saprotiet paši, viena lieta ir pārtikt no atliekām, pavisam cila — no svaigas gaļas. Vārdu sakot, papagaiļi kļuva drosmīgāki (lai neteiktu — nekaunīgi) un sāka nogalināt vājās un slimās aitas. Pēc tam iepraktizējās uzbrukt arī veselajām. Kea uzsēžas uz aitas muguras un plēš lo ar aso un stipro knābi. Spēka tam ir pieliekami — papagailis ir prāvas vārnas lielumā.

Par lādu apiešanos aila. dabiski, nejūtas laimīga. No izplēstajām brūcēm plūst asinis. No sāpēm un bailēm kļuvis neprātīgs, dzīvnieks skraida, kamēr izsīkst spēki. Nereli nokrīt no klints un nositas. Salaižas vēl citi papa' gaiļi — un asiņainais mielasts sākas.

Zooloģiskajos dārzos speciālisti pētījuši mūsdienu kea tieksmes. Izrādījās, ka, kaut arī veģelāriskais dzīves1 veids tiek plaši propagandēts, pēdējā laikā papagaiļi pret to ir vienaldzīgi. Vairāk par visu tiem garšo aitu gaļa — gan tauki, gan liesums. Kārīgi aprij zirga gaļu. Nesmādē liellopa gaļu un sviestu . . . Vispār atliek li kai priecāties, ka vismaz cilvēkam pagaidām neuz brūk . . .

Kā izskaidrot kea. šī, pēc Darela vārdiem, «jautrā dīvaiņa un palaidņa» ēdienkartes maiņu? Nav zināms. Kea Jaunzēlandes radinieki kaka un pūčpapagailis (kakapo) ) joprojām flegmātiski «sēž uz augļu diētas». Viņiem nav nekādas daļas par šašlikiem, kuri tiem klīst pa kājām un kuru parādīšanās vien kea izraisa siekalu pastiprinātu izdalīšanos. Tāpat nav skaidrs, vai izmaiņas papagaiļa ēdienkartē ir atgriezeniskas.

Visumā aitkopībai kea nenodara sevišķi lielu ļaunumu, tomēr saniknotie Jaunzēlandes fermeri līdz. šim laikam to uzskata par «ienaidnieku numur viens». Ko var zināt, varbūt viņi spriež, ka tieši šo papagaiļu dēļ Jaunzēlande aitu daudzuma ziņā atrodas ceturtajā vielā, nevis augslak . .

KURŠ NODARĪJIS PARI G REiZKNABJ A TĀRTIŅAM?

Savādnieki, par kuriem lika slaslils iepriekš, ir. la leikl, eloloģiskie savādnieki. To īpatnības saistītas ar dzīvesveidu un izturēšanos.

Rel zaļais kontinents» ir bagāts ari ar cita veida oriģināli tālēm, kam ar uzvešanos viss gan ir kārtībā, bet izskatā ir kaut kas dīvains.

Ņemsim, piemēram, greizknābja lārliņu vai vienkārši greizknābi! Šim mūsu tārtiņu radiniekam sevišķa pazīme ir knābis, kas nošķiebies pa labi un līdzinās dārza šķērēm.

Sašķiebts uz sāniem, knābis greizknābja tārliņam piešķir tādu izskatu, it ka las bulu pamatīgi dabūjis pa degunu. Turklāt pilnīgi nepelnīti. Kā saka, ne par šo. ne par to. Un «apbižotā» greizknābja bēdīgā, skumji minorā āriene novērotājā negribot izraisa paliesu līdzjūtību.

Patiesi grūti iedomāties, no kurienes greizknābja lārliņam radies tāds dīvainas formas knābis. Pastāv šāds skaidrojums. Greizknābja tārliņš pārtiek no sīkiem vēzīšiem un zivtiņām, kas paisuma laikā paklusi zem akmeņiem. Dabiskās izlases procesā apgādājušies ar greizu knābi, putni var iegūt barību tieši no akmeņu apakšas.

Tiesa, rodas vairāki jautājumi. Kāpēc citi putni ar līdzīgu barošanās veidu negāja pa greizknābja ceļu? Un vel — vai tad greizknābja lār tin .4 likai ar to vien nodarbojas kā rakņājas zem akmeņiem? Ar ne mazāk-iem panākumiem tie var pārtikt no brīvi pieejamās vielās un sēkļos dzīvojošām radībām, no piekrāsies seklo peļķīšu iemītniekiem . . .

Vārdu sakot, skumīgā Jaunzēlandes lārtiņa knābja retās formas izcelšanās nebūt nav skaidra. Tādēļ ornitologam nav lielākā veiksme ka prast noverot šādu putnu. Jo ieraudzīt putnu, kuram knābis pagriezts uz sāniem, ir tas pats, kas redzēt uz ielas automobili ar trim riteņiem. Varbūtība tādi pali . . .

Bet greizknābjiem ir ari dīvaina uzvedība. Runa ir par to paražām no olu perēšanas un barības meklēšanas brīvajā laikā. Groizknābju < vaļas brīžus novērojis Darels. Un tomēr arī viņš tam nevarēja atrast izskaidrojumu.

Piecdesmit kvadrātmetru lielu platībā salasījās ap pussimts putnu. Tie slāvēja uz vienas kājas, cits no cita centimetrus trīsdesmit, galvas pagriezuši pret vēju. Stāv. cīnīdamies ar vēju, sabozušies, mirkšķina tumšās actiņas.

izskats visiem tik bēdīgs, ka bēdīgāks vairs nevar būt. Pēkšņi bez jebkāda redzama iemesla viens greizknābis palēca uz priekšu centimetrus piecpadsmit, turpinot atbalstīties uz vienas kājas. Ierinda uzreiz lika izjaukta, kaimiņam nācās pielīdzināties, tiem sekoja pārējie, un nu gāja vaļā . . . Putni visu laiku atradās kustībā, bet kopumā bars palika uz vietas. Es skatījos ļoti uzmanīgi, taču tā arī nesapratu, kas tos pamudināja izdarīt šādu manevru. Tie nedejoja, nemeklēja barību, bel vienkārši stāvēja bariņā kā skumji bārabērni, laiku pa laikam uzsākdami dīvainu rotaļu «klases», lai atbrīvotos no skumjajām domām.»

Un patiesi — kāda iedoma gan simpātiskajiem putniem ar greizajiem knābjiem un skumīgo izskatu liek stāvēt stindzinošajā vējā, lēkājot uz vienas kajas?

SOMAIŅI AR SOMĀM UN BEZ TĀM

Tieši tā! Izrādās, ka pasaulē dzīvo arī «bezsomaini» somaiņi.

Labs piemērs ir skudrsomainis, vietējie to sauc par numbati. Ir tikai divas somaiņu sugas — parastais un sarkanais. Abas sugas — Dienvidauslrālijas un dienvidrietumu Austrālijas iemītnieces gandrīz izzudušas.

Parasli somaiņu jaunā paaudze, kas ir akla un kurla, uzreiz pēe dzimšanas rāpjas ātrāk matēs somā un steidz piezīslies. Bet numbati tādu greznību daba nav devusi, jo mātes vēderam piezīdušies mazuļi spiesti turēties pašu spēkiem: no somas nav ne miņas. Mazie sākumā ķeras pie zīdekļa, pēc tam pie vilnas, kas biezā audzē sedz dzimto mātes vēderu.

Kāpēc ta? Ar ko skudrsomainis nav izdabājis dabai, ka tā atstājusi viņu tukšā, bez somas? Somas trūkums somaiņiem — vai tā ir primāra vai sekundāra pazīme?

Sākumā numbati pa īstam nenovērtēja. Uzskatīja, ka primitīvāks zvērs uz zemes vispār nav atrodams. Tāpēc tika secināts, ka somas trūkums ir primāra parādība. Šis spriedums lika apstiprināts ar vēl vienu pierādījumu: skudrsomainim mutē ir piecdesmit divi nelieli, slikti diferencēti zobi. Bel šāda zobu pārpilnība nepavisam nav sugas evolucionārā progresa rādītājs.

Taču pec tam attieksme pret skudrsomaini mainījās. Ņēma vērā faktu, ka viņš ēd tikai termītus un skudras. Visiem dzīvniekiem, kas pārtiek šādā veidā, zobi ir līdzīgi skudrsomaiņa zobiem. Tā skudrsoīnainim piedeva viņa daudzos zobus un uzskatīja, ka tā ir sekundāra pazīme. Taču. apgāžot nepatiesos apvainojumus, arī pašu numbalu «pataisīja jaunāku»— izrādījās, ka tas nemaz nav tik sens zvērs un viņa vieta evolūcijas pakāpienos ir augstāka, nekā domāja agrāk. Tātad arī somas trūkums ir sekundāra parādība?

Vispār zoologu strīdi turpinās; pats skudrsomainis tajos nepiedalās un. pēc visa spriežot, somu iegādāties netaisās.

liet. lūk, caunsomainis ir dzīvnieks, kas atrodas krustcelēs. Tam soma gan noderētu, bet. taisnību sakot, arī bez tās nav slikti. Ko darīt? Jāsaka, ka dzīvnieks atradis optimālu izeju. Kamēr nav pienācis laiks dzemdēt, caunsomainim somas nav. Bet. lūk. tuvojas maijs, vairošanās laiks, un soma ataug. Pēc izmēriem pamatīga — īsta ceļasoma, kurā saiet seši mazuļi.

Bet tieši šeit caunsomaiņu mātīte nošāvusi greizi: «aizmirsusi >, ka tagad tā ir īsts somainis, nereti dzemdē tik daudz mazuļu, ka jaunajā somā visus nevar ievietot, nespēj ari paēdināt. Zīdckļi ir tikai seši. bet mātīte dažkārt atnes uzreiz 24 mazuļus! Un šeit starp aklajiem, kurlajiem un mēmajiem mazulīšiem izvēršas cīņa par eksistenci vārda tiešā nozīmē. Kurš paspēs aizkļūt līdz zīdeklim un ievelties somā. tas izdzīvos, pārējie ies bojā . . .

Starp citu. mazā caunsomaiņu mātīte ir vēl viena veida rekordiste. Zīdītāju pasaulē tai ir visīsākā grūsnība — tikai 11 dienas. Tas ir 3—12 reizes mazāk nekā dažādu sugu ķenguriem. 2 reizes mazāk nekā brūnzobu cirslim. 2—3 reizes mazāk nekā pelei. 3—4 reizes mazāk nekā kurmim un 25 reizes mazāk nekā cilvēkam. Starp citu, pats fakts neliktos tik neparasts — kādam taču jābūt rekordistam —. ja nebūtu fantastiskais mazuļu skaits (līdz divdesmit čelri) vienā metienā. Kā caunsomaiņu mātīte pamanās apvienot bērnu dzemdēšanas efektivitāti ar «produkcijas» daudzumu, tas ir grflli izskaidrojams.

Un vēl par vienu somaini gribas pastāstīt īpaši. Tas ir dzelkņastes valabija. Amizants, simpātisks zvēriņš.

īstenībā valabijas ir maziņi ķenguri. Mājo tikai Austrālijā (līdz Tasmānijai un Jaungvinejai tā arī nav tikuši). Ar somu dzelkņastes valabijam viss kārtībā. Tā dīvainības ir astē (kā jau to var secināt no nosaukuma). Astes galā izaug cilvēka nagam līdzīgs raga dzelknis. Kāpēc šis neparastais rīks uzradies, nav skaidrs. Daži zinātāji apgalvo. ka valabija ar lā palīdzību sagrābj lapas un zarus.

taisol midzeni naktsguļai. Un kā pierādījumu tādu pašu dzelkni min vēl vienam Austrālijas somainim — uarausainajam bandikutam.

«Atvainojiet.» iebilst citi lietpratēji. «Bet lauvai astes pušķa vidū arī ir analoģisks dzelknis. Taču zvēru karalis lapas ar asti nesavāc …»

Tā arī valabija asles dzelknis (un pie viena arī bandikuta un lauvas) palicis dabas noslēpums.

Taču dzolkņaslcs valabijas. sākuši ērmoties ar asi i. ar lo vien neapmierinājās. Arī skriet lie iemanījās lā. ka cilvēks, pirmo reizi to redzot, ir izbrīnījies. Būtība. Iuk. kāda: ķengurs bēgot parasti priekškājas piespiež pie ķermeņa. Bet valabija šos vispārpieņemtos noteikumus neatzīst. Tas it ka lepojas, ka ir izņēmums arī skrējiena laikā, un tik vēzē priekškājas pa gaisu.

Samazinās ātrums, liek izšķērdēta enerģija . . . Bet lakts paliek lakts.

Šos somainos fantazētājus tā arī iesaukuši par «leijerkastniekiem».

DZĪVAIS TREJACIS

Matērija jeb tuatara, to sauc arī par sfenodonu. Neveiklākais un tajā pašā laikā izmanīgākais dzīvnieks ir pelnījis, lai viņu pieminētu īpaši.

Pirmām kārtām šis Jaunzēlandes rāpulis ir vissenākā tagad dzīvojošo mugurkaulnieku suga uz zemes. Tieši tādus skeletus kā viņam vēl atrod Iriasa nogulas. Tālad vecenītei baterijai jau var svinēt 220 miljonus gadu (izmirušie dinozauri salīdzinājumā ar viņu ir tīrie pus audži). Un var tikai apbrīnot, ka tuatara visiem par spīli pamanījusies nodzīvot gandrīz celurldaļmiljardu gadu un nemaz nav mainījusies.

Starp citu, gadi nav pagājuši veltīgi. Saskatījusies brīnumus mezozoja ērā, baterija atnesa arī līdz mūsu dienām kaut ko no toreizējām dīvainībām. Piemēram trešo aci.

Tuatarai tā novietota galvvidū, slarp divām parastajām acīm. Visskaidrāk tā saredzama tikko izšķilušamics luataru mazuļiem. No ārpuses tā ir kā plankums, kam apkārt zvīņas, sakārtotas rozetes veidā. Pieaugušām baterijām tas var aizaugi.

Kādēļ sfenodonam ir Irošā acs?— cilvēki lauzīja galvas. Un nolēma pārbaudīt, cik labi ar lo var redzēt.

Matērijas Irošo aci

a)     apstaroja ar monohromalisku gaismu — sarkanu, oranžu, dzeltenu … un tā joprojām;

b)   apgaismoja ar ultravioletajiem un infrasarkanajiem stariem;

c)   ievietoja spocīgā elektriskajā un magnētiskajā laukā;

d)   izmēģināja jutību prot ķīmiskajiem kairinātājiem;

e)   pārbaudīja, vai tā jūt temperatūras svārstības;

f)   …

Jebkurš cits dzīvnieks no dusmām sen bulu kļuvis redzīgs, lai tikai liktu vaļā no uzmācīgajiem eksperimentētājiem. Bet baterija ne! Un, aci (trešo!) nemirkšķinādama, vinnēja šo neparasto spēli. Zinātnes ļaudis novērsa savus pētošos skatus un atkāpās, la arī neko nenoskaidrojuši.

Bet — kaut kas tomēr kļuva skaidrs. Proti: baterija ar savu trešo aci neko lāgā neredz (likai varbūt gaismu no tumsas atšķir), nedzird, nesaož. īsi sakot — ta nav acs, bet vistīrākā profanācija. Zinātniskā valodā — rudiments.

Tomēr apbrīnojams rudiments. Parasti laika gaitā jebkurš orgāns, kas neveic Speciālas funkcijas, eliminējas. Pakāpeniski miljoniem gadu laika. Bet cclurtdaļmiljarda gadu laikā nemaz neizmainīlies — tas jau ir kaut kas nedzirdēts! Tas nu ir par daudz jebkuram, pat pašam nevajadzīgākajam rudimentain.

Te arī rodas jautājums, vai trešā acs tualarai tomēr kaut kam nav vajadzīga? Varbūt cilvēks pašlaik vēl nespēj uzminēt tās funkcijas?

Miljons gadu laika halērija iemācījusies arī dīvainas paražas. Tā, piemēram, izbrīnu rada tas neizprotamā kopdzīve ar vētrasputniem.

Vēlrasputni rok sev alas ar cēlu mērķi, lai iedētu tur olas un izperētu putnēnus. Taču, kad pazemes galerija ir gatava, tajā nereti bez ordera apmetas halērija. Vēlrasputni tomēr pat nedomā proteslēl, prel īrniekiem izturas labvēlīgi. Ari halērija nav nekaunīga, uzvedas mierīgi un klusi.

Starp citu, vētraspulna un luataras ceļi reti kad krustojas. Putniem ir dienas dzīvesveids, halērijai — nakts. Kamēr viens līdziedzīvotājs sēž mājās, otrs atrodas medībās. Pēc tam sardzes maiņa.

Šinī nesaprotamajā sadraudzībā apbrīnas vērts ir. luk, kas. Matērijas var izrakt alu ari ar saviem spēkiem, bez putnu palīdzības. Ncrcli tās to dara. Bet kāpēc tad citos gadījumos tuataras izvairās no fiziskā darba?

Paslāv uzskats, ka baterijas šad un tad pamielojas ar vētrasputna olām un putnēniem. Tas, lā teikt, arī mudina uz noziedzīgo pseidosimbiozi. Taču, pirmkārt, vai tādā gadījumā vētrasputnu māmiņas mierīgi paciestu asinskāros kaimiņus, un. otrkārt, nereti vētrasputni un baterijas dzīvo blakus alās un pēdējās nemaz nemēģina apēst putnu pēcnācējus.

Tā arī nav gluži skaidrs, kas vieno vēlrasputnus un tuataras.

U11 vispār nav taču zināms, kādus vēl numurus no savas mezokainozoja programmas mums parādītu hatērija. ja zinātnieki to izpētītu vērīgāk.

. . . Tuatara, lā pali arī hatērija. tā pali ari sfenodons. Savādību lai. tiesa, nav mazāk nekā nosaukumu!

«… UN PĀRĒJIE, PĀRĒJIE, PĀRĒJIE.»

Grūti aptvert neaptveramo. Nākas izvēlēties. Savādnieki, par kuriem bija runa, ir savā ziņā «dīvaiņi no dīvaiņiem», «eikalipti», kas paceļas pāri visiem citiem.

Bel visumā Austrālijā ir daudz dzīvnieku ar dīvainībām. Ja sāktu uzskaitīt pa klasēm un katrai sugai atvēlētu tikai rindkopu, jau tad iznāktu pieklājīgs sējums.

Jaunzēlandes rudā pile ir apbrīnas cienīga ar to, ka mātītēm apspalvojums daudz spilgtāks nekā pīļtēviņiem. Parasti putniem ir otrādi. Mātītei nākas perēt cālēnus, kādēļ tai skriet paka| modei un pievērst ienaidnieku uzmanību? Tā jau var ligzdu pakļaut briesmām. Bet rudajai pīlei, redzams, šajā jautājumā ir savi uzskati.

Bronzas dzeguze lāpai kā pārējās dzeguzes pamet olas. To dara vasarā Jaunzēlandē, bet ziemot aizlaižas uz Bismarka arhipelāgu un Zālamana salām (4500 kilometrus uz ziemeļiem). Jaunie dzeguzēni, kuri vēl nav gailu veci, lido pa pēdām vieglprātīgajiem vecākiem pilnīgi patstāvīgi, uz savu galvu un risku. Un nelido taisni, bel vispirms uz Austrāliju, pēc tam gar tās austrumu krastiem virzās uz ziemeļiem, vēl pēc tam pagriežas uz ziemeļaustrumiem un pa alklālo okeānu dodas uz minētajām salām. U11 veiksmīgi hir nokļūsi! Apbrīnojams un grūti izskaidrojams putnu orientēšanās mākas piemērs.

Lielā lirasle — krāšņas asles un diezgan muzikālas balss īpašniece. Pati māksliniece, pali impresārijs. Līdzīgi lapeņputniem riestam ceļ «estrādi». Dejojoša tēviņa «priekšnesumi ir tik neparasti, ka pulcē ne tik daudz mātītes cik ziņkārīgos tūristus, kas vēlas palūkoties uz neredzēto izrādi.

Slaidknābja vetrasputns mazuļus izperē Tasmānijā. Pēc tam pāri (visi vētrasputni ir monogāmil sapulcējas barā un lido uz ziemeļiem. Atstāj zem spārniem Jaungvinejas. Japānas un Kuriļu salu krastus. Nokļūsi līdz Čukolkai un pat līdz Vrangeļa salai (bet tas jau ir Ziemeļu ledus okeāns). Pēc tam pagriežas par 180 grādiem, nolaižas līdz Kamčatkai, no turienes pagriežas uz austrumiem, uz Ziemeļameriku. Gar tās piekrasti lido līdz Meksikai un šķērso Kluso okeānu virzienā uz dzimto Tasmāniju. Tur kairs pāris apmetas savā vecaja alā. Taču kāpēc vētras putni abos virzienos nelido pa vienu un to pašu maršrutu, bet met līkumu Klusajam okeānam pulksteņa rādītāja virziena? Jautājumam nav atbildes.

Liktos, ka papagaiļi ir vienveidīgi gan izskata, gan dzīvesveida ziņā. Trokšņaini, ikpārāk dumji, koši saulaino, silto zemju bērni.

Taču ne!

Viens no tiem (un atkal Austrālijā!) kļuvis līdzīgs pūcēm, dodot priekšroku tumšam naktīm, nevis gaišai dienai. Citi —strausam. Aizmirsuši lidot. Papagaili, kurš aizmirsis lidot, sauc par pūčpapagaili. Tas prot tikai nedaudz planēt no augšas uz leju. no koka uz zemi. Spārni ir. bet muskuļi, kas tos kustina, pārāk nespēcīgi lidošanai, un arī ķīļa šo muskuļu atbalstam uz krūtīm nav. Kakapo plivina, plivina savus pusatrolejušos spārnus, bet no zemes pacelties nespēj. Kokā uzrāpjas, ar kāju nagiem un knābi ieķerdamies mizā. Tik dīvains papagailis!

Kukabarra (jeb kukaburra) jeb smejošais zivjudzenis mitinās Austrālijā. Jaungvinejā. Tasmānijā. Slavens kļuvis ap pavisam neparastām skaņām, ar kurām katru rītu un vakaru pieskandina krūmājus un koku pudurus. Parasti putni vidžina, dūdo. vīlero. sliktākajā gadījumā ķērc. Bet kukabarra smejas. Turklāt tik aizraujoši, ka pat Austrāli jas radio nepalika vienaldzīgs pret dzīvespriecīgajiem smiekliem un ar liem sāka savas pārraides. Kurš sasmīdinājis šo vislielāko zivjudzeni — nav zināms.

Strauss emu . . .

Bet varbūt gana? Liekas, ka nav vajadzība pārliecināt IasiIāj 11 par to, par ko viņš pals jau sen ir pārliecinājies. Un. starp citu, ne vārds vel nav bilsts par kazuāra. kalnugriezes un citu putnu ērmibām». Nemaz jau nerunājot par zīdītāju, rāpuļu un abinieku pārstāvjiem . . .

Vārdu sakot, visa piektā kontinenta fauna ir tik savdabīga. ka pašu tās izveidošanās faktu, šķiet, vērts atzīt par vienu no lielākajiem dabas untumiem.

6.SAISTOŠS FINĀLS - ZAĻIE BRĪNUMI

..

BAOBABS JEB PĒRTIĶU MAIZES KOKS

No sausuma savanna i/degusi. Nežēlīgajā saulē noliekusies. nobrūnējusi zāle. Visapkārt blāvas krāsas. Un pēkšņi šajā nabadzīgajā apvidū, kur grūti atrast ēnu. uz resniem, betnberainiein kokiem izplaukst balli ziedi. Tie ir kā cerību stars: drīz. drīz savanna alkal atdzīvosies!

Ziedi ir lieli, līdz divdesmit centimetriem diametrā, aromātiski. Brīnumkoks. kas los izauklējis, ir baobabs. Lapu kokam nav — tās visas nobirušas no sausuma, toties tas viss ir baltos ziedos kā mežģīnēs'

Bel pienāk diena, kad debesīs satumst mākoņi un pirmās lietavas gāž pār izžuvušo zemi ūdens kaskādes. I 11 baobabs sazaļo!

Koks nav liels 12. retāk 18 25 metrus augsts. Taču neparasti resns stumbra diametrs līdz 9.5 metriem.

Bel vai zaļā resnuļa mūžs ir ilgs?

Botāniķis Mišels Adansons. kuram par godu lika nosaukts šis koks (Adansonia digitata). XVIII gadsimta beigās Senegalā izpētīja baobabu. kura stumbra diamelrs bija deviņi metri. Viņš aprēķināja, ka koka vecums ir 5150 gadu. Ar precizitāti līdz vienam gadam. Kā viņam tas izdevies, palicis noslēpums, jo baobabam nav gadu gredzenu. Kaut arī enciklopēdijās raksta, ka baobabi aug līdz 4—5 tūkstošiem gadu. botāniķiem radušās šaubas: drīzāk gan baobaba mūžs nepārsniedz divdesmit gadsimtus. Visvarenākā baobaba vecums ar radioaktīvā oglekļa metodi noteikts Zimbabvē — tūkstoš gadu. Baobabs aug ātri. un trīsdesmit gadu laikā kļūst resnāks gandrīz par metra liesu.

Baobabs ir resns, taču «šautenes lode lo caururbj», jo tā audi ir ārkārtīgi mīksti un poraini. Lielus sezonā koks uzkrāj daudz ūdens. Kāda samērā neliela baobaba mizā un koksnē bija 1'20 tonnas ūdens. Vienkārši neticami… Bet par to savā plašajā monogrāfijā «Zemes augu valsts» raksta Heinrihs Valters. Bez tam baobabu labi «dzirdina» arī saknes: tās stiepjas daudzu metru dziļumā.

Mīkstajā baobaba stumbrā bieži izveidojas milzīgi dobumi. Tajos apglabā mirušos. Slavenais angļu ceļotājs Deivids Livingstons redzēja dobu baobabu, kurā «mierīgi varēja sagullies divdesmit trīsdesmit cilvēku». Un koks ar gandrīz tukšu stumbra vidu auga, nenonīka. Pat tad, kad stepju ugunsgrēks izdedzina baobaba serdi, tas aug, it kā nebūtu skarts. No koka noplēstā miza drīz. atkal ataug.

Vēl baobabam piemīt šāda dīvainība: las nekļūst res nāks ar katru gadu, bet dažkārt pat «novājē», apkārtmērs kļūst mazāks. Acīmredzot las notiek sausajos gados, bet lietainajos baobaba diametrs palielinās.

Baobabs ir viens no vērtīgākajiem Āfrikas augiem. Te viss ir noderīgs. Dobums dažkārt aizslāj dzīvojamo mitekli vai sapulču namu, sava veida klubu vietējiem iedzīvotājiem. Ja dobumā caurums ir augšpusē, tajā uzkrājas daudz ūdens. Tad baobabs pārvēršas par aku. No mizas vij stipras virves un diegus. No vieglās koksnes gatavo laivas. Lūku šķiedras izved uz Eiropu, kur no tām izgatavo papīru. Scncgalā baobaba mizu un lapas saberž un lielo piparu un sāls vietā. Bet lapas vietējiem iedzīvotājiem ierosina sevišķu ēstgribu: no tām gatavo ieraugu, taču galvenokārt ēd kā salātus. Saka, ka tur, kur aug baobabi, sakņu dārzu nav, jo šo koku lapas «aizslāj visas saknes».

Sausumā baobabs zaudē savas barojošās lapas, bet tad vietējo gardēžu vajadzībām izaug augļi. Tie līdzīgi lieliem gurķiem, spīdīgi, il kā «izvirpoti no melna koka». Zem cietās čaulas atrodas sulīgs, sarkans mīkstums kā arbūzam. Tas ir miltains, augļi skābeni un gluži baudāmi, pēc garšas atgādina ingveru. Auglis pilns ar sēklām, arī tās sagrūž un ēd. Bet sevišķi baobaba augļi garšo pērtiķiem, tāpēc to sauc arī par «pērtiķu maizeskoku».

Kas atliecas uz ziloņiem, tad tie apēd burtiski visu baobabu — ēd ne tikvien lapas un zarus, bet arī stumbru. Jo las ir mīksts. Vietām ziloņi daudzus baobabus ir nogāzuši vai arī stipri sabojājuši.

Baobabiem kaitē arī krūmi — to ielenkumā koki neaug un iet bojā. Baobabi sev tuvumā necieš nevienu koku, tādēļ arī tos neredz biezos mežos un audzēs. Savannas plašumi — lūk, to augšanas vieta. No Maurilānijas dienvidiem līdz

Āfrikas austrumu piekrastei, no Sudānas līdz Dienvidu tropiem.

Esam paraduši baobabu uzskatīt tikai par Āfrikas augu. Taču tas ir pārpratums. Arī Madeirā. Kanāriju salas. Indijas okeāna salās. Madagaskarā aug baobabi un pat Austrālijas ziemeļos | tikai citas sugas). Un visur lie saglabā savas savdabīgās īpašības. Un sevišķi dobumus: Kvinslendā kāda baobaba dobumā bija pat ierīkots pilsētas cietums!

Savu vienrcizīgumu baobabs parāda arī ģenealoģijā: noskaidrots, ka vistuvākās radniecības saites tam ir ar malvām un kokvilnu.

VELVICIJA

Dienv'idangolas tuksnesī 18(10. gadā austriešu botāniķis Fridrihs Velvičs atklāja apbrīnojamu augu. Tas ir koks ar milzīgu stumbru — līdz četri metri resnu un pārlieku garām lapām — līdz trijiem četriem metriem. Kā brūngan zaļas siksnas tās viļņveidīgi klajas uz zemes. Stumbrs, kas lapas lur. tikai 1") — 50 centimetrus paceļas virs akmeņai nās augsnes, bet dziļumā iet konusveidā, pakāpeniski pārvērzdamics piecmelrīgā saknē, kura sasniedz gruntsūdeni. Stumbra audi nav no koksnes, bet no tumši brūnas substances». Tam nav gadu gredzenu. Stumbrs ir sveķains, turklāt ari ļoti blīvs, tāpēc ūdenī grimst.

Velvičijai lapas nekad nenobirst — aug un aug. gadiem, gadu simtiem, gadu tūkstošiem. Kādas vclvičijas vecums ar radioaktīvā oglekļa metodi noteikts precīzi: divtūkstoš gadu' Šajā ilgajā laika posmā tā nenomainīja nevienu lapu i pavisam to ir divas). Vēji un smilšu vēlras lapas gareniski sašķēluši vairākās strēmelēs, tādēļ liekas, ka lapu ir daudz. Taču botāniķu pētījumi pierādīja, ka velvičijai ir tikai paris lapu.

Ziedēšanas laikā lapu žāklēs izplaukst ziedi, kas vainagveidā ieskauj paplalinālo un grumbuļaino stumbru. I'ec tam no ziediem izveidojas egļu čiekuriem līdzīgi aveņkrā sas čiekuri. Velvičija vienīga pārstāv velvičiju dzimtu.

Audzēs vclvičijas neaug, un vispār to nav daudz. Velvi čiju appulcksnē . . . blaktis \llemi/)lera mlonlopus)

Tā šis apbrīnojamais dabas veidojums liek attēlots vienu autoru aprakstos, bet citu sniegtas atšķirīgas ziņas: vclvičijas saknes zemē ietiecas nevis piecus metrus dziļi, bel maksimums pusotru melni, grunts ūdeni nesa sniedzot. Un tas jau nav vajadzīgs, jo arī šinī dziļumā augsne ir mitra. Sakne beidzas ar sīku saknīšu bārkstīm, kas ari uzsūc ūdeni: tuvāk virszemei no saknes aliel sīkas saknītes. To uzdevums ir savākt ūdeni no augsnes virsē jiem slāņiem lielus periodā. Taču jāšaubās, vai saknītes spēj uzsūkt rasu un mitrumu, kas rodas no biežajām miglām.

Velvičija ir Namibas tuksneša endēms. tas ir. nekur citur lā neaug kā tikai šeit. Un lieši le to pirmo reizi atrada Fridrihs Velvičs. bel nevis Kalahari. kā rakslīls daudzās grāmatās.

Narniba ir savdabīgs tuksnesis. Lielus šeil līst maz 25 50 milimetru nokrišņu gadā. Taču mitruma procents liels, jo no okeāna alplūst bieza migla. Arī gaisa tempera lūra šiem platuma grādiem ir neparasti zema: vissiltākajā mēnesī 17 —19 grādu, bel visaukstākajā 12 13 grādi

Namiba stiepjas šaurā joslā gar Atlantijas okeāna krastiem no Angolas dienvidiem līdz Rolifanlas upes grīvai Namībijā. Tuksneša garums apmēram 2100 kilometru, bel platums 50 130 kilometru.

Retais augs velvičija atrodas likuma aizsardzībā kā unikāls dabas piemineklis.

SKIŠELU RIEKSTI

Rūdolls II Mābsburgs bija Svētās Romas imperators. Vācijas. Ungārijas un Bohēmijas karalis, hercogs, landgrāl's uti., uti. Viņš dzimis Vīnē 1552. gadā. izglītojies pie jezuītiem Spānijā. Visa dzīves laikā viņa alliecības ar Spāniju nebija visai labas. Par savu iemīļoto rezidenci Rūdolfs izvēlējās Hradčani pili Prāgā un šeil nelabprāt pieņēma savus gubernatorus un ģenerāļus. Astrologi un alķīmiķi gan vienmēr varēja pie viņa brīvi piekļūt. Viņš karoja pret protestantiem, taču kā materiāli, lā morāli atbalstīja lā laika dižākos astronomus Tilio Bralii un .lohannu Kepleru. Pēdējos dzīves gados kāds neapslāpējams sapnis viņu turēja savā varā . . .

Lūk. katls tas bija! Holandiešu admirālis Volberts Hcrmanscns guva slaveno uzvaru par portugāļu lloli. kuru komandēja Andrea Mendoza. Dzimtenē holandiešu admirāli sagaidīja ar lielu godu. un viņš no Nīderlandes valdības par saviem kara nopelniem saņēma neparastu apbalvojumu — vienu riekstu!

Tas ari bija Kūdolfa II Hābshurga sapnis. Rieksts, kas piederēja llermansenam. Rūdolfs par lo piedāvāja pasakainu cenu — četrus tūkstošus zelta dukātu (14 kilogrami tīra zelta!). Taču visus viņa komisionāru lūgumus adini rāļa ģimene noraidīja — Rūdolfs nedabūja iekāroto riek slu, toreiz vienīgo Eiropā.

Arī eili monarhi par šo riekstu solīja ne jau mazas summas. Piemēram, kuģi, kurš piekrauts pilns ar aizjūras precēm . . . Kāpēc tāda pārmērīga tiekšanās dabūt «koko do inar»— lā riekstu sauca portugāļi (holandieši par «Maldivu kokosu»)?

Ar nedzirdētām īpašībām šos «maģiskos» riekstus apveltījusi māņticība. Tie it kā pasargājot no visām slimībām, no visām indēm, aizsargājot no jebkura ienaidnieka, kā arī dāvājot bagātību un varenību.

Rel to, kur brīnumrieksts aug, neviens nezināja. Molan dieši apgalvoja, ka tie ienākas Maldivu salās, bel senās arābu teiksmas vēstīja, ka lo dzimtene ir Java. Tur tie augot zemūdens mežos, kamēr putns Ruhs, kas tos apsargājot. aizlaižas pamieloties ar ziloņiem un degunradžiem. Putns atgriežas sava sardzē, un rieksti uzpeld virs ūdens. «Tfikstols un vienas nakts pasakas» arī par lo stāsta.

1742. gadā franču jūras ekspedīcija, kura tika sūtīta meklēt Laperūzu tā pēdējā ceļojumā, pilnīgi negaidīti leģendāros riekstus atrada . . . Seišelu salās, kuras atrodas uz ziemeļaustrumiem no Madagaskaras. Šīs ekspedīcijas botāniķis /.aks de Labilardjē pēc zinātniskajiem noteikumiem aprakstījis palmas, kurās aug «koko do mar». Kopš tiem laikiem ieviesis nosaukums — Seišelu rieksti. Lalī niski viņš tos nosauca par Lodniceci — modifikācija no Laodikes, grieķu teiksmas varoņa Priama meitas vārda.

Kārlis llūns. vācu okeanoloģiskās ekspedīcijas vadītājs uz kuģa «Valdivija», 1898.—1899. gadā savu kuģi speciāli vadīja uz Seišelu salām, lai apskatītu slavenos riekstus. Viņš rakstīja, ka nav šeit redzējis jaunus palmu stādījumus un brīdināja: rieksti drīz var izzust. Ar tādām bažām pie karalienes Viktorijas valdības griezās arī Maskarēnu salu botāniskā dārza direktors Džons Horns.

Tagad Seišelu salas rūpējas par palmu plantāciju atjaunošanu. Tas ir nepieciešams pasākums, jo palmas, kas nosauktas par godu Priama meitai, aug lēnām un ne agrāk kā siml gadus pēc stādīšanas sāk dot augļus Bel pats rieksts gatavojas sešus gadus.

Toties kas tas par riekstu! Dažkārt sver vairāk par pudu. Apkārtmērs vairāk nekā metrs. Vislielākās sēklas pasaulē |bel ne vislielākais auglis — mai/eskokam augļi ir vēl lielāki). Palmai šādu «sēklu» ir līdz septiņdesmit.

Rieksts gigants bieži ir trīsdaļīgs vai pat sešdaļīgs. Mīkstums līdzīgs želejai, bezkrāsains, bez garšas, likai ar nelielu riekstu piegaršu, ātri sacietē, sablīvējas un izveidojas «ziloņkaulam» līdzīga masa. Tad rieksts nav ēdams un ir tik blīvs, ka grimst ūdenī. Kad rieksta kodols sapūst, tas uzpeld virs ūdens, un noslēpumainos, jūrā iekritušos «koko do mar» straume iznēsā pa visām Indijas okeāna salām.

Seišelu palmām nav bīstamas nekādas viesuļvētras: tās pamatīgi ieaugušas zemē un vējā neliecas. Lapas ir milzīgas: kātiņa garums ir līdz 6 metriem, pati lapa līdz 5 metriem. Iesakņojas neparasti: pie pamatnes slumbrs paplatinās kā sīpols, kurš līdzīgi ozolzīlei sēž cepurītē it kā biķerī. Tajā ir daudz caurumiņu uzpirksteņa lielumā. Pa šiem caurumiņiem saknes ieaug zemē. bet ar pašu biķerīli nekur nesavienojas.

Seišelu palmas vainags ir gluži kā labs jumts tas aizsargā pret jebkuru lietusgāzi.

MAIZESKOKS

Pasaulē ir bagātas salas, l'z šīm salām aug koki. Bet uz kokiem aug veģi. Šo salu iedzīvotājiem nevajag art. ecēt. sēt. pļaut . .. Ražu ievāc vienkārši: no koka nogriež gatavu maizi. Tiesa, tā nav izcepta. Cep uz nokaitētiem akmeņiem. I n ēdamais gatavs.

Maizeskoka ziediņi saaug vienā auglī, pareizāk augļkopā. tāpat kā ananasam un zīdkokam. Bet mīkstumā uzkrājas ciete, nevis cukurs.

Augļi aug zaros, diametrs līdz .30 centimetriem, forma apaļa vai ovāla. Kamēr nav ienākušies, to krāsa — zaļa. bet gatavie ir dzeltenbrūni. Augļa miza no ārpuses līdzīga šūnām astoņstūru izciļņi. Tomēr citām šķirnēm tā ir gluda, arī ar ērkšķiem vai zvīņaina. Mīkstums dzeltenballs. negataviem augļiem ciets, nobriedušiem līdzīgs mīklai.

Izcepti augļi ir bez garšas, citi apgalvo, ka tiem ir ceptu kartupeļu piegarša, bet vēl citiem liekas, ka garšo pēc maizes.

Maizeskoks dod augļus bez pārtraukuma no novembra līdz jūlijam. Pēc tam nomet lapas un trīs mēnešus stāv kails. Tāpēc polinēzieši jau laikus nodrošinās ar savu eksotisko maizi. Saberž augļa mīkstumu piestā — iznāk mīkla. No tās cep plāceņus, ko, ietinuši tā paša maizeskoka lapās, pēc tam uzglabā pieliekamajos. No augļiem vāra arī biezputru . . . kokospalmu pienā.

Maizeskoks dod augļus 70—75 gadus, pēc tam pamazām nokalst. Tāpēc jau iepriekš rūpējas par jauniem maizeskoka stādījumiem. Labākajām šķirnēm nav sēklu, tās ieaudzē ar noliektņiem.

Maizeskoks viss liek izmantots cilvēka labā: augļi, miza, koksne, lapas, sveķi.

No nokaltušu koku koksnes darina vienkočus un dēļus mājokļiem, no lūkiem — niašas un apģērbu, no lapām — cepures (skaistas, ar dzelteni sārtiem plankumiem). Bet no sveķiem — ziedi vienkoču aizdrīvēšanai, lai tie nelaistu cauri ūdeni.

Šis Klusā okeāna maizeskoks pašlaik izplatīts pa visām tropu zemēm. Bet ir vel divas maizeskoku sugas — Indijas un Āfrikas. Pirmajam ir pasaulē vislielākie augļi — metru gari! Zari tos nenoturētu, tāpēc tie aug tieši pie koka stumbra. Āfrikas maizeskokain augļi ir nedaudz mazāki nekā Indijas, tie nav lielāki par metru diametrā un sver gandrīz pudu — līdz 14 kilogramiem.

KOKA PIENS

Jau spāņu konkistadori līdz ar zeltu uz dzimteni atnesa arī savādus stāstus par koku—govi, kurš it kā augot Brazīlijas un Venecuēlas mūžamežos.

Koku — govi (vietējie to sauc par sorveiru) botāniķi sauc par kallaforu. Atliek tikai nedaudz iegriezt šī apbrīnojamā koka mizu, un sāk tecēt piens. Sorveiru sula gan pēc izskata, gan garšas ir līdzīga govs pienam. Ja to atšķaida ar ūdeni un izvāra, iznāk diezgan barojošs pārtikas produkts. Koks, bet to Amazones zemienes mežos aug miljoniem, vienā «slaukšanas» reizē dod divus līdz četrus litrus piena.

Nesen daži Dienvidamerikas zinātnieki sāka koku pienu popularizēt. Viņi uzskata, ka sorveiru sula var ievērojami papildināt Amerikas Iropu iedzīvotāju trūcīgo ēdienkarti.

Venecuēlas mežos aug cils pienakoks galaktodendrs, kura sulai ir labāka garša nekā sorveirai. Bez jebkādas apstrādes lo var izmantot pārtikai.

Dienvidamerikā ir vēl viens koks, tā latīniskais nosaukums Brosimus utile jeb pairt de valča» (govskoks): ši koka pienu ar labpatiku baudījis savā laikā Aleksandrs Humbolts. Ja iegriež stumbru, no koka lek lipīgs, biezs piens ar patīkamu balzāma aromātu. Vietējie iedzīvotāji lo dzer ar lielu patiku, iepriekš lajā izmērcējuši maizi. Traukā šis piens, tāpat kā vārīts govs piens, pārvelkas ar plēvi. Tā ir šķiedraina, iedzeltena, atgādina plānu siera šķēli. Piens lek bagātīgi. No viena koka divās Iris stundās var iegūt vairākus litrus ši barojošā šķidruma.

Starp citu, daži pētnieki domā, ka šis piens vairāk noder kā košļājamā gumija neka dzeršanai: mazās devās U' nekaitīgs, bet daudz lo dzert nav ieteicams: pienā ir daudz vaska (37 procenti), bet lo mūsu kuņģis nesagremo.

Sorveiru un galaklodendru piens pēc izcelsmes līdzīgs citu augu. piemēram, pieneņu, dievkrēsljņu. struteņu piensulai. Sacietējusi magoņu piensula, kas pazīstama kā opijs, sen liek lielola medicīnā. Kaučukaugu sulu izmanto gumijas pagatavošanai. No citiēm pienakokiem iegūst izejvielas krāsām. Bet sorveiras un galaklodendra sula, kā redzams, noder pat pārtikai.

Kāda nozīme šim «piena produktam» ir augu dzīvē? Ļoti dažāda.

Piena vadi caurauž visus auga audus. Tie piepildīti ar piena krasas emulsiju. Govs piens ari ir emulsija, tas ir, šķidrums, kas satur cita šķidruma pilieniņus. Augu piensulā atrastas taukvielas, olbaltumvielas, cukuri un ciete. Organiskās vielas, kas veidojas lapās, uzkrājas piena vados. Kad kokam nogatavojas sēklas, piensula savas rezerves atdod to attīstībai, kļūstot šķidra, ūdeņaina ka noslauktas govs piens.

Tapai piensula satur ari dažādus sveķus, kaučuku un citas ātri cietējošas vielas. Iztecējusi no auga brūces, sula sacietē, un blīvais receklis kā tampons aizsedz ievainojumu. Daudzu augu piensulas sastāvā ir indīgas vielas vai rūglvielas. Tādēļ zālēdāji dzīvnieki izvairās no augiem ar stipri attīstītiem piena vadiem.

«SĀRTAIS ZIEDIŅŠ»

Pārsteigts un apburts Žozel's Arnoldi stāvēja pie brīnuma, kas pavērās viņa acīm. Tikai pasakā, sapņu valstībā varēja kaut ko tādu ieraudzīt. Viņa priekšā, tieši uz zemes i/klājis piecas sārtas, sulīgas vainaglapas, bija milzīgs zieds — metru diametrā!

Ziedam nebija ne lapu, ne stumbra, ne sakņu. Tas ap sevi izplatīja neciešamu maitas smaku.

Par šī brīnuma atklāšanu Arnoldi samaksāja ar dzīvību. Viņš pārlieku ilgi klaiņoja pa mitrajiem Sumalras mežiem, saslima ar mokošu drudzi un nomira divas nedēļas pēc tam, kad bija aprakstījis milzu ziedu, ko viņam par godu nosauca par Arnoldi raflēziju.

Patlaban jau ir atklatas divpadsmit raflēziju sugas, tas visas ir mazākas par Arnoldi raflēziju un aug tikai Indonēzijas un Filipīnu mežos. Visas ir parazītaugi: parazitē uz vīnkoku dzimtas augu saknēm, stumbriem un sūc to sulu. Raflēzijas apputeksnē auga smirdoņas pievilinātās mušas, bel sēklas galvenokārt izplata lielie pārnadžu dzīvnieki. Neko nenojauzdami, tie uzkāpj uz sārtajiem ziediem, sēklas pielīp pie kājām un tiek iznēsātas tālā apkārtnē. Senāk, kad Javas un Sumalras mežos bija daudz degunradžu un ziloņu, ari raflēzijas bija bieži sastopamas. Tagad tās reti kad var ieraudzīt.

KARALISKĀ VIKTORIJA

«Aizdomājies raudzījos uz spoguļgludo upes virsmu, kas pletās ap mani, kad pēkšņi kads neparasts priekšmets tālumā pie upes dienvidu krasta saistīja manu uzmanību. Es nevarēju pat aptuveni iedomāties, kas tas varētu būt. un, ārkārtīgā izbrīna pārņemts, spēcīgāk iegūlu vienkoča airos. Drīz manā priekšā pavēlās viens no augu valsts brīnumiem un es aizmirsu visus sirdēstus un uztraukumus.» (Rihards Šomlnirgs.)

Viņš ieraudzīja milzīgus ziedus, kas izskatījās gan sniegbalti, gan maigi sārti, gan purpursarkani. Majestātiski tie pacēlās virs ūdens, pasakaini zaigodami visās savas brīnišķīgajās nokrāsās. Milzīgas divus metrus lielas lapas klāja līča virsmu.

Tas notika 1837. gada 1. janvārī. Botāniķis Rihards Šomburgs atklaja visu pasaules ūdensrožu karalieni. Vēslulēs uz Londonu viņš tēlaini lo aprakstīja, un viņa draugs botāniķis Lindlejs par godu britu karalienei deva tai vārdu «Vicloria regia» (karaliskā Viktorija).

Ar to pašu bridi oranžēriju īpašnieki sāka sapņot, kā iegūt skaisto augu. Taču pirmie mēģinājumi izaudzēt to Eiropā bija neveiksmīgi. Tikai 1846. gadā no Dienvidamerikas atvestās sēklas deva augi spējīgus asnus. Un, lūk, 1849. gada 8. novembrī pirmais karaliskās Viktorijas ziediņš uzziedēja Londonas botāniskajā dārzā. Tūkstošiem apmeklētāju steidzās paskatīties uz «brinumliliju», par kuru tik daudz rakstīja avīzes.

Drīz vien arī citu zemju dārznieki iegādājās aizjūras ūdensrozes; tās bija ari Pēterburgas botāniskajā dārzā, kur maija beigās vai jūlija sākumā (laiks, kad uzplauka Viktorijas ziedi) dažādu kārtu ļaudis nāca palīksmināties par «brīnišķīgās ūdens karalienes krāšņajiem, milzīgajiem ziediem».

Ir divas viktoriju sugas: viena, jau mums zināmā, aug Amazones un tās pieteku līčos, lagūnās un vecupēs, otra — tādās pašās vietās Paranas upē. Sausa gadalaikā daudzi līči izžūst, tad bojā iet arī viktoriju virszemes daļas, bet resnie, ar cieti bagātie sakneņi dzīvo. Tie gluži kā ziemas guļa dus zem sacietējušo dūņu slāņa un līdz ar pirmajiem lietiem sadīgsi.

«Viktorija aug pasakaini ātri. Periodā, kad tā aug spēcīgāk, lapas katru dienu palielinās par veselu pēdu, turklāt sevišķi ātri tās aug dienas vidū un pusnaktī, bet vissliktāk vakarā un no rīta.» (P. Vasiļevskis, krievu botāniķis.)

Šīs neparastās lapas izaug līdz diviem metriem diametrā. Tās ir biezas, virspuse zaļa. apakša gaiši violeta, ar resnu dzīslojumu lapas apakšpusē, bet augšpusē gludas. Lapas inalas uzliektas uz augšu, veidojot kaut ko līdzīgu lēzenai bļodai. Viktorijas lapas virspuse ir ideāls peldbaseins putniem, un putni arī to pastāvīgi izmanto.

Lapa iztur puscenlneru lielu smagumu!

Indiāņi pa šīm lapām kā pa dabiskiem tiltiem veikli skrien pāri purvam. Burtiski skrien, jo neliela auguma cilvēks uz lapas var stāvēt tikai tieši centrā, drusciņ pavirzoties uz malu, lapa jau grimst.

Karaliskās Viktorijas ziedu diametrs sasniedz 40 centimetrus. Ziedi aromātiski, balli, atveras vakarā. Brīnumu lielas! Prel rītu baltais ziediņš kļūst sārts un aizveras (pē" dažiem nostāstiem, nogrimst zem ūdens). Pie vakara ziedi atkal atveras, taču tagad tie ir aveņkrāsā! Otrās nakts beigās burvju ziedi kļūst violeti. Bet rītausmā paslēpjas zem ūdens — masku balle beigusies. Iluzioniste Viktorija priekšnesumu beigusi.

Un vēl viens brīnums. Viktorijas ziedi aug un attīstās ļoti ālri. burtiski pa stundām. Šinī laikā tiek patērēts daudz skābekļa, tādēļ ziedi sasilst. Termometrs, kas ievadīts zieda iekšpusē, rāda par 11 grādiem augstāku temperatūru nekā apkārtējam gaisam un par G grādiem augstāku nekā ūdenim, kurā Viktorija aug.

No ziediem zem ūdens attīstās augļi «bērna galvas lielumā», tie «nogatavojas un atveras jau apslēpti acīm».

Augļos ir melnas sēklas zirņa lielumā. Tās ir ēdamas. Viktorijas dzimtenē sēklas visi ed ar labpatiku: kaltē, apcep. Saka, ka pēc garšas tās esot līdzīgas kukurūzai, tāpēc ari Viktoriju šajos novados bieži sauc par «ūdens kukurūzu».

BANJANS

Gumijkoks savā dzimtenē Indijā dara brīnumus. Šeit tas bieži pārvēršas par kokmežu. Gumijkoka zari izdzen gaisasaknes, tās aug uz leju un. sasniegušas zemi. iesakņojas. Ar laiku lās izaug par stumbriem, kam aug zari. no tiem atkal saknes iet lejup un arī nostiprinās zemē. Tā turpinās iigi, rezultātā vienam kokam ir simtiem un pat tūkstošiem stumbru un tas pārlieku saaug. Tas tad arī ir banjans.

Galvenais — pirmais banjana stumbrs dažkārt ir desmit metrus resns, bel pārējie četrus, sešus metrus resni.

Banjana ēnā brīvi var novietoties vesels ciems ar simt mājiņām. Stāsta, ka jau Maķedonijas Aleksandrs apbrīnojis banjanu. zem kura zariem viņa piectūkstoš karavīri iekārtojuši nomelni. Kādā saliņā viens banjans ka biezs mežs klāja visu salu.

Banjans ir hinduistu un budistu svētais koks. Indijā tas aug gandrīz pie visiem tempļiem un šeil pilnībā sasniedz savu varenību. «Savvaļas» banjans, tāds, par kuru nerūpējas cilvēks, reti kad pārvēršas lielā «mežā», jo gumijkoka lapas ir tik biezas, ka lielus ūdens no vainaga gandrīz nemaz nenokļūst līdz zemei. Tā zein koka vienmēr ir sausa un cieta, un gaisasaknēm grūti iesakņoties. Turpretim pie tempļiem kalpotāji pastāvīgi zem gumijkoka irdina zemi.

mēslo to, bet. lai jaunās gaisasakncs pasargātu no bojājumieni. tām uzvelk savdabīgus bambusa futrāļus.

Gumijkoks bieži vien aug arī citādi. Ja koka sēklas putni, vāveres vai pērtiķi ienes kāda koka vainagā un tur tas iekļūst zaru žāklē vai mizas plaisās, tad jaunais gumijkoks kļūst par epifītu (virsaudzi). Tādā gadījumā saknes, kas atiet no jaunā auga, neliecas tieši lejup uz zemi. bet «lien» pa atbalsta koka stumbru, apvij to, saaug cita ar cilu (veidojas anastomoze). Pēc tam jaunās saknes no saauguma vielas stiepjas lejup un iesakņojas zemē. Atkal aug gaisasaknes un sarežģītā mudžeklī apvij atbalsta koka stumbru. Kļūstot resnākām, tās iespiežas koka — pajumtes devēja miza un beigu beigās nomāc to pilnīgi. Koks satrup (apmēram pēc simt gadiem), bet gumijkokam epifītam atbalsts vairs nav vajadzīgs: pa šo laiku tas jau kļuvis par patstāvīgu koku, zemē stingri iesakņojies un attīstījis varenu stumbru.

SEKVOJA

Sekvoja ir mūžzaļš skuju koks. Aug Kalifornijas un Dienvidoregonas kalnos (ASV). Sjerranevadas kalnu grēdas rietumu nogāzēs, nosaukta kāda indiāņu vadoņa vārdā. Dīvaini, taču pasaulē augstākais koks zinātnes pasaulei kļuva zināms (augošs, nevis nogulumos) tikai 1850. gadā. kad anglis Lobs nejauši atrada veselu sekvoju birzi.

Kādreiz apgalvoja, ka esot il kā 130 metru augstas sekvojas. Turpretī tagad amerikāņu meža asociācija «lielo koku» sarakstā par vislielāko sekvoju uzrāda koku, kas aug Humbolla grāfistē: tā augstums ir no,8 metri. liet Vollers Fraijs, Sekvoju nacionālā parka līdzstrādnieks, raksta, ka šinī parkā kāds vētras gāzts koks, saukts «Meža tēvs», bijis 120 metrus augsts.

Ar sekvoju par tiesībām saukties par visaugstāko koku pasaulē cīnās vēl Iris koki: mamutkoks, Austrālijas eikalipts un Dienvidā!"rikas Galpīnijas akācija.

Šī akācija aug Limpopo pietekas Magalakvīnas upes krastos. Daži giganti, vētru un vecuma gāzti, bija smilšu apklāti, vienu no tiem izdevās atrakt, taču ne pilnībā. Veiktie aprēķini rādija, ka lā augstums bijis 122 metri. Patlaban tik lielas akācijas neaug. Kas attiecas uz eikaliptu, tad agrākās ziņas par la augstumu (150 metri) izrādījās pārspīlētas. Oficiālā Austrālijas mežu rokasgrāmalā rakstīts: daži eikalipta eksemplāri ir nedaudz augstāki par 105 metriem. Tuvākais sekvojas radinieks — milzu mamutkoks jeb sekvojdendrs. kuru bieži vien jauc ar sekvoju, izaug līdz 105,8 metriem.

Aprēķinot pēc gadu gredzeniem, noskaidrots, ka visvecākajām sekvojām ir '2200 gadu, bel mamutkokiem — 3500 gadu. Tomēr no pašreizējiem kokiem par vissenākajiem uzskata akolpriedi Kalifornijā. Tai saskaitīti 4000 gadu gredzenu.

Tātad sekvoja nav vissenākais koks virs Zemes (kaut arī kādu laiku tā domāja), bel visaugstākais gan no pašlaik augošajiem. Tā ir trīs reizes augstāka par dcsmitslāvu māju! Par lo, cik tā ir grandioza, liecina šādas epizodes.

Tā. piemēram, nogāztā «Meža tēva dobumā amerikāņi jāj ar zirgu kā pa manēžu. Blakus guļ cits milzenis: lajā ierīkota 23 metrus gara bumbolava. Turpat uz pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados nocirstās sekvojas gludā celma uzcelta baļķu mājiņa. Tajā vasarās rīko dejas. Vienlaikus var dejol «sešpadsmit pāru un vēl paliek pieliekami daudz vielas muzikantiem un divdesmit skatītājiem».

Citai gigantiskai sekvojai, ko sauc par «Meža māli», noplēsa mizu. Atsevišķos mizas gabalus sanumurēja, lai pēc tam alkal saliktu kopā. Darbs ilga trīs mēnešus, bet koks tika nomizots 60 metrus no pamatnes. Mizu aizsūtīja uz Sanfrancisko, kur no tās. alkal pa daļām kopa saliktas, uzcēla ēku: lajā sagāja simt cilvēku! Kādreiz celtnē sarīkoja bērnu svētkus, kuros piedalījās 140 bērnu. Vēlāk būvi no sekvojas mizas pārveda uz Ņujorku, bel pēc tam uz Londonas Crystal Palace. Tur tā ugunsgrēkā nodega.

Esam paraduši uzskatīt, ka sekvoja aug tikai Amerikā. Āzijā un Eiropā sekvojas augušas pirms miljoniem gadu un zināmas tikai kā fosilijas. Bel. lūk. 1941. gadā lika izdarīts rets atklājums: profesors T. Kans Ķīnes provincē Sičuanā atrada četras augošas sekvojas. Tās nosauca par melasekvojām.

Nobeigumā pateikšu, ka pie mums Krimas dienvidos un Aizkaukāzā arī aug sekvojas. Taču lie ir kultūrsiādījumi.

BAMBUSA VAIDS

Cilvēks, kas apmeties milzu bambusu birzs tuvumā, maldas, domādams, ka tam izdosies mierīgi pagulēt. Nakts vidū. pret rītausmu, viņu uzmodinās spalgas skaņas: bricsmīgs spiedziens, raudas un vaidi. Kas atliecas uz šīm skanam, tad māņticība radījusi daudz dažādu mītu. Taču lielas būtība ir vienkārša. «Vaid» jaunie bambusu dzinumi, kas lauž sev ceļu caur seglapām un maksli. Siltās naktīs uz rīta pusi tie aug sevišķi ātri, un, dzinumiem beržoties pret seglapām, rodas šausminošās skaņas.

Tāpat kā audekls švirkstēdama no stumbra plīst arī savu laiku nodzīvojusī eikaliptu miza. Sausās pupu koku pākstis nogatavojušās pāršķēlās ar grāvienam līdzīgu troksni. Liekas, ka «nepārtraukti rīb īsti pistoles šāvieni». Āfrikas eļļas pupām ir 30 centimetrus garas pākstis. Kad tās ienākušās plīst, rodas skaņa, kas atgādina «šāvienu no lielkalibra medību bises».

Taču tas viss nav salīdzināms ar lielgabalkoka dārdiem. Lāgiem tas izdod pērkona dārdiem līdzīgu skaņu, tieši kā kad šautu no lielgabala.

Ka lielgabalkoks «šauj», precīzi nav noskaidrots, taču uzskata, ka siltās, mitrās dienās, kad apliova aug sevišķi ātri, bet citi audi lo nespēj, tie plīst ar «apdullinošu troksni».

PLĒSĪGIE AUGI

Milzīgs < ananass» ziloņa lielumā vientuļi aug Madagaskaras mežu biezokņos. Tam ir astoņas lielas lapas ar asiem ērkšķiem kā tīģera nagiem, bet galotnē sešas baltas vicas. Vicas lokās, ar svilpienu šķeldamas gaisu.

Divreiz gadā. ar grūtībām izkļuvuši cauri biezokņiem, pie baismīgā koka atnāk ļaudis, lai to paēdinātu ar cilvēka miesu. Gūsteknis, kuram sasietas gan rokas, gan kājas, ar šausmām skalās uz zaļo kanibālu, bet tas, il kā sajūtot tuvās dzīres, vēl spēcīgāk pālago gaisu ar vicām — taustekļiem — un šņāc ka čūska. Dziedādami un dejodami to ielenc māņticīgie mkodo cilts mežoņi. Nāvei nolemto piespiež dzert koka — cilvēkēdāja sulu.

«Tsik! Tsik!» viņam sauc. («Dzer! Dzer!»)

Un, no reibinošas indes apdullis, nelaimīgais pats rāpjas «ananasa» galotnē. Tūlīt pat baltās vicas apvij upura kaklu, milzīgās, ērkšķainās, agavei līdzīgās lapas gluži kā fantastiska briesmoņa žokļi aizdarās virs cilvēka un, saspiezdamas ar milzīgu spēku, pārvērš lo plāceni.

Ziņojums par «ananasu -—cilvēkēdāju publicēts 1880. gadā amerikāņu žurnālā «New York World . Autors bija kāds misionārs Kārlis Lihe, kurš Madagaskaras iedzīvotājiem mācīja «dieva vārdus».

Vēlāk šo paziņojumu pārpublicēja arī citi žurnāli. K. Lilies vēstule tika apspriesta arī .zinātniskajā literatūrā, tāpat to sava grāmatā «Madagaskara koka — cilvēkēdāja zeme» (1924. gads) pilnībā citē amerikāņu botāniķis C. Osborns. Autors piebilst, ka viņš ilgi dzīvojis Madagaskara, bet tādu koku nav redzējis. Taču visas vietējās ciltis labi zina zaļo kanibālu un var daudz par to pastāstīt.

Tas viss ir vistīrākais izdomājums — apgalvo cits fantastiskā koka pētnieks V. Leijs. Viņš izšķirstījis ievērojamākās grāmatas par Madagaskaru un nevienā no tām nav atradis pat norādījumus par koku — cilvēkēdāju. Neviens ceļotājs (izņemot K. Lilii un tos, kuri atkārtoja viņa pasakas) netika dzirdējis no vietējiem iedzīvotājiem ne vārda par plēsīgo «ananasu». Madagaskarā nav pat līdzīgas leģendas, un neviens nekad šeit nav saticis mkodo cilti.

Skaidrs, ka misionārs Kārlis Lilie izdomājis gan mkodo cilti, gan arī tās riebīgo elku.

Tomēr leģenda par koku — cilvēkēdāju turpināja izplatīties. Zaļos kanibālus sāka satiki arī cilās zemēs.

Kāds Donelans, vākdams purva zāles Centrālamerikā Nikaragvas ezera tuvumā, it kā redzējis, ka kāds bezlapu augs ar lokaniem un lipīgiem zariem apvijis viņa medību suni. Ar lielam pūlēm atbrīvojis dzīvnieku no zaru skāviena. Donetans pamanīja, ka viņa rokas ir vienās asinīs, bet dīvainā auga zari cenšas apkampt arī viņu pašu. Ar daudzo piesūcekņu palīdzību zaļais vampīrs il kā spējot ātri vien izsūkt asinis no cilvēka vai dzīvnieka.

Cits «aculiecinieks», kam ari nācies nokļūt līdzīga auga ciešajos apkampienos, stāsta, ka ar grūtībām izkļuvis no ta valgiem. Aiz dusmām viņš plēsīgo augu sacirtis ar cirvi un aizdedzinājis. Kad sātaniskā koka zari uzliesmojuši, iesmaržojies pēc ceptas gaļas.

Fantastiskie stāsti par briesmīgo augu, kurš pārliek no dzīvniekiem un cilvēkiem, laiku pa laikam vēl tiek publicēti dažu žurnālu un laikrakstu lappusēs. Redakcijās un botānikas institūtos kairu gadu pienāk vēstuļu kalni no lasītājiem, kuri beidzot vēlas uzzināt: vai koks — cilvēkēdājs ir patiesība vai mīts?

Protams, ka mīts. Nekādu plēsīgu koku pasaulē nav.

Koku nav. Taču dabā ir atrodami zaļie plēsoņas! Tomēr ne jau cilvēkēdāji, bel tikai kukaiņēdāji.

Paejieties līdz meža purvam. Tur uz l'iganās augsnes

2.16 starp zaļajām sūnu velēnām pamanīsiet neizskatīga ziediņa nīkulīgās skaras, kuras uz gariem stiebriem paceļas no dīvainu lapu rozetes: lapas biezi klāj gari, tievi matiņi. Katra matiņa galā dreb spīdīga lāsīte. Šis augs ir rasenc.

Pavērojiet to un varbūt jums izdosies redzēt, kā odu vai mušu, kas neuzmanīgi nolaidusies uz lapas, sagrābj rasenes matiņi. Matiņš ar pilienam pielipušo kukaini noliecas uz leju, un tam pielīp blakus esošie matiņi. Laupījums noķerts!

Lipīgais šķidrums pamatīgi pielīmē lapai kukaini, kurš raustās pirmsnāves krampjos. Ja medījums ir pārāk liels, visa lapiņa saliecas uz pusēm un satver upuri, saspiežot to kā dūrē. Kad uz vienas lapas nolaižas divi kukaiņi, matiņi, šie rasenes stiprie «pirkstiņi», sadalās: vieni tiecas pēc viena upura, citi — pēc otra. Gadās, ka lapai, kas saķērusi pārāk lielu medījumu, piemēram, sienāzi, palīgā nāk citas la'pas. Pa vissīkākajām dzīsliņām, kas caurauž lapas, it kā pa nerviem tiek pārraidīti signāli par noķerto medījumu. Matiņi — taustekļi gluži kā fantastiska plēsoņa ķetnas lēnām tiecas pēc lipīgajās lamatās iekļuvušā oda. Skaloties uz auga un kukaiņa nežēlīgo cīniņu, liekas, it kā cīnītos divas dzīvas būtnes, un negribot nāk prāta stāsti par briesmīgo koku — cilvēkēdāju, zvēru un cilvēku rijēju.

Apbrīnojams ir rasenes matiņu jutīgums. Mikroskopisks sievietes mala galiņš — 0,2 milimetrus garš un 0,000822 miligramus smags, uzlikts uz lapas, izraisa tās nolickšanos. Cilvēka mēles gals — visjutīgākā mūsu ķermeņa dala — uz tāda puteklīša pieskaršanos nereaģē.

Daudzi dziedzerīši, kas klāj kukaiņēdāju augu lapas, izdala ne vien lipīgu šķidrumu, bet arī īstas gremošanas sulas. Pēc sava sastāva tās līdzīgas mūsu kuņģa sulai. Nav brīnums, ka plēsīgo augu lapas var sagremot gaļu, sieru, asinis, sēklas, ziedu putekšņus, kaula gabaliņus un pat kā metāls cieto zobu emalju. Visu to sagremojot, kukaiņēdāja auga lapas uzsūc un asimilē sava upura barojošās sulas.

Starp dzērveņu ceriem un vaivariņiem laupījumam uzglūn arī cits mūsu mežu plēsīgais augs — kreimule.

Hasenei ziedi ir balti, kreimulci — zili violeti. Tā kukaiņus ķer ar lipīgajām lapām. Odi un mušas pielīp pie tām kā pie lipīga papīra. Starp citu, lapa daudz aktīvāk piedalās traģiskajā pantomīmā, kas noris purva sūnu vidū. Tā lēnām izliec malas un, upuri piespiezdama, pamazām bīda to uz centru, kur vairāk gremošanas sulu.

Labu laiku pirms tam, kad zinātnieki atklāja augu valsts plēsoņas, Lapzcmcs iedzīvotāji saimniecībā krcimules lapas izmantoja glumenieka, tas ir, teļa kuņģa vielā. Glumenieku pievieno tikko slauktam pienam, lai no tā varētu pagatavot sieru. Izrādās, ka no sulām, ko izdala kreimule, piens sarec ne sliktāk kā no teļa kuņģa sulas!

Un tomēr — kādēļ gan šiem apbrīnojamajiem kukaiņēdājiem augiem nepieciešama dzīvnieku valsts barība? Kādēļ tie nevar apmierināties ar tām vielām, ko saknes iegūst no zemes, bet lapas — no gaisa?

Kukaiņēdāji augi parasti aug purvu un kūdrāju malās, ar barojošiem sāļiem nabadzīgās augsnēs. Tas arī ir to neparastās barošanās iemesls: neuzņēmuši no augsnes slāpekli, augi lo iegūst no viltīgajos slazdos noķertajiem kukaiņiem.

Pirmoreiz par kukaiņēdājiem augiem botāniķi uzzināja XVII gadsimta vidū, kad no Madagaskaras salas uz Eiropu atveda augošu mušķērāju augus. To lapu galos auga «kausi» ar vāciņiem. Kad no lapas attīstījies «kauss» nogatavojas, vāciņš atveras. Mušas un skudras, ko pievilina ar «medu» noziestais «kausa» kakls, krīt šajās lieliskajās lamatās un slīkst šķidrumā, kas piepilda kausu. Izkļūt ārā pa stāvo un vaska kārtiņas klāto gludo iekšējo «kausa» sienu tikpat kā nav iespējams. Bet, ja nelaimīgajam kukainim ar ārkārtīgām pūlēm tas arī izdodas, tad «kausa» kaklā to sagaida rinda asu uz iekšpusi pavērstu zobiņu, kuriem cauri netikt. Šķidrums, kas piepilda lamatas, tāpat kā rasenes gremošanas sula, pēc sava ķīmiskā sastāva atgādina kuņģa sulu. Tajā noķertie kukaiņi tiek sagremoti.

Citādāk ar saviem upuriem tiek galā cits kukaiņēdājs augs — raseņlape, kura aug Portugālē un Marokā. Tās stiebrs un lapas kā ar rasu klāti lipīgiem un skābiem pilieniem. Mušas un skudras, kas pieskaras «rasas pilītēm», kļūst par gūsteknēm. Stāsta, ka portugāļu zemnieki šo augu izkarot lipīgā papīra vietā pie savu mājokļu logiem. Uzmācīgās mušas pielīp pie tā un nobeidzas.

Dienvidāfrikā raseņlape neaug, bet šīs zemes iedzīvotāju rīcībā ir cits augs — mušķērājs — roridula. No tālienes tās ceri izskatās sudraboti: katra lapa klāta gariem, baltiem matiņiem. Matiņu galos, tāpat kā rasenei, dreb sīki, lipīgi pilieniņi. Augs izdala spēcīgu aromātu. Mušas tiecas uz šo smaržu un pielīp pie lapām.

Taču dīvaini: augs noķertās mušas neēd, tās vajadzīgas tikai kā ēsma. Zinātnieki nesen noskaidroja, ka roridula «draudzējas» ar., zirnekļiem. Zirnekļi apputcksnē auga ziedus. Lai pievilinātu vēlamos ciemiņus, roridula parūpējas par bagātu cienastu — daudzveidīgu ēdienkarti no mušām, odiem un knišļiem. Zirnekļi, apmeklēdami šo bezmaksas «ēdnīcu», barojas tikai ar tās lapām pielipušajiem kukaiņiem. Tie paši vairs neprot noķert medījumu. Rāpodami no auga uz augu, astoņkājainie apgādājamie tādējādi veic arī svešapputi.

Ne visi kukaiņēdāji augi veidoti, tā teikt, pēc «lipīgā papīra» principa. To vidu ir veikli mušķērāji, kuri ķer mušas ar lapām gluži kā ar rokām. Amerikas mušķērāju dioneju lapas malas kā nosētas ar gariem «zobiem». Atliek tikai tiem pieskarties — un tūlīt pat abas lapas puses pa vidus dzīslu gareniski sakļaujas — tieši tāpat, kā tiek aizvērta grāmata. Uz pusēm salocītā lapa iekritušo kukaini tur cieši kā lamatās, un kukainis turpat zaļajā tumsībā tiek sagremots.

Apbrīnojami, ka kukaiņēdāju augu lapās, tāpat kā dzīvnieku audos, attīstās biostrāvas. Ja pie galvanometra — ierīces, ar ko mēra elektrisko strāvu, — kontaktiem pieslēdz kukaiņēdāju lapu, tad aparāta bultiņa novirzās: tā reģistrē strāvu! No lapas pamatnes uz lapas galotni plūst pozitīvas biostrāvas, bet pa kātiņu — negatīvas. Pētījumi rāda, ka biostrāvu avoti atrodas lapas plātnes šūnu virsējā kārtā un vidējā dzīslā. Katra pieskaršanās lapai izraisa strāvas sprieguma izmaiņas, kuras brīnumainā auga audos, tāpat kā cilvēka organismā, pavada visas parādības, kas saistītas ar kairinājuma uztveršanu un pārvadi.

Kukaiņēdāju augu dzimtene ir tropiskās zemes. Šeit tie izceļas ar savu daudzveidību. Jau aprakstītas vairāk nekā 500 augu plēsoņu sugas. Tie visi ir nelieli. Vislielākās ūdensrožu un darlingtoniju lamatas nepārsniedz 50—100 centimetrus garumā. Citi kukaiņēdāji ir vēl mazāki — lielākas vaboles un sienāži bez grūtībām atbrīvojas no to lamatām. Taču iedomājieties, ka rasene izaugusi 50—100 reižu lielāka! Šo pārvērtību tā veikusi cilvēka fantāzijā, un par tās upuriem jau kļuvuši nevis mušas, bet zvēri un cilvēki.

Tā dzimusi leģenda par koku — cilvēkēdāju.

Игорь Иванович Акимуигкип ПРИЧУДЫ ПРИРОДЫ

Рига Лdotс 1989

На латышском языке

Перс иол с русского Р Кллыши

Художественное оформление И. Крсгшца. фото M Куплзинл

IIU M 2295 It/ars Aklmuikins DABAS l'NTl'MI

Hedakcija» vaditsja li. Slcrna Hedaktore V Saputo Mākslinieciskais redaktors J Itcinsons Tehniska redaktore S. Zandbcrga Korektore II. Keisele

Nodota salikšanai I 1.03.88 Parakstīta icspieSanai 30.03.8«. I'orniats 81X108/32 Tipogrāfijas papīrs A»:<. llodoni fiarnitOra. AuRstspicdums. 12.00 n/sk Iespiedi.. 13.23 uzsk. kr nov.. 13,3 1 izdevu. I. Metiens Od 000 cks. Pasūl .V312-."» Cena 70 kap. Izdevniecība AvoU. 220050 Rlgs, Padumju bulv 24 Izdevu. .V.30/A 4.

Izdevums sagatavots dialoga sistēma DIS. piedaloties nozares kolektīvas lietošanas inloemaltvajani skaitļošanas centram. Programmētāja O. l/otoia

le.-piesla I.atvijas PSItS Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā t uja 22001 1 Hiļļit. Ulauinaga ielā 38/40

\ aks iespiests un celofanēts U.-as Paraugtipogrāfija. 220001 ltl|!ā. Vienības liatve I I

Akimuškins I.

k 355 Dabas untumi.— H.: Avots, 1989.—239. Ipp.: ii.

28. G

19070(10000—30

- 391.89

M803(ll)-89

7 ii»

[1] oškujs ir sens leduslāča nosaukums, kuru lam devuši Krievijas piejūras iedzīvotāji. (Tulk.)

[2] bālā dzeņžubīte pieder pie GaLapagu darvinžubītēm, kuras visā pasaulē kļuva slavenas sakarā ar to, ka viņas pētījis pats Darvins. Starp citu, var teikt ari otrādi — Darvins ievērojamā mērā k]uva slavens ar šim žubītēm, jo tās deva ārkārtīgi bagātu materiālu, lai pierādītu sugu izcelšanās teoriju. Skaidrs ir viens: kad zinātnieka un Galapagu žubīšu ceļi krustojas, slaveni kļuva abi. Varbūt tādēļ ari pašreiz ornitologi pašaizliedzīgi pēta «laimīgo» putnu bioloģiju?

Content

Akimuškins Igors Dabas untumi

SATURS

IEVADAM

SADALĪTA PASAULE

1.ZIEMELU PLATUMA GRĀDU DABAS DĪVAINĪBAS

NEPARASTAIS PARASTAJā instinkta aklums

NEIZPROTAMAS TIEKSMES

NEDZIRDĒTA UZVEŠANAS

KONCERTS ZIVĪM

KO VĒL VAK ZIVĪM IEMĀCĪT?

PILOT, SARGIES NO PUTNIEM!

ODA PRIMITĪVĀ DZĪVE

DUNDURS

SKUDRU PIENA LOPI

CIETSPARŅU TALANTI

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA

VIHUHOLS

BEBRS

SNIEGA PANTERA JEB IRBIS

KARAKALS JEB TUKSNEŠU LŪSIS

LĀSUMAINAIS SESKS

JŪRAS ŪDRS

LEDUSLĀCIS

LIELAIS PANDA

SUMBRS JEB EIROPAS BIZONIS

MUSKUSA AITVĒRSIS JEB MUSKUSVĒRSIS

ZELTAINAIS TAKINS

JAPĀNAS DZĒRVE

BALTĀ DZĒRVE

MEDĪBU PIEKUNS

KLINŠU ĒRGLIS

KALIFORNIJAS KONDORS

«DABAS UNTUMI» IZZIŅU BIROJS

2.UZ DIENVIDIEM NO SAHĀRAS

NEPARASTAIS PARASTAJĀ. LEOPARDA PIEKAUŠANA

PROESTĒTISMS?

BOMBARDĒŠANA MAIZES KUMOSA DĒĻ

SAVSTARPĒJAS PALĪDZĪBAS LĪGUMS

CECE MUŠAS

DZERŠANAS VIETA TUKSNESĪ UN ĀFRIKAS GŪSTEKNE

IELŪKOSIMIES ZEM ŪDENS

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA slaidpirkstainis

LEMURS VARI

LEMURS SIFAKA JEB INDRS

GORILLA

GEPARDS

«DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS

3.INDOMALAJAS BRĪNUMI

NEPARASTAIS PARASTAJA Āzijas zilonis karĀ, darbĀ un savĀ vaĻĀ

NEIZNĪCINĀMĀS!

KAS LIDO BEZ SPĀRNIEM?

steidzami izdota aizsardzības apliecība

ORANGUTANS

ĀZIJAS LAUVA

SARKANIE VILKI JEB DOĻI

TĪĢERIS

SULAVESI BIFELIS JEB ANUA UN FILIPĪNU BIFELIS JEB TAMAROA

SAl/VELA VĒRSIS JEB KUPREJS

DEGUNRADŽI

HAVAJU ZOSS

«DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS

4.JAUNĀS PASAULES DIENVIDU KONTINENTĀ

NEPARASTAIS PARASTAJĀ gribas Ēst…

DARBOŠANĀS UZ SAPRĀTA ROBEŽAS

«MĀJU UZCELT MUMS IR NIEKS»»

MAMMA, TĒTIS UN ES

SESTĀ, SEPTĪTĀ, ASTOTĀ UN CITAS MAŅAS

AUGSTĀKĀS KLASES ORIENTĀCIJA!

STEIDZAMI IZDOTA AIZSARDZĪBAS APLIECĪBA

GELDI KALLIMIKO

ŠĶELTZOBJI

BERMUDU VĒTRASPUTNS

«DABAS UNTUMU» IZZIŅU BIROJS

5.PIEKTĀ KONTINENTA DĪVAIŅI

MĒSLU BEDRE VAI INKUBATORS?

LAULĪBU PILIS UN TO VEIDOTĀJI

ZVĒRĪGAIS PAPAGAILIS

KURŠ NODARĪJIS PARI G REiZKNABJ A TĀRTIŅAM?

SOMAIŅI AR SOMĀM UN BEZ TĀM

DZĪVAIS TREJACIS

«… UN PĀRĒJIE, PĀRĒJIE, PĀRĒJIE.»

6.SAISTOŠS FINĀLS - ZAĻIE BRĪNUMI

BAOBABS JEB PĒRTIĶU MAIZES KOKS

VELVICIJA

SKIŠELU RIEKSTI

MAIZESKOKS

KOKA PIENS

«SĀRTAIS ZIEDIŅŠ»

KARALISKĀ VIKTORIJA

BANJANS

SEKVOJA

BAMBUSA VAIDS

PLĒSĪGIE AUGI