Mairona Vikija

Viters Brets

DJŪ - Mazpilsētas bibliotēkas kaķis, kas aizkustināja pasauli

VIKIJA MAIRONA un Brets Viters

DJŪ

Mazpilsētas bibliotēkas kaķis, kas aizkustināja pasauli

"Valdzinoša, jauka, aizkustinoša grāmata. Tā ir par dzīvi un nāvi, par mazas pilsētiņas vērtībām un, galvenais, par mīlestību."

Pīters Geterss, grāmatas Kaķis, kurš devās uz Parīzi autors

Vairāk par Djū uzziniet www.deweyreadmorebooks.com

"Man ļoti patika šis sirsnīgais stāsts ar aizkustinošajām beigām; grāmata ir ne tikai par neparastu kaķi, bet arī par Aiovas un īpaši Spenseras ļaužu pielāgošanās spēju un cilvēcību."

V. P. Kinsela, grāmatas "Baskājis Džo" autors

"Aiova ir radījusi īstu kaķa Slavas zāli iemīļotu bibliotēkas slavenību, vārdā Djū, kas kartē visiem parādīja Aiovas pilsētu Spenseru. Šī ir tik laba grāmata, ka, to lasot, gribas murrāt neatkarīgi no tā, vai jūs mīlat kaķus vai ne."

Džims Fenings, bijušais Augstākās beisbola līgas spēlētājs

un menedžeris

"Ar šī bezbailīgā kaķa starpniecību mēs uzzinām par Spenseru un iemīlam šo Aiovas mazpilsētu, kā arī gūstam drosmes, augstsirdības un attiecību spēka mācību stundas. Djū ir varonis. Es vēlētos, kaut vairāk cilvēku līdzinātos viņam."

Kristija Vilseka, bijusī Aiovas Pirmā lēdija

"Kāds neparasts stāsts par mīlestību, drosmi un ziedošanos! Es tik drīz neaizmirsīšu Aiovas pilsētas Spenseras labos ļaudis un viņu brīnišķīgo bibliotēkas kaķi. Grāmata "Djū" ir īsta iedvesma dvēselei."

Džeks Kenfilds, grāmatas "Cāļa zupa dvēselei" līdzautors

.

Vecmāmiņai, mammai un Džodijai - trim pārsteidzošām sievietēm, mīlēja Djū gandrīz tikpat stipri, cik es

Ievads Esiet sveicināti Aiovā!

Amerikas Savienotajās Valstīs, starp Misisipi upi austrumos un tuksnesīgu apvidu rietumos, atrodas tūkstoš jūdžu liela zemes platība. Tur ir plaša pauguraine, bet nav lielu kalnu. Tur ir upes un strauti, bet visai maz lielu ezeru. Vējš ir apdrupinājis klinšu atsegumus, pārvēršot tos vispirms putekļos, tad dubļos, tad augsnē un visbeidzot melnzemē. Ceļi tur ir taisni un stiepjas līdz apvārsnim garās, nelauztās līnijās. Tie ir bez līkumiem; šad tad izliecas tikai pa kādam gandrīz nemanāmam lokam vietās, kur zeme uzmērīta fermu vajadzībām, izliekumi ir labojumi mērījumu līnijās. Ik pēc jūdzes katru ceļu šķērso cits gandrīz perfekti taisns ceļš. Starp tiem atrodas kvadrātjūdzi liels tīrums. Iztēlojieties miljonu šādu kvadrātjūdžu, kas savītas kopā, un jūs iegūsiet vienu no nozīmīgākajiem lauksaimniecības reģioniem pasaulē. Tie ir Lielie Līdzenumi. Maizes Grozs. Sirdszeme. Vai, kā daudzi to uztver, vieta, kurai jūs pārlidojat pāri, dodoties uz citurieni. Lai viņiem paliek okeāni un kalni, pludmales un smalkas slēpošanas vietas. Es izvēlos Aiovu.

Aiovas ziemeļrietumos ziemā debesis aprij fermu mājas. Aukstās dienās šķiet, ka tumšie mākoņi, plūzdami pāri līdzenumiem, saārda zemi kā arkls. Pavasari pasaule ir plakana un tukša, pilna ar brūniem dubļiem un apcirstiem kukurūzas stiebriem, kas gaida, kad tos iears zemē; debesis un zeme perfekti sader kopā kā bļoda ar vāku. Bet, ja atbrauksiet šurp vasaras beigās, jūs varēsiet vai apzvērēt, ka zeme grasās pacelties augšup un izstumt debesis no ainavas. Kukurūza ir deviņas pēdas gara, koši zaļo lapu galos vīd spoži zeltaini pušķīši. Jūs jutīsieties aprakti šajā mežā, pazuduši starp kukurūzas sienām, taču atliek vien izkāpt uz ceļa tikai dažas pēdas augstāk -, un ieraudzīsiet bezgalīgus, zaļus laukus, kuru virspusē vīd saulē vizoši zeltīti zīda pavedieni. Šie pavedieni ir kukurūzas reproduktīvie orgāni, kuros ieslēgti ziedputekšņi. Tie veselu mēnesi izstaro dzeltenu zeltu, bet tad palēnām izžūst un vasaras tveicē nobrūnē.

Tieši tas man patīk Aiovas ziemeļrietumos: šī zeme vienmēr mainās. Ne tā, kā mainās piepilsētas, vienai restorānu ķēdei aizstājot citu, vai kā mainās lielpilsētas, kur ēkas paceļas cita citai līdzās arvien augstāk -, bet tā, kā mainās lauki: lēnām, vieglā kustībā, allaž tiecoties uz priekšu, bet nekad ne pārāk ātri. Šo ceļu malā nav daudz uzņēmumu. Nav amatnieku veikaliņu. Nav fermeru tirgu. Ceļu ietver fermu mājas, kuru skaits ar katru gadu samazinās. Pilsētiņas uzrodas piepeši (tās rotā tādi uzraksti kā DĀRGAKMENS AIOVAS KRONĪ vai ZELTA POGA UZ KUKURŪZAS JOSTAS) un tikpat ātri pazūd. Divas minūtes, un tās jau ir pagaisušas skatienam. Pavīd kāds graudu elevators vai apstrādes iekārta, varbūt fragments no pilsētiņas tirdzniecības centra ar pirmās nepieciešamības preču veikalu, kāda ēstuve. Ik pēc jūdzēm desmit ceļmalā ieraugāmi kapi ar mazām, plakanām piemiņas plāksnēm aiz zemām akmens sienām. Tās ir pirmās kapa vietas, kas izplešoties pāraugušas ģimenes kapos un visbeidzot pilsētas kapsētās. Neviens nevēlas tikt apglabāts tālu no mājām, un neviens ari negrib izniekot daudz zemes. Mēs izmantojam to, kas mums ir. Darām visu vienkārši un vietējā mērogā.

Tad, tieši tajā brīdī, kad jūsu domas aizklīst projām, kad ieslīgstat bezrūpībā tāpat kā kukurūzas rindas lejpus uzkalniņa, ceļš paplašinās un jūs pabraucat garām virknei veikalu un citu uzņēmumu: tur ir Matt mēbeles, Iron Horse viesnīca, Prime Rib restorāns, bet ir arī WalMart, McDonald's, Motel 6. Pie luksofora pagriezieties uz ziemeļiem tas ir pirmais pagrieziens visa brauciena laikā, lai kurā virzienā jūs dotos, nemaz nerunājot par pirmo luksoforu, un pēc minūtes visi veikali paliks aiz muguras. Pārbraukuši skaistam, zemam tiltam pār Mazo Sū upi, jūs iebrauksiet tieši Aiovas mazpilsētas Spenseras centrā pilsētiņas, kura nav daudz mainījusies kopš 1931. gada.

Spenseras tirdzniecības centrs izskatās kā tipiskas amerikāņu mazpilsētas attēls uz pastkartes: rindām veikalu fasāžu savstarpēji savienotās divstāvu un trīsstāvu ēkās, pie kurām cilvēki aptur savus auto, izkāpj no tiem un tālāk dodas kājām. Aptieka White Drug, Edija Kvinna vīriešu apģērbu veikals un Stefena mēbeļu veikals tur ir darbojies desmitiem gadu. Hen House pārdod greznumlietiņas fermu sievietēm un vienai otrai tūristei, kas dodas uz Aiovas ezeru zemi jūdzes divdesmit tālāk uz ziemeļiem. Tur ir ari hobiju veikaliņš, kura specializācija ir lidmašīnu modeļu tirgošana, atklātņu kiosks un veikals, kurā pārdod skābekļa balonus un ratiņkrēslus. Netālu atrodas arī putekļsūcēju veikals. Mākslas priekšmetu tirgotava. Joprojām darbojas vecais kinoteātris, kaut arī, kopš tilta dienvidu pusē ir atvērts daudzzāļu kinoteātris ar septiņiem ekrāniem, tajā rāda tikai vecas filmas.

Tirdzniecības centrs beidzas vietā ar nosaukumu The Hotel astoņus kvartālus no tilta. The Hotel. Tā to tiešām sauc. 20. gadsimta 20. gadu beigās šo vietu sauca par Tegniju un tur atradās apvidus labākie mitekļi, autoosta, vilcienu stacija un restorāns, kurā ēda tikai sēdus. Lielās depresijas beigās tajā izveidoja naktspatversmi un, kā vēsta leģenda, ari bordeli. Beidzot pamatīgā sarkano ķieģeļu piecstāvu ēka tika pamesta. 70. gados tā atkal atdzima, tomēr tolaik aktīvākā sabiedriskā dzīve bija pārcēlusies piecus kvartālus tālāk uz Galvenās ielas kafejnīcu Sister's vienkāršu ēstuvi ar plastmasas galdiņiem, automātu kafiju un piesmēķētām telpām. Šajā kafejnīcā ik rītu pulcējās trīs vīru grupas: vecie zēni, vecākie zēni un pavisam vecie zēni. Viņi kopā bija vadījuši Spenseras dzīvi pēdējos sešdesmit gadus.

Aiz stūra pretī nelielam stāvlaukumam, tikai puskvartālu no Lielās avēnijas, atrodas zema, pelēka betona ēka: Spenseras sabiedriskā bibliotēka. Mani sauc Vikija Mairona, un es strādāju šajā bibliotēka jau divdesmit piecus gadus; beidzamos divdesmit esmu tās vadītāja. Esmu pārraudzījusi pirmā datora ieviešanu un lasītavas izveidošanu. Esmu vērojusi, kā bērni izaug un dodas projām, bet tad pēc desmit gadiem atgriežas un ienāk pa tām pašām durvīm ar saviem bērniem. Spenseras sabiedriskā bibliotēka ne ar ko īpašu neizceļas vismaz ne no pirmā skatiena taču tā ir centrs, pats viducis, mūsu nomales stāsta sirds. Viss, ko es jums stāstīšu par Spenseru un par apkārtējām fermām, netālajiem ezeriem, Hārtlijas katoļu baznīcu, Monētas skolu, kastu fabriku un brīnišķīgo veco velna ratu Arnolda parkā tas viss ir saistīts ar šo mazo, pelēko ēku un kaķi, kas dzīvoja šeit vairāk nekā deviņpadsmit gadus.

Cik lielu iespaidu var atstāt dzīvnieks? Cik daudzu cilvēku dzīvi tas var ietekmēt? Kā gan iespējams, ka pamests kaķēns ir spējis pārveidot mazu bibliotēku par tikšanās vietu un tūrisma objektu, iedvesmot tipisku amerikāņu pilsētiņu, vienot veselu reģionu un visbeidzot kļūt slavens visā pasaulē? Nemēģiniet pat sākt atbildēt uz šiem jautājumiem, iekams neesat izlasījuši stāstu par Djū Lielo Grāmatnieku Aiovas mazpilsētas Spenseras iemīļoto bibliotēkas kaķi.

1. nodala  Visaukstākais rīts

Tajā pirmdienā -1988. gada 18. janvāri Aiovā bija stindzinoši auksts. Iepriekšējā nakti temperatūra bija noslīdējuši līdz mīnus piecpadsmit grādiem, turklāt jāņem vērā vējš, kas spiedās cauri mētelim un stindzināja līdz kaulam. Tas bija nāvējošs sals, tāds, ka kļūst gandrīz sāpīgi elpot. Līdzenumā, kā zināms, vēju un salu nekas neaiztur. Tas traucas šurp no Kanādas pāri Dakotai un brāžas tieši iekšā pilsētā. Pirmo tiltu Spenserā pār Mazo Sū upi nācās nojaukt, jo upe bija tik pilna ar ledu, ka visi baidījās sabruks balsti. Kad 1893. gadā nodega pilsētas ūdenstornis salmu nopakojums, ko lietoja, lai pasargātu ūdens stāvvadu no sala, uzķēra uguni -, visi pieci tuvīnie sūkņi aizsala. No tvertnes nogāzās divas pēdas biezs un desmit pēdas plats ledus aplis, triecās pret pašvaldības kultūras namu un izšķīda pa visu Lielo avēniju. Lūk, kāda jūsu zināšanai ir ziema Spenserā.

Es nekad neesmu bijusi "cīrulis" un nepavisam ne tumšā un mākoņainā janvāra dienā, taču vienmēr esmu palikusi uzticīga saviem pienākumiem. Pusastoņos, kad es braucu savus desmit kvartālus uz darbu, ceļā varēja redzēt tikai dažas mašīnas un stāvlaukumā manējā parasti bija pirmā. Spenseras sabiedriskā bibliotēka otrpus ceļa izskatījās kā mirusi ne gaismu, ne kustības, ne skaņas -, līdz es noklikšķināju slēdzi un ieviesu ēkā dzīvību. Naktī apkure ieslēdzās automātiski, tomēr no rīta bibliotēka parasti bija īsts ledusskapis. Kurš gan bija iedomājies Aiovā uzcelt betona un stikla ēku? Man steigšus bija vajadzīga mana dienišķā rīta kafija.

Tūliņ devos uz bibliotēkas darbinieku telpu. Tur nebija nekā cita kā vien maza virtuvīte ar mikroviļņu krāsni un izlietni, ledusskapis, kas vairumam cilvēku šķistu pārāk nekārtīgs, daži krēsli un telefons personiskajiem zvaniem. Pakāru mēteli un pagatavoju sev kafiju. Tad pāršķirstīju sestdienas avīzi. Vairums tajā aplūkoto tematu kaut kādā ziņā bija saistīti ar bibliotēku. Vietējā avīze Spencer Daily Reporter svētdien un pirmdien neiznāca, tā ka pirmdienā visi ķēra sestdienas numuru.

-   Labrīt, Vikij! mani sveicināja Džina Holisa-Klārka, bibliotēkas vadītājas vietniece, noņemot šalli un novelkot cimdus. Ārā nu gan ir riebīgs laiks.

-   Labrīt, Džina! es atsaucos un noliku avīzi malā.

Darbinieku telpas vidū pie melnās sienas stāvēja liela

metāla kaste ar virās iestiprinātu vāku. Kaste bija divas pēdas augsta un četras pēdas plata. Pēc lieluma tā varētu līdzināties divām personām paredzētam virtuves galdam, kam kājas nozāģētas līdz pusei. Kastes virspusē vīdēja slīpa tekne, kas pazuda sienā. Tās otrā galā, ieliņā aiz bibliotēkas, bija izveidota metāla sprauga: tā lasītāji varēja atdot grāmatas laikā, kad bibliotēka bija slēgta.

Šajā grāmatu kastē mēs palaikam atradām visvisādas lietas: dažādas drazas, akmeņus, sniega pikas, tukšas zeltera kārbas. Bibliotekāri par šo problēmu nerunā tā cilvēkiem varētu rasties vēl citas idejas par iespējamo grāmatu kastes saturu -, taču ar to saskaras visas bibliotēkas. Varbūt arī videofilmu veikaliem ir tā pati problēma. Ierīkojiet tikai sienā spraugu un ko gan citu var sagaidīt? īpaši ja atvere atrodas mazā ieliņā pretī pilsētas vidusskolai. Pēcpusdienā mūs vairākkārt ir izbiedējis skaļš paukšķis kastē. Tajā mēs atradām plaukšķenes.

Pēc brīvdienām kaste parasti bija pilna ar grāmatām, tāpēc katru pirmdienas rītu es izkrāvu tās uz vieniem no mūsu ratiņiem, lai vēlāk, dienas gaitā, darbinieces varētu grāmatas izšķirot un salikt plauktos. Kad es ierados ar ratiņiem šajā pirmdienas rītā, Džina klusu stāvēja istabas vidū.

-   Es dzirdēju kaut kādu troksni.

-   Kādu troksni?

-   Tas nāca no grāmatu kastes. Manuprāt, tur ir kāds dzīvnieks.

-Kas?

-   Dzīvnieks. Domāju, ka grāmatu kastē ir dzīvnieks.

Tad ari es izdzirdu dobju rūkoņu zem metāla virsmas. Pēc dzīvnieka neizklausījās. Skaņa vairāk līdzinājās veca vīra kremšļošanai. Bet nez vai tur bija vecs vīrs. Atvere teknes galā bija tikai dažas collas plata, tā ka, lai iekļūtu kastē, vecajam vīram būtu vajadzējis krietni vien saspiesties. Nu es vairs nešaubījos, ka tas ir dzīvnieks. Bet kāds? Nometos uz ceļiem un pavēru vāku, domādama, ka ieraudzīšu burunduku.

Pirmais, ko sajutu, bija salta gaisa plūsma. Kāds bija ieķīlējis spraugā grāmatu, tā atstājot atveri vaļā. Kastē bija tikpat auksts kā ārā; varbūt pat vēl aukstāks, jo kaste bija no metāla. Tajā varētu glabāt sasaldētu gaļu. Es vēl nebiju atguvusi elpu, kad ieraudzīju kaķēnu.

Tas bija saritinājies kastes priekšējā kreisajā stūri ar galvu uz leju un kājas pabāzis sev apakšā, cenšoties sarauties tik maziņš, cik vien iespējams. Grāmatas bija sasviestas krustu šķērsu līdz pašai kastes augšai, daļēji paslēpjot kaķēnu skatienam. Es uzmanīgi pacēlu vienu grāmatu, lai aplūkotu mazo labāk. Kaķēns lēnām pacēla skumju skatienu. Tad tas atkal nolieca galviņu un iegrima savā alā. Tas necentās izskatīties brašs. Tas nemēģināja paslēpties. Man šķita, ka tas pat nav nobijies. Kaķēns vienkārši cerēja, ka to izglābs.

Zinu: ja teikšu, ka es izkusu, tas būs banāli, taču tieši tas ar mani šajā mirklī notika es vienkārši izplūdu maigumā. Man nebūt nav raksturīgs sentiments. Esmu vientuļā māte un lauku meitene, kas piedzīvojusi arī grūtas dienas, bet tas bija kaut kas tik, tik… negaidīts.

Es izcēlu kaķēnu no kastes. Manās rokās tas gandrīz pazuda. Vēlāk mēs noskaidrojām, ka kaķēns bija astoņas nedēļas vecs, bet tobrīd tas mums šķita ne vairāk kā astoņas dienas vecs. Tas bija tik vājš, ka varēja saskatīt katru ribiņu. Es sajutu, kā sitas tā sirds, kā cilājas plaušas. Nabaga kaķēns bija tik vārgs, ka tik tikko spēja noturēt galviņu, un tas drebēja pie visām miesām. Radībiņa atvēra muti, bet skaņa, ko mēs izdzirdējām pēc divām sekundēm, bija vāja un tūliņ pārtrūka.

Un šis kaķēns bija auksts. To es atceros vislabāk, jo nespēju noticēt, ka dzīva radība var būt tik auksta. Šķita, ka mazaja būtnē vispār nav siltuma. Tāpēc es šupoju kaķēnu rok.is, lai dalītos ar viņu savā siltumā. Tas nepretojās. Tieši otrādi kaķēns pieglaudās pie krūtīm un tad nolika galviņu man uz sirds.

-   Ak dievs! iesaucās Džīna.

-   Nabaga mazulis! Es saņēmu to ciešāk.

-   Tas ir burvīgs.

Kādu brīdi mēs ne viena, ne otra neko neteicām. Vienkārši raudzījāmies uz kaķēnu. Visbeidzot Džīna ierunājās: Kā tev šķiet kā tas te nokļuvis?

Es nedomāju par iepriekšējo nakti. Domāju tikai par šo mirkli. Bija par agru, lai zvanītu veterinārārstam. Turklāt viņš ierastos ne ātrāk kā pēc stundas. Bet kaķēns bija tik auksts. Es jutu, kā tas dreb pat manās siltajās rokās.

-   Mums kaut kas ir jādara, es sacīju.

Džīna paķēra dvieli, un mēs ietinām mazo puiku tajā, tā ka tikai deguntelis palika laukā un uz mums neticīgi lūkojās kaķēna milzīgās acis.

-   Uztaisīsim siltu vannu, es ierosināju. Varbūt tad tas beigs drebēt.

Es ielēju vannasistabas izlietnē siltu ūdeni un, turēdama kaķēnu rokās, pārbaudīju ūdens temperatūru ar elkoni. Tad ieslidināju mazo izlietnē kā ledus gabaliņu. Džīna atrada skapītī šampūnu, un es nomazgāju kaķēnu lēni un maigi, gandrīz kā apmīļojot. Ūdens kļuva arvien pelēkāks, bet kaķēna mežonīgā drebēšana pārvērtās klusā murrāšanā. Es pasmaidīju. Šis kaķēns bija sīksts. Bet tas bija tik mazs. Kad es beidzot izcēlu mazuli no izlietnes, tas izskatījās kā no jauna piedzimis: mazo galviņu un vēl mazāko ķermenīti rotāja milzīgas acis ar plakstiņiem un lielas ausis. Slapjš un neaizsargāts tas, klusi ņaudot, sauca māti.

Mēs izžāvējām kaķēnu ar fenu, ko izmantojām, lai nožāvētu ļimi. Pēc trisdesmit sekundēm es turēju rokās skaistu, garspalvainu, oranžu kaķīti. Pirms vannas tas bija tik netīrs, ka es biju nodomājusi kaķēns ir pelēks.

Šajā brīdī jau bija ieradušās arī Dorisa un Kima. Nu personāla telpā atradās četri cilvēki, un mēs visas čubinājāmies ap kaķēnu. Tam pieskārās astoņas rokas uzreiz. Pārējās trīs darbinieces runāja cita caur citu, bet es klusējot auklēju kaķēnu kā mazu bērnu šūpodama uz priekšu un atpakaļ.

-   No kurienes viņš te uzradās?

-   No grāmatu kastes.

-   Ej nu!

-   Vai tas ir puika vai meitene?

Uzmetu kaķēnam skatienu. Visi raudzījās uz mani. Puika, es pavēstīju.

-   Viņš ir skaists.

-   Cik vecs viņš ir?

-   Kā viņš nokļuva kastē?

Es neklausījos. Manas acis bija pievērstas vienīgi kaķēnam.

-   Ir tik auksts.

-   Ir sveloši auksts.

-   Visaukstākais rīts gadā.

Pauze. Tad: Droši vien kāds viņu ir ielicis kastē.

-   Tas ir šausmīgi.

-   Varbūt kāds gribēja viņu izglābt. No aukstuma.

-   Es nezinu… viņš ir tik bezpalīdzīgs.

-   Viņš ir tik maziņš.

-   Viņš ir tik skaists. Ak, man sāp sirds, uz viņu skatoties.

Es noliku kaķēnu uz galda. Nabaga mazulis tik tikko spēja nostāvēt. Visas četras ķepiņas bija apsaldētas, un turpmāko četru nedēļu laikā tās kļuva baltas un no tām lobījās āda. Tomēr kaķēns spēja izdarīt kaut ko tiešām pārsteidzošu. Tas nostājās uz galda un lēnām ielūkojās katrai no mums acīs. Tad viņš sāka klibot. Kad mēs pastiepām roku, lai kaķēnu apmīļotu, viņš berzēja mazo galviņu pret roku un murrāja. Aizmirstot šausmīgos savas īsās dzīvītes notikumus. Aizmirstot cietsirdīgo cilvēku, kas bija iemetis viņu bibliotēkas grāmatu kastē. Šķita, ka no šī brīža kaķītis it kā vēlas personiski pateikties katram, ko vien satiks, par dzīvības glābšanu.

Bija pagājušas divdesmit minūtes, kopš es izvilku kaķēnu no grāmatu kastes, un man bija pieticis laika padomāt par vairākiem jautājumiem: par kādreiz ierasto praksi turēt bibliotēkā kaķus; par maniem plāniem padarīt bibliotēku draudzīgāku un pievilcīgāku; par bļodiņu un kaķu barības, un kaķu pakaišu loģistiku; par uzticības pilno izteiksmi kaķēna sejā, kad tas saritinājās man pie krūtīm un ielūkojās man acīs. Tā nu, kad kāds beidzot ievaicājās: "Ko mēs ar viņu darīsim?" es biju vairāk nekā gatava atbildei.

Labi, es noteicu, it kā šī doma man tikko būtu ienākusi prātā, varbūt mēs varētu viņu paturēt.

2. nodala Lielisks papildinājums

Pārsteidzošākais bija tas, cik laimīgs kaķēns jutās šajā pirmajā dienā. Viņš atradās jaunā vidē, starp svešiniekiem, kuri nevēlējās neko citu kā vien viņu ņurcīt, glāstīt un čubināt, bet viņš bija pilnīgi mierīgs. Lai cik reižu mēs nodevām viņu no rokām rokās un lai kā turējām, viņš ne reizi nesatraucās un nekļuva nemierīgs. Kaķēns nemēģināja kādam iekost vai izrauties. Viņš vienkārši maigi gulēja mums katrai rokās un skatījās acīs.

Un tas nebija nekāds mazais varoņdarbs, jo mēs neatstājām viņu mierā ne uz sekundi. Ja mums vajadzēja kaķēnu uz brīdi izlaist no rokām, jo bija jāpaveic kāds steidzams darbs, vienmēr atradās vismaz pieci citi roku pāri, kas jau sniedzās mazulim pretī, saņēma viņu rokās un samīļoja. Kad tajā vakarā pienāca laiks slēgt bibliotēku un man vajadzēja kaķēnu atstāt, es vēl piecas minūtes vēroju, vai viņš spēj aiztenterēt līdz ēdiena trauciņam un pakaišu kastītei. Viņa mazās, apsaldētās ķepiņas taču visu dienu nebija pieskārušās grīdai.

Nākamajā rītā Dorisa Armstronga atnesa siltu, sārtu sedziņu. Dorisa mums darbā bija kā vecmāmiņa, kā cāļu māte. Mēs visas vērojām, kā viņa pieliecas un pakasa kaķēnam pazodi, un tad saloka sedziņu un ieklāj to kartona kastē. Kaķēns grīļīgi iekāpa kastē un, lai būtu siltāk, pavilka kājeles sev apakšā. Viņš aizvēra acis svētlaimīgā apmierinātībā, bet atpūta ilga tikai dažas sekundes, jo kāds jau atkal pastiepa rokas un saņēma mazuli plaukstās. Tikai uz dažām sekundēm, bet ar to pietika. Kolektīvs daudzus gadus bija bijis sašķelts. Tagad mēs nācām uz darbu kā viena ģimene, un kaķēns patiesi jutās laimīgs, ka varēja bibliotēku saukt par savām mājām.

Otrās dienas priekšpusdienā mēs beidzot parādījām mazo puiku kādam, kurš nebija daļa no bibliotēkas personāla. Šis cilvēks bija Mērija Hjūstone, Spenseras vietējā vēsturniece un bibliotēkas padomes locekle. Darbinieces jau bija pieņēmušas kaķēnu, bet, vai viņu paturēt, to nevarējām izlemt mēs. Iepriekšējā dienā es biju piezvanījusi mēram Skvīgam Čepmenam, kurš strādāja savā amatā pēdējo mēnesi. Kā jau es biju domājusi, viņam bija vienalga. Skvīgs nebija bibliotēkas lasītājs; nez vai viņš pat zināja, ka Spenserā vispār ir bibliotēka. Otrs zvans pilsētas advokātam; viņš neko nezināja par tādiem noteikumiem, kas liegtu bibliotēkā turēt dzīvniekus, un neizrādīja nekādu interesi tērēt laiku, lai šādus noteikumus atrastu. Es par to tikai priecājos. Taču beidzamais vārds bija jāsaka bibliotēkas padomei pilsētas iedzīvotāju grupai, ko bija iecēlis mērs, lai tā pārraudzītu bibliotēkas darbību. Padome neiebilda pret ideju ieviest bibliotēkas kaķi, bet īpašu aizrautību arī neizrādīja. Atbilde neskanēja gluži tā, kā es vēlētos: "0 jā, mēs tevi atbalstām par visiem simt procentiem!" bet gan drizāk šādi: "Nu, pamēģināsim."

Tāpēc satikt tādu padomes locekli kā Mērija bija ļoti svarīgi. Saņemt piekrišanu turēt bibliotēkā dzīvnieku bija viena lieta; panākt, lai dzīvnieks būtu tieši šis, bija pavisam kas cits. Nevar taču ieviest bibliotēkā vienkārši kuru katru pievilcīgu kaķi. Ja dzīvnieks nebūs draudzīgs, viņš iegūs sev ienaidniekus. Ja dzīvnieks būs pārāk kautrīgs vai bailīgs, neviens viņu neaizstāvēs. Ja viņš nebūs pacietīgs, viņš var kādam iekost. Ja viņš būs pārāk trokšņains, viņš radīs jucekli. Un pats galvenais šim kaķim ir jāmīl cilvēku sabiedrība, turklāt viņam ir jāprot panākt, lai arī tie iemīlētu viņu. īsāk sakot tam ir jābūt īstajam kaķim.

Es par mūsu puiku nešaubījos. No pirmā brīža, kad viņš tajā rītā ielūkojās man acīs, tik mierīgs un apmierināts, es zināju, ka viņš ir īstais kaķis bibliotēkai. Kad turēju viņu rokās, viņa sirsniņa netrīcēja; viņa acīs nebija baiļu. Viņš man pilnīgi uzticējās. Šis kaķēns pilnīgi uzticējās katrai bibliotēkas darbiniecei. Tieši tas padarīja viņu īpašu: šī pilnīgā uzticēšanās bez jebkādām bailēm. Un tāpēc arī es ticēju viņam.

Bet tas nenozīmē, ka nebiju mazliet nobažījusies, ievedot Mēriju darbinieku telpās. Paņēmusi kaķēnu rokās un pagriezusies pret Mēriju, sajutu, kā dauzās mana sirds, un uz mirkli biju šaubu varā. Kad kaķēns bija ieskatījies man acīs, bija noticis arī kaut kas cits: starp mums bija radusies zināma saikne. Man viņš nebija tikai kaķis. Bija pagājusi tikai viena diena, bet es jau tagad nespēju paciest domu par iespējamu šķiršanos no viņa.

Lūk, kur viņš ir! ar smaidu izsaucās Mērija. Kad viņa pasniedzās, lai noglaudītu kaķēnam galviņu, es satvēru mazo ciešāk, bet Djū pat nesaspringa. Tieši otrādi viņš pastiepa kakliņu un apostīja Mērijas roku.

-   Ai, cik viņš pievilcīgs! Mērija nopriecājās.

Pievilcīgs. Turpmākajās dienās es dzirdēju šo vārdu

atkal un atkal, jo nekā citādi šo kaķēnu raksturot nebija iespējams. Tas bija skaists kaķis. Viņa kažociņš zaigoja oranžā un baltā krāsā ar smalkām tumšākām svītriņām. Kaķim augot, spalvas izauga garākas, bet, kamēr viņš bija mazs, tās bija biezas un stilīgi garas tikai ap kaklu. Daudziem kaķiem ir smails deguns vai mute par daudz izvirzīta uz āru vai mazliet greiza, bet šī kaķēna seja bija ideāli proporcionāla. Un acis šīs milzīgās zeltītās acis!

Taču kaķēnu padarīja pievilcīgu ne tikai ārējais izskats vien, bet arī viņa personība. Ja jūs kaut cik vispār interesēja kaķi, šo kaķēnu vienkārši nevarēja nepaņemt rokās. Mazajā sejiņā, acu skatienā, kas lūdza mīlestību, bija kaut kas īpašs.

-Viņam patīk, ka viņu paijā, es teicu, saudzīgi ieliekot mazuli Mērijai rokās. Nē, uz muguriņas. Tā ir pareizi. Kā mazu bērnu.

-   Mārciņu smagu bērnu.

-   Nedomāju, ka viņš sver pat tik daudz.

Kaķēns pakustināja astīti un ieritinājās Mērijai rokās. Izrādījās, ka viņš instinktīvi uzticas ne tikai bibliotēkas darbiniecēm; viņš uzticējās ikvienam.

-   Ak, Vikij, Mērija sacīja. Viņš ir burvīgs. Kā viņu sauc?

-   Mēs viņu saucam par Djū. Melvila Djū [1] vārdā. Bet tā īsti vēl neesam par vārdu domājušas.

Sveiks, Djū! Kā tev patik bibliotēkā? Djū ielūkojās Mērijai acīs, tad piespieda galviņu sievietes rokai. Mērija viņam uzsmaidīja. Es varētu viņu turēt rokās visu dienu.

Bet to viņa, protams, nevarēja. Mērija atdeva Djū man atpakaļ, un es aiznesu viņu uz telpu, kur mūs gaidīja viss bibliotēkas kolektīvs. Viss bija labi, es pavēstīju. Viens pret tūkstoti, ka viņš tiks pieņemts.

Palēnām mēs sākām iepazīstināt ar Djū dažus pastāvīgos apmeklētājus, par kuriem zinājām, ka tiem patīk kaķi. Kaķēns vēl bija vājš, tāpēc mēs nodevām viņu no rokas rokā. Šajā otrajā dienā atnāca Mārsija Makija. Viņa uzreiz bija pagalam. Arī Maiks Bērs un viņa sieva Pegija kaķēnu tūliņ iemīļoja. Lieliska doma, viņi sacīja, un tas bija labi, jo Maiks bija bibliotēkas padomē. Arī Patam Džonsam un Džūdijai Džonsoniem kaķēns šķita burvīgs. Viņi abi regulāri apmeklēja bibliotēku un ātri kļuva par Djū faniem. Cik liela ir pilsētiņa, kurā dzīvo 10 000 cilvēku? Pietiekami liela, lai tajā būtu četras Džūdijas Džonsones, trīs mēbeļu veikali, divas tirdzniecības ielas ar luksoforiem, bet tikai viena liela savrupmāja. Visi to tā arī sauca par Savrupmāju. Tipiska Aiova: nekādas kņadas, nekādu rūpju, tikai fakti.

Pēc nedēļas stāsts par Djū parādījās Spencer Daily Reporter pirmajā lappusē ar virsrakstu "Lielisks murrājošs papildinājums Spenseras bibliotēkai". Raksts, kas aizņēma pusi lappuses, vēstīja par Djū brīnumaino izglābšanos, un to papildināja krāsaina mazā, oranžā kaķēna fotogrāfija, kurā viņš kautrīgi, bet pašapzinīgi raugās objektīvā, tupēdams uz vecmodīga kartīšu kataloga ar atvilktnēm.

Publicitāte ir briesmīga lieta. Pirmo nedēļu par Djū zināja tikai bibliotēkas darbinieki un daži īpaši apmeklētāji. Pēc raksta avīzē par viņu pilsētā zināja visi. Vairums cilvēku, pat bibliotēkas pastāvīgie apmeklētāji, neapgrūtināja sevi ar domām par kaķēnu. Tomēr bija divas ļaužu grupas, kas par viņa ierašanos bija sajūsmā: kaķu mīlētāji un bērni. Ar smaidu bērnu sejā, viņu sajūsmu un smiekliem vien bija gana, lai pārliecinātu mani, ka Djū vajadzētu palikt.

Bija arī tādi, kas izteica neapmierinātību. Es jutos mazliet vīlusies, bet ne pārsteigta. Visā zaļajā Dieva pasaulē nav nekā tāda ieskaitot ari pašu Dievu un zaļo zemīti -, ar ko kāds nebūtu neapmierināts.

Viena sieviete izturējās īpaši uzbrūkoši. Vēstulē, kuru viņa atsūtīja man un arī aizsūtīja katram pilsētas padomes loceklim, šķīda īsts pērkons un zibens. Tā bija pilna ar šausmu stāstiem par to, kā bērnus ķer astmas lēkmes un grūtniecēm sākas priekšlaicīgas dzemdības, ieraugot kaķa mēslus. Pēc šīs vēstules spriežot, es biju asinskāra trakā, kas ne tikai apdraud ikkatru pilsētas bērnu kā dzimušu, tā vēl nedzimušu -, bet ari grib sagraut visu sabiedriskās dzīves struktūru. Dzīvnieks! Bibliotēkā! Ja mēs ļausim tam palikt, kas gan atturēs ļaudis pastaigāties pa Lielo avēniju ar govi? Patiesībā sieviete pat piedraudēja, ka vienu rītu viņa ieradīsies ar govi bibliotēkā. Par laimi, neviens neņēma viņu nopietni. Nešaubos, ka šī vecišķā dāma runāja arī ar citiem pilsētas iedzīvotājiem, bet es to neņēmu galvā. Cik man zināms, neviens no šiem cilvēkiem nekad nebija apmeklējis bibliotēku.

Daudz vairāk raižu man darīja satrauktie telefona zvani. Manam bērnam ir alerģija. Ko lai es tagad daru?

Viņam tā patīk iet uz bibliotēku, uztraucās kāda sieviete. Es zināju, ka alerģija būs iemesls, kas radīs vislielākos iebildumus, tāpēc biju tam gatava. Pirms gada Mafinu, iemīļoto Putnamvelijas bibliotēkas kaķi, izmeta no ēkas, kad kādam bibliotēkas padomes loceklim bija sākusies nopietna alerģijas lēkme. Rezultātā bibliotēka pazaudēja 80 000 dolāru dotāciju, ko tai bija solījuši galvenokārt lielo uzņēmumu īpašnieki un citi vietējie iedzīvotāji. Es nevēlējos, lai ar manu bibliotēku un tās kaķi notiktu tāpat kā ar Mafinu.

Spenserā nebija alergologa, tāpēc es konsultējos ar diviem vispārējās medicīnas ārstiem. Viņi atzina, ka Spenseras publiskā bibliotēka ir liela, plaša telpa, kuru sadala zonās četras pēdas augsti plaukti. Darbinieku zonu, manu kabinetu un piederumu skapjus nodala pagaidu siena, no kuras līdz griestiem vēl paliek sešas pēdas liela atstarpe. Šajā sienā ir divas durvju lieluma atveres, un, tā kā tajās nekad nav bijis durvju, šīs telpas vienmēr ir visiem pieejamas. Pat darbinieku telpas ir atvērta platība, kur darba vietas atdala tikai kopā sastumti galdi vai grāmatplaukti.

Šāds izkārtojums ļāva Djū brīvi nonākt jebkurā bibliotēkas daļā, turklāt ārsti mani pārliecināja, ka tas neļaus vienā vietā sakrāties blaugznām un spalvām. Problēma varētu rasties tad, ja alerģija būtu kādam no darbiniekiem, taču kaķa klātbūtne nevarēja kaitēt apmeklētājam, kas uzturas bibliotēkā lielākais pāris stundu dienā dažas reizes nedēļā. Ārsti apliecināja, ka man nav, par ko uztraukties.

Es runāju personiski ar katru bažīgo zvanītāju un izklāstīju šo profesionālo vērtējumu. Protams, vecāki bija skeptiski noskaņoti, bet vairums izmēģinājuma kārtā atveda savus bērnus uz bibliotēku. Katrā šāda apmeklējuma reizē es turēju Djū rokās. Es ne vien nezināju, kā reaģēs vecāki, bet nevarēju ari paredzēt, kā uzvedīsies Djū, taču bērniem viņš ļoti patika. Mātes viņiem teica, lai izturas klusu un ir saudzīgi. Bērni tuvojās kaķēnam lēnām, piesardzīgi un čukstēja: "Sveiks, Djū!" Tad mātes ātri veda viņus projām, sakot: "Nu jau pietiks," un mazie sāka čīkstēt. Djū neņēma troksni vērā; viņš bija vismierīgākais kaķēns, kādu es jebkad biju redzējusi. Šķiet, viņš nepievērsa uzmanību tam, ka šiem bērniem neļāva viņu paglaudīt.

Pēc dažām dienām kāda ģimene atgriezās ar fotoaparātu. Un šoreiz mazais alerģiskais zēns, par kuru māte tā bija raizējusies, sēdēja blakus Djū un glāstīja viņu, bet māte fotografēja.

Džastinam nedrīkst būt dzīvnieki, viņa man teica. Es nekad nebiju iedomājusies, cik ļoti viņam to trūkst. Viņš jau ir iemīļojis Djū.

Arī es jau biju iemīļojusi Djū. Mēs visi viņu mīlējām. Kā gan mēs spētu pretoties viņa burvībai? Kaķēns bija tik skaists, visus mīlošs, sabiedrisks un joprojām kliboja apsaldēto ķepiņu dēļ. Bet pārsteidzošākais bija tas, cik ļoti Djū mīlēja mūs. Tas, cik labi viņš jutās starp svešiniekiem. Šķita, ka viņa attieksme pauž: kā gan var nemīlēt kaķi? Vai, vienkāršāk sakot: kurš gan spētu pretoties manam valdzinājumam? Drīz vien es sapratu, ka Djū sevi neuzskata par parastu kaķi. Viņš vienmēr domāja, ka ir īpašs, un tā tas arī bija.

3. nodala Djū Lielais Grāmatnieks

Djū bija laimīgs kaķis. Viņš ne tikai bija izdzīvojis stindzinošajā bibliotēkas grāmatu kastē, bet arī bija iekritis rokās darbiniecēm, kuras viņu mīlēja, un nonācis bibliotēkā, kas bija viņam ideāli piemērota. Viņam, bez šaubām, bija burvīga dzīve. Bet ari Spenserai bija paveicies, jo Djū bija ienācis mūsu dzīvē j -»*'piemērotā laikā. Šī ziema nebija vienkārši stindzinoši auksta; tas bija viens no sliktākajiem periodiem Spenseras vēsturē.

Tie, kas dzīvoja lielākās pilsētās, varbūt neatceras astoņdesmito gadu fermu krīzi. Varbūt esat dzirdējuši par Villiju Nelsonu un organizāciju Farm Aid. Varbūt tolaik tikāt lasījuši par ģimenes fermu sabrukumu, par mazo saimniecību vispārējo pārtapšanu lielās fermās, kuru platības bieži vien sniedzās jūdzēm tālu, redzeslokā nepavīdot nevienai fermas mājai vai pat strādniekam. Vairumam cilvēku tas ir tikai vecs stāsts, nevis realitāte, kas būtu viņus tieši ietekmējusi.

Spenserā mēs to visu izjutām: gaisā, zemē, katrā izrunātā vārdā. Mums bija stingrs ražošanas pamats, taču vēl aizvien bijām lauksaimniecības pilsēta. Mēs atbalstījām fermerus, un viņi atbalstīja mūs. Bet fermās viss sāka jukt un brukt. Tās bija ģimenes, ko mēs pazinām, ģimenes, kas bija dzīvojušas šajā apvidū paaudzēm ilgi, un mēs redzējām, cik grūti tām klājas. Sākumā šie cilvēki vairs neieradās pirkt jaunas detaļas un tehniku, bet centās iztikt saviem spēkiem un saremontēt jau esošo. Tad viņi pārtrauca veikt hipotekāros maksājumus, cerot, ka grāmatvedību palīdzēs savest kārtībā nākamā izcilā raža. Kad brīnums nenotika, bankas atņēma viņiem īpašumus. Astoņdesmitajos gados tā notika gandrīz ar visiem fermeriem Aiovas ziemeļrietumos. Vairums jauno īpašnieku bija milzīgi lauksaimniecības konglomerāti, spekulanti iebraucēji vai apdrošināšanas kompānijas.

Fermu krīze nebija dabas katastrofa kā putekļu vētras trīsdesmitajos gados. Tā pirmām kārtām bija finansiāla nelaime. 1978. gadā Klejas apgabalā zemi pārdeva par 900 dolāriem akrā. Tad zemes cena strauji kāpa. 1982. gadā zeme maksāja 2000 dolārus par akru; pēc gada jau 4000 dolārus par akru. Fermeri aizņēmās naudu un nopirka vairāk zemes. Kāpēc gan ne, ja cenas tikai kāpa un pēc dažiem gadiem, zemi pārdodot, varēja cerēt iegūt vairāk naudas, nekā to apsaimniekojot?

Tad iestājās ekonomikas lejupslīde. Zemes cena sāka kristies, un kredīti izsīka. Fermeri vairs nevarēja ieķīlāt savu zemi, lai nopirktu lauksaimniecības mašīnas vai pat jaunu sēklu. Kukurūzas cena nebija pietiekami augsta, lai nomaksātu procentus par vecajiem aizņēmumiem, kuriem likmes bija augstākas par 20 procentiem gadā.

Zemākais punkts tika sasniegts četru vai piecu gadu laikā. Tie bija viltus cerību gadi, kad vairākkārt šķita sliktāk vairs nebūs; taču ekonomiskie spēki turpināja vilkt mūsu fermerus lejup.

1985. gadā pilsētu pameta milzīgais sviesta un margarīna ražotājs Lanā O'Lakes, kas bija izvietojies tās ziemeļu daļā. Drīz vien bezdarba līmenis sasniedza 10 procentus. Tas nemaz neizklausītos tik slikti, ja vien dažu gadu laikā Spenseras iedzīvotāju skaits nebūtu sarucis no 11 000 līdz 8000. Šķita, ka vienā naktī māju vērtība nokritās par 25 procentiem. Cilvēki atstāja apgabalu, pat Aiovas štatu, meklējot darbu.

Fermu zemes cena turpināja strauji pazemināties, izraisot vēl vairāk fermeru maksātnespēju. Bet zemes izpārdošana izsolē nesedza aizņēmumu summu; bankas cieta lielus zaudējumus. Tās bija lauku bankas, mazo pilsētiņu mugurkauls. Tās sniedza aizdevumus vietējiem fermeriem vīriešiem un sievietēm -, kurus banku darbinieki pazina un kuriem uzticējās. Kad fermeri nespēja samaksāt, šī sistēma sabruka. Bankas visā Aiovā bankrotēja. Tās bankrotēja visos Vidējos Rietumos. Spenseras iekrājumi un aizņēmumi tika pārdoti svešiniekiem par dažiem penijiem uz dolāru, un jaunie fermu īpašnieki vairs nevēlējās neko aizņemties. Ekonomiskā attīstība apstājās. 1989. gada beigās Spenseras pilsēta neizsniedza nevienu ēkas celtniecības atļauju. Nevienu. Neviens nevēlējās ieguldīt naudu mirstošā pilsētā.

Katros Ziemassvētkos Spenserā ieradās Ziemassvētku vecītis. Parasti mazumtirgotāji finansēja loteriju ar ceļojumu uz Havaju salām galvenajā balvā. 1979. gadā bija grūti atrast brīvu veikala fasādi, kur Ziemassvētku vecītim iekārtoties. 1985. gadā pilsētas tirdzniecības rajonā bija divdesmit piecas brīvas fasādes 30 procenti no visām. Ceļojumu uz Havaju salām neviens vairs nepiedāvāja. Ziemassvētku vecītis tik tikko spēja vispār ierasties pilsētā. Spenserā izplatījās joks: lai pēdējais pilsētas veikala īpašnieks aizbraucot izslēdz gaismu.

Bibliotēka darīja, ko spēja. Kad pilsētu pameta Land O'Lakes, mēs iedibinājām darba banku, kurā bija pieejams visu brīvo darba vietu saraksts, kā arī grāmatas par darba prasmēm, darba apraksti un praktiskās apmācības padomi. Mēs ieviesām datoru, lai cilvēki varētu uzrakstīt savu CV un darba pieteikuma vēstules. Tas bija pirmais dators, ko vispār redzēja vairums šo ļaužu. Darba banku izmantoja tik daudz cilvēku, ka mums tas šķita gandrīz nomācoši. Un, ja tas šķita nomācoši bibliotēkas darbiniecēm, kam bija darbs, iedomājieties, cik drūmi jutās atlaists fabrikas strādnieks, bankrotējis mazais uzņēmējs, bez darba palicis laukstrādnieks.

Tad mums klēpī iekrita Djū. Es negribu šim pavērsienam piešķirt pārāk lielu nozīmi, jo Djū nenolika nevienam uz galda ēdienu. Viņš neradīja darba vietas. Viņš nepavērsa mūsu ekonomiku par 180 grādiem. Bet gandrīz vai lielākais ļaunums, ko grūti laiki nodara, ir to ietekme uz mūsu prātu. Slikti laiki izsūc mūsu enerģiju. Tie pārņem mūsu domas. Tie negatīvi ietekmē itin visu mūsu dzīvē. Sliktas ziņas ir tikpat kaitīgas kā slikta maize. Djū vismaz novērsa cilvēku domas no sliktā.

Bet viņš paveica ari daudz ko vairāk. Stāsts par Djū atbalsojās Spenseras cilvēku sirdī. Mēs identificējāmies ar viņu. Vai tad bankas un ārējie ekonomiskie spēki nebija mūs visus iesvieduši tādā aukstā bibliotēkas grāmatu kastē? Vai varbūt to bija izdarījusi pārējā Amerika, kas apēda mūsu pārtiku, taču neparūpējās par cilvēkiem, kas šo pārtiku audzēja.

Bet, lūk, mazs sētas kaķēns, kas pamests nosalšanai stindzinoši aukstajā grāmatu kastē pārbijies, vientuļš izķepurojas un atgriežas dzīvē. Viņam tas izdodas par spīti tumšajai naktij, un šis briesmīgais notikums, izrādās, ir labākais, kas ar viņu jebkad noticis. Djū nezaudēja ticību un dzīvotgribu nekādos apstākļos. Viņš bija pieticīgs. Nu, varbūt pieticīgs nav īstais vārds viņš tomēr bija kaķis -, taču viņš nebija iedomīgs. Viņš bija pašapzinīgs. Varbūt tieši pašapziņa ir tā, kas ļauj izdzīvot, kad nāve jau ir tuvu, rāms miers, ko mēs sevī atklājam, kad esam zaudējuši katru cerību. Un tas ļauj atgriezties. Lai nu kā, kopš brīža, kad es atradu Djū, zināju, ka viņš tic: turpmāk viss būs labi. Un, kad viņš bija tuvumā, arī pārējie tam noticēja.

Tikai pēc desmit dienām Djū jutās pietiekami vesels, lai pats izpētītu bibliotēku. Bet, kad kaķēns to izdarīja, kļuva skaidrs, ka viņam nav nekādas intereses par grāmatām, plauktiem un citiem interjera priekšmetiem. Viņu interesēja cilvēki. Ja bibliotēkā ieradās kāds apmeklētājs, Djū devās tieši cilvēkam klāt joprojām lēnām apsaldēto pēdiņu dēļ, taču vairs nekliboja un ielēca tam klēpī. Vairumā gadījumu viņu atgrūda, bet noraidījums nekad kaķīti neatbaidīja. Djū turpināja meklēt klēpi, kurā ielēkt, un rokas, kas viņu glāstītu, un drīz vien cilvēku attieksme sāka mainīties.

Vispirms es to ievēroju attiecībā uz vecajiem apmeklētājiem, kas bieži nāca uz bibliotēku, lai izšķirstītu žurnālus vai pārlūkotu grāmatas. Tiklīdz Djū sāka pavadīt kopā ar viņiem laiku, viņi ieradās biežāk un uzkavējās bibliotēkā ilgāk. Šķita pat, ka daži sāk labāk ģērbties, vairāk pievērst uzmanību savai ārienei. Šie cilvēki vienmēr bija draudzīgi sasveicinājušies ar bibliotēkas darbiniecēm, bet tagad viņi arī iesaistījās sarunās, un parasti šīs sarunas bija par Djū. Stāstus par kaķēnu viņi varēja klausīties nebeidzami. Šādi cilvēki nejau vienkārši nosita laiku; viņi bija ieradušies apciemot draugus.

Kāds vecāks vīrs ieradās vienā un tajā pašā laikā katru ritu, apsēdās tajā pašā lielajā, ērtajā krēslā un lasīja avīzi. Viņam nesen bija nomirusi sieva, un es zināju, ka viņš jūtas vientuļš. Nedomāju, ka vīru īpaši interesēja kaķi, taču kopš pirmās reizes, kad Djū ierausās viņam klēpī, šis cilvēks staroja. Pēkšņi viņš vairs nelasīja avīzi vienatnē. "Vai tu šeit jūties labi, Djū?" vecais vīrs katru rītu apvaicājās, glāstīdams savu jauno draugu. Djū tad aizvēra acis un parasti iesnaudās.

Un vēl nāca tas vīrs, kas apmeklēja darba banku. Es nepazinu viņu personiski, bet pazinu tāda tipa cilvēkus lepns, smagi strādā un zināju, ka viņš cieš. Viņš dzīvoja Spenserā kā vairums vīriešu, kas izmantoja darba banku, un bija nevis lauksaimnieks, bet strādnieks. Viņa darba meklētāja apģērbs, tāpat kā agrāk darba tērps, bija džinsi un parasts krekls, un viņš nekad neizmantoja datoru. Šis vīrietis pētīja grāmatas par pieteikumiem; viņš pārlūkoja mūsu darba piedāvājumu sarakstu, bet nekad nelūdza palīdzību. Vīrietis bija kluss, nosvērts, aukstasinīgs, tomēr, nedēļām ritot, es redzēju, kā uzkumpst viņa mugura un gludi skūtajā sejā ievelkas dziļākas rievas. Djū katru ritu tuvojās šim vīrietim, bet tas viņu vienmēr atstūma. Tad kādu ritu es ieraudzīju, ka Djū tup vīrietim klēpī un tas pirmo reizi šo nedēļu laikā smaida. Vīrietis joprojām sēdēja uzkumpis, un viņa acīs joprojām bija skumjas, bet viņš smaidīja. Varbūt Djū to nenojauta, bet tajā 1988. gada ziemā viņš bija tieši tas, kas Spenserai vajadzīgs.

Tā nu es nodevu mūsu kaķēnu sabiedrībai. Bibliotēkas darbinieces mani saprata. Patiesībā jau Djū nebija mūsu kaķis. Viņš piederēja Spenseras sabiedriskās bibliotēkas apmeklētājiem. Netālu no ārdurvīm, tieši blakus darba bankai, es noliku kastīti un teicu cilvēkiem: Vai pazīstat kaķi, kas sēž jums klēpī un palīdz uzrakstīt darba pieteikumu? Vai zināt kaķi, kas kopā ar jums lasa avīzi? Kaķi, kas izčiepj jums no somiņas lūpu zīmuli un palīdz atrast daiļliteratūras nodaļu? Viņš ir jūsu kaķis, un es vēlos, lai jūs palīdzat izdomāt viņam vārdu.

Es strādāju par bibliotēkas vadītāju tikai sešus mēnešus, tāpēc man patika rīkot konkursus. Katru otro nedēļu es noliku vestibilā kasti, paziņoju par konkursu vietējā radio, piesolīju balvu un centos izraisīt interesi par katru mazāko bibliotēkas jaunumu. Konkursos ar labu balvu piedalījās pat līdz piecdesmit cilvēkiem. Ja balva bija dārga, piemēram, televizors, salasījās pat septiņdesmit. Bet parastais skaits bija ap divdesmit pieci. Mūsu konkursā par kaķa vārdu, konkursā, kurš pat nebija izsludināts pa radio jo es gribēju, lai tajā piedalās tikai bibliotēkas pastāvīgie apmeklētāji, un kurā pat nebija izsludināta balva, piedalījās trīssimt deviņdesmit septiņi cilvēki. Trīssimt deviņdesmit septiņi! Tad es sapratu, ka bibliotēka ir piedzīvojusi kaut ko nozīmīgu. Sabiedrības interese par Djū bija lielāka, nekā mēs spējām iedomāties.

Savas popularitātes virsotnē atradās Garfilds, kam garšoja lazanja. Tāpēc Garfllda vārds būtu laba izvēle. Deviņi konkursa dalībnieki balsoja par Tīģeri. Tas bija gandrīz tikpat populārs vārds. Vēl vairākas balsis savāca Moriss tā sauca kaķu barības Nine Lives "reklāmas seju". Vēl balsis ieguva tādas mūsu kultūras nodevas kā vārds Alfs (tā sauca dīvaino, pieglaudīgo radījumu lelli no tāda paša nosaukuma televīzijas šova) un Spadss (kā viesību dzērājsuns Spadss Makenzijs no populārās alus reklāmas). Bija ari daži ļauni priekšlikumi, piemēram, Blusiņš, un tādi, kas šķita pārkāpjam trauslo robežu starp gudro un dīvaino, kā Kaķubunga Amadejs Pīkstulis (vai atsauce uz dažu kaķu iecienīto pīkstošo barību?), Grāmatiņa (dīvains vārds vīriešu kārtas kaķim), Okšķeris, Kastkaķis un Nuksters.

Bet daudz vairāk balsu, gandrīz piecdesmit, bija nodotas par vārdu "Djū". Acīmredzot bibliotēkas apmeklētāji jau bija pieraduši pie šī kaķēna un nevēlējās neko mainīt. Pat viņa vārdu ne. Un, godīgi sakot, ari darbinieces to nevēlējās. Ari mēs jau bijām pieradušas pie Djū, kāds viņš bija.

Tomēr vārdam kaut kā pietrūka. Mēs nospriedām, ka kaķim vajadzētu piešķirt uzvārdu. Mērija Voka, mūsu bērnu bibliotekāre, ieteica viņu nosaukt par Grāmatnieku. Reklāmā pirms sestdienas rīta multiplikācijas filmām tolaik tās vēl bija paredzētas tikai bērniem un tās pārraidīja vienīgi sestdienas rītā rādīja kaķi, vārdā 0. G. Grāmatnieks, kurš mudināja bērnus: "Izlasi grāmatu un pastāsti man par to!" Esmu pārliecināta, ka šis vārds nācis no turienes. Djū Grāmatnieks. Labi, bet ne gluži. Es ieteicu uzvārdā iekļaut vārdu "liels".

Djū Lielais Grāmatnieks. Viens vārds bibliotekārēm, bērniem visiem.

Šis vārds bija izaicinājums. Tas mudināja mācīties. Patiesībā būtu vajadzējis mūsu kaķi nosaukt par Seru Djū Lielo Grāmatnieku ja mums tas būtu ienācis prātā. Bet mēs jau bijām tikai bibliotekāres no Aiovas. Mēs nepazinām greznību un ārišķību. Arī Djū ne. Mēs viņu vienmēr saucām vārdā vienkārši par Djū.

4. nodala Viena diena bibliotēkā

Kaķis ir ieradumu dzīvnieks, un arī mūsējam nevajadzēja daudz laika, lai ieviestu savu dienas kārtību. Kad es no rīta ierados bibliotēkā, Djū gaidīja mani pie ārdurvīm. Kamēr es pakāru jaku un somu, viņš nobaudīja dažus kumosus no sava ēdiena, un tad mēs kopā iegājām bibliotēkā, pārliecinājāmies, ka viss ir kārtībā, un aprunājāmies, kā katram gājis iepriekšējā vakarā. Djū gan vairāk ošņāja nekā runāja, bet tas nekas. Bibliotēka, kas no paša rīta bija tik auksta un klusa, nu atdzīvojās.

Pēc mūsu pastaigas Djū apmeklēja pārējās bibliotēkas darbinieces. Ja kāda no rīta bija sliktā oma, tai viņš veltīja vairāk laika. Džīna Holisa-Klārka nesen bija apprecējusies. Viņa brauca uz bibliotēku no Estervilas un pavadīja ceļā četrdesmit minūtes. Varētu domāt, ka tas viņu nogurdina, bet Džīna bija vismierīgākais cilvēks, kādu es pazinu. Vienīgais, kas viņu apgrūtināja, bija rīvēšanās starp pāris cilvēkiem no personāla. Ja notika strīds, spriedze saglabājās vēl otrā ritā, un tad Djū vienmēr Džinu mierināja. Kaķēns pārsteidzoši labi juta, kuram un kad viņš ir vajadzīgs, un vienmēr vēlējās šim cilvēkam ziedot savu laiku. Bet nekad ne par daudz. Divas minūtes pirms deviņiem Djū metās pie ārdurvīm, lai kur viņš tobrīd atradās.

Pulksten deviņos, kad mēs atvērām durvis, ārpusē vienmēr gaidīja kāds apmeklētājs, un parasti viņš nāca iekšā ar siltu sveicienu: "Sveiks, Djū! Kā tev šorīt klājas?"

Lūdzu, lūdzu, es iedomājos sakām Djū, kas sēdēja savā postenī durvju kreisajā pusē. Vai nevēlies apmīļot kaķi?

Nekādas reakcijas. Šie agrie putni parasti ieradās ar kādu konkrētu nolūku, un tas nozīmēja, ka viņiem nav laika apstāties un papļāpāt ar kaķi.

Glāstu nebūs? Labi. Tur, no kurienes tu nāc, noteikti ir vēl kāds cits cilvēks lai kas tā būtu par vietu.

Mūsu luteklim nevajadzēja ilgu laiku, lai atrastu kādu klēpi, un, tā kā viņš bija uzturējies nomodā jau divas stundas, parasti tas nozīmēja, ka ir pienācis laiks nelielam snaudienam. Djū bibliotēkā jau jutās tik ērti, ka viņam nebija problēmu aizmigt sabiedriskā vietā. Protams, priekšroku viņš deva kādam klēpim, taču, ja tā nebija, kaķēns saritinājās kastē. Kataloga kartītes tika uzglabātas mazās kastītēs tik lielās kā mazu bērnu apavu kārba. Kaķēnam patika ar visām četrām ķepiņām iekāpt kastītē un apsēsties tā, ka sāni pletās pāri malai. Ja kastīte bija nedaudz lielāka, viņš iebāza tajā arī galvu un asti. Redzams palika tikai muguras spalvu kumšķis, kas rēgojās ārpusē. Viņš izskatījās pēc lielas bulciņas. Kādu ritu es atradu Djū guļam līdzās kastītei, kas bija pilna ar kartītēm. Vienu ķepiņu viņš bija ielicis kastē. Varbūt viņam vajadzēja ilgu laiku, lai negribīgi atzītu, ka nekam citam tur nav vietas.

Drīz pēc tam es redzēju, kā Djū lēnām iekāpj pustukšā salvešu kastē. Pa spraugu virspusē viņš ielika tajā abas priekšējās ķepas, tad uzmanīgi iekāpa ar pārējām divām. Tad lēnām salieca pakaļkājas un izlocīja muguru, līdz iespiedās kastē. Pēc tam kaķēns sāka saliekt priekškājas, lai iedabūtu kastē ķermeņa priekšdaļu. Tas viss ilga četras vai piecas minūtes, bet beidzot ārpusē nebija palicis nekas cits kā vien galva, kas vīdēja vienā galā, un aste otrā. Es vēroju, kā Djū tur guļ, pa pusei neredzams, un izliekas, ka visa pārējā pasaule neeksistē.

Šajā laikā Aiovā izsniedza nodokļu veidlapas un mēs vienmēr nolikām apmeklētājiem kasti ar tām. Šķiet, Djū pavadīja pusi savas pirmās ziemas, saritinājies šajā kastē. "Man vajag veidlapu," nervozi sacīja kāds apmeklētājs, "bet es nevēlos traucēt Djū. Ko lai es daru?"

-   Neuztraucieties. Viņš ir aizmidzis.

-   Bet vai es viņu nepamodināšu? Viņš guļ uz veidlapām.

-   Ak nē, Djū guļ kā sists.

Apmeklētājs saudzīgi pavēla kaķi malā un, vēl uzmanīgāk, nekā būtu nepieciešams, izvilka aploksni. Bet Djū, šķiet, neko nemanītu pat tad, ja šis vīrs būtu burvju mākslinieks, kas pieiet pie saklāta galda un izvelk galdautu tā, ka galda piederumi paliek savās vietās.

-   Par brīvu aploksnei līdzi nāk kaķa spalvas.

Otra Djū iecienīta atpūtas vieta bija uz kopētāja. Neuztraucieties, es mierināju apmeklētājus, jūs viņu neiztraucēsiet. Viņš tur guļ tāpēc, ka aparāts ir silts.

Jo vairāk jūs kopēsiet, jo vairāk siltuma kopētājs izstaros un Djū jutīsies labāk.

Reizēm apmeklētāji tomēr nebija īsti pārliecināti, ko ar Djū darīt, taču personālam šaubu nebija. Viens no maniem pirmajiem lēmumiem bija tāds, ka rūpēm par Djū netiks izmantots neviens penijs no bibliotēkas līdzekļiem. Personāla telpā mēs nolikām Djū krājkasīti. Tajā katra no darbiniecēm iemeta lieko sīknaudu. Liela daļa no mums arī nesa no mājām tukšās dzērienu kārbas. Tās bija pēdējais modes kliedziens, un viena no darbiniecēm Sintija Bērendsa katru nedēļu nesa tās nodot. Kaķēnu "baroja" viss personāls.

Kā atlīdzību par šo nelielo ieguldījumu mēs ieguvām nebeidzamas prieka stundas. Kaķim patika atvilktnes, un viņam izveidojās ieradums izlēkt no kādas, kad vismazāk to gaidījām. Kad mēs grāmatas kārtojām plauktos, Djū uzlēca uz ratiņiem un pieprasīja ceļojumu pa bibliotēku. Un, kad Kima Pītersone, bibliotēkas sekretāre, sāka rakstīt ar rakstāmmašīnu, mēs zinājām, ka tūliņ sāksies īsts šovs. Tiklīdz es izdzirdu taustiņu klaboņu, atliku pie malas darbu un gaidīju signālu.

Djū atkal ķeras pie klikšķināšanas! Kima tad izsaucās.

Es izsteidzos no sava kabineta un redzēju, kā Djū sakumpis tup uz Kimas baltās rakstāmmašīnas. Disks virzījās pa labi un pa kreisi, un tad atkal atpakaļ, un kaķēns šaudīja galvu no vienas puses uz otru, līdz beigās vairs nespēja to izturēt un metās virsū kustīgajai klabošajai ierīcei, kuras taustiņi visu laiku cēlās un tad krita, lai trāpītu papīram. Šajos brīžos pie Kimas ieradās viss personāls, vēroja notiekošo un smējās. Djū "priekšnesumi" vienmēr sapulcināja veselu pūli cilvēku.

Tas bija svarīgi. Katra bibliotēkas darbiniece bija sākusi darbu ar labiem nodomiem, taču gadu gaitā kolektīvs bija sašķēlies. Vienīgi Dorisa Armstronga, kas bija vecāka un varbūt gudrāka par mums pārējiem, bija spējusi palikt draugos ar visiem. Dorisa strādāja pie liela galda personāla telpas vidū; tur viņa katru jaunu grāmatu pārvilka ar plastmasas aizsargapvalku. Dorisai piemita laba humora izjūta, un viņai vienmēr bija možs garastāvoklis. Tas mūs saturēja kopā. Dorisa arī bija mūsu lielākā kaķu mīļotāja, un drīz vien viņas galds kļuva par vienu no Djū iecienītajām vietām. Parasti kaķēns tur ieradās vēlā rīta stundā un bradāja pa lielajām plastmasas loksnēm, tā atkal nonākot uzmanības centrā un sadraudzējoties ar visām darbiniecēm. Tikpat svarīgi bija tas, ka viņš bija draugos arī ar visiem mūsu bērniem (vai Dorisas gadījumā mazbērniem). Nekas konkrēts jau nenotika neviens neatvainojās, neatrisināja strīdīgo jautājumu -, taču, tiklīdz ieradās Djū, spriedze atslāba. Mēs smējāmies un jutāmies labāk; Djū bija mūs saliedējis.

Tomēr, lai cik lieliski jutās Djū, viņš nekad neaizmirsa savu dienas kārtību. Tieši pusvienpadsmitos kaķēns pielēca kājās un devās uz darbinieku telpu. Džīna HolisaKlārka pārtraukumā ēda jogurtu, un, ja Djū grozījās apkārt pietiekami ilgi, viņa atļāva tam nolaizīt vāciņu. Džīna bija klusa un uzcītīga, taču viņa vienmēr atrada veidu, kā piemitināt Djū. Ja kaķēns vēlējās atpūsties, viņš vienkārši izlaidās Džīnai uz kreisā pleca vienmēr uz kreisā pleca, nevis uz labā kad viņa kārtoja papīrus. Pēc dažiem mēnešiem Djū vairs neļāva mums viņu auklēt rokās (droši vien kaķītim tas šķita pārāk bērnišķīgi), tāpēc viss personāls pārņēma no Džīnas kreisā pleca tehniku. Mēs to nosaucām par Djū Nešļavu.

Djū palīdzēja arī man ievērot atpūtas brīžus, un tas bija labi, jo man bija raksturīgi pārāk daudz strādāt. Daudzas dienas es stundām sēdēju, noliekusies pār galdu, tik aizņemta ar budžeta skaitļiem un atskaitēm, ka pat nemanīju Djū, līdz viņš ielēca man klēpī.

-   Kā tev, puisīt, klājas? es smaidot vaicāju. Es tā priecājos tevi redzēt. Tad es parasti vairākas reizes viņu noglāstīju un atgriezos pie darba. Djū neapmierināts uzkāpa uz mana galda un sāka ošņāties. Vai zini, tu tikko apsēdies uz tā papīra, pie kā es strādāju. Tīrākā sagadīšanās, vai ne?

Es noliku kaķēnu uz grīdas. Viņš uzlēca atpakaļ.

-   Tagad ne, Djū. Es esmu aizņemta. Es noliku viņu atpakaļ. Viņš uzlēca uz galda vēlreiz. Varbūt labāk nelikties zinis?

Djū sāka ar galvu grūstīt zīmuli. Es nostūmu viņu malā. Lieliski, viņš nosprieda, es grūdīšu tās pildspalvas zemē. Un to viņš arī izdarīja pa vienai, vērojot, kā katra no tām nokrīt. Es nespēju noturēties un iesmējos.

-   Labi, Djū, tu esi uzvarējis. Saņurcīju papīra gabalu un pametu to viņam. Djū metās tam pakaļ, apostīja, tad atnāca atpakaļ. Tipisks kaķis. Vienmēr gatavs spēlēties, bet nekad aiziet pakaļ un kaut ko atnest. Es aizgāju, pacēlu papīriņu un aizsviedu to prom vēl vairākas reizes.

-   Ko lai ar tevi iesāku?

Tomēr es nevarēju visu laiku tikai jokoties un spēlēties. Biju bibliotēkas vadītāja, un man bija savi pienākumi piemēram, novannot kaķi. Kad gatavojos Djū mazgāt otro reizi, biju pārliecināta, ka viss būs labi. Viņam taču patika mazgāties tajā pirmajā rītā. Taču šoreiz Djū ieslīdēja izlietnē tā, it kā ledus gabals būtu iemests… traukā ar skābi. Viņš svaidījās. Viņš brēca. Viņš uzlika priekšķepas uz izlietnes malas un centās pārvilkties pāri malai. Es turēju viņu ar abām rokām. Pēc divdesmit minūtēm biju galīgi slapja. Mani mati izskatījās tā, it kā es būtu iebāzusi mēli elektrības ligzdā. Visi smējās, un beigās arī es pati.

Trešo reizi ar mazgāšanu gāja gandrīz tikpat slikti. Man izdevās Djū nomazgāt, taču pietrūka pacietības to trako kaķēnu noslaucīt un izžāvēt.

-   Lieliski, es viņam teicu. Ja reiz tik ļoti nevari ciest mazgāšanos, ej prom.

Djū bija pašapzinīgs kaķis. Viņš varēja veselu stundu mazgāt sev sejiņu, līdz viņam šķita, ka tā ir pietiekami tīra. Visjocīgāk bija tas, kā viņš pacēla ķepiņu, nolaizīja to un tad mazgāja ausis. Tā kaķēns darbojās, līdz ausis bija mirdzoši baltas. Tāds slapjš viņš izskatījās pēc čivavas sunīša, ko samērcējis jūras vilnis. Tas bija aizkustinošs skats. Personāls smējās un sāka kaķēnu fotografēt, bet viņš izskatījās tik patiesi sarūgtināts, ka bildēšana ilga vien dažas minūtes.

-   Uztver to ar humoru, Djū, es viņu ķircināju. Tu taču pats to izraisīji. Djū saritinājās aiz grāmatplaukta un nelīda ārā stundām ilgi. Pēc tam mēs vienojāmies, ka ar divām vannošanās reizēm gadā pilnīgi pietiek.

-   Vanna nav nekas, es, ietīdama kaķēnu viņa zaļajā dvielī, reiz sacīju, kad viņš jau bija nodzīvojis bibliotēkā vairākus mēnešus. Bet tas gan tev nepavisam nepatiks. Djū nekad negribēja kaut kur braukt kaķu krātiņā. Tas viņam pārāk atgādināja to nakti grāmatu kastē.

Tāpēc, kad man vajadzēja Djū izvest no bibliotēkas, es vienkārši ietinu viņu zaļajā dvieli.

Pēc dažām minūtēm mēs ieradāmies daktera Esterlija kabinetā pilsētas otrā galā. Spenserā bija vairāki veterinārārsti galu galā mēs dzīvojām apvidū, kur gadījās teliņi, kas piedzimuši ar kājām pa priekšu, bēdu sagrauztas cūkas un slimi fermu suņi -, taču es devu priekšroku dakterim Esterlijam. Viņš bija kluss, kautrīgs vīrs, kas runāja ļoti apdomīgi. Viņam bija zema balss, un tās skanējums plūda lēnām kā rāma upe. Viņš nesteidzās. Viņš vienmēr bija kārtīgs. Dakteris Esterlijs bija liela auguma vīrs, bet viņam bija maigas rokas. Viņš strādāja rūpīgi un prasmīgi. Dakteris prata savu darbu. Viņš mīlēja dzīvniekus. Cieņu pret dakteri radīja viņa atturība vārdos, nevis to bagātīga izmantošana.

-   Sveiks, Djū, dakteris noteica, aplūkodams Djū.

-   Vai esat pārliecināts, ka tas ir nepieciešams, dakter?

-   Kaķi ir jākastrē.

Es palūkojos uz Djū mazajām ķepiņām, kas beidzot bija sadzijušas. Starp nagiem vīdēja kupli spalvu kumšķi. Kā jums šķiet vai viņš varētu būt pa pusei persiešu kaķis?

Dakteris Esterlijs pavērās uz Djū. Karaliska stāja. Krāšņa garas, oranžas spalvas apkakle. Tas bija lauva sētas kaķa ietērpā.

-   Nē. Viņš ir tikai izskatīgs sētas kaķis.

Kādu mirkli es nespēju tam noticēt.

-   Djū ir dabiskās izlases produkts izdzīvojis kā spēcīgākais. Varbūt viņa senči dzīvojuši šajā ieliņā jau paaudzēm ilgi.

-   Tātad viņš ir mūsējais.

Dakteris Esterlijs pasmaidīja. Man tā šķiet. Tad viņš pacēla Djū un ielika padusē. Kaķēns mierīgi murrāja. Dakteris vēl noteica: Djū ir jauks kaķis, un tad pazuda ar viņu aiz stūra.

Djū noteikti tāds bija. Un man viņa jau pietrūka.

Kad nākamajā rītā aizbraucu viņam pakaļ, mana sirds gandrīz salūza. Djū acīs bija atsvešināts skatiens, un viņa vēderiņš bija mazliet noskūts. Es paņēmu kaķēnu rokās. Djū atspieda galviņu pret manu roku un sāka murrāt. Viņš tā priecājās redzēt savu veco labo Vikiju.

Kad mēs atgriezāmies bibliotēkā, darbinieces pameta visus darbus. Nabaga mazulis. Nabaga mazulis. Es nodevu kaķīti sieviešu aprūpē viņš taču bija mūsu kopējais draugs un atgriezos pie darba. Vēl viens roku pāris tas viņam būtu par daudz. Turklāt brauciens pie veterinārārsta bija man iekavējis darbus, un nu to bija gūzmām. Lai visu paveiktu, vajadzētu divas tādas kā es, bet to nu pilsēta nekādā ziņā neapmaksātu, tā ka nācās vien tikt galā pašai.

Taču es nebiju viena. Pēc stundas, zvanīdama pa telefonu, pacēlu acis un ieraudzīju Djū iesteberējam pa kabineta durvīm. Es zināju, ka pārējās darbinieces ir veltījušas viņam pietiekami daudz mīlestības un uzmanības, bet no kaķēna apņēmīgās virzīšanās šurp sapratu, ka viņam vajag vēl ko vairāk.

Protams, kaķi pārsvarā sagādā prieku, bet manās attiecībās ar Djū bija kaut kas daudz sarežģītāks un intīmāks. Viņš bija tik gudrs. Tik rotaļīgs. Viņš tik labi izturējās pret cilvēkiem. Starp mums vēl nebija ciešas saiknes, taču pat tagad, gandrīz pašā sākumā, es jau mīlēju viņu.

Un kaķis atbildēja ar pretmīlestību. Ne tā, kā viņš mīlēja visus citus, bet kaut kā īpaši dziļāk. Skatiens, ko Djū veltīja man pašā pirmajā rītā, kaut ko nozīmēja. Tā tiešām bija. Tas man kļuva īpaši skaidrs tagad, kad viņš devās pie manis ar tādu apņēmību. Es gandrīz vai dzirdēju viņu pārmetām: "Kur tu biji? Man tevis trūka."

Es noliecos, pacēlu kaķīti un piespiedu sev pie krūtīm. Nezinu, vai pateicu to skaļi vai tikai pie sevis, bet tam nav nozīmes. Djū jau bija nopratis manu noskaņojumu, ja ne domas. "Es esmu tava mamma, vai ne?"

Djū nolika galviņu man uz pleca, atspiežot to pret kaklu, un iemurrājās.

5. nodala Kaķumētra un gumijas saites

Nedomājiet, ka ar Djū viss vienmēr bija tik lieliski. Jā, Djū bija mīļš un skaists kaķis, neparasti uzticīgs un augstsirdīgs, tomēr viņš bija tikai kaķēns. Viņš kā traks skraidīja pa kabinetu. Viņš rotaļādamies nogrūda zemē manus papīrus. Viņš bija pārāk jauniņš, lai saprastu, kuram cilvēkam viņš tiešām ir nepieciešams, tāpēc reizēm, kad kāds apmeklētājs vēlējās palikt viens, kaķēns nepieņēma nekādus "nē". Stāstu stundā bērni Djū klātbūtnes dēļ kļuva tik trokšņaini un neprognozējami, ka mūsu bērnu bibliotekārei Mērijai Vokai nācās kaķēnu izraidīt no telpas. Vēl mums bija problēmas ar Marku. Tā bija lelle, kas bija izveidota kā zēns ar muskuļu distrofiju. Mēs izmantojām Marku, lai stāstītu bērniem par invaliditāti. Uz Marka kājām bija tik daudz kaķa spalvu, ka beigās mums nācās ielikt lelli skapī. Djū ņēmās visu nakti, līdz apjēdza, kā skapi dabūt vaļā, un ierausās uz dusu Markam klēpī. Nākamajā dienā mēs iegādājāmies atslēgu šim skapim.

Taču nekas nelīdzinājās Djū uzvedībai, kad viņš tika pie kaķumētras. Dorisa Armstronga vienmēr nesa Djū dāvanas, piemēram, mazas bumbiņas vai rotaļu pelītes. Dorisai pašai bija kaķi, un viņa kā gādīga māte vienmēr, kad devās uz zooveikalu pēc barības un pakaišiem, padomāja arī par Djū. Kādu dienu, kad Djū dzīves pirmā vasara tuvojās beigām, Dorisa, neko ļaunu nedomādama, atnesa maisiņu ar svaigu kaķumētru. Kaķi tās smarža tik ļoti sajūsmināja, ka šķita viņš uzrāpsies augšā pa Dorisas kāju. Pirmo reizi dzīvē šis dzīvnieciņš patiešām pēc kaut kā lūdzās.

Kad Dorisa beidzot nosvieda dažas lapiņas uz grīdas, Djū kļuva traks. Viņš sāka ošņāt tās tik stipri, ka šķita tūliņ iesūks degunā visu grīdu. Pēc dažiem šņaucieniem viņš sāka šķaudīt, tomēr neapstājās, bet ņēmās košļāt lapas, tad atkal ostīja, košļāja, ostīja, košļāja. Kaķēna muskuļi sāka raustīties, sasprindzinājums lēnām izplūda pa kauliem pāri mugurai. Beidzot izkratījis šo spriedzi ārā pa astes galiņu, Djū apmetās uz muguras un vārtījās pa kaķumētru. Tā viņš vāļājās, līdz vairs nejuta nevienu kauliņu savā ķermenī. Nespēdams paiet, viņš šļūca pa grīdu, ar zodu berzēdams paklāju kā ar sniega tīrītāja lāpstu. Mūsu kaķis bija kļuvis pilnīgi bezspēcīgs. Tad beidzot viņa mugurkauls atkal lēnām liecās atpakaļ, līdz galva ieņēma dabisko stāvokli. Kaķēna ķermenis izveidoja astoņnieku, zigzagu, kliņģeri. Varu vai apzvērēt, ka viņa ķermeņa priekšējā daļa pat nebija saistīta ar aizmugurējo. Kad Djū nejauši nokrita plakaniski uz vēdera, viņš aizšļūca atpakaļ pie kaķumētras un atkal sāka viļāties pa to. Liela daļa lapu tagad bija ieķērušās viņa spalvā, taču kaķēns turpināja tās ošņāt un košļāt. Tad viņš izstiepās uz muguras un sāka spārdīt sev zodu ar pakaļķepām. Beidzot, vairākas reizes ar ķepām vārgi pakūlis tukšu gaisu, Djū sabruka tieši uz pēdējās kaķumētras. Mēs ar Dorisu pārsteigtas saskatījāmies, tad sākām smieties. Ak, tas tiešām bija jautri!

Djū nekad nenogura ņemties ar kaķumētru. Viņš bieži vien bezbēdīgi ošņāja vecās, sapluinītās lapas, bet, ja bibliotēkā kāds ienesa svaigu kaķumētru, Djū to uzreiz sajuta. Un ikreiz notika viens un tas pats: muguras izliekšana, vāļāšanās, šļūkāšana, izlocīšanās un spārdīšanās, un beigās mums bija viens ļoti pārguris, bezspēcīgs kaķis. Mēs to nosaucām par Djū Mambo Deju.

Bez lellēm, atvilktnēm, kastēm, kopētājiem, rakstāmmašīnām un kaķumētras mūsu kaķi vēl fanātiski interesēja arī gumijas saites. Viņam tās pat nevajadzēja redzēt; viņš tās saoda pa visu bibliotēku. Tiklīdz es noliku uz galda kasti ar gumijas saitēm, kaķis bija klāt.

Nu re, es parasti teicu, atvērdama jaunu maisiņu. Viena tev, viena man. Djū paņēma savu gumiju mutē un laimīgs aizlēca projām.

Parasti es to atradu nākamajā rītā… viņa pakaišu kastē. Gumija izskatījās pēc tārpa, kas izbāzis galvu no mēslu pikas. Es nodomāju: "Tas nav labi."

Djū vienmēr apmeklēja darbinieku sanāksmes, bet, par laimi, vēl nespēja saprast, par ko mēs runājam. Pēc dažiem gadiem mums ar šo kaķi dažkārt bija garas filozofiskas sarunas, bet šajā laikā vēl varējām vienkārši apspriest ar viņu saistītus jautājumus. Nedodiet vairs mūsu draugam gumijas saites, lai kā viņš lūgtos. Viņš tās ēd, un man šķiet, ka gumija nav pats veselīgākais ēdiens augošam kaķēnam.

Nākamajā dienā Djū pakaišos bija vēl vairāk gumijas tārpu. Un ari aiznākamajā. Un aizaiznākamajā. Kārtējā sanāksmē es izteicos tiešāk: Vai kāds kaķim ir devis gumijas saites?

Nē. Nē. Nē. Nē. Nē.

-   Tad viņš droši vien tās zog. No šī brīža neatstājiet gumijas saites uz galda.

To bija vieglāk pateikt nekā izdarīt. Daudz, daudz vieglāk pateikt nekā izdarīt. Jūs būsiet pārsteigti, uzzinot, cik daudz gumijas saišu ir bibliotēkā. Mēs visas paslēpām savus gumiju krājumus, bet tas neatrisināja problēmu. Acīmredzot gumijas saites ir viltīgi radījumi. Tās paslīd zem datora klaviatūras un ielavās zīmuļu traukā. Tās nokrīt zem galda un paslēpjas starp vadiem. Kādu vakaru es pieķēru Djū rakņājamies pa papīru kaudzi, ko kāds bija atstājis uz sava rakstāmgalda. Kad viņš pastūma malā kādu lapu, tur katru reizi rēgojās pa gumijas saitei.

-   Pat paslēptas gumijas nedrīkst atstāt, es sacīju nākamajā sanāksmē. Notīrīsim galdus un aizvāksim visas gumijas. Atcerieties: Djū saož gumiju. Pēc dažām dienām personāla telpas izskatījās kārtīgākas, nekā tās bija bijušas gadiem ilgi.

Tad Djū sāka meklēt gumijas, kas palikušas uz apmeklētāju avīžu un žurnālu galda. Mēs sabāzām tās atvilktnēs. Djū atrada gumijas arī pie kopētāja. Beidzot apmeklētājiem vajadzēja nākt un tās mums prasīt. Manuprāt, tā nebija augsta cena par kaķēnu, kurš lielu daļu dienas pavadīja, lai sagādātu cilvēkiem prieku.

Drīz vien pretuzbrukums guva pirmos panākumus. Pakaišu kastē joprojām atradās pa kādam gumijas tārpam, bet ne tuvu tik daudz. Un Djū kļuva nekaunīgs.

Katru reizi, kad es izņēmu gumijas saiti, viņš mani vēroja.

Traki vajag, vai ne?

Nē, nē, es tikai tāpat vien vēroju.

Līdzko es noliku gumiju uz galda, Djū metās tai virsū. Es viņu atstūmu, un viņš apsēdās uz galda, gaidot izdevību. Šoreiz ne, Djū. Es viņam uzsmaidīju. Atzīstos šī spēle bija jautra.

Djū kļuva viltīgāks. Viņš nogaidīja, kamēr cilvēks pagriež muguru, un tad metās pēc gumijas, kas nevainīgi gulēja uz galda. Tā tur bija atradusies jau piecas minūtes. Cilvēki aizmirst. Kaķi ne. Djū atcerējās katru atvilktni, kam palikusi atvērta maza spraudziņa, un atgriezās naktī, lai palēnām iekļūtu tajā. Viņš nekad nesajauca atvilktnes saturu. Nākamajā rītā gumijas saites vienkārši bija pazudušas.

Kādu pēcpusdienu es gāju garām mūsu lielajam piederumu skapim, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem. Pievērsusies kaut kam citam varbūt budžeta skaitļiem -, es tikai ar acs kaktiņu ievēroju, ka skapja durvis ir pavērtas. "Paskatīsimies…"

Es pagriezos un devos atpakaļ pie skapja. Protams, tur uz plaukta acu augstumā tupēja Djū, un viņam no mutes nokarājās milzīga gumija.

Jūs neapturēsiet Djū! Tagad es dzīrošu kādu nedēļu.

Man bija jāsmejas. Visumā Djū uzvedās tik labi, cik vien kaķēns var uzvesties. Viņš nekad neizgrūda no plauktiem grāmatas vai citas lietas. Ja es viņam kaut ko aizliedzu, parasti viņš savu nodarbi ari pārtrauca. Viņš vienmēr bija vienlīdz laipns kā pret bibliotēkas personālu, tā pret apmeklētājiem. Bet šis kaķis bija pilnīgi nelabojams attiecībā uz gumijas saitēm. Viņš varēja aiziet jebkur un izdarīt jebko, lai tikai iecirstu zobus gumijā.

-   Pagaidi, Djū! es teicu, nolikdama uz galda papīru kaudzi, ko turēju rokās. Es tevi nofotografēšu. Bet, kad atgriezos ar fotoaparātu, kaķis bija pazudis ar visu gumijas saiti.

-   Vienmēr pārliecinieties, vai visi skapji un atvilktnes ir pilnīgi ciet, es atgādināju personālam. Par Djū nerātnībām visiem jau bija zināms. Viņam bija ieradums palikt ieslēgtam skapī vai atvilktnē un tad uzlēkt virsū cilvēkam, kas to atvēra. Mēs nekad nesapratām, vai tā ir spēle vai nejaušība, bet kaķēnam tas acīm redzami patika.

Pēc dažām dienām es no rīta atradu kartītes uz galda aizdomīgi nesasietas. Djū vēl nekad nebija aizticis cietās gumijas; tagad viņš tās košļāja katru nakti. Viņš, kā vienmēr, uzvedās labi, pat būdams nepaklausīgs. Kaķis bija atstājis perfekti kārtīgas kaudzītes; ikviena kartīte bija savā vietā. Kartītes stāvēja atvilktnēs; atvilktnes bija cieši aizvērtas.

1988. gada rudenī jūs būtu varējuši pavadīt Spenseras sabiedriskajā bibliotēkā visu dienu, neieraugot nevienu gumijas saiti. Nē, tās joprojām tur bija, tikai noslēptas vietā, kur tās varēja paņemt tikai tie, kam īkšķis ir pretī citiem pirkstiem. Bija notikusi pilnīga bibliotēkas tīrīšana. Telpas izskatījās skaisti, un mēs jutāmies lepni par savu veikumu. Bija palikusi tikai viena problēma: Djū joprojām košļāja gumijas saites.

Es sasaucu kopā visu radošo avārijas brigādi, lai izsekotu katram pavedienam. Lai atrastu Djū pēdējo labo avotu kafijas krūzi uz Mērijas Vokas galda mums vajadzēja divas dienas.

-   Mērij, es sacīju, vicinādama piezīmju grāmatiņu kā detektīve no banālas televīzijas filmas, mums ir iemesls domāt, ka gumijas saites nāk no tavas krūzes.

-   Tas nav iespējams. Es nekad neesmu redzējusi Djū pie sava galda.

-Pierādījumi rada aizdomas, ka viņš ar nolūku ir izvairījies no tava galda, lai sajauktu mums pēdas. Mūsuprāt, viņš tuvojas krūzei tikai naktī.

-   Kādi pierādījumi?

Es norādīju, ka uz grīdas mētājas daži mazi sakošļātas gumijas gabaliņi. Viņš gumiju sakošļā un tad izspļauj, lai apēstu to brokastīs. Tu jau zini viņa ieradumus.

No domas par to, ka atkritumi uz grīdas ir pabijuši kaķa kuņģī, Mērija nodrebēja. Tomēr tas šķita neticami…

-   Krūze ir sešas collas dziļa. Tā ir pilna ar papīra saspraudēm, skavām, pildspalvām, zīmuļiem. Kā gan viņš varētu izvilkt kādu gumiju, neko neapgāžot?

-   Vajag tikai gribēt, tad viss ir iespējams. Un astoņos bibliotēkā pavadītajos mēnešos Djū ir pierādījis griba viņam ir.

-   Bet nez vai tur iekšā ir vairāk par dažām gumijām. Gan jau viņam ir vēl kāds cits avots.

-   Veiksim eksperimentu, labi? Ieliec krūzi skapī, un paskatīsimies, vai ari tad pie tava galda mētāsies gumijas gabaliņi.

-   Bet uz šīs krūzes ir manu bērnu fotoattēli!

-   Labs iemesls, lai to atstātu. Tad varbūt vienkārši izņemsim no krūzes visas gumijas?

Mērija izlēma uzlikt krūzei vāku. Nākamajā rītā vāks atradās uz galda ar aizdomīgām zobiņu pēdām gar vienu malu. Vairs nebija šaubu, ka gumiju avots ir Mērijas krūze. Gumijas nonāca atvilktnē. Ērtības tika upurētas lielāka labuma vārdā.

Mums nekad tā arī neizdevās pilnībā novērst Djū gumiju māniju. Viņš it kā zaudēja interesi par tām, bet tad pēc vairākiem mēnešiem vai pat gadiem atsāka savus sirojumus. Galu galā tā jau bija vairāk spēle nekā cīņa, sacensība starp gudrību un viltību. Mums piemita gudrība, turpretī Djū viltība. Un griba. Viņš daudz apņēmīgāk vēlējās ēst gumijas, nekā mēs to nepieļaut. Un viņam bija apbrīnojamais deguns, kas spēja saost ik gumiju.

Bet nepievērsīsim tam pārāk daudz uzmanības. Gumijas saites bija tikai Djū hobijs. Kaķumētra un kastes bija tikai izklaide. Djū patiesā mīlestība bija cilvēki, un nebija nekā tāda, ko viņš nebūtu gatavs darīt savu apbrīnotāju dēļ. Atceros, kā vienu rītu stāvēju pie grāmatu apmaiņas galda un sarunājos ar Dorisu. Mēs pamanījām, ka garām steberē kāds mazulis. Meitenīte droši vien tikko bija iemācījusies staigāt, jo viņai bija grūti noturēt līdzsvaru un soļi bija nelīdzeni. Rokas mazā bija cieši sažņaugusi uz krūtīm, turot Djū lielā apskāvienā. Kaķa pēcpuse un aste rēgojās pie bērna sejas, bet galva nokarājās līdz grīdai. Mēs ar Dorisu pārtraucām sarunāties un pārsteigtas vērojām, kā mazā meitenīte lēnām čāpo pa bibliotēku ar platu smaidu sejā un viņai rokās kājām gaisā karājas ar likteni samierinājies kaķis.

-   Pārsteidzoši, noteica Dorisa.

-   Tur kaut kas ir jādara, es atteicu. Bet neko nedarīju. Sapratu, ka, par spīti apstākļiem, Djū pilnībā kontrolē situāciju. Viņš zināja, ko dara, un, lai kas ari notiktu, parūpēsies par sevi.

Bibliotēka vai jebkura cita atsevišķa ēka mums šķiet maza platība. Kā gan var ik dienu pavadīt 13 000 pēdu lielā telpā, lai tas neapniktu? Bet mūsu kaķim Spenseras sabiedriskā bibliotēka bija milzīga pasaule, kurā bija pilns ar atvilktnēm, skapjiem, grāmatplauktiem, kastēm, gumijas saitēm, rakstāmmašīnām, kopētājiem, galdiem, krēsliem, mugursomām, rokassomiņām un pastāvīgu plūsmu roku, kas viņu apmīļoja, kāju, kam varēja pieglausties, un balsu, kas viņu slavēja. Un te bija daudz klēpju. Bibliotēka vienmēr bija lielisku, laipnu klēpju pilna.

1988. gada rudenī Djū sāka to visu uzskatīt par savu īpašumu.

6. nodala Monēta

Lielums ir atkarīgs no perspektīvas. Kukainim viens kukurūzas stiebrs, pat viens grauds var būt visa pasaule. Kaķim Spenseras sabiedriskā bibliotēka bija labirints, kas nebeidza viņu aizraut vismaz līdz mirklim, kad viņš sāka interesēties, kas notiek otrpus ārdurvīm. Lielai daļai Aiovas ziemeļrietumu Spensera šķiet liela pilsēta. Patiesībā mūsu pilsēta ir lielākā simtiem jūdžu attālumā jebkurā virzienā. Cilvēki no deviņiem apgabaliem ierodas Spenserā izklaidēties un iepirkties. Mums ir veikali, autoremonta darbnīcas, dzīvā mūzika, vietējais teātris un, protams, apgabala tirgus. Kas gan vēl vajadzīgs? Ja Lielā avēnija no kādām ārdurvīm vestu uz pārējo pasauli, vairums cilvēku nejustu nekādu interesi pa šīm durvīm iziet.

Atminos, kā pamatskolā baidījos no Spenseras meitenēm. Ne tāpēc, ka būtu kādu no viņām satikusi, bet tāpēc, ka viņas bija no lielpilsētas. Kā vairums šejienes cilvēku es uzaugu fermā. Mana vecvectante Luna

bija Klejas apgabala pirmā skolotāja. Viņa mācīja bērnus vienistabas velēnu mājā. Šeit, prērijā, nekad nav auguši koki, tāpēc ieceļotāji cēla ēkas no tā, ko varēja dabūt, no zāles. No saknēm, augsnes un tamlīdzīgi. Mans vecvectēvs Normens Džipsons bija ieguvis pietiekami daudz zemes, lai uzdāvinātu pa lauku sētai katram no saviem sešiem bērniem. Lai kur es bērnībā atrados, • man apkārt vienmēr bija tēva ģimene. Liela daļa Džipsonu bija pārliecināti baptisti un nevalkāja bikses. Nu, vīrieši, protams, tās valkāja. Sievietes valkāja kleitas. Mana tēva pusē es nekad neredzēju nevienu sievieti valkājam bikses.

Kad mans tēvs mantoja zemi, viņš sāka uzcītīgi strādāt, lai vadītu fermu, bet vispirms iemācījās dejot. Jaunībā Džips mēdza pazust no mājām un kravas mašīnā stundu brauca uz piektdienas vakara dejām Rūfgārdenā, kas bija divdesmito gadu zelta laikmeta kūrorts Okoboji ezera krastā. Okoboji ir Aiovas muzikālais sinonīms. Rietumu Okoboji, centrālais piecu ezeru ķēdē, ir vienīgais atklātais ezers pavalsti, un uz viesnīcām tā krastā dodas pat cilvēki no Nebraskas un Minesotas no pavalstīm, kurās ir maz ezeru. Četrdesmito gadu beigās Rūfgārdenā bija populārākā vieta apgabalā, varbūt pat visā Aiovā. Tur spēlēja katrs pazīstams svinga orķestris, un deju zāle bieži vien bija tik pilna, ka nebija kur apgriezties. Otrais pasaules karš bija noslēdzies, un šķita, ka ballīte nekad nebeigsies. Ārā, krastmalā, atradās amerikāņu kalniņš un panorāmas ritenis un bija tik daudz gaismu, skaņu un skaistu meiteņu, lai aizmirstu, ka Okoboji ezers ir tikai tāda maza, zila kniepadata Lielo Amerikas līdzenumu tukšumā.

Un šeit, šajā mazajā gaismas aplī, Džips Džipsons satika Mēriju Majo. Viņi dejoja visu nakti un gandrīz visas nākamās naktis turpmākos sešus mēnešus. Mans tēvs turēja šīs attiecības noslēpumā, jo zināja, ka ģimene nekad tās neatbalstītu. Majo nebija tādi kā Džipsoni. Viņi bija tīrasiņu franči no Monreālas ļoti ātrsirdīgi, kaislīgi ļaudis. Salīdzinājumā ar nopietnajiem Vidējo Rietumu katoļiem viņi mīlēja pamatīgi, kāvās pamatīgi, dzēra pamatīgi un pat apmeklēja baznīcu pamatīgi tā, ka vai zeme svila.

Majo ģimenei piederēja kafejnīciņa Rojālā Aiovā, aptuveni desmit jūdzes no tēta fermas. Manas mātes tēvs bija brīnišķīgs cilvēks: sabiedrisks, godīgs, laipns. Bet viņš bija arī galīgs alkoholiķis. Bērnībā māte daudzreiz pusdienlaikā atstāja skolu, lai strādātu, bet tad pēcpusdienā uz dažām stundām atgriezās atpakaļ. Tēvs bieži vien bija "atlūzis" pie kāda no galdiņiem, tāpēc mammai vajadzēja aizvest viņu uz gultu prom no klientu acīm.

Mērijas Majo ģimenei nebūt nebija slikta slava. Četrdesmitajos gados desmit jūdzes Aiovā bija liels attālums. Problēma tā, ka Majo bija katoļi. Tāpēc mamma un tētis aizbēga uz Minesotu, kur apprecējās. Lai slepenā bēgšana tiktu piedota, bija vajadzīgi vairāki gadi, bet Aiovā vienmēr gūst virsroku praktiski apsvērumi. Ja darījums noslēgts, tikai uz priekšu! Mamma un tētis apmetās ģimenes fermā, un drīz vien viņiem jau bija trīs bērni: divi puikas (Deivids un Maiks) un meitene. Es biju vidējais bērns.

Ģimenes ferma. Šis jēdziens bieži vien tiek romantizēts, taču vēstures gaita rāda, ka vairumā gadījumu darbs ģimenes fermā bijis smags un slikti apmaksāts.

Džipsonu ferma ne ar ko neatšķīrās no citām. Mums virtuvē atradās aukstā ūdens sūknis, kas bija jādarbina ar roku spēku. Pagrabā stāvēja veļas mazgājamā mašīna, bet ūdens bija jākarsē augšā uz plīts. Kad drēbes bija izmazgātas, tās citu pēc citas izlaida caur rulli, lai izspiestu atlikušo ūdeni, tad izkāra ārā uz auklas. Pagraba stūrī mums bija duša. Sienas bija no betona, bet uz grīdas bija nolikta flīze. Tādas bija mūsu ērtības.

Gaisa kondicionēšana? Es par to neko nezināju. Mamma strādāja virtuvē sešas stundas dienā pie vaļējas liesmas pat simt grādu [2] karstumā. Bērni gulēja augšstāvā, bet tveicīgās vasaras naktīs tur bija tik karsti un smacīgi, ka mēs ņēmām spilvenus un gājām gulēt ēdamistabā uz grīdas. Linolejs bija vēsākā virsma visā mājā.

Iekšējā kanalizācija? Līdz manam desmit gadu vecumam mēs lietojām āra tualeti. Kad tā bija pilna, vienkārši izraka jaunu caurumu un būdu pārvietoja. Tagad, to atceroties, grūti noticēt, bet tā ir patiesība.

Man bija vislabākā bērnība. Es to nemainītu pat pret visu Demoinas naudu. Kāpēc uztraukties par jaunām rotaļlietām un drēbēm? To nebija nevienam, ko mēs pazinām. Drēbes mēs nodevām cits citam. Tāpat arī rotaļlietas. Televīzijas nebija, tāpēc mēs sarunājāmies. Mūsu lielākais ceļojums bija brauciens reizi gadā uz Spenseras pašvaldības peldbaseinu. Katru rītu mēs pamodāmies kopā un tad strādājām kopā.

Kopš mana desmit gadu vecuma mammai un tētim piedzima vēl trīs bērni Stlvens, Veļa un Dags. Es audzināju šos bērnus kopā ar mammu. Mēs bijām Džipsoni. Mēs atbalstījām cits citu. Naktī ferma ir tumša un tukša, un vientuļa, taču es zināju, ka nekas no ārienes nevar man nodarīt neko ļaunu ne krievi, ne raķetes, ne zagļi. Mēs bijām ģimene. Un, ja kādreiz kļuva pavisam slikti, man bija kukurūzas lauks. Es vienmēr varēju ieskriet tajā un pazust.

Patiesībā es, protams, nejutos vientuļa. Katru fermas zemes kvadrātjūdzi, no visām pusēm norobežotu ar perfekti taisnajiem Aiovas ceļiem, sauca par sektoru. Tolaik vairums sektoru piederēja četrām ģimenes fermām. Mūsu sektorā trīsarpus ģimeņu bija katoļi (mēs tikai pa pusei), un tajās kopā bija septiņpadsmit bērnu, tāpēc mēs varējām spēlēt beisbolu. Pat ja ārā iznāca tikai četri bērni, mēs spēlējām beisbolu. Neatceros, ka mēs kādreiz būtu iedomājušies spēlēt citu spēli. Biju maza, bet, kad man bija divpadsmit gadu, es jau spēju aizsist beisbola bumbu pāri laukumam iekšā kukurūzā. Katru vakaru visi sapulcējāmies pie Džipsonu ģimenes galda un pateicāmies Dievam, ka vēl vienu dienu neesam pazaudējuši kukurūzā beisbola bumbu. Divas jūdzes no mūsu austrumu lauka otrā sektora galā atradās Monētas pilsēta. No Spenseras līdz Monētai bija tikai divdesmit jūdzes, bet šīs divas pilsētas varēja uzlūkot par pilnīgi atšķirīgām pasaulēm. Varbūt kādu šīs divdesmit jūdzes atstāja vienaldzīgu, taču, braucot pa šo ceļu septembrī, kad debesīs tumst negaisa mākoņi un kukurūza veido laukumus dažādos brūnajos toņos, bija grūti šo ainavu nenosaukt par skaistu. Varbūt pats būtiskākais šajā ceļā bija noplucis koka sludinājumu dēlis ar uzrakstu, kas sveica 1966. gada Aiovas meiteņu basketbola čempiones. Es atceros šo komandu. Everlijas komanda sakāva mūs ar viena punkta pārsvaru vietējā čempionāta finālā, kas notika Spenserā. Es varētu pastāstīt jums par šo spēli vairāk, bet jau tā esmu stāstījusi par šo zīmi ilgāk, nekā vajag laika, lai izbrauktu cauri Everlijai, kurā dzīvo tikai pieci simti cilvēku.

Monētas iedzīvotāju skaits nekad nesasniedza piecus simtus, ja nu vienīgi šim skaitam pievienoja visus fermerus kā manu ģimeni -, kas uzlūkoja sevi par šīs brīnišķīgās kopienas daļu. Trīsdesmitajos gados Monēta bija ziemeļrietumu Aiovas azartspēļu centrs. Restorāns Mainstrītā bija slepena dzertuve, un tās aizmugurējā daļā atradās spēļu zāle, kurā varēja iekļūt pa slepenām durvīm. Manā bērnībā šīs leģendas jau sen piederēja pagātnei, un mūsu domās to vietu bija ieņēmis beisbola laukums un bites. Katrai pilsētai ir kas tāds, ko atceras bērni. Atbrauciet pēc sešdesmit gadiem uz Spenseru, un vecākie ļaudis stāstīs: "Mums bija kaķis. Viņš dzīvoja bibliotēkā. Kā nu viņu sauca? Ak jā, Djū. Es vienmēr atceros Djū." Monētā bija bites. Katrai vietējai ģimenei piederēja sešdesmit stropu, un Monētas medus bija slavens četros apgabalos tā mums šķita vesela pasaule.

Tomēr pilsētiņas kodols bija Monētas skola: divstāvīga sarkano ķieģeļu ēka ar desmit telpām pavisam netālu no beisbola laukuma. Šajā pilsētā gandrīz ikviens bija apmeklējis Monētas skolu kaut vai dažus gadus. Manā klasē bija tikai astoņi bērni, bet skolēnu mazo skaitu pilnībā kompensēja ērtības. Divas vietējās sievietes katru dienu gatavoja ēdienu visai skolai. Dženeta un es, vienīgās divas meitenes klasē, bieži vien dabūjām īpašu atļauju no rītiem iet palīgā cept kanēļmaizītes. Ja kādam radās problēma, skolotājs aizveda viņu uz skatienam apslēpto laukumiņu birztalā aiz skolas, un visu varēja izrunāt zem četrām acīm. Ja vēlējies pabūt viens vai kopā ar kādu īpašu draugu, ari varēja doties uz turieni. Tieši tur es saņēmu savu pirmo skūpstu. Katra mācību gada beigās Monētas skolā notika sarīkojums ar dažādām sacensībām un, protams, beisbola spēli. Visā pilsētā tad rīkoja piknikus. Tajos piedalījās itin visi. Vasaras vidū, kad kukurūza jau bija izaugusi tik liela, ka ietvēra pilsētu kā siena, Monētas skolā notika salidojums. Piecdesmitajos gados kopā sanāca vairāki tūkstoši cilvēku. Ikviens lepojās ar šo skolu. Ikviens.

Tad 1959. gadā Aiovas štata vadība slēdza Monētas skolu. Pilsēta piedzīvoja ilgstošu iedzīvotāju skaita lejupslīdi, un pavalsts vairs nespēja pamatot izdevumus. Monēta vienmēr bija bijusi vietējo fermeru centrs, bet ari fermās viss mainījās. Piecdesmito gadu sākumā radās pirmā milzīgo pļaujmašīnu un kombainu paaudze, un tas ļāva fermeriem apstrādāt lielākus laukus. Daži fermeri nopirka jaunas mašīnas, tad atpirka kaimiņu zemes un divkāršoja ražu, bet iegūto naudu pēc tam izmantoja, lai atpirktu vēl citu kaimiņu zemes. Fermeru ģimenes sāka pazust, pārcelties uz tādiem vietējiem centriem kā Spenserā, un kopā ar tām pazuda fermu mājas, ģimenes dārzi un koku rindas, ko sākotnējie ieceļotāji bija iestādījuši, lai pasargātu mājas no vasaras saules un ziemas vējiem. Tie bija milzīgi koki piecas pēdas apkārtmērā un simt gadus veci. Kad tur ienāca lielie fermeri, viņi ar buldozeru nolidzinaja kokus, ēkas. Visu sakrāva lielā kaudzē un nodedzinaja līdz zemei. Kāpēc gan paturēt māju, kurā neviens nedzīvo, ja var iegūt lauku? Tādējādi šajās vietās zeme atkaļ kļuva brīva. Taču tā netika atdota dabai, bet gan kukurūzai.

Vecās fermeru ģimenes turēja mājlopus. Cilvēki stadija dārzus. Un tālākajos, mazākajos laukos audzēja kukurūzu. Lielajās jaunajās fermās auga tikai kukurūza un tās sabiedrotās sojas pupas. Ar katru gadu Aiovā audzēja arvien vairāk kukurūzas, bet mēs to ēdām arvien mazāk un mazāk, īpaši sēkliņas un vālītes. Lielu daļu kukurūzas izmantoja dzīvnieku barībai. Daļa beigās kļuva par metanolu. Pārējo izšķiroja, sadalīja sastāvdaļās un pārstrādāja. Vai esat kādreiz iedomājušies, kas ir ksantāna gumija? Tā ir pārstrādāta kukurūza kā gandrīz viss cits garajā nenosakāmo sastāvdaļu sarakstā, kas uzdrukāts uz jūsu pusdienu iesaiņojuma. Septiņdesmit procentu no mūsdienu amerikāņa uztura 70 procentu! ir kukurūza.

Bet dzīve lauksaimniecības zemē nav viegla. Dažām lielajām fermām ir cerīga nākotne, bet pārējiem fermeriem un cilvēkiem, kas ir no viņiem atkarīgi, laukstrādniekiem, pārdevējiem, noliktavu darbiniekiem, izejvielu pārstrādātājiem, vietējiem tirgotājiem ir grūtības ar naudu, darbs ir smags un dzive bieži vien kļūs nekontrolējama. Ja nelīst; ja lietus nerimstas; ja kļūst par karstu vai par aukstu; ja tirgū ir pārprodukcija un krītas cenas visos šajos gadījumos fermeris nespēj neko daudz darīt lietas labā. Fermas dzīve vairs nesastāv no četrdesmit akriem zemes un viena mūļa. Lai apstrādātu milzīgos laukus, fermeriem nepieciešami lieli kombaini, bet šī tehnika var maksāt 500 000 dolāru vai vēl vairāk. Pieskaitiet sēklu, ķimikālijas un dzīvošanas izdevumus, un fermera parāds viegli var sasniegt miljonu. Ja kāds paklūp vai atpaliek no dzīves vai vienkārši viņam nepaveicas, vairumā gadījumu viņš vairs nespēj izķepuroties.

Tas pats sakāms par lauksaimniecības apgabala pilsētu. Pilsētas taču ir cilvēku kopums. Pilsētas ir atkarīgas no cilvēkiem; cilvēki ir atkarīgi no pilsētas. Tie ir savstarpēji atkarīgi tāpat kā putekšņi un kukurūzas zīds. Tāpēc ziemeļrietumu Aiovas cilvēki tik ļoti lepojas ar savām pilsētām. Tāpēc viņi iegulda tajās tik daudz enerģijas. Viņi stāda kokus, veido parkus, piedalās pašvaldības organizāciju darbā. Cilvēki zina: ja pilsēta pastāvīgi nelūkosies uz priekšu, tā atpaliks un tad nomirs.

Daži domā, ka Monētas pilsētu sagrāva elevatora nodegšana trīsdesmitajos gados. Es gan esmu pārliecināta, ka iemesls bija Monētas skolas slēgšana. Pēc tam kad Džipsonu bērni 1959. gadā sāka ar autobusu braukāt uz skolu Hārtlijā, kas atradās desmit jūdžu attālumā, tētim zuda interese cīnīties par fermu. Mūsu zeme nenesa peļņu, un tētis nevarēja atļauties iegādāties lielās, jaunās mašīnas. Viņš iesaistījās lopu uzpirkšanas biznesā, tad sāka darboties apdrošināšanas jomā. Džipsoni bija mitinājušies šajā fermā trijās paaudzēs, bet divus gadus pēc tam, kad tika slēgta Monētas skola, tētis pārdeva zemi kaimiņam un pilnībā nodevās apdrošināšanas darbam. Tētim šis darbs nepatika viņš nevarēja ciest viltības, bez kurām tajā nebija iespējams iztikt. Galu galā tēvs kļuva par sēklu tirgotāju. Kaimiņš, kas nopirka mūsu zemi, nolīdzināja fermas māju līdz ar zemi, nozāģēja kokus un pārvērta visus 160 akrus tīrumos. Viņš pat iztaisnoja upīti. Tagad, kad es turp aizbraucu, bieži vien pat nepazīstu šo vietu. Pirmās četras pēdas no mūsu piebraucamā ceļa ir viss, kas palicis no manas bērnības.

Arī šodien piecpadsmit jūdzes no Spenseras joprojām var ieraudzīt zīmi ceļa malā "Monēta". Nogriezieties pie tās pa kreisi, un divas jūdzes tālāk ceļa segums beigsies, atstājot vien sliedi starp laukiem. Bet pilsētas vairs nav. Varbūt kādas piecpadsmit mājas, no kurām vismaz puse ir pamestas. Tur nav neviena uzņēmuma. Gandrīz visas senā centra ēkas, ko atminos no bērnības, ir pazudušas, un to vietā plešas kukurūzas lauks. Lūk, šajā vietā agrāk atradās universālveikals; tajā bērni kā apburti stāvēja pie milzīgās letes ar lētiem saldumiem. Tagad šajā vietā var noraudzīties uz kultivatoriem ar konusveida teknēm priekšā un uz mākslīgo mēslu izsmidzināšanas mucām. Kā mazi sienāzīši jūs varat lavīties pāri plašajam tukšumam. Deju zāle ir palikusi, arī vecā dzertuve, bet abas ir slēgtas. Pēc dažiem gadiem droši vien vairs nebūs arī to.

Monētas skola joprojām stāv savā vietā, bet ķieģeļu starpās patvaļīgi saauguši kociņi. Vairums logu ir salauzti. Ēkā desmit gadus tika izmitinātas kazas. Šie lopi sabojāja grīdas un izgrauza caurumus sienās, un telpās joprojām var saost kazu smaku. Vienīgais, kas palicis, ir salidojums. Četrdesmit gadus pēc Monētas skolas slēgšanas salidojums joprojām katru gadu sasauca kopā tūkstoš cilvēku laukā, kur mēs mēdzām spēlēt beisbolu un rīkot mācību gada noslēguma pasākumus. Tagad šo cilvēku skaits ir sarucis līdz simtam. Skola ir slēgta jau piecdesmit gadus; nemaz vairs nav palicis daudz tās absolventu. Drīz vien zīme "18. lielceļš" būs vienīgā, kas vēl norādīs uz divas jūdzas attālo vientuļo ceļu uz Monētu.

7. nodala Lielā avēnija

Arī astoņdesmito gadu lauksaimniecības krīze bija smaga, taču neviens no mums īsti neticēja, ka Spenseru varētu piemeklēt Monētas liktenis. Mēs nedomājām, ka Spensera varētu padoties, izgaist, pazust. Visā pilsētas pastāvēšanas vēsturē tā bija pierādījusi savu enerģiskumu. Neviens nekad nebija Spenserai tāpat vien kaut ko iedevis. To, kas mums piederēja, bijām nopelnījuši paši.

Spenseras vēsture bija sākusies ar krāpšanu. Deviņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados kāds nekustamo īpašumu attīstītājs izpārdeva sanumurētus zemes gabalus netālu no Mazās Sū upes līkuma. Pārceļotāji cerēja ieraudzīt plaukstošu pilsētu auglīgā upes ielejā, bet neko tādu neatrada. Tur bija tikai lēna upe un viena vienīga būda četru jūdžu attālumā. Pilsēta eksistēja tikai uz papīra.

Jaunie īpašnieki nolēma palikt. Tā vietā, lai ienāktu nodibinātā pilsētā, viņi izveidoja apdzīvotu vietu uz plikas zemes.

Spenseras pilsēta tika reģistrēta 1871. gadā, un t.i tūliņ iesniedza valdībai petīciju par dzelzceļa staciju, ko tā gan ieguva tikai pēc gandrīz piecdesmit gadiem. Tajā pašā gadā Klejas apgabals atdalījās no Petersenas, lielākas pilsētas trīsdesmit jūdzes uz dienvidiem. Spensera bija nepretencioza strādnieku pilsēta, taču tās iedzīvotāji saprata, ka Lielajos Līdzenumos ir nepieciešama nepārtraukta virzība uz priekšu, modernizācija un izaugsme.

1873. gada jūnijā siroja sienāži, kas aprija kukurūzu stiebros, pirms vēl bija ienākušies graudi. 1874. gada maijā tie atgriezās no jauna. Un tad vēlreiz 1876. gada jūlijā, tieši tad, kad nobrieda kvieši un kukurūzai veidojās vālītes un zīds. Kā aprakstīts izdevumā The Spenser Centennial pašvaldības ziņotājā, kas tika izdots uz pilsētas simto dzimšanas dienu, "sienāži noēda kukurūzas stiebru augšējo daļu un neatstāja tos, līdz tie nolūza no kukaiņu smaguma. Valdīja pilnīga postaža."

Fermeri pameta šo apvidu. Pilsētas iedzīvotāji atdeva mājas kreditoriem un atstāja apgabalu. Tie, kas palika, izķepurojās, palidzot cits citam pārlaist garo, trūcīgo ziemu. Pavasarī viņi savāca pēdējo iespējamo kredītu, lai nopirktu sēklu. Sienāži aizēdās līdz Klejas apgabala rietumu daļai aptuveni četrdesmit jūdžu attālumā, bet tālāk vairs ne. 1877. gadā fermeri ievāca ražu, kāda šajā apvidū vēl nebija pieredzēta. Sienāži vairs neatgriezās.

Kad pirmā fermeru paaudze kļuva par vecu, lai strādātu fermā, šie cilvēki pārcēlās uz Spenseru. Viņi uzcēla mazas amatnieku mājiņas uz ziemeļiem no upes un sajaucās ar tirgotājiem un laukstrādniekiem. Kad beidzot tika ierīkots dzelzceļš, vietējiem fermeriem vairs nebija jābrauc uz tirgu piecdesmit jūdzes ar zirgu un ratiem. Tagad fermeri devās tirgoties uz divdesmit jūdžu attālo Spenseru. Tika paplašināts ceļš no upes uz dzelzceļa staciju, un pilsētai tas nāca par labu. Šie astoņi kvartāli, ko nokristīja par Lielo avēniju, kļuva par galveno tirdzniecības ceļu visā reģionā. Pilsētas centrā atradās uzkrājumu un aizdevumu banka, ziemeļu daļā netālu no tirgus laukuma slējās popkorna rūpnīca, mums bija betona bloku rūpnīca, ķieģeļu darbnīca un kokmateriālu noliktava. Taču Spensera nebija rūpniecības pilsēta. Tajā nebija lielu rūpniecības uzņēmumu. Nebija ne pārbagātu finansistu, ne greznu Viktorijas laikmeta muižu. Spenserai bija lauki, fermeri un astoņi tirdzniecības kvartāli zem milzīgajām Aiovas debesīm.

Un tad pienāca 1931. gada 27. jūnijs.

Pulksten 13.36, kad kāds astoņgadīgs zēns aizdedzināja brīnumsvecīti pie Oto Brjornstada veikaliņa uz Galvenās un Rietumu ceturtās ielas stūra, gaisa temperatūra bija 103 grādi [3] . Kāds iekliedzās; puišelis sabijās un iesvieda brīnumsvecīti lielā uguņošanas ierīcē. Tā uzsprāga, un uguns, karstā vēja nesta, izplatījās otrpus ielai. Dažu minūšu laikā liesmas nopostīja abas Lielās avēnijas puses, un Spenseras nelielā ugunsdzēsēju vienība neko nespēja izdarīt. Četrpadsmit apkārtējās pilsētas atsūtīja savu aprīkojumu un cilvēkus, taču ūdens spiediens bija tik zems, ka ūdensvados vajadzēja iesūknēt upes ūdeni. Lielās avēnijas ietves uztvēra uguni. Dienas beigās bija nopostītas trīsdesmit sešas ēkas un septiņdesmit divi uzņēmumi vairāk nekā puse no visiem pil sētas uzņē mumiem.

Nav ne jausmas, ko domāja šie cilvēki, noraugoties uz dūmiem, kas plūda pāri laukiem, un uz viņu iemīļotās pilsētas gruzdošajām paliekām. Šajā pēcpusdienā Aiovas ziemeļrietumi droši vien šķita kā vientuļa, izolēta sala. Tur, citviet, mirst pilsētas. Uzņēmumi tiek slēgti, cilvēki pārceļas. Vairums Spenseras ģimeņu bija dzīvojušas šajā apvidū jau trijās paaudzēs. Tagad, Lielās depresijas robežpunktā piekrastē tā jau bija sākusies, bet līdz iekšzemes reģioniem, tādiem kā Aiovas ziemeļrietumi, nepaspēja izplesties līdz trīsdesmito gadu vidum -, Spenseras sirds bija pārvērsta pelnos. Naudas izteiksmē nedaudz virs 2 000 000 depresijas laika dolāros tā joprojām ir lielākā cilvēka izraisītā nelaime Aiovas vēsturē.

Kā es to visu zinu? Spenserā to zina ikviens. Šis ugunsgrēks ir mūsu mantojums. Tas mūs raksturo. Vienīgais, ko mēs nezinām, ir tā zēna vārds, kurš izraisīja ugunsgrēku. Protams, daži to zina, taču tika pieņemts lēmums viņa identitāti paturēt noslēpumā. Tas nozīmē: mēs esam viena pilsēta. Mums tas jāpārcieš kopā. Nerādīsim uz kādu ar pirkstu. Darīsim lietas labā, ko varēsim. Pie mums to sauc par progresīvu domāšanu. Ja jūs Spenserā pavaicāsiet kādam, kā viņš raksturotu mūsu pilsētu, viņš sacīs: "Tā ir progresīva." Tā ir mūsu mantra. Ja jūs pajautāsiet, ko nozīmē "progresīva", mēs atbildēsim: "Mums ir parki. Mēs iesaistāmies brīvprātīgo darbā. Mēs vienmēr cenšamies visu uzlabot." Ja jums ar to nepietiks, mēs mirkli padomāsim un tad beidzot sacīsim: "Nu, tas ugunsgrēks…"

Taču ne jau ugunsgrēks mūs raksturo, bet gan tas, kas notika pēc tam. Divas dienas pēc ugunsgrēka sapulcējās komisija, kas nolēma uzcelt jaunu tirdzniecības centru modernu un pēc iespējas drošu. Pie mājām un saimniecības ēkām no jauna tika atvērti veikali. Nevienu neatlaida. Neviens neteica: "Vienkārši iekārtosim visu tāpat, kā bija." Mūsu pašvaldības vadītāji bija apmeklējuši tādas lielas Vidējo Rietumu pilsētas kā Čikāga un Mineapolisa. Viņi bija redzējuši pozitīvo plānošanu un sakoptību tādās vietās kā Kanzassitija. Mēneša laikā tika radīts tirdzniecības centra ģenerālplāns dekoratīvajā stilā, kāds bija raksturīgs tālaika bagātajām pilsētām. Katrai no jauna uzceltajai ēkai bija savs īpašnieks, bet tās visas arī piederēja pie pilsētas. īpašnieki cēla savas mājas atbilstoši plānam. Viņi saprata, ka mitinās vienuviet un strādā un cīnās par izdzīvošanu kopīgi.

Ja jūs apmeklēsiet Spenseras tirdzniecības centru šodien, varbūt jums nešķitīs, ka tas veidots dekoratīvajā stilā. Vairums arhitektu bija no Demoinas un Sūsitijas un cēla ēkas tā sauktajā prērijas dekoratīvajā stilā. Ēkas ir zemas, lielākoties no ķieģeļiem. Dažām ir militārā stila tornīši kā Alamo. Prērijas dekoratīvais stils ir praktisks. Tas ir vienkāršs, bet elegants. Tas nav kliedzošs, uzkrītošs. Mūs tas apmierina. Mums, spenseriešiem, patīk būt moderniem, taču mēs nevēlamies pievērst sev uzmanību.

Kad ieradīsieties pilsētas tirdzniecības centrā varbūt iepirkties Kerola maiznīcā vai The Hen House -, iespējams, jūs nepamanīsiet zemās veikalu vitrīnas un garās, tīrās līnijas. Jūs novietosiet mašīnu Lielās avēnijas malā un staigāsiet gar logiem zem lielajām, vienkāršajām nojumēm. Jūs ievērosiet metāla lukturus un ietvju ķieģeļu segumu, un vienoto veikalu virkni. Un pie sevis nodomāsiet: "Man te patīk. Šeit viss notiek."

Mūsu tirdzniecības centrs ir 1931. gada ugunsgrēka rezultāts, bet tas ir arī trīsdesmito gadu fermu krīzes mantojums. Grūtos laikos cilvēki vai nu savācas kopā, vai nošķiras cits no cita. Un atkal pārmaiņas sākās no iekšienes: daudzi Lielās avēnijas veikalnieki, kuru vectēviem piederēja veikali 1931. gadā, nolēma, ka spēs padarīt pilsētu labāku. Viņi nolīga biznesa menedžeri visam tirdzniecības koridoram; viņi uzlaboja infrastruktūru; viņi ieguldīja lielus līdzekļus reklāmā, kad šķita, ka naudas vairs nav.

Palēnām progresa riteņi sāka griezties. Kāds vietējais pāris nopirka un sāka atjaunot The Hotel lielāko vēsturisko pilsētas celtni. Šī nolaistā ēka ilgu laiku bija pilsētas sāpju bērns sūce mūsu kolektīvās enerģijas un labās gribas kopumā. Tagad tā kļuva par lepnuma avotu, kas solīja labāku nākotni. Visā Lielās avēnijas komerciālajā daļā veikalnieki maksāja par jauniem logiem, labākām ietvēm un vasaras vakaru izklaidi. Viņi ticēja, ka Spenserai labākās dienas vēl ir priekšā, un, kad cilvēki atnāca uz jauno centru, dzirdēja mūziku un staigāja pa jaunajām ietvēm, arī viņi tam ticēja. Ja ar to nepietika, centra dienvidu malā, tieši aiz Trešās ielas stūra, viņu rīcībā bija tīra, vienmēr laipna, atjaunota bibliotēka.

Vismaz tāds bija mans plāns. Kad es 1987. gadā kļuvu par bibliotēkas vadītāju, uzreiz sāku interesēties par naudu bibliotēkas rekonstrukcijai. Mums nebija pilsētas izpilddirektora, un pat mērs strādāja pusslodzē galvenokārt piedalījās dažādās ceremonijās. Visus lēmumus pieņēma pilsētas padome. Tieši turp es devos vēl un vēlreiz.

Spenseras pilsētas padome bija klasisks veco labo zēnu kopums no tiem, kas satikās kafejnīcā Sister's.

Kafejnīca atradās tikai divdesmit pēdas no bibliotēkas, bet nedomāju, ka no visa tā bara kāds kaut reizi būtu spēris kāju mūsu ēkā. Protams, es ari nekad neiegriežos kafejnīcā, tā ka problēma bija abpusēja.

-   Naudu bibliotēkai? Ko jūs ar to iesāksiet? Mums nepieciešamas darba vietas, nevis grāmatas.

-   Bibliotēka nav noliktava, es teicu padomei. Tā ir būtisks sabiedriskais centrs. Pie mums var atrast darba piedāvājumus, ir pulcēšanās telpas, datori.

-   Datori! Cik gan daudz laika mēs pavadām pie datora?

Prasīt naudu vienmēr bija bīstami, jo agri vai vēlu kāds pateica: Kam tad bibliotēkai īsti vajadzīga nauda? Jums jau tāpat ir daudz grāmatu.

Es skaidroju: Jauns ietvju segums tas ir labi, bet tas nepaceļ mūsu cilvēku garu tā kā silta, draudzīga, laipna bibliotēka. Vai iedzīvotāju noskaņojuma celšanai nebūtu lieliski izveidot bibliotēku, ar kuru mēs varētu lepoties?

-   Runāsim atklāti. Nesaprotu, ko gan spēj mainīt glītākas grāmatas.

Pēc gadu ilgušām atrunām es biju vīlusies, bet ne sakauta. Tad notika kaut kas jocīgs: par vienu no maniem argumentiem kļuva Djū. 1988. gada vasaras beigās Spenseras sabiedriskajā bibliotēkā notika būtiskas pārmaiņas. Pieauga mūsu apmeklētāju skaits. Cilvēki uzkavējās bibliotēkā ilgāk. Viņi devās prom apmierināti un priecīgo noskaņojumu aiznesa ari uz mājām, skolām un darba vietām. Pat vēl labāk cilvēki sarunājās.

-   Es biju iegriezies bibliotēkā, kāds ieminējās, aplūkodams vitrīnas jaunajā, uzlabotajā Lielajā avēnijā.

-   Vai Djū tur bija?

-   Protams.

-   Vai viņš sēdēja tev klēpī? Kad mēs aizejam uz bibliotēku, viņš vienmēr ieraušas klēpī manai meitai.

-   Patiesībā es nevērīgi gribēju paņemt kādu grāmatu no augšējā plaukta, bet grāmatas vietā saņēmu Djū. Tā sabijos, ka nometu grāmatu sev uz kājām.

-   Un ko darīja Djū?

-   Viņš smējās.

-   Tiešām?

-   Nē jau, bet es gan.

Šādas sarunas droši vien bija aizkļuvušas arī līdz kafejnīcai Sister's, jo tās pamanīja pat pilsētas padome. Pamazām attieksme mainījās. Vispirms padomes locekļi pārstāja par mani smieties. Tad viņi sāka ieklausīties.

-   Vikij, beidzot viņi sacīja, varbūt bibliotēkai tomēr ir kāda nozīme. Kā jau tu zini, pašlaik mums ar naudu ir švaki. Bet, ja atradīsi līdzekļus, mēs tevi atbalstīsim. Tas nebija daudz, tomēr krietni vairāk, nekā bibliotēka bija saņēmusi no pilsētas ļoti ilgā laika periodā.

8. nodala Kaķa labākie draugi

Runas, ko pilsētas padome saklausīja 1988. gada rudenī, nenāca no manis. Vismaz ne no manis vien. Tā bija tautas balss, kurā parasti neviens neieklausās: vecāko pilsētas iedzīvotāju, māmiņu, bērnu balss. Daži apmeklētāji gāja uz bibliotēku ar konkrētu mērķi paņemt kādu grāmatu, palasīt avīzi, sameklēt kādu žurnālu. Citi nāca vienkārši uz bibliotēku. Viņiem patika tur pavadīt laiku; pēc tam viņi jutās stiprāki. Šādu cilvēku ar katru mēnesi kļuva arvien vairāk. Djū nebija vienkārši kaut kas jauns; viņš piederēja pie pilsētas. Cilvēki nāca uz bibliotēku, lai viņu redzētu.

Nevarētu teikt, ka Djū bija īpaši pieglaimīgs dzīvnieks. Viņš nesteidzās klāt katram cilvēkam, kas ienāca pa durvim. Viņš vienkārši atradās pie durvīm ja kādam bija vajadzīgs; ja ne, cilvēki varēja apiet viņam apkārt un staigāt savu ceļu. Lūk, atšķirība starp suņiem un kaķiem, īpaši tādiem kaķiem kā Djū: varbūt jūs minkām esat vajadzīgs, taču viņš ari var iztikt bez jums.

Ja bibliotēkā ienāca kāds no pastāvīgajiem apmeklētājiem un Djū viņu nesagaidīja, cilvēks parasti pastaigāja pa bibliotēku, lai kaķi uzmeklētu. Vispirms tika pārlūkota grīda vai Djū nav paslēpies aiz stūra. Tad pārbaudīja augšējos plauktus.

-   Ak, Djū! Kā tev klājas? Es tevi nemaz neredzēju, apmeklētājs parasti noteica un pastiepa roku, lai noglaudītu kaķi. Djū ļāva noglāstīt sev galvu, taču cilvēkam nesekoja. Tad apmeklētājs izskatījās vīlies.

Bet, tiklīdz cilvēks aizmirsa par Djū, kaķis ielēca viņam klēpī. Šādos brīžos es vienmēr smaidīju. Djū ne jau tikai desmit vai piecpadsmit minūtes pasēdēja kādam klēpī viņš veltīja šim cilvēkam īpašu uzmanību. Pirmā gada beigās desmitiem apmeklētāju man stāstīja: Es zinu, ka jūsu kaķim patīk visi cilvēki, bet man ar viņu ir īpašas attiecības.

Es pasmaidīju un pamāju ar galvu. "Jā, tev taisnība," es nodomāju. "Ar tevi un ikvienu citu, kas ienāk bibliotēkā."

Protams, ja Džūdija Džonsone (vai Mērsija Makija, vai Peta Džonsa, vai jebkurš cits Djū fans) uzturējās bibliotēkā pietiekami ilgi, beigās viņa jutās vīlusies. Daudzreiz pēc pusstundas, atstājot bibliotēku, smaids apmeklētājas sejā bija nodzisis, jo viņa bija ievērojusi, ka Djū sēž klēpī kādam citam.

-   Ak, Djū, Džūdija tad nopūtās. Es domāju, ka tā tu izturies tikai pret mani.

Viņa dažas minūtes uzlūkoja kaķi, taču Djū nepacēla acis. Tad sieviete pasmaidīja. Es zinu, ko Džūdija domāja. "Tāds vienkārši ir viņa darbs. Tomēr mani viņš mīl visvairāk."

Un kur tad vēl bērni! Ja vēlējies saprast, kādu iespaidu Djū atstāj uz Spenseras iedzīvotājiem, vajadzēja tikai paskatīties uz bērniem. Bērnu smaidi, viņiem ienākot bibliotēkā, prieks, meklējot un saucot Djū, sajūsma, viņu atrodot… Mazajiem aiz muguras arī mammas smaidīja.

Es zinu: daudzas ģimenes cieta no tā, ka viņu bērniem klājās grūti. Vecāki nekad neapsprieda savas problēmas ar bibliotēkas personālu. Varbūt viņi par tām nerunāja pat ar tuvākajiem draugiem. Pie mums tā nedara; mēs nerunājam par personisko dzīvi, vienalga, vai mums klājas labi vai slikti, vai viduvēji. Bet cilvēkiem gribas visu kādam izstāstīt. Kādam zēnam bija novalkāts mētelis no pagājušās ziemas. Viņa māte vairs nelietoja kosmētiku un beigās arī rotaslietas ne. Zēns mīlēja Djū; viņš pieķērās kaķim kā īstam draugam, un viņa māte vienmēr smaidīja, redzot abus kopā. Oktobrī zēns un viņa māte pārstāja nākt uz bibliotēku. Es uzzināju, ka ģimene ir pārcēlusies dzīvot uz citurieni.

Tas nebija vienīgais zēns, kas tajā rudenī staigāja vecā mētelī, un viņš noteikti nebija vienīgais bērns, kas bija iemīļojis Djū. Viņi visi vēlējās kaķēna uzmanību, ilgojās pēc tās tik ļoti, ka pat iemācījās labi uzvesties Stāstu stundā, kad telpā atradās arī Djū. Bērnu balsu murdoņu, kas katru otrdienas rītu skanēja Apaļajā istabā, kur notika Stāstu stunda, parasti pārtrauca izsauciens: Skat, kur Djū! Un visi reizē metās iekšā telpā, lai paglaudītu Djū.

-Ja jūs nenomierināsieties, Djū būs jāiet projām, tad sacīja Mērija Voka, mūsu bērnu bibliotekāre.

Telpā iestājās gandrīz pilnīgs klusums. Bērni apsēdās, cenzdamies apvaldīt sajūsmu, cik nu spēja. Kad viņi bija kaut cik nomierinājušies, Djū sāka staigāt starp bērniem, un katrs, kam kaķis paberzējās gar kājām, no prieka ieķiķinājās. Drīz vien bērni sāka tvarstīt Djū, čukstot: Paliec pie manis, Djū! Paliec pie manis!

Bērni, nelieciet man izteikt vēl vienu brīdinājumu.

-Jā, Mērij. Bērni vienmēr sauca Mēriju Voku vārdā. Viņa neprasīja, lai viņu uzrunātu par Mērijas kundzi.

Djū saprata, ka ir pārkāpis atļautā robežas, un, pārstājis staigāt, saritinājās kādam klēpī; viņš izvēlējās pavadīt laiku kopā ar šo laimīgo. Un katru nedēļu tas bija cits bērns.

Kad Djū bija izvēlējies klēpi, viņš tur parasti mierīgi tupēja stundu ilgi. Izņemot gadījumus, kad rādīja kādu filmu. Tad viņš uzlēca uz galda, pavilka zem sevis kājiņas un uzmanīgi vēroja uz ekrāna notiekošo. Kad rādīja titrus, viņš izlikās, ka garlaikojas, un nolēca zemē. Pirms bērni paguva pavaicāt: "Kur ir Djū?" viņš jau bija prom.

Tikai vienu bērnu kaķim nekādi neizdevās "pievārēt". Kad Djū sāka dzīvot bibliotēkā, šai meitenītei bija četri gadi un viņa katru nedēļu nāca uz bibliotēku kopā ar māti un vecāko brāli. Viņas brālis uzreiz iemīļoja Djū. Taču meitene turējās no kaķa tik tālu, cik vien varēja, un šķita saspringta un nervoza. Beidzot viņas māte man uzticēja noslēpumu, ka meitene baidās no četrkājainiem dzīvniekiem, īpaši no kaķiem un suņiem.

Kāda iespēja! Es sapratu, ka Djū var izdarīt šai meitenītei labu, tāpat kā viņš darīja labu bērniem, kuriem bija alerģija pret kaķa spalvu, beidzot viņiem bija iespēja pavadīt laiku kopā ar kaķi. Es ieteicu bērnu pamazām iepazīstināt ar Djū: vispirms vērot viņu caur logu, tad tikties pieaugušo uzraudzībā.

Tas ir ideāls darbiņš mūsu maigajam, mīlošajam Djū, es sacīju meitenītes mātei.

Es aizrāvos ar šo ideju, pat sameklēju labākās grāmatas, kas palīdzētu meitenītei pārvarēt bailes. Taču māte nevēlējās iet šo ceļu, un tā vietā, lai censtos mainīt meitenītes izjūtas, man nācās pielāgoties viņai. Kad šī meitene pienāca pie durvīm un pamāja darbiniecei, kas strādāja reģistratūrā, mēs sameklējām Djū un ieslēdzām viņu manā kabinetā. Kaķim tas ļoti nepatika, īpaši kad bibliotēkā bija vēl citi apmeklētāji. Man šķita, ka es dzirdu viņu protestējam: Nedari tā! Es zinu, kā ar viņu apieties! Es neiešu viņai tuvumā!

Arī man nepatika ieslēgt Djū, un es jutos nelāgi, ka nevaru panākt, lai viņš palīdz padarīt šīs mazās meitenītes dzīvi labāku. Bet ko gan es varēju izdarīt? "Neuzstāj, Vikij," es sev teicu. "Gan jau pienāks īstais brīdis."

Paturējusi šo domu prātā, es sāku plānot Djū pirmās dzimšanas dienas svinības: bija paredzēta tikai kaķu barības kūka jubilāram un parastā torte apmeklētājiem. Mēs nezinājām, kad tieši kaķēns ir dzimis, bet toreiz, kad mēs Djū atradām, dakteris Esterlijs sacīja, ka viņš ir astoņas nedēļas vecs. Tā nu mēs izrēķinājām, ka Djū ir dzimis novembra otrajā pusē, un par dzimšanas dienu izvēlējāmies 18. datumu. Mēs atradām kaķēnu 18. janvārī, tāpēc nolēmām, ka tas ir viņa laimīgais datums.

Nedēļu pirms svinībām mēs izlikām apmeklētājiem parakstu karti. Dažu dienu laikā uz tās bija vairāk nekā simt parakstu. Nākamajā Stāstu stundā bērni izkrāsoja dzimšanas dienas tortes attēlus. Četras dienas pirms svinībām mēs sakārām šīs kartites uz veļas auklas aiz grāmatu apmaiņas galda. Tad par gaidāmo pasākumu tika pastāstīts avīzē un mēs sākām saņemt dzimšanas dienas apsveikumus pa pastu. Nespēju tam noticēt cilvēki sūtīja dzimšanas dienas kartītes kaķim!

Kad sākās svinības, bērni no sajūsmas lēkāja. Cits kaķis, bez šaubām, izbītos, bet Djū visu uztvēra parastajā mierā. Viņš neiesaistījās bērnu jautrībā, bet uzmanīgi vēroja savu dāvanu kaķu barības kūku peles formā ar Džīnas Holisas-Klārkas pagatavoto trekno jogurtu (Djū necieta diētiskus ēdienus). Bērni smaidīja un ķiķināja, un es paskatījos uz pieaugušajiem, kas stāvēja aizmugurē, liela daļa no viņiem bija bērnu vecāki un redzēju, ka arī viņi smaida. Tad es vēlreiz sapratu, cik īpašs ir Djū. Ne katram kaķim bija tāds fanu klubs. Un es sapratu vēl šo to: Djū pozitīvi ietekmē cilvēkus; viņš ir pieņemts par pilntiesīgu pilsētas iemītnieku; kaut arī es pavadu kopā ar Djū visu dienu, es nekad neuzzināšu, ar cik cilvēkiem viņš ir iedibinājis attiecības un cik daudzus aizkustinājis. Šim kaķim nebija mīluļu; viņš mīlēja visus vienādi.

Tomēr patiesībā es zinu, ka tā nav taisnība. Bija arī īpašas attiecības, un kā piemēru varu minēt Djū attieksmi pret Kristālu. Desmitiem gadu bibliotēkā tika rīkota īpaša Stāstu stunda vietējās pamatskolas un vidusskolas speciālās izglītības klasēm. Pirms Djū ierašanās šie bērni uzvedās slikti. Viņiem tā bija nedēļas lielākā izklaide, un viņi bija satraukti: klaigāja, bļaustījās, lēkāja. Bet Djū viņu izturēšanos mainīja. Bērni saprata: ja viņi trokšņos un neuzvedīsies, kā pieklājas, Djū aizies. Un viņi darīja, ko spēja, lai kaķis paliktu; pēc dažiem mēnešiem šie bērni kļuva tik mierīgi, ka nevarēja noticēt tā ir tā pati skolēnu grupa.

Tie bija bērni, kas nespēja kaķīti visai labi paglaudīt, jo daudziem bija kustību traucējumi. Djū par to neuztraucās. Kamēr vien bērni izturējās kaut cik klusu, kaķis pavadīja stundu kopā ar viņiem. Viņš staigāja starp bērniem un trinās tiem gar kājām. Viņš lēca tiem klēpī. Bērni pievērsa Djū tādu uzmanību, ka neievēroja neko citu. Viņi neko nemanītu, pat ja mēs lasītu viņiem priekšā telefona grāmatu.

Kristāla bija aptuveni vienpadsmit gadus veca meitene ar vislielākajām fiziskajām problēmām. Viņa bija skaista meitene, taču nerunāja un nespēja kontrolēt savu locekļu kustības. Meitene sēdēja ratiņkrēslā, kam priekšā atradās koka galdiņš. Kad Kristāla ieradās bibliotēkā, viņa, noliekusi galvu, parasti blenza uz galdiņu. Skolotāja novilka meitenei mēteli vai jaku, bet viņa nepakustējās. Šķita, it kā viņas nemaz tur nebūtu.

Djū pamanīja Kristālu uzreiz, tomēr tūlītēja saikne neizveidojās. Šķita, ka meiteni kaķis neinteresē, turklāt tur bija daudz citu bērnu, kas vēlējās pievērst sev viņa uzmanību. Kādu reizi Djū uzlēca uz Kristālas galdiņa. Meitene iespiedzās. Viņa bija apmeklējusi bibliotēku jau gadiem ilgi, taču nekad nebija izdvesusi ne skaņas. Šis spiedziens bija pirmā skaņa, ko es no viņas sadzirdēju.

Turpmāk kaķis apciemoja Kristālu katru nedēļu. Djū katru reizi uzlēca uz viņas galdiņa, un Kristāla no prieka spiedza. Tas bija skaļš, spalgs spiedziens, bet Djū tas nekad neizbiedēja. Viņš zināja, ko tas nozīmē. Kaķis sajuta meitenes sajūsmu vai varbūt saskatīja pārmaiņas viņas sejā. Katru reizi, kad Kristāla ieraudzīja Djū, viņas acis mirdzēja. Parasti meitenes skatiens bija tukšs. Tagad acīs bija iedegusies uguntiņa.

Drīz vien nebija nemaz jāgaida, kad Djū uzlēks uz Kristālas galdiņa. Meitene atdzīvojās jau brīdī, kad skolotāja iestūma ratiņkrēslu bibliotēkā. Ieraudzījusi Djū, kas viņu gaidīja pie durvīm, Kristāla uzreiz sāka izdvest skaņas. Tā nebija viņas parastā spalgā spiegšana, bet gan zemāka skaņa. Es domāju, ka viņa sauca savu draugu. Arī kaķis droši vien tā uzskatīja, jo, tiklīdz viņš izdzirda šo skaņu, tā atradās meitenei līdzās. Kad ratiņkrēsls bija novietots, Djū uzlēca uz galdiņa, un meitene burtiski staroja. Viņa sāka spiegt, un viņas sejā uzplauka liels un mirdzošs smaids. Kristālai bija visbrīnišķīgākais smaids pasaulē.

Tad skolotāja saņēma meitenes roku un palīdzēja viņai noglaudīt kaķi. Šis pieskāriens, sajūtot kaķa mīksto kažoku, parasti izraisīja vēl skaļākus un priecīgākus spiedzienus. Varu apzvērēt, ka reiz Kristāla apzināti ielūkojās man acīs. Viņa bija prieka pilna un vēlējās dalīties ar kādu savās izjūtās. Un tas notika ar meiteni, kura gadiem nebija pacēlusi skatienu no grīdas.

Kādu dienu es nocēlu Djū no Kristālas galdiņa un iebāzu viņai aiz jakas. Meitene pat nespiedza. Viņa vienkārši skatījās lejup ar milzīgu godbijību. Kristāla jutās tik laimīga. Arī Djū bija laimīgs. Viņš varēja piespiesties meitenei pie krūtīm, tur bija silti, un viņš bija kopā ar cilvēku, ko mīlēja. Viņš nemaz negribēja līst no jakas laukā un palika tur aptuveni divdesmit minūtes. Citi bērni aplūkoja grāmatas. Djū un Kristāla sēdēja kopā pašā priekšā pie grāmatu apmaiņas galda. Ārpusē rūca autobuss un visi citi bērni jau bija tajā sakāpuši, bet Djū un Kristāla joprojām sēdēja kopā tur, kur bija atstāti. Šis smaids, šis mirklis bija visas pasaules vērts.

Es nespēju iztēloties Kristāks dzīvi. Nezināju, ko viņa jūt vai dara ārpasaulē. Bet biju pārliecināta, ka tad, kad meitene atrodas Spenseras sabiedriskajā bibliotēkā kopā ar Djū, viņa jūtas laimīga. Domāju, ka viņa ir piedzīvojusi tādu pilnīgas laimes izjūtu, kādu pazīst tikai nedaudzi no mums. Un Djū to zināja. Viņš vēlējās, lai Kristāla to piedzīvo, un mīlēja viņu par to. Vai kaut ko tādu nevar novēlēt ne vien katram kaķim, bet arī ikvienam cilvēkam?

Šis saraksts tika uzrakstīts uz lielas, oranžas kartona loksnes un pakārts pie Spenseras sabiedriskās bibliotēkas grāmatu apmaiņas galda Djū pirmajā dzimšanas dienā 1988. gada 18. novembri.

KAS DJŪ PATĪK UN KAS NEPATĪK

.

9. nodala Djū un Džodija

Attiecības starp Djū un Kristālu bija nozīmīgas ne tikai tāpēc, ka tās izmainīja meitenes dzīvi, bet arī tāpēc, ka tās raksturoja kaķi. Tās parādīja viņa ietekmi uz cilvēkiem. Viņa mīlestību. Viņa sapratni, ieinteresētību. Stāstot šo stāstu, es katru reizi pieminu, ka šī viena cilvēka izjūtas jāpareizina ar tūkstoti, un tad jūs sāksiet saprast, ko Djū nozīmēja Spenseras pilsētai. Viņa ietekmi nejuta visi cilvēki reizē, bet gan katru dienu kāds cits. Un viens no šiem cilvēkiem bija mana meita Džodija.

Es biju vientuļā māte, tāpēc Džodijas bērnībā mēs abas bijām nešķiramas. Mēs devāmies pastaigās ar mūsu pūdeli Brendiju. Kopā gājām iepirkties. Reizēm mēs palikām pa nakti viesistabā tikai mēs divas. Kad televīzijā rādija kādu filmu, ko vēlējāmies redzēt, sarīkojām pikniku uz grīdas. Mūsu mīļākā filma, ko demonstrēja reizi gada, bija "Oza zemes burvis" par varavīksni, kurā viss ir krāsains un kurā nonākot cilvēks iegūst spējas darīt to, ko viņš vēlas; šis spējas viņam piemīt ikreiz, kad vien viņš

prot iekļūt varavīksnē. Kad Džodijai bija deviņi gadi, mes katru dienu, kad vien laikapstākļi to atļāva, pastaigājāmies pa tuvīno neapdzīvoto apkārtni. Vismaz reizi nedēļā mēs devāmies pārgājienā uz kaļķakmens klints virsotni, tad tur apsēdāmies un sarunādamās vērojām upi lejā. Mēs māte un meita.

Mēs dzīvojām Mankato Minesotā, bet daudz laika pavadījām pie maniem vecākiem Hārtlijā Aiovā. Brauciens ilga divas stundas, un tā laikā mēs parasti dziedājām astoņu celiņu ierakstu pavadībā. Tās bija sentimentālas Džona Denvera un Nerija Manilova septiņdesmito gadu dziesmiņas. Un mēs vienmēr spēlējām kādu īpašu spēli. Piemēram, es jautāju: Kurš ir lielākais vīrietis, ko tu pazīsti?

Džodija atbildēja un tad jautāja man: Kura ir stiprākā sieviete, ko tu pazīsti?

Es atbildēju un jautāju: Kura ir jocīgākā sieviete, ko tu pazīsti?

Tā mēs uzdevām jautājumus, līdz beidzot es vairs nespēju iedomāties nevienu citu jautājumu kā vien to, ko visu laiku gribēju uzdot: Kura ir visgudrākā sieviete, ko tu pazīsti?

Džodija vienmēr atbildēja: Tu tā esi, mamm. Viņai nebija ne jausmas, cik ļoti es ilgojos to dzirdēt.

Kad Džodijai bija desmit gadu, viņa vairs neatbildēja uz šo jautājumu. Viņa izturējās kā tipiska meitene šajā vecumā, bet es gribot negribot jutos vīlusies.

Kad Džodija kļuva trīspadsmit gadus veca un mēs bijām pārcēlušās uz Spenseru, viņa vairs neļāva pirms naktsmiera sevi noskūpstīt. Esmu tam par lielu, mamm, viņa kādu vakaru sacīja.

-   Zinu, es atteicu. Tu tagad esi liela meitene. Bet tas salauza manu sirdi.

Atceros, kā reiz iegāju dzīvojamā istabā mūsu 1200 kvadrātpēdu lielajā divu guļamistabu mājā, kas atradās tikai vienu jūdzi no bibliotēkas. Protams, puse Spenseras atradās vienas jūdzes attālumā no bibliotēkas. Palūkojos ārā pa logu uz klusajām kvadrātveida mājiņām glītajos taisnstūrveida zālienos. Tāpat kā pārējā Aiovā, arī Spenserā vairums ceļu bija perfekti taisni. Kāpēc gan tāda nebija dzīve?

Pie manis piesteberēja Brendija un apostīja man roku. Brendija bija kopā ar mani kopš tā laika, kad gaidīju Džodiju, un varēja manīt, ka suns jūt savus gadus. Brendija bija apātiska, un pirmo reizi dzīvē viņai gadījās pieslapināt grīdu. Nabaga Brendija!

Es to pacietu, cik ilgi vien varēju, taču beidzot aizvedu suni pie daktera Esterlija, un viņš noteica progresējošu nieru mazspēju.

-    Viņai ir četrpadsmit gadu. Tas nav nekas pārsteidzošs.

-   Ko lai mēs darām?

-   Varu viņu apārstēt, Vikij, bet cerību uz izveseļošanos nav.

Es palūkojos uz nabaga gurdo sunīti. Viņa vienmēr bija bijusi kopā ar mani, atdevusi man sevi visu. Paņēmu Brendiju rokās un pakasīju viņai aiz ausīm. Neko daudz es nespēju, meitenīt, bet darīšu tavā labā, ko varēšu.

Dažas nedēļas devu Brendijai zāles. Tad kādu dienu, sēdēdama dzīvojamā istabā ar Brendiju klēpī, es sajutu kaut ko siltu. Sapratu, ka tas ir slapjums. Brendija bija mani apčurājusi. Teikt, ka viņa jutās vienkārši nelāgi, nebūtu nekas; viņai sāpēja.

Ir pienācis laiks, sacīja dakteris Esterlijs.

Es nestāstīju par to Džodijai, vismaz ne visu. Daļēji lai pasargātu viņu. Un daļēji tāpēc, ka negribēju to atzīt pati sev. Šķita, ka Brendija ir bijusi kopā ar mani visu mūžu. Es viņu mīlēju; viņa man bija nepieciešama. Nevarēju paciest domu, ka man no viņas jāatvadās.

Piezvanīju savai māsai Veļai un palūdzu viņas vīram Donam: Lūdzu, atnāc uz manu māju un paņem viņu. Nesaki man, kad tas notiks. Vienkārši izdari to.

Pēc dažām dienām es atnācu mājās pusdienās un Brendijas tur vairs nebija. Es zināju, ko tas nozīmē. Viņa bija prom. Es piezvanīju Veļai un palūdzu sagaidīt Džodiju no skolas un aizvest pusdienās. Man bija vajadzīgs laiks, lai savāktos. Taču pusdienojot Džodija bija sapratusi, ka kaut kas nav kārtībā. Beidzot Veļa neizturēja un izstāstīja viņai, ka Brendija ir iemidzināta.

Es tik daudz ko biju izdarījusi nepareizi. Biju centusies mazināt Brendijas sāpes. Biju atstājusi viņu nomirt kopā ar manu svaini. Nebiju bijusi pilnīgi atklāta pret Džodiju. Un biju pieļāvusi, ka mana māsa izstāsta meitai par sunīša nāvi sunīša, kuru meitene tik ļoti mīlēja. Es nevēlējos, lai viņa redz, cik ļoti man sāp. Nākamajā dienā, kad Džodija aizgāja uz skolu, es salūzu. Raudāju tik stipri, ka jutos gluži slima. Biju tik satriekta, ka spēju aizbraukt uz darbu tikai pēcpusdienā. Bet Džodija to neredzēja. Viņas trispadsmitgadīgajā prātiņā es biju tā, kas bija nogalinājusi viņas suni un pat neraizējās par to.

Brendijas nāve nebija pirmais pavērsiena punkts mūsu attiecībās. Tas tikai atklāja plaisu, kas starp mums veidojās. Džodija vairs nebija mazs bērns, taču daļēji es pret viņu joprojām tā izturējos. Viņa ari vēl nebija pieaugusi, taču pa daļai domāja, ka tāda ir un ka es viņai vairs neesmu vajadzīga. Brendijas nāve pirmo reizi lika man saprast, ka esam atsvešinājušās.

Kad bibliotēkā parādījās Djū, Džodijai bija sešpadsmit gadu, un, kā jau daudzām mātēm, kam ir meitas šajā vecumā, man šķita, ka mēs dzīvojam katra savu dzīvi. Tā lielā mērā bija mana vaina. Es ļoti daudz strādāju, plānojot bibliotēkas rekonstrukciju, ko man beidzot izdevās apstiprināt pilsētas padomē, un mājās pavadīju maz laika. Bet tā bija arī Džodijas vaina. Lielu daļu laika viņa pavadīja kopā ar draugiem vai ieslēgusies savā istabā. Darba dienās mēs tikāmies galvenokārt tikai pusdienās. Un arī tad sarunājāmies visai maz.

Bet tad ieradās Djū un man bija iespēja runāt ar Džodiju par to, kas viņu interesēja. Es stāstīju meitai, ko Djū ir darījis, ar ko ticies, ar ko spēlējies, kura vietējā avīze vai radiostacija ir lūgusi interviju. Dažas bibliotēkas darbinieces pārmaiņus baroja Djū svētdienas rītos. Kaut arī šajā laikā es nekad nespēju dabūt Džodiju augšā, mēs bieži iegriezāmies bibliotēkā svētdienas vakarā, kad devāmies mājās no vakariņām pie manas mammas un tēta.

Jūs nevarat iedomāties, ar kādu sajūsmu Djū sagaidīja Džodiju, kad viņa ienāca pa bibliotēkas durvīm. Kaķis slējās pakaļkājās. Viņš burtiski lidoja pa plauktiem, tikai lai atstātu iespaidu uz Džodiju. Kamēr es iztīrīju kaķa kastīti un iebēru viņam barību, Djū un Džodija spēlējās. Viņa nebija tikai kārtējais cilvēks, kas pavada laiku kopā ar kaķi; Djū bija pilnīgi traks pēc Džodijas.

Es teicu, ka Djū nekad nevienam nesekoja, ka viņa stilā bija ievērot zināmu distanci. Bet uz Džodiju tas neattiecās. Djū sekoja viņai kā sunītis. Viņa bija vienīgais cilvēks pasaulē, no kura Djū vēlējās saņemt uzmanību viņam tā bija nepieciešama. Pat tad, kad Džodija ienāca bibliotēkā darba laikā, Djū tūliņ metās viņai klāt. Kaķim bija vienalga, kas uz viņu skatās; attiecībā uz šo meiteni viņš aizmirsa pat lepnumu. Tiklīdz Džodija apsēdās, Djū momentā bija viņai klēpī.

Svētkos, kad bibliotēka vairākas dienas bija slēgta, es aizvedu Djū pie sevis. Viņam nepatika braukt ar mašīnu kaķis vienmēr iedomājās, ka jābrauc pie daktera Esterlija, tāpēc pirmās brauciena minūtes parasti pavadīja mašīnas aizmugurē uz grīdas. Bet, tiklīdz viņš sajuta, ka es nogriežos no Lielās avēnijas uz Vienpadsmito ielu, viņš uzlēca uz sēdekļa un sāka skatīties pa logu. Kad es atvēru mājas durvis, Djū steidzās iekšā, lai visu pamatīgi apostītu. Bibliotēkā viņš dzīvoja vienstāva pasaulē, tāpēc šeit nevarēja vien beigt brīnīties par kāpnēm.

Kaut cik remdējis sajūsmu par kāpnēm, Djū bieži apmetās man blakus uz dīvāna. Tikpat bieži viņš apsēdās uz dīvāna atzveltnes un skatījās ārā pa logu. Viņš gaidīja Džodiju. Kad meita pārnāca mājās, Djū palēkdamies metās pie durvīm. Tiklīdz Džodija ienāca, Djū pielipa viņai kā dadzis. Viņš ne uz bridi neatstājās no Džodijas. Kad meitene iegāja dušā, Djū gaidīja viņu vannasistabā, nenolaizdams skatienu no aizkara. Ja viņa aizvēra durvis, kaķis sēdēja ārpusē. Kad dušā ūdens vairs netecēja, bet Džodija nez kāpēc kavējās nākt laukā, Djū tupēja un bļāva. Līdzko meitene apsēdās, viņš ierausās tai klēpī vienalga, vai Džodija atradās pie ēdamgalda vai pie tualetes galdiņa, mīcījās viņai pa vēderu un murrāja, murrāja, murrāja.

Džodijas istabā valdīja absolūts haoss. Meitenes ārējais izskats bija nevainojams. Katrs matiņš atradās savā vietā. Iedomājieties: viņa gludināja zeķes. Kurš gan noticētu, ka viņas istabā izskatās kā troļļu midzeni? Vienīgi pusaudzis var dzīvot istabā, kur neredz grīdu un nav iespējams aizvērt sienas skapja durvis, kur apkaltuši šķīvji un glāzes nedēļām mētājas zem netīrām drēbēm. Es atteicos tīrīt meitas istabu, bet arī vairs neuzstāju, lai viņa to uzkopj. Zinu tās bija tipiskas mātes un meitas attiecības, bet to atzīt ir vieglāk, kad viss jau garām. Tajā laikā man nebija vienkārši to pieņemt.

Taču Djū viss bija vienkārši. Netīra istaba? Māte, kas visu laiku piesienas? Viņš par to neraizējās. Tur ir Džodija vienīgi to pauda kaķa skatiens, pirms viņš vakarā pazuda meitas istabā. Kāda gan nozīme visam pārējam?

Dažkārt pirms došanās pie miera Džodija pasauca mani uz savu istabu. Es iegāju istabā un ieraudzīju Djū sargājam Džodijas spilvenu kā podu ar zeltu vai guļam viņai uz sejas. Kādu mirkli es uzlūkoju kaķi, kurš tik izmisīgi alka pēc meitenes glāstiem, un tad mēs abas sākām smieties. Kopā ar draugiem Džodija jokojās un izklaidējās, bet pret mani viņa visus vidusskolas gadus bija ļoti nopietna. Djū bija vienīgais, kas spēja padarīt mūsu attiecības bezbēdīgākas un rotaļīgākas. Kad pie mums bija Djū, mēs kopā smējāmies gandrīz tāpat kā tolaik, kad Džodija vēl bija maza.

Mēs ar Džodiju nebijām vienīgās, kam Djū palīdzēja. Pretī bibliotēkai ielas otrā pusē atradās Spenseras vidusskola, un pēc stundām pie mums regulāri iegriezās aptuveni piecdesmit skolēnu. Dienās, kad viņi iebrāzās bibliotēka ka viesulis, Djū no viņiem izvairījās, īpaši no pašiem trokšņainākajiem, bet parasti viņš iejuka pūli. Kaķim skolēnu vidū bija daudz draugu kā zēni, tā meitenes. Bērni kaķīti glāstīja un spēlējās ar viņu, piemēram, ripināja zemē no galda zīmuļus un vēroja viņa izbrīnu, kad tie pazuda. Kāda meitene mēdza iebāzt pildspalvu jakas piedurknē un to kustināt. Tad Djū tvarstīja pildspalvu un dažkārt, nospriedis, ka piedurkne ir pietiekami silta un tumša vieta, ielīda tajā nosnausties.

Vairums bērnu devās prom pēc pieciem, kad viņu vecāki atgriezās mājās no darba. Bet daži palika līdz astoņiem. Spenserā netrūka ari tādu problēmu kā alkoholisms, nevērība un slikta izturēšanās pret bērniem, taču mūsu parastie apmeklētāji bija bērni no strādnieku ģimenēm. Šie vecāki mīlēja savas atvases, bet pieaugušajiem bija jāstrādā papildus, lai savilktu kopā galus.

Strādājošie vecāki ienāca bibliotēkā tikai uz kādu mirkli, parasti viņiem nebija laika paglaudīt Djū. Viņi strādāja garas stundas, un pēc tam viņiem vēl bija jāgatavo vakariņas un jāuzkopj māja. Bet viņu bērni pavadīja kopā ar Djū daudz laika; kaķis tos mīlēja un izklaidēja. Es nekad nespēju īsti saprast, cik daudz tas viņiem nozīmē un cik ciešas ir šīs saites, līdz redzēju, kā kāda zēna māte noliecās pie kaķa un, maigi glaudot viņam galvu, nočukstēja: "Paldies, Djū."

Es sapratu, ka viņa pateicas Djū par to, ka tas pavada laiku kopā ar viņas dēlēnu, aizpildot brīžus, kuros puisēns citādi justos pamests un vientuļš.

Tad sieviete piecēlās un apskāva dēlu. Kad abi devās uz durvīm, māte jautāja zēnam: "Kā Djū šodien klājās?" Pēkšņi es skaidri sapratu, ko viņa jūt. Djū bija pārvērtis viņu grūto atšķirtības laiku par saprašanās iespēju; viņš bija ļāvis šai sievietei atrast ceļu uz dēla sirdi un atgūt to, kas nokavēts. Es nekad nebiju uzskatījusi šo zēnu par vienu no Djū tuvākajiem biedriem lielu daļu laika viņš pavadīja, ar draugiem spēlējot datorspēles bet acīmredzot Djū bija ietekmējis viņa dzīvi aiz bibliotēkas sienām. Jo vairāk es ieskatījos, jo vairāk sapratu, ka to dzirkstelīti, ko Djū bija iededzis manās attiecībās ar Džodiju, izjuta ari citas ģimenes. Tāpat kā es, arī citi vecāki pavadīja stundu dienā, runājot ar saviem pusaudžiem par Djū.

Pārējais personāls to nesaprata. Viņi redzēja Džodiju un Djū kopā un domāja, ka es jūtos aizvainota, jo Djū kādu mīl vairāk par mani. Kad mana meita aizgāja, kāds parasti noteica: "Džodijas balss ir līdzīga tavējai. Tāpēc viņš meiteni tik ļoti mīl."

Bet es itin nemaz nejutu greizsirdību. Mums ar Djū bija sarežģītas attiecības, jo tajās ietilpa arī mazgāšana vannā, ķemmēšana, veterinārārsta apmeklējumi un citas nepatīkamas procedūras. Djū attiecības ar Džodiju bija tīras un nevainīgas. Viņi kopā labi un jautri pavadīja laiku, jo viņus neapgrūtināja atbildība. Djū saprata, cik nozīmīga man ir Džodija, un tas meiteni padarīja svarīgu ari viņam. Es pat pieļauju domu, ka varbūt tikai varbūt Djū saprata to mirkļu nozīmīgumu, kurus mēs pavadījām visi trīs kopā, to, kā man pietrūka smieklu kopā ar meitu, tāpēc viņš jutās laimīgs, ja varēja būt par tiltu pāri bezdibenim, kas šķīra mūs abas.

Bet nedomāju, ka tas bija viss. Djū mīlēja Džodiju par to, ka viņa bija Džodija sirsnīgā, draudzīgā, brīnišķīgā Džodija. Un es Djū mīlēju par to, ka viņš mīlēja manu meitu.

10. nodala Ilgais ceļš prom no mājām

Hārtlijā, uz kurieni mana ģimene pārcēlās, kad man bija četrpadsmit gadu, es biju pareizā meitene un otra labākā skolniece klasē aiz Kārenas Votsas. Vikijai Džipsonei bija A visos priekšmetos, izņemot mašīnrakstīšanu, kur bija C. Taču tas nenodrošināja man nevainojamu reputāciju. Kādu vakaru es kopā ar vecākiem devos uz dejām Senbornā mazā pilsētiņā deviņas jūdzes no Hārtlijas. Kad pulksten vienpadsmitos deju zāli slēdza, mēs aizgājām uz tuvīno restorānu, un tur man kļuva slikti. Tētis izveda mani ārā svaigā gaisā, un es izvēmos. Nākamajā rītā pusdeviņos piezvanīja mans vectēvs un prasīja: "Kas jums tur notiek? Es dzirdēju, ka Vikija vakar Senbornā bijusi piedzērusies." Kā vēlāk izrādījās, negadījuma iemesls ir bijis sastrutojis zobs, taču tādā mazā pilsētiņā kā Hārtlija nevajag daudz, lai iegūtu sliktu slavu.

Tostarp mans vecākais brālis tika uzskatīts par vienu no visu laiku gudrākajiem bērniem, kas apmeklējuši

Hārtlijas vidusskolu. Visi sauca viņu par profesoru. Deivids pabeidza skolu gadu pirms manis un devās uz simt jūdžu attālo koledžu Mankato Minesotā. Es domāju, ka ari sekošu viņam. Kad ieminējos par saviem plāniem karjeras konsultantam, viņš sacīja: Tev nevajag domāt par koledžu. Tu vienkārši apprecēsies, audzināsi bērnus un ļausi, lai vīrs par tevi parūpējas. Kāds stulbenis! Bet tas bija 1966. gadā Aiovas laukos. Nekādu citu padomu es nesaņēmu.

Pēc skolas beigšanas es saderinājos ar savu trešo puisi. Mēs bijām satikušies divus gadus, un viņš mani dievināja. Bet man vajadzēja tikt projām no šīs Aiovas mazpilsētiņas mikroskopiskās acs. Tāpēc es atsaucu saderināšanos tas bija grūtākais, ko man dzīvē nācies darīt, un pārcēlos uz Mankato kopā ar savu labāko draudzeni Šāronu.

Deivids mācījās koledžā pilsētas otrā malā, bet mēs ar Šāronu strādājām kompānijā Mankato Box. Tur iesaiņoja tādus produktus kā trauku mazgāšanas līdzeklis Jet-Dry un tālaika "zvaigzne" Gumby. Es strādāju galvenokārt ar Punch and Grow tie bija konteineri ar stādāmo augsni, kuriem pie vāka piestiprinātas sēklas. Mans darbs bija noņemt konteinerus no konveijera lentes, uzlikt tiem plastmasas vāciņus, ievietot kartona apvalkā un salikt kastē. Mēs ar Šāronu strādājām līdzās un vienmēr dziedājām muļķīgas dziesmiņas par Punch and Grow, izmantojot populāras melodijas. Dažkārt mēs pamatīgi sasmīdinājām visus pie konveijera strādājošos. Pēc trim gadiem es jau ievietoju iekārtā tukšos plastmasas trauciņus. Šajā darbā biju vairāk izolēta no pārējiem un nedabūju daudz dziedāt, bet vismaz nenosmērējos ar augsni.

Mums ar Šāronu izveidojās ieradums, kāds raksturīgs tiem, kas strādā pie konveijera. Atstājām darba vietu tieši pulksten piecos, aizbraucām ar autobusu uz mājām, lai ieēstu, un tad apmeklējām deju klubus. Mēs dejojām līdz pagurumam un beidzām tikai tad, kad deju zāles tika slēgtas. Kad negāju uz dejām, es parasti tikos ar brāli Deividu un viņa draugiem. Deivids bija ne tikai mans brālis, bet ari labākais draugs, un es nevaru saskaitīt tās reizes, kad mēs visu nakti palikām nomodā un runājāmies par dzīvi. Kad es aizbraucu uz mājām tas gan notika reti -, parasti uzliku kādu plati un dejoju vienatnē savā guļamistabā. Man vienkārši vajadzēja dejot. Man patika dejot.

Voliju Maironu es satiku deju klubā, bet viņš nebija tāds kā citi puiši, ar kuriem es biju tikusies. Volijs bija ļoti gudrs un zinošs, un tas uzreiz atstāja uz mani iespaidu. Viņš bija personība. Volijs vienmēr smaidīja, un tad smaidīja ari visi citi, kas bija ar viņu kopā. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas var aiziet uz stūra veikaliņu pēc piena un divas stundas nopļāpāt ar pārdevēju. Volijs varēja runāt ar ikvienu par itin visu. Viņā nebija ne vismazākā ļaunuma. Es to saku līdz pat šai dienai: Volijs nebija spējīgs kādam ar nodomu nodarīt pāri.

Mēs satikāmies pusotru gadu un tad 1970. gada jūlijā apprecējāmies. Man bija divdesmit divi gadi, un es tūliņ paliku stāvoklī. Tā bija smaga grūtniecība ar nelabumu no rītiem, pēcpusdienā un naktī. Vakarus pēc darba Volijs pavadīja ārpus mājas kopā ar draugiem parasti braucot ar motociklu -, bet pusastoņos viņš vienmēr bija mājās. Volijs vēlējās sabiedrisku sievu, bet pieņēma ari tādu, kas mocījās ar nelabumiem, ja tas nozīmēja tikšanu pie bērna.

Dažkārt viens lēmums izmaina visu mūsu dzīvi, un tas ne vienmēr ir lēmums, ko pieņemam mēs paši; dažkārt mēs par to pat neko nezinām. Kad sākās dzemdības, ārsts nolēma paātrināt procesu ar divām lielām pitokīna devām. Vēlāk es uzzināju, ka viņam vajadzējis doties uz kādām viesībām, tāpēc viņš bija nolēmis ātrāk tikt galā ar šo sasodīto procedūru. Dzemdes kakla atvēršanās laiks tika saīsināts līdz divām stundām. Tas izraisīja šoku, kura rezultātā plīsa placenta, tāpēc mani tūliņ pēc bērna piedzimšanas aizveda atpakaļ uz dzemdību zāli. Visus placentas gabalus neizņēma. Pēc sešām nedēļām sākās asiņošana un mani aizrāva atpakaļ uz slimnīcu, lai veiktu steidzamu operāciju.

Es vienmēr biju vēlējusies, lai man būtu meita, vārdā Džodija Marija. Es biju sapņojusi par to jau kopš bērnības. Tagad, kad man bija meita Džodija Marija Mairona -, es neciešami ilgojos būt kopā ar viņu, apskaut viņu, runāties ar viņu un ieskatīties viņai acīs. Taču pēc operācijas man bija jāguļ mierīgi uz muguras. Hormoni bija saniķojušies, un mani mocīja galvassāpes, bezmiegs un auksti sviedri. Pēc diviem gadiem un sešām operācijām mana veselība nebija uzlabojusies, tāpēc ārsti ieteica veikt pētniecisku operāciju. Pamodusies slimnīcā, uzzināju, ka man ir izņemtas abas olnīcas un dzemde. Fiziskās sāpes bija spēcīgas, bet vēl sliktāk bija apjēgt, ka man vairs nekad nebūs bērnu. Es zināju, ka tikšu izpētīta no iekšpuses, bet nebiju gatava tam, ka no manis kaut ko izņems. Un nebiju gatava pēkšņai un grūtai menopauzei. Divdesmit četru gadu vecumā es nonācu sešdesmitgadīgas sievietes loma ar rētām uz vēdera, nožēlu sirdī un meitu, kuru es nevarēju paņemt rokās. Aizkars bija nolaists, un viss kļuva melns.

Kad es atgriezos mājās, Volija tur nebija. Vismaz ne tā kā parasti. Tad es ievēroju, ka vīram jebkura nodarbe saistās ar dzeršanu. Ja viņš devās makšķerēt, tas nozīmēja dzeršanu. Ja viņš devās medībās, tas nozīmēja dzeršanu. Katrs brauciens ar motociklu arī nozīmēja dzeršanu. Pēc neilga laika Volijs vairs nepārradās mājās, kad bija solījis. Viņš vēlu palika prom no mājām un nekad nepiezvanīja. Kad viņš pārnāca piedzēries, es sacīju: Ko tu dari? Tev ir slima sieva un divgadīgs bērns!

-   Es tikai biju makšķerēt, viņš parasti atteica. Nu, iedzēru pāris glāzīšu par daudz. Kas par to?

Kad es nākamajā rītā pamodos, Volijs bija aizgājis uz darbu. Uz virtuves galda es tādās reizēs atradu zīmīti. Es tevi mīlu. Es negribu strīdēties. Piedod. Volijs negulēja, bet naktī cēlās un rakstīja man garas vēstules. Tas vīrietis bija gudrs. Viņš prata rakstīt skaisti. Un katru ritu, kad es ieraudzīju šādu vēstuli, es viņu mīlēju.

Atskārsme, ka tavam vīram ir problēmas ar alkoholu, nāk pēkšņi, bet, lai to atzītu, vajadzīgs ilgs laiks. Ar prātu tu visu saproti, bet sirds atsakās noticēt. Tu centies visu izskaidrot, tad attaisnot. Tu baidies no telefona zvaniem. Tad sāc baidīties no klusuma, kad telefons nezvana. Tā vietā, lai sarunātos, tu domā, kā izmest alus pudeles. Tu izliecies, ka nemani, kur pazūd nauda. Dzeršana jau vienmēr beidzas, bet tikai tad, kad bāriņš ir tukšs. Taču tu baidies žēloties. Tu domā: ja nu tāpēc viss kļūs vēl sliktāk?

-   Es saprotu, viņš saka, kad tu to piemini. Nekādu problēmu. Es beigšu dzert. Tevis dēļ. Es apsolu. Bet ne viens, ne otrs no jums tam netic.

Dienu no dienas pasaule kļūst arvien mazāka. Tu baidies atvērt ledusskapja dzesēšanas kameru, jo zini, ko tur atradīsi. Tu nevēlies pārmeklēt viņa bikšu kabatas. Tu vairs negribi nekur iet. Kur gan viņš var tevi aizvest? Nav tādas vietas, kur nenotiktu dzeršana.

Daudzus rītus es cepeškrāsnī atradu alus pudeles. Džodija ieraudzīja alus kārbas savā rotaļlietu kastē. Volijs ik rītu pamodās agri, un, ja es uzdrošinājos paskatīties pa logu, redzēju, kā viņš sēž savā furgonā un dzer siltu alu. Viņš pat nepapūlējās aizbraukt aiz stūra.

Kad Džodijai bija trīs gadi, mēs reiz devāmies uz Hārtliju uz mana brāļa Maika kāzām. Kamēr mēs ar Džodiju piedalījāmies ceremonijā, Volijam bija brīvs laiks. Viņš pazuda un parādījās tikai vēlu vakarā, kad visi jau gulēja.

-   Vai tu centies no mums izvairīties? es viņam jautāju.

-   Nē, man patīk tava ģimene. Tu to zini.

Kādu vakaru visa ģimene sēdēja pie mammas virtuves galda, bet Volijs, kā parasti, nekur nebija atrodams. Mums izbeidzās alus, tāpēc mamma piegāja pie dzesēšanas kameras, kur viņa glabāja alus rezerves, šķiet, visiem draugiem un radiniekiem pilsētā. Liela daļa alus bija pazudusi.

-   Ko gan tu domāji, ņemdams mammas alu?

-   Es nezinu. Piedod.

-   Kā es, tavuprāt, jūtos? Kā jūtas Džodija?

-   Viņa neko nezina.

Viņa ir pietiekami liela, lai visu saprastu. Tu vienkārši viņu nepazīsti.

Es baidījos to jautāt. Baidījos arī nepajautāt. Vai tu vēl vispār strādā?

-   Protams. Vai tad tu neesi redzējusi algas čekus?

Volija tēvs bija nodevis viņam daļu no ģimenes celt niecības uzņēmuma, un tas nozīmēja, ka Volijam nav pastāvīgas algas summas. Es nezināju, vai firma iegūst projektus citu pēc cita vai visa pasaule mums apkārt grūst.

-   Runa nav tikai par naudu, Volij.

-   Es zinu. Turpmāk es pavadīšu vairāk laika mājās.

-   Pārtrauc dzert vismaz uz vienu nedēļu.

-   Kāpēc?

-   Volij…

-   Labi, es vienu nedēļu nedzeršu.

Bet arī šoreiz ne viens, ne otrs no mums tam neticēja.

Pēc Maika kāzām es beidzot atzinu sev, ka Volijam ir problēma. Ka viņš mājās pavada arvien mazāk un mazāk laika. Ka es gandrīz nekad neredzu viņu skaidrā. Volijs nebija parasts dzērājs, bet viņš nebija arī sadzīves dzērājs. Un tomēr viņš pārvaldīja mūsu dzīvi. Viņš vadīja mūsu vienīgo auto. Ja Volija nebija, man vajadzēja braukt pēc pārtikas ar autobusu vai kopā ar kādu draudzeni. Volijs saņēma algas čekus. Viņš maksāja rēķinus. Es bieži vien jutos pārāk slima, lai sekotu mūsu finansēm, un vēl mazāk spēju viena audzināt bērnu. Es saucu mūsu māju par Zilo zārku, jo tā bija nokrāsota pretīgi zilā tonī un tai bija zārka forma. Tas sākās kā joks patiesībā tā bija laba māja jaukā vietā -, bet divu gadu laikā man šis apzīmējums sāka šķist patiess. Mēs ar Džodiju bijām iesprostotas šajā mājā, apraktas dzīvas.

Mana ģimene atbalstīja mani. Vecāki nekad mani nevainoja. Nekad nelasīja morāli. Viņiem nebija naudas, bet viņi laiku pa laikam paņēma pie sevis Džodiju uz divām nedēļām un audzināja kā savu meitu. Kad dzīve mani pārāk smacēja, viņi deva man atelpu.

Vēl man palīdzēja draudzenes. Tas dakteris dzemdību zālē bija sabojājis man veselību, taču kāds cits svešinieks izglāba manu veselo saprātu. Kad Džodijai bija seši mēneši, pie manām durvīm pieklauvēja kāda sieviete. Viņai ratiņos bija meitiņa apmēram Džodijas vecumā. Sieviete sacīja: Es esmu Feita Lendvera. Mans vīrs ir jūsu vīra draugs kopš skolas laikiem, tāpēc iedzersim kopā kafiju un iepazīsimies.

Paldies dievam, es piekritu.

Feita iesaistīja mani jauno māmiņu klubā. Tur reizi mēnesī notika kāršu spēlēšana. Spēlējot Five Hundred, es iepazinos ar Trūdiju, tad ar Bārbu, Pauli, Ritu un Aidelu. Drīz vien mēs pāris reižu nedēļā kopā dzērām kafiju Trūdijas mājās. Mums visām bija mazi bērni, un Trūdijas māja vienīgā bija pietiekami liela, lai mūs visus varētu uzņemt. Mēs iestūmām bērnu ratiņus milzīgā spēļu istabā, apsēdāmies pie virtuves galda un palīdzējām cita citai nesajukt prātā. Es uzticēju viņām stāstu par Voliju. To noklausījušās, draudzenes klusēja. Tad Trūdija vienkārši apgāja apkārt galdam un mani apskāva.

Ko draudzenes šo gadu laikā darīja manā labā? Jājautā ko viņas nedarīja? Kad man vajadzēja kaut ko nokārtot, viņas mani aizveda. Kad es biju slima, viņas rūpējās par mani. Kad man vajadzēja kādu, kas pieskata Džodiju, viņas paņēma manu meitiņu pie sevis. Nevaru saskaitīt, cik reižu kāda no viņām iegriezās pie manis ar karsta ēdiena šķīvi, kad man tas bija nepieciešams.

Es pagatavoju par daudz sautējuma. Vai vēlies?

Un tomēr ne jau ģimene vai draugi izglāba man dzīvību. Ne gluži viņi. Patiesā motivācija, īstais iemesls, kura dēļ es katru rītu piecēlos un cīnījos, bija mana meita Džodija. Viņai bija vajadzīga māte, kas viņu mācītu ar savu piemēru. Mums nebija naudas, bet mēs bijām viena otrai. Kad biju piesaistīta gultai, mēs ar Džodiju stundām ilgi sarunājāmies. Ja fiziski jutos labāk, mēs pastaigājāmies pa parku kopā ar trešo īsteno mūsu ģimenes locekli. Brendija un Džodija respektēja mani; viņas mani dievināja nešauboties; viņas sniedza man beznosacījumu mīlestību tāds ir bērnu un suņu slepenais spēks. Katru vakaru, nolikusi Džodiju gulēt, es viņu noskūpstīju, un šis pieskāriens mani spēcināja.

-   Es mīlu tevi, mammu.

-   Es arī tevi mīlu. Arlabunakti!

Mana varone daktere Šarlēna Bella teica, ka ikvienam ir savs sāpju termometrs, kas rāda līmeni no nulles līdz desmit. Cilvēki neko savā dzīvē nemaina, pirms sasniedz desmito līmeni. Ar devīto nepietiek. Devītajā līmenī tu vēl baidies. Tikai desmitais līmenis liek rīkoties, un, kad esi tajā nonākusi, tu to saproti. Šo lēmumu neviens nevar pieņemt tavā vietā.

Šīs teorijas patiesīgumu es vispirms pieredzēju saistībā ar kādu savu draudzeni. Sieviete bija stāvoklī, bet viņas varmācīgais vīrs joprojām viņu katru dienu sita. Mēs izlēmām, ka sieviete jādabū laukā no šīs situācijas, iekams nav par vēlu, tāpēc centāmies viņu pierunāt vīru pamest. Mēs izmitinājām viņu ar bērniem treilerā. Katru dienu pie viņas nāca vecāki. Sievietei bija viss, kas nepieciešams. Taču pēc divām nedēļām viņa atgriezās pie vīra. Es sapratu, ka nevar piespiest cilvēku izdarīt to, ko uzskati par pareizu. Katram ir jānonāk līdz rīcībai pašam. Pēc gada mana draudzene atstāja vīru uz visiem laikiem. Un viņai vairs nebija vajadzīga mūsu palīdzība.

Šo mācību es ņēmu vērā arī attiecībā uz sevi, jo laulība sabrūk lēnām. Varbūt to sagrauj nevis šī procesa lēnā gaita, bet gan pakāpeniskums. Ar katru dienu kļūst mazliet sliktāk, līdz beidzot tu rīkojies tā, kā nekad nebūtu varējusi iedomāties. Kādu nakti es virtuvē meklēju kaut ko ēdamu un atradu čeku grāmatiņu. Tā bija no slepena bankas konta, ko Volijs bija sev atvēris. Es divos naktī ieslēdzu grilu, citu pēc cita rāvu no grāmatiņas čekus un, tos dedzinot, domāju: "Saprātīgi cilvēki tā nedzīvo." Bet es paliku.

Biju nomocījusies. Emocionāli izsīkusi. Mana pašapziņa bija sakropļota. Operācijas mani bija fiziski novājinājušas. Un es biju nobijusies. Bet ne tik ļoti, lai kaut ko mainītu.

Pēdējais gads bija vissliktākais. Tas bija tik slikts, ka es pat nespēju atcerēties detaļas. Viss gads bija melns. Volijs parasti nepārnāca mājās līdz trijiem naktī, un, kopš mēs gulējām katrs savā istabā, es ne reizi viņu neredzēju. Vīrs devās prom no mājām agri no rīta, bet es nezināju, kurp viņš iet. Viņš bija izslēgts no ģimenes biznesa, un mūsu finansiālais stāvoklis strauji virzījās lejup no slikta uz neciešamu. Mamma un tētis sūtīja man tik daudz naudas, cik nu varēja. Tad viņi vērsās pie pārējiem ģimenes locekļiem un savāca man dažus simtus dolāru. Kad šie līdzekļi beidzās, mums ar Džodiju nebija, ko ēst. Divas nedēļas pārtikām vienīgi no auzu putras. Beidzot es devos pie Volija mātes, kura, kā es zināju, sava dēla stāvoklī vainoja mani.

Ne jau manis dēļ, es sacīju. Dariet to savas mazmeitas dēļ. Viņa piepirka vienu somu ar pārtiku, nolika to uz virtuves galda un aizgāja.

Pēc dažām dienām Volijs pārnāca mājās. Džodija gulēja. Es sēdēju viesistabā un lasīju "Pa vienai dienai" "Anonīmo alkoholiķu" bībeli. Es nekliedzu, nesitu viņam un nedarīju neko tamlīdzīgu. Mēs abi izturējāmies tā, it kā Volijs visu laiku būtu nācis mājās. Es nebiju redzējusi vīru gadu un biju pārsteigta par viņa izskatu. Viņš bija tievs. Vārgs. Acīm redzami neēdis. Viņš oda pēc alkohola un joprojām drebēja.

Volijs, ne vārda neteicis, apsēdās istabas otrā malā un skatījās, kā es lasu. Un tas bija cilvēks, kurš stundām varēja runāt ar ikvienu! Beigās viņš aizsnaudās, tāpēc biju pārsteigta, kad izdzirdu viņu jautājam: Par ko tu smaidi?

Ne par ko, es atteicu un tad sapratu. Es biju sasniegusi desmito līmeni. Bez kādiem signāliem. Bez īpaša pēdējā pāridarījuma. Šis mirklis bija pienācis tik klusu, kā svešinieks ielavās mājā.

Nākamajā dienā es devos pie advokāta un uzsāku šķiršanās procedūru. Kad šķīrāmies, mums bija sešu mēnešu maksājuma parāds par māju, sešu mēnešu parāds par mašīnu un 6000 dolāru naudas parāds. Volijs pat bija paņēmis mājas labiekārtošanas kredītu, bet nekas, protams, nebija paveikts. Zilais zārks bruka kopā.

Vecmāmiņa Stīvensone mammas māte -, kura ari bija šķīrusies no sava vīra alkoholiķa, iedeva man naudu mājas glābšanai. Mašīnu mēs atdevām bankai. To nebija vērts glābt. Mans tētis Hārtlijā savāca 800 dolārus un nopirka man 1962. gada Chevy; ar šo veco draudzeni pat nevarēja pabraukt lietū. Es nekad mūžā nebiju vadījusi mašīnu. Mēnesi apmeklēju braukšanas stundas un nokārtoju eksāmenu. Man bija divdesmit astoņi gadi.

Pirmā vieta, uz kurieni es aizbraucu ar šo mašīnu, bija sociālais dienests. Man bija sešgadīga meita, vidusskolas diploms, slimības vēsture, kuru varētu nosaukt par vienu vienīgu postu, un kaudze parādu. Man nebija izvēles. Es sacīju: Man ir vajadzīga palīdzība, bet es to pieņemšu tikai tādā gadījumā, ja jūs ļausiet man apmeklēt koledžu.

Paldies dievam, tolaik sociālais dienests bija citāds nekā tagad. Viņi piekrita. Es devos tieši uz Mankato Universitāti un pieteicos nākamā semestra studijām. Pēc četriem gadiem, 1981. gadā, es pabeidzu koledžu, iegūstot summa cum laude augstāko grādu vispārējās zinībās ar specialitāti psiholoģijā un sieviešu studijās un papildpriekšmetiem antropoloģijā un bibliotēku zinātnē. Par visu maksāja sociālais dienests: par nodarbībām, mitekli, dzīvošanu. Mani brāļi Deivids un Maiks nebija pabeiguši koledžu, tā ka es trīsdesmit divu gadu vecumā kļuvu par pirmo Džipsonu ģimenes pārstāvi, kas saņēma četrgadīgās koledžas diplomu. Pēc divpadsmit gadiem Džodija bija otrā.

11. nodala Paslēpes

Pēc koledžas beigšanas es sapratu: lai kļūtu par psihologu, vajadzīgs kas vairāk par diplomu. Bija jāsavelk kopā gali, tāpēc es sāku strādāt par sekretāri pie savas draudzenes Trūdijas vīra Braiena. Taču pēc nedēļas es viņam pateicu: Netērē naudu, lai mani apmācītu. Es te nepalikšu. Es nevarēju ciest dokumentu kārtošanu. Nevarēju ciest mašīnrakstīšanu. Trīsdesmit divu gadu vecumā biju nogurusi no pavēļu pildīšanas. Lielu daļu savas pieauguša cilvēka dzīves es biju centusies iet pa to ceļu, ko man bija paredzējis konsultants Hārtlijas vidusskolā, ceļu, kas bija noteikts man un gandrīz ikkatrai manas paaudzes sievietei. Nu es to vairs nevēlējos.

Mana māsa Veļa, kas dzīvoja Spenserā, ieminējās, ka pilsētā tiek atvērta bibliotēka. Tajā brīdī man nebija nodoma atgriezties mājās. Par spīti grādam bibliotēku zinātnē, es nekad tā īsti nebiju apsvērusi iespēju strādāt bibliotēkā. Tomēr es aizgāju uz interviju, turklāt man patika strādāt ar cilvēkiem. Pēc nedēļas es jau braucu

atpakaļ uz Aiovu kā jaunā Spenseras sabiedriskās bibliotēkas vadītājas vietniece.

Es necerēju, ka iemīļošu šo darbu. Kā vairums cilvēku, domāju, ka būt par bibliotekāri nozīmē iespiest grāmatās to nodošanas termiņus. Bet šajā darbā bija vēl tik daudz kā cita. Pēc dažiem mēnešiem es jau biju līdz ausīm iekšā mārketinga kampaņās un grafiskajā dizainā. Ieviesu programmu, kuras ietvaros mēs piegādājām grāmatas uz mājām cilvēkiem, kas paši nevarēja atnākt uz bibliotēku, un izvērsu plašu kampaņu, lai ieinteresētu par lasīšanu pusaudžus. Es organizēju programmas bērnudārzos un skolās, sāku atbildēt uz klausītāju iesūtītajiem jautājumiem radio un uzstājos sabiedriskajos klubos un pašvaldības organizācijās. Biju kļuvusi par vērā ņemamu personu un sāku apjaust, cik liela nozīme pilsētā ir bibliotēkai. Tad iesaistījos bibliotēkas biznesa puses vadīšanā budžeta izveidē un ilgtermiņa plānošanā un aizrāvos ar to. Sapratu, ka tieši tas ir darbs, ko es varētu mīlēt visu atlikušo mūžu.

1987. gadā mana draudzene un priekšniece Bonija Pleimere tika paaugstināta amatā un kļuva par reģionālās bibliotēkas vadītāju. Es parunāju zem četrām acīm ar dažiem bibliotēkas padomes locekļiem un pateicu viņiem, ka vēlos kļūt par jauno vadītāju. Atšķirībā no citiem pretendentiem uz šo amatu, kuri tika intervēti bibliotēkā, es tiku intervēta kāda padomes locekļa mājās. Vairums bibliotēkas padomes locekļu priecājās mani redzēt, tomēr bija skeptiski noskaņoti. Viņi prašņāja: Vai esi pārliecināta, ka tiksi ar darbu galā?

Esmu piecus gadus bijusi vadītājas vietniece, tāpēc pazīstu šo darbu labāk nekā jebkurš cits. Es pazīstu darbiniekus. Pazīstu pilsētas sabiedrību. Zinu bibliotēkas problēmas. Pēdējās trīs darbinieces ir guvušas paaugstinājumu. Vai jūs tiešām vēlaties pieņemt cilvēku, kas šo darbu uzlūko tikai par kārtējo īslaicīgo soli karjerā?

-   Nē, bet vai tu tiešām vēlies šo darbu?

-Jums nav ne jausmas, cik ļoti es to vēlos.

Dzīve ir ceļojums. Kad viss ir garām, nemaz nevari iedomāties, ka varēja notikt arī citādi, ka es varēju nebūt šim amatam īstais cilvēks. Es biju vecāka par iepriekšējām vadītājām. Man bija meita. Mana attieksme pret darbu nevarēja būt bezrūpīga.

-   Šī ir mana vieta, es sacīju padomei. Nav nevienas citas, kurā es vēlētos būt.

Man trūka kvalifikācijas. Tas nav viedoklis, bet gan fakts. Biju gudra, pieredzējusi un uzcītīga, taču šim amatam vajadzēja bakalaura grādu bibliotēku zinātnē, bet man tā nebija. Padome bija ar mieru neņemt šo faktu vērā, ja divu gadu laikā sākšu studēt maģistra programmā. Tas šķita vairāk nekā godīgi. Es pieņēmu šo piedāvājumu.

Tad es uzzināju, ka tuvākā vieta, kur varu apgūt Amerikas Bibliotēku asociācijas akreditētu maģistra programmu, ir piecu stundu brauciena attālumā Aiovā. Es biju vientuļā māte. Man bija pilnas slodzes darbs. Tas nebija iespējams.

Mūsdienās akreditētu maģistra grādu bibliotēku zinātnē var iegūt, mācoties internetā. Bet 1987. gadā tur nebija atrodama neviena tālmācības programma. Ticiet man, es meklēju. Visbeidzot, sava reģionālā administratora Džona Houlehena (no Emporijas Universitātes Kanzasā) mudināta, es atradu vajadzīgo. Uzzināju, ka pirmā Amerikas Bibliotēku asociācijas akreditētā tālmācības maģistra programma 1988. gada rudenī uzsāks darbu Sūsitijā Aiovā. Un es biju pirmā studente, kas jau gaidīja "pie durvīm".

Man patika šīs mācības. Tur nebija tādu priekšmetu kā kataloģizācija un grāmatu izsniegšana. Mums bija jāmācās demogrāfija, psiholoģija, budžeta veidošana un biznesa analīze, kā ari informācijas apstrādes metodoloģija. Mēs studējām sabiedriskās attiecības. Pavadījām sešas nogurdinošas nedēļas, apgūstot sabiedrības analīzi, un tas nozīmēja mākslu saprast, ko vēlas apmeklētāji. Skatoties virspusēji, sabiedrības analīze šķiet viegla. Piemēram, mēs Spenserā neturējām grāmatas par slēpošanu, taču mums vienmēr bija jaunākā informācija par makšķerēšanu un airēšanu, jo tuvākie ezeri atradās tikai divdesmit minūšu brauciena attālumā.

Taču labam bibliotekāram ar to nepietiek. Ar ko mūsu pašvaldība ir ievērojama? Ar ko tā ir bijusi slavena agrāk? Kā un kāpēc situācija ir mainījusies? Un pats galvenais kurp tā virzās? Labs bibliotekārs savās smadzenēs izveido filtru, lai uztvertu un apstrādātu informāciju. Pilnā sparā rit lauksaimniecības krīze? Nepietiek ar apskatiem un karjeras rokasgrāmatām; ir jāiegādājas grāmatas par tehnikas remontēšanu un citiem naudas taupīšanas paņēmieniem. Slimnīca pieņem darbā jaunas medicīnas māsas? Jāiegādājas modernākas medicīnas rokasgrāmatas un jāsadarbojas ar vietējo pašvaldību, lai palīdzētu tai likt lietā katra iespējas. Vairāk sieviešu strādā ārpus mājas? Jāievieš otra Stāstu stunda vakaros un jāpievērš uzmanība dienas aprūpes centriem.

Materiāls bija sarežģīts, mājasdarbi grūti. Visi studenti bija strādājoši bibliotekāri, un starp mums bija vēl dažas citas vientuļās mātes. Apgūt šo programmu nebija nejaušs lēmums; tā bija pēdējā iespēja, un mēs bijām izvēlējušās to izmantot. Mums vajadzēja ne vien apmeklēt nodarbības no pussešiem piektdienas vakarā līdz svētdienas pusdienlaikam pēc divu stundu brauciena uz Sūsitiju bet ari veikt pētījumus un nedēļā uzrakstīt divus referātus vai dažkārt pat vairāk. Man mājās nebija rakstāmmašīnas, protams, ari datora nebija, tāpēc pulksten piecos es devos prom no darba, pagatavoju sev un Džodijai vakariņas un tad atgriezos bibliotēkā un strādāju līdz pusnaktij vai pat ilgāk.

Vienlaikus es pievērsos bibliotēkas pārveidei. Gribēju to pabeigt līdz 1989. gada vasarai, un man mēnešiem ilgi bija jāstrādā, lai šo procesu vispār uzsāktu. Apguvu telpas plānošanu, sekciju organizēšanu, to, kā bibliotēku izveidot pieejamu cilvēkiem ar īpašām vajadzībām. Es izvēlējos krāsas, pasūtīju mēbeles un pieņēmu lēmumu, vai mums pietiek naudas jauniem galdiem un krēsliem (diemžēl nepietika, tāpēc mēs atjaunojām vecos). Džīna Holisa-Klārka un es izgatavojām un novietojām uz grāmatu apmaiņas galda precīzu vecās un jaunās bibliotēkas maketu. Nepietika ar vispārēju priekšstatu par rekonstrukciju; cilvēkiem bija jābūt informētiem un jāatbalsta projekts. Djū mums palīdzēja, visu dienu gulēdams vienā no maketiem.

Kad projekts bija gatavs, es pārgāju pie nākamā soļa: vajadzēja izplānot, kā izvest no ēkas vairāk nekā 30 000 vienību un tad salikt tās atpakaļ pareizajās vietās. Es sameklēju vietu noliktavai. Atradu pārvietošanas iespējas. Noorganizēju nepieciešamos brīvprātīgos. Un katru plānu, katra penija izdošanu saskaņoju ar bibliotēkas padomi un guvu apstiprinājumu.

Garās stundas, ko veltīju mācībām, mani fiziski un garīgi novārdzināja, un mācību maksa radīja problēmas manam budžetam. Tāpēc es tik tikko spēju noticēt, kad pilsētas padome nodibināja strādājošo izglītības fondu. Ja kāds pilsētas iestādē strādājošais atsāka mācības, lai uzlabotu savu sniegumu darbā, par mācībām maksāja pilsēta. Pelnīto grādu pirmā saņēma Donna Fišere, pilsētas padomes sekretāre. Kad es kādā padomes sanāksmē ieminējos par savu maģistra programmu, manis teiktais netika uztverts ar tādu sapratni.

Mūsu jaunais mērs Klēbers Meijers sēdēja pie galda man pretī. Klēbers bija tipisks kafejnīcas Sister's apmeklētāja iemiesojums, nācis no strādniekiem, "zemes sāls". Viņam bija tikai astoņu klašu izglītība, taču ar savu skaļo balsi un platajiem pleciem viņš turēja roku uz Spenseras pulsa. Klēberam piederēja degvielas uzpildes stacija Meyer Service Station -, un viņš pats to vadīja, bet pēc viņa milzīgajām, raupjajām rokām varēja pateikt, ka viņš ir uzaudzis fermā. Patiesībā Klēbers bija pavadījis bērnību netālu no Monētas; viņš visu mūžu bija pazīstams ar manu tēti. Un, jā, Klēbers bija viņa īstais vārds. Viņa brāli jūs neticēsiet sauca par Kletusu.

Par spīti plātīgumam, Klēbers bija jaukākais cilvēks, kādu es biju sastapusi. Viņš varēja tev atdot pēdējo kreklu (ar visiem traipiem), un es biju pārliecināta, ka viņš nespēj nevienam nodarīt ļaunu. Klēbers vienmēr gribēja tikai labu un no visas sirds iestājās par Spenseras labklājību. Bet viņš bija vienkārši vecais labais zēns pašpārliecināts un dažreiz arī skarbs. Kad es pieminēju savu maģistra programmu, Klēbers cirta dūri galdā un nodārdināja: Kā tev šķiet, kas tu esi? Pilsētas darbiniece?

Pēc dažām dienām Deivids Skots, vietējais advokats un padomes loceklis, notvēra mani uz ielas stūra un teica, ka centīsies "izsist" man to naudu. Galu galā es biju pilsētas darbiniece.

-   Nepūlieties, es atteicu. Tas tikai nāks par ļaunu bibliotēkai. Es nevēlējos pazudināt labo gribu, ko Djū bija sācis veicināt.

Un es strādāju vēl vairāk. Daudzas stundas mācību darba: rakstīšana, pētniecība, studēšana. Vēl vairāk darba pie projekta: plānošana, pētīšana, budžeta veidošana. Vēl vairāk darba, ikdienā vadot bibliotēku. Tas viss diemžēl nozīmēja, ka man palika mazāk laika meitai. Kādu dienu Veļas telefona zvans mani pārsteidza tieši brīdī, kad es devos prom no Sūsitijas.

-   Sveika, Vikij! Man žēl, ka tev tas jāsaka, bet pagājušajā naktī…

-   Kas noticis? Kur ir Džodija?

-   Ar Džodiju viss ir kārtībā. Bet jūsu māja…

-Nu?

-   Redzi, Vikij, Džodijai bija ballīte ar draugiem, un, nu, viss izgāja ārpus kontroles. Viņa ieturēja pauzi. Vienkārši turpmākās divas stundas iztēlojies pašu sliktāko, un tad jutīsies laimīga, ieraugot patiesību.

Māja bija pārvērtusies par vraku. Džodija un viņas draugi visu rītu bija to tīrījuši, tomēr traipi vīdēja gan uz paklāja, gan… uz griestiem. Virtuves skapīša durvis bija izrautas no eņģēm. Bērni bija metuši pret sienu visas manas plates un tās saplēsuši. Kāds bija sabāzis ventilācijas atverēs alus bundžas. Manas zāles bija pazudušas. Kāds depresijas mākts bērns bija ieslēdzies vannasistabā un mēģinājis pārdozēt ar estrogēnu. Vēlāk es uzzināju, ka divreiz tika saukta policija, bet, tā kā vietējai futbola komandai notika ballīte, jo bija sācies uzvaru periods, policisti bija izvēlējušies citu maršrutu. Haoss mājā mani īsti neuztrauca, bet tas vēlreiz atgādināja, ka Džodija aug bez manis. Vienīgais, ar ko es nespēju tikt galā, vairāk strādājot, bija manas attiecības ar meitu.

Ironijas pēc tieši Klēbers Meijers bija tas, kurš beidzot atrada izeju no šīs situācijas. Kādu dienu viņš savā degvielas uzpildes stacijā lēja man mašīnā benzīnu, un mēs sākām runāt par Džodiju. Neuztraucies, Klēbers mans sacīja. Kad viņi ir piecpadsmit gadus veci, mēs kļūstam par dumjākajiem cilvēkiem pasaulē. Bet, kad viņiem ir divdesmit divi, mēs atkal esam gudri.

Darbs, skola, mājas dzīve, sīkmanīgā pilsētas padome… Es dariju to, ko vienmēr daru, kad nonāku stresā: dziļi ievilku elpu, atradu sevī spēka rezerves un izslējos taisnāk nekā jebkad iepriekš. Es visu mūžu esmu pati vilkusi sevi augšup. Teicu sev, ka šajā situācijā nav nekā tāda, ar ko es nevarētu tikt galā. Taču es biju bibliotēkā vēlu vakarā viena ar savām domām un, blenzdama tukšajā datora ekrānā, sāku izjust spiedienu. Tieši tobrīd, pirmajā klusajā šīs dienas mirklī, es sajutu, ka manas dzīves pamati sāk brukt.

Bibliotēkā pēc tās slēgšanas ir vientuļi. Tur ir tik kluss, ka var dzirdēt, kā sitas pašas sirds, un plauktu rindas rada gandriz neaptveramu daudzumu tumšu un baisu stūru. Zinu, ka vairums bibliotekāru nevēlas palikt vienas bibliotēkā pēc tās slēgšanas, īpaši pēc tumsas iestāšanās, bet mani tas nekad nebija uztraucis. Es biju stipra. Spītīga. Un galvenais es nebiju viena. Man bija Djū. Kad es strādāju, viņš katru vakaru notupās uz datora un laiski vēcināja asti. Kad vai nu aiz noguruma, vai uztraukuma es dauzīju sienu, viņš ielēca man klēpi vai uzkāpa uz klaviatūras. Pietiek, Djū man sacīja. Paspēlēsimies. Šim kaķim bija apbrīnojama laika izjūta.

-   Labi, Djū, es viņam teicu. Tu slēpies pirmais.

Djū mīļākā rotaļa bija paslēpes, un, tiklīdz es izteicu

šo vārdu, viņš pazuda ap stūri bibliotēkas galvenajā daļā. Pusē gadījumu es tūliņ pamanīju garspalvainā, oranžā kaķa muguru. Viņam paslēpties nozīmēja iebāzt galvu plauktā; šķita, kaķis ir piemirsis, ka viņam ir ari aste.

-   Kur gan palicis Djū? es skaļi runāju, viņu meklēdama. Ahā! iesaucos, kad jau biju dažas pēdas no viņa, un Djū metās bēgt.

Citreiz viņš bija noslēpies labāk. Es neveiksmīgi pārmeklēju vairākus plauktus, bet tad pagriezos ap stūri un ieraudzīju, ka Djū jau staro man pretī.

Tu nevarēji mani atrast! Tu nevarēji mani atrast!

-Tā nav godīgi, Djū. Tu man devi tikai divdesmit sekundes laika.

Reizēm viņš ieritinājās kādā šaurā vietā un nelīda laukā. Es meklēju piecas minūtes, tad sāku viņu saukt. Djū! Djū! Locījos starp grāmatu kaudzēm un pārmeklēju plauktu rindas, bet bibliotēka šķita tukša. Taču es vienmēr iztēlojos, ka Djū ir kaut kur tepat, tikai dažu pēdu attālumā, un smejas par mani.

-   Labi, Djū, pietiek. Tu esi uzvarējis! Nekā. Kur gan tas kaķis varētu būt? Es apgriezos riņķī, un tur jau viņš ejas vidū stāvēja un skatījās uz mani.

-   Ak, Djū, tu esi gudrs puika! Tagad mana kārta.

Es aizskrēju un paslēpos aiz grāmatplaukta, un tad parasti notika viens un tas pats. Kad es nonācu savā slēptuvē un pagriezos, Djū jau bija priekšā. Viņš bija man sekojis.

Es atradu tevi. Tas bija viegli.

Visvairāk draugam patika apskriet apkārt plauktam un atklāt manu slēpšanās vietu.

Nu, vai šeit tu gribēji paslēpties? Redzi, es tevi jau atradu.

Es smējos un noglaudīju viņu starp ausīm. Labi, Djū. Tagad kādu brīdi paskraidīsim.

Mēs skrējām starp plauktiem, ne viens, ne otrs īsti neslēpjoties un nemeklējot, un satikāmies ejas galā. Pēc piecpadsmit minūtēm es biju pilnīgi aizmirsusi par savu referātu vai par neseno sanāksmi saistībā ar bibliotēkas rekonstrukcijas projekta budžetu, vai par nepatīkamo sarunu ar Džodiju. Lai kāda problēma bija mani nomākusi, tā bija izgaisusi no prāta. Es jutos daudz vieglāk.

Labi, Djū, tagad atgriezīsimies pie darba.

Djū nekad nesūdzējās. Es apsēdos atpakaļ uz krēsla, un viņš atkal iekārtojās uz datora un sāka vicināt asti pa ekrāna priekšu. Kad man viņu vajadzēs nākamo reizi, viņš būs klāt.

Nebūs pārspīlēti teikt, ka šīs paslēpes ar Djū, mūsu kopā pavadītais laiks palīdzēja man izturēt. Varbūt tagad man patiktu stāstīt, ka tad, kad es raudāju, Djū ielika galvu man klēpī un šņukstēja līdzi vai ka viņš nolaizīja man no sejas asaras. Un tā gandrīz vai arī bija; dažkārt, kad man šķita, ka griesti virs galvas sāk brukt un es truli sēdēju ar asarām acīs, galvu nodūrusi, Djū bija kopā ar mani.

Bet dzīve ne vienmēr ir jauka un tīra. Nejau tās dažas asaras mūs vienoja stiprām saitēm. Starp citu, es nemaz neesmu liela raudātāja. Un, kaut arī Djū atklāti izrādīja man savu mīlestību vēlu vakarā viņš bija uz to viegli pierunājams -, viņš nebūt nelutināja mani ar uzmanības apliecinājumiem. Taču Djū zināja, kad man nepieciešams neliels uzmundrinājums vai ķermeņa siltums, un viņš saprata, ka ir brīži, kad visvairāk par labu nāk šī muļķīgā, bezjēdzīgā rotaļa paslēpes. Kaķis sniedza man nepieciešamo nedomājot, neprasot neko pretī, nešauboties. Tā nebija vienkārši mīlestība. Tas bija kaut kas vairāk. Tā bija cieņa. Līdzjūtība. Un tā bija abpusēja. Šo dzirkstelīti Djū un es izjutām jau pirmajā tikšanās reizē. Divvientulības naktis bibliotēkā no tās uzpūta liesmu.

Domāju, ka mana galīgā atbilde varētu būt šāda: kad manā dzīvē viss bija tik sarežģīti, ka viss slīdēja ārā no rokām un dažkārt šķita, ka neizturēšu, manas vienkāršās un dabiskās attiecības ar Djū palīdzēja tikt ar visu galā.

12. nodala Ziemassvētki

Ziemassvētkus Spenseras pilsēta svin kopā. Fermeriem un rūpniekiem tas ir mierīgs laiks, kad var atslābināties un atdot sakrāto naudiņu tirgotājiem. Ievērojams šī laika notikums mums ir Lielais Likums ceļojums kājām pa Lielo avēniju, kurš sākas decembra pirmajā nedēļas nogalē. Visa iela tad ir piekarināta ar baltu gaismiņu virtenēm, kas izceļ ēku kontūras. Skan Ziemassvētku mūzika; iznāk Ziemassvētku vecītis, lai saņemtu no bērniem vēlmju sarakstus. Viņa rūķi līdzīgos kostīmos uz stūriem skandina zvaniņus un vāc naudu labdarībai. Visa pilsēta ir ielās: smejas, tērzē, apkampjas, lai sasildītos. Veikali ir ilgi atvērti un piedāvā visu svētkiem sarūpēto; arī cepumus un karstu šokolādi, kas palīdz cīnīties ar svelošo aukstumu.

Ikviena veikala fasāde ir izdekorēta. Mēs tos saucam par Dzīvajiem Logiem, jo katrs cenšas parādīt logā kādu ainiņu. Pārķēra muzejs, kurā atrodas Klejas apgabala materiālās kultūras pieminekļu kolekcija tostarp

ugunsdzēsēju mašīna, kas cīnījās ar uguni 1931. gada lielā ugunsgrēka laikā, vienmēr rāda ainas no Ziemassvētku sākotnes. Citos logos aplūkojamas ainas par ne tik seniem laikiem ar sarkaniem vagoniņiem un porcelāna lellēm. Daži rāda silīti. Citi rotaļu traktorus un mašīnas, mazu zēnu Ziemassvētku rīta sapni. Mēs varam raudzīties veikalu logos rotaļīgi vai aizkustināti, jautri vai nopietni un nedomāt par simt piecdesmit iepriekšējiem Ziemassvētku "līkumiem", kas jau mesti ap šiem veikaliem, un par nākamajiem simt piecdesmit. Visi šie logi vēsta: te ir Spensera.

Uz Pirmās avēnijas un Piektās ielas stūra tiek rīkots Koku festivāls Ziemassvētku eglīšu rotāšanas sacensības. Tā ir ēka, kurā agrāk atradās Spenseras Saieta nams, bet tagad ir Eagles Club militāri sabiedrisks klubs, kurā notiek dejas un vakariņas ar naudas vākšanu labdarībai. Tā kā 1988. gada Ziemassvētki mūsu kaķim bija pirmie, mēs aizsākām eglītes rotāšanas tradīciju ar nosaukumu "Djū Ziemassvētki". Eglīte bija izrotāta ar… ar ko gan citu kā ar Djū attēliem? Tajā karājās ari rotājumi ar pūkainu kaķēnu bildītēm un sarkanas dzijas vītnes. Ari dāvanas zem eglītes bija atbilstošas tādas grāmatas kā "Runcis zābakos" un "Kaķis cepurē", kārtīgi apsietas ar sarkanām lentītēm. Apmeklētāji varēja sniegt nelielus ziedojumus. Oficiāla vērtējuma šim pasākumam nebija, bet domāju, ka eglīti "Djū Ziemassvētki" droši varēja nosaukt par uzvarētāju.

Ziemassvētki bibliotēkā, tāpat kā Ziemassvētki Lielajā avēnijā, bija laiks, kad mēs varējām aizmirst visas raizes un būt klāt tieši tur un tagad. Pēc satraukumu pilnā rudens es nu biju pārtraukusi domāt par skolu un bibliotēkas rekonstrukciju un pārmaiņas pēc koncentrēju uzmanību uz rotājumiem. Pirmdienā pēc Lielā Likuma mēs noliktavas telpā noņēmām no plauktiem kastes un sākām gatavoties svētkiem. Galvenais Ziemassvētku objekts bija eglīte, ko mēs parasti novietojām pie grāmatu apmaiņas galda. Pirmajā decembra pirmdienā Sintija Bērendsa un es ieradāmies agri, lai izrotātu eglīti. Sintija bija mūsu visuzcītīgākā darbiniece, kas ar prieku brīvprātīgi veica jebkuru darbu. Bet viņa nezināja, ko šoreiz ir apņēmusies, jo, kad mēs nocēlām no augšējā plaukta garo, tievo kasti ar Ziemassvētku eglīti, mums bija uzradies palīgs.

-   Djū šorīt izskatās sajūsmināts. Droši vien viņam patīk šī kaste.

-   Vai arī tas, kā smaržo visa šī plastmasa. Es sapratu, ka Djū deguns saož deviņdesmit smaržas vienlaikus un prāts atsakās saprast, kas notiek. Vai tas var būt? Vai mamma visu laiku ir slēpusi no manis pasaules lielāko, aizraujošāko, visgardāk smaržojošo gumijas saiti?

Kad vilkām eglīti laukā no kastes, kaķim gandrīz vai atkārās žoklis.

Tiklīdz mēs izvilkām kādu zaru, Djū metās tam virsū. Viņš vēlējās apostīt un pakošļāt katru mūžzaļo zaru gabaliņu. Dabūjis dažas plastmasas skujas, kaķēns sāka tās valstīt pa muti.

-   Atdod tās man, Djū!

Djū izklepoja vairākus plastmasas gabaliņus uz grīdas. Tad viņš lēca uz priekšu un iebāza galvu kastē tieši brīdī, kad Sintija ņēma no tās nākamo zaru.

-   Ej nost, Djū!

Sintija izvilka viņu ārā, bet pēc sekundes Djū atkal bija atpakaļ ar zaļu adatu mitrajā degungaliņā. Šoreiz kastē pazuda visa viņa galva. Tā nekas nesanāks, Dju. Tu gribi, lai es izvelku no kastes pārējo eglīti, vai ne?

Acīmredzot atbilde bija "nē", jo Djū nepakustējās.

-   Labi, Djū, pietiek. Lien nu laukā. Es negribētu, lai tu pazaudē aci. Sintija viņu nerāja, bet gan smējās. Djū saprata un atlēca malā, bet nu viņš sāka rakņāties pa zaru kaudzi uz grīdas.

-   Tas prasīs mums visu dienu, noteica Sintija.

-   Tā varētu būt.

Kad Sintija bija izvilkusi no kastes beidzamos zarus, es sāku likt egli kopā. Djū, vērodams katru manu kustību, slējās pakaļkājās un līksmoja. Viņš vēlreiz visu apostīja un nogaršoja, bet tad atlēca dažas pēdas nost, lai labāk redzētu, kas notiek. Nabaga kaķis izskatījās tā, it kā no sajūsmas varētu pārsprāgt. Pasteidzies, pasteidzies! Es gaidu savu kārtu.

-   Nē, Djū, nedari vairs tā!

Pagriezusi galvu, es ieraudzīju, ka Djū atkal ir ielīdis eglītes kastē, lai tur visu izošņātu un iztaustītu. Viņš pilnīgi pazuda kastē, un pēc dažām sekundēm tā vāļājās šurpu turpu pa grīdu. Tad Djū apstājās, izbāza ārā galvu un palūkojās apkārt. Viņš pamanīja pa pusei salikto egli un atkal metās tai klāt košļāt apakšējos zarus.

-   Šķiet, viņš ir atradis sev jaunu rotaļlietu.

-   Domāju, ka viņš ir atradis jaunu mīlestību, es noteicu, iesprauzdama augšējos zarus zaļās kārts koka stumbra ierobojumos.

Tas bija tiesa. Djū mīlēja eglīti. Viņam patika tās smarža. Tās garša. Sajūtas, tai pieskaroties. Kad es biju to salikusi un novietojusi blakus grāmatu apmaiņas galdam, kaķim patika tupēt zem tās. Tagad tā ir manējā, Djū pavēstīja, vairākas reizes apgājis kociņam apkārt. Paldies, bet nu lieciet mūs mierā.

-   Piedod, Djū, bet viss vēl nav padarīts. Mēs pat vēl neesam to izrotājušas.

Tad mēs izņēmām rotājumus vizuļus šīgada krāsā, bildītes un īpašos rotājumus par šīgada tēmu. Aukliņās iekārtus eņģeļus. Ziemassvētku vecīšus. Košas bumbiņas ar zeltītiem spīdumiem. Lentes, kartītes un lelles. Djū piesteidzās pie katras kastes, bet viņš izrādīja mazu interesi par audumu un metālu, āķīšiem un spuldzītēm. Viņa uzmanību piesaistīja vītnes, ko es biju izgatavojusi bibliotēkai uz iepriekšējiem Ziemassvētkiem, tomēr vecā plastmasa nevarēja līdzināties jaunajai, mirdzošajai. Drīz vien kaķis atkal bija atpakaļ savā vietā zem eglītes.

Mēs sākām kārt tajā rotājumus. Vienu mirkli Djū bija kastē, pētot, kāds rotājums nu parādīsies. Nākamajā brīdī viņš jau bija mums pie kājām un spēlējās ar kurpju auklām. Tad kaķis ielīda eglē, meklējot jaunu plastmasas gabaliņu. Pēc dažām sekundēm viņš jau bija no turienes aizskrējis.

-   Kas tā par čaboņu?

Piepeši Djū parādījās mums blakus, iebāzis galvu vienā no iepirkšanās maisiņa rokturiem. Viņš aizdrāzās līdz bibliotēkas tālākajai malai un tad sāniski nesās atpakaļ uz mūsu pusi.

-   Noķer viņu!

Djū izlocījās un turpināja skriet. Drīz vien viņš atkal joņoja atpakaļ. Sintija aizšķērsoja viņam ceļu uz ārdurvju pusi. Es ieņēmu grāmatu apmaiņas galda apkaimi. Djū izlēca mums pa vidu. Pēc kaķa acīm es redzēju, ka viņš ir neprātā. Man nebija ne jausmas, kā dabūt maisiņu nost no viņa kakla. Djū vienīgā doma bija: Jāskrien, tad es var būt tikšu no tā briesmoņa vaļā.

Drīz vien mēs jau dzināmies viņam pakaļ četri vai pieci, bet Djū joprojām izvairījās un skrēja prom. Nepalīdzēja pat tas, ka mēs par viņu smējāmies.

Piedod, Djū, bet tev jāatzīst, ka tas ir jocīgi.

Beidzot es iedzinu kaķi stūrī un, par spīti tam, ka viņš briesmīgi locījās, atbrīvoju viņu no maisiņa. Djū nekavējoties devās pie savas jaunās labākās draudzenes eglītes un, nogūlies zem tās'zariem, sāka mierīgi mazgāties, pabeidzot šo procedūru, kā parasti, ar ausu tīrīšanu. Šajā vakarā vai nākamajā rītā viņam vēderā, bez šaubām, būs spalvu bumba. Bet vismaz vienu mācību viņš bija guvis. Kopš tā brīža Djū necieta plastmasas maisiņus.

Šī pirmā diena, kad bibliotēkā atradās eglīte, bija viena no labākajām. Personāls visu dienu pavadīja vienos smieklos, un Djū visu dienu protams, izņemot laiku, kad viņš skraidīja ar maisiņu ap kaklu, aizvadīja sentimentāli romantiskā svētlaimē. Viņa mīlestība pret eglīti nekad nemazinājās. Katru gadu, kad mēs nocēlām no plaukta kasti ar eglīti, Djū bija sajūsmā.

Parasti bibliotekāres saņēma no pateicīgajiem apmeklētājiem dažas dāvanas, bet tajā gadā mūsu nelielo konfekšu un cepumu krājumu papildināja milzīga kaudze bumbu, cienastu un rotaļu peļu junkuram. Šķita, ka pilsētā ikkatrs vēlas, lai Djū un mēs zinātu, cik daudz viņš cilvēkiem nozīmē. Starp šīm dāvanām bija arī īpašas rotaļlietas, dažas pat paštaisītas, taču Djū mīļākā rotaļlieta šajā svētku laikā patiesībā nemaz nebija dāvana; tā bija sarkanas dzijas šķetere, ko viņš atrada rotājumu kastē. Djū ar to spēlējās gadiem ilgi. Viņš staipīja to pa bibliotēku, līdz dzija izstiepās vairāku pēdu garumā; tad viņš lēca tai virsū, cīkstējās ar to un itin drīz pats bija satinies dzijā no galvas līdz kājām. Dažkārt oranžais kaķis, kas joņoja pa personāla telpu ar sarkanu dziju mutē, vilkdams pakaļ visu šķeteri, bija mani gluži nomocījis. Taču pēc stundas viņš atkal iekārtojās uz dusu zem eglites, ar visām četrām ķepām satvēris savu sarkano rotaļu biedru.

Ziemassvētkos bibliotēka uz dažām dienām bija slēgta, tāpēc Djū brauca kopā ar mani uz mājām. Lielu daļu šī laika viņš pavadīja vienatnē, jo Džipsonu ģimenei bija tradīcija Ziemassvētkos doties uz Hārtliju. Šajos svētkos mēs visi braucām pie mammas un tēta; ja kāds to nedarīja, ģimene viņu nosodīja. Mēs nedrīkstējām palaist garām nevienu no svētku pasākumiem, un to bija daudz: īpašas maltītes; mājas izrotāšana; spēles bērniem; Ziemassvētku korāļi; saldie ēdieni un cepumi; spēles pieaugušajiem; radinieki, kas iegriežas ciemos tikai ar kādu cepumu šķīvi vai tamlīdzīgu nieku: "vienkārši ieraudzīju to Sūsitijā un nospriedu, ka jums tas varētu patikt"; gada laikā sakrājušies notikumi, ko stāsta un pārstāsta no jauna. Vienmēr gadījās kaut ko pārrunāt par kādu no plašās saimes. Mani vecāki bija parasti cilvēki, bet ikvienam Džipsonam vajadzēja pavadīt nedēļu lielās ģimenes lokā, un tā bija pati labākā dāvana.

Beigās kāds vienmēr ierosināja: Uzspēlēsim Johnny M'Go'.

Mamma un tētis bija savākuši senas lietas, un pirms dažiem gadiem mēs sākām tās izmantot, lai izveidotu Džipsonu ģimenes orķestri. Es spēlēju basu tas bija veļas toveris ar virspusē piestiprinātu slotas kātu un stigu. Mana māsa spēlēja uz veļas dēļa. Tētis un Džodija sita ritmu ar divām karotēm. Dags pūta kandžas traukā. Tas bija sens trauks, kas nekad nebija izmantots tiešajam nolūkam. Mamma izmantoja vecu krējuma ķērni un spēlēja to kā bungas. Mūsu dziesmu sauca Johnny B. Goode. Kad Džodija bija maza, viņa vienmēr sacīja: Uzspēlēsim Johnny M'Go'l Šis nosaukums mums pielipa. Katru gadu mēs Ziemassvētkos vēlu vakarā spēlējām Johnny M'Go' un citas vecas rokenrola dziesmas uz pašdarinātiem instrumentiem, apliecinot cieņu tradīcijai, kas šajā Aiovas daļā varbūt nekad nav vispār pastāvējusi, un visu laiku smejoties.

Pēc pusnakts mises mēs ar Džodiju parasti devāmies mājās pie Djū, kurš vienmēr priecājās mūs redzēt. Ziemassvētku ritu mēs pavadījām kopā Spenserā tikai mēs trīs. Es nepasniedzu dāvanu kaķim. Kāda gan tam būtu jēga? Viņam jau tāpat bija vairāk mantu, nekā vajadzīgs. Un tagad, kad bijām pavadījuši kopā gadu, mūsu attiecības nevajadzēja apliecināt ar dāvanām vai īpašu uzmanības pievēršanu. Tām nebija nepieciešami nekādi pierādījumi. Vienīgais, ko Djū no manis vēlējās, bija dažas stundas mana laika dienā. Un es gribēju to pašu. Tajā pēcpusdienā es aizvedu Džodiju pie mammas un tēta un, aizlavījusies mājās, pavadīju laiku kopā ar Djū uz dīvāna, neko nedarot, neko nerunājot. Tikai mēs divi draugi, kas laiskojas kā zeķu pāris, gaidot kurpes.

13. nodala Lieliska bibliotēka

Lieliskai bibliotēkai nav obligāti jābūt lielai vai skaistai. Tai nav jāizceļas ar vislabākajām iespējām vai prasmīgāko personālu, vai vislielāko lasītāju skaitu. Lieliska bibliotēka piedāvā cilvēkiem vajadzīgo. Tā iekļaujas pilsētas dzīvē. Lieliska bibliotēka ir tā, kuru neviens nepamana, jo tā vienkārši vienmēr ir un tajā var atrast nepieciešamo.

Spenseras sabiedriskā bibliotēka tika nodibināta 1883. gadā H. K. Krērijas kundzes viesistabā. 1890. gadā bibliotēka pārcēlās uz nelielu ēku Lielajā avēnijā. 1902. gadā Endrū Kārnegijs piešķīra pilsētai 10 000 dolāru jaunai bibliotēkai. Kārnegijs piederēja pie tās cilvēku paaudzes, kuras likteni bija ietekmējusi industriālā revolūcija, fermeru tautu pārvēršot fabriku strādniekos, naftiniekos un dzelzs kausētājos. Viņš bija skarbs korporatīvais kapitālists, kas savu uzņēmumu United States Steel pārvērta par Amerikas veiksmīgāko biznesu. Kārnegijs arī bija baptists, un 1902. gadā viņš jau bieži vien

ziedoja naudu vērtīgiem mērķiem. Viens no tiem bija dāvinājumi mazpilsētu bibliotēkām. Par tādu vietu kā Spensera Kārnegija bibliotēka liecināja, ka šī pilsēta nav gluži metropole, bet ir pacēlusies augstākā līmenī nekā Hārtlija vai Everlija.

Spenseras sabiedriskā bibliotēka tika atvērta 1905. gada 6. martā Austrumu Trešajā ielā puskvartālu no Lielās avēnijas. Tā bija tipiska Kārnegija bibliotēka: klasiska stila, ar simetrisku plānojumu. Priekštelpai bija trīs vitrāžas logi. Uz diviem logiem bija ziedu motīvi, bet uz trešā vārds Bibliotēka. Bibliotekāre sēdēja aiz liela centrālā galda katalogu ielenkumā. Pārējās telpas bija mazas un noslēgtas, ar grāmatplauktiem līdz griestiem. Laikā, kad sabiedriskās ēkās vīriešiem un sievietēm bija paredzētas atsevišķas telpas, šeit visi varēja brīvi apmeklēt jebkuru istabu. Kārnegija bibliotēkas arī bija no pirmajām, kurās apmeklētāji paši varēja izvēlēties grāmatas no plauktiem, tās nebija jāprasa bibliotekārei.

Daži vēsturnieki raksturo Kārnegija bibliotēkas kā pārāk vienkāršas, bet tam var piekrist, tikai salīdzinot tās ar centrālajām bibliotēkām tādās lielpilsētās kā Ņujorka un Čikāga: šo ēku iekštelpas rotāja kokā grieztas frizēs, griestu gleznojumi un kristāla svečturi. Salīdzinājumā ar kādas vietējās sievietes viesistabu vai Lielās avēnijas veikala fasādi Spenseras Kārnegija bibliotēka bija ļoti grezna. Ēkai bija augsti griesti un milzīgi logi. Puspagrabstāvā atradās bērnu bibliotēka būtisks jaunums laikā, kad bērnus bieži vien nelaida laukā no mājas. Bibliotēkā bērni varēja sēdēt uz sola un lasīt, un viņiem virs galvas bija logs zemes virsas līmenī, pa kuru vīdēja gludais zāliens. Grīdas dēļi visā ēkā bija tumši, labi nopulēti un ļoti plati. Staigājot tie čīkstēja, un tā bieži vien bija vienīgā bibliotēkā dzirdamā skaņa. Kārnegija bibliotēkās grāmatas varēja redzēt, bet ne dzirdēt. Tas bija muzejs. Bibliotēkā bija klusu kā baznīcā. Vai kā klosteri. Tā bija mācīšanās svētnīca, un 1902. gadā mācīšanās nozīmēja grāmatas.

Daudziem cilvēkiem priekšstats par bibliotēku ir tieši šāds. Tās bija mūsu bērnības bibliotēkas. Klusums. Centrālais galds ar cienīgu bibliotekāri aiz tā (vismaz mūsu atmiņās). Bērniem šķita, ka šādā bibliotēkā vari apmaldīties un neviens tevi neatradīs un tas būtu brīnišķīgi.

Laikā, kad mani pieņēma darbā 1982. gadā -, vecās Kārnegija bibliotēkas vairs nebija. Tā bija skaista, bet maza. Par mazu augošai pilsētai. Līgums paredzēja, ka pilsētai zeme jāizmanto bibliotēkai vai arī jānodod tā atpakaļ īpašniekam, tāpēc 1971. gadā vecā Kārnegija bibliotēkas ēka tika nojaukta un tās vietā uzcelta lielāka, modernāka, efektīvāka bibliotēka bez čīkstošām grīdām, blāva apgaismojuma, iespaidīgi augstiem plauktiem un telpām, kurās var apmaldīties.

Tā bija nelaime.

Spensera ir uzcelta tradicionālā stilā. Trešās ielas malā pacēlās divstāvu un trīsstāvu ķieģeļu mājas. Jaunā bibliotēka bija vienstāva betona ēka, kas vīdēja uz stūra kā bunkurs. Kādreizējā plašā zāliena vairs nebija; tā vietā bija izveidoti divi mazi dārzi. Tie bija pārāk ēnaini, lai tajos kaut kas labi augtu, tāpēc drīz vien dārzi bija pilni ar akmeņiem. Stiklotās ārdurvis neatradās pie pašas ielas, taču ieeja bija norobežota un neviesmīlīga. Austrumu siena uz pilsētas vidusskolas pusi bija no cieta betona. Greisa Renciga septiņdesmito gadu beigās iekļuva bibliotēkas padomē ar mērķi panākt, lai gar austrumu sienu tiek sastādīti vīteņaugi. Viņa tos dabūja pēc dažiem gadiem, bet pati palika padomē gandrīz divdesmit gadus.

Jaunā Spenseras sabiedriskā bibliotēka bija moderna, bet nežēlīgi lietišķa. Un pārmēru auksta. Stikla siena atradās ziemeļu pusē ar jauku skatu uz aleju. Taču ziemā nebija iespējams bibliotēku uzturēt pietiekami siltu. Telpu plānojums bija atvērts, neparedzot vietu glabātavai un personāla telpām. Visā bibliotēkā bija tikai piecas elektrības rozetes. Vietējo meistaru darinātās mēbeles bija skaistas, bet nepraktiskas. Galdus nošķīra pamatīgas barjeras, tāpēc pie tiem nevarēja pielikt papildu krēslus, turklāt galdi bija no cieta ozolkoka ar melna lamināta virsmu un tos bija grūti pārvietot. Paklājs bija oranžs īsts Halovīna murgs!

Vienkāršāk izsakoties šī ēka nebija Spenseras pilsētai piemērota. Bibliotēka vienmēr bija bijusi labās rokās. Tajā bija izcila grāmatu kolekcija, īpaši tādai pilsētai kā Spensera, un visas bibliotēkas vadītājas vienmēr bija pieņēmušas jaunās tehnoloģijas un idejas. Entuziasma, profesionālisma un kompetences ziņā mūsu bibliotēka bija nepārspējama. Taču kopš 1971. gada tā bija iespiesta nepareizā ēkā. Tās āriene neiederējās apkārtējā vidē. Tās iekšiene nebija praktiska un draudzīga tāda, kur gribētos apsēsties un atslābināties. Tā bija auksta visās šī vārda nozīmēs.

Bibliotēkas rekonstrukciju sauksim to par siltināšanas procesu mēs uzsākām 1989. gada maijā, tieši tajā laikā, kad Aiova modās no ziemas miega un brūnie toņi vērtās zaļajos. Zālieniem piepeši bija nepieciešama pļaušana, un kokiem Lielajā avēnijā sāka plaukt lapas. Fermās cauri augsnei izlauzās asni un beidzot varēja saskatīt rezultātu visam, kas bija iepriekš paveikts: tehnikas labošana, lauku aparšana, sēšana un stādīšana. Laiks kļuva silts. Bērni iznesa ārā velosipēdus. Pēc gandrīz gadu ilgas plānošanas bibliotēkā bija laiks ķerties pie darba.

Pirmais rekonstrukcijas posms bija nokrāsot kailās betona sienas. Mēs nolēmām atstāt deviņas pēdas augstos grāmatplauktus, kas bija piestiprināti pie sienas. Tonijs Džojs, mūsu krāsotājs un bibliotēkas darbinieces Šāronas Džojas vīrs, vienkārši pieslēja trepes, lai pārsegtu plauktus ar auduma pārklājiem. Bet, tiklīdz viņš bija to izdarījis, Djū bija pa trepēm augšā.

-   Labi, Djū, nāc nu lejā.

Djū nepievērsa tam uzmanību. Viņš bija nodzīvojis bibliotēkā ilgāk par gadu, bet vēl ne reizi nebija to redzējis no deviņu pēdu augstuma. Tā bija atklāsme. No trepēm viņš uzkāpa uz augšējā plaukta. Daži soļi, un viņš vairs nebija sasniedzams.

Tonija pārvietoja kāpnes. Djū pārgāja uz citu vietu. Tonijs uzkāpa augšā, atspiedās ar elkoņiem pret plauktu un skatījās uz spītīgo kaķi.

-   Tā nav laba doma, Djū. Es šo sienu nokrāsošu, un, ja tu pret to berzēsies, Vikija dabūs zilu kaķi. Un vai zini, kas tad notiks? Mani atlaidis no darba. Djū tikai lūkojās lejup uz bibliotēku.

-   Tu neņemsi galvā? Nu labi, esmu tevi brīdinājis. Vikij!

-   Esmu te.

-   Vai dzirdēji?

-Jā, tu esi brīdinājis. Tu nebūsi atbildīgs.

Es neraizējos par Djū. Viņš bija visapzinīgākais kaķis, kādu es jebkad biju pazinusi. Viņš tika lejā no grāmatplauktiem bez kļūmēm. Djū tīši aizskāra ar sānu apskatei izliktās grāmatas, nevienu nenogāžot, kā kaķi to dara. Es zināju, ka viņš spēj ne vien staigāt pa plauktu, nepieskaroties svaigajai krāsai, bet arī uzkāpt pa trepēm, neapgāžot krāsas bundžu, kas stāv kāpņu augšā. Vairāk es uztraucos par Toniju. Nav viegli dalīt kāpnes ar bibliotēkas karali.

-   Man nav iebildumu, ja tev to nav, es uzsaucu Tonijam.

-   Es izmēģināšu laimi, viņš atjokoja.

Pēc dažām dienām Tonijs un Djū jau bija kļuvuši par draugiem. Vai varbūt man vajadzētu teikt Djūksters, jo tā Tonijs viņu vienmēr sauca. Tonijam šķita, ka Djū vārds tādam mačo ir par maigu. Viņš baidījās, ka, pieminot šo vārdu, aiz bērnu bibliotēkas loga naktī pulcēsies sētas kaķi. Tā nu Tonijs nolēma, ka mūsu kaķa īstais vārds ir nevis Djū, bet gan Djūks [4] kā Džonam Veinam. Tikai tuvākie draugi viņu sauc par Djūksteru, paskaidroja Tonijs. Mani viņš vienmēr uzrunāja par prezidentes kundzi.

-   Ko jūs domājat par šo sarkano nokrāsu, prezidentes kundze? viņš man vaicāja, kad gāju garām.

-   Nezinu, man tā šķiet sārta.

Bet sārtā krāsa nebija tā, kas mums sagādāja lielākās raizes. Pēkšņi mēs nespējām panākt, lai mūsu pieklājīgais labas uzvedības kaķis nelien augšā uz plauktiem. Kādu dienu "fonijs ieraudzīja viņu tupam uz augstākā plaukta telpas pretējā pusē. Tad mēs sapratām, ka viss ir mainījies ka Djū var uzkāpt uz jebkura plaukta, kur vien vēlas. No turienes kaķis varēja pārredzēt visu bibliotēku, un daždien viņš nemaz negribēja kāpt lejā.

-   Kur ir Djū? apvaicājās katrs ģenealoģijas kluba biedrs, sanākot uz kārtējo tikšanos mēneša pirmajā sestdienā. Tāpat kā visu citu klubu biedri, kas sanāca kopā bibliotēkā, mūsu Apaļā istaba bija lielākā brīvā tikšanās vieta pilsētā viņi bija pieraduši pie Djū klātbūtnes. Kluba sanāksmes parasti sākās ar to, ka Djū uzlēca galda vidū. Viņš apskatīja sanāksmes dalībniekus, tad apstaigāja cilvēkus, kas sēdēja pie galda, katru apošņājot un ielūkojoties katram sejā. Veicis pilnu apgaitu, kaķis izvēlējās cilvēku, kam iekārtoties klēpī. Lai kas notika sanāksmē, Djū nekad nesteidzās un nemainīja ierasto kārtību. Vienīgā iespēja mainīt šo ritmu bija izsviest viņu no istabas.

Sākumā cilvēki Djū izturēšanos uztvēra atturīgi, īpaši biznesa un politiskās grupas, kas bieži tikās Apaļajā istabā. Taču pēc dažiem mēnešiem pat jūrniekiem Djū klātbūtne šķita būtiska. Ģenealoģijas kluba biedri to vairāk uztvēra kā spēli, jo Djū katru mēnesi izvēlējās citu cilvēku, ar ko kopā pavadīt laiku. Viņi smējās, un katrs centās panākt, lai Djū izvēlas viņa klēpi, gluži kā bērni Stāstu stundā.

-   Pēdējās dienās Djū ir kļuvis izklaidīgs, es paskaidroju. Kopš Tonijs ir sācis krāsot bibliotēku, kaķis vairs ne vienmēr ievēro ierasto kārtību. Bet esmu pārliecināta: tiklīdz viņš sapratīs, ka jūs esat te…

Un, kā sadzirdējis šo mājienu, Djū ienāca pa durvīm, uzlēca uz galda un sāka savu apgaitu.

-Ja jums kas vajadzīgs, dariet man zināmu, es piebildu un atgriezos bibliotēkas galvenajā daļā. Neviens neko neteica; visi bija pārāk aizņemti ar Djū.

-   Tā nav godīgi, Estere, es vēl saklausīju pa gabalu kādu balsi. Tev noteikti kabatā ir tunča kārba.

Kad Tonijs pēc trim nedēļām beidza krāsošanu, Djū bija mainījies. Varbūt viņš bija iedomājies, ka tiešām ir Hercogs, jo pēkšņi viņu vairs neapmierināja vienkāršs snaudiens kādam klēpī. Viņš vēlējās visu izpētīt. Un kāpaļāt. Un galvenais izpētīt jaunas vietas, kur uzkāpt. Mēs to nosaucām par Edmunda Hilarija posmu Djū dzīvē par godu slavenajam alpīnistam. Djū nevēlējās pārtraukt kāpaļāšanu, līdz būs sasniedzis sava personiskā Everesta virsotni, un tam viņam nevajadzēja vairāk par mēnesi.

-   Vai Djū šorīt ir manīts? vaicāja Odrija Vīlere, kas strādāja pie grāmatu apmaiņas galda. Viņš neieradās uz brokastīm.

-   Neesmu viņu redzējusi.

-   Padod man ziņu, ja viņš parādās. Gribu būt droša, ka viņš nav saslimis.

Pēc piecām minūtēm Odrija patiesā naivumā izdvesa: Ak mans dievs!

Viņa stāvēja bibliotēkas vidū un skatījās tieši uz augšu. Tur no lampas lejup raudzījās neviens cits kā Djū.

Mūs uzlūkojot, Djū atlieca galvu. Tad viņš vienā mirklī vairs nebija redzams. Tad kaķa galva atkal parādījās dažas pēdas no lampas. Pēc tam vēlreiz pazuda un atkal pavīdēja dažas pēdas tālāk. Lampu virkne sniedzās simt pēdu garumā, un acīmredzot Djū jau bija stundām ilgi tās vērojis.

-   Kā lai dabūjam viņu lejā?

-   Varbūt jāzvana uz pilsētas padomi? kāds ieteica. Lai atsūta kādu ar kāpnēm.

-   Labāk vienkārši nogaidīsim, es sacīju. Viņš tur neko ļaunu nenodarīs un galu galā būs spiests nokāpt lejā, lai paēstu.

Pēc stundas Djū iesteberēja manā kabinetā, laizīdamies pēc vēlīnajām brokastīm, un ielēca man klēpī, lai es viņu samīļoju. Jaunā rotaļa bija viņu manāmi uzbudinājusi, bet viņš nevēlējās to izrādīt. Es redzēju, ka kaķis vai mirst no vēlēšanās pajautāt: Ko tu par to domā?

-   Es to pat nepieminēšu, Djū.

Viņš izslēja galvu un palūkojās uz mani.

Nu labi, tad es vienkārši nosnaudīšos. Šis bija aizraujošs

rīts.

Es apvaicājos kolēģiem, bet neviens nebija redzējis, kā viņš tika zemē. Mums bija vajadzīga vairākas nedēļas ilga pastāvīga novērošana, lai saprastu, kā Djū tiek augšā. Vispirms viņš uzlec uz briva datorgalda. Tad uz kartotēkas skapīša, no kura iespējams atsperties pamatīgam lēcienam uz pagaidu sienu, kas no pārējās telpas nošķir darbinieku zonu. Tur viņš var noslēpties aiz milzīga paneļa, uz kura attēlota Spenseras vēsture. Un no turienes lampas ir tikai četru pēdu attālumā.

Protams, mēs varējām pārkārtot mēbeles, taču zinājām: ja reiz griesti ir piesaistījuši Djū uzmanību, tad viņu no staigāšanas pa lampām atturēs vienīgi vecums un čīkstoši kauli. Ja kaķi nezina par kaut kā eksistenci, viņus nav grūti no tā novērst. Bet, ja viņi netiek pie tā, ko vēlas, viņus atturēt ir gandrīz neiespējami. Kaķi nav slinki; viņi papūlēsies izjaukt arī pašus labākos plānus.

Turklāt mūsu kaķim patika uzturēties augšā, pie lampām. Viņš labprāt staigāja šurpu turpu pa visu lampu virteni, līdz atrada kādu interesantu vietu. Tad kaķis apgūlās, pārkāra galvu pār lampas malu un skatījās lejup. Apmeklētājiem patika arī tas. Dažreiz, kad Djū staigāja pa lampām, apmeklētāji staipīja kaklu un grozīja galvu kaķa pārvietošanās virzienā kā pulksteņa pendeli. Kad bērni pamanīja Djū galvu rēgojamies gar lampas malu, viņi no sajūsmas spiedza. Viņiem bija tik daudz jautājumu.

-   Ko viņš tur dara?

-   Kā viņš tur nokļuva?

-   Kāpēc viņš ir tur augšā?

-   Vai viņš neapdegs?

-   Vai viņš nevar nokrist un nosisties?

Kad bērni saprata, ka nevar pievienoties kaķim, viņi lūdzās, lai tas kāpj lejā. Viņam patīk tur augšā, mēs skaidrojām. Viņš tā spēlējas. Beidzot pat bērni saprata, ka tad, kad Djū ir uz lampām, viņš nāks lejā tikai tad, kad pats gribēs. Tur viņš bija atklājis savas septītās debesis.

Oficiālā rekonstrukcija sākās 1989. gada jūlijā, jo jūlijs bibliotēkā ir mierīgākais mēnesis. Bērniem ir brīvlaiks, tātad nebūs klases ekskursiju un neoficiālās bērnu pēcstundu aprūpes. Vietējā nodokļu firma mums bez maksas piešķīra noliktavu pāri ielai. Spenseras sabiedriskajā bibliotēkā bija 55 plaukti, 50 000 grāmatu, 6000 žurnālu, 2000 laikrakstu, 5000 albumu un kasešu lentu un 1000 ģenealoģijas grāmatu un iesējumu, nemaz nerunājot par projektoriem, ekrāniem, televizoriem, kinokamerām (16 un 8 mm), rakstāmmašīnām, galdiem, krēsliem, katalogiem, skapīšiem un biroja piederumiem. Katrai vienībai tika piešķirts numurs. Tas tika ierakstīts krāsainā grafikā, norādot priekšmeta atrašanās vietu noliktavā un jaunajā bibliotēkā. Es un Džīna Holisa-Klārka ar krītu iezīmējām katra plaukta un galda atrašanās vietu uz jaunā, zilā paklāja. Ja plaukts tika novietots kaut par collu tālāk, strādniekiem tas bija jānoliek vietā, jo bibliotēkā bija stingri noteikts eju platums un bija jāievēro ADA" prasības. Ja kāds plaukts bija novirzīts no īstās vietas par collu, nākamais jau varēja būt divas collas par tālu. Tātad ratiņkrēsls varēja kādā stūrī iesprūst.

Inventāra pārvietošana patiesībā tika veikta ar pašvaldības spēku palīdzību. Rotari kluba dalībnieki palīdzēja iznest grāmatas; Golden Kiwanis palīdzēja tās sanest atpakaļ. Mūsu pilsētas attīstības departamenta vadītājs Bobs Rozs noorganizēja plauktu pārvietošanu. Dorisas Armstrongas vīrs Džerijs pavadīja vairāk nekā nedēļu, piestiprinot plauktiem no jaunas tērauda plates pie katras vismaz 6 skrūves -, un nemaz nesūdzējās. Darbā brīvprātīgi iesaistījās visi: ģenealoģijas klubs, bibliotēkas padome, skolotāji, vecāki, Spenseras Bibliotēkas draugu padomes deviņi locekļi. Iesaistījās arī Spenseras tirgotāji, visiem piedāvājot bezmaksas dzērienus un uzkodas.

Rekonstrukcija noritēja kā pēc pulksteņa. Tieši triju nedēļu laikā mūsu Halovīna bieds tika aizstāts ar neitrālas krāsas zilu paklāju un krāsainām, no jauna pārvilktām mēbelēm. Bērnu bibliotēkā mēs ieviesām divvietīgus šūpuļkrēslus, lai māmiņas varētu šūpoties un lasīt priekšā bērniem. Kādā skapītī es atradu astoņas

Grosvenoras gravīras un septiņas vecas tintes skices. Bibliotēkai nepietika naudas, lai tās ierāmētu, tāpēc katram mākslas darbam tika atrasts sponsors, kas samaksāja par tā ierāmēšanu. Atjaunotie plaukti vedināja pievērst skatienu grāmatām tūkstošiem krāsainu muguriņu, kas aicināja apmeklētājus šķirstīt, lasīt, atpūsties.

Jauno bibliotēku mēs svinīgi atklājām ar cepumu un tējas pēcpusdienu visiem. Neviens todien nebija vairāk satraukts par Djū. Kaķim bija jādzīvo manā mājā trīs nedēļas, un pa šo laiku visa viņa pasaule bija mainījusies. Sienas bija citādas; paklājs bija citāds; krēsli, galdi un plaukti atradās citās vietās. Pēc ceļojuma uz noliktavu pāri ceļam pat grāmatas smaržoja citādi.

Bet, tiklīdz sāka ierasties cilvēki, Djū metās atpakaļ pie uzkodu galda, lai atkal būtu uzmanības centrā. Jā, bibliotēka bija mainījusies, bet visvairāk pa šīm trim nedēļām viņam bija trūcis cilvēku. Kaķim nepatika būt prom no saviem bibliotēkas draugiem. Un ari viņi bija noilgojušies pēc Djū. Daži uzcēla viņu uz pleciem un devās ceļojumā gar jaunajiem plauktiem. Citi vienkārši vēroja kaķi, aprunājās ar viņu un smaidīja. Bibliotēka varbūt arī bija mainījusies, bet Djū joprojām tajā bija karalis.

Laikā no 1987. gada, kad Djū iekrita mums rokās, līdz 1989. gadam, kad notika rekonstrukcija, Spenseras sabiedriskās bibliotēkas apmeklējumu skaits bija pieaudzis no 63 000 gadā līdz 100 000. Acīmredzot kaut kas bija mainījies cilvēki vairāk novērtēja bibliotēkas nozīmi. Un ne tikai Spenseras iedzīvotāji. Tajā gadā 19,4 procenti apmeklētāju bija no Klejas apgabala lauku apvidiem. Vēl 18 procenti ieradās no citiem apgabaliem.

Redzot šos skaitļus, neviens neapstrīdēja, ka bibliotēka ir reģionālais centrs.

Nav šaubu, ka rekonstrukcija nāca bibliotēkai par labu. Tāpat arī Lielās avēnijas atdzīvošanās; un ekonomikas augšupeja; un personāla aktivizēšanās; un mūsu jaunās programmas, kas atstāja uz cilvēkiem iespaidu un viņus izklaidēja. Taču vislielākās pārmaiņas, kas piesaistīja bibliotēkai jaunus cilvēkus un visbeidzot padarīja to par tikšanās vietu, nevis grāmatu novietni, radīja Djū.

14. nodala Djū lielā bēgšana

Jūlija beigas Spenserā ir labākais gada laiks. Kukurūza ir desmit pēdas gara, zeltaina un zaļa. Tā ir tik gara, ka štata likums liek fermeriem ik pēc jūdzes, kur ceļi krustojas taisnā leņķī, to līdz pusei nogriezt. Aiovas laukos ir pārāk daudz krustojumu un par maz apstāšanās zīmju. Kukurūzas apgriešana palīdz, jo tad vismaz ir iespējams saskatīt pretimbraucošo mašīnu, un ari fermeriem tas nekaitē. Kukurūzas vālītes aug stiebra vidusdaļā, nevis galotnē.

Vasarā Aiovā ir viegli aizmirst par darbu. Košs zaļums, silta saule un bezgalīgi lauki. Tu atstāj vaļā logus, vienkārši lai sajustu smaržu. Tu pavadi pusdienlaika stundu pie upes, bet nedēļas nogalēs makšķerē pie Pērkona tilta. Palikt telpās dažkārt ir tik grūti.

-   Vai šeit ir paradīze? es sev vaicāju katru gadu.

-   Nē, saņemu iedomātu atbildi. Šeit ir Aiova. 1989. gada augustā rekonstrukcijas darbi bija galā.

Bibliotēkas apmeklējumu skaits bija pieaudzis, un

personāls jutās laimīgs. Djū ne vien bija panācis, lai sabiedrība viņu pieņem, bet arī piesaistījis cilvēkus un iedvesmojis viņus. Septembrī tuvojās Klejas apgabala gadatirgus gada lielākais notikums. Man pat bija no maģistra studijām brīvs mēnesis. Viss bija lieliski tikai ne Djū. Mans apmierinātais kaķu puika, mūsu bibliotēkas varonis, bija mainījies: viņš bija kļuvis izklaidīgs, nervozs un sagādāja dažādas nepatikšanas.

Problēma sākās tad, kad rekonstrukcijas laikā Djū pavadīja trīs nedēļas manā mājā, blenzdams caur logiem uz ārpasauli. Kukurūzu no manas mājas nevarēja redzēt, bet varēja dzirdēt putnu dziesmas. Varēja sajust vēju. Varēja saost visu, ko kaķis spēj saost, kad pavērš degunu pret ārdurvīm. Tagad viņam pietrūka šo ainu. Bibliotēkai bija logi, bet tos nevēra vaļā. Tur varēja saost jauno paklāju, bet ne āra smaržas. Varēja dzirdēt automašīnu rūkšanu, bet ne putnu dziedāšanu. Šķita, ka Djū činkst: Kāpēc tu man parādīji visus tos brīnumus, bet tad atņēmi?

Starp Spenseras sabiedriskās bibliotēkas divējām ārdurvīm atradās mazs priekšnams, kas palīdzēja ziemā aizturēt aukstumu, līdz vismaz vienas no durvīm tika aizvērtas. Divus gadus Djū bija ienīdis šo priekšnamu; kad viņš pēc trim manās mājās pavadītām nedēļām atgriezās bibliotēkā, viņš to dievināja. No tā bija dzirdamas putnu dziesmas. Kad ārējās durvis bija atvērtas, varēja sajust svaigu gaisu. Dažas stundas pēcpusdienā tur pat iespīdēja saule. Djū izlikās, ka viss, ko viņš vēlas, ir tupēt šajā saules pleķi un klausīties putnu dziesmās. Bet mēs zinājām, ka tā tas nav. Ja Djū pavadīs daudz laika priekšnamā, viņam var sagribēties iziet pa durvīm un nokļūt ārpasaulē.

-   Djū, nāc atpakaļ! darbiniece pie grāmatu apmaiņas galda uzsauca katru reizi, kad Djū sekoja kādam apmeklētājam līdz pirmajām durvīm. Nabaga kaķim nebija izvēles. No šī galda priekšnams bija redzams, un darbiniece viņu pamanīja nekavējoties. Tā nu Djū pārstāja klausīt, īpaši ja pie galda sēdēja Džoja Devola. Džoja bija mūsu jaunākā darbiniece un vienīgā, kas nebija precējusies. Viņa dzīvoja kopā ar vecākiem divstāvu ģimenes mājā, kur nebija atļauts turēt mājdzīvniekus, tāpēc viņai pret Djū bija mīksta sirds. Djū to zināja un neklausīja nevienam Džojas vārdam. Tad nu Džoja nāca pakaļ man. Mana balss bija mammas balss. Djū vienmēr mani klausīja, kaut gan šajā gadījumā viņam tik ļoti gribējās nepakļauties, ka es gandrīz vai biju spiesta izteikt draudus.

-   Djū, vai gribi, lai es ņemu ūdens pudeli?

Viņš tikai skatījās uz mani.

Es parādīju viņam pudeli, ko biju turējusi aiz muguras. Ar otru roku atvēru durvis uz bibliotēku. Djū ielavījās atpakaļ iekšā.

Pēc desmit minūtēm es izdzirdu: Vikij, Djū atkal ir priekšnamā.

Tā nu tas notika. Trīsreiz dienā. Bija pienācis laiks izrādīt stingrību. Es izbrāzos no sava kabineta, atrāvu vaļā priekšnama durvis un savā visdusmīgākajā mammas balsī pavēlēju: Tu tūliņ nāksi iekšā, jaunais cilvēk!

Kāds jauns cilvēks, kam varēja būt tikko pāri par desmit gadiem, no šī brēciena gandrīz vai izlēca no ādas. No manas mutes vēl nebija izskanējis pēdējais vārds, kad viņš jau metās iekšā bibliotēkā, sagrāba kādu žurnālu un ieurbās tajā. Varat iedomāties, cik apjukusi es jutos. Apstulbusi turēju durvis vaļā, nespēdama noticēt, ka nebiju ieraudzījusi šo bērnu sev tieši acu priekšā. Tajā brīdī Djū paspraucās man garām, it kā nekas nebūtu noticis. Man šķita, ka viņš gandrīz smaida.

Pēc nedēļas Djū neatnāca uz brokastīm un es nekur nevarēju viņu atrast. Tur nebija nekā neparasta: kaķim bija daudzas slēptuves. Aiz stikla vitrīnas pie ārdurvīm bija maza telpa goda vārds, ne lielāka par zīmuļu kasti vecu sešdesmit četru zīmuļu kasti ar tajā iebūvētu zīmuļu asināmo. Bērnu bibliotēkas daļā atradās brūns atpūtas krēsls; no tā gan parasti rēgojās Djū aste. Kādu pēcpusdienu Džoja sāka kārtot aizmugurējo grāmatu rindu vesternu plauktā, un no tā, viņai par pārsteigumu, izlēca Djū. Bibliotēkā grāmatas plauktos liek no abām pusēm. Starp abām rindām ir četras collas plata sprauga. Tā bija Djū labākā slēpšanās vieta: tur varēja nolīst ātri, ērti un droši. Vienīgais veids, kā viņu atrast, bija izvilkt no plaukta vienu otru grāmatu un ieskatīties spraugā. Tas neizklausās tik grūti izdarāms, iekams tu neapjaut, ka Spenseras sabiedriskajā bibliotēkā bija vairāk nekā četrsimt grāmatu plauktu. Starp šīm grāmatām bija milzīgs labirints gara, šaura Djū pasaule.

Par laimi, viņš gandrīz vienmēr iestrēga savā iecienītajā vietā vesternu apakšējās rindās. Bet šoreiz viņa tur nebija. Kaķa nebija ne zem brūnā atpūtas krēsla, ne aiz vitrīnas. Viņš nebija manāms arī lūram lejup no kādas lampas. Es ielūkojos visās tualetēs, lai pārliecinātos, ka Djū nav ieslēgts kādā no tām. Šajā rītā viņa nekur nebija.

-   Vai kāds nav redzējis Djū?

Nē. Nē. Nē. Nē.

-   Kas vakar slēdza ciet ārdurvis?

-   Es, atsaucās Džoja. Un Djū noteikti te bija. Es zināju, ka Džoja nekad neaizmirstu uzmest skatienu kaķim. Vienīgi mēs abas mēdzām palikt ilgāk, lai ar Djū paspēlētu paslēpes.

-   Labi. Viņam ir jābūt ēkā. Šķiet, viņš ir atradis jaunu slēptuvi.

Bet, kad es atgriezos no pusdienām, Djū joprojām nebija. Un viņš nebija aizticis ēdienu. Tad es sāku uztraukties.

-   Kur ir Djū? vaicāja kāds apmeklētājs.

Mēs bijām dzirdējuši šo jautājumu jau reizes divdesmit, un vēl bija tikai pēcpusdienas sākums. Es teicu personālam: Sakiet viņiem, ka Djū nejūtas labi. Nevajag celt trauksmi. Viņš parādīsies. Es to zināju.

Tajā vakarā es nevis devos tieši uz mājām, bet pusotru stundu braukāju apkārt. Es necerēju, ka ieraudzīšu klīstam apkārt pūkainu, oranžu kaķi, tomēr kas zina… Man nedeva mieru doma: "Ja nu viņš ir savainots? Ja nu es viņam esmu vajadzīga, bet nevaru viņu atrast? Es nododu viņu." Es zināju, ka Djū nav miris. Viņš bija ļoti veselīgs. Un es zināju, ka viņš nav aizbēdzis. Bet šī doma nedeva man mieru…

Arī nākamajā rītā Djū negaidīja mani pie ārdurvīm. Es iegāju iekšā, un bibliotēka šķita kā mirusi. Man pār muguru pārskrēja saltas tirpas, kaut arī ārā bija deviņdesmit grādu silts. Sapratu, ka kaut kas nav kārtībā.

Es sacīju darbiniekiem: Meklējiet visur.

Mēs pārbaudījām katru stūrīti. Atvērām ikvienu skapīti un atvilktni. Izvilkām no plauktiem grāmatas, cerot atrast kaķi kādā slēptuvē. Mēs iespīdinājām ar kabatas lukturīti aiz katra pie sienas piestiprinātā plaukta. Daži no tiem bija collu vai divas atvilkti no sienas; Djū varēja tur aizlīst, nokrist un iestrēgt. Viņš gan nebūt nebija neveikls, bet drošības pēc bija jāpārbauda katra iespēja.

Nakts šveicars! Ši doma iebelza man pa pieri kā akmens, un es pacēlu telefona klausuli. Sveiks, Vērdžil! Te Vikija no bibliotēkas. Vai tu pagājšonakt redzēji Djū?

-Ko?

-   Djū. Kaķi.

-   Ne-e. Es viņu neredzēju.

-   Vai viņš nevarēja iedzert kaut ko tādu, no kā viņam kļūtu slikti? Piemēram, tīrīšanas šķīdumu?

Vērdžils saminstinājās. Nedomāju gan.

Man negribējās to prasīt, tomēr bija jājautā: Vai tu kādu brīdi neatstāji vaļā durvis?

Šoreiz viņš tiešām svārstījās, pirms atbildēja. Es atstāju vaļā durvis, kad iznesu atkritumus.

-   Uz cik ilgu laiku?

-   Varbūt uz pāris minūtēm.

-   Vai tu tāpat darīji arī pirms divām dienām?

-   Es tā daru katru reizi.

Man sažņaudzās sirds. Tad, lūk, kā. Djū nekad neskrēja tāpat vien ārā pa atvērtām durvīm, bet, ja viņam bija vairākas nedēļas laika padomāt, pačurāt pie stūra, paostīt gaisu…

-   Vai tu domā, ka viņš ir izskrējis ārā? Vērdžils jautāja.

-Jā, Vērdžil, es tā domāju.

Pastāstīju jaunumus darbiniecēm. Jebkura informācija pacēla mūsu noskaņojumu. Mēs noorganizējām maiņas, tā ka divi cilvēki dežurēja bibliotēkā, bet pārējie meklēja Djū. Pastāvīgie apmeklētāji manīja, ka kaut kas nav kārtībā. Kur ir Djū? bieži vien izskanēja nevainīgs jautājums, kurā bija jūtamas bažas. Vairumam apmeklētāju mēs joprojām stāstījām, ka nekas slikts nav noticis, bet dažus, kas nāca regulāri, pavedām sāņus un pastāstījām, ka Djū ir pazudis. Drīz vien pa šķērsieliņām jau staigāja kāds ducis ļaužu. "Paskaties uz šiem cilvēkiem," es sev sacīju atkal un atkal. "Kāda mīlestība! Mēs viņu noteikti atradīsim."

Es kļūdījos.

Pusdienlaika stundu es pavadīju, staigājot pa ielām un meklējot manu mazo puiku. Bibliotēkā viņam bija tik droša dzīve. Djū nebija cīnītājs. Viņš bija izvēlīgs attiecībā uz ēdienu. Kā gan viņš izdzīvos?

No svešinieku laipnības, protams. Djū uzticējās cilvēkiem. Viņš nešauboties lūgs palīdzību.

Es iegriezos pie Fonlija kunga viņa veikalā Fonley Flowers. Tā pagalma ieeja bija ieliņā aiz bibliotēkas. Viņš nebija redzējis Djū. Arī Riks Krebsbahs no fotostudijas ne. Es apzvanīju visus pilsētas veterinārārstus. Mums nav dzīvnieku patversmes, tāpēc kaķi kāds varēja aiznest uz veterināro klīniku. Ja mūsu kaķi kāds nepazina, tā varēja notikt. Ja kāds atnes kaķi, kas ir līdzīgs Djū, tad tas var būt viņš. Mēs domājam, ka viņš ir aizbēdzis.

Es teicu sev: "Djū visi pazīst. Visi viņu mīl. Ja kāds viņu atradīs, tad noteikti atnesīs atpakaļ uz bibliotēku."

Es negribēju izplatīt ziņu, ka Djū ir pazudis. Viņu mīlēja tik daudzi bērni, nemaz nerunājot par skolēniem ar īpašām vajadzībām. Ak kungs, kas tagad notiks ar Kristālu? Es nevēlējos bērnus biedēt. Zināju, ka Djū atgriezīsies.

Kad Djū negaidīja mani pie durvīm arī trešajā dienā, man vēderā viss sagriezās. Sirdī es sapratu, ka biju cerējusi: viņš tur tupēs. Redzot, ka Djū nav, es jutos satriekta. Tad es sapratu: Djū nav. Viņš var būt miris. Varbūt viņš neatgriezīsies. Es zināju, cik Djū ir nozīmīgs, taču tikai šajā mirklī īsti aptvēru, cik ļoti mums viņa trūks. Spenseras pilsētai Djū nozīmēja bibliotēku. Kā gan mēs dzivosim tālāk bez viņa?

Kad Džodijai bija trīs gadi, viņa apmaldījās Mankato tirdzniecības centrā. Es viņu visur meklēju, bet meitenes nekur nebija. Man gandrīz sirds izlēca no krūtīm. Nespēdama viņu atrast, es kritu izmisumā. Mana maziņā. Mana maziņā. Es nebiju spējīga pat padomāt. Viss, ko es varēju, bija raut nost no pakaramajiem drēbes un skraidīt pa ejām arvien ātrāk. Beidzot es atradu Džodiju apaļa apģērbu statīva vidū, kur viņa stāvēja un smējās. Viņa bija tur stāvējusi visu laiku. Bet es gandrīz nomiru, domājot, ka meitiņa ir pazudusi.

Tagad es jutos līdzīgi. Tajā brīdī es sapratu, ka Djū nav vienkārši bibliotēkas kaķis. Es neskumu par Spenseras pilsētu, par tās bibliotēku, pat par tās bērniem ne. Es bēdājos pati sevis dēļ. Kaut ari Djū dzīvoja bibliotēkā, viņš bija mans kaķis. Es viņu mīlēju. Bet mana mazā puikas, mana mazā Djū vairs nebija.

Bibliotēkā valdīja drūms noskaņojums. Vakar mums vēl bija cerība. Mēs ticējām, ka tas ir tikai laika jautājums. Tagad mēs domājām, ka Djū ir prom. Mēs turpinājām viņu meklēt, kaut visur jau bijām skatījušies. Mēs vairs nezinājām, ko iesākt. Es apsēdos un domāju: ko lai es saku pilsētai? Vajadzēs piezvanīt uz vietējo radiostaciju. Tur tūliņ pārraidīs paziņojumu. Varētu pieminēt oranžu kaķi, nesakot viņa vārdu. Pieaugušie sapratīs, bet bērniem es varbūt tā iegūšu laiku.

-Vikij!

Pēc tam laikraksts. Viņi noteikti nodrukās informāciju jau rit. Varbūt kāds ir paņēmis Djū pie sevis.

-Vikij!

Varbūt izlikt sludinājumus? Izsludināt balvu?

-Vikij!

Kuru es mānu? Djū vairs nav. Ja viņš te būtu, mēs būtu viņu atraduši…

-   Vikij! Uzmini, kas ir atgriezies!

Es pabāzu galvu no sava kabineta, un tur viņš bija mans lielais, oranžais draugs Džlnas Holisas-Klārkas rokās. Es piesteidzos klāt un cieši viņu apskāvu. Djū piespieda galvu man pie krūtīm. Mans bērns bija izlīdis tieši no apaļā drēbju pakaramā apakšas man pašā degungalā!

-   Ak, manu mazo puisīt! Nekad tā vairs nedari!

Bet man nevajadzēja viņu pārliecināt. Es uzreiz sapratu, ka tas nav bijis nekāds joks. Djū murrāja tā kā pašā pirmajā rītā. Viņš bija tik laimīgs, mani redzot, tik pateicīgs, ka atkal ir manās rokās. Viņš šķita laimīgs. Bet es viņu pārāk labi pazinu. Iekšēji Djū joprojām drebēja.

-   Es viņu atradu Lielajā avēnijā zem kādas mašīnas, Džīna stāstīja. Devos uz White Drug aptieku un ar acs kaktiņu ievēroju kaut ko oranžu.

Es neklausījos. Turpmākajās dienās dzirdēju šo stāstu vairākas reizes, bet šajā mirklī es neklausījos. Manas acis un ausis bija pievērstas tikai draugam.

-   Viņš bija saritinājies pie tālākā mašīnas riteņa. Es viņu saucu, bet viņš nenāca pie manis. Izskatījās, ka Djū grib bēgt prom, tomēr ir pārāk izbijies. Droši vien viņš bijis kaut kur turpat visu šo laiku. Vai spējat tam noticēt? Visi viņu meklēja, bet viņš tepat vien bija!

Mums apkārt sapulcējās arī pārējās darbinieces. Katra gribēja Djū paturēt rokās, samīļot, bet es negribēju kaķi laist vaļā.

Viņam ir jāpaēd, es sacīju. Kāds atnesa jaunu barības kārbu, un mēs visi vērojām, kā Djū notiesā maltīti. Šaubos, vai viņš visas šīs dienas bija ēdis.

Ticis galā ar saviem ierastajiem darbiem ēšanu, dzeršanu, pakaišu kastīti -, Djū ļāva arī citiem sevi paturēt. Viņu nodeva no rokām rokās kā varoni uzvaras parādē. Kad visi bija apsveikuši Djū ar atgriešanos mājās, mēs viņu parādījām publikai. Vairums cilvēku neko nebija zinājuši par notikušo, bet tagad daudziem bija mitras acis. Pazudušais dēls Djū bija atgriezies pie mums! Tikai kad kādu pazaudējam, mēs īsti saprotam, cik ļoti viņu mīlam.

Tajā pēcpusdienā es ieliku Djū vannā, un viņš pirmo reizi kopš tā aukstā janvāra rīta to mierīgi pacieta. Kaķis bija notriepies ar motoreļļu, un, lai to dabūtu ārā no viņa garās vilnas, bija vajadzīgi vairāki mēneši. Viņam bija ieplēsta viena auss un skramba uz deguna. Es tīrīju viņu saudzīgi un ar mīlestību. Vai tas nebija cits kaķis? Es paberzēju ievainoto ausi ar pirkstiem, bet Djū pat nesarāvās. Kas gan ar tevi tur ārā notika? es vēlējos viņam pavaicāt, taču mēs abi jau bijām vienojušies: nekad vairs par šo incidentu nerunāsim.

Pēc vairākiem gadiem es mēdzu atstāt vaļā sānu durvis, kad notika bibliotēkas padomes sanāksmes. Padomes locekle Keitija Greinere man ikreiz prasīja: Vai tu nebaidies, ka Djū izskries ārā?

Es palūkojos uz Djū, kurš, kā parasti, piedalijas sanāksmē, un viņš paskatījās uz mani. Šis skatiens man skaidrāk par skaidru vēstīja, ka viņš drīzāk nomirs nekā vēlreiz bēgs. Kāpēc gan neviens cits to nesaprata?

Djū nekur neies, es atbildēju Keitijai. Viņš ir uzticīgs bibliotēkai.

Un tā arī bija. Sešpadsmit gadus Djū nekad vairs neizgāja vestibilā. Viņš laiskojās pie ārdurvīm, īpaši rītos, bet nekad nesekoja apmeklētājiem ārā. Ja durvis bija atvērtas un varēja dzirdēt mašīnu troksni, Djū metās iekšā darbinieku telpās. Viņš nevēlējās atrasties pat ne tuvumā garām braucošai mašīnai. Ārpasaule mūsu kaķi vairs nemaz neinteresēja.

15. nodala Spenseras mīļākais kakis

Aptuveni mēnesi pēc Djū bēgšanas Džodija devās prom no Spenseras. Es nevarēju atļauties sūtīt meitu uz koledžu, bet viņa nevēlējās palikt mājās. Džodija gribēja ceļot, tāpēc sameklēja auklītes darbu Kalifornijā un krāja naudu koledžai. Šķita, viņu nemaz nesāpina fakts, ka Kalifornija atrodas tik tālu no mammas.

Pēdējā nedēļas nogalē, ko Džodija pavadīja mājās, es atvedu Djū pie mums. Viņš, kā parasti, pielipa Džodijai kā magnēts. Manuprāt, kaķim vislabāk patika pavadīt nakti kopā ar manu meitu. Tiklīdz kā Džodija noņēma gultas pārklāju, Djū jau bija gultā. Kamēr meitene tīrīja zobus, viņš tupēja uz spilvena, gatavs saritināties viņai līdzās. Līdzko Džodija apgūlās, kaķis piespiedās viņai pie sejas, tā ka meitenei bija grūti paelpot. Džodija pastūma Djū zem segas, bet viņš atgriezās atpakaļ. Zem segas. Uz sejas. Zem segas. Uz kakla.

Paliec mierā, Djū.

Beidzot viņš piekļāvās meitenei un aizmiga viņai pie sāna. Nu Džodija varēja mierīgi paelpot, taču nevarēja pagriezties uz otriem sāniem. Vai kaķis saprata, ka mūsu meitene dodas prom un varbūt uz visiem laikiem? Kad Djū gulēja ar mani, viņš visu nakti lēca iekšā gultā un ārā no tās; vienu bridi viņš skraidīja pa māju, to pētot, un jau nākamajā mirklī man pieglaudās. Džodiju viņš nekad neatstāja. Vienreiz viņš zem segas aizlīda līdz meitenes kājām, bet tas arī viss. Tajā naktī Džodija nevarēja iemigt.

Kad Djū nākamreiz ieradās manā mājā, Džodija jau bija projām. Viņš centās saglabāt tuvību ar meiteni, nakšņojot viņas istabā. Saritinājies uz grīdas blakus sildītājam, viņš, nenoliedzami, sapņoja par tām siltajām vasaras naktīm, ko bija pavadījis Džodijai pie sāna.

-   Es saprotu, Djū, es viņam teicu. Es saprotu.

Pēc mēneša es uzņēmu mūsu mīluļa pirmo oficiālo

fotogrāfiju. Es labprāt teiktu, ka tas notika emocionālu iemeslu dēļ, jo mana pasaule mainījās un es gribēju iemūžināt šo mirkli, vai arī tāpēc, ka es sapratu: Djū sagaida kaut kas nozīmīgāks, nekā mēs spējam iedomāties. Tomēr īstais fotografēšanās iemesls bija kupons. Riks Krebsbahs, pilsētas fotogrāfs, piedāvāja mājdzīvnieku fotogrāfijas par desmit dolāriem.

Djū bija tik mierīgs kaķis, ka es pārliecināju sevi: nofotografēt viņu profesionālā portretu studijā būs viegli. Bet Djū necieta studiju. Līdzko mēs tajā iegājām, kaķis grozīja galvu uz visām pusēm un viņa skatiens šaudījās apkārt. Es uzliku viņu uz krēsla, bet viņš tūlīt no tā nolēca. Tiklīdz es vienu soli atkāpos, Djū jau bija prom.

-   Viņš nervozē. Viņš nav bijis nekur daudz ārpus bibliotēkas, es sacīju, vērojot, kā Djū aposta foto fonu.

-   Tas nekas, Riks noteica.

-   Ar dzīvniekiem nav viegli, vai ne?

-Jūs to nemaz nevarat iedomāties, viņš stāstīja, skatīdamies, kā Djū pabāž galvu zem spilvena. Viens suns mēģināja apēst manu fotoaparātu. Kāds cits patiešām apēda mākslīgās puķes. Un apvēma to spilvenu.

Es ātri paņēmu Djū rokās, bet mans pieskāriens viņu nenomierināja. Kaķis joprojām skatījās apkārt vairāk nervozi nekā ieinteresēti.

-   Šad un tad ir gadījies, ka dzīvnieks ne tur pačurā. Man pat vajadzēja izmest pārklāju. Protams, es te visu iztīru, tomēr tādam dzīvniekam kā Djū droši vien šķiet, ka te ož kā zooloģiskajā dārzā.

-   Viņš nav pieradis pie citiem dzīvniekiem, es paskaidroju, kaut arī zināju, ka tā nav gluži taisnība. Viņu nekad nebija satraukuši citi dzīvnieki. Djū vienmēr ignorēja suni pavadoni, kas nāca iekšā bibliotēkā. Viņš neņēma galvā pat dalmācieti. Tās nebija bailes; tas bija apjukums. Djū zina, kas viņu sagaida bibliotēkā, bet šo vietu viņš neizprot.

-   Nekas, nesteigsimies.

Man ienāca prātā kāda doma. Vai drīkstu kaķim parādīt fotoaparātu?

-   Ja jums šķiet, ka tas palīdzēs.

Bibliotēkā Djū visu laiku pozēja cilvēkiem, kas viņu fotografēja, bet šie attēli tika uzņemti ar privātajiem fotoaparātiem. Rika kamera bija liela kā kaste modelis profesionāļiem. Djū nekad agrāk nebija tādu redzējis, bet viņš ātri visu apguva.

-   Tas ir fotoaparāts, Djū. Fotoaparāts. Mēs esam šeit, lai tevi nofotografētu.

Djū apostīja lēcas. Viņš atliecās un aplūkoja aparātu, tad vēlreiz to apostīja. Es jutu, ka spriedze mazinās un viņš ir sapratis.

Es norādīju uz krēslu. Krēsls. Apsēdies uz krēsla.

Noliku viņu zemē. Djū apostīja katru krēsla kāju un divreiz sēdekli. Tad viņš uzlēca uz tā un skatījās tieši objektīvā. Riks piesteidzās un uztaisīja sešus kadrus.

Nespēju tam noticēt, viņš sacīja, kad Djū nokāpa no krēsla.

Es negribēju Rikām to stāstīt, bet tā notika nemitīgi. Mums ar Djū bija sava saziņas sistēma, kuru arī es pati neizpratu. Šķita, ka viņš vienmēr zina, ko es vēlos, bet diemžēl tas ne vienmēr nozīmēja, ka viņš klausīs. Man pat nevajadzēja izrunāt vārdu vanna vai suka; vajadzēja tikai iedomāties par vannu vai suku, kad Djū jau bija pazudis. Atceros, kā reiz bibliotēkā pagāju viņam garām. Djū pavērās uz mani ar savu parasto, laisko vienaldzību. Sveika, kā tev klājas?

Es nodomāju: "Ak, viņam uz kakla ir divi savēlušies spalvas kumšķi. Jāpaņem šķēres un tie jānogriež." Tiklīdz kā man prātā bija izveidojusies šī doma, Djū žviks! bija prom.

Tomēr kopš bēgšanas Djū bija izmantojis savu enerģiju labiem darbiem, nevis palaidnībām. Viņš ne tikai nojauta, ko es vēlos, bet to arī darīja. Protams, nejau tad, ja pasākums bija saistīts ar vannu vai suku, bet ar bibliotēku. Tieši tāpēc viņš tik labprāt ļāva, lai viņu fotografē. Viņš gribēja darīt tā, kā ir labāk bibliotēkai.

-Viņš zina, ka tas ir bibliotēkas labā, es teicu Rikām, tomēr biju pārliecināta, ka viņš tam netic. Kāpēc gan kaķim vajadzētu rūpēties par bibliotēku? Un kā viņš varētu savā prātā sasaistīt bibliotēku ar fotostudiju, kas atrodas vienu kvartālu tālāk? Tomēr tā bija patiesība, un es to zināju.

Paņēmu Djū rokās un pabužināju viņam mīļāko vietiņu laukumiņu starp ausīm. Viņš zina, kas ir fotoaparāts, un nebaidās no tā.

-   Vai viņš kādreiz jau ir pozējis?

-Viņš pozē vismaz divas vai trīs reizes nedēļā. Apmeklētājiem. Viņam tas patīk.

-   Neizklausās pēc kaķa.

Man gribējās pateikt, ka Djū nav vienkārši parasts kaķis, taču Riks bija fotografējis dzīvniekus jau visu nedēļu. Varbūt viņš to bija dzirdējis jau simt reižu.

Un tomēr-ja ieraudzīsiet Djū oficiālo fotogrāfiju, ko Riks uzņēma tajā dienā (tas ir šīs grāmatas vāka foto), jūs uzreiz sapratīsiet, ka Djū nav parasts kaķis. Viņš ir skaists, jā, bet tas nav viss: viņš jūtas pavisam mierīgs. Djū nav nobijies no kameras vai apjucis no notiekošā. Viņa acis ir platas un skatiens skaidrs. Kažoks ir perfekti kārtīgs. Viņš neizskatās pēc kaķēna, bet pēc pieauguša kaķa ari ne. Viņš līdzinās jaunam cilvēkam, kas nofotografējies, beidzot koledžu, vai jūrniekam, kurš vēlējies atstāt savu foto par piemiņu meitenei pirms došanās pirmajā jūras braucienā. Djū sēž, izslējies stalts, paceltu galvu, un acis mierīgi raugās objektīvā. Katru reizi, kad aplūkoju šo fotogrāfiju, es smaidu, jo Djū tajā izskatās tik nopietns. Šķiet, it kā viņš censtos izskatīties spēcīgs un glīts, bet viņam tas īsti neizdodas, jo viņš ir sasodīti pievilcīgs.

Dažas dienas pēc gatavo fotogrāfiju saņemšanas es ievēroju, ka vietējais lielais veikalu tīkls Shopko rīko mājdzīvnieku fotogrāfiju konkursu, lai savāktu naudu labdarībai. Dalības maksa bija viens dolārs, un nauda tika izmantota cīņai ar muskuļu distrofiju. Tas bija tipiski Spenserai. Bieži notika naudas vākšana dažādiem mērķiem, un pilsētnieki to vienmēr atbalstīja. Mūsu radiostacija KCID veicināja šos pasākumus. Vietējais laikraksts bieži par tiem rakstīja. Atsaucība parasti bija liela. Mums Spenserā nebija tonnām naudas, bet, ja kādam bija vajadzīga palīdzība, mēs ar prieku to sniedzām.

Tā nu man ienāca prātā, ka šajā konkursā varētu piedalīties ari Djū. Galu galā fotogrāfijas bija paredzētas bibliotēkas darba popularizēšanai, un vai tad šī nebija lieliska iespēja popularizēt šo īpašo bibliotēkas aspektu? Pēc dažām nedēļām uz auklas Shopko veikala priekšā bija izkārts desmitiem suņu un kaķu fotogrāfiju. Pilsētnieki balsoja, un Djū guva spožu uzvaru. Viņš saņēma vairāk nekā 80 procentus balsu septiņas reizes vairāk par otrās vietas ieguvēju. Kad man piezvanīja no veikala un pavēstīja rezultātus, es gandrīz vai apjuku.

Viens no Djū pārliecinošo panākumu iemesliem bija šī fotogrāfija. Djū raugās jums tieši acīs, liekot atskatīties. Viņš veido ar skatītāju personisku saikni, kaut arī viņa pozā jaušams zināms cēlums.

Otrs iemesls bija Djū izskats. Viņš bija gluži kā piecdesmito gadu kinofilmu elks laipns un superīgs. Šis kaķis bija tik skaists, ka viņu nevarēja nemīlēt.

Un trešais iemesls bija Djū personība. Vairums kaķu fotogrāfijās izskatās pārbijušies līdz nāvei, viņi izmisīgi cenšas apostīt fotoaparātu, vai redzams, ka šis process viņos vieš riebumu vai visbiežāk tas viss kopā. Liela daļa suņu izskatās pilnīgi jukuši, viņi apgāž visu, kas atrodas telpā, savainojas ar elektrības vadu un tad cenšas apēst fotoaparātu. Djū izskatās mierīgs.

Bet galvenokārt Djū pieveica konkurentus tāpēc, ka pilsēta bija viņu pieņēmusi. Ne tikai pastāvīgie bibliotēkas apmeklētāji es sapratu pirmoreiz -, bet visa pilsēta. Kamēr es biju aizņemta ar mācībām un bibliotēkas rekonstrukciju, un Džodiju, Djū klusībā veica savas burvestības. Stāsti par Djū ne tikai par viņa bēgšanu, bet arī par viņa dzīvi un attiecībām izplatījās pa dažādiem ceļiem un ieguva jaunu dzīvi. Djū vairs nebija tikai bibliotēkas kaķis. Viņš bija Spenseras kaķis. Viņš bija mūsu iedvesma, mūsu draugs, mūsu varonis. Viņš bija viens no mums. Un vienlaikus viņš bija mūsējais.

Vai viņš bija talismans? Nē. Vai viņš mainīja cilvēku domas par mūsu pilsētu? Noteikti. Protams, to nevarēja teikt par pilnīgi visiem cilvēkiem, bet par ļoti daudziem gan. Djū vēlreiz mums atgādināja, ka mūsu pilsēta atšķiras no citām. Mums tā rūp. Mēs novērtējam mazas lietas. Mēs saprotam, ka dzīvē galvenais ir nevis kvantitāte, bet gan kvalitāte. Djū bija vēl viens iemesls, lai mīlētu šo mazo, drosmīgo pilsētu Aiovas līdzenumos. Mīlestība pret Spenseru un mīlestība pret Djū sabiedrības prātā bija sajaukusies kopā.

16. nodala Aiovas slavenais bibliotēkas kakis

Tagad, pēc notikušā, esmu sapratusi, ka Djū bēgšana bija pagrieziena punkts viņa dzīvē pēdējā jaunības trakulība. Pēc tam viņš samierinājās ar savu likteni būt par Spenseras sabiedriskās bibliotēkas kaķi, draugu, uzticības personu un labās gribas vēstnesi visiem. Viņš sagaidīja cilvēkus ar jaunu aizrautību. Viņš pilnveidoja smalko mākslu zvilnēt pieaugušo zinātniskās literatūras sekcijas vidū, kur viņš bija labi ieraugāms un kur cilvēkiem bija pietiekami daudz vietas, lai neuzkāptu kaķim. Brīžos, kad mūsu varonim patika vērot notiekošo, viņš gulēja uz vēdera ar paceltu galvu, priekšķepas sakrustojis sev priekšā. Mēs to dēvējām par Būdas pozu. Djū varēja nogulēt šādā pozā stundu kā mazs, tukls vīriņš, kas ir mierā ar pasauli. Otra viņa iemīļotā poza bija izlaisties uz muguras un izstiept ķepas uz visām četrām pusēm. Tā viņš pilnībā atslābinājās.

Cik pārsteidzoši: kad kaķis pārtrauc skraidīt apkārt un atslābinās, pasaule nāk pie viņa. Nu ja ne gluži

visa pasaule, tad vismaz Aiova. Drīz pēc Shopko konkursa Djū bija Čaka Ofenburgera laikraksta Des Moines Register slejas Iowa Boy temats; tajā mēdza parādīties teksti, līdzīgi šim: "Tas bija vispārsteidzošākais jaunums, kādu esmu uzzinājis tolaik, kad pirms dažiem gadiem atklāju: Kleghornas sabiedriskajā bibliotēkā apmeklētājiem izsniedz kūku veidnes." Jā, tieši tādas ziņas sniedz šī sleja. Un Kleghornas sabiedriskajā bibliotēkā apmeklētājiem patiešām izsniedz kūku veidnes. Es Aiovā zinu vismaz desmit bibliotēkas, kam ir plaša veidņu kolekcija. Bibliotekāres pakar tās pie sienas. Ja jūs vēlaties izcept kādu īpašu kūku piemēram, Vinnija Pūka kūku bērna dzimšanas dienas svinībām -, varat doties pēc veidnes uz bibliotēku. Lūk, kā bibliotēkas kalpo sabiedrībai!

Lasot rakstu par Djū, es nodomāju: "Jā, Djū tiešām ir to paveicis." Ir labi, ja kaķi pieņem pilsēta. Bet vēl labāk, ja viņu ir pieņēmis viss apgabals, kā tas bija noticis ar Djū ziemeļrietumu Aiovā. Bibliotēkā katru dienu ieradās apmeklētāji no apkārtējām mazpilsētām un fermām. Lai tiktos ar Djū, uz bibliotēku brauca arī vasarnieki no Aiovas ezera piekrastes; tad viņi izstāstīja par bibliotēkas kaķi arī saviem kaimiņiem un viesiem, kuri pēc tam apmeklēja mūs nākamajā nedēļā. Djū bieži vien parādījās apkārtējo pilsētu laikrakstu lappusēs. Pat Des Moines Register! Tas bija štata galvaspilsētas laikraksts, un šajā pilsētā dzīvoja 500 000 cilvēku. Des Moines Register lasīja visā štatā. Varbūt tieši šajā mirkli par Djū lasīja pusmiljons cilvēku. Vairāk nekā Klejas apgabala gadatirgus apmeklētāju!

Pēc publikācijas Iowa Boy par Djū regulāri sāka stāstīt ari mūsu vietējās televīzijas ziņās no Sūsitijas Aiovā un Sūfolzas Dakotā. Drīz vien viņu sāka rādīt ari citu tuvīno pilsētu un štatu televīzijas. Katrs no šiem sižetiem parasti sākās ar tekstu: "Kad Spenseras bibliotēkas darbinieces kādā saltā janvāra rītā ielūkojās grāmatu kastē, viņas necerēja tajā ieraudzīt neko vairāk kā grāmatas…" Lai kā būtu veidots kadrs, tajā vienmēr bija redzams viens un tas pats: gandrīz nosalis, vārgs nabaga kaķēns, kas lūdz palīdzību. Stāsts par Djū ierašanos bibliotēkā bija neatvairāms.

Bet tāda bija ari viņa personība. Vairums televīzijas komandu nebija pieradušas filmēt kaķus Aiovā, bez šaubām, bija tūkstošiem kaķu, bet neviens no tiem līdz šim nebija filmēts -, tāpēc televīzijas darbinieki parasti sāka ar ierosinājumu: Ļausim viņam vienkārši izturēties dabiski.

Labi, tur viņš guļ kastē, pārvēlis vēderu pāri malai, tikai aste laukā. Tas ir tik dabiski, cik vien var būt.

Pēc piecām sekundēm: Varbūt viņš varētu palēkāt vai ko?

Djū vienmēr darīja to, ko viņi vēlējās. Viņš pārlēca pāri kamerai un tika nofilmēts lidojumā. Viņš pastaigājās starp divām vitrīnām, lai demonstrētu savu izveicību. Viņš skraidīja un nolēca no plaukta gala. Viņš spēlējās ar kādu bērnu. Viņš rotaļājās ar savu sarkano dziju. Viņš klusiņām sēdēja uz datora un skatījās objektīvā īsts labas uzvedības paraugs. Djū necentās izrādīties. Pozēt kameras priekšā tā bija daļa no viņa darba pienākumiem bibliotēkas publicitātes direktora amatā, un viņš tos veica. Ar aizrautību.

Djū parādīšanās programmā "Dzīve Aiovā" Aiovas sabiedriskās televīzijas raidījumā par problēmām, notikumiem un cilvēkiem mūsu štatā bija tipiska. Es satikos ar programmas komandu pusastoņos no rīta bibliotēkā. Djū jau bija gatavs. Viņš vāļājās. Viņš lēkāja starp plauktiem. Viņš pienāca klāt un uzlika purniņu uz kameras. Viņš pieglaudās programmas vadītājai jaunai, skaistai sievietei un uzreiz iekaroja viņas mīlestību.

-   Vai drīkstu viņu paturēt rokās? sieviete vaicāja.

Es parādīju viņai Djū Nešļavu: kaķis pār kreiso plecu,

tā pēcpuse uz elkoņa, galva uz muguras. Ja vēlējāmies viņu kādu laiku paturēt, vajadzēja izmantot Djū Nešļavu.

-Jā! Viņš to dara! programmas vadītāja satraukti nočukstēja, kad kaķis uzmetās viņai uz pleca.

Djū pacēla galvu. Ko viņa teica?

-   Ko man darīt, lai viņš kļūtu mierīgs?

-   Vienkārši paglaudiet viņu.

Sieviete noglāstīja kaķim muguru. Viņš to dara, viņš tiešām to dara! Es jūtu, kā viņš murrā. Viņa uzsmaidīja operatoram un nočukstēja: Vai tu spēj to aptvert?

Man gribējās viņai pateikt: "Protams, viņš murrā. Viņš ir laipns pret visiem." Bet kādēļ sabojāt cilvēkam prieku?

Raidījums par Djū parādījās televīzijā pēc dažiem mēnešiem. Tā nosaukums bija "Stāsts par diviem kaķēniem". (Jā, līdzīgi kā Čārlza Dikensa "Stāsts par divām pilsētām".) Otrs kaķēns bija Toms, kas dzīvoja Kibija dzelzs izstrādājumu veikalā Aiovas mazpilsētā Konrādā, kas atrodas štata vidū. Tāpat kā Djū, arī Toms tika atrasts gada aukstākajā naktī. Veikala vadītājs Ralfs Kibijs aiznesa nosalušo dzīvnieciņu pie veterinārārsta. "Ārsts sadeva viņam šprices par sešdesmit dolāriem," Ralfs stāstīja raidījumā, "un pateica: ja kaķēns no rīta vēl bus dzīvs, tad viņam ir cerības." Skatīdamās raidījumu, es sapratu, kāpēc jaunā sieviete tajā rītā jutās tik laimīga. Vismaz trīsdesmit sekundes no uzfilmētā materiāla laika Djū gulēja viņai uz pleca; Toms tikai apostīja viņas pirkstu, un tas bija laipnības kalngals.

Djū nebija vienīgais, kas paplašināja savu redzesloku. Maģistra mācību laikā es biju ļoti aktīvi darbojusies štata bibliotekāru aprindās, un pēc skolas beigšanas mani ievēlēja par Aiovas Mazo bibliotēku asociācijas prezidenti. lā bija organizācija, kas sniedza atbalstu to pilsētu bibliotēkām, kurās bija mazāk par 10 000 iedzīvotāju. Laikā, kad es uzņēmos šīs atbalsta grupas vadību, tajā bija nopietnas problēmas. Valdīja izteikts mazvērtības komplekss. "Mēs esam tik mazi," dalībnieki domāja. "Kam gan rūp, ko mēs darām? Labāk aprobežosimies ar pienu, cepumiem un vieglu papļāpāšanu."

Bet es biju pārliecinājusies, ka mazs nenozīmē maznozīmīgs, un tas mani iedvesmoja. Jūs domājat, ka mazas pilsētas ir nenozīmīgas? es viņiem jautāju. Jums šķiet, ka jūsu bibliotēka neko nespēj panākt? Paskatieties uz Djū! Ikviens bibliotekārs Aiovā pazīst Djū Lielo Grāmatnieku. Viņa attēls divreiz bijis uz Aiovas bibliotēku informatīvā izdevuma vāka. Divreiz par viņu bijis rakstīts Nacionālās bibliotēku kaķu biedrības izdevumā, un viņš saņem fanu vēstules no Anglijas un Beļģijas. Par Djū ir stāstīts štata bibliotēku informatīvajā izdevumā… Ilinoisā. Es katru nedēļu saņemu zvanus no bibliotekāriem, kuri vēlas uzzināt, kā lai pārliecina viņu padomi atļaut turēt bibliotēkā kaķi. Vai jums tas šķiet maznozīmīgi?

-   Tātad mums visiem vajadzētu turēt kaķus?

-   Nē. Jums vajag noticēt sev.

Un viņi to izdarīja. Pēc diviem gadiem Aiovas mazo bibliotēku asociācija bija viena no aktīvākajām un ietekmīgākajām atbalsta grupām valstī.

Djū izlaušanos pasaulē tomēr veicināja nevis manas pūles, bet gan pasts. Kādā pēcpusdienā bibliotēka saņēma paku, kurā bija divdesmit žurnāla Country 1990. gada jūnija/jūlija numura eksemplāri. Tas ir nacionālais žurnāls ar vairāk nekā piecu miljonu eksemplāru lielu tirāžu. Tas, ka mēs saņēmām no izdevējiem žurnālus, nebija nekas neparasts. Šādi viņi centās panākt, lai bibliotēka pasūta viņu izdevumu. Bet divdesmit eksemplāri? Es nekad nebiju lasījusi Country vai runājusi ar kādu no tā darbiniekiem, bet man patika žurnāla sauklis: "Visiem, kas dzīvo laukos vai ilgojas pēc tiem". Es nolēmu pāršķirstīt žurnālu. Un tur, 57. lappusē, ieraudzīju krāsainu divu lappušu rakstu par Djū Lielo Grāmatnieku no Spenseras sabiedriskās bibliotēkas, papildinātu ar fotogrāfijām. Tās žurnālam bija aizsūtījusi kāda vietējā sieviete, kuru es pat nepazinu, bet kuras meita bieži apmeklēja bibliotēku. Acīmredzot meitene mājās bija stāstījusi par Djū mātei.

Tas bija tikai neliels raksts, bet tā ietekme bija neparasta. Gadiem ilgi apmeklētāji man stāstīja, kā šis raksts viņus iedvesmojis. Žurnālisti, kas vāca materiālus citiem rakstiem par Djū, bieži to citēja. Vairāk nekā pēc desmit gadiem es atvēru kādu pasta sūtījumu un ieraudzīju šo rakstu rūpīgi saglabātu; tas bija uzmanīgi izplēsts no žurnāla. Sieviete, kas to sūtīja, vēlējās, lai es zinu, cik daudz viņai ir nozīmējis stāsts par Djū.

Spenserā rakstam pievērsa uzmanību pat tie cilvēki, kas bija aizmirsuši par Djū vai nekad nebija izrādījuši par viņu necik lielu interesi. Sarosījās pat kompānija, kas mēdza uzturēties kafejnīcā Sister's. Lauksaimniecības krīzes sliktākā daļa bija garām, un mūsu vadošās aprindas meklēja veidus, kā piesaistīt pilsētai jaunus uzņēmumus. Djū bija kļuvis tik populārs nacionālā līmenī, ka uzņēmēji par šādu popularitāti varēja tikai sapņot, un šī enerģija un vispārējā sajūsma likumsakarīgi ietekmēja arī pilsētu. Protams, neviens nekad nav uzcēlis fabriku kaķa dēļ, bet neviens arī nekad nav cēlis fabriku pilsētā, par kuru nekas nav dzirdēts. Un Djū atkal paveica savu daļu šoreiz ne tikai Spenserā, bet arī plašākā pasaulē, aiz Aiovas kukurūzas lauku robežām.

Taču lielākā pārmaiņa bija lepnums. Djū draugi lepojās ar viņu, un visi lepojās ar to, ka pilsētai viņš ir. Kāds vīrs, kurš bija ieradies uz skolas divdesmit gadu salidojumu, iegriezās bibliotēkā pašķirstīt tā gada avīzes. Djū, protams, uzreiz iekaroja viņa simpātijas. Bet, kad vīrietis dzirdēja stāstus par Djū draugiem un redzēja rakstus par viņu, tas uz šo cilvēku atstāja lielu iespaidu. Vēlāk vīrs mums atrakstīja, lai pateiktos un pavēstītu, ka viņš Ņujorkā visiem stāsta par savu brīnišķīgo dzimto pilsētu un tās iemīļoto kaķi.

Viņš tāds nebija viens. Katru nedēļu bibliotēkā iegriezās trīs četri cilvēki, tikai lai satiktu Djū. Mēs esam atbraukuši, lai redzētu slaveno kaķi, sacīja kāds pavecs vīrs, tuvodamies galdam.

-   Viņš guļ tur tālāk. Es aiziešu viņam pakaļ.

-   Paldies, vīrietis noteica un pamāja, norādot uz jaunu sievieti un mazu, gaišmatainu meitenīti, kas slēpās viņam aiz kājas. Es gribu parādīt Djū savai mazmeitai Lidijai. Viņa dzīvo kādā Kentuki mazpilsētā.

Kad Lidija ieraudzīja Djū, viņa pasmaidīja un paskatījās uz vecotēvu, it kā lūdzot atļauju. Ej vien, mīļā. Viņš nekodīs. Meitenīte piesardzīgi pastiepa roku; pēc divām minūtēm viņa jau bija izstiepusies uz grīdas un glāstīja kaķi.

-   Redzi? vecaistēvs sacīja mazās meitenes mātei. -Es teicu, ka tas ir tā vērts. Varbūt vīrietis runāja par Djū un bibliotēku, bet man bija aizdomas, ka viņš domāja kaut ko vairāk.

Vēlāk, kad māte glāstīja Djū, kurš bija kopā ar viņas meitiņu, vecaistēvs pienāca pie manis un pateicās: Liels paldies, ka jūs pieņēmāt Djū. Šķita, ka viņš vēlas sacīt vēl kaut ko, bet laikam mēs abi sapratām, ka ir jau pateikts pietiekami. Pēc trīsdesmit minūtēm ģimene devās prom, un es dzirdēju, kā jaunā sieviete saka pavecajam vīram: Tev bija taisnība, tēt. Tas bija lieliski. Kaut mēs būtu atbraukuši jau agrāk!

-   Neuztraucies, mammīt, ierunājās mazā meitenīte. Mēs atbrauksim pie viņa arī nākamgad.

Lepnums. Pašapziņa. Pārliecība, ka šis kaķis, šī bibliotēka, šī pieredze, varbūt pat šī pilsēta tiešām ir īpaša. Pēc raksta Country Djū nekļuva skaistāks vai draudzīgāks; slava viņu nemainīja. Viņš, kā parasti, vēlējās tikai siltu vietiņu, kur nosnausties, svaigu barības kārbu un ikviena cilvēka mīlestību un uzmanību, kurš jebkad spēris kāju par Spenseras sabiedriskās bibliotēkas slieksni. Bet vienlaikus Djū bija mainījies, jo tagad cilvēki raudzījās uz viņu citādām acīm.

Vēlaties pierādījumus? Pirms raksta Country neviens neuzņēmās vainu par Djū iemešanu grāmatu kastē. Visi zināja šo stāstu, bet neviens neatzinās. Pēc tam kad Djū kļuva slavens plašsaziņas līdzekļos, vienpadsmit dažādi cilvēki slepus atnāca pie manis un zvērēja pie savas mātes kapa (vai pie mātes veselības, ja viņa bija dzīva), ka tieši viņi iemetuši kaķēnu spraugā. Šie ļaudis neuzņēmās atbildību; viņi gribēja gūt labumu. Es biju pārliecināts, ka tas beigsies labi, katrs no viņiem sacīja.

Vienpadsmit cilvēki! Vai spējat noticēt? Vai viņi ar to vien nodarbojās kā glāba sētas kaķus?

DIENAS REŽĪMS,

koudibinija t>jū Lielais Ctrāmatnieks drīz. pēc. savas skumjas bēgšana* no Spenseras sabiedriskā* bibliotēka* im ko viņi ievēroja visu atlikušo mūžu.

7.30. l»ro)&s mamma. Pratu ēst, btt ne pārāk steidzīgi. Vēroju visu, ko viņa dara. Sekoju viņai pa pēiām. Lieku viņai justies īpašai.

8.00. Ieroia* personāls. Pavadu stundu, saMreici*urtus ar visiem.. Noskaidroju, кож ir bijis smag s rīts, un pagodinu šo cilvēku ar iespēju samīcot -ищи, cik ilgi vien. viņi vēla*. Vai Udz…

8.SS. Sagatavošanā*. Ieņemu savu vietu pie ārdurvīm, gatavs sagaidīt dietaispirme apmeklētāju. Papildu labums: brīdinu izklaidīgā* bibliotekāres, ka. ir laiks vērt vaļā. durvis. Es -nevaru ciest, кл viņas kavēja*.

9.00-10.30. Durvis ir atvērtas. Sagaidu apmeklētāju*. Sekeju Неш, км ■man patīk, mt ignorēju nejaukas, bet kairam sniedzu iespēju padarīt dienu jaukāku, pievēršot тли. uzmanību. Iespēja -pumu samīļot ir dāvana par bibliotēkas apmeklēšanu.

10.30. Atrodu klēpi, kurā nosnausties. Klēpji ir domāti tam., lai tajos snaustu, nevis lai spēlētos. Spēlēšanāf klēpi der tikai kaķēniem.

11.3?-11.45. Atpūšos. Pieaugušo zinātniskās literatūras sekcija* vidū; galva pacelta, ķepa* priekšā saknwtotas. Cilvēki to dēvē par Buda*pozu. E s to saucu par Lauvu. НаЬдл Matota,. * Es nezinu, ko tas nozīmē, bet bērni tā runā.

11.4S-12.1SIzstiepjos uz grīdas. Kad nogurstu turēt galvu paceltu, nelemju iz tiepties: no/juļos uz muguras un izstiepju kājas uz visām četrām pusēm. Kāds mani noteikti paglauda. Bet es neguļu. Tad aizmiegu, un jum* jāuzmana*, lai neaizskartu жоп vēderu. TO es nevaru ciest.

12.1S-12.30. Lēnis personāla telpā. Varbūt kādam tr jogurts f Nit Nu

nekas.

12.30-13.00. VizUtālanā* ar ratiņiem. Kad darbinieces, ka* strāiā pēcpusdienā, kārto plauktos grāmata*, es uzlēcu uz ratiņiem un braukāju pa bibliotēku. Ak, cik patīkami ir pilnībā atslābināties un ļaut ķepām nokarāties starp -metāla statīva stieņiem!

13.001S.SS. Pēcpusdiena* brīvais Uuk*. Pārdomāju, kā rit diena. Ceļojums uz. kumpām pamīšus ar uzturēšanos kāda klēpī. Sagaidu daudzos pēcpusdienas apmeklētāju*. Pavadu desmit minūtes kopā ar mammu. Labprāt mazgāju savu kažoku, bet tas nav obligāti. Un neaizmirstu atrast kādu jauku kņsti, kurā nosnausties. Vai tad to ir iespējams aizmirst!

1S.SS. Pusdiena*. Viņi aizvien vēl domā, кл pusdienlaiks ir četros. Ja es šek tupēšu pietiekami ilgi, varbūt viņi beidzot sapratīs…

16.SS. Mamma dodat projām. Lēkāju apkārt, lai viņa saprastu, кл es jribu paspēlēties. Lēciens uz grāmatplauktu ar kūleni vienmēr iedarbojas.

17.30. Kotafas. Mamma, to dēvē par Buda* trasi. Es to saucu par bumba* priekiem, jo nav nekā. labāka, kā dzenāt io bumbu. Ja nu vienīgi -mana sarkanā dzija… Man ļoti patīk mana sarkanā dzija. Vai kād* nevēla* kopā ar mani ar to paspēlēties?

20.55. Aiziet pēdējā maiņa. Atkārtoju to palu, b darīju 16.55, bet neceru uz tiem palsiem rezultātiem. Ja nu vienīgi vakara -maiņā ir strādājusi Pļoja. Viņa vienmēr atrod laiku saņurcīt papīra gabalu un pasviest to. Lecu pakal papīram, cik ātri vien spēju, bet, kad dabūju, vairs neliekos par to zinis.

21.00-7.30. Man* laiks! Neka* nav jādara.

17 nodaļa Djū modernajā pasaulē

Neesmu naiva. Zinu, ka Djū nepieņēma visi Spenseras iedzīvotāji. Piemēram, tā sieviete joprojām regulāri rakstīja vēstules ar draudiem atvest uz pilsētas centru govi, ja nebeigsies tā trakā netaisnība un šausmas kaķis, kas dzīvo sabiedriskā ēkā. Šī sieviete bija visdaiļrunīgākā, bet viņa nebija vienīgā, kas neizprata Djū fenomenu.

Kas gan tajā kaķī ir tik īpašs? cilvēki mēdza runāt pie kafijas tases kafejnīcā Sister's. Viņš nekad neatstāj bibliotēku. Viņš daudz guļ. Viņš neko nedara.

Ar to viņi domāja, ka Djū nerada darba vietas. Par Djū regulāri stāstīja žurnālos, avīzēs, visas valsts radiostacijās, taču viņš nenodarbojās ar pilsētas parku labiekārtošanu. Viņš nebruģēja ietves. Neveidoja jaunus uzņēmumus. Lauksaimniecības krīzes zemākais punkts bija aiz muguras; cilvēku noskaņojums cēlās; bija pienācis laiks izplest spārnus un mūsu drosmīgajai Vidējo Rietumu pilsētiņai, kas atradās tālu no ierastajiem ceļiem, piesaistīt jaunus uzņēmējus.

Spenseras ekonomiskās attīstības komisija guva pir mos nozīmīgos panākumus 1992. gadā, kad Montfort, lielais gaļas kombināts, kas bāzējās Kolorādo, nolēma nomāt lopkautuvi mūsu pilsētas ziemeļos. 1952. gadā šo ēku uzcēla kāds vietējais biznesmenis, un tā bija Spenseras lepnums. Uzņēmuma īpašnieks un vadītājs bija pašu cilvēks, kurš deva darbu vietējiem strādniekiem un maksāja iespējami augstu algu. 1974. gadā šo strādnieku atalgojums bija piecpadsmit dolāri stundā, un tā bija augstākā samaksa pilsētā. Kravas mašīnas stāvēja uz izkraušanu jūdzi garā rindā. Firma sāka fasēt dažādus produktus ar firmas zīmi Spenser Food. Šis zīmols bija pilsētas lepnums, īpaši ja kāds aizbrauca uz Sūsitiju vai Demoinu un ieraudzīja Spenseras vārdu lielajos pārtikas veikalos.

1968. gadā tirdzniecības apjomi sāka samazināties. Tuvīnajās pilsētās bija ieviesušies ražošanas konglomerāti ar daudz efektīvākām rūpnīcām un lētāku darbaspēku. īpašnieki mēģināja modernizēt rūpnīcu, bet tas nelīdzēja. 1978. gadā Spenseras gaļas pārstrādes kombinātu pārdeva nacionālajā izsolē. Kad strādnieki nesamierinājās ar piecarpus dolāru algu stundā, kompānija rūpnīcu slēdza un pārcēlās uz Skailāru Nebraskā. Pēc tam telpās ieviesās Land O'Lakes, bet astoņdesmito gadu beigās, kad sākās recesija, ari viņi slēdza ražotni un atstāja Spenseru. Šīm kompānijām nebija nekādas saiknes ar pilsētu un līdz ar to nebija nekāda pamata te palikt.

Pēc desmit gadiem Montfort noslēdza nomas līgumu ar klāt neesošo rūpnīcas īpašnieku. Lai ēku paplašinātu un atjaunotu, to vajadzēja pārplānot. Mazpilsētās visā valsti trūka darba vietu, taču piecpadsmit dolāru vietā, ko strādnieki saņēma 1974. gadā, Montfort viņiem piedāvāja piecus dolārus stundā gandrīz bez kādiem bonusiem. Lopu kaušana bija fiziski smags un psiholoģiski nomācošs darbs, nemaz nerunājot par smaku, troksni, netīrību un piesārņojumu. Vietējie nevēlējās šo darbu strādāt, vismaz ne ilgstoši. Galu galā to veica pārsvarā krāsainie imigranti. Tādās apgabala pilsētās kā Stormleika imigrantu jau bija 25 procenti vai pat vairāk.

Montfort firma jau bija paviesojusies kādās desmit pilsētās, un tās vadošie darbinieki pat necentās ņemt vērā mūsu piedāvātos kompromisus. Pilsētas vadītāji bija par rūpnīcu; kādēļ tad uztraukties par iedzīvotājiem? Pilsētas padome izsludināja publisko apspriešanu. Parasti diskusija notika starp pieciem cilvēkiem mazā padomes biroja telpā. Šoreiz interese bija tik liela, ka debates notika lielākajā telpā pilsētā vidusskolas sporta zālē. Tajā vakarā uz diskusiju ieradās pieci tūkstoši cilvēku vairāk nekā 25 procenti pilsētas iedzīvotāju. Tās nebija tikai debates.

-   Lopu kaušana ir netīrs darbs. Ko viņi grasās darīt ar atkritumiem?

-   Lopkautuvēs ir liels troksnis. Šī rūpnīca atrodas tikai jūdzi no pilsētas centra.

-   Nemaz nerunāsim par smaku!

-   Kā būs ar lopu mašīnām? Vai tās brauks tieši pa Lielo avēniju? Vai kāds ir padomājis par satiksmi?

-   Mēs vēlamies vietējos uzņēmumus. Kādu labumu šīs darba vietas dos pilsētai?

Neskaitot ekonomiskās attīstības komisiju un pilsētas padomi, zālē nebija pat ne simt cilvēku, kas būtu par lopkautuvi. Nākamajā dienā pārplānošanas projekts balsojot tika noraidīts.

Daži cilvēki Montfort atbalstītāji Spenserā un kaimiņpilsētu ekonomiskās attīstības padomju locekļi deva mājienu, ka lēmums ir balstīts uz rasistiskiem pamatiem. Lilijbaltā Spensera nevēlas, lai pilsētā ievācas meksikāņi, viņi ņirgājās.

Es tam neticu. Spensera nav rasistiska pilsēta. Piemēram, septiņdesmitajos gados mēs uzņēmām simt bēgļu ģimeņu no Laosas. Jā, pārmaiņas, ko redzējām Stormleikā un Vortingtonā, mums nepatika, bet problēma bija pašās lopkautuvēs, nevis to strādniekos. Tajā dienā Spensera apvienojās nevis pret imigrantiem, bet gan pret vides piesārņošanu un satiksmes problēmām. Mēs nevēlējāmies pārdot savu dzīvi par divsimt vissliktākajām darba vietām valstī. Ja mēs to pieļautu, tas nozīmētu, ka neesam neko mācījušies no gadījuma ar Lanā O'Lakes, kas atstāja šo pašu ēku, kad darba vietas mums bija vajadzīgas visvairāk. Varbūt, lai pasargātu savas pilsētas veidolu pilsētas, kuras balsts bija vietējie tirgotāji, fermeri un sīkražotāji, mēs, kā daži uzskatīja, pagriezām muguru ekonomiskajam progresam. Zinu, ka šāds modelis modernajā Amerikā nespēj izdzīvot, tomēr Spensera būtu visai dīvaina pilsēta, ja pirmais, ko jūs ieraudzītu (un arī saostu un izdzirdētu), iebraucot tajā no ziemeļu puses, būtu lopkautuve, tāpēc, manuprāt, būtu labāk, ja mēs iztiktu bez tās.

Spensera nenostājas pret uzņēmējdarbību. Pēc gada vecā lopkautuve bija pārvērsta par noliktavu ar saldētavu. Noliktava nesagādāja tik daudz darba vietu, bet algas bija labākas un uzņēmums neradīja problēmas, kas saistītas ar piesārņojumu, troksni un satiksmi. Mēs tik tikko manījām, ka noliktava tur vispār ir.

Pēc diviem gadiem, 1994. gadā, Spensera atplestām rokām sagaidīja uzņēmumu, ko daudzi uzskatīja par lielāko un sliktāko: Wal-Mart. Pilsētas tirgotāji bija pret Wal-Mart, sevišķi pret lielveikalu, tāpēc viņi nolīga konsultantu. Galu galā šo pilsētu visu laiku bija uzturējuši vietējie uzņēmēji. Kāpēc gan viņiem vajadzētu atteikties no visa, ko viņi ieguldījuši savā biznesā?

Wal-Mart būs labākais, kas ar Spenseras biznesu var notikt, konsultants pavēstīja. Ja gribēsiet ar šo kompāniju konkurēt, jūs zaudēsiet. Bet, ja atradīsiet nišu, kas pie jums ir brīva, piemēram, piedāvāsiet speciālus produktus vai augstas kvalitātes pakalpojumus, jūs uzvarēsiet. Kāpēc? Tāpēc, ka Wal-Mart piesaistīs pilsētai vairāk klientu.

Konsultantam izrādījās taisnība. Bija zaudētāji; no tiem redzamākais Shopko, kas sakravāja savu mantību un atstāja pilsētu, taču vietējo tirgotāju preču apgrozījums ievērojami pieauga. Wal-Mart paveica to pašu, ko pirms vairākiem gadu desmitiem bija panākusi dzelzceļa stacija: tā padarīja Spenseru par reģionālas nozīmes ceļa mērķi.

Tajā pašā 1994. gadā arī Spenseras sabiedriskā bibliotēka iegāja modernajā ērā. Mēs atteicāmies no vecmodīgās grāmatu uzskaites sistēmas ar kartītēm, zīmogiem, katalogu atvilktnēm, apmaiņas kartīšu kārbām, sarežģīto sistematizāciju un, protams, daudziem desmitiem kastu. Tika ieviesta pilnībā automatizēta sistēma ar astoņiem datoriem. Kartīšu kārbas, kur mūsu kaķim pēcpusdienās patika laiskoties, aizstāja dators, kas turpmāk fiksēja grāmatu apgrozījumu. Apklusa Kimas rakstāmmašīna, kas Djū tā patika, kad viņš bija maziņš.

Mēs sarīkojām pasākumu: izvilkām no katalogiem visas atvilktnes, izsviedām tūkstošiem kartīšu uz grīdas un tad ieslēdzām publiski pieejamo datoru, kas tās visas aizstāja. Trīs katalogu skapjus ar simtiem sīku atvilktnīšu pārdeva izsolē. Es vienu no tiem nopirku un aizvedu uz mājām. Turēju to pagrabā līdzās piecdesmito gadu Monētas skolas solam ar paceļamu virsmu. Kartīšu katalogā glabājas visi mani darinājumi; skolas solā Džodijas papīri un mākslas darbi no pamatskolas laikiem, kurus es rūpīgi glabāju trīsdesmit gadus.

Pēc jaunāko tehnoloģiju ieviešanas 1994. gadā cilvēki bibliotēku sāka izmantot citādi. Kad bibliotēkā vēl nebija datoru, skolniece, kurai bija jāraksta referāts par pērtiķiem, pāršķirstīja visas grāmatas, kas mums bija par šiem dzīvniekiem. Tagad viņa veica meklējumus internetā un izmantoja tikai vienu grāmatu. Apmeklētāju skaits Spenseras sabiedriskajā bibliotēkā no 1994. gada līdz 2006. gadam pieauga, taču izsniegto grāmatu skaits samazinājās trīs reizes. 1987. gadā, kad pie mums ieradās Djū, grāmatu kaste bieži vien bija pārpildīta. Pēdējo desmit gadu laikā tā nekad nav bijusi pilna. Populārākās vienības, ko mēs izsniedzam apmeklētājiem, ir DVD filmas vietējos veikalos to nav un videospēles. Mums ir deviņpadsmit datori publiskai lietošanai, sešpadsmit no tiem ar interneta pieslēgumu. Kaut arī mūsu bibliotēka nav liela, mēs atrodamies desmitajā vietā visā Aiovas bibliotēku sistēmā pēc apmeklētājiem pieejamo datoru skaita.

Agrāk bibliotekāra pienākumos ietilpa dokumentācijas kārtošana un uzziņu sniegšana. Tagad mums ir jāprot rīkoties ar datoru un ievadīt tajā datus. Lai izsekotu grāmatu plūsmai, bibliotekāre, kas strādāja pie grāmatu apmaiņas galda, vienmēr atzīmēja uz papīra katru reizi, kad apmeklētājs ieradās bibliotēkā. Varat iedomāties, cik precīza bija šī sistēma, īpaši kad bibliotēka bija cilvēku pilna un darbiniecei bija jāatbild uz apmeklētāju jautājumiem. Tagad mums ir elektroniskais metieris, kurš piefiksē katru cilvēku, kas ienāk pa durvīm. Grāmatu izsniegšanas sistēma informē, cik grāmatu, spēļu un filmu tiek izsniegts, un nosaka, kuras vienības ir vispopulārākās un kuras nav aiztiktas gadiem ilgi.

Un tomēr, par spīti tam visam, Spenseras sabiedriskā bibliotēka savā būtībā ir palikusi tāda pati kā agrāk. Paklājs ir cits. Sētas puses logs ir aizmūrēts, un to aizsedz grāmatplaukti. Bibliotēkā ir mazāk koka, mazāk atvilktņu un vairāk elektronikas. Bet pie mums joprojām ierodas bērnu grupas, kas klausās stāstus un smejas. Vidusskolēni joprojām te nosit laiku. Vecāki cilvēki pāršķirsta avīzes. Biznesa ļaudis lasa žurnālus. Mūsu bibliotēka nekad nav bijusi Kārnegija klusais zinību templis, bet tā joprojām ir vieta, kur cilvēki jūtas brīvi un atpūšas.

Un, iegājuši bibliotēkā, jūs joprojām varat redzēt grāmatas: plaukts pie plaukta, rinda pie rindas. Varbūt to vāki ir krāsaināki, dizains izteiksmīgāks, forma mūsdienīgāka, taču visumā grāmatas izskatās tāpat kā 1982. un 1962., un 1942. gadā. Un tās nemainisies. Grāmatas izdzīvoja, kad parādījās televīzija, radio, "runājošās bildes", apkārtraksti (pirmie žurnāli), dienas avīzes (sākotnējie laikraksti), populāri šovi un Šekspīra lugas. Tās ir pārdzīvojušas Otro pasaules karu un Simtgadu karu, "Melno nāvi" un Romas impērijas sabrukšanu. Grāmatas pat ir pārdzīvojušas drūmos viduslaikus, kad gandrīz neviens neprata lasīt un katra grāmata tika pārrakstu,! ar roku. Un tās nenogalinās ari internets.

Ari bibliotēku ne. Varbūt šī vieta vairs nav tāda mierīga grāmatu krātuve kā pagājušajos laikos, taču mēs kalpojam sabiedrībai labāk nekā jebkad agrāk. Esam saistīti ar plašāku pasauli nekā iepriekš. Mēs varam piedāvāt jebkuru grāmatu katrā laikā; jebkura izpēte tiek veikta ar vienu klikšķi; mēs elektroniski sazināmies ar citiem bibliotekāriem, apmainoties ar padomiem un informāciju, kas ir būtiska, lai bibliotēku padarītu labāku un efektīvāku; un mums ir pieejami simtiem laikrakstu un žurnālu par maksu, kas ir mazāka, nekā būtu bijusi pirms desmit gadiem par abonēšanu. To cilvēku skaits, kuri apmeklē Spenseras sabiedrisko bibliotēku, arvien palielinās. Kāda nozīme tam, vai viņi izvēlas grāmatas, iznomā filmas, spēlē videospēles vai apciemo kaķi?

Protams, ari Djū par to visu neuztraucās. Viņam vienmēr bija svarīgi, kas notiek te un tagad. Un viņam patika jaunā bibliotēka. Nu viņš gan bija zaudējis daļu kastu, tomēr grāmatu kastes bibliotēkā ir vienmēr. Salīdzinājumā ar veco sistēmu, kurā ietilpa koks, papīrs un tinte, datori var šķist vēsi, bet Djū tie bija silti. Burtiskā nozīmē. Viņam patika uz tiem tupēt un gozēties siltumā, ko tie izdalīja. Es viņu nofotografēju uz datora, un šis attēls kļuva par mūsu jauno datorizēto uzskaites kartīšu simbolu. Firmai, kas izgatavoja kartītes, tas patika. Un katru reizi, kad es devos uz bibliotekāru sanāksmi, redzēju Djū uz milzīga plakāta.

Gandrīz tikpat labs vismaz no Djū viedokļa bija jaunais sensors pie ārdurvīm, kas iepīkstējās katru reizi, kad kāds mēģināja aiziet, nepiereģistrējot no bibliotēkas paņemtos materiālus. Djū jaunā miļākā vieta bija tieši pie sensora kreisajā pusē. (Upat kā kreisais plecs Djū Nešļavā. Vai Djū būtu kreilis?) Viņš katru dienu sāka savu dežūru pie tā precīzi bez divām minūtēm deviņos un sēdēja tur visu bibliotēkas pirmo darba stundu. Tā kā pie ieejas atradās šis sensors un vēl tur sēdēja Djū, cilvēkiem gandrīz nebija kur spert soli. Arī agrāk bija grūti neievērot Djū, kad viņš sagaidīja apmeklētājus pie ārdurvīm, bet līdz ar jaunā sensora ieviešanu tas kļuva neiespējami.

PAMATNOTEIKUMI KAĶIEM, KAM JĀVADA BIBLIOTĒKAS DARBS

(pēc Djū Lielā Grāmatnieka.) Pirmoreiz nodrukāti Bibliotēkas kaķu biedrība* izdevumā un pēc tam neskaitāmas reizei pārpublicēti visā pasaulē

1.  PERSONĀLS. Ja tu jūties sevišķi vientuļš un vēlies saņemt no personāla vairāk uzmanības, apsēdies uz papīra, projekta vai datora -pie kā nu bibliotekāre tajā bridi strābā bet ar muguru pret cilvēku un izturies nevērīgi, lai izskatītas, ka. tev uzmanība nemaz nav tik nepieciešama. Drošības pēc visu laiku trinies gar kāju darbiniecei, kas, lai izskatītos iespaidīgāka, uzvilkusi tumši bruņu, zilu vai -melnu apģērbu.

2.  APMEKLĒTĀJI. Neatkarīgi no tā, cik ilgi apmeklētājs plāno uzturēties bibliotēkā, iekāp viņa. portfeli vai grāmatu somā, iekārtojies tur uz ērtu dusu un paliec tik ilgi, līdz viņš grib doties prom un izmet tevi uz galda.

3.   KĀPNES. Nekad nelaid garām izdevību uzkāpi pa. kāpnēm. Nav svarīgi, cik cilvēku uz tām atroias. Svarīgi ir vienīgi tas, ka. tu vari tikt augšā un tur palikt.

4.  SLĒGŠANAS LAIKS. Desmit minūtes pirms bibliotēkas slēgšanas piecelies no snaudas. Kad darbinieki gatavojas izslēgt gaismas un aizslēgt durvis, pielieto visviltīgākos paņēmienus, lai panāktu, ka viņi uzkavējas un paspēlējas ar tevi. (Necik bieži gan tas neiedarbojas, tomēr dažkārt viņi nespēj atturēties un kādu bridi paspēli ar tevi paslēpes,)

5.  KASTES. Taviem cilvēkiem ir jāsaprot, U visas kastes, kurus шлык, bibliotēkā, ir tavējās. Nav svarīgi, cik k^siites ir lieUs vai maņs, vai pilпах, tā6 visas pieder tev! Ja. kartē neietilpst viss tavs ķermenis, tad, Ui pār liecināt и cilvēkus par savām īpašumtiesībām, ievieto kartē to ķermeņa daļu, kurai tur pietiek vietas, un liecies uz auts. (Esmu Um nolūkam Izmantojis vienu vai divas ķepai, galvu vai pat tikai asti, un ikviens no šiem variantiem der patiesi labai atpūtai.)

6.  SANĀKSMES. Lai kāda Ши grupa, lai kurā laikā notiktu tās tikšanās, lai kāds būtu sarunas temats, tev obligāti ir jāpiedalās sanāksmē. Ja cilvēki aizver durvis, neļaujot tev piedalīties, tēli brēc, lids, tevi ielaiž vai kāds atver durvis, lai apmeklētu labierīcības vai padzertos ūdeni. Kad esi iekļuvis telpā, noteikti apstaigā visus un ar katru sasveicinies. Ja rщa kādu filmu vai diapozitīvus, uzkāp uz galda, kas atrodas tuvāk ekrānam, apsēdies un noskaties filmu līdz galam. Kad rāda reklāmas, izliecies, ka briesmīgi garlaikojies, un pamet sapulci, pirms tā btigurtes.

Un bibliotēkas kaķa zelta likums visos laikos ir:

nekad neaizmirsti un neļauj aizmirst cilvēkiem, ka tu šeit esi vienojošais elements.

18. nodala Minka grāmatās

Datori nebija vienīgā pārmaiņa Djū dzīvē. Kristāla, Djū draudzene no speciālās izglītības klases, pabeidza skolu un uzsāka dzīvi, kādu es nespēju iztēloties, bet es lūdzu Dievu, lai viņa justos laimīga. Mazā meitenīte, kura bija baidījusies no Djū, pārvarēja savas bailes no kaķiem. Dažreiz viņa vēl pienāca pie galda un lūdza, lai mēs Djū aizvedam prom, bet tagad viņa to sacīja ar smaidu. Kā ikvienam desmitgadīgam bērnam, meitenei patika, ja pieaugušie darīja to, ko viņa teica. Citi viņas vecuma bērni, kas pirmajā gadā apmeklēja Stāstu stundu, ari bija izauguši. Vidusskolas bērni, kas bija ripinājuši kaķim zīmuļus, devās prom. Nu jau Djū bija nodzīvojis bibliotēkā sešus gadus, un daudzi bērni, kurus viņš pazina, bija aizbraukuši vai turpināja mācīties citur.

Džīna Holisa-Klārka, mana asistente, atrada citu darbu. Viņas vietu ieņēma Keja Larsone, kuru es pazinu jau gadiem ilgi. Keja bija mierīga, praktiska un stipra

Aiovas sieviete. Būdama ķīmijas inženiere, viņa bija strādājusi naftas tornī Līcī, bet tad apprecējusies ar fermeri un atgriezusies Aiovā. Šajā apvidū inženiera darbu nevarēja atrast, tāpēc viņa kādu laiku strādāja lopkautuvē, pirms dabūja vietu mazajā Petersenas bibliotēkā aptuveni trīsdesmit jūdžu no Spenseras. Varbūt man vajadzēja teikt "vienīgo vietu", jo Petersenas bibliotēka bija "viena aktiera teātris".

Es pieņēmu Keju darbā tāpēc, ka viņai bija labas datorprasmes un mums vajadzēja kādu, kas spētu sekot līdzi jaunākajām tehnoloģijām. Es arī zināju, ka viņai patīk kaķi. Patiesībā Kejas šķūnī dzīvoja divdesmit kaķi un mājā vēl divi. Tipisks runcis, viņa noteica ar Aiovai raksturīgo praktiskumu, kad Djū nepievērsa cilvēkiem lielu uzmanību vai atteicās no kāda apmeklētāja apskāviena. Viņa uzskatīja, ka Djū ir gudrs un skaists kaķis, tomēr nekas īpašs.

Bet Djū netrūka draugu. Mūsu krāsotājs Tonijs nekad neaizmirsa par Djūksteru, kad vien atnāca apciemot savu sievu Šāronu, kura gaidīja viņu trešo bērnu. Tā nebija plānota grūtniecība, bet abi jutās laimīgi. Dienā, kad bērns piedzima, Šārona piezvanīja no slimnīcas. Emijai ir Dauna sindroms, viņa raudādama pavēstīja. Šāronai nebija ne mazāko aizdomu, ka bērnam varētu kas kaitēt, tāpēc pārsteigums bija viņu satriecis. Dažus mēnešus Šārona nenāca uz darbu, bet, kad atgriezās, viņa bija līdz ausīm iemīlējusies Emijā.

Djū vecā draudzene Dorisa Armstronga joprojām nesa kaķim mazas dāvaniņas un pārsteigumus, un viņai patika paspēlēties ar Djū iemīļoto sarkano Ziemassvētku dziju. Dorisa paķircināja Djū, un viņš ar lielu prieku to ķēra. Dorisa, kā vienmēr, bija sabiedriska un sirsnīga, bet drīz pēc bibliotēkas rekonstrukcijas viņai bija sākušās nopietnas vertigo lēkmes. Ārsti nespēja noteikt cēloni, tāpēc uzskatīja, ka tās ir baiļu lēkmes. Drīz sievietei sāka trīcēt rokas, un beidzot viņa gandrīz vairs nespēja apvākot grāmatas. Dorisa vairs neuzticējās sev un nemēģināja glāstīt Djū, bet viņš par to neuztraucās. Jo vairāk Dorisa trīcēja, jo vairāk kaķis glaudās viņai pie rokām un kompānijas pēc zvilnēja uz galda.

Tad kādu ritu Djū ieskrēja manā kabinetā, skaļi brēkdams. Tas bija neparasti, bet viņš veda mani uz savas barības bļodiņas pusi, tāpēc es nodomāju, ka viņš grib ēst. Taču tur es ieraudzīju Dorisu, kas darbinieku telpā gulēja uz grīdas. Viņai bija tik spēcīga vertigo lēkme, ka sieviete nespēja piecelties. Vairākas dienas Dorisa jutās tik apdullusi, ka tik tikko spēja kaut ko ieēst. Nākamajā reizē, kad es atradu Dorisu uz grīdas, viņai nebija vertigo, bet gan, pēc viņas domām, sirdslēkme. Pēc dažiem mēnešiem Dorisa atrada mazu, melnu kaķēnu. Viņa atnesa to uz bibliotēku un trīcošām rokām pasniedza man, lai es to paturu. Es sajutu, kā dauzās mazā sirsniņa un, tverot gaisu, cilājas plaušas. Kaķēns bija vārgs, nobijies un slims.

Ko lai es daru? Dorisa man vaicāja. Es nezināju.

Nākamajā dienā viņa ienāca bibliotēkā raudādama. Dorisa bija aiznesusi kaķēnu sev līdzi uz mājām, bet naktī tas bija nomiris. Dažkārt kaķis ir kas vairāk nekā tikai dzīvnieks, un reizēm nav pat skaidri aptverams, par ko mēs sērojam. Djū nosēdēja kopā ar Dorisu visu dienu, un viņai pat izdevās kaķi paglaudīt, tomēr viņa klātbūtne sievieti nenomierināja. Drīz pēc tam Dorisa atstāja darbu bibliotēkā un pārcēlās uz dzīvi tuvāk savai ģimenei Minesotā.

Tomēr, par spiti pārmaiņām, Djū dzīve pamatos palika tāda pati. Bērni izauga, bet bibliotēkā vienmēr parādījās jauni. Darbinieki nomainījās, taču pat mūsu trūcīgā budžeta ietvaros mēs spējām noalgot citus. Djū vairs nebija neviena tāda drauga kā Kristāla, bet viņš joprojām katru nedēļu sagaidīja pie durvīm speciālās izglītības klasi. Viņam pat izveidojās attiecības ar tādiem apmeklētājiem kā Marks Kerijs, kam piederēja elektronikas veikals uz ielas stūra. Djū zināja, ka Marks nav kaķu mīļotājs, bet kaķim velnišķīgu prieku sagādāja pēkšņi uzlēkt uz galda un viņu pārbiedēt. Markam savukārt patika nogrūst Djū no krēsla, kur tas zvilnēja, pat ja neviena cita bibliotēkā nebija.

Kādu rītu es ievēroju, ka pie galda sēž biznesmenis uzvalkā un lasa Wall Street Journal. Izskatījās, ka viņš ir ienācis pakavēt laiku līdz sanāksmei, tāpēc es nedomāju, ka ieraudzīšu viņam līdzās pūkainu, oranžu asti. Ieskatījusies tuvāk, redzēju, ka Djū ir uzlēcis uz avīzes, ko vīrietis lasīja. Biznesmenis. Ceļā uz sanāksmi. "Ak, Djū," es nodomāju, "tūliņ tu nogrūdisi avīzi zemē." Taču es ieraudzīju, ka vīrietis ar labo roku tur laikrakstu, bet ar kreiso glāsta Djū. Viens no viņiem murrāja, bet otrs smaidīja. Tad es sapratu, ka Djū attiecības ar pilsētu ir iegājušās mierīgās sliedēs un vispārējos vilcienos mūsu dzīve vismaz uz dažiem turpmākajiem gadiem ir nostabilizējusies.

Varbūt tāpēc biju tik pārsteigta, kad kādu rītu, ieradusies bibliotēkā, redzēju Djū satraukti staigājam. Nekad nebiju redzējusi viņu tik satrauktu; pat mana klātbūtne kaķi nenomierināja. Kad es atvēru durvis, Djū dažus soļus paskrēja, tad apstājās un gaidīja, kad es viņam sekošu.

-     Vai tev vajag uz tualeti, Djū? Tu taču zini, ka tev nav jāgaida mani.

Taču vaina nebija šajā vajadzībā, turklāt Djū arī neizrādīja interesi par brokastīm. Viņš turpināja staigāt uz priekšu un atpakaļ, mani saukdams. Djū nekad nebrēca, izņemot tās reizes, kad viņam sāpēja. Bet es pazinu savu kaķi. Šoreiz tas nebija no sāpēm.

Es centos pievērst viņa uzmanību ēdienam. Nekā. Pārbaudīju, vai vilnā nav ieķēries kaut kas no izkārnījumiem. Tas viņu padarīja pilnīgi traku. Pieliku roku kaķim pie deguna, lai pārliecinātos, vai viņam nav temperatūra, un apskatīju ausis, vai nav piemetusies kāda infekcija. Nekā.

-   Dosimies apgaitā, Djū.

Kā visiem kaķu dzimtas dzīvniekiem, arī Djū reizēm savēlās spalva. Kad tā notika, mūsu fanātiski kārtīgais kaķis kļuva vai traks. Bet viņš nekad nebija uzvedies tik savādi, tāpēc es sasparojos un ķēros pie lietas. Pārbaudīju visu daiļliteratūras un zinātniskās literatūras sekciju, katru stūrīti. Bet neko neatradu.

Djū gaidīja mani bērnu bibliotēkā. Nabaga kaķis bija ārkārtīgi saspringts. Bet arī tur es neko neatradu.

-   Piedod, Djū. Es nesaprotu, ko tu man centies pateikt.

Kad ieradās pārējās darbinieces, es viņām pieteicu, lai uzmana Djū. Biju ļoti aizņemta, tāpēc nevarēju visu ritu minēt kaķa mīklas. Nolēmu: ja Djū vēl pēc dažām stundām izturēsies tikpat savādi, aizvedīšu viņu pie daktera Esterlija. Es gan zināju, kā viņam tas patiks…

Dažas minūtes pēc bibliotēkas atvēršanas manā kabinetā ienāca Džekija Šugersa. Tu neticēsi, bet Djū apčurāja kartītes.

Es salēcos. Tas nevar būt!

Bibliotēkas automātiskās uzskaites sistēma vēl nebija pilnībā ieviesta. Grāmatas izsniegšanu mēs atzīmējām divās kartītēs. Vienu izsniedzām līdzi grāmatu lasītājam, bet otra palika lielā kārbā kopā ar simtiem citu kartīšu. Kad grāmata tika atdota atpakaļ, mēs kartīti izņēmām no kārbas un grāmatu ielikām atpakaļ plauktā. Patiesībā mums bija divas kārbas katra savā pusē reģistrācijas galdam. Bija skaidrs, ka Djū ir iečurājis vienas kārbas priekšējā labajā stūri.

Es nedusmojos uz Djū. Biju uztraukusies par viņu. Viņš dzīvoja bibliotēkā jau gadiem, bet nekad nebija tā izturējies. Tas nemaz nebija viņam raksturīgi. Bet man nenācās ilgi par to lauzīt galvu, jo drīz vien kāds no mūsu pastāvīgajiem apmeklētājiem pienāca man klāt un iečukstēja ausī: Panāc šurp, Vikij. Bērnu nodaļā ir sikspārnis.

Un tur tas bija karājās aiz kājām pie griestu sijas. Un pie manām kājām atradās Djū.

Es centos tev to pateikt. Es centos. Tagad redzi, ko tu esi izdarījusi! Tu ļāvi to atrast apmeklētājam. Mēs būtu varējuši visu nokārtot, pirms viņš ieradās. Tagad bibliotēkā ir bērni. Man šķita, ka tu vēlies, lai viņi būtu drošībā.

Vai jums kādreiz morāli ir lasījis kaķis? Tas nepavisam nav patīkami. Īpaši, ja kaķim ir taisnība. Un sevišķi, ja šajā lietā ir iesaistīts sikspārnis. Es neciešu sikspārņus. Nevarēju izturēt pat domu, ka bibliotēkā ir sikspārnis. Un nevarēju iedomāties sevi uz visu nakti ieslodzītu vienā telpā ar šo radījumu. Nabaga Djū!

-   Neuztraucies, Djū. Dienā sikspārņi guļ. Tas nenodarīs nevienam pāri.

Neizskatījās, ka Djū man piekristu, bet par to es tagad nevarēju raizēties. Nevēlējos sabiedēt apmeklētājus, īpaši bērnus, tāpēc klusiņām piezvanīju sētniekam.

-   Tūliņ atnāc uz bibliotēku. Un paņem līdzi kāpnes.

Viņš uzkāpa augšā un paskatījās. Ā, sikspārnis.

-   Kuš! Runā klusāk!

Viņš nokāpa zemē. Vai jums ir putekļsūcējs?

Es nodrebēju. Nevajag lietot putekļsūcēju.

-   Un kā būtu ar Tupperware trauku? Tas ir ar vāku.

Es tikai blenzu uz viņu. Tas bija pretīgi.

Kāds ieteicās: Mums ir tukša kafijas kārba. Tai ir vāks.

Visa nelaime bija galā dažās sekundēs. Paldies dievam. Tagad man bija jātiek galā ar jucekli kartītēs.

-   Tā ir mana vaina, es teicu Džekijai, kura joprojām strādāja pie grāmatu apmaiņas galda.

-   Es zinu. Džekijai bija ērmota humora izjūta.

-   Djū centās mūs brīdināt. Es visu sakopšu.

-   Domāju gan.

Es izvilku no kārbas divdesmit kartītes. Zem tām atradās liela kaudze izžuvušu sikspārņa mēslu. Djū ne tikai bija mēģinājis pievērst manu uzmanību; viņš arī bija izmantojis savus dziedzerus, lai nomāktu iebrucēja smaku.

-   Ak, Djū, tu droši vien domā, ka es esmu stulba.

Nākamajā rītā Djū uzsāka savu, kā es to saucu,

sargkareivja apgaitu. Katru rītu viņš apostīja trīs dūmvadu atveres: vienu manā kabinetā, otru pie ārdurvīm un trešo pie bērnu bibliotēkas. Pēc tam viņš katru no tām apostīja pēc pusdienām. Djū zināja, ka šīs atveres uz kaut kurieni ved un tāpēc pa tām var nonākt bibliotēkā. Viņš bija apņēmies ar savu jutīgo degunu mūs pasargāt kā kanārijputniņš ogļraktuvēs. Viņa attieksme bija šāda: Ja tu pat nespēj saprast, ka bibliotēkā ir sikspārnis, kā gan tu parūpēsies par visiem šiem cilvēkiem?

Man šī Djū modrība šķita mazliet jocīga. Par ko gan kaķis uztraucās? Par iespējamu teroristu uzbrukumu Spenseras sabiedriskajai bibliotēkai? Sauciet mani par sentimentālu, bet man tas šķita ļoti mīļi. Kādā laika posmā Djū nebija apmierināts ar dzīvi, līdz viņš paplašināja savu pasauli ar iespaidiem ārpus bibliotēkas uz ielas. Tagad, kad stāsts par Djū bija zināms visā valstī, viņš nevēlējās neko citu kā vien uz visiem laikiem palikt bibliotēkā un aizsargāt savus draugus. Vai tad tādu kaķi var nemīlēt?

Un acīmredzot pasaule viņu mīlēja, jo Djū slava arvien pieauga. Viņa attēli parādījās visos žurnālos par kaķiem: Cats, Cat Fancy, Cats & Kittens. Ja žurnāla nosaukumā bija vārds "kaķis", tajā noteikti bija stāstīts par Djū. Par viņu rakstīja pat Your Catievērojamākais britu izdevums par kaķiem. Marti Atūna, jauna ārštata žurnāliste, atbrauca uz Spenseru kopā ar fotogrāfu. Viņas raksts tika nopublicēts American Projile svētdienas pielikumā, ko izmantoja vairāk nekā tūkstoš laikrakstu. Tad, 1996. gada vasarā, kāds dokumentālo filmu režisors no Bostonas iegriezās nomaļajā Aiovas mazpilsētā Spenserā ar kameru, gatavs uzņemt pirmo filmu par Djū.

Gerijs Roma ceļoja pa valsti no Austrumu krasta līdz Ziemeļdakotai, lai radītu dokumentālu filmu par bibliotēkas kaķiem. Tikko ieradies pie mums, viņš domāja, ka uzņems materiālu, kas līdzinās citās bibliotēkās nofilmētajam: kaķi bažīgi metas paslēpties aiz grāmatplauktiem, staigā apkārt, guļ un dara visu iespējamo, lai izvairītos no kameras. Djū izturējās tieši pretēji. Viņš neko netēloja, bet veica savas parastās darbības, turklāt pēc pieprasījuma. Gerijs ieradās agri no rīta, lai uzņemtu, kā Djū sagaida mani pie ārdurvīm. Viņš nofilmēja Djū tupam pie sensora un sagaidām apmeklētājus; guļam Būdas pozā; spēlējamies ar iemīļotajām rotaļlietām Marty Mouse un sarkano dziju; sēžam kādam apmeklētājam uz pleca Djū Nešļavas pozā; guļam kastē.

Gerijs priecājās: Tas ir labākais materiāls, ko es līdz šim esmu uzņēmis. Ja jūs neiebilstat, pēc pusdienām es atgriezīšos.

Pēc pusdienām es apsēdos sniegt interviju. Pēc dažiem ievadjautājumiem Gerijs pavaicāja: Kāda ir Djū nozīme bibliotēkā?

Es viņam atbildēju: Djū ir lielisks. Viņš noņem stresu. Viņš liek visiem justies kā mājās. Cilvēki viņu mīl, īpaši bērni.

-Jā, bet kāda ir dziļākā nozīme?

Dziļākas nozīmes nav. Visiem vienkārši patīk pavadīt laiku kopā ar Djū. Viņš dara mūs laimīgus. Viņš ir viens no mums. Ko gan vēl vairāk var vēlēties?

Taču Gerijs joprojām neatlaidās: nozīme, nozīme, nozīme… Viņa pirmo filmu sauca "Starp grīdu un sienu: durvju atdures stāsts". Varu iedomāties, kā viņš visiem prasīja: "Ko jums nozīmē durvju atdure?"

"Tā neļauj durvīm sisties pret sienu."

"Jā, bet kāda ir dziļākā nozīme?"

"Nu, tā notur durvis vaļā."

"Vēl dziļāk…"

"Hm, tā rada istabā caurvēju."

Droši vien Gerijs atrada dziļāku nozīmi durvju atdurei, jo kādā recenzijā ir minēts, ka valodnieki skaidro šī vārda etimoloģiju un filozofi apcer, kāda būtu pasaule bez durvīm.

Sešus mēnešus pēc filmēšanas, 1997. gada ziemā, mēs noorganizējām svinības par godu filmas "Minka grāmatās" pirmizrādei. Bibliotēka bija pārpildīta. Filma sākas ar kadru, kurā Djū redzams sēžam Spenseras bibliotēkā uz grīdas un lēnām vicinām asti. Tad attēls tiek pievilkts tuvāk un kamera seko kaķim zem galda, gar dažiem plauktiem un visbeidzot pie viņa iemīļotajiem ratiņiem. Fonā ir dzirdama mana balss: Kādu rītu mēs atnācām uz darbu, devāmies atvērt grāmatu kasti, izņēmām no tās grāmatas un ieraudzījām kastē mazu kaķēnu. Viņš bija aprakts zem grāmatu kaudzes, jo kaste tajā rītā bija pilna. Cilvēki nāca uz bibliotēku, un mēs viņiem stāstījām, kā tikām pie Djū, un viņi sacīja: "Ak tu nabaga mazulis! Tevi iemesta grāmatu kastē!" Bet es atteicu: "Tā bija laimīgākā diena šī kaķu puikas dzīvē, jo šeit viņš ir karalis un viņš to zina."

Beidzot vārdi pazuda, Djū raudzījās tieši objektīvā, un, ticiet man, viņš tiešām izskatījās karaliski.

Tajā laikā es jau biju pieradusi pie dīvainiem zvaniem saistībā ar Djū. Bibliotēka katru nedēļu saņēma pāris lūgumu pēc intervijas, un raksti par slaveno kaķi mūsu pastā pienāca gandrīz ik nedēļu. Djū oficiālā fotogrāfija, kuru bija uzņēmis Riks Krebsbahs pēc Džodijas aizbraukšanas no Spenseras, bija publicēta žurnālos, informatīvajos izdevumos un grāmatās, kā arī laikrakstos no

Mineapolisas Minesotā līdz Jeruzalemei Izraēlā. Tā tika publicēta pat kaķu kalendārā; Djū bija Misters Janvāris. Taču pat es jutos pārsteigta, saņemot zvanu no Aiovas nacionālās kaķu un suņu barības kompānijas biroja.

-   Mēs esam pavērojuši Djū, firmas pārstāvis sacīja, un jūtamies pārsteigti. Kurš gan tā nejustos? Šķiet, ka viņš ir īpašs kaķis. Un acīmredzot cilvēki viņu mīl. Kā gan citādi! Mēs gribētu Djū izmantot drukātās reklāmas kampaņā. Mēs nepiedāvāsim jums naudu, bet gan kaķu barību par brīvu visam Djū mūžam.

Jāatzīst, mani pārņēma kārdinājums. Djū ēda dūšīgi, un mēs viņu lutinājām. Mēs katru dienu izmetām ar barību pilnus šķīvjus tikai tādēļ, ka mūsu mīlulim nepatika ēdiena smarža, un katru gadu atdāvinājām simtiem kārbu kaķu barības, ko viņam nebija labpaticis ēst. Kopš kampaņas "Pabarosim kaķēnu", kas ne tuvu nesedza izdevumus, biju nosolījusies nekad vairs neizdot ne penija pilsētas naudas Djū uzturēšanai, liela daļa šo izdevumu nāca no manas kabatas. Es personiski sponsorēju barību kaķim, ko par savējo uzskatīja liela daļa Spenseras.

-   Es aprunāšos ar bibliotēkas padomi.

-   Mēs aizsūtīsim jums paraugus.

Kad notika nākamā bibliotēkas padomes sanāksme, lēmums jau bija pieņemts. To neizdarīju es vai padome, bet gan pats Djū. Misters Izvēlīgais pilnībā atteicās no visiem trim paraugiem.

Vai jūs mani gribat izāzēt? viņš man teica. Es taču neēdīšu šo draņķi!

-   Atvainojiet, es pateicu ražotājiem, bet Djū ēd tikai Fancy Feast barību.

19. nodala Pasaules sliktākais ēdājs

Djū izvēlīgums nebija saistīts tikai ar viņa personību. Viņam bija kāda kaite. Jā, patiešām. Attiecībā uz gremošanas sistēmu šim kaķim bija problēma.

Djū nekad necieta, ka viņam glauda vēderu. Glāstiet viņam muguru, pakasiet aiz ausīm, varat pat paraustīt aiz astes vai iebakstīt acī, bet nekad neaiztieciet vēderu. Es daudz par to nedomāju, pirms reiz, kad Djū bija aptuveni divus gadus vecs, dakteris Esterlijs mēģināja viņam iztīrīt anālos dziedzerus. Es vienkārši saspiedīšu dziedzerus un iztīrīšu tos, viņš paskaidroja. Tas prasīs trīsdesmit sekundes.

Izklausījās gluži viegli. Es turēju Djū, bet dakteris Esterlijs sagatavoja aprīkojumu, kas sastāvēja no cimdu pāra un papīra dvieļa. Nebaidies, Djū, es nočukstēju. Viss būs beidzies, iekams tu paspēsi ko pamanīt.

Bet, tiklīdz dakteris Esterlijs uzspieda, Djū iebrēcās. Tā nebija parasta žēlošanās. Tas bija pamatīgs, šausmu

pilns kliedziens, kas izlauzās no pašiem vēdera dziļumiem. Kaķa ķermenis sarāvās, it kā tam būtu trāpijis zibens, un kājas izmisīgi raustījās. Tad viņš pavēra muti un iekoda man pirkstā. Spēcīgi.

Dakteris Esterlijs aplūkoja manu pirkstu. Viņam nevajadzēja tā darīt.

Es paberzēju pušumu. Tas nekas.

Tas ir gan kaut kas. Kaķi nemēdz šādi kost.

Par kodienu es neuztraucos. Tas nebija Djū. Es pazinu Djū viņš nemēdza kost. Un es joprojām redzēju bailes nabaga kaķa acīs. Viņš neskatījās uz kaut ko konkrētu, bet vienkārši tukši blenza. Sāpes bija kaķi apstulbinājušas.

Pēc šī gadījuma Djū ienīda dakteri Esterliju. Viņš necieta pat domu par došanos uz mašīnu, jo tas varēja nozīmēt vizīti pie daktera Esterlija. Līdzko mēs iebraucām veterinārās klīnikas stāvlaukumā, kaķis sāka drebēt. Vestibila smarža izraisīja viņam nevaldāmas trīsas. Tad viņš paslēpa galvu man zem rokas, it kā lūgdams: Pasargā mani.

Izdzirdis daktera Esterlija balsi, Djū sāka šņākt. Daudzi kaķi nemīl veterinārārstus viņu kabinetos, bet citur izturas pret tiem kā pret jebkuru cilvēku. Taču ne Djū. Viņš baidījās no daktera Esterlija neapzināti. Padzirdējis daktera balsi bibliotēkā, viņš šņākdams metās prom uz telpas otru galu. Ja dakterim Esterlijam izdevās pastiept roku, lai noglāstītu kaķi, tas atlēca nost, panikā paskatījās apkārt un metās prom. Domāju, ka viņš pazina daktera Esterlija smaržu. Šī roka nabagam šķita kā nāves vēsts. Viņš bija iepazinis tās sātanisko dabu, kaut dakteris Esterlijs bija viens no pilsētas jaukākajiem cilvēkiem.

Pēc atgadījuma ar dziedzeriem bija pagājuši jau vairāki mierīgi gadi, kad Djū atkal sāka meklēt gumijas saites. Būdams kaķēns, viņš to bija darījis pa pusei vienaldzīgi, un tolaik nebija grūti novērst viņa uzmanību. Tagad, piecu gadu vecumā, viņš bija kļuvis nopietns. Gandrīz katru ritu es atradu uz grīdas lipīgas gumijas paliekas. Djū pakaišu kaste ne tikai vienmēr bija pilna ar gumijas tārpiem, bet reizēm tajā varēja manīt arī asins pilienus. Dažkārt Djū metās ārā no telpas aizmugurējās daļas, it kā viņam pie dibengala kāds būtu aizdedzinājis plaukšķeni.

Dakteris Esterlijs noteica diagnozi aizcietējumi. Ļoti smagi aizcietējumi. Kādu baribu Djū ēd?

Es iepletu acis. Djū varēja pretendēt uz pasaules sliktākā ēdāja slavu. Djū ir ļoti izvēlīgs. Viņam ir izteikta smaržas sajūta, tāpēc viņš uzreiz var noteikt, ja ēdiens nav svaigs vai kā citādi labs. Jūs jau zināt: kaķu barība nav augstākās kvalitātes. To ražo no gaļas pārpalikumiem. Tā ka mani nevainojiet.

Dakteris Esterlijs noskatījās uz mani tā, kā bērnudārza audzinātāja varētu uzlūkot māti, kurai tikko stāstījusi par viņas bērna nepieņemamo uzvedību. Ar īpašu iecietību.

-   Vai viņš vienmēr ēd barību no kārbām? -Jā-

-   Labi. Vai viņš dzer daudz ūdens?

-   Nekad.

-   Nekad?

-   Šis kaķis izvairās no ūdens trauka kā no indes.

-   Vairāk ūdens, dakteris Esterlijs mani pārliecināja. Tas varētu šo problēmu atrisināt.

Nu, paldies, dakter! Tikai vai jūs kādreiz esat mēģinājis pret kaķa gribu panākt, lai viņš dzer ūdeni? Tas ir neiespējami.

Es sāku ar vieglu pierunāšanu. Djū riebumā novērsās.

Es izmēģināju kukuļošanu. Ēdiena nebūs, pirms tu nepadzersies. Neskaties uz mani tā. Es varu gaidīt ilgāk, nekā tu domā. Bet es to nespēju. Es vienmēr padevos.

Sāku Djū glaudīt, kad viņš ēda. Palēnām glāsti pārgāja stumšanā. "Ja es iestumšu viņa galvu ūdenī," es domāju, "viņam būs jādzer." Lieki teikt, ka arī tas neizdevās.

Varbūt vaina bija ūdenī? Mēs izmēģinājām siltu ūdeni. Tad aukstu. Mēģinājām no jauna ieliet svaigu ūdeni ik pēc piecām minūtēm. Izmēģinājām ņemt ūdeni no dažādiem krāniem. Bija deviņdesmito gadu vidus, un ūdeni pudelēs vēl nevarēja nopirkt, vismaz ne Aiovas pilsētā Spenserā. Mēs pamēģinājām ielikt dzēriena traukā ledu. Visiem taču garšo ūdens ar ledu, vai ne? Patiesībā tas līdzēja. Djū palaizīja ledu. Bet citādi nekā. Kā gan dzīvnieks var izdzīvot bez ūdens?

Pēc dažām nedēļām es iegāju darbinieku tualetē un ieraudzīju tur Djū. Viņš bija pilnībā iebāzis galvu podā. Gaisā slējās tikai kaķa pēcpuse. Tualetes ūdens! Ak tu viltīgais nekrietnelis!

"Labi," es nodomāju, "vismaz viņš nenomirs no atūdeņošanās."

Kad darbinieku tualetē neviena nebija, durvis tika turētas vaļā, tāpēc tas bija Djū galvenais ūdens avots. Bet viņam patika iegriezties arī sieviešu tualetē pie ārdurvīm. No visām bibliotekārēm tieši Džoja Devola veltīja visvairāk laika grāmatu salikšanai plauktos. Djū vēroja, kā viņa iekrauj grāmatas ratiņos, un, kad tie bija pilni, uzlēca pavizināties. Braukdams viņš vēroja grāmatplauktus un, kad ieraudzīja kaut ko interesantu, deva Džojai zīmi, ka vēlas izkāpt, it kā viņš brauktu ar mazu kaķu trolejbusu. Djū zināja, ka Džojai ir mīksta sirds, tāpēc viņš vienmēr lūdzās, lai Džoja ielaiž viņu tualetē. Nonācis šajā privātajā telpā, kaķis ielēca izlietnē un lūdza atgriezt krānu. Viņš ūdeni nedzēra, bet to vēroja. Kaķim šķita, ka ūdens plūsmā ir kaut kas aizraujošs. Viņš varēja vērot šo ūdens straumi vai stundu, laiku pa laikam ātri uzsitot pa to ar ķepu.

Bet tas nepalīdzēja viņam tikt vaļā no aizcietējumiem; arī ceļojumi uz viņa karalisko porcelāna bļodu ne. Neatkarīgi no tā, vai Djū dzēra ūdeni vai vēroja to, viņam joprojām bija ciets vēders. Kad bija pavisam slikti, Djū paslēpās. Kādu ritu nabaga Šārona Džoja gribēja no grāmatu apmaiņas galda atvilktnes paņemt salveti, bet tās vietā satvēra spalvu kumšķi. Viņa burtiski nokrita no krēsla.

Kā viņš tur nokļuva? Šārona brīnījās, skatīdamās uz Djū muguru. Kaķa galva un pēcpuse pilnībā atradās atvilktnē.

Labs jautājums. Atvilktne visu rītu nebija atvērta, tā ka droši vien Djū bija tajā iekāpis iepriekšējā vakarā. Es aplūkoju galda aizmuguri. Droši vien aiz atvilktnēm bija neliela atvere. Bet viņš bija ielīdis augšējā atvilktnē vismaz trīs pēdas no grīdas. Misters Gumijas Mugurkauls bija ielocījies spraugā un, atradis mierīgu stūrīti, ieritinājies vietā, kas nebija lielāka par dažām collām.

Es mēģināju Djū pamodināt, bet viņš nopurināja manu roku un nekustējās no vietas. Tas nemaz nebija viņam raksturīgi. Acīmredzot kaut kas nebija kārtībā.

Man jau radās aizdomas, ka nabadziņam ir aizcietējums. Smags aizcietējums. Atkal. Šoreiz dakteris Esterlijs viņu pamatīgi izmeklēja, vairākkārt pamatīgi iztaustot kaķa jutīgo vēderu. Ak, cik sāpīgi bija to noskatīties! Acīmredzot tās bija Djū un daktera attiecību pilnīgas beigas.

-   Viņam ir paplašināta resnā zarna.

-   Paskaidrojiet man, dakter, ko tas nozīmē.

-   Djū resnā zarna ir izpletusies. Tāpēc viņa zarnu saturs uzkrājas ķermeņa dobumā.

Klusums.

-   Djū resnā zarna pastāvīgi ir izstiepta. Tāpēc tajā ir vairāk vietas. Tam, lai atbrīvotos no zarnu satura, atvere ir par mazu.

-   Un mazliet vairāk ūdens šo problēmu neatrisinās, vai ne?

-   Diemžēl tas nav ārstējams. Šāds stāvoklis ir reti sastopams. Patiesībā nebija pat noskaidrots šis slimības cēlonis. Paplašinātas kaķu zarnas laikam gan nebija pētnieku prioritāte.

Ja Djū būtu dzīvojis uz ielas, šī vaina būtu saīsinājusi viņa dzīvi. Tādā kontrolējamā vidē kā bibliotēka es varēju sagaidīt periodiskus, bet nopietnus aizcietējumu gadījumus un ar to saistīto izvēlīgumu attiecībā uz ēdienu. Kad gremošanas sistēmā rodas aizsprostojumi, kaķi kļūst ļoti izvēlīgi, jo ne katru barību ir gatavi uzņemt. Es taču teicu, ka manam Djū kaut kas kaiš!

Dakteris Esterlijs ieteica dārgu kaķu barību tādu, ko var nopirkt tikai pie veterinārārsta. Esmu aizmirsusi tās nosaukumu. Varbūt "Laboratorijas diēta" vai "Formula pusmūža kaķiem ar zarnu problēmām"? Rēķins gandrīz sagrāva manu budžetu. Man itin nemaz nepatika izmest trīsdesmit dolārus par kaut ko tādu, kas kā es zināju šim kaķim nepalīdzēs.

Es teicu dakterim Esterlijam: Djū ir izvēlīgs ēdājs. Nez vai viņam tas garšos.

-   Ielieciet barību viņa bļodiņā. Nedodiet neko citu. Viņš to ēdis. Neviens kaķis nemērdēs sevi badā. Kad es jau grasījos iet prom, viņš piebilda vairāk sev nekā man: Mums Djū rūpīgi jānovēro. Ja viņam kaut kas notiks, desmit tūkstoši cilvēku būs nelaimīgi.

-   Vēl vairāk, dakteri Esterlij. Daudz vairāk.

Es ieliku bļodiņā jauno, smalko barību. Djū to neēda. Viņš vienreiz to apostīja un aizgāja prom.

Šī barība nav laba. Lūdzu, iedod man parasto.

Nākamajā dienā viņš izturējās viltīgāk nevis apostīja barību un gāja prom, bet gan apsēdās blakus bļodiņai un brēca.

Kāāāpēēēc? Ar ko es esmu to izpelnījies?

-   Piedod, Djū. Dakteris tā liek.

Pēc divām dienām Djū jutās vājš, bet joprojām turējās pie savas pārliecības. Viņš pat nebija pataustījis ēdienu ar ķepu. Tad es sapratu, ka Djū ir spītīgs. Līdz sāpēm spītīgs. Viņš bija pieaudzis kaķis. Viņš bija piekāpīgs. Bet, ja runa bija par tik svarīgu principu kā ēdiena izvēle, Djū nekad nepiekāpās un netēloja suni.

Taču es biju tāda pati. Mammai ir jābūt nepiekāpīgai.

Tā nu Djū slepus devās pie citām darbiniecēm. Vispirms viņš uzlēca uz Šāronas galda un paberzējās viņai gar rokn. Tad viņš mēģināja pielabināties Odrijai, Sintijai, Polai visām pēc kārtas. Viņš ķērās klāt pat Kejai, kaut zināja, ka viņa ir praktisks cilvēks. Kejai nebija laika būt vājai. Bet es redzēju, ka pat viņa sāk svārstīties. Keja centās būt stingra, bet viņas sirds pret Djū tiešām bija atmaigusi.

Es nepadevos. Šajā raundā es uzvarēšu. Tagad man sirds vai lūza, bet galu galā Djū varēs teikt man paldies. Turklāt es biju mamma un es biju tā pateikusi!

Ceturtajā dienā pie manis vērsās pat apmeklētāji. Vienkārši pabaro viņu, Vikij! Viņš ir tik izbadējies. Saviem faniem Djū nekaunīgi tēloja nobadinātu kaķi, un tas acīmredzami sāka iedarboties.

Visbeidzot, piektajā dienā, es padevos un iedevu spītniekam viņa iecienīto barību no Fancy Feast kārbas. Viņš to aprija vienā rāvienā. Nu, lūk, viņš teica, aplaizīdams muti, un tad, iegājis stūri, ilgi mazgāja seju un ausis. Mums taču visiem tā ir labāk, vai ne?

Tajā vakarā es devos uz veikalu un sapirku pilnas rokas barības kārbu. Es vairs nespēju cīnīties. "Labāk kaķis ar aizcietējumiem," es nodomāju, "nekā miris kaķis."

Divus mēnešus Djū jutās laimīgs. Es arī. Šajā pasaulē viss bija kārtībā.

Tad Djū nolēma, ka viņam negaršo Fancy Feast barība ar maigo vistas gaļas garšu. Viņš vairs neņēma mutē nevienu kumosu. Kaķis vēlējās kaut ko jaunu. Un, lūdzu, kaut ko spēcīgāku. Liels paldies! Es nopirku barību ar jaunu garšu no tām, kas smaržo pēc mitras zemes. Djū to apostīja un aizgāja prom. Nē, nejau šo.

-Tu to ēdīsi, jaunais cilvēk, citādi nedabūsi saldo.

Dienas beigās ēdiens joprojām stāvēja neaiztikts sažuvis un apkaltis. Ko lai es tagad daru? Tas kaķis bija slims! Es izmēģināju piecu veidu barību, līdz atradu, kas viņam garšo. Bet tikai dažas nedēļas. Tad viņš atkal gribēja kaut ko jaunu. Ak kungs! Es biju ne tikai atkāpusies no kaujas lauka. Es biju pilnībā zaudējusi karu.

1997. gadā situācija izveidojās pilnīgi absurda. Vai gan var nesmieties par grāmatplauktu, kas pilns ar kaķu barības kārbām? Es nepārspīlēju. Mēs glabājām Djū lietas darbinieku zonā divos plauktos, un vienā no tiem bija tikai barība. Mums vienmēr bija pa rokai vismaz piecu dažādu garšu barība. Djū piemita Vidējo Rietumu gaume. Viņa iecienītākais asortiments bija liellopu gaļa, vista, liellopu gaļa ar aknām un tītara gaļa, bet nekad nevarēja zināt, kuru barību viņam ienāks prātā ēst. Djū nevarēja ciest jūras veltes, bet viņš burtiski iemīlējās garnelēs. Uz vienu nedēļu. Pēc tam viņš tām nepieskārās.

Diemžēl kaķim joprojām veidojās aizcietējumi, tādēļ pēc daktera Esterlija rīkojuma es nokopēju kalendāra lapu un piekāru to pie sienas. Katru reizi, kad kāds atrada Djū pakaišu kastē "dāvaniņu", viņš atzīmēja datumu. Kalendāru visā birojā pazina kā Djū Kaku karti.

Varu gan iedomāties, ko par to domāja tādi cilvēki kā Šārona. Šārona bija ļoti jautra un mīlēja Djū, taču viņa bija arī smalka dāma. Bet mēs tagad regulāri apspriedām kaķa kaku jautājumu. Droši vien Šārona domāja, ka mēs esam visai dīvainas. Tomēr arī viņa veica atzīmes kartē un nesūdzējās. Djū gan kakāja tikai pāris reižu nedēļā, tāpēc pārāk daudz pildspalvu tintes mēs neiztērējām.

Kad Djū vēders nebija izgājis trīs dienas, mēs viņu ieslēdzām pieliekamajā uz intīmu procedūru. Djū nevarēja ciest, ja viņu kaut kur ieslēdza un īpaši jau pieliekamajā. Man tas nepatika gandrīz tikpat lielā mērā kā viņam un nepavisam ziemas laikā, jo šis pieliekamais nebija apkurināms.

Tas ir tevis paša labā, Djū.

Pēc pusstundas es viņu izlaidu. Ja pakaišu kastē nebija uzradušies nekādi pierādījumi, es ļāvu viņam stundu atpūsties un tad vēlreiz ieslēdzu uz pusstundu. Nekā? Atpakaļ kastē! Trīs reizes bija maksimums. Ja ar trim reizēm nepietika, viņš to tiešām nespēja.

Šī stratēģija radīja pilnīgu pretreakciju. Drīz vien Djū bija tā izlutināts, ka vispār atteicās izmantot tualeti, pirms bija aiznests uz kasti. Viņš pilnīgi pārstāja nokārtoties naktī, un tas nozīmēja, ka no rīta man pirmām kārtām vajadzēja viņu aiznest jā, aiznest uz viņa kasti. Nu tiešām karalis!

Es zinu, zinu. Esmu muļķe. Kaķu izlutinātāja. Bet ko es varēju darīt? Es zināju, cik slikti Djū jūtas. Ne tikai tādēļ, ka man ar viņu bija emocionāla saikne, bet arī tāpēc, ka man nebija sveša ilggadēja slimība. Biju pavadījusi slimnīcā vairāk laika nekā liela daļa ārstu. Divreiz biju vesta uz Sūfolzu ar ātrās palīdzības helikopteru. Un biju ārstējusies Mejo klīnikā ar dažādām kaitēm, tostarp mokošu zarnu sindromu, hipertireozi, nopietnu migrēnu un Greivsa slimību. Bija laiks, kad man divus gadus nenogāja no kājām nātrene. Izrādījās, ka man ir alerģija pret baznīcas lūgšanu soliņu. Pēc gada es pēkšņi sastingu. Nevarēju pakustēties pusotru stundu. Kolēģes aiznesa mani uz mašīnu, aizveda mājās un noguldīja gultā. Vēlreiz tas notika kādās kāzās. Mana roka, kas turēja dakšiņu ar kāzu kūku, sastinga ceļā uz muti, un es vairs nespēju to nolaist. Nevarēju pat pakustināt mēli, lai kaut ko pateiktu. Paldies dievam, tur bija arī mana draudzene Feita. Izrādījās, ka cēlonis ir piepeša strauja asinsspiediena krišanās, ko veicināja vienas no manām zālēm.

Bet sliktākais, kas ar mani līdz šim bija noticis, bija sacietējumi krūtis. Pat vēl tagad man ir grūti par to runāt. Esmu izstāstījusi šo stāstu vairākiem cilvēkiem, un pēc tam parasti iestājas grūti salaužams klusums. Es nevēlos, lai kāds skatītos uz mani kā uz nepilnvērtīgu sievieti vai pat tādu kā krāpnieci.

No visām manas dzīves nelaimēm vīrs alkoholiķis, sociālā palīdzība, negaidīta histerektomija visgrūtāk pārdzīvojama noteikti ir bijusi abpusējā mastektomija. Ļaunākais nebija pati operācija, kaut arī tā bija fiziski vissāpīgākā procedūra, ko esmu piedzīvojusi. Visgrūtāk bija pieņemt lēmumu. Es mocījos ar to ilgāk nekā gadu. Braukāju pie ārstiem uz Sūsitiju, Sūfolzu un Omahu, bet nespēju izšķirties.

Mamma un tētis mani iedrošināja. Tev tas ir jādara, viņi teica. Tev jākļūst veselai. Uz spēles ir likta tava dzīvība.

Es aprunājos ar draudzenēm, kuras bija palīdzējušas manas laulības beigu posmā un kopš tā laika arī daudzos citos gadījumos, bet viņām pirmo reizi nebija, ko teikt. Vēlāk viņas atzinās, ka nav spējušas par to runāt. Krūts vēzis bija pārāk sāpīgs temats.

Man bija nepieciešama operācija. Es to zināju. Ja es to neveikšu, vēzis būs tikai laika jautājums. Taču es biju vientuļa sieviete. Es regulāri ar kādu satikos, bet diezgan neveiksmīgi. Mēs ar draudzeni Boniju joprojām smejamies par kovboju, ar kuru man bija randiņš dejās Rietumu Okoboji. Mēs iepazināmies Sūsitijā, un viņš aizveda mani uz vienu no tām lauku izklaides vietām, kur uz grīdas ir zāģskaidas. Par ēdienu es neko nevaru pateikt, jo sākās kautiņš, kāds izvilka nazi un es pavadīju divdesmit minūtes, paslēpusies sieviešu tualetē. Kovbojs bija tik laipns, ka aizveda mani uz mājām un parādīja es nemānos -, kā izgatavot lodes. Atpakaļceļā viņš mani veda cauri laidaram. Viņam šķita ļoti romantiski redzēt saimniecības aplokus mēnesgaismā.

Tomēr, par spīti neveiksmēm, es joprojām cerēju atrast īsto vīrieti. Negribēju ļaut šai cerībai nomirt. Bet kurš gan mani mīlēs bez krūtīm? Es nebiju zaudējusi seksualitāti, kā tiku baidījusies. Taču es zaudēju sievišķību, sievietes identitāti, savu paštēlu. Vecāki mani nesaprata; draudzenes nespēja palīdzēt. Ko man vajadzēja darīt?

Kādu rītu pie mana kabineta durvīm klauvēja. Tur bija sieviete, kuru es nekad agrāk nebiju satikusi. Viņa ienāca iekšā, aizvēra durvis un teica: Jūs mani nepazīstat, bet es esmu daktera Kolegrāfa paciente. Viņš mani atsūtīja pie jums. Pirms pieciem gadiem man tika veikta abpusēja mastektomija.

Mēs sarunājāmies divas stundas. Neatminos šīs sievietes vārdu un kopš tās reizes vairs neesmu viņu satikusi (viņa nedzīvoja Spenserā), taču es atceros katru sarunas vārdu. Mēs runājām par visu: par sāpēm, par operāciju, par atveseļošanos, bet visvairāk par emocijām. Vai viņa jūtas kā sieviete? Vai viņa joprojām ir viņa pati? Ko viņa ieraudzīja, kad paskatījās spogulī?

Kad sieviete devās prom, es ne tikai zināju pareizo lēmumu, bet ari bija gatava darīt to, kas jādara. Vispirms man noņēma krūtis. Tad ielika pagaidu implantus, ko sauca par paplašinātājiem. Tiem bija balsti padusēs no manas miesas vārda tiešā nozīmē rēgojās ārā caurules.

Es saņēmu saliņa injekciju, lai paplašinātu krūtis un izstieptu ādu. Diemžēl manas atveseļošanās pirmajās nedēļās ziņās parādījās informācija par silikona implantu kaitīgumu, un FDA* jaunos implantus uz laiku aizliedza. Galu galā mani pagaidu paplašinātāji, kas bija paredzēti četrām nedēļām, nostāvēja mani astoņus mēnešus. Man padusēs bija tik daudz rētaudu, ka vienmēr, kad mainījās atmosfēras spiediens, jutu asas sāpes. Džoja gadiem ilgi, ieraudzījusi kādu tumšu mākoni, man vaicāja: "Vikij, vai lietus būs?"

-Jā, es atteicu, bet tuvākās pusstundas laikā vēl ne. Pēc sāpju limeņa varēju noteikt lietus tuvošanos ar desmit minūšu precizitāti. Kad sāpes kļuva traucējošas, lietus bija gandrīz klāt. Mēs ar Džoju tad smējāmies, jo man gandrīz vienmēr izrādījās taisnība, bet patiesībā es vienkārši gribēju apsēsties un raudāt.

Neviens nezināja par manām sāpēm: ne vecāki, ne draugi, ne kolēģes. Dakteris bija ielauzies manā ķermenī un izskrāpējis no tā katru miesas collu, ko vien varēja atrast. Šī sāpīgā tukšuma sajūta mani neatstāja ne minūti, bet dažkārt sāpes pārņēma tik pēkšņi un spēcīgi, ka es nokritu uz grīdas. Lielu daļu šī gada mana apziņa patiesībā atradās ārpus bibliotēkas. Daudzas dienas es pūlējos palikt pie sava galda, kaut zināju, ka man tur nevajadzētu atrasties. Kejas pārziņā bibliotēka varētu arī iztikt bez manis. Tikai es nebiju pārliecināta, ka pati varētu iztikt bez bibliotēkas. Ieradums. Sabiedrība. Apziņa, ka daru kaut ko vērtīgu. Un, protams, Djū.

* Food and Drug Administration ASV Pārtikas un zāļu administrācija.

Kad vien kaķis bija man vajadzīgs, viņš vienmēr atradās blakus. Djū bija tupējis uz mana datora, kad šķita, ka dzīve mani salauzīs, un sēdējis man līdzās uz dīvāna, gaidot mājās Džodiju. Tagad viņš ne tikai sēdēja blakus, bet citu pēc citas iecēla man klēpī ķepas un tur apgūlās. Viņš vairs nesoļoja man līdzās, bet prasīja, lai paņemu viņu rokās. Varbūt tas bija sīkums, bet man tas nozīmēja daudz, jo neviena cita, kam pieskarties, man nebija. Starp mani un pārējo pasauli bija izveidojusies distance, un nebija neviena, kas mani apskautu un pateiktu, ka viss būs labi. Runa jau nebija tikai par operāciju. Divu gadu laikā, kamēr es mocījos un nespēju pieņemt lēmumu, sēroju par zaudējumu un cietu fiziskas sāpes, Djū man pieskārās katru dienu. Viņš sēdēja man klēpī. Saritinājās rokās. Un, kad viss bija galā kad es beidzot atkal sāku atgādināt pati sevi -, atkal apsēdās man blakus. Neviens neaptvēra, ko es šajos divos gados pārcietu; neviens, izņemot Djū. Šķita, viņš saprot, ka mīlestība ir nemainīga, tomēr, kad tiešām nepieciešams, tā var izaugt līdz augstākam līmenim.

Kopš pašas pirmās nedēļas bibliotēkā Djū ik rītu sagaidīja mani pie ārdurvīm. Viņš noskatījās, kā es tuvojos, pēc tam pagriezās un, kad es atvēru durvis, pieskrēja pie savas ēdiena bļodiņas. Tad vienā no sliktākajiem rītiem šo divu gadu laikā Djū sāka man māt. Jā, māt. Es apstājos un skatījos uz viņu. Ari Djū apstājās un paskatījās uz mani, tad atkal pamāja.

Tā notika arī nākamajā rītā. Un aiznākamajā. Un aizaiznākamajā, līdz beidzot es sapratu, ka tāds ir mūsu jaunais ieradums. Visu pārējo dzīvi notika tā: tiklīdz Djū ieraudzīja iebraucam stāvlaukumā manu mašīnu, viņš sāka skrāpēt ar priekšķepu pa ārdurvīm. Tas nebija izmisuma žests. Viņš neņaudēja un nestaigāja šurpu turpu. Kaķis sēdēja mierīgi un man māja, aicinādams iekšā un vienlaikus atgādinādams, ka viņš tur ir. It kā es to varētu aizmirst. Katru ritu, kad tuvojos bibliotēkai, Djū man māja, un tas lika justies labāk: gan attiecībā uz darbu, gan dzīvi, gan sevi pašu. Ja Djū man māja, viss bija kārtībā.

Labrīt, Djū! es parasti sacīju, un mana sirds dziedāja, un bibliotēka pielija ar dzīvību pat tumšākajos un aukstākajos rītos. Es raudzījos lejup uz savu kaķi un smaidīju. Viņš glaudās man gar potītēm. Mans draugs. Mans puika. Tad es paauklēju viņu rokās un aiznesu uz pakaišu kasti. Kā gan es varēju viņam to liegt?

20. nodala Djū jaunie draugi

Reiz 1999. gada 7. jūnija pēcpusdienā es saņēmu zvanu no kāda Djū fana.

Vikij, ieslēdz radio. Tu nespēsi tam noticēt!

Es ieslēdzu un dzirdēju: "… un tagad jūs zināt… šī stāsta beigas."

Katrs amerikānis, kas uzaudzis ar radio, pazīst šo frāzi. Pola Hārvija programma "Stāsta beigas" ir viena no populārākajām radiovēsturē. Katrā raidījumā tiek stāstīts par kādu mazsvarīgu, bet saistošu notikumu populāra cilvēka dzīvē. Viss āķis ir tajā, ka līdz pat raidījuma slavenajam noslēgumam jūs nezināt, par kuru cilvēku Pols Hārvijs runā.

Un šis mazais puika, viņš, piemēram, saka, tas, kurš tā vēlējās nozāģēt ķirsi, izauga, un viņš nebija neviens cits kā Džordžs Vašingtons mūsu valsts tēvs. Un tagad jūs zināt… šī stāsta beigas.

Šoreiz Pols Hārvijs stāstīja pa kaķi, kurš ir iedvesmojis pilsētu un kļuvis slavens visā pasaulē… Bet viss sākās

ar bibliotēkas grāmatu kasti aukstā janvāra rītā kādā mazā Aiovas pilsētiņā. Un tagad jūs zināt…

Tas nekas, ka neviens no Pola Hārvija komandas nepiezvanīja, lai pārbaudītu faktu pareizību. Ka viņi nezināja pat ne desmit procentus no stāsta to dalu, kas Djū padarīja tik īpašu. Es ieslēdzu radio raidījuma beigās un nodomāju: "Tas tiešām notiek. Djū patiesi ir to paveicis." Un tad man ienāca prātā: "Nez, kas būs tālāk?" Jo biju jau pieradusi pie pārsteigumiem, ko sagādāja Djū.

Es jau gadiem ilgi gāju uz laikrakstu redakcijām un radiostacijām, lai stāstītu par Djū. No Pola Hārvija raidījuma līdz šim biju atturējusies. Manam puikam, protams, bija daudz fanu. Apmeklētāji katru dienu mani izvaicāja par visu, kas jauns. Bērni ar prieku skrēja uz bibliotēku un smaidīdami meklēja savu draugu. Bet šķita, ka pārējo pilsētu labās ziņas par Djū vairs īpaši neietekmē. Patiesībā es sāku uztraukties, ka daļu cilvēku tās pat var atgrūst. Man bija aizdomas, ka kaķim jau ir pievērsta pārāk liela uzmanība.

Bet tikai Spenserā. Pārējai pasaulei vēl aizvien nebija gana. Es ne tikai iesaistījos vairākās štata padomēs, bet ari biju viena no sešām tālākizglītības pasniedzējām Aiovas bibliotēku sistēmā. Es vadīju kursus, izmantojot Aiovas Komunikāciju tīklu (ICN) tālsakaru sistēmu, kas saistīja bibliotēkas, kazarmas, slimnīcas un skolas visā štatā. Katru reizi, kad apsēdos mūsu ICN istabā, lai vadītu kursu nodarbības, pirmais jautājums, ko saņēmu, bija: Kur ir Djū?

-Jā, pievienojās kāda cita bibliotekāre, vai tu mums viņu parādīsi?

Par laimi, Djū apmeklēja visas ICN nodarbības. Viņam gan labāk patika satikties ar dzīviem cilvēkiem, bet pieņemamas bija ari telekonferences. Es uzliku kaķi uz galda un nospiedu pogu, tā ka viņš parādījās uz ekrāna. Vai tikai Nebraskā kāds nenoelsās?

-   Viņš ir tik lielisks!

-   Kā jums šķiet vai arī manā bibliotēkā vajadzētu kaķi?

-   Tikai tad, ja tas ir īstais kaķis, es vienmēr atbildēju. Šai lomai neder kurš katrs kaķis. Tam ir jābūt īpašam.

-   īpašam?

-   Mierīgam, pacietīgam, cienīgam, gudram un pats galvenais draudzīgam. Bibliotēkas kaķim ir jāmīl cilvēki. Ieteicams arī, lai viņš būtu skaists un viņam būtu savs neaizmirstams dzīves stāsts. Es neminēju, ka ir nepieciešams, lai šis dzīvnieks vēlētos no visas sirds vēlētos būt par bibliotēkas kaķi.

-   Labi, pietiks izklaidēties, es beidzot teicu. Atgriezīsimies pie cenzūras un krājumu pilnveidošanas.

-   Vēl vienu minūti! Lūdzu! Es gribu, lai arī manas kolēģes redz Djū.

Es nolūkojos uz savu oranžo draugu, kurš bija apgūlies savā iecienītajā vietā uz galda. Tev tas patīk, vai ne?

Djū veltīja man nevainīgu skatienu. Man vai? Es tikai daru savu darbu.

Kaķi mīlēja ne jau bibliotekāres vien. Kādu rītu es strādāju savā kabinetā. Tad ienāca Keja un aicināja mani uz priekštelpu. Tur stāvēja četru cilvēku ģimene vecāki un viņu divi bērni.

-   Šī jaukā ģimene, sacīja Keja, tikko valdīdama pārsteigumu, ir no Rodailendas. Viņi ir atbraukuši, lai satiktu Djū.

Ģimenes tēvs pastiepa roku. Mēs bijām Mineapolisā, tāpēc izlēmām noīrēt mašīnu un atbraukt šurp. Bērni ļoti mīl Djū.

Vai tas virs bija traks? Mineapolisa atradās četrarpus stundu brauciena attālumā. Brīnišķīgi, es sacīju, paspiezdama visiem roku. Kā jūs uzzinājāt par Djū?

-   Mēs izlasījām par viņu žurnālā Cats. Mums patīk kaķi.

Tas nu bija skaidri redzams.

-   Labi, es noteicu, jo nekas cits nenāca prātā. Iesim pie viņa.

Par laimi, Djū bija gatavs sniegt pakalpojumus kā vienmēr. Viņš paspēlējās ar bērniem, pozēja fotogrāfijām. Es parādīju mazajai meitenei Djū Nešļavu, un viņa staigāja pa visu bibliotēku ar kaķi uz kreisā pleca (vienmēr uz kreisā). Nezinu, vai tas bija deviņu stundu brauciena vērts, bet šī ģimene jutās laimīga.

-   Tas bija savādi, sacīja Keja, kad ciemiņi jau bija prom.

-   Protams. Varu saderēt, ka otrreiz nekas tāds nenotiks.

Bet notika gan. Arī trešo reizi. Un ceturto. Un vēl, un vēl. Cilvēki brauca pie mums no Jūtas, Vašingtonas, Misisipi, Kalifornijas, Meinas un jebkura cita mūsu zemes nostūra. Paveci pāri, jaunāki pāri, ģimenes. Daudzi ceļoja pa visu valsti un izmeta simt vai divsimt jūdžu lielu līkumu, lai vienu dienu pabūtu Spenserā. Es atceros daudzas sejas, bet vienīgie vārdi, ko atminos, ir Harijs un Rita Feini no Ņujorkas, jo pēc tikšanās ar Djū viņi katru gadu sūtīja viņam dzimšanas dienas un Ziemassvētku dāvanas divdesmit piecus dolārus barībai un citām lietām.

Vēlos, kaut būtu iedomājusies pierakstīt informāciju par pārējiem ciemiņiem, bet sākumā šķita neticami, ka pie mums varētu ierasties tik daudz cilvēku. Kāpēc tad lieki pūlēties? Taču laikā, kad mēs aptvērām Djū pievilcības spēku, apmeklētāju ierašanās jau bija parasta lieta ne tik īpaša, lai šo informāciju fiksētu.

Kā šie cilvēki uzzināja par Djū? Man nav ne jausmas. Bibliotēka nekad netika veicinājusi Djū publicitāti. Mēs nekad neuzturējām kontaktus ne ar vienu laikrakstu, izņemot Spencer Daily Reporter. Ne reizi nenolīgām reklāmas aģentu vai mārketinga menedžeri. Pēc Shopko rīkotā konkursa nekad vairs neiesaistījām Djū nekādās sacensībās. Mēs bijām tikai Djū atbilžu dienests, vairāk nekas. Taču, kad pacēlām telefona klausuli, atkal kāds žurnāls, televīzijas programma, radiostacija vēlējās interviju. Vai arī mēs pastā atradām rakstu par Djū no kāda žurnāla, par kuru nekad nebijām dzirdējušas, vai no avīzes, ko izdeva otrā valsts malā. Pēc nedēļas bibliotēkā atkal ieradās kāda ģimene.

Ko gan šie svētceļnieki cerēja pie mums atrast? Protams, brīnišķīgu kaķi. Bet Amerikā tādi brīnišķīgi kaķi bezpajumtnieki tup uz katra stūra. Kas gan lika šiem cilvēkiem braukt tik tālu ceļu? Mīlestība, mierinājums, kopības izjuta, vienkāršu dzīves prieku atzīšana? Vai vienkārši vēlēšanās pabūt kopā ar slavenību?

Vai ari viņi vēlējās ieraudzīt īstu, neviltotu kaķi, bibliotēku, pilsētu, gūt pieredzi, kas vienā mirklī nepārvēršas par pagātni, kas atšķiras no viņu ikdienas dzīves, tomēr ir kaut kādā mērā pazīstama? Taču vai tad tāda nav visa Aiova? Varbūt šī Sirdszeme nav tikai kāda vieta valsts vidienē; varbūt tā ir ari vieta jūsu krūtis.

Un, lai ko šie cilvēki meklētu, Djū viņiem to sniedza. Žurnālu raksti un televīzijas ziņas aizkustināja cilvēkus. Mēs visu laiku saņēmām vēstules, kas sākās šādi: "Nekad iepriekš neesmu rakstījis nevienam svešam cilvēkam, taču es dzirdēju stāstu par Djū un…" Uz viesiem, kas bija atbraukuši ciemos pie Djū, viņš atstāja spēcīgu iespaidu. Es to zinu ne tikai tāpēc, ka viņi paši man to pateica vai ka es redzēju viņu acis un smaidus, bet arī tāpēc, ka viņi aizbrauca mājās un stāstīja par Djū citiem cilvēkiem. Viņi rādīja tiem fotogrāfijas. Sākumā cilvēki sūtīja draugiem un radiem vēstules. Vēlāk, attīstoties modernajām tehnoloģijām, viņi sāka sūtīt e-pastus. Djū seja, viņa personība, viņa dzīves stāsts tas viss izplatījās pasaulē, iegūstot arvien lielāku nozīmi. Mēs saņēmām vēstules no Taivānas, Nīderlandes, Dienvidāfrikas, Norvēģijas, Austrālijas. Mūsu mīlulim bija vēstuļu draugi pusducī valstu. Šis vilnis aizsākās kādā mazā ziemeļrietumu Aiovas pilsētiņā, un cilvēku tīkls to izplatīja pa visu pasauli.

Kad domāju par Djū popularitāti, man vienmēr ienāk prātā Džeks Menderss. Tagad Džeks jau ir pensijā, bet, kad pie mums ieradās Djū, viņš bija vidusskolas skolotājs un mūsu bibliotēkas padomes prezidents. Pēc dažiem gadiem, kad Džeka meitu uzņēma Houpa koledža Mičiganas pilsētā Holandē, viņš devās uz jauno studentu vecāku pieņemšanu. Stāvēdams elegantā Mičiganas naktsklubā un malkodams martini, viņš uzsāka sarunu ar kādu pāri no Ņujorkas. Beidzot šie cilvēki pavaicāja, no kurienes viņš ir.

-   No kādas mazas Aiovas pilsētiņas, par kuru jūs noteikti nekad neesat dzirdējuši.

-   A, vai tā nav netālu no Spenseras?

-   Patiesībā, Džeks pārsteigts atzinās, tā ir Spensera.

Pāris sarosījās. Vai jūs kādreiz ari ejat uz bibliotēku?

-   Visu laiku. Nu, es esmu bibliotēkas padomē.

Apburošā, labi ģērbusies sieviete pagriezās pret viru

un, gandrīz meitenlgi iesmējusies, izsaucās: Tas ir Djū tētis!

Līdzīgi notika ar kādu citu padomes locekli Maiku Beiru, kad viņš ceļoja pa Klusā okeāna dienvidiem. Iepazīstoties ar citiem kuģa pasažieriem, Maiks un viņa sieva apjauta, ka daudzi no tiem nekad nav pat dzirdējuši par Aiovu. Vēl viņi saprata, ka jūrasbraucēju vidū pastāv sava veida sociālā hierarhija, kuras kritērijs ir veikto kruīzu skaits. Tā kā Maikam un Pegai tas bija pirmais brauciens, viņi atradās pašā hierarhijas kāpņu apakšā. Tad pie viņiem pienāca kāda sieviete un teica: Es dzirdēju, ka jūs esot no Aiovas. Vai pazīstat bibliotēkas kaķi Djū? Tas salauza ledu! Maiks un Pega uzreiz izkļuva no izstumto statusa, un šī ceļojuma laikā galvenais sarunu temats bija Djū.

Nevar teikt, ka mūsu varoni pazina itin visi. Lai cik slavens un populārs viņš bija, vienmēr atradās kāds, kuram nebija ne jausmas, ka Spenseras sabiedriskajā bibliotēkā mājo kaķis. Pie mums atbrauca kāda ģimene no Nebraskas, lai tiktos ar Djū. Viņi atveda dāvanas, pavadīja divas stundas, rotaļājoties ar kaķi, fotografēja, sarunājās ar personālu. Desmit minūtes pēc ģimenes aizbraukšanas kāds pienāca pie mana galda, acīm redzami satraukts, un nočukstēja: Negribu jūs satraukt, bet es tikko redzēju ēkā kaķi.

-Jā, es atčukstēju. Viņš te dzīvo. Tas ir pasaules slavenākais bibliotēkas kaķis.

-   Ā, cilvēks noteica ar smaidu, tad laikam jūs to jau zinājāt.

īpaši mani aizkustināja kāda jauna ģimene ar sešgadīgu meitiņu. Es viņu skaidri atceros. Līdzko ģimene ienāca bibliotēkā, kļuva skaidrs, ka meitenītei tas ir īpašs ceļojums. Vai viņa bija slima? Vai pārcietusi kādu traumu? Nezinu, kāpēc, bet man bija izjūta, ka vecāki ir ļāvuši viņai izteikt vienu vēlēšanos, un nu tā bija piepildījusies. Meitene gribēja satikt Djū. Un es ieraudzīju, ka viņa ir atvedusi kaķim dāvanu.

-   Tā ir rotaļu pele, man sacīja viņas tēvs. Vīrietis smaidīja, tomēr es redzēju, ka viņš ir ļoti uztraucies. Tas nebija parasts apmeklējums.

Es atsmaidīju pretī, un man prātā bija tikai viena doma: "Cerams, tur ir kaķumētra." Manam draugam laiku pa laikam uznāca periodi, kad viņš nevēlējās nevienu rotaļlietu, kurā nebija kaķumētras. Diemžēl tieši tobrīd bija tāda reize.

Es tikai pateicu: Aiziešu pakaļ kaķim.

Djū bija aizmidzis savā jaunajā guļvietā ar mākslīgo vilnu, kas bija nolikta pie mana kabineta durvīm radiatora tuvumā. Kaķi modinot, es centos viņam noraidīt telepātisku ziņojumu: "Lūdzu, Djū, lūdzu! Šoreiz tas ir svarīgi." Djū bija tik noguris, ka tik tikko pavēra acis.

Sākumā mazā meitene minstinājās kā daudzi bērni -, tāpēc kaķi vispirms noglāstīja viņas māte. Djū gulēja tur kā kartupeļu maiss. Beidzot meitenīte pastiepa roku, lai viņu paglaudītu, un Djū kaut cik pamodās. Tēvs apsēdās un iecēla sev klēpī abus bērnu un kaķi. Djū uzreiz pieglaudās meitenei.

Tā viņi nosēdēja pāris minūšu. Beidzot meitene parādīja Djū dāvanu, ko bija atvedusi. Tā bija rūpīgi apsieta ar lenti. Djū pacēla galvu, bet izskatījās, ka viņš joprojām ir pārāk noguris. Viņš labāk gribētu tā visu rītu gulēt meitenei klēpī. "Uz priekšu, Djū!" es nodomāju. "Pamosties!" Meitene iztina dāvanu, un bija skaidri redzams, ka tā ir rotaļu pele, nevis kaķumētra. Man sažņaudzās sirds. Vai nav posts?

Meitene pavicināja peli Djū miegaino acu priekšā, lai pievērstu kaķa uzmanību. Tad viņa uzmanīgi pameta to dažas pēdas tālāk. Līdzko pele atsitās pret zemi, Djū metās tai pakaļ. Viņš saķēra rotaļlietu; viņš meta to gaisā; viņš sita ar ķepām. Meitenīte priecīgi smējās. Pēc tam Djū nekad vairs ar šo peli nespēlējās, bet, kamēr tur bija mazā meitene, viņam tā patika. Viņš veltīja pelei visu savu enerģiju. Un meitene staroja. Vienkārši staroja. Viņa bija braukusi simtiem jūdžu, lai satiktu kaķi, un nejutās vīlusies. Kā gan es varēju par Djū šaubīties? Viņš vienmēr tika ar saviem pienākumiem galā.

DJŪ DArBA APRAKSTS

Apkopots, atbildat ихjautājumu "Ko tad Djū dura*", šo jautājumu, bieti uzdeva cilvēki, uzzinājuši, ka Djū kā bibliotēkas darbiniek t saņem no daktera EsterUja IS procentu atlaidi.

1.   Noņem, stresu visiem cilvēkiem, kas pievērš viņam uzmanību.

2.    Katru ritu pulksten deviņos apsēta* pie ārdurvīm, lai sagaidītu apmeklētājus.

3.    Pārbauda visas kastes, kas ienāk bibliotēkā, lai noteiktu to drošību un ērtumu.

4.    Kā oficiālais bibliotēkas pārstāvis apmeklē visas sanāksmes, kas notiek Apaļajā Mlabā.

5.    Izklaidē darbiniekus un apmeklētājus, (aujot viņiem atpūsties.

6.    Kad apmeklētāji mācās vai meklē vajadzīgos materiālus, iekāpj viņu semā.

7.    Koda Spemeras sabiedriskajai bibliotēkai nacionāla un vispasaules rakstura puHkitāti. (Tas ietver pienākumu pozēt fotogrāfijām, smaidīt objektīvā un vispār būt jaukam un pievilcīgam.)

8. Atsakoties no visa, izņemot pašu dārgāko, labāko barību, piestrādā pie tā, lai iegūtu pasaules izvēlīgākā kaķa statusu.

21. nodala Kas padara mūs īpašus?

Vienmēr atceros mūsu bijušo pilsētas izpilddirektoru. Katru reizi, kad mēs satikāmies, viņš teica: Vai jūs, bibliotēkas meitenes, joprojām esat apsēstas ar to kaķi? Varbūt tā viņš centās būt asprātīgs, taču es negribot jutos aizvainota. Meitenes! To varēja uztvert arī kā komplimentu, bet mali bija izjūta, ka šādi viņš gribēja mani nolikt pie vietas: lai es saprastu, ka runāju ar vienu no sabiedrības vadoņiem, kurš nespēj pat iedomāties, ka varētu piešķirt nozīmi tādām lietām kā grāmatas, bibliotēkas un kaķi. To nozīmēja vārds meitenes.

Vai bibliotēkai vispār vairs bija vajadzīgs kaķis? Galu galā bija sācies divdesmit pirmais gadsimts un Spensera zēla un plauka. Deviņdesmito gadu beigās YMCA[5] pilsētā veica renovāciju par 2 miljoniem dolāru. Spenseras reģionālā slimnīca kļuva divreiz plašāka. Ziedojumi

170 000 dolāru apmērā un 250 brīvprātīgo darbs ļāva plānoto vienkāršo spēļu laukumu Austrumu Linčas parkā pārvērst par 30 000 kvadrātpēdu lielu megalaukumu, kas tika nosaukts par Dienvidu Ceturtās ielas Brīnumu. Kāpēc gan nespert nākamo soli un neierīkot… kazino?

Kad Aiova 2003. gadā nolēma izsniegt vairākas kazino licences, daži pilsētas līderi juta iespēju pārvērst Spenseru par lielāko Aiovas mazpilsētu. Viņi centās piesaistīt attīstītājus, pat izvēlējās vietu pie upes pilsētas dienvidrietumu pusē, un kala plānus. Taču daudziem no mums kazino 2003. gadā šķita gluži kā lopkautuve 1993. gadā ekonomiskās attīstības iespēja par pārāk augstu cenu. Protams, kazino radītu labas darba vietas un atbilstoši novērtējumam vairāk nekā miljonu dolāru obligātā devuma labdarībai katru gadu; bet vai mūsu pilsēta vairs paliks tā pati? Debates vērsās te uz vienu, te otru pusi, bet beigās kazino piemeklēja tāds pats liktenis kā Montfort rūpnīcu: sabiedrības balsojums to noraidīja. Kazino atļauja tika izsniegta Palo Alto apgabalā, kas atradās uz austrumiem no mums, un to uzcēla Emmetsburgā, tikai divdesmit jūdzes no Spenseras.

Varbūt, noraidot kazino celtniecību, mēs atkal uzgriezām muguru nākotnei. Varbūt mēs pārdevām savu nākotni par vēstures cenu. Varbūt bijām naivi. Bet mēs ticējām, ka mums Spensera jāceļ saviem spēkiem.

Mums ir Klejas apgabala gadatirgus viens no labākajiem vietējiem tirgiem visās Amerikas Savienotajās Valstīs ar gandrīz simt gadu vecām tradīcijām. Klejas apgabalā ir mazāk nekā 20 000 iedzīvotāju, bet deviņās tirgus dienās tas piesaista vairāk nekā 300 000 cilvēku. Tur ir izjādes, koncerti, ēdiens un jautrība. Mums ir pilna apjoma trase ātrumsaclkstēm un traktora vilkšanas sacensībām, atsevišķs aplis zirgiem, kā arī gara metāla kūts dažādiem dzīvniekiem, sākot ar vistām un beidzot ar lamām. Siena ratos jūs aizvedīs no autostāvvietas (zāles laukums) līdz ieejas vārtiem. Mēs pat ierīkojām gaisa vagoniņu sistēmu cilvēku pārvadāšanai no vienas tirgus malas uz otru. Uz galvenā ceļa (vienīgā ceļa, ja braucat uz Spenseru vairāk nekā piecas jūdzes) aptuveni desmit jūdzes uz dienvidiem no Spenseras visu gadu atrodas zīme, kas skaita līdz gadatirgum atlikušās nedēļas. Tā ir uzkrāsota uz ķieģeļu ēkas, kura uzcelta uz apvidus augstākā kalna.

Mums ir Lielā avēnija vēsturiska vērtība, kas atjaunota 1937. gadā un piedzīvojusi jaunu atdzimšanu 1987. gadā. Deviņdesmito gadu beigās pilsētas plānotājs Kirbijs Šmits pavadīja divus gadus, meklējot mūsu tirdzniecības centra veidolu. Kirbijs bija viens no tiem vietējo iedzīvotāju dēliem, kas gandrīz atstāja Spenseru astoņdesmito gadu krīzes laikā. Viņa brālis devās uz Austrumu Krastu, māsa uz Rietumu Krastu. Kirbijs apsēdās virtuvē pie galda kopā ar savu jauno ģimeni, un viņi nolēma palikt. Ekonomikas attīstība pavērsās pozitīvā virzienā, un Kirbijs dabūja darbu pilsētas padomē. Pēc dažiem gadiem es viņam iedevu bibliotēkas atslēgas un viņš sāka nākt sešos no rīta, lai pārlūkotu mikrofilmas, vecas avīzes un vietējās vēstures materiālus. Šo agrīno apmeklējumu laikā Djū parasti gulēja; no rīta viņš atvēra acis tikai manis dēļ.

1999. gadā Lielās avēnijas rajons starp Trešo ielu un Astoto ielu tika ieviests Nacionālajā vēsturisko vietu reģistrā kā ievērojams prērijas dekoratīvā stila paraugs un viens no nedaudzajiem izdzīvojušajiem Lielās depresijas laika pilsētbūvniecības modeļiem. Lai iekļūtu šajā reģistrā, parasti nepieciešami divi vai trīs pieteikumi, bet Kirbija dēļ Lielā avēnija saņēma vienbalsīgu piekrišanu jau pirmajā reizē. Aptuveni tajā pašā laikā Kirbija māsa ar ģimeni atgriezās Spenserā no Sietlas. Viņa vēlējās audzināt savus bērnus pa vecam Aiovā.

Lūk, vēl viena unikāla Spenseras vērtība tās cilvēki. Mēs esam labi, stabili, smagi strādājoši Vidējo Rietumu cilvēki lepni, bet vienkārši. Mēs nelielāmies. Mēs ticam, ka cilvēka vērtību var mērīt pēc kaimiņu cieņas, un nav tādas vietas, kurā mēs vēlētos atrasties labprātāk nekā kopā ar saviem kaimiņiem šeit Spenserā, Aiovā. Mēs ne tikai esam ieauguši šajā zemē, kuru mūsu ģimenes kopušas paaudzēm ilgi, bet esam arī saauguši cits ar citu. Un spožais pavediens, kas pamirdz neskaitāmās šī gobelēna vietās, ir Djū.

Mūsu sabiedrībā cilvēki tic: lai gūtu atzinību, kaut kas ir jāpaveic; ar to mēs saprotam kaut ko "acīs krītošu" un, ieteicams, tādu, ko ir fiksējis fotoaparāts. Par ievērojamu mēs uzskatām pilsētu, kas ir pārdzīvojusi cunami vai meža ugunsgrēku vai izaudzinājusi prezidentu, vai atklājusi kādu šausmīgu noziegumu. Par slavenu mēs uzskatām tādu kaķi, kas ir izglābis bērnu no degošas mājas, atradis ceļu uz mājām, kad palicis otrā zemes malā, vai noņaudējis nacionālo himnu. Turklāt labāk, ja šis kaķis ir ne vien varonīgs un talantīgs, bet ari šķiet pievilcīgs plašsaziņas līdzekļiem un viņam ir labs preses sekretārs; pretējā gadījumā viņš televīzijas šovā Today izgāzīsies.

Djū tāds nebija. Viņš neradīja iespaidīgus svētkus. Nebija neviena, kas veicinātu viņa panākumus. Mēs negribējām, lai viņš būtu kas vairāk nekā tikai mūsu iemīļotais Spenseras sabiedriskās bibliotēkas kaķis. Un arī viņš pats vēlējās vienīgi to. Djū aizbēga tikai vienreiz. Viņš aizgāja tikai divus kvartālus tālu, un arī tas jau bija par daudz.

Djū nebija īpašs tādēļ, ka darīja kaut ko neparastu, bet gan tāpēc, ka viņš bija neparasts. Viņš līdzinājās tiem šķietami ikdienišķajiem cilvēkiem, kas izceļas pūlī, līdzko jūs esat viņus iepazinuši. Tie ir cilvēki, kas nekad nekavē nevienu darba dienu, nežēlojas, kas nekad nelūdz vairāk par to, kas viņiem pienākas. Tie ir tie retie bibliotekāri, autotirgotāji un oficianti, kas sniedz cilvēkiem lieliskus pakalpojumus, paveicot daudz vairāk, nekā to prasa viņu darba pienākumi, jo darbs ir arī viņu aizraušanās. Viņi zina, ko viņiem dzīvē ir lemts darīt, un dara to ārkārtīgi labi. Daži iegūst balvas; citi nopelna daudz naudas; vairums uzskata, ka tas ir pats par sevi saprotams. Pārdevēji. Kasieri. Automehāniķi. Mātes. Pasaulē parasti ievērību gūst īpašie un skaļie, bagātie un tie, kas prot sevi izcelt, nevis cilvēki, kas izcili labi dara parastas lietas. Djū izcelsme bija visai vienkārša (Aiovas sētas kaķis); viņš izdzīvoja traģiskos apstākļos (stindzinoši aukstā grāmatu kastē); viņš atrada savu vietu (mazpilsētas bibliotēkā). Varbūt tur slēpjas atbilde. Viņš atrada savu vietu. Savu aizraušanos, savu mērķi. Un viņš padarīja šo vietu, lai cik maza un nomaļa tā šķita, par labāko vietu ikvienam.

Nevēlos atņemt nopelnus kaķim, kas, izkritis no treilera, piecus mēnešus steberē mājup pa kupenām vai svelošā karstumā. Tas kaķis iedvesmo cilvēkus nekad nepadoties, vienmēr atcerēties māju nozīmīgumu. Taču to pašu mācību pa savam klusu sniedza arī Djū. Viņš nekad nepadevās, pavadot garo nakti savā kastē, un vienmēr palika uzticīgs bibliotēkai, kas bija kļuvusi par viņa mājām. Djū nepaveica kādu vienu varoņdarbu; viņš izturējās varonīgi katru dienu. Viņš vadīja savas dienas, mainot cilvēku dzīvi tieši šeit, Aiovas mazpilsētā Spenserā, ikreiz izvēlēdamies vienu klēpi.

Jūs, bez šaubām, esat ievērojuši šķiedras uz jaunām kukurūzas vālītēm. Tas ir kukurūzas zīds. Katrs pavediens ir piesaistīts konkrētai vālītes vietai. Grauds šajā vietā izaug tikai tad, ja šķiedriņa ir apputeksnēta. Vālīte veidojas pakāpeniski pa vienam graudam. Lai izveidotos vesela kukurūzas vālīte, jābūt apputeksnētam katram zīda pavedienam. Tieši tāpat darbojās arī Djū. Viņš ik dienas iekaroja sirdis pa vienai. Nekad nevienu neizslēdzot, uzskatot to kā pašu par sevi saprotamu. Ja cilvēks viņu nepieņēma, Djū pacentās, lai attieksme mainītos. Jūs droši vien zināt Vilbēru, cūku no "Šarlotes tīkla". Djū bija tādas pašas personības iezīmes: aizrautība, pievilcība, starojums, vienkāršība (kaķa!) un, pats galvenais, draudzigums pret ikvienu un visiem. Tas nebija vienkārši skaistums. Tas nebija tikai lielisks stāsts. Djū piemita harisma tāpat kā Elvisam un citiem cilvēkiem, kas mūsu domās dzīvos mūžīgi. Amerikas Savienotajās Valstīs ir desmitiem bibliotēkas kaķu, taču neviens no tiem ne tuvu nav spējis paveikt to, ko Djū. Djū nebija tikai parasts kaķis, kuru var paglaudīt un par kuru var pasmaidīt. Katram apmeklētājam, kas nāca uz bibliotēku regulāri, ikkatram šķita, ka viņam ir īpašas attiecības ar Djū. Šis kaķis ļāva ikvienam justies īpašam.

Šārona bieži atveda tikties ar Djū savu meitu Emiju, kurai bija Dauna sindroms, īpaši svētdienās, kad bija

Šāronas kārta pabarot kaķi. Katru sestdienas vakaru Emija viņai jautāja: Vai rit ir Djū diena? Pirmais, ko Emija darīja katrā "Djū dienā", bija kaķa meklēšana. Kad Djū bija jaunāks, viņš parasti gaidīja pie durvīm, bet ar gadiem Emija bieži atrada viņu guļam saulītē pie loga. Viņa pacēla Djū un aiznesa pie mammas, lai viņu samīļotu abas kopā. Sveiks, Djū! Es tevi mīlu, Emija parasti sacīja maigā, klusā balsī, kā ar viņu pašu runāja mamma. Tāda meitenei izklausījās mīlestības balss. Šārona vienmēr baidījās, vai Emija nesaspiedīs Djū par daudz stipri, bet Emija un Djū bija draugi, un meitene saprata kaķi tikpat labi kā jebkurš cits no mums. Viņa vienmēr izturējās ļoti saudzīgi.

Ivonna Berija, neprecējusies sieviete tuvu četrdesmit gadiem, nāca uz bibliotēku trīs vai četras reizes nedēļā. Djū katru reizi viņu uzmeklēja un piecpadsmit minūtes pavadīja viņai klēpī. Tad kaķis mēģināja panākt, lai Ivonna atver viņam vannasistabas durvis un viņš varētu paspēlēties ar ūdeni. Tāds bija viņu abu rituāls. Bet dienā, kad Ivonna bija aizvadījusi mūža miegā savu kaķi, Djū nosēdēja kopā ar viņu vairāk nekā divas stundas. Viņš nezināja, kas noticis, bet saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Kad Ivonna pēc vairākiem gadiem man to izstāstīja, es sapratu, ka viņai šīs atmiņas joprojām ir svarīgas.

Bija pienākusi gadsimtu mija; daudz kas mainījās, un Djū bija kļuvis vecāks. Viņš pavadīja vairāk laika savā kaķu gultā, un spraigas rotaļas aizstāja mierīgi braucieni ar ratiņiem kopā ar Džoju. Tagad Djū nevis uzlēca uz ratiņiem, bet ņaudēja, līdz Džoja viņu uzcēla uz tiem, un tad viņš varēja braukt ratiņu pašā priekšā kā kuģa kapteinis. Djū vairs nelēca augšā uz griestu lampām man gan šķiet, vairāk apnikuma nekā fiziskas nespējas dēļ. Viņš necieta rupju apiešanos, bet viņam joprojām patika maigi pieskārieni tā viņu glaudīja bezpajumtnieks, viens no Djū labākajiem draugiem. Tādā pilsētā kā Spenserā ir grūti būt nemanāmam, bet šim vīram tas gandrīz izdevās. Viņš vienkārši katru dienu parādījās bibliotēkā neskuvies, neķemmējies un nemazgājies. Viņš nekad nevienam nepateica ne vārda. Šis vīrietis vēlējās tikai Djū. Viņš paņēma kaķi rokās un uzlika uz pleca; Djū gulēja tur un murrāja divdesmit minūtes, bet vīrs stāstīja viņam visus savus noslēpumus.

Kad Djū vairs nekāpa augšā pa sienas plauktiem, Keja atnesa viņa veco kaķu gultu un nolika to uz sava galda. Djū saritinājās šajā gultā un vēroja, kā Keja strādā. Keja rūpējās par Djū: nomainīja viņam barību, izsukāja savēlušos spalvu, deva vazelīnu pret spalvu bumbām, palīdzēja man viņu novannot. Keja nebija tik pacietīga un saudzīga kā es, bet pat viņas paskarbā apiešanās parasti beidzās ar maiguma brīdi Keja viegli papliķēja kaķim pa galvu. Kādu dienu Djū strauji ielēca savā gultā uz Kejas galda un apgāzās plaukts. Kaķis lidoja vienā virzienā, vicinādams visas četras ķepas. Piezīmju lapiņas un papīra saspraudes pretējā virzienā. Pirms vēl pēdējā saspraude bija atsitusies pret grīdu, Djū jau bija atpakaļ un aplūkoja nodarītos postījumus.

Tev šajā bibliotēkā ne no kā nav bail, vai ne? Keja pajokoja ar smaidu, kas varu apgalvot nāca no pašiem sirds dziļumiem un sasniedza lūpu kaktiņus.

Tikai no sukas vai vannas, šim būtu jāsaka, ja viņš gribētu būt godīgs. Jo vecāks Djū kļuva, jo vairāk viņš necieta sakopšanu.

Viņam ari vairs nebija tik daudz pacietības pret pirmsskolas vecuma bērniem, kuri bieži viņu bikstīja un raustīja. Djū kļuva stīvāks un vairs nespēja paciest sīkus belzienus un sasitumus. Viņš nekad necirta bērniem pretī un reti kad bēga no viņiem prom. Vienkārši, kad kaķi meklēja kāds konkrēts bērns, viņš aizmuka un paslēpās, tā izvairoties no nevēlamās situācijas, pirms tā vēl bija sākusies.

Ar mazuļiem bija cits stāsts. Kādu dienu es novēroju, kā Djū nometas uz grīdas blakus grozam, kurā gulēja maza meitenīte. Es bieži biju redzējusi, kā Djū izturas pret maziem bērniņiem, tāpēc neuztraucos. Taču mazuļi ir trausli, un jaunās māmiņas vēl jo vairāk. īpaši šī. Taču Djū vienkārši garlaikoti notupās blakus mazulim un lūkojās tālumā, it kā sakot: Man vienkārši gadījās iet garām. Kad kaķis domāja, ka mēs neskatāmies, viņš pievirzījās kādu collu tuvāk. Es tikai iekārtojos ērtāk, pauda viņa ķermeņa valoda. Tur nav nekā, ko redzēt. Pēc minūtes viņš pavirzījās vēl mazliet tuvāk. Tad vēl. Tā collu pēc collas viņš pielavījās tik tuvu, ka beidzot bija piespiedis sānu grozam. Djū pastiepa galvu pāri groza malai, it kā lai pārliecinātos, vai mazulis ir tur iekšā, un tad apgūlās, nolicis galvu uz ķepām. Mazā meitenīte pastiepa rociņu pāri groza malai un satvēra Djū ausi. Viņš pagrieza galvu tā, lai viņa varētu to labāk aizsniegt. Mazā smējās, spārdījās ar kājiņām un saspieda kaķa ausi. Djū tupēja mierīgi, ar apmierinātu izteiksmi sejā.

2002. gadā mēs pieņēmām darbā jaunu bērnu bibliotekāres palīdzi Donnu Stenfordu. Donna bija apbraukājusi pasauli kā Miera korpusa dalībniece un nesen atgriezusies Ziemeļrietumu Aiovā, lai rūpētos par savu māti, kas bija sasirgusi ar Alcheimera slimību. Donna bija klusa un rūpīga, un sākumā es domāju, ka tieši tāpēc Djū vairākas stundas dienā pavada bērnu nodaļā. Vajadzēja krietnu laiku, lai es saprastu, ka Donna pilsētā nepazīst nevienu citu kā tikai savu māti un ka pat tāda vieta kā Spenserā vai varbūt tieši tāda vieta kā Spenserā, kur visi ir savstarpēji cieši saistīti, ienācējam var šķist auksta un biedējoša. Vienīgais vietējais iedzīvotājs, kas paspēra Donnai soli pretim, bija Djū, kurš tupēja viņai uz pleca, kad sieviete braukāja apkārt ar savu biroja krēslu, kārtodama plauktos grāmatas. Kad Djū nogura, viņš iekāpa Donnai klēpī, lai viņa to paglaudītu. Dažreiz Donna lasīja viņam priekšā bērnu grāmatas. Kādu dienu es viņus abus pārsteidzu šādi: Djū, aizvēris acis, atpūtās, bet Donna bija dziļi iegrimusi domās. Kad es ienācu, viņa sabijās.

Neuztraucies, es sacīju. Paturēt klēpī kaķi tas ietilpst tavos darba pienākumos.

Vēl jāpiemin Džodijas draugs Skots. Nabaga Skots tika ierauts notikumu krustugunīs jau savā pirmajā braucienā uz Spenseru uz manu vecāku zelta kāzām. Un tās nebija tikai ģimenes svinības. Pasākums notika Spenseras Saietu namā, kurā pietika vietas 450 cilvēkiem. Taču pat šis telpas bija par mazu sanākušo cilvēku pūlim. Kad Džipsonu bērni uzkāpa uz skatuves, lai sniegtu priekšnesumus šoreiz viņi izpildīja "Tu esi mana saule" (par ģimenes tēmu) un Vinsa Gilla "Paskaties uz mums", un viņiem piebiedrojās mana brāļa Daga detonējošā balss -, ārā vēl stāvēja ap simt cilvēku gara rinda, un viņi visi gaidīja, lai apsveiktu mammu un tēti. Mani vecāki savā mūžā bija izturējušies pret visu pasauli kā pret savu ģimeni; tagad pasaule bija atnākusi, lai viņus godinātu.

Kopš Džodija bija aizbraukusi no mājām, mūsu attiecības bija krasi uzlabojušās. Mēs sapratām, ka esam lielas draudzenes un lieliskas istabas biedrenes. Bet, kaut arī tagadnē kopā smējāmies, mēs vēl aizvien nerunājām par pagātni. Varbūt mātes un meitas to arī nedara. Tomēr es mēģināju.

-   Es zinu, ka mums nav klājies viegli, Džodij.

-   Par ko tu runā, mammu?

Ar ko lai es sāku? Mana veselība. Mana prombūtne. Viņas nekārtīgā istaba. Brendija. Mankato. Vai atceries? Mēs gājām garām veikalam, un tu teici: "Es tiešām vēlos to krekliņu, mammu. Bet tas jau nekas; es zinu, ka mums nav naudas." Tu nevis to vēlējies, bet tev tas bija vajadzīgs, tomēr tu nelīki man justies vainīgai. Es nopūtos. Toreiz tev bija tikai pieci gadi.

-   Ak, mammu, tāda jau ir dzīve!

Un tieši tad es sapratu, ka viņai ir taisnība. Kā labais, tā sliktais tā ir vienkārši dzīve. Kas bijis, bijis. Nav jēgas raizēties par pagātni. Jautājums tikai: ar ko tu dalīsi savu dzīvi rīt?

Tajā vakarā pēc svinībām mēs ar Džodiju aizvedām Skotu uz bibliotēku, lai viņš iepazītos ar Djū. Tad es sapratu, ka viņa attiecības ar manu meitu ir nopietnas. Džodija nekad agrāk nebija iepazīstinājusi ar Djū kādu no saviem draugiem, un, cik man zināms, neviens no viņas draugiem nekad arī nebija izrādījis interesi tikties ar kaķi. Protams, Djū bija bezgala priecīgs, satiekot Džodiju. Šī meitene bija viņa mūža mīlestība. Skots atstāja viņus uz laiciņu divatā, bet pēc tam paņēma Djū rokās un noglaudīja viņam muguru, neaizskarot vēderu, to šis kaķis necieta. Puisis panēsāja viņu pa bibliotēku Djū

Neslavā. Viņš izvilka fotoaparātu un veica momentuzņēmu, lai aizvestu fotogrāfiju savai mātei. Viņa bija dzirdējusi stāstus par Djū un bija liela kaķa fane. Redzot abus jauniešus kopā, man iesila sirds. Skots bija tik mīlošs un maigs. Kā gan man varētu nepatikt puisis, kurš ir iedomājies uzņemt fotogrāfiju savai mammai!

Un man itin nemaz neienāca prātā, ka aizvest pieaugušas sievietes puisi uz bibliotēku, lai tas iepazīstas ar viņas mātes kaķi, tas ir neparasti. Djū bija mūsu ģimenes loceklis; viņa viedoklis bija no svara. Kā gan cilvēks varētu pretendēt uz mūsu ģimenes locekļa lomu, nebūdams pazīstams ar Djū! Un es uzticējos Djū ožai; viņš bija mans sargs, vienmēr gatavs pasargāt tos, ko mīlēja. Redzot Skotu kopā ar Djū un Djū kopā ar Skotu, es sapratu visu, ko man vajadzēja zināt.

Šajā reizē man ari ne uz mirkli neienāca prātā, ka Djū ir bibliotēkas kaķis. Viņš bija mans kaķis. Es biju tas cilvēks, kuru viņš bija izvēlējies mīlēt. Tas, no kura viņš gaidīja mierinājumu. Un arī es no viņa saņēmu mīlestību un mierinājumu. Djū nebija man vīra vai bērna aizvietotājs. Es nejutos vientuļa man bija daudz draugu. Nejutu gandarījuma trūkumu es mīlēju savu darbu. Es nemeklēju kādu īpašu draugu. Es pat netikos ar Djū katru dienu. Mēs dzīvojām atsevišķi. Dažkārt pavadījām bibliotēkā visu dienu, tik tikko sastopoties. Bet pat tad, kad es Djū neredzēju, zināju, ka viņš tur ir. Sapratu, ka mēs esam izvēlējušies šajā dzīvē būt kopā un ne tikai rit, bet uz visiem laikiem.

Djū man bija tik ipašs, kāds nekad nebija bijis neviens cits dzīvnieks. Agrāk es nemaz nebūtu ticējusi, ka dzīvnieks var būt tik īpašs. Tomēr tas nemainīja pamatpatiesību. Tas bija mans kaķis, bet viņš piederēja pie bibliotēkas. Viņa vieta bija kopā ar sabiedrību. Dienu vai divas Djū manā mājā jutās labi, bet, tiklīdz mēs iekāpām mašīnā, lai brauktu uz bibliotēku, Djū salika priekšķepas uz mašīnas priekšējā paneļa un aizrautīgi skatījās pa logu. Saodis kajefnīcas Sister's smaržu, viņš zināja, ka jābrauc vairs tikai daži kvartāli. Tad viņš tiešām bija īstā sajūsmā. Djū pārvietojās uz roku balstu un uzlika ķepas uz sānu loga, it kā gribētu atvērt durvis. Mēs esam klāt! Mēs esam klāt! Viņš skatījās pār plecu un, kad mēs iebraucām šķērsielā, no sajūsmas gandrīz vai kliedza. Līdzko durvis atvērās, Djū ielēca man rokās un es pāri slieksnim ienesu viņu iekšā. Un tad… svētlaime!

Vairāk par visu viņam patika būt mājās.

22. nodala Djū dodas uz Japānu

Reiz 2003. gada sākumā mēs saņēmām e-pastu no Japānas. Patiesībā tas nāca no Vašingtonas, bet Tokijas cilvēku vārdā. Tomoko Kavasumi pārstāvēja Japānas sabiedrisko televīziju, kas vēlējās uzņemt filmu par Djū. Kompānija plānoja iepazīstināt ar dažām jaunām tehnoloģijām un vēlējās iegūt pēc iespējas plašāku auditoriju. Sākumā viņi gribēja uzņemt filmu par dzīvniekiem vispār, bet tad sašaurināja tematiku līdz kaķiem. Viņi uzzināja par Djū no japāņu žurnāla Nekobiyori. Vai mums nebūtu nekas pretī, ja filmēšanas komanda ierastos Spenserā?

Jocīgākais mums nebija ne jausmas, ka par Djū bijis stāstīts japāņu žurnālā.

Pēc dažiem mēnešiem, maijā, Spenseras sabiedriskajā bibliotēkā ieradās seši cilvēki no Tokijas. Viņi bija atlidojuši līdz Demoinai, bet pēc tam noīrējuši mikroautobusu un atbraukuši uz Spenseru. Aiova maijā ir brīnišķīga. Kukurūza ir izaugusi mazliet zem acu līmeņa trīs vai

četras pēdas gara tā ka var redzēt tālumā plešamies laukus. No Demoinas līdz Spenserai gan ir divsimt jūdžu, un neko citu visā šajā ceļā nevar ieraudzīt. Ko gan domāja šie seši cilvēki no Tokijas, trīsarpus stundu brauciena laikā neredzot neko citu kā vien Aiovas kukurūzu? Vajadzēja viņiem to pavaicāt, jo varbūt viņi bija vienīgie cilvēki no Tokijas, kas jebkad veikuši šo ceļu.

Filmēšana bija jāveic vienā dienā, tāpēc mani palūdza ierasties bibliotēkā jau pirms septiņiem. Tas bija drūms un lietains rīts. Tulks vienīgā sieviete komandā lūdza man atvērt pirmās durvis, lai kameras varētu uzstādīt vestibilā. Kamēr japāņi atnesa aprīkojumu, ap stūri parādījās Djū. Viņš vēl bija pusaizmidzis un staipīja pakaļkājas, kā kaķi to bieži dara, tikko pamodušies. Ieraudzījis mani, Djū piesteberēja klāt un pamāja man. Ā, tā esi tu. Ko tu te dari tik agri? Es tevi gaidīju tikai pēc divdesmit minūtēm. Pēc šī kaķa varēja noregulēt pulksteni.

Kad kameras bija uzstādītas, tulks teica: Mēs gribētu, lai viņš pamāj vēlreiz.

Ak vai! Kā nu varēju, es centos paskaidrot, ka Djū māj tikai vienreiz dienā kad mani pirmoreiz ierauga no rīta. Režisors Hoši kungs par to neko negribēja dzirdēt. Viņš bija radis ne tikai dot rīkojumus, bet arī sagaidīt pakļaušanos. Viņš nenoliedzami bija galvenais. Un tieši šobrīd viņš vēlējās, lai Djū pamāj.

Tāpēc es atgriezos pie savas mašīnas un tuvojos bibliotēkai vēlreiz, izliekoties, ka šorīt neesmu tur vēl bijusi. Djū tikai skatījās uz mani.

Ko? Tu jau te biji pirms piecām minūtēm.

Es iegāju bibliotēkā, ieslēdzu gaismu, tad izslēdzu, atgriezos pie mašīnas, piecas minūtes nogaidīju un tuvojos bibliotēkai vēlreiz. Hoši kungs domāja, ka tā varētu Djū apmuļķot, lai viņam šķiet, ka ir jau nākamā diena.

Bet Djū tā nedomāja.

Mēs pūlējāmies veselu stundu, lai nofilmētu, kā Djū māj. Beidzot es teicu: Nabaga kaķis jau veselu stundu gaida ēdienu. Man viņš ir jāpabaro. Hoši kungs piekrita. Es paņēmu Djū rokās un steidzos uz pakaišu kasti. Vismazāk es vēlējos, lai japāņi nofilmētu, kā kaķis kakā. Djū atvieglojās, tad laiski paēda brokastis. Kad viņš beidza ēst, kameras jau bija uzstādītas iekštelpās. Šie cilvēki bija atbraukuši pāri puspasaulei, un viņiem tā ari neizdevās nofilmēt kaķi mājam.

Bet viņi dabūja visu pārējo. Djū bija gandrīz piecpadsmit gadus vecs, un viņa kustības bija kļuvušas lēnākas, taču viņš nebija zaudējis sajūsmu par svešiniekiem, īpaši par svešiniekiem ar kamerām. Viņš piegāja pie katra komandas dalībnieka un sasveicinājās, glaužoties gar kāju. Japāņi viņu glāstīja, nēsāja pa bibliotēku, un operators nogūlās uz grīdas, lai atrastos Djū acu līmenī. Tulks laipni palūdza, lai es nolieku Djū uz grāmatplaukta. Kaķis tur apsēdās un ļāva sevi filmēt. Tad viņš lēkāja no plaukta uz plauktu. Pēc tam sieviete sacīja: Lai viņš pastaigājas pa plauktu starp grāmatām un tad galā nolec zemē!

Es nodomāju: "Paga, paga! Tas ir kaķis, nevis dresēts cirka dzīvnieks, un tas nu ir diezgan īpašs lūgums. Ceru, ka jūs nebraucāt visu šo ceļu, cerot uz izrādi. Es taču nevaru panākt, lai Djū staigātu pa plauktu starp apskatei izliktajām grāmatām un nolēktu zemē pēc komandas."

Aizgāju līdz plaukta tālākajam galam un pasaucu: Nāc šurp! Djū! Nāc šurp! Djū nogāja pa plauktu, izlocījās starp grāmatām un nolēca man pie kājām.

Piecas stundas Hoši kungs deva rīkojumus un Djū tos izpildīja. Kaķis apsēdās uz datora. Notupās uz galda. Apsēdās uz grīdas ar priekšā sakrustotām ķepām un skatījās objektīvā. Viņš braukāja ar saviem iecienītajiem grāmatu ratiņiem, izkāris ķepas starp metāla restēm, un jutās pilnīgi brīvi. Nebija laika niekoties; uz priekšu, uz priekšu! Filmā piekrita piedalīties kāda trīsgadīga meitenīte un viņas māte, tāpēc es Djū kopā ar viņām iesēdināju šūpuļkrēslā. Meitenīte uztraucās, tāpēc ķēra un raustīja Djū, bet viņš nemaz neprotestēja. Viņš mierīgi izturēja visu šo piecu minūšu pārbaudījumu un neaizmirsa ik pa laikam jauki paskatīties objektīvā.

Es visu rītu biju stāstījusi tulkam, ka apciemot Djū brauc cilvēki no visas valsts, bet domāju, ka Hoši kungs man nenoticēja. Taču pēc pusdienlaika bibliotēkā ienāca kāda ģimene no Ņūhempšīras. Nu re! ŠI ģimene bija atbraukusi uz kāzām Demoinā un nolēmusi noīrēt mašīnu, lai apciemotu Djū. Vai man jums jāatgādina, ka viņi brauca šurp trīsarpus stundas?

Hoši kungs pilnībā pievērsās ciemiņiem. Viņš tos plaši intervēja. Viņš nofilmēja, kā šie cilvēki paši filmē Djū ar savu videokameru (varbūt tā bija ražota Japānā). Es iemācīju piecus vai sešus gadus vecajai meitenītei Djū Nešļavu un to, kā uzmanīgi šūpoties uz priekšu un atpakaļ, līdz kaķis uzliek galvu viņai uz muguras un aizver acis. Ģimene uzturējās bibliotēkā stundu; drīz pēc tam devās prom ari japāņu filmēšanas komanda. Kad visi bija aizbraukuši, Djū momentā aizmiga un nogulēja visu atlikušo dienu.

Mēs saņēmām divus DVD eksemplārus. Bija pagājuši jau sešpadsmit gadi, kopš Djū dzīvoja pie mums, un man vairs ipaši negribējās par viņu pārāk daudz runāt, bet tas tomēr bija kaut kas sevišķs. Es piezvanīju uz avīzi. Elektronikas veikals, kas atradās turpat uz stūra, aizdeva mums milzīgu televīzijas projektoru, un cilvēku sanāca ka biezs. Līdz šim par Djū bija stāstīts Kanādas un Jaunzēlandes radio. Par viņu bija rakstīts daudzu valstu laikrakstos un žurnālos. Viņa fotogrāfija bija publicēta visā pasaulē. Bet šoreiz bija citādi. Mūsu kaķi bija filmējusi visā pasaulē pazīstama televīzija!

Es biju uzmetusi filmai aci, tāpēc mazliet uztraucos. Filma bija izveidota kā alfabētisks ceļojums kaķu pasaulē. Tajā rādīja divdesmit sešus kaķus pa vienam uz katra alfabēta burta. Jā, pēc mūsu alfabēta, kaut gan filma bija japāniski.

Es teicu skatītājiem: Šajā filmā tiek rādīti daudzi kaķi. Djū parādās tikai neilgi pirms beigām, turklāt tas viss ir japāniski, tāpēc balsosim. Vai pārtīsim filmu uz beigu daļu, kur redzams Djū, vai skatīsimies visu?

Skatīsimies visu! Skatīsimies visu!

Pēc desmit minūtēm cilvēki jau sauca: Pārtin uz priekšu! Pārtin uz priekšu! Protams, bija visai garlaicīgi skatīties, kā kaķi cits pēc cita lēkā, un klausīties intervijas japāņu valodā. Mēs apturējām filmu, tikai lai paskatītos uz pašiem izcilākajiem kaķiem, vai tad, ja ekrānā parādījās kāds amerikānis (viena sieviete gan izrādījās angliete), bet liela daļa filmas bija par japāņiem un viņu mīluļiem.

Kad nonācām līdz burtam S, telpā atskanēja saucieni, pamodinot tos, kuri snauda. Ekrānā bija parādījies mūsu Djū un uzraksts "Strādājošais kaķis" angļu un japāņu valodā. Mēs skatījāmies, kā es lietū dodos uz bibliotēku.

Fonā skanēja japāņu teksts, no kura es sapratu tikai trīs vārdus "Amerika, Aiova, Spenserā". Atkal sajūsmas saucieni. Pēc dažām sekundēm mēs izdzirdām: "Dju, Lelais Glamatneks."

Un tur nu bija arī Djū. Viņš sēdēja uz grīdas pie ārdurvīm (jāatzīst, mājiens būtu izskatījies lieliski), pēc tam tupēja uz plaukta, staigāja starp diviem plauktiem, tad sēdēja un sēdēja, un sēdēja. Tad viņu zem galda glāstīja kāds mazs zēns, pēc tam viņš atkal sēdēja… Pusotra minūte, un viss bija cauri. Nebija mazās meitenītes ar Djū klēpī. Nebija Djū uz pleca. Nebija grāmatu ratiņu. Nebija ģimenes no Ņūhempšīras. Nebija izmantots pat materiāls, kurā Djū pastaigājas pa plauktiem starp grāmatām un nolec plaukta galā. Tie cilvēki bija apbraukuši apkārt puspasaulei, lai pusotru minūti rādītu, kā kaķis sēž.

Klusums. Stindzinošs klusums.

Un tad milzīgas gaviles. Mūsu Djū bija starptautiska zvaigzne! Lūk, pierādījums! Kas par to, ka mēs nesapratām, ko saka diktors? Kas par to, ka sižets par Djū nebija garāks par parastu reklāmas pauzi? Tajā bija redzama mūsu bibliotēka. Mūsu bibliotekāre. Tur bija mūsu Djū. Un diktors visādā ziņā bija teicis: "Amerika, Aiova, Spenserā."

Spenserā nekad neaizmirsa šo japāņu dokumentālo filmu. Patiesību sakot to, kas šajā filmā redzams. Mums bibliotēkā bija divas filmas kopijas, bet neviens nekad tās neskatījās. "Minka grāmatās" bija daudz populārāka filma. Bet faktu, ka Spenserā bija ieradusies filmēšanas komanda no Japānas, mēs nekad neaizmirsām. Gan vietējā radio, gan avīzē parādījās plaši materiāli par šo notikumu, un cilvēki vēl mēnešiem ilgi nāca uz bibliotēku, lai par to parunātu.

-   Kāda tā filmēšanas komanda bija?

-   Ko viņi darīja?

-   Ko viņi redzēja pilsētā?

-   Ko vēl viņi filmēja?

-   Kas to būtu domājis!

-   Kas to būtu domājis!

-   Kas to būtu domājis!

Japāņu televīzija pacēla Djū vēl lielākos slavas augstumos. Pat šodien, kad vietējie cilvēki runā par Djū, sarunā vienmēr tiek pieminēts šis gadījums. Un tie japāņi ieradās šeit, lai filmētu Djū! Ko gan tur vēl piebilst?

Spenseras iedzīvotāji nav vienīgie, kas piemin šo dokumentālo filmu. Kad cilvēki bija to noskatījušies, mēs saņēmām vairākas vēstules no Japānas un četrdesmit lūgumus aizsūtīt pastkartes ar Djū attēlu. Mūsu bibliotēkas mājas lapā tiek fiksēts, no kurienes ir cilvēki, kas to apmeklējuši, un kopš šīs filmas iznākšanas 2004. gada vasarā Japāna katru mēnesi bija otrā populārākā valsts pēc Amerikas Savienotajām Valstīm triju gadu laikā mūsu mājas lapu bija apmeklējuši 150 000 japāņu. Man kaut kā nešķiet, ka viņi interesējās par mūsu grāmatām.

Bet japāņu interese nebija vienīgais īpašais notikums 2003. gada vasarā, vismaz ne man. Iepriekšējā gada Ziemassvētku vakarā Skots manu vecāku mājā bija bildinājis Džodiju. Meita lūdza, lai es parūpējos par ziediem un dekorācijām kāzām, jo tas bija mans hobijs.

Bet kaut kā man pietrūka. Mana māsa Veļa bija Džodijas līgavas māsa, un es zināju, ka viņas abas apspriežas par kleitām. Man nebija iespējas pašai izvēlēties savu kāzu kleitu. Kāda meitene Hārtlijā pēdējā brīdī bija atsaukusi laulības, un mamma man nopirka viņas kleitu. Vairāk par visu es vēlējos palīdzēt Džodijai izvēlēties viņas kāzu kleitu. Es gribēju, lai tā būtu īpaša. Gribēju iesaistīties tās iegādē. Piezvanīju Džodijai un pateicu: Visu savu mūžu esmu sapņojusi, ka palīdzēšu tev izvēlēties kāzu kleitu. Veļai pašai ir divas meitas, un viņai vēl būs tāda iespēja.

-   Man arī tas patiktu, mamm.

Man šķita, ka sirds izlēks no krūtīm. Pēc tā, kā notrīsēja Džodijas balss, es sapratu, ka viņa jūtas tāpat. Mēs abas bijām sentimentālas muļķes.

Bet es esmu ari praktisks cilvēks. Izvēlies kādu pusduci kleitu, es teicu meitai, un tad es aizbraukšu un palīdzēšu pieņemt galīgo lēmumu. Džodijai vienmēr ir grūti izvēlēties apģērbu. Vairumu tērpu viņa tur oriģinālajā iesaiņojumā, jo bieži vien atdod tos atpakaļ. Džodija dzīvoja aptuveni trīs stundu brauciena attālumā Omahā Nebraskā, un es negribēju sevi nobeigt, turpmākos sešus mēnešus mērojot šo ceļu katru nedēļas nogali. Džodija devās kleitu meklējumos kopā ar draudzenēm. Pēc vairākām nedēļām es aizbraucu, lai palīdzētu viņai pieņemt galīgo lēmumu. Mēs nespējām izlemt. Tad pamanījām kādu kleitu, kuru Džodija vēl nebija laikojusi. Līdzko ieraudzījām viņu šajā kleitā, mēs sapratām, ka tā ir īstā. Abas stāvējām pielaikošanas kabīnē un raudājām.

Pēc pāris mēnešiem mēs vēlreiz devāmies kopā iepirkties, un Džodija izvēlējās skaistu kleitu man. Tad viņa pasauca mani un teica: Es tikko nopirku kleitu vecmāmiņai.

-   Cik jauki! Es iesmējos. Es biju Demoinā darba darīšanās un ari nopirku viņai kleitu. Tad mēs aptvērām, ka vienā dienā un vienā laikā abas esam nopirkušas viņai vienādu kleitu. Tas nu gan bija jautri!

Laulāšanās notika jūlijā Svētā Džozefa katedrālē Aiovas pilsētā Milfordā. Džodija plānoja kāzas no Omahas; es darīju, ko varēju, uz vietas. Manas vecās draudzenes no Monkato Trūdija, Bārba, Feita un Aidela ieradās dažas dienas pirms ceremonijas, lai palīdzētu man visu paveikt. Mēs ar Džodiju bijām perfekcionistes, gribējām, lai katra puķīte būtu savā vietā. Kamēr mammas un tēta garāža pārvērtās par viesību telpu, Trūdija un Bārba bija kļuvušas par nervoziem vrakiem, taču viņas bija paveikušas lielisku darbu. Beigās es vairs nepazinu garāžu. Nākamajā dienā mēs izrotājām baznīcu, tad restorānu svinīgajām vakariņām.

Kāzās piedalījās trīsdesmit septiņi viesi visi tikai ģimenes locekļi un tuvi draugi. Manas draudzenes neapmeklēja ceremoniju, bet gan tālākajā telpā sildīja tauriņus. Tos vajadzēja turēt uz ledus, bet tad sasildīt un "pamodināt" piecpadsmit minūtes pirms paredzamā lidojuma. Feita nosauca sevi par TTTT Trakoti Tramīgo Tauriņu Tanti -, tomēr uztvēra savu darbu nopietni. Viņa tā uztraucās par tauriņiem, ka iepriekšējā vakarā pat aizveda tos uz Trūdijas mājām (stundas brauciena attālumā) un nolika viņai pie gultas.

Kad pēc ceremonijas viesi nāca ārā no baznīcas, Skota vecāki pasniedza katram pa aploksnei. Mans brālis Maiks, kas stāvēja tieši blakus līgavai, tūliņ to pataustīja. Džodija paskatījās uz viņu.

-   Nu, Maiks ierunājās, vai tas ir dzīvs?

-   Vismaz bija.

Es nolasīju leģendu par tauriņiem. Tiem nav balss, taču, palaisti vaļā, tie paceļas debesīs un pačukst mūsu katra vēlēšanos Dievam.

Kad viesi atvēra savas aploksnes, dažādu lielumu un krāsu tauriņi pacēlās skaistajās, zilajās debesīs, lai nododu mūsu vēlmes Dievam. Vairums no tiem pazuda vējā. Trīs atgriezās un apmetās Džodijai uz kleitas. Viens palika uz viņas līgavas pušķa ilgāk par stundu.

Pēc fotografēšanās viesi sakāpa autobusā. Kamēr manas draudzenes visu nokopa, mēs devāmies braucienā pa Rietumu Obokoji ezeru ar slaveno ekskursiju kuģīti Queen II. Pēc tam Džodija un Skots nolēma vizināties Arnolda parka panorāmas ritenī tādā pašā, kāds bija mirdzējis naktī, kad mamma un tētis pirms daudziem desmitiem gadu bija iemīlējušies, Rūfgārdenā skanot Tomija Dorsija mūzikai. Mēs, pārējie, nolūkojāmies, kā ritenis paceļ Džodiju un Skotu augstu, augstu, augstu skaidrajās, zilajās debesīs, tāpat kā, izlaisti no aploksnēm, augšup bija devušies tauriņi.

Vēstule, ko Džodija man atsūtīja pēc medusmēneša, izteica visu: "Paldies, mamm! Hs bija ideālas kāzas." Nav citu sešu vārdu, kas būtu varējuši darīt mani laimīgāku.

Ja vien dzīve būtu tik viegla! Ja Djū, Džodijas un visas Džipsonu ģimenes dzīve būtu palikusi tāda kā šajā mirklī 2003. gada vasarā! Kaut arī panorāmas ritenis pacēlās augstu gaisā, kaut ari Djū kļuva par zvaigzni Japānā, mūsu dzīves ainavā bija arī tumši plankumi. Tikai pirms dažiem mēnešiem mammai tika diagnosticēta leikēmija pēdējā slimība garajā nopietno kaišu rindā, kas centās viņu salauzt. Runā, ka vēzis, tāpat kā veiksme, iedzimst. Diemžēl Džipsonu dzimtā vēzis ir laidis dziļas saknes.

23. nodala Atminas par mammu

Manam brālim Stivenam 1976. gadā atklāja ne-Hodžkina limfomu ceturtajā stadijā visstraujāk progresējošo nāvējošo vēža formu. Ārsti teica, ka viņam atlicis dzīvot divus mēnešus. Viņam bija deviņpadsmit gadu.

Stīvens uzņēma šo ziņu ar tādu pašcieņu, kā nebiju redzējusi izturamies nevienu citu. Viņš cīnījās ar slimību, bet ne izmisīgi. Viņš arī dzīvoja savu dzīvi. Šajā cīņā Stīvens nekad nepazaudēja sevi. Bet vēzis viņa krūtīs bija, un to nevarēja sakaut. Tas tika nomākts, bet atgriezās no jauna. Ārstēšana bija sāpīga un saēda Stīvena nieres. Mans brālis Maiks, Stīvena labākais draugs, piedāvāja viņam vienu no savām nierēm, bet Stīvens viņam atteica: Nav vērts. Es tikai sabeigšu arī to.

Kamēr es noņēmos ar šķiršanos, sociālo palīdzību un koledžu, Stīvens cīnījās ar vēzi. 1979. gadā mans brālis bija nodzīvojis ar ne-Hodžkina limfomu ilgāk nekā jebkurš cits Aiovā. Ārsti bija devuši viņam tik daudz

ķīmijterapijas, ka viņa ekstremitātēs vairs nebija palicis necik asiņu. Uz ķīmiju vairs nevarēja cerēt, tāpēc Stīvens pieteicās eksperimentālajā aprūpes centrā Hjūstonā. Ārstēšanās kursu bija paredzēts sākt janvārī, bet pirms tam viņš vēlējās aizvadīt vēl vienus Džipsonu Ziemassvētkus pēc pilnas programmas. Stīvens gribēja gliemežu zupu, ko tētis vienmēr vārīja Ziemassvētku vakarā. Viņš vēlējās, lai es pagatavoju viņa iecienīto karameļu popkornu. Brālis sēdēja zem segas un, kad mēs spēlējām pašdarinātos Džipsonu ģimenes orķestra instrumentus, smaidīja. Ziemassvētku vakarā bija astoņpadsmit grādi zem nulles; Stīvens nespēja pat piecelties tik vājš viņš bija -, tomēr uzstāja, lai mēs visi dotos uz pusnakts misi. Šajā pēdējā reizē, ko brālis pavadīja mammas un tēta mājā, viņš lika man divos naktī aizvest viņu pie Marlēnas tantes, lai atvadītos. Pēc tam viņš gribēja, lai es palieku augšā un kopā ar viņu noskatos "Braiena dziesmu" filmu par futbolistu, kuram ir vēzis.

Nē, paldies, Stīven! Es jau esmu to redzējusi.

Bet Stīvens uzstāja, un es paliku kopā ar viņu. Viņš aizmiga jau pēc piecām minūtēm.

Pēc nedēļas, 6. janvārī, Stīvens pamodināja savu sievu piecos no rīta un lūdza, lai tā palīdz viņam nokāpt pa kāpnēm un apgulties uz dīvāna. Pēc dažām stundām atgriezusies, viņa nevarēja Stīvenu pamodināt. Vēlāk mēs uzzinājām, ka Stīvens nav uzņemts Hjūstonas eksperimentālajā dziedniecības programmā. Dienu pirms Pateicības dienas ārsti bija viņam pateikuši, ka vairs nav nekādu ārstēšanas iespēju. Stīvens nebija par to nevienam teicis, jo gribēja pēdējo reizi piedzīvot Džipsonu Ziemassvētkus bez raudāšanas un žēlošanas.

Vecāki Stīvena nāvi uzņēma ļoti smagi. Nāve var divus cilvēkus atsvešināt, bet mammu un tēti tā vēl vairāk satuvināja. Viņi kopā raudāja. Viņi runājās. Balstīja viens otru. Tētis pievērsās katolicismam mammas reliģijai un pirmo reizi savā pieauguša cilvēka dzīvē sāka regulāri apmeklēt baznīcu.

Un viņi pieņēma kaķi.

Trīs nedēļas pēc Stīvena nāves tētis nopirka mammai zilo persiešu kaķi un nosauca to par Maksi. Tas viņiem bija šausmīgs laiks tiešām šausmīgs -, bet Maksis bija svētais kaķis īsta personība, tomēr ne mežonīgs. Viņš mēdza gulēt vannasistabas izlietnē; vislabprātāk viņš gulēja mammai pie sāniem, bet tā bija viņa otra mīļākā vieta visā mājā. Ja nu reiz ir bijis kaķis, kas mainījis kādu pāri, tad tas bija Maksis. Viņš uzlaboja manu vecāku noskaņojumu. Viņš lika tiem smieties. Bērni mīlēja Maksi viņa personības dēļ, bet mēs vairāk tāpēc, ka viņš rūpējās par mammu un tēti.

Manu vecāko brāli Deividu, kurš bija man tuvs draugs un iedvesmotājs, arī bija satriekusi Stīvena nāve. Deividu izslēdza no koledžas sešas nedēļas pirms tās beigšanas, un pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem sakārtot savu dzīvi viņš beidzot apmetās Aiovas pilsētā Meisonsitijā simt jūdžu uz austrumiem no Spenseras. Kad vien iedomājos par Deividu, es atceros Mankato. Tur mēs abi jutāmies tik tuvi. Mēs lieliski pavadījām laiku kopā vienkārši lieliski! Bet tad reiz, neilgi pirms izslēgšanas no koledžas un aizbraukšanas, Deivids agri no rīta pieklauvēja pie manām durvīm. Bija desmit grādu zem nulles, bet brālis bija nogājis kājām desmit jūdzes.

Viņš sacīja: Ar mani kaut kas nav labi, Vikij. Ar manu galvu. Man laikam ir nervu sabrukums. Bet tu tikai nesaki mammai un tētim. Apsoli, ka viņiem neko neteiksi!

Man bija deviņpadsmit gadu, un es biju jauna un dumja. Tā ari neesmu nevienam izstāstījusi par to nakti, taču tagad zinu, ka šī garīgā slimība bieži skar jaunus vīriešus, īpaši gudrus un talantīgus puišus, kam nupat pāri par divdesmit kā tolaik Deividam. Viņš bija tikpat slims, cik Stīvens, tikai to nevarēja redzēt. Slimība pamazām vilka Deivida dzivi lejup. Viņš nevarēja noturēties nevienā darbā. Viņš nekad nesmējās pat kopā ar mani ne. Lai cīnītos ar depresiju, Deivids sāka lietot zāles, galvenokārt nomierinošus līdzekļus. Viņš tika pie ārlaulības bērna. Parasti brālis zvanīja man ik pēc dažiem mēnešiem un mēs runājāmies stundām ilgi, bet tad viņš sāka zvanīt arvien retāk un retāk.

Kad 1980. gada janvāri nomira Stīvens, Deivids lietoja narkotikas. Viņš teica, ka bez tām nespēj dzīvot. Deivida meitai Makenzijai bija četri gadi, un viņas māte neļāva viņam ar bērnu satikties, iekams viņš nepārtrauks narkotiku lietošanu. Astoņus mēnešus pēc Stīvena nāves Deivids man piezvanīja nakts vidū un pavēstīja, ka ir zaudējis meitu.

Tu neesi Makenziju zaudējis, es viņam atbildēju. -Ja nelietosi narkotikas, tu varēsi viņu apmeklēt. Ja būsi apreibinājies, nevarēsi. Pavisam vienkārši.

Bet viņš to nesaprata. Tajā naktī mēs runājām par tūkstoš dažādām lietām, bet nekas no manis ieteiktā brālim nešķita iespējams. Deivids redzēja sev priekšā tikai melnu sienu. Viņš vispār nesaskatīja nekādu nākotni. Biju pārbijusies līdz nāvei, bet brālis apzvērēja, ka līdz mūsu nākamajai sarunai neko sev nenodarīs. Viņš mani pārliecināja, ka mīl savu meitu un nekad viņu nepametīs. Bet vēlāk tajā nakti brālis Deivids mans bērnības draugs paņēma bisi un nospieda mēlīti.

Mana draudzene Trūdija atbrauca pie manis divos nakti. Es tik tikko spēju paelpot; nevarēja būt ne runas, ka es spētu vadit mašīnu. Maniem vecākiem neklājās labāk. Neviens no mums nespēja samierināties ar Deivida nāvi, ipaši tik drīz pēc Stīvena aiziešanas, bet tā nu bija noticis, vai nu mēs to vēlējāmies, vai ne. Dažas dienas pēc bērēm uz manu vecāku māju sāka zvanīt Deivida dzīvokļa saimnieks. Viņš uzstāja, ka mums tūliņ jāsavāc Deivida mantas un jāatbrīvo dzīvoklis lai viņš varētu to izīrēt no jauna. Tas vēlreiz apliecināja, ka Deivids nebija dzīvojis labākajā rajonā, kur mitinās laipni cilvēki.

Mēs aizbraucām uz Meisonsitiju ar divām mašīnām. Tētis, mani brāļi Maiks un Dags un divi no Deivida vecajiem draugiem brauca pa priekšu. Mamma, Veļa un es sekojām ar kravas mašīnu. Kad mēs ieradāmies, vīrieši stāvēja ietves malā.

Jums nevajag iet tur iekšā, teica tētis. Pagaidiet šeit. Mēs iznesīsim visu ārā.

Mēs nesapratām, kāpēc, līdz tētis atvēra durvis. Dzīvoklim kopš Deivida nāves neviens nebija pieskāries, lētis, Maiks un Dags vispirms tur visu satīrīja un tikai tad sāka nest ārā mantas un kraut mašīnā. Taču uz mantām joprojām bija redzami traipi. Deivida mantība bija, maigi sakot, trūcīga, tomēr, lai to aizvestu, mums vajadzēja visu dienu. Tētis, Maiks un Dags neteica ne vārda, un kopš tās dienas viņi arī nekad nav par to runājuši. Kad es pastāstīju, ka rakstīšu šo grāmatu, tētis lūdza, lai es nepieminu Deividu. Ne jau tāpēc, ka tas būtu kauns vai kāds noslēpums. Viņa acīs bija asaras. Pat pēc tik ilga laika tētim bija sāpīgi par to runāt. Bet mums bija jārunā.

Divas nedēļas pēc Deivida nāves palīdzība bija nepieciešama Maksim. Veterinārārsts veica viņam anestēziju un tad atstāja kaķi uz desmit minūtēm, līdz tā iedarbosies. Diemžēl ārsts nebija izņēmis no krātiņa ūdens trauku. Ūdens bija tikai puscollu dziļš, bet Maksis iekrita tajā un noslīka.

Man gadījās būt klāt, kad veterinārārsts atnāca uz mammas un tēta māju. Es pazinu savu ģimeni. Zināju, kas maniem vecākiem bijis jāpārcieš. Un tagad viņam vajadzēja tiem pateikt, ka ir nogalinājis viņu kaķi. Mēs visi pusminūti skatījāmies uz dakteri bez valodas. Es ļoti mīlēju šo kaķi, tu, kuces dēls, tētis beidzot sacīja mierīgi, bet noteikti. Tad viņš apgriezās un devās augšā pa kāpnēm. Viņš pat nespēja ar to cilvēku runāt. Tētis joprojām jūtas neērti par šo jūtu izvirdumu, bet Makša nāve tas viņam bija par daudz. Tas vienkārši bija par daudz.

Kad mammai 2003. gada pavasari atklāja leikēmiju, viņa un tētis pieņēma kaķēnu. Mamma nebija vēlējusies persiešu kaķi divdesmit gadus kopš Makša nāves. Bet plānotā persieša vietā vecāki atgriezās mājās ar Himalaju kaķi persieša un Siāmas kaķa krustojumu. Tas bija pelēks skaistulis ar maigi zilām acīm, tikpat mīloša un draudzīga personība, kāds bija bijis Maksis. Vecāki nosauca viņu par Maksi II.

Maksis II lika mums pirmo reizi atzīt, ka mamma mirst. Bet tikai ne tētim. Mana mamma bija tik stipra, ka tētis ticēja viņa izdzīvos. Pati mamma zināja, ka šī slimība viņu pievārēs, un negribēja, lai tētis paliek viens.

Mammai piemita dabisks spēks. Manuprāt, sākumā viņa bēga no dzīves no tēva alkoholiķa un garajām darba stundām ģimenes restorānā jau kopš piecu gadu vecuma. Kad vecmāmiņa šķīrās no vectēva, viņas abas ar manu mammu sāka strādāt sieviešu apģērbu veikalā. Tāda bija viņas dzīve, viņas nākotne, līdz viņa satika tēti.

Pēc tikšanās ar Verlīnu Džipsonu Mērija Majo pagriezās pretējā virzienā un ik mirkli tiecās pretī dzīvei. Mana māte un tēvs dziļi mīlēja viens otru. Viņu mīlestība bija tik liela, ka tā nav ietverama ne šajā, ne kādā citā grāmatā. Viņi mīlēja savus bērnus. Viņiem patika dziedāt un dejot. Viņi mīlēja savus draugus, savu pilsētu, savu dzīvi. Mani vecāki lieliski prata svinēt svētkus. Viņi rīkoja svinības katrā nozīmīgā reizē. Tad mamma piecēlās agri, lai pagatavotu ēdienu, un palika augšā līdz trijiem naktī, kad visi beidzot jau bija devušies prom. Sešos no rīta viņa sāka visu nokopt. Ap astoņiem māja atkal bija tīra. Mammas māja vienmēr bija nevainojami tīra.

Septiņdesmito gadu sākumā mammai atklāja krūts vēzi. Ārsti necerēja, ka viņa izdzīvos, bet mamma uzveica slimību. Turklāt nevis vienu, bet veselas piecas reizes divreiz krūtīs un trīsreiz kādā citā vietā. Viņa uzvarēja ar visu savu spēku un ticību. Mana draudzene un es saucām mammu par "katolieti numur divi pasaulē". Kad Džodijai bija astoņi gadi, mums abām gadījās ar velosipēdiem braukt garām mazajai Svētā Džozefa katoļu baznīcas ēkai. Mamma bija komitejā, kas plānoja jaunas baznīcas celtniecību, un tie divi koki baznīcas priekšā tika iestādīti Stīvena un Deivida piemiņai. Džodija paskatījās uz veco koka ēku un sacīja: Mammu, vai tad, kad tu biji maza, vecmāmiņa arī bija tā aizrāvusies ar baznīcu kā tagad?

-Jā, noteikti, es atteicu.

Mammas ticība nāca no baznīcas, bet spēks no viņas pašas dvēseles dziļumiem. Viņa vienkārši nekam nepadevās. Ne sāpēm, ne nogurumam, ne bēdām. Kad mamma trešo reizi cīnījās ar krūts vēzi, viņas pamāte Lusilla astoņas nedēļas katru dienu veda viņu uz Sūsitiju. Katrs brauciens ilga četras stundas. Staru terapija tajā laikā bija daudz sliktāka nekā mūsdienās. Cilvēka ķermenis tika burtiski cepināts tik ilgi, līdz vairs nespēja ņemt starojumu pretī. Mammai padusē bija pankūkas lieluma vaļēja brūce, un tā izskatījās tik nelāgi, ka tētim kļuva fiziski slikti, kad viņš mainīja pārsējus. Pēc divdesmit Hārtlijā pavadītajiem gadiem mani vecāki bija nolēmuši apmesties pie ezera, lai pavadītu tur vecumdienas. Tētis vēlējās pārcelšanos atlikt, bet mamma negribēja par to neko dzirdēt. Atgriezusies no Sūsitijas, viņa katru vakaru vārīja ēst, tīrīja un kravāja kastes un tad aizmiga, līdz nāvei nogurusi. Staru terapijas kursa vidū viņa noorganizēja izsoli, lai pārdotu vairumu mantu, ko viņi ar tēti dzīves laikā bija sakrājuši. Izsole ilga divas dienas, un mamma personiski atvadījās no katras karotītes.

Mamma mani audzināja tā, lai ari man piemistu šis spēks. Viņa zināja, ka dzīvē nekas no gaisa nekrīt. Pat ja klājas labi, tas nenāk viegli. Mamma bija izaudzinājusi sešus bērnus, bet, pirms piedzima piektais bērns māsa Veļa -, mums mājās nebija ne vannasistabas, ne krāna ūdens. Mammai bija neizsīkstoša enerģija, bet ierobežots laika daudzums. Viņai bija jāgatavo ēst un jāveic daudz citu sīku mājas darbu. Māja bija pilna ar bērniem. Vēl laiku paņēma viņas cāļu un olu bizness. Un kur tad vēl vesels bars vietējo bērnu, kas viņu uzskatīja par māti!

Mamma nekad nevienu neatraidīja. Ja kādam bērnam bija vajadzīgs ēdiens, tas sēdēja pie galda kopā ar mums. Ja kādai ģimenei klājās grūti un mamma zināja, ka viņu mazajam garšo zemesriekstu sviests, no mūsu pieliekamā pazuda trauciņš ar šo gardumu. Mammas sirdī bija vieta ikvienam, bet, protams, viņa nevarēja katram veltīt daudz laika. Lielu daļu laika, ko es bērnībā pavadīju kopā ar mammu, mēs plecu pie pleca strādājām. Es biju viņas alter ego, viņas otra puse gan dārgums, gan nasta. Kad pēc Stīvena nāves atbrauca Veļa, mamma un tētis izskrēja ārā viņu apskaut un viņi visi kopā raudāja. Kad ierados es, tētis apskāva mani un raudāja. Mamma, apskāvusi mani, sacīja: Tu neraudi. Tev jābūt stiprai. Un es sapratu, ko viņa no manis gaida.

Mamma bieži teica, ka mani mīl. Par to man nekad nebija šaubu. Tētis bija sentimentāls cilvēks; mamma izrādīja savu mīlestību caur lepnumu. Viņa raudāja manā koledžas izlaidumā, kad ieraudzīja manu summa cum laude plecu lenti. Viņa ļoti lepojās ar mani, jo biju nometusi savas važas, piecēlusies un devusies uz priekšu. Es biju viņas pieaugusī meita un daļa no viņas. Koledžas absolvente. Beigusi koledžu ar atzinību.

Tētis nevarēja ierasties uz manu izlaidumu, jo strādāja, tāpēc vecāki noorganizēja svinības Hārtlijā, kurās piedalījās divsimt viesu. Tētis bija strādājis veselu mēnesi, lai pasniegtu man priekšautu, kas bija izgatavots no simta viena dolāra naudaszīmju. Simt dolāru maniem vecākiem bija liela nauda. Tolaik cilvēku varēja uzskatīt par bagātu, ja viņam vienlaikus piederēja divas piecu dolāru banknotes. Man patika šis priekšauts. Tas, tāpat kā mammas asaras, pauda mīlestību un lepnumu. Bet es biju tik trūcīga, ka jau pēc nedēļas biju spiesta priekšautu izjaukt un iztērēt.

Kad māte sāka atlabt no leikēmijas, neviens nejutās pārsteigts. Viņa taču bija jau piecas reizes pārdzīvojusi vēzi, un viņa bija cīnītāja. Mamma gadiem ilgi gāja uz apstarošanu, taču tā viņu nesalauza. Kad staru terapija vairs nelīdzēja, tika izmantots imūnglobulīns (ķermenī ievada kāda cita cilvēka imūnsistēmas daļiņas). Bija arī labi periodi, taču beigās kļuva skaidrs, ka šoreiz viņa neuzvarēs. Mammai bija gandrīz astoņdesmit gadu, un viņas spēki sāka izsīkt.

Mamma gribēja sarīkot lielas svinības savā kāzu gadadienā, līdz kurai vēl bija vairāki mēneši. Lielākās viesības mūsu dzīvē vienmēr bija mammas un tēta rīkotās. Mēs, četri atlikušie bērni, likām prātus kopā. Mums šķita, ka mamma pati netiks galā, turklāt bija visai apšaubāmi, ka viņas stāvoklī varētu rīkot milzīgas viesības. Mēs nolēmām sarīkot mazas svinības mammas septiņdesmit devītajā dzimšanas dienā, kas bija tikai trīs dienas pirms tēta astoņdesmit gadu jubilejas, un ielūgt uz tām tikai ģimeni un dažus tuvākos draugus. Pēdējo reizi kopā sanāca Džipsonu ģimenes orķestris un nospēlēja "Johnny M'Go". Katrs no bērniem uzrakstīja dzejoli par godu mammai un tētim. Dzejoļu rakstīšana ir Džipsonu ģimenes tradīcija. Tētis rakstīja dzejoļus uz cepures malas. Mūs tas uzjautrināja, taču mēs glabājām viņa dzejoļus ierāmētus pie sienas vai atvilktnēs, kur tos vienmēr viegli varēja dabūt rokā.

Vienojāmies, ka dzejoļiem ir jābūt jocīgiem. Lūk, dzejolis, ko es uzrakstīju tētim. Tas stāsta par tiem senajiem laikiem, kad es, tikko beigusi vidusskolu, atsaucu saderināšanos.

ATMIŅAS PAR TĒTI

Nu saderināšanās ir lauzta, Un mums ar Džonu ceļi šķirti. Cik grūti tādus vārdus sacīt! Kā nesalauzt man visiem sirdi?

Ir mamma bēdīga bezgala. Ko tagad kaimiņiem lai saka? Es savas durvis cieši slēdzu, Lai viena bristu sāpju taku.

Bet tētis sadzird manas elsas Un tūliņ mierinājumu man dod: "Nāc, meitiņ, paskaties, kā es te skujos, Tā tikai tētis tavs to prot."

Bet es nespēju uzrakstīt jocīgu dzejoli mammai. Viņa bija tik daudz darījusi manā labā; man bija tik daudz, ko viņai sacīt. Vai maz būs vēl cita iespēja? Es padevos un uzrakstīju tādu dzejoli, ar kādiem ir slavens mans tētis, ļoti neveiklu un sentimentālu.

ATMIŅAS PAR MAMMU

Kad meklēju es savās atmiņās To vienu dienu, notikumu, sarunu, Kas manu sirdi ir visdziļāk skārusi, Tad, lūk, ko atceros es nu.

Bij' septiņdesmitie, kad viena paliku Un visa mana dzīve bruktin bruka,

Es grimu dziļi smagās pārdomās Un jau gandrīz vai prātā juku.

Kaut palīdzēja draugi, ģimene, Vien mana mazā meita Džodija Man lika visas sāpes pārvarēt Un atkal dzīvotgribu radīja.

Bet lielais paldies mammai! Viņai pateicos, ka atkal spēkus guvu, Un galvenais, ka toreiz neviļus Tā Džodijai par otro māti kļuva.

Kad man vairs nebija, ko meitai dot, Kad gultai piesaistīta ilgi biju, Tad mamma viņu rokās auklēja Un mīlestība viņai pāri lija.

Tur mammas, tēta mājā Hārtlijā Tā sirsnību un mieru rada, Jo mamma vienmēr viņai laiku atrada Un loloja vēl gadu gadiem.

Kamēr es dzīvē jaunu ceļu lauzu Un strādāju, un mācījos, sev visu liedzot, Bij' mamma tā, kas manai Džodijai Ko īpašu un nemainīgu sniedza.

Tai tālā manas meitas bērnībā

Ar viņu kopā būt es nespēju,

Tāpēc paldies tev, mamm, par visu, itin visu,

Ko viņas labā darījusi tu!

Divas dienas pēc svinībām mamma pamodināja tēti nakts vidū un teica, lai viņš aizved viņu uz slimnīcu. Viņa vairs nespēja paciest sāpes. Pēc dažām dienām, kad stāvoklis bija stabilizējies un mammu aizsūtīja uz izmeklēšanu Sūsitijā, mēs uzzinājām, ka viņai ir zarnu vēzis. Vienīgais veids, kā viņa varētu izdzīvot, būtu izņemt gandrīz visu resno zarnu, un arī tad vēl nebūtu nekādu garantiju. Turklāt tad mammai visu atlikušo dzīvi vajadzētu lietot kolostomas maisiņus.

Mamma bija zinājusi, ka kaut kas nepavisam nav labi. Vēlāk mēs uzzinājām, ka viņa jau ilgāk nekā gadu ir lietojusi svecītes un līdzekļus pret aizcietējumiem un gandrīz pastāvīgi cietusi sāpes. Viņa nevēlējās, lai kāds to zinātu. Pirmo reizi dzīvē mamma negribēja atklāti stāties pretī ienaidniekam. Viņa teica: Es vairs negribu operāciju. Esmu nogurusi cīnīties.

Mana māsa vai zaudēja prātu. Es viņai sacīju: Veļa, tā ir mamma. Dod viņai laiku.

Mamma izturēja operāciju un nodzīvoja vēl astoņus mēnešus. Tie nebija viegli mēneši. Mēs aizvedām mammu mājās, un Veļa un tētis pastāvīgi viņu aprūpēja. Veļa vienīgā iemācījās apieties ar kolostomas maisiņiem; pat medicīnas māsa īsti labi neprata tos nomainīt. Es ierados katru vakaru un pagatavoju viņiem vakariņas. Tas bija grūts laiks, bet arī viens no labākajiem manā dzīvē. Mēs ar mammu runājāmies par visu ko. Nekas nepalika nepateikts. Mēs kopīgi par daudz ko smējāmies. Beigās mamma iegrima komā, bet es zinu, ka ari tad viņa mani dzirdēja. Viņa dzirdēja mūs visus, nekad nebija tālu prom. Mamma nomira tāpat, kā bija dzīvojusi, pati pēc saviem principiem, ar ģimeni līdzās.

2006. gada vasarā, dažus mēnešus pēc viņas nāves, es ārā aiz bērnu bibliotēkas loga uzstādīju nelielu statuju par godu savai mammai. Tajā atveidota sieviete ar grāmatu rokās; viņa gatavojas to lasīt bērnam. Man šī statuja nozīmē mammu. Viņai vienmēr bija, ko dot.

24. nodala Djū diēta

Tētis apgalvo, ka Maksis II, viņa iemīļotais Himalaju kaķis, pārdzīvos viņu. Šajā pārliecībā viņš gūst mierinājumu. Bet vairumam cilvēku dzīve kopā ar dzīvnieku nozīmē, ka būs jāpiedzīvo mīluļa nāve. Dzīvnieki nav bērni; viņi reti kad mūs pārdzīvo.

Es biju garīgi gatava Djū nāvei, kopš viņš sasniedza četrpadsmit gadu vecumu. Viņa zarnu stāvoklis un sabiedriskais dzīvesveids, pēc daktera Esterlija domām, neļāva šim kaķim nodzīvot ilgāk par divpadsmit gadiem. Bet Djū bija rets gēnu un attieksmes apvienojums. Kad viņš kļuva deviņpadsmit gadus vecs, es gandrīz vai pārstāju domāt par viņa nāvi. Es to pieņēmu ne tik daudz kā nenovēršamo, cik kā kārtējo robežpunktu dzīves ceļā. Es nezināju, kad to ieraudzīšu un kāds tas būs, tad kāpēc gan iepriekš uztraukties? Tāpēc es priecājos par katru dienu, ko mēs pavadījām kopā, un vakaros nedomāju tālāk par nākamo rītu.

Es sapratu, ka Djū zaudē dzirdi, kad viņš pārstāja reaģēt uz vārdu "vanna". Gadiem ilgi šis vārds bija licis

viņam panikā mesties prom. Piemēram, kāda no darbiniecēm sarunā ieminējās: Es vakar iztīrīju vannu.

Žikl un Djū jau bija prom. Katru reizi.

Tas nav par tevi, Djū!

Bet viņš neklausījās. Vajadzēja tikai pieminēt vannu vai suku, vai ķemmi, vai dakteri, vai veterinārārstu -, un Djū jau bija pazudis. īpaši ja šo draudīgo vārdu izteicu es vai Keja. Kad es biju aizbraukusi kādās darba darīšanās vai slimoju un tā notika bieži, jo daudzās operācijas bija sabojājušas manu imūnsistēmu, par Djū rūpējās Keja. Ja viņam bija kaut kas vajadzīgs pat tikai mierinājums vai mīlestība -, viņš devās pie Kejas. Varbūt sākumā Keja bija pasveša, taču pa visiem šiem gadiem viņa bija kļuvusi Djū par otro mammu, kura viņu mīlēja, tomēr necieta viņa sliktos ieradumus. Ja mēs ar Keju stāvējām blakus un tikai iedomājāmies vārdu ūdens, Djū bēga.

Tad reiz kāds pateica vārdu vanna, bet Djū nebēga. Viņš joprojām laidās lapās, kad es domāju par vannu, bet uz šo vārdu nereaģēja. Tāpēc es sāku viņu novērot uzmanīgāk. Pārliecinājos, ka Djū vairs neskrien prom katru reizi, kad pa šķērsielu aizrībina kravas auto. Sētas durvju atvēršanās parasti lika viņam skriet turp, lai apostītu atvestās kastes; tagad viņš pat nepakustējās. Djū vairs nesalēcās no pēkšņiem skaļiem trokšņiem piemēram, ja nokrita kāda liela grāmata, un viņš retāk reaģēja, kad viņu pasauca kāds no apmeklētājiem.

Tomēr es necerēju, ka tur ko varētu līdzēt. Kad tu kļūsti vecāks, vienkāršais pēkšņi vairs nav tik vienkāršs. Tu sāc just artrītu, traucējumus muskuļu darbībā. Tu izdilsti un kļūsti stīvāks. Gan cilvēkiem, gan kaķiem āda vairs nav tik elastīga, un tas nozīmē, ka tā vairāk slāņojas un ātrāk iekaist, un lēnāk dzīst. Tie nav sīkumi, ja kaķa darbs ir ļaut, lai viņu visu dienu glauda.

Djū joprojām sagaidīja ikvienu apmeklētāju pie ārdurvīm. Viņš aizvien vēl meklēja klēpjus, bet bija kļuvis piesardzīgāks. Kaķim bija artrīts aizmugurējā kreisajā gurnā, un, ja gadījās viņu saņemt aiz nepareizās vietas vai pacelt nepareizā veidā, viņš sāpēs aizkliboja prom. Priekšpusdienā un pēcpusdienā viņš arvien biežāk tupēja uz grāmatu apmaiņas galda, kur jutās pasargāts. Djū bija augstākajā mērā pārliecināts par savu skaistumu un popularitāti; viņš zināja, ka apmeklētāji nāks pie viņa. Šis kaķis izskatījās tik karalisks kā lauva, kas pārlūko savu karaļvalsti. Viņš pat sēdēja kā lauva: sakrustojis priekšķepas un pakaļkājas pabāzis sev apakšā. īsts pašcieņas un elegances iemiesojums!

Bibliotekāres sāka paklusām ieteikt apmeklētājiem izturēties pret Djū saudzīgi un vairāk rūpēties par viņa ērtībām. Džoja, kas kopā ar apmeklētājiem pavadīja visvairāk laika, ļoti centās kaķi pasargāt. Viņa bieži veda uz bibliotēku savus māsu un brāļu bērnus pat savās brīvdienās un zināja, cik nesaudzīgi var būt cilvēki. Tagad kaķim labāk patīk, ja viņam viegli noglauda galvu, Džoja sacīja apmeklētājiem.

Pat sākumskolas bērni saprata, ka Djū nu jau ir vecs vīrs, un izturējās pret viņu iejūtīgāk. Mīlulim tā bija jau otrā pazīstamā Spenseras bērnu paaudze to bērnu bērni, ar kuriem viņš tikās, kad bija kaķēns, tāpēc vecāki uzmanīja, lai bērni uzvedas labi. Kad bērni kaķim pieskārās saudzīgi, viņš gulēja tiem pie kājām, ja mazie sēdēja uz grīdas, vai klēpī. Bet viņš bija piesardzīgāks nekā agrāk, un skaļš troksnis vai skarba apiešanās bieži vien lika viņam bēgt projām.

Viss kārtībā, Djū. Viss būs labi.

Pēc gadiem ilgiem mēģinājumiem un neveiksmēm mēs beidzot bijām atradušas savam izvēlīgajam kaķim pieņemamu kaķu gultu. Tā bija maza, ar mākslīgās vilnas oderi un elektrisko sildītāju. Mēs to turējām blakus radiatoram pie mana kabineta durvīm. Djū vairāk par visu patika laiskoties savā gultā drošībā darbinieku zonā, ar pastāvīgi ieslēgtu sildītāju. Ziemā, kad bija ieslēgti arī radiatori, kaķim dažkārt kļuva tik karsti, ka viņš pārmetās pāri savas gultas malai un gulēja uz grīdas. Viņa spalva bija tik sakarsusi, ka tai nevarēja pieskarties. Tad viņš aptuveni desmit minūtes gulēja uz muguras, izpletis kājas uz visām pusēm, lai atdzistu. Ja kaķis varētu elsot, tad Djū šajos brīžos noteikti elsotu. Atdzisis viņš tūliņ iekāpa atpakaļ savā gultā, un viss sākās no gala.

Karstums nebija mūsu vienīgā izdabāšana šim kaķim. Varbūt es lielā mērā veicināju viņa kaprīzes, bet tagad mūsu bērnu bibliotekāres palīdze Donna viņu lutināja vēl vairāk par mani. Ja Djū uzreiz neapēda savu barību, viņa to uzsildīja mikroviļņu krāsnī. Ja viņš vēl aizvien to neēda, Donna ēdienu izmeta un atvēra jaunu kārbu. Viņa neuzticējās parastajai barībai. Kāpēc gan Djū vajadzētu ēst vistu guzas un kājas? Donna brauca uz piecpadsmit jūdžu attālo Milfordu, jo tur kādā veikaliņā pārdeva eksotisku kaķu barību. Atceros barību ar pīles gaļu. Mūsu draugam tā garšoja vienu nedēļu. Viņš nogaršoja barību ar jēra gaļu, bet, kā parasti, arī tā viņam negaršoja ilgi. Donna veda viņam arvien jaunus barības veidus, kārbu pēc kārbas. Ak, kā viņa mīlēja šo kaķi!

Par spīti visām mūsu pūlēm, Djū tomēr novājēja, tāpēc daktere Frenka izrakstīja viņam vairākas zāles.

Jāteic, ka, neraugoties uz nopietnajiem brīdinājumiem par veselības problēmām, Djū pārdzīvoja savu veco ienaidnieku dakteri Esterliju, kurš 2002. gadā aizgāja pensijā un ziedoja savu praksi kādai bezpeļņas dzīvnieku aizsardzības grupai.

Kopā ar zālēm daktere Frenka iedeva man ari tablešu šaujamo, kas teorētiski iešāva tabletes tik dziļi kaķim rīklē, ka viņš nevarēja tās izspļaut. Bet Djū bija gudrs. Viņš uzņēma tableti tik mierīgi, ka es nodomāju: "Labi, viss kārtībā. Tas bija viegli." Bet pēc tam viņš aizlīda kaut kur aiz skapja un izklepoja tableti ārā. Es atradu mazas, baltas tabletites mētājamies pa visu bibliotēku.

Es neuzspiedu nabadziņam dzert zāles. Viņam bija astoņpadsmit gadu; ja viņš nevēlējās dzert zāles, tad viņam nebija tas jādara. Tā vietā es nopirku trauku ar jogurtu un katru dienu devu viņam to palaizīt. Tas atvēra slūžas. Keja sāka dot viņam aukstus atgriezumus no savām sviestmaizēm. Džoja iedeva viņam gabaliņu savas šķiņķa maizes, un drīz vien Djū sekoja viņai uz virtuvi, kad vien ieraudzīja viņu tur ieejam ar iepirkumu maisiņu rokā. Kādu dienu Šārona atstāja uz galda neietītu sviestmaizi. Kad viņa pēc minūtes atgriezās, maizes virsējā kārta bija uzmanīgi noņemta un nolikta blakus. Maizes apakšējā kārta stāvēja neskarta. Bet visa gaļa bija pazudusi.

2005. gada Pateicības dienā mēs atklājām, ka mūsu draugam garšo tītars, tādēļ pēc svētkiem darbinieces sanesa viņam kaudzi gaļas pārpalikumu. Mēs mēģinājām gaļu sasaldēt, bet Djū vienmēr sajuta, ja gaļa nebija svaiga. Viņš joprojām nebija zaudējis savu aso ožu. Tāpēc es tikai pasmējos, kad Šārona piedāvāja kaķim gabaliņu vistas gaļas ar ķiplokiem no savām iecienītajām mikroviļņu krāni sildītajām pusdienām. Es teicu Šāronai: Djū taču nekādā ziņā neēdīs ķiplokus.

Viņš apēda gaļu līdz pēdējam kumosam. Kas tas bija par kaķi? Astoņpadsmit gadus Djū nebija ēdis neko citu kā vien īpašu zīmolu un garšu kaķu barību. Tagad šķita, ka viņš ēd itin visu.

Es nodomāju: "Ja mēs varam uzbarot Djū ar cilvēku barību, tad kālab gan ne? Vai tad tas nav labāk nekā lietot tabletes?"

Es nopirku viņam gabalu aukstas, šķēlēs sagrieztas aknu desas, ko daudzi cilvēki šeit uzskatīja par delikatesi. Šajā desā ir 80 procentu tīru tauku. Ja nu kaut kas varēja Djū uzbarot, tad tā bija šī aknu desa. Viņš tai nepieskārās.

To, ko Djū tiešām vēlējās, mēs atklājām nejauši. Tās bija Arby's liellopu gaļas un Čedaras siera sviestmaizes. Viņš tās norija. Burtiski ievilka sevī, pat nesakošļājot gaļu. Nezinu, kas šajās sviestmaizēs bija īpašs, bet, kad Djū sāka tās ēst, viņa gremošana uzlabojās. Aizcietējumi krasi samazinājās. Viņš sāka ēst divas kārbas kaķu barības dienā, un, tā kā cilvēku uzkodas ir sāļas, arī izstrēba visu trauku ūdens. Viņš pat sāka pats apmeklēt pakaišu kasti.

Bet Djū nebija pāris saimnieku; viņam to bija simtiem, un daudzi no tiem nesaskatīja pārmaiņas. Viņi redzēja tikai to, ka viņu iemīļotais kaķis kļūst arvien tievāks. Un Djū nevilcinājās šo apstākli izmantot savā labā. Viņš sēdēja uz grāmatu apmaiņas galda un, kad vien kāds pienāca, lai viņi noglāstītu, žēli dīca. Un cilvēki vienmēr uzķērās.

Kas noticis, Djū?

Tad viņš aizveda cilvēku pie darbinieku zonas ieejas, kur varēja redzēt viņa ēdiena trauciņu. Ar savām skumju pilnajām, lielajām acīm kaķis nelaimīgi noskatījās uz savu barību, tad atkal uz cilvēku un nokāra galvu.

-   Vikij! Djū grib ēst!

-   Viņam traukā ir vesela kārba barības.

-   Bet viņam tā negaršo.

-   Šī ir jau otrā barības kārba šajā rītā. Pirmo es izmetu pirms stundas.

-   Bet viņš raud. Paskaties uz viņu. Viņš gandrīz vai krīt no kājām.

-   Mēs nevaram viņam visu dienu dot arvien jaunas un jaunas barības kārbas.

-   Varbūt kaut ko citu?

-   Viņš šorīt jau apēda Arby's sviestmaizi.

-   Paskaties uz viņu. Viņš ir tik tievs. Jums vajadzētu viņu vairāk barot.

-   Mēs labi rūpējamies par viņu.

-   Bet viņš ir tik tievs. Vai tu nevarētu viņam kaut ko iedot? Nu, manis dēļ…

Protams, varētu, ja vien tas pats nebūtu noticis arī vakar. Un aizvakar. Un aizaizvakar. Patiesībā tu esi jau piektais cilvēks, kuru šodien ir aizkustinājis šis izbadinātais kaķis.

Bet kā lai to pasaka apmeklētājam? Es vienmēr padevos, bet tas, protams, tikai veicināja slikto uzvedību. Man šķiet, kaķim ēdiens garšoja vairāk, ja viņš zināja, ka es negribu viņam to dot. Sauksim to par uzvaras garšu.

25. nodala Sanāksme

Kad Djū kļuva vecs, Spenseras sabiedriskās bibliotēkas apmeklētāju laipnība sāka izpausties īpaši. Gan draugi, gan apmeklētāji bija pret viņu vienlīdz saudzīgi. Tagad viņi ar Djū vairāk runājās un izturējās pret viņu tikpat uzmanīgi kā pret kādu vecāku ģimenes locekli. Dažreiz kāds ieminējās, ka Djū izskatās vārgs vai vājš, vai netīrs, bet es zināju, ka tā šis cilvēks pauž savu mīlestību.

-   Kas noticis ar viņa spalvu? bija parastākais jautājums.

-   Nekas, es atbildēju. Viņš vienkārši ir kļuvis vecs.

Tā bija tiesa: Djū kažoks bija zaudējis lielu daļu spīduma. Tas vairs nebija mirdzoši oranžs, bet gan blāva vara krāsā. Vilna arī aizvien vairāk savēlās, tā ka es vairs nevarēju iztikt ar parastu sukāšanu. Aizvedu Djū pie dakteres Frenkas, un viņa man paskaidroja, ka vecumā kaķiem nolietojas mēles dzeloņi. Kaut ari viņi sevi regulāri

laiza, viņi vairs nespēj labi izšķirstīt vilnu un kārtīgi sevi sakopt. Savēlusies vilna ir vēl viena vecuma pazīme.

-   Un te, daktere sacīja, nopētījusi kaķa pikās savēlušos pakaļgalu, būs nepieciešama radikālāka iejaukšanās. Es ieteiktu vilnu labāk noskūt.

Kad tas bija izdarīts, nabaga Djū no viena gala bija pūkains, bet no otra pliks. Izskatījās tā, it kā viņš būtu uzvilcis ūdeļādas kažoku, bet bikses ne. Sākumā dažas bibliotēkas darbinieces smējās, viņu ieraugot, jo kaķis izskatījās tiešām smieklīgi, bet ilgi viņas nesmējās. Pazemojums Djū sejā lika viņām apklust. Djū nespēja to paciest. Vienkārši nespēja. Viņš ātri pagāja dažus soļus nost un tad apsēdās, cenzdamies paslēpt pakaļgalu. Tad viņš piecēlās kājās, ātri pagāja tālāk un atkal apsēdās. Daži soļi, apstāšanās. Tad vēlreiz. Beidzot viņš atgriezās savā gultā, paslēpa galvu zem ķepām un saritinājās zem savas iemīļotās rotaļu peles. Vairākas dienas Djū slēpās starp plauktiem un mēs redzējām tikai viņa ķermeņa priekšdaļu.

Bet Djū veselības stāvoklis nebija nekāds jautrais. Mēs par to nerunājām, bet es zināju, ka visas kolēģes ir uztraukušās. Viņas baidījās, ka vienu ritu atnāks uz darbu un atradis Djū uz grīdas mirušu. Es sapratu, ka viņas uztraucas ne tik daudz par kaķa nāvi, cik par to, kā tiks ar šo situāciju galā. Vai vēl sliktāk ka krīzes gadījumā viņām vajadzēs pašām pieņemt lēmumu. Veselības problēmu dēļ un sakarā ar darba braucieniem manis bieži vien nebija bibliotēkā. Djū bija mans kaķis; visas to zināja un vismazāk vēlējās, lai mana kaķa dzīvība būtu viņu rokās.

-   Neuztraucieties, es viņām sacīju. Vienkārši rīkojieties tā, kā uzskatāt par labāku Djū, un jūs neizdarīsiet neko nepareizi.

Es nevarēju kolēģēm apsolīt, ka nekas slikts nenotiks, kamēr esmu prom, bet mierināju viņas: Es pazīstu šo kaķi. Zinu, kad viņš ir vesels, kad mazliet savādzis un kad patiesi slims. Ja viņš tiešām būs slims, ticiet man, es aizvedīšu viņu pie veterinārārsta, lai ko tas prasītu.

Bet Djū nebija slims. Viņš joprojām lēca augšā uz grāmatu apmaiņas galda un nost no tā, un es zināju, ka viņa artrīts nav pārāk smags. Ar gremošanu bija labāk nekā jebkad iepriekš. Un viņam joprojām patika apmeklētāju sabiedrība. Bet rūpes par vecu kaķi prasa pacietību, un, godīgi sakot, dažas darbinieces domāja, ka tas nav viņu pienākums. Kaķim novecojot, viņa atbalstītāju skaits mazinājās: vispirms atkrita pilsētas darbinieki, kam vienmēr bija risināmi aktuālāki jautājumi; tad daži, kuriem bija nogaidoša attieksme; pēc tam tie apmeklētāji, kas gribēja redzēt tikai pievilcīgu, aktīvu kaķi, un visbeidzot daļa no personāla, kas nevēlējās uzņemties rūpes par vecu dzīvnieku.

Tomēr bibliotēkas padomes sanāksme 2006. gada oktobrī mani apstulbināja. Biju gaidījusi parastu diskusiju par bibliotēkas stāvokli, bet drīz vien sanāksme kļuva par referendumu Djū jautājumā. Kāds apmeklētājs bija ieminējies, ka Djū neizskatās labi. Varbūt viņam ir nepieciešama medicīniskā palīdzība? ieminējās kāds padomes loceklis.

Es paskaidroju: Pēdējā pārbaudē daktere Frenka atklāja hipertireozi. Tas, tāpat kā artrīts, sausa āda un melni plankumi uz lūpām un smaganām, ir vecuma pazīme. Daktere Frenka izrakstīja zāles, kuras, paldies dievam, nav jālieto orāli. Es tās ieberzēju viņam ausī. Djū tiešām ir sasparojies. Un neuztraucieties, es paskaidroju, es maksāju par zālēm no ziedojumiem vai no savas kabatas. Kaķa aprūpei nekad nav iztērēts neviens penijs no pilsētas naudas.

-   Vai hipertireoze ir nopietna kaite?

-Jā, bet tā ir ārstējama.

-   Vai tās zāles uzlabos viņa spalvas izskatu?

-   Blāva spalva nav slimības, bet gan vecuma rezultāts tāpat kā sirmi mati cilvēkam. Viņiem vajadzēja saprast. Šajā telpā nebija neviena, kam nebūtu kaut nedaudz sirmu matu.

-   Un kā ar svaru?

Es visos sīkumos izskaidroju Djū diētu, pastāstīju, kā mēs ar Donnu nomainījām kaķu barību ar Arby's sviestmaizēm.

-   Bet viņš neizskatās labi.

Viņi visu laiku atgriezās pie tā paša. Djū neizskatās labi. Viņš bojā bibliotēkas tēlu. Zinu, ka šie cilvēki gribēja labu, ka vēlējās atrast labāko risinājumu visiem, bet viņu domāšanas veidu es nesapratu. Djū tiešām vairs neizskatījās tik pievilcīgs. Ikviens noveco. Astoņdesmit gadus veci cilvēki neizskatās kā divdesmitgadīgi, un tā viņiem arī nav jāizskatās. Mēs dzīvojam lietišķā kultūrā, kur vecākus cilvēkus nostumj malā un cenšas uz viņiem neskatīties. Viņiem ir grumbas. Viņiem ir vecuma plankumi. Viņi ar grūtībām staigā, un viņiem trīc rokas. Viņiem ir ūdeņainas acis, un ēdot viņi siekalojas vai pārāk daudz "atraugājas biksēs" (Džodijas teiciens, kad viņai bija divi gadi). Mēs nevēlamies to redzēt. Pat kulturālus cilvēkus, pat tos, kuri ir atdevuši mums visu savu dzīvi, mēs vēlamies izstumt no redzesloka un domām. Bet varbūt veci cilvēki un veci kaķi var mums kaut ko iemācīt ja ne par pasauli, tad par mums pašiem?

-   Kāpēc gan tu nevarētu paņemt Djū uz mājām, lai viņš dzīvo pie tevis? Zinu, ka pa svētkiem viņš viesojas pie tevis.

Es biju domājusi par to un atmetusi šo domu jau pirms daudziem gadiem. Manā mājā Djū nejustos laimīgs. Viņš bija pārāk pieradis pie sava darba un tikšanās ar cilvēkiem. Viņam nepavisam nepatika palikt vienam. Djū bija sabiedrisks kaķis. Lai justos laimigs, viņam bija vajadzīgi cilvēki apkārt, bibliotēka.

-   Mēs esam saņēmuši sūdzības, Vikij. Vai tad tu to nesaproti? Mūsu darbs ir aizstāvēt šīs pilsētas iedzīvotāju intereses.

Padome bija gatava pavēstīt, ka pilsētai Djū vairs nav vajadzīgs. Es zināju, ka tas ir smieklīgi, jo katru dienu redzēju cilvēku mīlestību pret šo kaķi. Nešaubījos, ka padome ir saņēmusi dažas sūdzības, bet kāds jau vienmēr bijis neapmierināts. Tagad, kad Djū vairs neizskatījās tik labi kā agrāk, šie cilvēki pacēla balsi. Bet tas nenozīmēja, ka pilsēta ir novērsusies no Djū. Gadu gaitā man bija kļuvis skaidrs, ka tie cilvēki, kas Djū mīlēja, kas tiešām viņu gribēja un kam viņš bija vajadzīgs, nebija ar tām skaļākajām balsīm. Parasti tie bija vispār bez balsstiesībām.

Es sapratu: ja pirms divdesmit gadiem bibliotēkas padome būtu bijusi šāda, mēs nekad nebūtu varējuši Djū pieņemt. "Paldies dievam," es pie sevis nodomāju. "Paldies dievam, ka mums bija tāda padome."

Taču, pat ja šī padome domātu pareizi, pat ja vairums pilsētas iedzīvotāju būtu novērsušies no Djū, vai mums tomēr nebija pienākums viņu aizstāvēt? Ja kaut tikai pieciem cilvēkiem viņš būtu vajadzīgs, vai ar to nepietiktu? Un, pat ja tāda nebūtu neviena, Djū taču mīlēja

Spenseras pilsētu. Viņš to mīlēs vienmēr. Mēs viņam bijām vajadzīgi. Mēs nedrīkstējām viņu vienkārši izmest tāpēc, ka tagad, kad viņš kļuvis vecāks un vārgāks, uz viņu skatoties, vairs neizjūtam lepnumu.

Padomes teiktajā es saklausīju vēl kaut ko, un tas izskanēja arvien skaļāk un skaidrāk: Djū nav tavs kaķis. Viņš ir pilsētas kaķis. Mēs runājam pilsētas vārdā, un tāds ir mūsu lēmums. Mēs zinām labāk.

Es neapstrīdēju to, ka Djū ir pilsētas kaķis. Tā bija tīra patiesība. Bet viņš bija arī mans kaķis. Un galu galā viņš bija vienkārši kaķis. Šajā sanāksmē es sapratu, ka daudzu cilvēku domās un izjūtās Djū no radījuma ar miesu un asinīm ir kļuvis par simbolu, metaforu, objektu, kas viņiem pieder. Bibliotēkas padomes locekļi mīlēja Djū kā kaķi tās prezidente Keitija Greinere vienmēr kabatā atnesa viņam kādu kārumu -, bet viņi joprojām nespēja nošķirt dzīvnieku no simbola.

Un man nācās atzīt, ka prātā ielavās vēl kāda doma: "Arī es kļūstu vecāka. Man nav tā labākā veselība. Vai šie cilvēki grasās izmest arī mani?"

Es zinu, ka esmu šim kaķim tuvs cilvēks, es sacīju padomei. Saprotu, ka sakarā ar mātes nāvi un veselības problēmām šis man ir bijis smags gads, tāpēc jūs cenšaties mani pasargāt. Bet mani nevajag saudzēt. Es apklusu. Patiesībā nejau to vēlējos pateikt.

-Varbūt jūs domājat, ka es Djū pārāk mīlu, es turpināju. Ka šī mīlestība ir aptumšojusi man saprātu. Tomēr uzticieties man. Es zināšu, kad būs pienācis laiks. Man visu mūžu ir bijuši dzīvnieki. Un es esmu no viņiem atvadījusies. Tas ir smagi, bet es spēju to izdarīt. Vismazāk es vēlos, lai Djū ciestu.

Bibliotēkas padomes sanāksme var būt kā kravas vilciens. Un šī sanāksme nostūma mani malā kā govi, kas stāvējusi uz sliedēm. Kāds ieteica izveidot komiteju, lai tā pieņemtu lēmumu par Djū nākotni. Es zināju, ka šīs komitejas locekli gribētu tikai labu, ka viņi uztvertu savus pienākumus nopietni un rīkotos tā, kā uzskatītu par labāku. Bet es nedrīkstēju to pieļaut. Vienkārši nedrīkstēju.

Padome apsprieda, cik cilvēku vajadzētu būt šajā Djū Nāves Vērošanas Komitejā, bet tad ierunājās viena no padomes loceklēm Sjū Hičkoka. Tas ir smieklīgi, viņa sacīja. Nespēju noticēt, ka mēs to vispār apspriežam. Vikija ir bibliotēkā jau divdesmit piecus gadus. Viņa ir bijusi kopā ar Djū deviņpadsmit gadus. Viņa zina, ko dara. Mums vienkārši ir viņai jāuzticas.

Paldies dievam, ka tur bija Sjū Hičkoka! Kad viņa bija to pateikusi, vilciens atkal uzlēca uz sliedēm un padome piekāpās. Jā, jā, viņi murmināja, tev taisnība… par ātru… par daudz… ja stāvoklis pasliktināsies…

Es jutos iztukšota. Tas, ka šie cilvēki vispār bija iedomājušies atņemt man Djū, mani dziļi sāpināja. Un viņi būtu to izdarījuši. Viņiem bija vara. Bet tā nenotika. Mēs kaut kā bijām izcīnījušas uzvaru: par Djū, par bibliotēku, par pilsētu. Par mani.

26. nodala Djū mīlestība

Vienmēr atceros 2005. gada Ziemassvētkus, kad Djū bija astoņpadsmit gadus vecs, gadu pirms tās briesmīgās sanāksmes. Pie manis viesojās Džodija un Skots. Nu viņiem jau bija pusotru gadu veci dvīņi Natans un Hanna. Mamma vēl bija dzīva, un viņa bija uzvilkusi savu labāko mājas tērpu, lai noskatītos, kā dvīņi atver dāvanas. Djū bija apgūlies uz dīvāna blakus Džodijai. Mūsu ģimenē tas bija pārejas laiks: kaut kas beidzās un kaut kas sākās. Bet tajā nedēļā mēs visi bijām kopā.

Djū mīlestība pret Džodiju nekad nemazinājās. Viņa joprojām bija Djū lielā aizraušanās. Kad vien tas bija iespējams, Djū arī šajos Ziemassvētkos lipa Džodijai pie sāniem. Bet, tā kā apkārt bija tik daudz cilvēku ari bērni un tik daudz kas notika, viņam vairāk nekā jebkad patika visu vienkārši vērot. Djū labi sapratās ar Skotu ne mazākās greizsirdības. Un viņš mīlēja dvīņus. Kad piedzima mazbērni, es biju sava stikla kafijas

galdiņa vietā nolikusi mīkstu soliņu, un lielu daļu Ziemassvētku nedēļas Djū pavadīja uz tā. Hanna un Natans piesteberēja klāt un glaudīja viņu. Pret maziem bērniem Djū tagad izturējās piesardzīgi. Bibliotēkā viņš lavījās prom, kad tie tuvojās. Bet mūsu dvīņiem viņš ļāva sevi glaudīt ari nepareizi un nebēga prom, pat ja tie viņam sajauca spalvu. Hanna skūpstīja kaķi vai simt reižu dienā; Natans nejauši iespēra viņam pa galvu. Kādu dienu, gribēdama Djū paglaudīt, Hanna iebakstīja viņam sejā. Bet Djū nekādi nereaģēja. Tas bija mans mazbērns, Džodijas bērns. Djū mūs mīlēja, tāpēc viņš mīlēja arī Hannu.

Tajā gadā Djū bija ļoti mierīgs. Tā bija viņa lielākā pārmaiņa vecumā. Viņš mācēja izvairīties no nepatikšanām. Djū joprojām apmeklēja sanāksmes, bet zināja, cik lielā mērā iesaistīties un kuru klēpi izvēlēties. 2006. gada septembrī, tikai dažas nedēļas pirms padomes sanāksmes, kādas programmas ietvaros bibliotēkā sapulcējās gandrīz simt cilvēku. Es domāju, ka Djū paslēpsies darbinieku telpās, bet klāt viņš bija starp mums. Viņš kā ēna kustējās starp viesiem, it kā nepamanīts, tomēr vienmēr pastiepās pa kādai rokai, lai viņu noglāstītu. Šajā mijiedarbībā bija kaut kāds ritms, kas šķita pats dabiskākais un skaistākais pasaulē.

Kad cilvēki bija izklīduši, Djū iekāpa savā gultā uz Kejas galda, acīm redzami pārguris. Keja piegāja pie viņa un viegli pakasīja zem zoda. Es pazinu šo pieskārienu, šo kluso skatienu. Tas bija "paldies", kādu cilvēki mēdz veltīt vecam draugam vai dzīvesbiedram, ieraugot viņu pārpildītas telpas otrā galā un apjaušot, cik viņš ir brīnišķīgs un cik laimīgam ir jājūtas, ka šis cilvēks ir tavā dzīvē. Man pat šķita, ka Keja tūliņ sacīs: Nu jau diezgan, kaķī, nu jau diezgan, kā zemnieks filmā "Mazulis", bet šoreiz viņa atstāja vārdus nepateiktus.

Pēc diviem mēnešiem, novembra sākumā, Djū gaita kļuva mazliet nestabila. Viņš sāka pastiprināti čurāt, dažreiz uz papīra pie pakaišu kastes; agrāk viņš nekad tā nebija darījis. Taču viņš neslēpās. Djū joprojām lēca augšā uz grāmatu apmaiņas galda un lejā no tā. Viņš joprojām tikās ar apmeklētājiem. Nešķita, ka viņam kaut kas sāpētu. Es pasaucu dakteri Frenku, un viņa man ieteica Djū uzmanīgi novērot.

Kādu rītu uz mēneša beigām Djū man nepamāja. Es varēju uz vienas rokas pirkstiem saskaitīt reizes, kad viņš pa visiem šiem gadiem no rīta nebija man pamājis. Šoreiz viņš vienkārši stāvēja pie ārdurvīm un mani gaidīja. Es aizvedu viņu uz pakaišu kasti un iedevu kārbu kaķu barības. Djū apēda dažus kumosus un tad apstaigāja ar mani dažus rīta apļus. Es biju aizņemta, gatavojoties ceļojumam uz Floridu mana brāļa Maika meita Natālija precējās, un visa ģimene gatavojās doties uz kāzām -, tāpēc atstāju Djū uz visu rītu kolēģu ziņā. Kad es strādāju, viņš, kā parasti, ienāca manā kabinetā, lai apostītu ventilācijas atveres un pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Jo vecāks viņš kļuva, jo vairāk sargāja tos, ko mīlēja.

Pusdesmitos es uz mirkli izgāju, lai nopirktu kaķa brokastis Hardee's šķiņķi, olu un siera cepumus. Kad atgriezos, Djū neskrēja pretī. Sapratu, ka kurlais vecais zēns nedzird veramies durvis. Es atradu viņu guļam uz krēsla pie grāmatu apmaiņas galda, tāpēc vairākas reizes novicināju maisiņu, lai viņš sajustu olu smaržu. Djū nolēca no krēsla un ieskrēja manā kabinetā. Es uzliku olu un siera maisījumu uz papīra šķīvja; Djū apēda trīs kumosus un tad saritinājās man klēpī.

Pusvienpadsmitos Djū apmeklēja Stāstu stundu. Viņš, kā parasti, apsveicinājās ar katru bērnu. Kāda astoņus gadus veca meitene sēdēja uz grīdas sakrustotām kājām indiešu pozā. Djū saritinājās viņai uz kājām un laidās miegā. Meitenīte viņu paglaudīja, citi bērni arī, un visiem bija labi. Pēc Stāstu stundas Djū ielīda savā mīkstajā gultā pie radiatora, kas darbojās ar pilnu jaudu, un palika tur līdz laikam, kad es pusdienlaikā devos projām. Es braucu uz mājām pusdienās un pa ceļam paņēmu līdzi tēti, jo nākamajā rītā mēs gatavojāmies doties uz lidostu.

Desmit minūtes pēc manas ierašanās mājās iezvanījās telefons. Tā bija Dženna, viena no mūsu darbiniecēm. Djū uzvedas jocīgi.

-   Kādā ziņā jocīgi?

-   Viņš brēc un savādi staigā. Un viņš mēģina noslēpties aiz skapīšiem.

-   Es tūliņ būšu.

Djū bija paslēpies aiz krēsla. Es viņu paņēmu rokās, un viņš trīcēja tāpat kā rītā, kad viņu atradu. Kaķim bija lielas acis, un es sapratu, ka viņš cieš sāpes. Piezvanīju uz veterināro klīniku. Daktere Frenka bija izbraukusi, bet viņas vīrs dakteris Bīls atradās klīnikā. Viņš teica: Brauciet tūliņ šurp. Es ietinu Djū viņa dvielī. Tā bija auksta diena, novembra beigas. Djū uzreiz piespiedās man klāt.

Kad mēs ieradāmies veterinārajā klīnikā, Djū atradās manā mašīnā uz grīdas pie sildītāja un trīcēja no bailēm. Es turēju kaķi rokās, piespiedusi pie krūtīm. Tad es viņa pēcpusē ieraudzīju kaku.

Kāda laime! Tas bija tikai nopietns aizcietējums.

Izstāstīju dakterim Bilam, kas par problēmu. Dakteris aiznesa Djū uz blakustelpu, lai iztīrītu viņam zarnas. Viņš arī nomazgāja kaķim pēcpusi, tāpēc Djū atgriezās slapjš un nosalis. No daktera Bīla rokām viņš nonāca manējās un skatījās uz mani lūdzošām acīm. Palīdzi man! Es sapratu, ka kaut kas joprojām nav kārtībā.

Dakteris Bīls sacīja: Es varu sataustīt kaut kādu masu. Tās nav fekālijas.

-   Kas tad tas ir?

-   Viņam ir nepieciešams rentgens.

Pēc desmit minūtēm dakteris bija atpakaļ ar rezultātiem. Kaķim vēderā bija milzīgs audzējs, un tas spieda uz viņa nierēm un zarnām. Tāpēc viņš bija sācis vairāk čurāt, un varbūt tieši tāpēc viņš čurāja ārpus pakaišu kastes.

-   Septembri tā tur vēl nebija, teica dakteris Bīls, tātad tas var būt agresīvs vēzis. Bet, lai mēs būtu par to pārliecināti, ir jāveic iekšēji izmeklējumi.

Es stāvēju klusēdama un raudzījos uz Djū. Man nebija radušās ne mazākās aizdomas par audzēju. Nekad. Es zināju par Djū visu visas viņa domas un jūtas -, bet šo slimību viņš bija no manis noslēpis.

-   Vai viņam sāp?

-Jā, domāju gan. Audzējs aug ļoti ātri, tāpēc stāvoklis tikai pasliktināsies.

-   Vai jūs varat kaut kā remdēt viņa sāpes?

-   Ne gluži.

Es turēju Djū rokās un auklēju kā mazuli. Viņš nebija man ļāvis sevi tā turēt sešpadsmit gadus. Tagad viņš pat nepretojās, bet vienkārši skatījās uz mani.

-   Vai jūs domājat, ka viņam visu laiku sāp?

-   Nevaru jums apgalvot pretējo.

Šī saruna mani sagrāva, nomāca; es jutos sašļukusi, nogurusi. Nespēju noticēt tam, ko dzirdēju. Es kaut kā biju uzskatījusi, ka Djū dzīvos mūžīgi.

Piezvanīju uz bibliotēku un pateicu, ka Djū neatgriezīsies mājās. Keja bija pilsētā. Džojai bija brīvdiena. Viņu sameklēja Sīrsā, bet par vēlu. Vairākas citas bibliotekāres atnāca atvadīties. Taču Šārona vispirms nevis devās pie Djū, bet apskāva mani. Paldies, Šārona, man tas bija vajadzīgs. Tad es apskāvos ar Donnu un pateicos viņai par to, ka viņa tik ļoti mīlēja Djū. Donna bija pēdējā, kas no viņa atvadījās.

Kāds ierunājās: Nezinu, vai vēlos būt šeit, kad viņu iemidzinās.

Tas ir labi, es atteicu. Es gribētu palikt viena.

Dakteris Bīls ienesa Djū blakustelpā, lai ievadītu viņam vēnā adatu. Tad atnesa viņu atpakaļ tīrā segā un ielika man rokās. Es dažas minūtes runājos ar Djū. Pateicu, cik ļoti es viņu mīlu, cik daudz viņš man nozīmē, cik ļoti es nevēlos, lai viņš ciestu. Paskaidroju viņam, kas notiek un kāpēc. Es no jauna ietinu viņu segā, lai pārliecinātos, ka viņam ir ērti. Kā vēl es varēju viņu mierināt? Es auklēju viņu, šūpojot šurpu turpu kā tad, kad viņš bija mazs kaķēns. Dakteris Bīls ievadīja cietējam pirmo zāļu devu, tad pēc sekundes otru.

Viņš teica: Es pārbaudīšu sirdspukstus.

Es atbildēju: Tas nav nepieciešams. Es to redzu viņa acīs.

Djū bija aizgājis.

27. nodala Mīlestība pret Djū

Paliku Floridā astoņas dienas. Es nelasīju avīzes. Neskatījos televīziju. Neatbildēju uz telefona zvaniem. Labi, ka biju prom, jo Djū nāve man bija smaga. Ļoti smaga. Es salūzu ceļā uz Omahu un raudāju visu ceļu līdz Hjūstonai. Floridā es bieži vienatnē klusu domāju par Djū, bet mani ari, kā parasti, atbalstīja ģimene.

Man nebija ne jausmas, cik tālu ir izplatījusies ziņa par Djū nāvi. Nākamajā rītā, kad es raudādama sēdēju lidmašīnā uz Hjūstonu, vietējā radiostacija savu rīta raidījumu veltīja Djū piemiņai. Sioux City Journal publicēja garu rakstu un nekrologu. Nezinu, vai tas bija informācijas avots, bet ziņu aģentūra AP bija uztvērusi jaunumus un izplatījusi tos visā pasaulē. Pēc dažām stundām vēsts par Djū nāvi jau parādījās CBS vakara ziņās un MSNBC. Bibliotēkā sāka pienākt zvani. Ja es atrastos darbā, man dienām ilgi būtu vajadzējis to vien darīt kā atbildēt uz reportieru zvaniem, bet neviens cits no kolektīva nejutās brīvi, runājot ar žurnālistiem. Bibliotēkas sekretāre

Kima sniedza īsu ziņojumu, kas beidzās ar vārdiem, ko es tagad uzskatu par Djū oficiālo nekrologu. Ar to pietika. Dažu turpmāko dienu laikā šis nekrologs tika publicēts vairāk nekā 270 laikrakstos.

Tāpat reaģēja ari atsevišķi cilvēki, kas bija mīlējuši Djū. Pilsētas iedzīvotāji saņēma zvanus no draugiem un radiniekiem visā valstī, kuri bija izlasījuši par Djū nāvi vietējā avīzē vai dzirdējuši par to vietējās radiostacijas raidījumā. Kāds Spenseras pāris bija izbraucis no valsts un uzzinājis par notikušo no drauga, kurš to bija izlasījis San Francisco Chronicle. Djū fani noorganizēja bibliotēkā godasardzi. Vietējie biznesmeņi sūtīja ziedus un dāvanas. Šāronas un Tonija meita Emija uzdāvināja man zīmējumu, ko viņa pati bija uzzīmējusi par godu Djū.

Lapas vidū vīdēja divi zaļi apļi ar stariem, kas stiepās visos virzienos. Zīmējums bija skaists, un, kad es to pielīmēju pie sava kabineta durvīm, Emija staroja. Šis zīmējums bija lielisks veids, kā mums abām atcerēties Djū.

Gerijs Roma, dokumentālās filmas par kaķiem režisors, atrakstīja man garu vēstuli. Tajā bija ari teikts: "Nezinu, vai esmu Jums to kādreiz teicis, bet no visiem maniem bibliotēkas kaķiem Djū Lielais Grāmatnieks man bija vismīļākais. Viņa skaistums, elegance un rotaļīgums bija vienreizīgs."

Tomoko no Japānas sabiedriskās televīzijas vēstulē pastāstīja, ka par Djū nāvi ir paziņots Japānā un daudzi par viņu skumst.

Marti Atūna no American Profilē atrakstīja, lai pateiktu, ka raksts par Djū viņai joprojām ir pats tuvākais. Bija pagājuši gadi, un tagad Marti bija viena no laikraksta redaktorēm. Šķita neticami, ka Marti, kas ir uzrakstījusi simtiem rakstu, varētu atcerēties kaķi un vēl jo vairāk lolot pret viņu siltas jūtas. Bet tas bija Djū. Viņš skāra cilvēku sirdi dziļi.

Kad atgriezos savā kabinetā, uz mana galda stāvēja vēstuļu un pastkaršu kaudzes četru pēdu augstumā. E-pastā mani gaidīja vairāk nekā sešsimt vēstuļu saistībā ar Djū. Daudzas bija no cilvēkiem, kas bija satikuši Djū tikai vienu reizi, bet nespēja viņu aizmirst. Simtiem citu vēstuļu pienāca no cilvēkiem, kuri nekad nebija viņu redzējuši. Saistībā ar Djū nāvi es saņēmu vairāk nekā tūkstoš e-pastu no visas pasaules. Pienāca ziņa no kāda karavīra Irākā, kurš pārdzīvoja Djū nāvi par spīti tam, ko redzēja diendienā, vai varbūt tieši tādēļ. Mēs saņēmām vēstuli no kāda pāra Konektikutā; viņu dēlam tuvojās vienpadsmitā dzimšanas diena, un zēns vēlējās šajā dienā palaist debesīs balonu par godu Djū. Mēs saņēmām neskaitāmi daudz dāvanu un ziedojumu. Piemēram, kāda bibliotekāre no Nevaļas vēstures muzeja Djū piemiņai ziedoja četras grāmatas. Viņa bija sekojusi informācijai par Djū bibliotēku izdevumos un izlasījusi nekrologu Washington Post. Mūsu mājas lapas www.spenserlibrary . com apmeklējumu skaits mēnesī no 25 000 palielinājās līdz 189 922 apmeklējumiem decembri, un šis skaitlis nesaruka visu nākamo gadu.

Daudzi pilsētas iedzīvotāji vēlējās, lai mēs sarīkojam piemiņas pasākumu. Es to nevēlējos, un arī neviena no manām kolēģēm ne, bet mums bija kaut kas jādara. Tā nu kādā aukstā decembra vidus sestdienā Djū cienītāji sapulcējās bibliotēkā, lai pēdējo reizi vismaz oficiāli atcerētos draugu, kurš bija atstājis tik lielu iespaidu uz viņu dzīvi. Personāls centās, lai pasākums noritētu gaišā noskaņā: es pastāstīju par sikspārni, Odrija par lampām, Džoja atcerējās braucienus ar ratiņiem, Šārona izstāstīja, kā Djū nozaga no viņas sviestmaizes gaļu. Bet, par spīti mūsu pūliņiem, lija asaras. Divas sievietes raudāja bez apstājas.

Pasākumu filmēja vietējās televīzijas. Mēs neiebildām, tomēr kameras šķita nevietā. Šeit bija sapulcējušies draugi, un tās bija privātas domas; mēs nevēlējāmies, lai mūsu teikto dzird visā pasaulē. Tur kopā stāvot, mēs ari sapratām, ka mūsu jūtas pret Djū nevar izpaust vārdos. Nebija viegli pateikt kaut ko tik īpašu. Mēs bijām šeit; kameras bija šeit; pasaule mums apkārt apklusa. Tas izteica vairāk nekā vārdi. Beidzot kāda vietējā skolotāja teica: Cilvēki saka: kas nu tur liels, tas jau bija tikai kaķis. Bet tur nu viņi kļūdās. Djū bija kaut kas daudz vairāk. Un visi zināja, ko viņa ar to domā.

Mana saskarsme ar Djū bija visintīmākā. Kamēr es biju projām, kolēģes bija iztīrījušas Djū bļodiņas un atdāvinājušas barību, bet man bija jāatdod prom viņa rotaļlietas. Vajadzēja iztukšot Djū skapi: izņemt no tā vazelīnu pret spalvu bumbām, suku, sarkano dzijas šķeteri, ar ko viņš bija spēlējies visu mūžu. Man katru rītu bija jānovieto mašīna stāvlaukumā un jādodas uz bibliotēku bez Djū mājiena pie ārdurvīm. Kad darbinieces, atvadījušās no Djū, atgriezās bibliotēkā, radiators, pie kura viņš katru dienu bija gulējis, nedarbojās. Djū bija gulējis pie tā visu rītu, un tas bija darbojies normāli. Šķita, it kā Djū nāve būtu atņēmusi tam jēgu darboties. Vai sabojājies aprīkojuma elements var salauzt sirdi? Pagāja sešas nedēļas, iekams es spēju sākt domāt par tā salabošanu.

Es kremēju Djū kopā ar vienu no viņa mīļākajām rotaļlietām peli -, lai viņš nebūtu viens. Krematorijā piedāvāja par brivu sarkankoka kastīti ar bronzas plāksni, bet man šāda izrādīšanās šķita nepareiza. Djū atgriezās bibliotēkā vienkāršā plastmasas traukā ar zila samta maisiņu iekšā. Es noliku trauku uz plaukta savā kabinetā un atgriezos pie darba.

Nedēļu pēc piemiņas pasākuma es izgāju no sava kabineta pusstundu pirms bibliotēkas atvēršanas, krietni pirms apmeklētāju ierašanās, un teicu Kejai: Ir laiks.

Bija decembris, vēl viens nežēlīgi auksts Aiovas rīts. Tieši tāds pats kā tas pirmais… Bet pa vidu bija noticis tik daudz kas. Tuvojās gada īsākā diena, un saule vēl nebija uzlēkusi. Debesis joprojām pletās tumši zilas, gandrīz violetas, un pa ceļu neviens vēl nebrauca. Vienīgā skaņa bija aukstā vēja svilpošana, kurš nāca no Kanādas līdzenumiem un brāzās pa ielām un pāri kukurūzas laukiem.

Mazajā dārziņā bibliotēkas priekšā mēs pārbīdījām dažus akmeņus, meklējot vietu, kur zeme nebūtu pilnīgi sasalusi. Bet visa zeme bija pilnīgi sastingusi un Kejai vajadzēja krietnu laiku, lai izraktu bedrīti. Kad es guldīju sava drauga mirstīgās atliekas zemē, saule raidīja pirmos starus pāri ēkām stāvlaukuma tālākajā malā, metot blāvas ēnas. Es vienkārši noteicu: Tu vienmēr biji kopā ar mums, Djū. Šeit ir tavas mājas. Tad Keja iesvieda pirmās saujas zemes, uz visiem laikiem aprokot Djū pīšļus zem bērnu bibliotēkas loga pie kājām skaistajai statujai mātei, kura lasa bērnam priekšā grāmatu. Mammas statujai. Kad Keja salika virs Djū mūžīgās dusas vietas akmeņus, es pacēlu acis un ieraudzīju, ka visas pārējās bibliotēkas darbinieces skatās pa logu un klusējot mūs vēro.

Epilogs Pēdējās domas no Aiovas

Kopš Djū nāves Aiovā maz kas ir mainījies. Tā kā krietni ir paplašinājusies etanola ražošana, pie mums kukurūzu audzē vēl vairāk nekā jebkad, taču vairāk strādnieku laukos nav, jo ir labākas tehnoloģijas un vairāk mašīnu. Un, protams, vairāk zemes.

Spenseras slimnīcā ir veikta pirmā plastiskā operācija. Klēbers Meijers, kuram tagad ir astoņdesmit, tika izbalsots no mēra amata un atgriezās savā degvielas uzpildes stacijā. Jaunais mērs ir bibliotēkas sekretāres Kimas Petersenas vīrs, bet viņš nav lielāks lasītājs par Klēberu. Eaton rūpnīca pilsētas malā, kas ražoja mašīnu detaļas, pārcēlās uz Huaresu Meksikā. Mēs zaudējām simt divdesmit darba vietas. Bet Spensera izdzīvos. Mēs vienmēr izdzīvojam.

Bibliotēka attīstās, kaut pirmo reizi kopš Ronalda Reigana valdīšanas laika ir bez kaķa. Pēc Djū nāves mums piedāvāja vismaz simt jaunu kaķu. Piedāvājums bija pat no tik tālas vietas kā Teksasa, turklāt ar visu piegādi. Šie kaķi bija jauki, un vairumam no tiem bija aizkustinošs dzīvesstāsts, bet mēs nevēlējāmies pieņemt nevienu no tiem. Bibliotēkas padome gudri ieviesa divu gadu moratoriju kaķiem bibliotēkā. Lai atkal varētu domāt par šo tematu, esot vajadzīgs laiks. Es biju apdomājusi visu, ko man vajadzēja. Pagātni nevar atsaukt.

Bet atmiņas par Djū dzīvo. Esmu par to pārliecināta. Varbūt bibliotēkā, kur līdzās ārdurvīm karājas Djū portrets un zem kura atrodas bronzas plāksne ar viņa dzīvesstāsta aprakstu dāvana no Djū daudzajiem draugiem. Varbūt to bērnu domās, kuri Djū pazina, kuri stāstīja par viņu desmitiem gadu un tad atgriezās bibliotēkā ar saviem bērniem un mazbērniem. Varbūt šajā grāmatā. Galu galā tieši tāpēc es to rakstu. Djū dēļ.

2000. gadā, kad Lielā avēnija tika ieviesta Nacionālajā reģistrā, Spenserai uzdeva izveidot publisku māksliniecisku instalāciju, kas kalpotu gan kā mūsu vērtību apliecinājums, gan kā ieejas punkts pilsētas vēsturiskajā daļā. Divi mozaīkas mākslinieki no Čikāgas, kas strādāja ar keramikas flīzēm, Ņina Smūta-Keina un Džons PitmensVēbers pavadīja pie mums veselu gadu, runājoties ar cilvēkiem, pētot pilsētas vēsturi un vērojot mūsu dzīvesveidu. Mākslinieki aptaujāja 570 iedzīvotājus, sākot ar maziem bērniem un beidzot ar viņu vecvecākiem. Rezultātā radās mozaīkas skulptūra ar nosaukumu "Apkopojums: laika, zemes, daudzu roku".

Skulptūra ir izveidota kā četras dekoratīvas kolonnas un trīs mākslinieciskas sienas. Dienvidu sienas nosaukums ir "Zemes stāsts". Uz tās attēlotas ainas no fermu dzīves: kukurūza un cūkas, sieviete, kas izkar uz veļas auklas palagus, un vilciens. Ziemeļu sienas nosaukums ir "Stāsts par atpūtu". Tur redzams Austrumu un Rietumu Linčas parks, mūsu galvenās atpūtas vietas, tirgus laukums pilsētas ziemeļrietumu malā un ezeri. Rietumu sienas nosaukums "Spenseras stāsts". Tā ataino triju paaudžu cilvēkus, kas sapulcējušies vecāsmātes mājās, pilsētu, kas cīnās ar uguni, un sievieti, kura izgatavo māla podu, nākotnes veidošanas metafora. Tikai mazliet pa kreisi no centra, ainas augšdaļā, redzams oranžs kaķis, kas tup uz atvērtas grāmatas. Šis tēls ir radīts pēc kāda bērna zīmējuma.

Spenseras stāsts. Djū bija daļa no tā toreiz, ir tagad un būs uz visiem laikiem. Zinu, ka visilgāk viņš dzīvos pilsētas kolektīvajā atmiņā, kas neko neaizmirst, kaut vienmēr raugās uz priekšu.

Kad Džodijai bija četrpadsmit gadu, es viņai teicu: Nezinu, vai pēc Djū nāves es vēl gribēšu strādāt bibliotēkā. Tā bija tikai nojauta, bet tagad es saprotu, kāpēc tā domāju. Cik vien tālu sniedzas manas atmiņas par bibliotēku, vienmēr, kad es no rīta pie tās piebraucu, bibliotēka bija dzīva: ar cerību, ar mīlestību, ar Djū mājienu. Tagad tā atkal bija mirusi ēka. Un man pār kauliem pārskrien drebulis, pat vasarā. Dažus rītus man pat negribas iet iekšā. Bet tad es ieslēdzu gaismu un bibliotēka atgriežas dzīvē. Sarodas personāls. Pēc tam apmeklētāji. Pusmūža cilvēki nāk pēc grāmatām, uzņēmējus interesē žurnāli, pusaudžus datori, bērnus stāsti, vecākiem cilvēkiem nepieciešams atbalsts. Bibliotēka ir dzīva, un man joprojām ir vislabākais darbs pasaulē, vismaz līdz brīdim, kad es vakarā grasos doties projām un neviens nelūdz, lai es vēl mirkli palieku un paspēlēju paslēpes.

Gadu pēc Djū nāves mana veselība pasliktinājās. Es sapratu, ka ir pienācis laiks dzīvē kaut ko mainīt. Bez

Djū bibliotēka bija pavisam citāda, un es nevēlējos vadīt savas dienas tā: iztukšota, klusumā, palaikam vientulībā. Kad redzēju garām braucam grāmatu ratiņus, ar kuriem mēdza vizināties Djū, man lūza sirds. Man viņa tik ļoti trūka un ne tikai šad tad, bet katru dienu. Nolēmu doties pensijā. Bija pienācis laiks. Uz manu atvadu balli ieradās 125 cilvēki, tostarp daudzi pilsētas iedzīvotāji, ar kuriem es gadiem ilgi nebiju pat runājusi. Tētis nolasīja vienu no saviem dzejoļiem; mazbērni sēdēja man blakus un sasveicinājās ar laba vēlētājiem; Spenser Daily Reporter publicēja divus rakstus, kuros pateicās man par divdesmit piecu gadu darbu bibliotēkā. Tāpat kā Djū, arī es tur jutos laimīga. Man vajadzēja aiziet īstajā laikā.

Atrast savu vietu. Priecāties par to, kas tev ir. Izturēties pret visiem labi. Dzīvot labu dzīvi. Un ar to es nedomāju tik daudz materiālus ieguvumus; runa ir par mīlestību. Un mīlestības nekad nevar būt par daudz.

To visu es, protams, iemācījos no Djū, tomēr šie apgalvojumi šķiet pārāk vienkāršoti. Visi apgalvojumi, izņemot to, ka es mīlēju Djū no visas sirds un viņš mani tāpat. Bet es mēģināšu paskaidrot.

Kad man bija trīs gadi, tētim piederēja John Deere traktors. Tam priekšā bija kultivators, kas sastāvēja no lāpstveida asmeņu rindas, katrā pusē bija seši asmeņi. Tie pacēlās dažas collas virs zemes. Lai iegremdētu tos zemē, vajadzēja pavilkt uz priekšu rokturi. Tad tie smalcināja augsni, apberot kukurūzas rindas ar svaigu zemi. Kādu dienu es spēlējos dubļos pie traktora priekšējā riteņa. Pēc pusdienām ārā iznāca mammas brālis un iedarbināja traktoru. Tētis ieraudzīja, kas notiek, un skrēja šurp, bet mammas brālis viņu nedzirdēja. Ritenis notrieca mani zemē un ierāva starp asmeņiem. Es ripoju kopā ar asmeņiem, līdz mammas brālis pagrieza riteni un es tiku izsviesta laukā un paliku guļam ar seju pret zemi aiz traktora. Tētis vienā lēcienā bija klāt un metās ar mani uz verandu. Viņš pārsteigts aplūkoja mani un tad neizlaida no rokām visu atlikušo dienu; viņš šūpojās ar mani mūsu vecajā šūpuļkrēslā, nēsāja uz pleciem un runāja: Ar tevi viss ir kārtībā. Viss ir labi. Tev nekas nekaiš.

Beidzot es paskatījos uz viņu un teicu: Man ir sagriezts pirksts. Parādīju viņam asinis. Man bija zilumi, bet citādi šis mazais pušums bija vienīgā liecība par notikušo.

Tāda ir dzīve. Mēs visi laiku pa laikam tiekam ierauti traktora asmeņos. Mēs iegūstam zilumus un brūces. Dažkārt asmeņi griež dziļāk. Laimīgajiem izdodas tikt cauri ar dažām skrambām un mazliet asiņu. Bet arī tas nav svarīgākais. Vissvarīgākais ir tas, lai mums būtu kāds, kas mūs paceļ un cieši apskauj, un pārliecina, ka viss ir kārtībā.

Domāju, ka es gadiem ilgi esmu bijusi šajā lomā savam Djū. Šo stāstu man vajadzēja uzrakstīt. Un es to izdarīju. Kad kaķim sāpēja, kad viņam bija auksti, kad viņš raudāja, es biju kopā ar viņu. Es turēju viņu rokās. Un pārliecināju, ka viss būs labi.

Bet tā ir tikai daļa no patiesības. īstā patiesība ir tā, ka visus šos gadus gan grūtajās, gan labajās dienās, visās tajās neskaitāmajās dienās, kas veidoja mūsu patiesās dzīves grāmatas lappuses, Djū bija man balsts.

Un joprojām ir. Tāpēc paldies, Djū! Paldies tev! Lai kur tu arī būtu.

Pateicības

Pateicība manam aģentam Pīteram Makgiganam par to, ka viņš sazinājās ar mani un pārliecināja, ka vajag uzrakstīt grāmatu par Djū. Paldies Pīteram, Hannai Braunai-Gordonai un visiem pārējiem aģentūras Foundry Literary darbiniekiem, kas negurstoši strādāja, lai padarītu šo grāmatu lielāku, nekā es jebkad spēju iedomāties.

Paldies Bretam Viteram, kurš ne tikai bija mana balss, bet arī kļuva par manu draugu un uzticības personu visa grāmatas tapšanas procesa laikā. Paldies, Bret, par to, ka šī grāmata ir tik labi uzrakstīta. Mēs ļoti vēlējāmies labu kvalitāti un, domāju, esam to sasnieguši.

Pateicos Kārenai Koštolņikai, Džeimijam Rabam un Sēlijai Džonsonei no Grand Central Publishing pat to, ka viņi cīnījās par šo grāmatu jau tad, kad bija redzējuši tikai četrdesmit piecu lappušu uzmetumu. Viņi ticēja šim stāstam, kad tas vēl nebija uzrakstīts. Paldies Metjū Balastam, Hārvijai Džeinai Kovalai, Kristīnai Valentainai un visiem pārējiem no Grand Central bez jums šīs grāmatas nebūtu.

Paldies manam juristam un draugam Dikam Montgomerijam par to, ka viņš palīdzēja tikt galā ar visām juridiskajām lietām, un viņa sievai Mērijai Džīnai par atbalstu.

Pateicos pašreizējām un iepriekšējām Spenseras bibliotēkas darbiniecēm, kas atbalstīja šo projektu, sniedza intervijas, ticēja man un ilgus gadus rūpējās par Djū. Paldies Džīnai Holisai-Klārkai, Kejai Larsonei, Džojai Devolai, Šāronai Džojai, Odrijai Vīlerei, Sintijai Bērendsai, Polai Braunai, Donnai Stenfordai, Tammi Herboldai, Dženai Arendsai, Mērijai Džo Vingrovai, Dorisai Armstrongai, Kari Palmai, Šerilai Rozai un Džekijai Vebsterei.

Pateicība arī visiem citiem maniem vecajiem labajiem draugiem, kas piekrita sniegt intervijas, lai paplašinātu manas atmiņas robežas. Starp viņiem jāmin Bobs Rozs, Kirbija Šmita, Maiks Bērs, Džeks Menderss, Keitija Greinere, Estere Konela, Džūdija Džonsone (abas Džūdijas Džonsones!), Mērsija Makija, Peta Džonsa, dakteris Džeimss Esterlijs, Verlīns Džipsons un Džodija Karlsone. Paldies arī Louisville Metro Transcription par simtiem interviju stundu atšifrēšanu.

Paldies bibliotēkas padomes locekļiem, kas pildīja savus pienākumus laikā, kad mēs pieņēmām Djū. Viņu vidū bija Džeks Menderss, Maiks Bērs, Mērija Hjūstone, Estere Konela, Bērnijs Keningers, Džo Ena Losone, Geila Pītersone, Lī Lukingbila un Greisa Rindsiga. Viņi ātri pieņēma lēmumu, kas ietekmēja bibliotēkas darbu daudzus turpmākos gadus. Es vienmēr jutu viņu atbalstu; viņi deva man spārnus lidojumam.

Pateicos arī pašreizējai bibliotēkas padomei, kas atļāva man rakstīt šo grāmatu pēc pašas prāta, tostarp

Keitijai Greinerei, Esterei Konelai, Džimam Moronijam, Sjū Hičkokai, Rodžeram Litlfīldam, Veinam Kopenam un Amandai Hofmanei.

Paldies Draugu grupas padomei, kas vienmēr bija kopā ar mani, kad man tas bija vajadzīgs, īpaši Sendijai Flekai, Mērsijai Makijai un Trūdijai Elbertai.

Liels paldies manai ģimenei, kas palīdzēja šīs grāmatas tapšanā un atbalstīja visa procesa gaitā: Verlīnam Džipsonam; Džodijai un Skotam Karlsoniem; manam brālim Dagam (kurš samontēja filmu par Djū), Merilī, Verlīnam, Džeimsam un Merilai Džipsoniem; brālim Maikam un Monikai Džipsoniem un viņu meitai Natālijai Dehevenai; māsai Veļai un Donam Bonijiem, Andream, Džošam un Lindsijam; manai brāļameitai Makenzijai Dannai; maniem brāļiem Deividam un Stīvenam, kuru dzīve bija bagāta, bet daudz par īsu. Paldies manai mammai un vecmāmiņai Stīvensonei, kas man bija spēcīgi paraugi dzīvē. Un vislielākais paldies maniem apburošajiem mazbērniem dvīņiem, kas lika man smieties, kad stresa bija par daudz: Hannai un Natanam Karlsoniem.

Pateicība manam tēvocim Djūenam Džipsonam, kurš līdz pat savai nāvei deviņdesmit četru gadu vecumā lasīja itin visu, kas vien nāca viņam rokās (ieskaitot enciklopēdijas). Viņa mīlestība, laipnība, smalkums un izglītotība ietekmēja mūs visus un īpaši mani.

Paldies Džimam Feningam, kādreizējam Montreal Expos beisbola komandas menedžerim un manam draugam mūža garumā, par atbalstu sliktos laikos un par ticību, ka es spēšu visu paveikt.

Pateicos dakterim Ronam Kolegrāfam, manam draugam un ķirurgam, par manu emocionālo vajadzību izpratni, kad neviens cits tās nesaskatīja un nevēlējās par tām runāt.

Paldies Trevai Džonsonei par to, ka viņa palīdzēja man izprast cilvēku ar īpašām vajadzībām problēmas vēl ilgi pirms tam, kad tika pieņemts ADA akts, un par to, ka viņa kopš 1991. gada bija mana kolēģe Spenseras ADA padomē.

Vislielākā pateicība Djū faniem tuvu un tālu par tūkstošiem vēstuļu, e-pastu, dāvanu un personisko apmeklējumu. īpašs paldies Harijam un Ritai Feiniem no Ņujorkas (viņi mūs katru gadu atcerējās Ziemassvētkos), Dorinai Vokerei (viņa bija Djū pirmais britu draugs), Filisai Lahti (Bibliotēkas kaķu biedrības dibinātājai) un Gerijam Romam (filmu veidotājam un komiķim), kas ticēja Djū burvībai, kad mūsu kaķis vēl nebija kļuvis slavens.

Paldies Spenseras pilsētas darbiniekiem un padomei, kas daudzus gadus atbalstīja mani un bibliotēku, īpaši pilsētas padomes loceklim Deividam Skotam, kurš divdesmit piecus gadus brīvprātīgi vadīja Draugu padomes darbu un daudzkārt mani aizstāvēja. Un Bobam Feigenam, pašreizējam pilsētas izpilddirektoram, par cieņu pret mani un to, ka viņš izprata šīs grāmatas nozīmi Spenserai.

Pateicos saviem draugiem, kas vienmēr palīdzēja man tikt galā pašos grūtākajos laikos un smējās kopā ar mani gaišajās dienās. īpaši gribu pieminēt savas ilggadējās draudzenes, kas man palīdzēja šīs grāmatas tapšanā: Trūdiju Henriju, Feitu Lendveru, Bārbu Federi, Aidelu Voltoni, Ritu Meitiņu un Pauli Raitu. Paldies manai draudzenei un kolēģei Bonijai Makevonai, kas izlasīja pirmo manuskriptu un sniedza savus ieteikumus, viņas vīram

Ronam Makevonam, kurš atbalstīja Djū savā mākslā, kā arī Dorotijai Degrūtai un daudziem maniem Spenseras draugiem, kas palīdzēja man saglabāt veselo saprātu.

Paldies manam padomdevējam Dr. Rodžeram Grīram un pasniedzējiem no Emporijas Universitātes, kas sniedza man zināšanas un iemaņas veiksmīgai karjerai ne vien Spenserā, bet ari visā Aiovā un ārpus tās robežām. Nodarbībās un semināros, ko vadu, es joprojām izmantoju "grīrismus".

Pateicos Djū ārstiem dakterim Džeimsam Esterlijam un dakterei Sofijai Frenkai, kā arī dakterim Tomam Bilam par Djū aprūpi. Paldies firmai Ashes To Ashes par Djū mirstīgo atlieku bezmaksas kremēšanu kopā ar mīksto grozu, lai viņam būtu silti, un ar rotaļu peli kompānijai; paldies Warner Funeral Home par bezmaksas piemiņas akmeni Djū.

Un visbeidzot paldies Djū, kurš bija mans brīnumainais draugs vairāk nekā deviņpadsmit gadus. Es joprojām jūtu saikni, kas mūs vieno, un nekad to nezaudēšu.

īpašs paldies lieliskajam Aiovas rakstniekam Bilam Kinselam, kuru es vienmēr esmu apbrīnojusi, bet tā arī neesmu satikusi, par viņa brīnišķīgo darbu un par to, ka viņš atļāva man pārfrāzēt tekstu no viņa grāmatas Shoeless Joe (pēc tās motīviem ir radīta filma Field of Dreams) 129. lappuses. Neviens nevarētu labāk izteikt Aiovas burvību.

Saturs

Ievads. Esiet sveicināti Aiovā! 7

1.   nodaļa. Visaukstākais rīts 13

2.   nodaļa. Lielisks papildinājums 20

3.   nodaļa. Djū Lielais Grāmatnieks 28

4.   nodaļa. Viena diena bibliotēkā 37

5.   nodaļa. Kaķumētra un gumijas saites 47

6.  nodaļa. Monēta 56

7.  nodaļa. Lielā avēnija 66

8.   nodaļa. Kaķa labākie draugi 74

9.  nodaļa. Djū un Džodija 84

10.   nodaļa. Ilgais ceļš prom no mājām 93

11.     nodaļa. Paslēpes 105

12.    nodaļa. Ziemassvētki 116

13.    nodaļa. Lieliska bibliotēka 124

14.    nodaļa. Djū lielā bēgšana 137

15.    nodaļa. Spenseras mīļākais kaķis 148

16.   nodaļa. Aiovas slavenais bibliotēkas kaķis 155

17.    nodaļa. Djū modernajā pasaulē 166

18.    nodaļa. Minka grāmatās 177

19. nodaļa. Pasaules sliktākais ēdājs 188

20. nodaļa. Djū jaunie draugi 203

21. nodaļa. Kas padara mūs īpašus? 213

22. nodaļa. Djū dodas uz Japānu 226

23. nodaļa. Atmiņas par mammu 236

24. nodaļa. Djū diēta 250

25.  nodaļa. Sanāksme 257

26.  nodaļa. Djū mīlestība 264

27.  nodaļa. Mīlestība pret Djū 270

Epilogs. Pēdējās domas no Aiovas 275

Pateicības 280

Vikija Mairona un Brets Viters DJŪ

Mazpilsētas bibliotēkas kaķis, kas aizkustināja pasauli

Redaktore A. Brazauska

Apgāds Zvaigzne ABC. SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā. LV-1010. Red. nr. L-2889. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6. Rīgā, LV-1010.

* Americans with Disabilities Act akts, kas nosaka cilvēku ar īpašām vajadzībām tiesības Amerikā.

* Ntw nekodu raitu. ("SuaJuU vol.)

[1] Amerikāņu bibliotekārs un pedagogs (1851-1931). Šeit un turpmāk - tulk. piez.

[2] pēc Fārenheita. Pēc Celsija - aptuveni 38 grādi.

[3] aptuveni 39,5 grādi pēc celsija.

[4] duke - hercogs (angļu vai).

[5] youngmen's christian association - starptautiska ekumeniska jauniešu kustība, kura darbojas 125 valstīs un kurā ir vairāk nekā 125 miljoni biedru.

Content

Mairona Vikija, et al DJŪ - Mazpilsētas bibliotēkas kaķis, kas aizkustināja pasauli

Ievads Esiet sveicināti Aiovā!

1. nodala  Visaukstākais rīts

2. nodala Lielisks papildinājums

3. nodala Djū Lielais Grāmatnieks

4. nodala Viena diena bibliotēkā

5. nodala Kaķumētra un gumijas saites

6. nodala Monēta

7. nodala Lielā avēnija

8. nodala Kaķa labākie draugi

9. nodala Djū un Džodija

10. nodala Ilgais ceļš prom no mājām

11. nodala Paslēpes

12. nodala Ziemassvētki

13. nodala Lieliska bibliotēka

14. nodala Djū lielā bēgšana

15. nodala Spenseras mīļākais kakis

16. nodala Aiovas slavenais bibliotēkas kakis

17 nodaļa Djū modernajā pasaulē

18. nodala Minka grāmatās

19. nodala Pasaules sliktākais ēdājs

20. nodala Djū jaunie draugi

21. nodala Kas padara mūs īpašus?

22. nodala Djū dodas uz Japānu

23. nodala Atminas par mammu

24. nodala Djū diēta

25. nodala Sanāksme

26. nodala Djū mīlestība

27. nodala Mīlestība pret Djū

Epilogs Pēdējās domas no Aiovas

Pateicības

Saturs