Heriots Džeimss

kaķu stāsti

Džeimsa Heriota

kaķu stāsti

«Džeimsa Heriota kaķu stāsti»:

.

.

Ievads

Kaķiem arvien bijusi nozīmīga loma manā dzīvē - vispirms zēnības gados Glāzgovā, vēlāk, kad biju praktizējošs veterinārķirurgs, un tagad, kad esmu pensijā, tie joprojām dara manu dzīvi gaišāku.

Veterinārārsta karjeru es izvēlējos galvenokārt kaķu dēj. Pamatskolas gados manos priekšstatos par dzīvnieku pasauli valdīja brīnišķīgs īru seters, vārdā Dons, ar kuru es mēdzu pastaigāties Skotijas kalnos gandrīz vai četrpadsmit gadu, bet, kad atgriezos no šiem klejojumiem, mani allaž sveica kaķi, kas, kūkumu uzmetuši, glaudās ap kājām, murrāja un berzēja purniņus man gar plaukstām.

Mūsu mājās vienmēr dzīvoja vairāki kaķi, un tiem piemita sava īpaša pievilcība. Savas dabiskās grācijas un izsmalcinātības, kā arī atsaucīgās pieķērības dēļ, tie visi man bija dārgi, un es ilgojos pēc dienas, kad Veterinārajā koledžā uzzināšu par tiem visu. Arī šo dzīvnieku rotaļīgums bija pastāvīgs izklaides avots. Atceros vienu kaķeni, vārdā Topsija, kas izprovocēja uz dažu labu rotaļu, atkal un atkal sāniski lēkšodama uz Dona pusi, ausis pieglaudusi, tā ka suns vairs nespēja turēties pretī un metās kaķim virsū un neizbēgami izcēlās ilga cīkstēšanās.

Laiku pa laikam mēs izsaucām vietējo veterinārārstu, kad kaķi bija sasirguši, un es godbijīgi uzlūkoju viņu, kā jau daždien cilvēku, kas rūpīgi studējis šo sugu un zināja ikkatru kaulu, nervu un cīpslu kaķa ķermenī.

Jutos pārsteigts, kad iestājos koledžā un atklāju, ka mani iemīļotie kaķi tur nevienu neinteresēja. Viena no manām mācību grāmatām bija milzīgs sējums - Sisona "Mājdzīvnieku anatomija". Bija jābūt itin spēcīgam vīram, lai noceltu to no plaukta, un nēsāt to apkārt bija smags darbs. Tā bija bagātīgi ilustrēta ar zirga, vērša, aitas, cūkas un suņa iekšējiem orgāniem noteiktajā stingrajā kārtībā. Suns vēl kaut kā tur bija iekļuvis, bet kaķi nevarēju atrast nekur. Pēdīgi es ieskatījos rādītājā. Zem "k" burta nekas tāds nebija minēts, un tad es nodomāju - kā tad, protams, felis zem "fbet mani meklējumi atkal izrādījās neauglīgi, un biju spiests ar skumjām secināt, ka mani nabaga mīlīgie draugi nav pat pieminēti.

Nespēju tam noticēt. Iedomājos tūkstošiem vecu cilvēku un pie mājām saistītu invalīdu, kuriem kaķi dāvāja prieku, mierinājumu un draudzību. Tie bija vienīgie mīļdzīvnieki, kas viņiem varēja piederēt. Ko gan domāja manas profesijas pārstāvji? Vienkāršais fakts liecināja, ka viņi netiek laikam līdzi. Sisona "Anatomija" bija izdota 1910. gadā un līdz 1930. gadam vairākkārt pārpublicēta, un tieši šā gada izdevumu, nesen kā no tipogrāfijas saņemtu, es lasīju savos studiju gados. Lai gan savu darba mūžu esmu aizvadījis praksē ar lielajiem dzīvniekiem, tomēr allaž esmu izteicies, ka mans sākotnējais nodoms bijis kļūt par suņu un kaķu ārstu. Taču es savu kvalifikāciju ieguvu trīsdesmitajos gados, lielās depresijas laikā, kad darbu atrast bija grūti, un es galu galā gumijniekos pārstaigāju Deilas kalnus Ziemeļjorkšīrā. Es to darīju vairāk nekā piecdesmit gadu, nenožēlojot ne minūti no šā laika, bet sākumā gan domāju, ka ilgošos pēc saviem kaķiem.

Es maldījos. Kaķi bija visur. Katrā fermā bija savi kaķi. Peles no tiem turējās pa gabalu, un kaķi šajos lauku apvidos dzīvoja savu dzīvi. Kaķi ir lietpratēji ērtību ziņā, un, aplūkodams kādas govs galvu, es itin bieži siena redelēs uzgāju omulīgu midzinu ar kaķēniem un māti. Kaķus varēja redzēt ieritinājušos starp salmu ķīpām vai svētlaimē izstiepušos saulainos stūrīšos, jo tie mīl siltumu, un skarbajās ziemas dienās manas automašīnas motora pārsegs bija neatvairāmi pievilcīgs objekts. Tiklīdz iebraucu fermas pagalmā, uz mašīnas uzlēca viens vai divi kaķi. Daži zemnieki bija īsti kaķumīļi, ja neņem vērā šo dzīvnieku praktisko nozīmi, un viņu mājās krietns pulciņš mazo radībiņu izbaudīja negaidīto dāvanu - siltumu un kad braucu prom, siltā metāla virsma bija viscaur izraibināta ar dubļainu ķepu rakstu. Pēdas drīz vien nožuva, un tā kā man nebija ne laika, ne vēlēšanās mazgāt mašīnu, tās saglabājās kā gandrīz vai pastāvīgs rotājums.

Ikdienas apgaitā pa mūsu mazo pilsētiņu es sastapu daudz vecu ļaužu, kuru mazajās mājelēs kaķis sēdēja pie kamīna vai gulēja saritinājies saimnieka klēpī. Šā dzīvnieka sabiedrībai bija milzīga nozīme viņu dzīvē.

Tas viss man neļāva aizmirst kaķus, un tomēr oficiālā izglītība ignorēja tos, bet tas bija pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem, un jau tolaik bija vērojamas pārmaiņas. Kaķus sāka pieminēt veterināro koledžu lekcijās, un es cītīgi pārņēmu idejas no studentiem, kas nāca pie mums praksē, un vēlāk, praksei paplašinoties, es rīkojos tāpat, kad ieradās jaunie asistenti, kas bija pārpilni ar jaunām zināšanām. Turklāt veterināru periodiskajos izdevumos sāka parādīties raksti par kaķiem, un es tos mēdzu kāri lasīt.

Tā turpinājās vairāk nekā piecdesmit gadu, un tagad, kad esmu pensijā un mana veterināra dzīve ir galā, es bieži atskatos pagātnē un domāju par to, kādas pārmaiņas notikušas mana mūža laikā. Kaķu atzīšana, protams, bija tikai maza daļiņa gandrīz sprādzienveidīgajā revolūcijā, kas pārvērta manu profesiju - faktiski izzuda fermas zirgi, radās antibiotikas, kas itin kā aizslaucīja viduslaiku cienīgās zāles, ko man vajadzēja izsniegt, jaunas ķirurģiskas procedūras, regulāri parādījās brīnišķīgas aizsargpotes —, un tas viss šķita kā sapņa piepildījums.

Tagad kaķi neapšaubāmi ir vispopulārākie ģimenes mīļdzīvnieki. Ievērojami veterināri par tiem raksta lielas, solīdas grāmatas, un dažiem ārstiem šī suga ir vienīgā specialitāte.

Pie mana rakstāmgalda garā rindā ir vecās mācību grāmatas, kuras es studēju senajās dienās. Tur ir Sisons, kas izskatās tikpat milzīgs kā arvien, un visas pārējās, kuras es glabāju un kurās palaikam mēdzu ieskatīties, mēģinot atcerēties kaut ko no pagātnes, vai arī kad vienkārši gribu labi izsmieties; ber tām līdzās atrodas jaunie, skaistie sējumi, kas veltīti vienam vienīgam tematam - kaķiem.

Es domās atgriežos pie dīvainā uzskata, kāds daudziem cilvēkiem bija par kaķiem. Tie esot savtīgi radījumi, kas savu pieķērību pataupot tikai tām situācijām, kad varēs gūt sev labumu, un neesot spējīgi uz bezierunu mīlestību, kādu dāvā suns. Kaķi esot pašpietiekamas būtnes, kam rūp vienīgi pašu intereses. Kādas blēņas! Esmu jutis, kā kaķi berzē purniņu man gar seju un pieskaras vaigam ar rūpīgi ievilktiem nagiem. Tās, manuprāt, ir mīlestības izpausmes.

Pašlaik, kad rakstu, mums nav kaķa, jo mūsu borderterjers netur labu prātu uz kaķiem un labprāt tos trenkā. Tomēr viņš nesāk skriet pirms kaķiem, jo, kaut arī viņš gatavs cīnīties ar jebkuru suni, vai tas būtu liels vai mazs, taču slepenībā izjūt pret kaķiem piesardzību. Ja kaķis neatkāpjas, Boudijs ar lielu līkumu izvairīsies no tā. Toties, kad suns guļ - tā ir viņa iemīļotā nodarbošanās mūža trīspadsmitajā gadā -, mūs apciemo kaimiņu kaķi. Aiz virtuves loga ir mūra sēta krūšu augstumā, un uz tās sapulcējas visdažādākie kaķi, lai palūkotu, kas mums viņiem piedāvājams.

Mēs tiem pataupām visādus gardumus un noliekam uz sētas augšmalas, bet viens krāšņs dzelteni balts runcis ir tik mīlīgs, ka labprātāk gribētu tikt apmīļots nekā pabarots. Man ar viņu gluži vai jācīnās, kad viņš gandrīz izsit man no rokas kartona kārbu ar gardumiem, jo skaļi murrādams cenšas iespiest degunu man plaukstā. Man bieži vien jāpamet barošana un jāberzē, jāglauda un jākutina pakakle - tieši to viņš īstenībā grib.

Es domāju, ka tā ir prātīga aksioma - kad esi pensijā, nevajag uzturēties savā darba vietā. Protams, Skeldeilas māja man ir daudz kas vairāk - man ir tūkstoš atmiņu par šo vietu, kur es savas vecpuiša dienas vadīju kopā ar Zigfrīdu un Tristanu un kur uzsāku precēta vīra dzīvi, pieredzēju bērnus izaugam no zīdaiņa vecuma un pusgadsimtu piedzīvoju veterināra prakses uzvaras un nelaimes, bet es dodos turp tikai paņemt pasta sūtījumus un pie viena aši palūkojos, kā sokas darbi.

Praksi vada mans dēls Džimijs un viņa lieliskie jaunie partneri, un pagājušonedēļ es stāvēju birojā un vēroju nepārtraukto mazo dzīvnieku plūsmu uz konsultācijām, operācijām, vakcināciju - pavisam citādi nekā tolaik, kad deviņdesmit procenti mūsu darba bija saistīti ar lauksaimniecību.

Es novērsu skatienu no pinkainās straumes un uzrunāju Džimiju. - Kurus dzīvniekus tu visbiežāk redzi klīnikā? - es jautāju.

Viņš brīdi padomāja, pirms atbildēt. - Varbūt suņus un kaķus vienlīdz, tomēr es domāju, ka pārsvaru gūst kaķi.

.

Alfreds - Saldumu veikala kakis

..

.

AR rīkli biju pavisam pie gala. Trīs naktis no vietas veiksmīgi biju saņēmis jērus - šajā laikā pār kalnu nogāzēm brāzmoja vispamatīgākie agrā pavasara vēji, un es strādāju, kreklos izmeties. No tā man tika pamatīgas iesnas un ieskaņas bronhītam. Jutu, ka man steidzami nepieciešams Džefa Hetfīlda konfektes pret klepu. To varētu nosaukt par nezinātnisku ārstēšanos. Bet es bērnišķīgi stingri ticēju, ka mazās konfektītes, izkusušas mutē, aiznes dziedinošus izgarojumus uz maniem bronhiem.Veikaliņš atradās vienā no sānielām, un virs durvīm tik tikko pietika vietas izkārtnei: DŽEFRIJS HETFĪLDS. SALDUMI. Bet bodīte bija pilna. Pastāvīgi pilna, un, tā kā es tur iegriezos tirgus dienā, tad tā bija stāvgrūdām pilna.

Kad vēru vaļā durvis, zvaniņš sīki nodziedāja: "Dzinn…", un es ie- spiedos veikaliņā pilsētas dāmu un fermerieņu mudžeklī. Zināju, ka būs labu brīdi jāpagaida, taču nemaz neņēmu to ļaunā, jo vērot misteru Hetfīldu darbībā bija viens no lielajiem iepriecinājumiem manā dzīvē.

Arī laiku biju izraudzījies pareizāko, jo veikala īpašnieks patlaban kulminēja savas preces izklāsta cīniņā. Viņš bija uzgriezis muguru, un sudrabotā lauvas galva viegli šūpojās līdzi pleciem, viņam cilājot stikla saldumu traukus plauktā, kas aizņēma visu sienu. Kad nebija jācilā, viņš, rokas uz muguras salicis, izcīnīja iekšēju cīņu, laizdams skatienu pāri visām stikla tvertnēm pēc kārtas. Viņa saspringums neviļus vedināja atcerēties gleznu, kurā redzams lords Nelsons uz "Viktorijas" klāja, koncentrēti prātodams, kā vislabāk uzbrukt ienaidniekam.

Saspringums mazajā veikaliņā sakāpinājās, kad viņš pastiepa roku pēc kāda trauka, taču tūdaļ to atkal nolaida un papurināja galvu, pēdīgi, kad no dāmu pulciņa atskanēja nopūta, viņš nopietni palocīja vareno galvu un strauji apgriezās ar vaigu pret gaidītājām. Viņa platā romiešu senatora seja savilkās labestīgā smaidā.

-    Nu, lūdzu, misis Mofeta, - viņš uzrunāja un starojot uzsmaidīja tuklai matronai, turēdams rokās konfekšu burku un nolikdams to uz letes ar īstu Kartjē juveliera žestu, ceļot pircējai priekšā briljantu kaklarotu. — Man gauži gribas zināt, vai spēšu jūs ieinteresēt ar šīm konfektēm.

Misis Mofeta, satvērusi rokā iepirkumu groziņu, uzmeta ciešu skatienu papīriņos ietītajām konfektēm.

-    Ak, es īsti nezinu…

-   Ja atmiņa mani neviļ, kundze, tad jūs, šķiet, sacījāt, ka meklējot kaut ko līdzīgu krievu karamelēm, un es varu jums pēc labākās pārliecības ieteikt. Lai arī tās nav tieši krievu karameles, tām tik un tā ir brīnišķīga garša, tās sūkājot kūst lēnām un maigi…

1 īksmīgais balss tonis gandrīz lika izjust cildināto īrisu garšu tik pārliecinoši, ka man tā vien kārojās iebāzt roku konfekšu burkā un riekšavas tiesu izcelt. Un laikam tāds pats efekts balsij bija arī uz resno kundzēni. - Labi, mister Hetfīld, - viņa dedzīgi atsaucās. - Nosveriet man pusmārciņu.

-    Veikalnieks viegli paklanījās. - Esmu pārliecināts, ka savu izvēli jūs nenožēlosiet. - Viņš ļoti jauki pasmaidīja, un, kamēr gādīgām rokām izbēra konfektes uz svariem un pēc tam ar profesionālu veiklību sapildīja turziņā, man no jauna uznāca kāre tikt klāt pie visiem saldajiem gardumiem.

Misters Hetfīlds pa to laiku, ar abām plaukstām uz letes atspiedies, godbijīgi paliecās uz priekšu, izvadīdams pircēju ar laipnu novēlējumu, tad no jauna pievērsa vaigu savai draudzei. - Sveicināta, misis Dosona. Cik patīkami jūs atkal redzēt. Ko šodien vēlēsieties?

Uzrunātā dāma uzlūkoja veikalnieku nepārprotamā jūsmā. - Es vēlētos pildītās šokolādes konfektes, ko nopirku viņnedēļ, mister Het- flld. Tās bija burvīgas. Vai jums tās vēl ir krājumā?

-Jā, kundze, ir, un es ļoti priecājos, ka tik labvēlīgi novērtējāt manu ieteikumu. Tām ir neizsakāmi tīkama krēmīga garša. Turklāt iegadījies tā, ka esmu saņēmis jaunu sūtījumu speciālā skaistā dāvanu iesaiņojumā Lieldienu reizei. — Nocēlis no plaukta vienu šādu kastīti, viņš to pasvārstīja uz plaukstas. - Tiešām glīta un pievilcīga, vai jums arī tā neliekas?

Misis Dosona strauji palocīja galvu: - Kā nu ne - tā patiesi ir smuka. Kastīti es noteikti ņemšu. Un tad es gribētu vēl ko - labas sūkajamās konfektes visai ģimenei. Dažādās krāsās.

Misters Hetfīlds uzsita knipi, it kā apsvērdams kaut ko, paraudzījās uz kundzi un likās padomājam, tad apsviedās apkārt, salika rokas uz muguras un ar acīm pārbaudīja plauktu.

Sis bija man vistīkamākais mirklis izrādē, un es to ar patiku izbaudīju ikreiz no jauna. Man ārkārtīgi patika aina ar viņa iekšējo cīņu, pūloties pareizi izlemt, un vienlaikus patika noskatīties uz Alfrēdu, kas sēdēja tālīnajā galā uz letes.

Alfrēds bija Džefa kaķis un pastāvīgi sēdēja vienā un tajā pašā vietā uz pulētajiem letes dēļiem netālu no aizkara, kas veikalu šķīra no Het- fīldu dzīvojamās istabas. Sēdēja stalts un karaliski dižens. Kā vienmēr, viņš, liekas, nopietni interesējās par visu, kas apkārt notiek, viņa skatiens visu laiku ceļoja no saimnieka pie pircējiem, un varbūt tā bija vienīgi mana iedoma, bet šķita, ka viņa izteiksmē saskatu līdzdalību visās norisēs un dziļu apmierinājumu par iznākumu. Viņš nekad nepameta un nemainīja ierasto vietu uz letes. Dažkārt viena vai otra dāma ar pirkstu noglauda runcim vaidziņu, un viņš tad dobji iemurrājās, graciozi paliekdams galvu uz glāstītājas pusi.

Alfrēdam bija raksturīgi, ka viņš nekad neizplūda nepiedienīgās emocijās. Tas kaitētu viņa cieņai, un cienīgums bija viņa būtnes neatņemama sastāvdaļa. Jau būdams tikai kaķēns, Alfrēds nekad neaizrāvās līdz nesavaldīgam rotaļīgumam. Pirms trim gadiem es viņu kastrēju, un viņš nekad nav par to uz mani ļaunojies. Viņš izveidojās par lielu, masīvu, labdabīgu kaķi. Arī tagad noskatījos, kā viņš cienīgi sēdēja - dižens, nesatraucams, izlīdzis mieru ar visu pasauli. Nevienam nevarēja rasties šaubas par to, ka tas ir kaķis ar izcili izteiktu personību.

Un es nekad neesmu spējis atvairīt iespaidu, ka viņš ir tieši tāds pats kā viņa saimnieks. Divi no vienas un tās pašas cilts. Tālab arī nebija pārsteigums, ka viņi bija tik cieši un viens otram uzticami draugi.

Kad pienāca mana kārta, biju nokļuvis Alfrēdam tiešā tuvumā un pakasīju viņam pazodi. Tas runcim varen patika, viņš atlieca galvu, turklāt iemurrādamies tik spēcīgi, ka ar savām krūšukurvja plēšām pieducināja visu veikaliņu.

Pat pretklepus konfekšu izsniegšanu man veikalnieks pārvērta gandrīz par ceremoniju. Lielais vīrišķis aiz letes svinīgi apostīja paciņu, tad pāris reižu piesita plaukstu pret krūtīm. - To veselības zāli var saost, mister Heriot, tā dvestin dveš pretī. Šitās jūs izārstēs, ka pats nemaz nepamanīsiet. - Viņš paklanījās un uzsmaidīja man, un es nudien ņemos vai apzvērēt, ka Alfrēds arī pasmaidīja.

Izspiedos cauri dāmu biezoknītim līdz durvīm. Izgājis uz ielas, es nezin kuro reizi no jauna nobrīnījos par Džefrija Hetfīlda fenomenu. Darovbijā bija vēl citi saldumu veikali, krietni prāvāki, ar labiem skatlogiem, kur preces bija ļoti pievilcīgi izliktas pircēju pievilināšanai, bet nevienam no tiem nebija tāds noiets kā necilajai bodītei, no kuras tikko biju izgājis. To visu neapšaubāmi panāca unikālā tirgošanās prasme. Un, jāteic, viņš nepavisam nepietēloja, viņš gluži vienkārši

paklausīja savam dabiskajam aicinājumam ar visu sirdi nodoties darbam, ko bija sev izraudzījies.

Viņa izturēšanās un manierīgā valoda dažkārt izpelnījās kodīgas un pat rupjas piezīmes no kādreizējiem biedriem, ar kuriem viņš četrpadsmit gadu vecumā kopā bija beidzis vietējo skolu, un alus krogos ^ viņu dažkārt piezobojot dēvēja par "bīskapu", taču tas viss beigu beigās bija tikai pa jokam, jo kopumā viņš bija ļoti labi ieredzēts. Un dāmas, protams, viņu dievināja sajūsmā par lielo uzmanību, ko viņš tām veltīja, un gandrīz nekad nepagāja garām veikaliņam, tur neiegriezušās.

Bija pagājis apmēram mēnesis, kad atkal reiz iegriezos nopirkt Rozītei viņas miļākās ledenītes, un aina bija uz mata tāda pati - Džefrijs smaidošs un iztapīgs, Alfrēds savā parastajā vietā, ar acīm neatlaidīgi sekodams katrai saimnieka kustībai: abi izstaroja dziļu pašcieņu un labestību. Kad saņēmu pirkumu, veikalnieks man klusu ieteicās:

- Divpadsmitos aizslēgšu veikalu pusdienu pārtraukumā. Vai jūs, mister Heriot, nebūtu tik laipns iegriezties un izmeklēt Alfrēdu?

-Jā, protams, - es attraucu un paskatījos letes viņgalā uz lielo kaķi.

-    Vai viņš saslimis?

-   Ai, nē, nē… man tikai brīžiem liekas, ka viss nav gluži tik labi, kā vajadzētu būt.

Brīdi vēlāk pieklauvēju pie veikaliņa durvīm, Džefs mani izveda cauri nu tukšajai bodītei un pašķīra aizkarus uz dzīvojamo istabu. Misis Hetfīlda sēdēja pie galda un dzēra tēju. Viņa šķita krietni lietišķāka nekā vīrs. - Sveiks, mister Heriot, jūs tātad esat atnācis aplūkot mūsu mazo kakīti.

-    Tik pārlieku mazs jau nemaz nav, - es smiedamies atteicu. Un tiešām - Alfrēds izskatījās masīvāks nekā parasti, varbūt tāpēc, ka bija cienīgi apsēdies pie kamīna un apcerīgi raudzījās liesmās. Mani ieraudzījis, tas piecēlās un nesteidzīgi pienāca klāt, un sacēla kūkumu, pieglauzdamies man pie kājām. Es kaut kādā dīvainā kārtā jutos pagodināts.

-    Ir nu gan skaists, - es klusiņām noteicu. Nebiju viņu labu laiku redzējis, un tagad mīlīgā galva ar tumšajām svītrām, kas iestiepās gandrīz līdz izteiksmīgajām, saprātīgajām acīm, draudzīgi pieglaudās man.

-    Jā, - es vēlreiz noteicu, noglāstot kažociņu, kurā atmirdzēja kamīna dzirkstis, - tu esi ļoti jauks un liels kaķis.

Pievērsos misteram Hetfīldam. - Man viņš izskatās pilnīgi vesels. Kas jūs satrauc?

-    Ak, varbūt viņam tiešām nekas nekait. Ēstgriba joprojām ir laba, tikai esmu ievērojis, ka apmēram kopš nedēļas viņš vairs netiecas ar tādu kāri pēc ēdiena kā senāk un varbūt arī vairs nav tik dzīvīgs. Nekādu citādu pārmaiņu nav. Nedomāju, ka viņš ir slims… tikai kļuvis citāds…

-    Labi. Paskatīsimies. - Izmeklēju Alfrēdu jo pamatīgi. Temperatūra bija normāla, gļotādas veselīgi sārtas. Izvilku stetoskopu, izklaušināju sirdi un plaušas - viss pilnīgi normāli. Arī iztaustot vēderiņu, neko neatradu.

-    Tā, mister Hetfīld, izmeklēšanā neatradu nekādas pazīmes, kas norādītu uz slimību. Varbūt viņš ir mazliet saguris, bet arī nekas neizpaužas. Katram gadījumam iešļircināšu viņam vitamīnus. Pēc pāris dienām piezvaniet un pastāstiet, kā viņš jūtas.

-    Paldies, ser. Esmu jums ļoti pateicīgs. Jūs mani ļoti nomierinājāt. — Saimnieks pasniedzās pēc sava mīluļa. Pārliecinošā valoda lāgā nesaskanēja ar rūpju izteiksmi viņa sejā. Redzot viņus abus kopā, es atkal neviļus iedomājos - cik līdzīgi! Jā, cilvēks un dzīvnieks, un tomēr dziļa būtiska līdzība.

Kādu nedēļu man par Alfrēdu ziņu nebija, un es nodomāju, ka runcis atguvies un viss atkal ir pa vecam. Bet tad piezvanīja saimnieks.

-    Viņš tāds pats vien ir, kā bijis, mister Heriot, gandrīz varētu teikt, ka kļuvis nelādzīgāks. Būtu jums ļoti pateicīgs, ja iegrieztos viņu apskatīt.

Viss bija tāpat kā pirmoreiz izmeklējot. Parakstīju kaķim jauktu minerālvielu kursu un vitamīnu tabletes. Nebija nekāda pamata sākt viņam dot kādas no jaunajām antibiotikām. Nebija ne paaugstinātas temperatūras, nedz arī norādījumu uz jelkādu infekciju.

Pa aleju man iznāca iešana katru dienu, jo tā atradās pavisam netālu no Skeldeilas mājas, un pasāku allaž ielūkoties pa logu mazajā saldumu veikalā. Aina allaž bija tā pati sen redzētā: Džefs smaidīja un klanījās pircējām, bet Alfrēds sēdēja ierastajā vietā uz letes. Viss šķita labi un kārtībā un tomēr… kaut kas ar kaķi bija citādi.

Vienu vakaru iegriezos pie Hetfīldiem un runci rūpīgi izmeklēju.

-    Viņš ir novājējis, kļuvis krietni vieglāks, - es beigās noteicu.

-   Jā, - Džefrijs piekrita, palocīdams galvu. - Man arī tā liekas. Viņš joprojām ēd gluži labi, tomēr mazāk nekā senāk.

- Padodiet vēl viņam pāris dienu tās pašas tabletes, - es ieteicu, - un ja tad nebūs labāk, paņemšu viņu pie sevis uz ambulanci un izmeklēšu rūpigāk.

Man jau priekšlaikus bija nelāga nojauta, ka labāk nebūs kļuvis, un nebija arī. Vienu vakaru paņēmu kaķu būri un aizgāju uz konfekšu veikalu. Gandrīz radās problēma, jo Alfrēds bija tik liels, ka lāgā nevarēja ievietoties būrī, tomēr nepretojās, kad mēs viņu mīlīgi tur iemur- dzījām.

Ambulancē noņēmu asiņu paraugu un nofotografēju rentgenā. Uzņēmums bija pilnīgi nevainojams, un, kad saņēmu atbildi no laboratorijas, arī asinīs nekas nenormāls nebija atrasts.

No vienas puses, tas nomierināja, tomēr līdzēt nenieka nelīdzēja, jo kaķis turpināja dilt. Nākamās divas nedēļas līdzinājās murgam. Valdonīgais kaķis joprojām sēdēja savā vietā uz letes, bet kļuva no dienas vājāks, līdz beidzot to vairs nemaz nevarēja pazīt. Izmēģināju visas zāles, kādas vien varēju iedomāties, taču labuma nekāda. Palūdzu, lai Zigfrīds to izmeklē. Bet viņš nosprieda to pašu, ko es. Nemitīgā vājēšana norādīja vienīgi uz iespēju, ka Alfrēdam ir kāds iekšējs audzējs. Tomēr rentgens arī atkārtoti neko neuzrādīja. Alfrēdam noteikti bija briesmīgi apriebusies mūsu mūždienīgā noņemšanās - nēsāšanas, spaidīšana, dažādu paraugu vākšana, bet viņš ne reizes savu nepatiku neizrādīja. Viņš visu pieļāva un pieņēma atbilstoši savam raksturam.

Bija vēl kāds faktors, kas visu vērta ļaunāku. Proti, pats Džefs gauži cieta 110 smagā saspringuma. Arī viņš sāka vājēt, agrāk sārtie vaigi iekrita un kļuva bāli, artistiskais tirgošanās stils viņu, šķiet, nomocīja un iztukšoja. Vienu dienu es pametu novērošanas posteni aiz loga un iegāju veikalā. Uz Džefu bija briesmīgi paskatīties, pircēju vajadzības viņš uzklausīja bez smaida, pirkumus izsniedza, tik tikko kādu vārdu nomurminot. Balsi izzudis mundrums, apklususi možā čalošana, arī pircējas bija kļuvušas neveikli klusas.

Taču visskumīgāk bija paraudzīties uz Alfrēdu, kas vēl aizvien drosmīgi turējās savā vietā. Viņš bija neticami kārns, kažokam zudis mirdzums, viņš nedzīvām acīm raudzījās taisni uz priekšu, nekas viņu vairs neinteresēja. Viņš līdzinājās putnu biedēklim kaķa izskatā.

Es nespēju ilgāk uz to bezdarbīgi noskatīties. Tovakar devos pie Džefrija Hetfīlda.

-     Šodien redzēju jūsu kaķi, - es bez aplinkiem sacīju. - Viņš ir strauji sakrities. Vai pamanīti kādi jauni simptomi?

Saimnieks truli palocīja galvu. - Jā, es pats grasījos jums piezvanīt. Viņš pāris reižu ir apvēmies.

Iecirtu nagus plaukstā. - Atkal viss tas pats. Katra pazīme norāda uz to, ka kaut kas nav kārtībā, un tomēr es nespēju neko atrast, kas stāvokli noskaidrotu. - Pieliecos noglāstīt Alfrēdu. - Man ir ļoti sāpīgi, noraugoties uz viņa pārvērtībām. Paskatieties uz kažociņu. Tas bija tik gluds un spīdīgs.

-   Jums taisnība, - Džefs piekrita. - Viņš vairs nemaz neapkopjas. Nekad neredzu viņu mazgājamies. Tā vien liekas, ka viņam būtu pilnīgi vienalga, kas notiek ar kažoku. Senāk tīrījās un spodrinājās visu laiku. Mēlīte tā vien zibēja: ļik, ļik, ļik - dažreiz stundām ilgi.

Raudzījos viņā kā apburts. Viņa vārdi bija man iekrituši prātā kā dzirkstele… "ļik, ļik, ļik…". Neteicu ne vārda, bet drudžaini domāju. - Jā… ja iedomājas, ka Alfrēds… - Dzirkstele iedegās par liesmu. Es spēji salēcos un izslējos krēslā.

-    Mister Hetfīld, - iesaucos, - jāizdara laparotomija.

-    Kas tā tāda?

-    Man šķiet, viņam iekšās izveidojies vilnas kamols. Lai to pārbaudītu, nepieciešama operācija.

—        Jūs sakāt, ka viņš jāuzšķērž?

—Tā tiešām ir.

Viņš aizsedza acis ar plaukstu, zods noslīdēja uz krūtīm. Tā viņš nosēdēja labu brīdi. Tad uzmeta man vajāta cilvēka skatienu. - Ak, es nemaz nezinu… Nekad neesmu neko tamlīdzīgu iedomājies.

-     Kaut kas mums jādara, citādi jūsu kaķis būs pagalam.

Viņš noliecās un sāka paijāt Alfrēdam galvu, un nevarēja vien beigt. Pēdīgi galvu un skatienu nepacēlis, viņš aizsmakušā balsī ierunājās. - Labi. Un kad?

-     Rīt no paša rīta.

Kad nākamajā dienā mēs abi ar Zigfrīdu noliecāmies pār anestezēto kaķi, manas domas darbojās drudžaini. Bijām pēdējā laikā operējuši diezgan daudz mazo dzīvnieciņu, tomēr tad es vienmēr zināju, ko daru. Šoreiz nezināju nenieka, jutos kā taustīdamies tumsā.

Pārgriezu ādu un vēdera muskuļus, un, kad meklēju tālāk diafragmā, sataustīju kuņģī mīklai līdzīgu masu. Pārgriezu kuņģi, un sirds man salēcās. Tur nu tas parādījās - liels savēlies vilnas kamols, visu piedzīvoto nedienu cēlonis. Nekad un nemūžam tas nebūtu parādījies rentgenā.

Zigfrīds smaidīja. - Tā, nu mēs zinām!

-Jā, - es piekritu, juzdams uzviļņojam milzīgu atvieglojumu. - Nu mēs zinām.

Ar to vien vēl nepietika. Kad bijām kamolu izvākuši un šuvām kuņģi ciet, pamanījām zarnu traktā vēl vairākus mazākus vilnas kamoliņus. Tos visus vajadzēja izvākt. Tas man nemaz nepatika, jo nozīmēja kaķim papildu traumas, taču beidzot viss bija izdarīts, griezumi aizšūti un šuves bija redzamas vienīgi kažokā.

Kad aiznesu Alfrēdu atpakaļ saimniekiem, Džefs sākumā vispār neuzdrošinājās uz kaķīti paskatīties. Beidzot saņēmies tomēr uzmeta bailīgu skatienu uz saredzamo kārtīgi aizdiegto šuvi. Pēdīgi viņš tomēr

iedrošinājās uzmest bīļu skatienu savam kaķim, kas vēl gulēja anestēzijas miegā. — Vai viņš paliks dzīvs? - skanēja čukstus izteikts jautājums.

—        Viņam ir labas izredzes, - es atbildēju. - Graizīšana bija diezgan pamatīga, un laiciņš paies, kamēr viņš atlabs. Bet viņš ir jauns un spēcīgs. Gan būs arī vesels.

Misis Hetfīlda bija optimistiskāk noskaņota. Toties viņa raizējās par vīru.

-    Viņam zudušas cerības, - viņa žēlojās. - Un tikai tāpēc, ka Alfrēds guļ savā vietiņā augām dienām, un es velti viņam pūlos iestāstīt, ka jāpaiet zināmam likām, kamēr kaķis pilnīgi atžirgs un sāks skraidīt.

Noraizējusies viņa paskatījās uz mani. - Ja jūs zinātu, mister He- riot, kā tas viņu ēd kopā. Viņš ir pilnīgi pārvērties. Nemaz nezinu, vai viņš jel kādreiz atkal būs tas pats cilvēks, kas bija.

Piegāju pie aizkara un pa spraugu ielūkojos veikalā. Džefs bija aiz letes, darbojās un kustējās kā automāts. Klusēdams viņš nosvēra un izsniedza pirkumus. Ja kādreiz ierunājās, tad pavisam citādā balss tembrā, kādu es nemaz nepazinu - balss skanēja vienmuļi un tomēr it kā nemiera tirdīta. Kas notiks ar viņa klientūru, ja viņš arī turpmāk paliks šāds līdz nepazīšanai pārvērties. Pagaidām pircējas vēl turējās pa vecam uzticīgas, bet it viegli varēja gadīties, ka pienāks diena un dāmas cita pēc citas atkritīs.

Aizritēja nedēļa, pirms šis tas sāka vērsties uz labo pusi. Iegāju dzīvojamā istabā, bet Alfrēda tur nebija. Misis Hetfīlda strauji piecēlās no krēsla. - Viņam ir daudz labāk, mister Heriot! - kundze dedzīgi iesaucās. - Viņš jau sāk labi ēst un tagad ir kopā ar Džefu, pats gribēja iet līdzi veikalā.

Piegāju pie ierastās aizkaru spraugas. Alfrēds sēdēja vecajā vietā. Visai kārns, tomēr stalts. Es atgriezos atpakaļ istabā. - Tātad viss kārtībā, man vairs nav pie jums jānāk, misis Hetfīlda. Jūsu kaķis lieliski atveseļojas. Drīz vien būs kā no jauna piedzimis. - Par kaķi man bija visai drošs prāts, bet ne gluži tik drošs par Džefu.

Drīz pēc tam mani pārēm noslogoja darbi, vēl joprojām turpinājās jēru nākšanas laiks un viss, kas sekoja pēc atnešanās, bet tā notika katru gadu, un man nebija laika padomāt par kaut ko citu.

Pagāja nedēļas trīs, pirms es atkal iegriezos Hetfīlda konfekšu veikalā nopirkt šokolādi Helēnai uz kārā zoba. Veikaliņš bija stāvgrūdām pilns. Man uzmācās vecās bailes, un'es nobažījies palūkojos tiklab uz saimnieku, kā uz kaķi.

Alfrēds, atkal masīvs un varen cienīgs, tupēja uz letes, bet Džefs, abas plaukstas pret leti atspiedis, cieši raudzījās kādai dāmai acīs. - Cik noprotu, misis Hērda, jūs vēlaties kaut ko īsti maigā garšā. - Sulīgā balss atkal pietrīsuļoja veikalu. - Vai tie varētu būt turku saldumi?

-    Nē, mister Hetfīld, tā vis tos nesauca.

Džefa galva noslīdēja uz krūtīm, un viņš intensīvi raudzījās letes pulētajos dēļos, acīmredzot smagi koncentrējoties. Tad, galvu pacēlis, viņš paliecās tuvāk dāmai. - Varbūt marcipāna standziņas…

-    Nē… nē.

-    Varbūt trifeles vai konfektes ar piparmētru krēma pildījumu?

-    Nē, nekas tamlīdzīgs.

Viņš atslējās taisni. Pagadījies ciets riekstiņš. Viņš sakrustoja rokas pār krūtīm un pavērsa acis pret griestiem. To darīdams, viņš dziļi ievilka elpu, kā biju daudzkārt pieredzējis, un es sapratu, ka Džefs ir atkal uz strīpas. Pleci izslieti, seja sārtena, vaigi atkal labi piebrieduši.

Nespējis neko piemērotu iedomāties, viņš it kā sašļuka, bet tūliņ atkal pagrieza seju augšup un vēlreiz meklēja atbildi griestos. Es ievēroju, ka Alfrēds arī paceļ galvu.

Iestājās saspringts klusums, kamēr Džefs palika ieņemtajā pozā, bet tad viņa cēlajos vaibstos atplauka smaids.

-    Kundze, - viņš sacīja, - liekas, ka nu ir rokā. Jūs teicāt - baltas, dažkārt rozā - tās taču būs mežogu pastilas?

Misis Hērda uzsita ar plaukstu pa leti. - Jā! Pareizi, pareizi, mister Hetfīld. Nevarēju tik tā uzreiz atcerēties to nosaukumu.

— Ha-ha! Redz, kā man izdevās uzminēt! — veikalnieks līksmoja. Viņš smējās, visas dāmas smējās, un es biju pilnīgi pārliecināts, ka arī Alfrēds smējās.

Nu viss atkal bija labi. Veikalā visi jutās laimīgi. - Džefs, Alfrēds, dāmas un katrā ziņā arī Džeimss Heriots.

Oskars - Sabiedriskais kakis

i

Istčērčā man bija ļoti daudz brīva laika, daudz laika pārdomām, un, tāpat kā vairums manu dienesta biedru, es domāju par mājām. Tikai manu māju vairs nebija.

Kad aizbraucu no Darovbijas, Helēna atgriezās uz dzīvi tēva mājās, un mazās jumtistabiņas Skeldeilas mājā tagad stāvēja tukšas un pieputējušas. Taču manā atmiņā tās dzīvoja un bija pārskatāmas līdz pēdīgajam sīkumam.

Redzēju efeju aizplīvuroto logu, no kura pavērās skats pāri namu jumtiem tālu līdz pat zaļajiem pakalniem, redzēju mūsu nedaudzās iz- tablietas: gultu un skaisto galdu, veco skapi, kam durvis turējās ciet vienīgi ar manas kapzeķes palīdzību. Cik dīvaini, bet tieši vilnas zeķes purngals, kas karājās ārā pa skapja durvju spraugu, man tagad atceroties dzēla sirdī vissāpīgāk.

Un, kaut arī tas viss bija pagājis un beidzies, es vēl joprojām dzirdēju mazo radioaparātu pie gultas atskaņojam mūziku, savas sievas balsi no kamīna otras malas un tanī ziemas vakarā Tristanu, kas no lejasstāva gaiteņa sauca uz augšu:

— Džim! Džimī

Izgāju kāpņu laukumiņā un pārliecos pār margām. - Ko tu gribi, Tris?

-     Man žēl tevi traucēt, Džim, bet vai tu nenonāktu uz brītiņu lejā? - Augšup pavērstā seja izskatījās nepatīkami satraukta.

Atri, pa diviem pakāpieniem uzreiz, nosteidzos lejā, un, kad, mazliet aizelsies, nokļuvu apakšstāvā, Tristans mani aicināja uz ambulances istabu mājas viņgalā. Pie galda stāvēja pusaugu meitene, uzlikusi roku sedziņā ievīstītam ritulim, kas atradās uz galda.

-    Kaķis, — sacīja Tristans. Viņš atlocīja segas stūri, un mēs abi no- raudzījāmies uz lielu svītrainu kaķi. Vismaz jādomā, ka tas būtu prāvs kaķis, ja vien tam būtu cik necik miesas uz kauliem, kas gandrīz vai dūrās cauri kažokam, un, kad es viegli pārlaidu roku nekustīgajam ķermenim, jutu vienīgi ādas pārvalku pār ģindeni.

Tristan nokremšļojās. - Tas nav viss, Džim. Ir vēl kas cits.

Uzmetu viņam ziņkārīgu skatienu. Šoreiz, šķiet, viņam nebija prātā kārtējie jociņi. Noskatījos, kā viņš ļoti saudzīgi paceļ vienu kaķa pakaļkāju, tādējādi atklādams vēderu. Vēders bija pāršķelts, un zarnas pavēlušās ārā uz segas. Skats bija groteski drausmīgs. Es vēl stāvēju galīgi satriekts, kad ierunājās meitene.

-    Šito kaķi es ieraudzīju sēžam Brauna pagalmā, kad jau bija tumšs. Viņš izskatījās tāds vājš un panīcis, un dikti mierīgs, un es noliecos viņu paglaudīt. Bet tad ieraudzīju, ka viņš drausmīgi savainots, nu tad ietinu viņu sedziņā un atnesu pie jums.

-    To tu gauži labi izdarīji, - es meiteni uzslavēju. - Vai vari iedomāties, kam tas pieder?

Meitene papurināja galvu. - Nē, nevaru gan. Viņš izskatās pēc ielas kaķa.

-    Tāds viņš tiešām izskatās. - Uz brīdi novērsos no nejaukā skata. - Tu esi Mārdžorija Simpsone, vai ne?

-jā.

-    Es labi pazīstu tavu tēti. Viņš ir mūsu pastnieks.

-    Tā ir. - Meitene it kā gribēja pasmaidīt, taču lūpas viņai iedrebējās.

-    Nūjā, un es nodomāju, ka būs labāk atnest viņu pie jums. Un jūs varētu izdarīt tā, lai viņam vairs nav jāmokās. Izglābt tak viņu vairs nevar… man liekas?

Es vispirms paraustīju plecus, tad papurināju galvu. Meitenītei acis pieplūda pilnas asaru, viņa pastiepa roku, viegli pieskārās izmocītajam dzīvniekam, tad pagriezās un steigšus vien devās uz durvīm.

-   Vēlreiz - paldies tev, Mārdžorij, - es viņai nosaucu nopakaļ. — Mēs par viņu parūpēsimies.

Klusumā, kas nu iestājās, mēs abi ar Tristanu nolūkojāmies uz nabaga mocekli. Zem operāciju lampas viss bija pārlieku skaidri saredzams. Kaķim bija izgāzušās gandrīz visas iekšas, turklāt tās bija nojauktas ar smiltīm un dubļiem.

-    Kā tev liekas - kas to būtu varējis izdarīt? - Tristans pēdīgi jautāja. - Vai viņš būtu sabraukts?

-    Iespējams, - es atteicu. - Bet tas varēja notikt arī citādi. Varbūt viņu plosījis liels suns, varbūt kāds nežēlīgi spārdījis.

Ar kaķiem ir iespējams itin viss, jo netrūkst tādu cilvēku, kas kaķīti uzskata par piemērotu un atļautu mērķi dažāda veida nežēlībai.

Tristans piekrītot palocīja galvu. - Jā, turklāt, lai kas ar viņu noticis pašās beigās, viņš jau pirms tam bija tikpat kā nobeidzies aiz bada. Šitais tak ir tīrais ģindenis. Varu saderēt, ka no savām īstajām mājām viņš aizklīdis jūdzēm tālu.

-     Nūjā, - es nopūzdamies noteicu. - Te atliek vairs tikai viens. Zarnas ir stipri saplosītas. Bezcerīgi.

Tristans neko neatbildēja. Viņš klusiņām savā nodabā svilpoja un visu laiku viegli glauda rādītājpirkstu gar spalvaino vaidziņu. Un, lai cik neticami tas izklausījās, kaut kur ģindeņa krūtīs vārgi iemurrājās dzirnaviņas.

Mans jaunais draugs paskatījās manī apaļām acīm. - Ak Dievs, vai tu dzirdēji?

-    Jā… gatavais brīnums šādā stāvoklī. Tas acīmredzot bijis labdabīgs kaķis.

Tristans, galvu noliecis, ar pirkstu paijāja kaķi. Es sapratu, kā viņš jūtas, jo, kaut ari vienmēr izrādīja nejūtīgu, smējīgu pieeju mūsu pacientiem, vienā ziņā viņš mani apmānīt nespēja: viņam bija vājība pret kaķiem. Pat tagad vēl, kad abi jau esam nosvinējuši sešdesmito dzimšanas dienu, viņš, pie alus glāzes sēžot, man bieži mēdz stāstīt par kaķi, kas viņam pieder jau ilgus gadus. Tās ir visai interesantas attiecības - viņi viens otru bez žēlastības nerro, tomēr tas viss balstās uz savstarpēju pieķērību.

-    Te nekas nav līdzams, Tris, - es mīlīgi ierunājos. - Kas jādara, tas jādara. - Es sniedzos pēc injekcijas šļirces, bet kaut kas manī sacēlās pret to, ko gatavojos darīt — iedurt adatu izkāmējušajā ķermenītī. Pārvilkti sedziņas stūri kaķim pār galvu.

-    Uzpilini mazliet ētera uz tās drānas, - es sacīju. - Lai viņš vismaz nomirst miegā.

Tristans, ne vārda neteikdams, atskrūvēja ētera pudelei galviņu, grasīdamies noliekt pudeli pār segas stūrīti, un tad mēs to izdzirdām vēlreiz; šoreiz murrājums izskanēja dobjāk un dziļāk, tas iedunējās

mums ausīs kā tālīna motocikla rūkoņa.

&gt;

Tristans šķita kā pārakmeņojies, roka ar pudeli bija sastingusi, skatiens vērās lejup uz drānas kaudzīti, zem kuras murrāšana skanēja silti un draudzīgi.

Beidzot viņš paraudzījās manī un, it kā cietu kumosu norijis, ierunājās. - Es kaut kā nespēju to aptvert, Džim. Vai mēs tiešām neko nevaram pasākt?

-    Tu domā - sastūķēt to visu atpakaļ iekšā? -Jā.

-     Bet tu tak redzi, ka zarnas ir savainotas - vietām gluži kā siets.

-    iMēs taču varētu tās sašūt. Vai tad nevarētu?

Pacēlu sedziņu un vēlreiz paskatījos. - Goda vārds, Tris, es nezinātu, no kuras vietas sākt. Un viss ir tik briesmīgi nojaukts ar netīrumiem.

Viņš neatbildēja ne vārda, bet neatlaidīgi vērās manī. Lielas pierunāšanas nevajadzēja, jo arī man nebija ne vismazākās vēlēšanās aplaistīt draudzīgo murrātāju ar ēteri.

-    Nu labi, — es teicu, — tad paskatīsimies, kur sākt.

Skābeklim burbuļojot, kaķim anestēzijas masku galvā uzlikuši, sākām visu lielo postu apmazgāt ar siltu fizioloģisko šķīdumu. Mazgājām nezin cik reižu, tomēr nebija iespējams nomazgāt vispēdējo sakaltušo netīrumu. Pēc tam ķērāmies pie neizteicami piņķerīgā darba - sašūt visus plīsumus mazajās zarniņās, un te nu man bija jāpriecājas par Tristana veicīgajiem pirkstiem, kas ar smalkajām adatiņām prata rīkoties daudz labāk nekā es.

Divas stundas vēlāk, kad jardu jardiem bijām izlietojuši organiskos, no aitas zarnām darinātos diegus, nopūderējām salāpītās iekšas ar sul- fanilamīdu un sastūķējām visu godību atpakaļ kaķa vēderā. Kad biju aizšuvis muskuļu slāni un beigās arī ādu, viss izskatījās glīts un sakopts, bet mani mocīja gaužām nelaba nojauta, ka zem apsega slēpjas briesmas. Visi tie briesmīgie bojājumi, infekcijas iespējas… peritonīts praktiski bija neizbēgams.

-     Lai nu būtu, kā būdams, — es sacīju, kad sākām mazgāt instrumentus, - viņš ir dzīvs. Iešļircināsim viņam sulfapiridīnu un turēsim īkšķus. - Antibiotiku toreiz vēl nebija, bet arī mans nule pieminētais jaunais līdzeklis bija liels sasniegums.

Durvis atvērās, un ienāca Helēna. - Tu kā gāji, tā aizgāji, Džim. — Viņa pienāca pie galda un paskatījās uz guļošo kaķīti. — Vai, kāds izkāmējis vārgulītis. Tam kauli un āda vien ir.

-    Būtu tu viņu redzējusi tad, kad viņš te ieradās, - Tristans noteica, izslēgdams sterilizatoru un aizskrūvēdams anestēzijas aparāta pievadu. - Tagad jau viņš izskatās itin pieklājīgs.

Viņa viegli noglāstīja ciešuliti. - Vai viņš ir kaut kā smagi ievainots?

-    Diemžēl - jā, Helēn, - es atteicu. - Mēs izdarījām itin visu, ko vien varējām, bet, godīgi atzīstoties, jāsaka, manuprāt, viņam nav lielu izredžu.

-    Tas nu gan ir bēdīgi. Viņš taču ir ļoti glīts. Visas četras ķepiņas baltas, turklāt vēl tik neparasts svītrojums. - Viņa ar pirkstu vieglītēm izzīmēja rūsganās un sarkandzeltainās svītras starp pelēkajām un melnajām.

Tristans iesmējās. - Jā, man liekas, ka šitam mincim senčos būs bijis kāds īsti koši ruds runcis.

Helēna ari pasmaidīja, bet kaut kā izklaidīgi, ievēroju, ka viņa izskatās domīga. Viņa aizsteidzās uz krāmu istabu un atgriezās ar tukšu kasti.

-    Jā… jā… - viņa domīgi sacīja, - šinī kastē es viņam saklāšu midzinu, un šonakt viņa pārgulēs mūsu istabā, Džim.

-    Pārgulēs mūsu istabā?

-    Jā, viņam tagad nepieciešams siltums, vai ne?

-    Protams.

Vēlāk mūsu salonguļamistabas tumsā es, uz sava spilvena atbalstījies, noraudzījos mīlīgā ainā. Sems savā grozā gruzdošā kamīna vienā pusē, mincis, sapolsterēts un apsegts - otrā. Laizdamies miegā, jutos apmierināts, ka mūsu pacients bauda visas iespējamās ērtības, tomēr nejutos drošs, vai līdz ritam viņš noturēsies pie dzīvības…

Pusastoņos no rīta es zināju, ka kaķis vēl dzīvs, jo mana sieva jau bija piecēlusies un runājās ar šo. Es tāpat pidžamā devos pāri istabai turp, un mēs abi ar kaķi paskatījāmies viens otram acīs. Mazliet paskrubināju tam pazodi; viņš pavēra muti, un atskanēja stipri ierūsējis "miau". Bet kustēties viņš pat nemēģināja.

-    Helēn, - es sacīju, - tas nabadziņš ir sašūdināts krustu šķērsu ar organiskajiem diegiem. Vismaz nedēļu viņam jāpārtiek vienīgi no šķidras barības, un ir tad jāšaubās, vai viņš izdzīvos. Ja viņš paliek šeit, tev neskaitāmas reizes dienā būs ar tējkarotīti viņam jālej mutē piens.

-    Labi, labi. - Viņai atkal bija sejā domīgā izteiksme.

Turpmākajās dienās viņa kaķim ar karotīti lēja mutē ne tikai pienu,

bet regulārās laika atstarpēs kaķis tika barots arī ar vēršgaļas ekstraktu, izkāstu buljonu un visādiem izmeklētiem zīdaiņu ēdieniem. Vienreiz, pārnācis pusdienās, atradu Helēnu tupam pie kastes.

-    Mēs viņu sauksim par Oskaru, — viņa paziņoja.

-     Kā - vai tad mēs viņu paturēsim? -Jā.

Man patīk kaķi, bet mums taču sava mazītiņajā majoklītī jau bija suns, un varētu rasties sarežģījumi.

-     Kāpēc par Oskaru?

-   Nezinu. - Helēna atkal uzpilināja dažus pilienus spēcīga gaļas novārījuma uz mazās sārtās mēlītes, vērīgi noskatīdamās, kā tas tiek norīts.

Viens, kas man sievietēs patīk, ir viņu noslēpumainība, tā viņu būtības daļa, kas nekad nebūs izprotama, tālab vairāk neko nejautāju. Tomēr man ļoti patika notikumu tālākā norise. Es pacientam ik pa sešām stundām devu sulfapiridīnu, izmērīju temperatūru no rīta un vakarā, visu laiku gaidīju, kad sāksies drudža temperatūra, vemšana un spraigums vēderā, kas raksturīgs peritonītam. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika.

Gandrīz vedās domāt, ka Oskara paša iedzimtais instinkts viņu mācīja kustēties tik maz, cik vien iespējams, jo viņš dienām ilgi nogulēja, no vietas neizkustēdamies, skatījās uz mums - un murrāja.

Viņa murrāšana kļuva par mūsu dzīves sastāvdaļu, un, kad viņš beidzot sāka cilāties, atstaigāja uz virtuvi un nogaršoja gaļu un suņu biskvītus no Sema bļodiņas, mēs līksmojām kā daždien uzvarētāji. Un es nesabojāju uzvaras prieku ar prātojumiem, vai viņš maz drīkst jau ķerties pie stingrākas barības; jutu, ka viņš pats to zina labāk.

Kopš tā brīža mums bija nebeidzams prieks noskatīties, kā spalvainais putnu biedēklis sāk apvelties, kā pieņemas spēkā. Un, kad viņš ēda, ēda un ēda, kad kauli apauga ar miesu, skaistumu atguva arī kažoks - rudās, melnās un zeltainās svītras spīdēja un laistījās. Mēs bijām iemantojuši ļoti skaistu kaķi.

Kopš Oskars bija pilnīgi izveseļojies, arī Tristans kļuva par mūsu pastāvīgo viesi.

Laikam viņš izjuta, turklāt pilnīgi pamatoti, ka īstenais un galvenais Oskara dzīvības glābējs bijis viņš — lielākā mērā nekā es. Tagad Tristans nodevās ilgām rotaļām ar minku. Vislabāk viņam patika saliekt pēdu ap galda kāju un spēji to atraut atpakaļ mirklī, kad kaķis metās uzbrukumā.

Oskaru tāda nerrošana kaitināja, un viņš pierādīja savu stingro raksturu, kad vienu vakaru iecirta zobus Tristana potītē, iekams šis paguva kaķi ar savu triku izmuļķot.

Man personiski likās, ka Oskars lielā mērā papildina mūsu mājas dzīvi. Sems bija par viņu sajūsmināts, un viņi abi drīz vien kļuva diži draugi. Helēna Oskaru dievināja, un arī es ik vakaru no jauna izjutu, ka jebkura telpa kļūst mājīgāka un jaukāka, ja kamīna priekšā sēž skaists kaķis un ar ķepu mazgā vaigu.

Oskars jau vairākas nedēļas bija iekārtojies pie mums par pilntiesīgu ģimenes locekli, kad vienu vakaru, atgriežoties no vēla izbraukuma, sastapu Helēnu stipri satrauktu.

-    Kas noticis? - es jautāju.

-    Ak - Oskars… pazudis!

-    Pazudis? Kā to lai saprot?

Pilnīgā neizpratnē raudzījos viņā. - Tas taču nemaz nevar notikt. Nav pirmā reize, kad viņš vakarā noiet lejā dārzā. Vai esi labi visu pārlūkojusi?

-    Ļoti pamatīgi. Pārmeklēju gan dārzu, gan pagalmu. Biju pat pilsētā viņu meklēt. Un neaizmirsti… - Viņai iedrebējās zods. - Viņš… no kaut kurienes taču arī agrāk aizbēdzis.

Es paskatījos pulkstenī. - Desmit. Īstenībā viņam vajadzētu būt mājās, nevis tik vēlu klaiņot pa lauku.

Kamēr es vēl runāju, ieskanējās zvans pie ārdurvīm^ Noaulēkšoju lejā un, kad metos ap gaiteņa stūri, jau pa gabalu caur durvju stiklu ieraudzīju, ka ārā stāv mācītāja sieva misis Heslingtona un tur rokās Oskaru.

-    Man liekas, ka tas ir jūsu kaķis, mister Heriot, - viņa sacīja.

-Jā, misis Heslington, tas patiesi ir mūsējais. Kur jūs viņu atradāt?

Kundze pasmaidīja. - Kā lai pasaku - tas viss ir mazliet dīvaini.

Mums draudzes mājā bija Māšu apvienības sapulce, un neviļus ievērojām, ka zālē ienācis un sēž kaķis.

-    Vienkārši - sēž…?

-Jā, sēž un it kā uzmanīgi klausās, kas tiek runāts. Likās, ka viņam tas patīk un viņš jūtas labi. Tas bija gaužām neparasti. Kad sapulce beidzās, nolēmu, ka labāk būs, ja atnesīšu kaķīti atpakaļ mājās.

-     Sirsnīgi jums pateicos, misis Heslington. - Satvēru Oskaru un pašāvu to padusē. - Mana sieva ir stipri uztraukusies, jo baidījās, ka Oskars pazudis.

Tas bija jauns noslēpums. Kālab tam kaķim vajadzēja pēkšņi doties projām un šādi izrīkoties? Bet, tā kā turpmākajā nedēļā viņa uzvedībā nekas uz ļaunu nemainījās, mēs par to vairs nedomājām.

Tad vienu vakaru kāds vīrs atveda suni, lai es to vakcinētu pret suņu mēri, un nepievēra ārdurvis. Kad atgriezos atpakaļ mūsu mājoklī, pamanīju, ka Oskars atkal nozudis. Šoreiz mēs ar Helēnu pārstaigājām tirgus laukumu un visas apkārtējās ielas, taču veltīgi; piekusuši un nobēdājušies atgriezāmies mājās pusdesmitos. Bija jau gandrīz vienpadsmit un sākām posties uz gultas pusi, kad pie ārdurvīm kāds piezvanīja.

Atkal Oskars. Šoreiz tas omulīgi tupēja uz Džeka Ņūbolda apaļā vēderiņa. Džeks stāvēja atspiedies pret durvju stenderi, un skaidrajam lauku gaisam, kas plūda no tumšās ielas, jaucās klāt stipri jūtami alus tvaiki.

Džeks bija dārznieks vienā no apkārtējiem dižnamiem. Pāris reižu maigi nožagojies, viņš man veltīja platu, labestīgi vēlīgu smaidu. - Re - atnesu jūsu kaķi, mister Heriot.

-    Vai manu! Paldies, Džek! - es pateicos un saņēmu no viņa rokām Oskaru. - Kur, ellē, jūs viņu atradāt?

-     Kā to lai saka - drīzāk būtu jāteic, ka viņš atrada mani.

-     Kā viņš varēja jūs atrast?

Džeks uz brītiņu pievēra acis, pirms atbildēja, katru zilbīti pareizi izrunādams.

-    Šis, saprotiet, mister Heriot, bija viens varens saiešanas vakars. Bija sanācis tik daudz vīru, ka biezs… Liela saiešana.

-    Un mūsu kaķis bija tur?

-Jā, tiešām bija. Sēdēja kā lielais kopā ar mūsu puišiem. Nodzīvoja pie mums visu vakaru.

-    Tāpat vien - vienkārši sēdēja, ko?

-    Taisni tā. - Džeks atcerēdamies iegruģinājās. — Nudien, viņam nāvīgi patika. Iedevu viņam kādu pilieniņu rūgtā no savas glāzes. Es jau domāju, ka tūliņ sāks dziedāt. Tas nu vienreiz ir kaķis! - Viņš no jauna iesmējās.

Nesot Oskaru atpakaļ uz augšstāvu, es sāku aizvien vairāk domāt par šiem atgadījumiem. Kas te notika? Šīs biežās aizklīšanas satrauca Helēnu, un, jāteic, arī man tās sāka krist uz nerviem.

Uz nākamo nebija ilgi jāgaida. Pēc trim vakariem viņš nozuda no jauna. Šoreiz mēs vairs nenopūlējāmies ar meklēšanu, bet vienkārši gaidījām.

Oskars atgriezās agrāk nekā parasti. Durvju zvans atskanēja jau deviņos. Aiz stikla durvīm manī raudzījās vecīgā mis Simpsone. Un Oskars nebija viņai rokās, viņš mierīgi sēdēja uz kājslauķa un gaidīja, kad viņu ielaidīs. Mis Simpsone ar interesi noskatījās, kā kaķis rāmi iesoļoja priekšnamā un devās taisnā ceļā uz kāpnēm.

-    Ai, es ļoti priecājos, ka viņš droši pārnācis mājās. Zināju, ka tas ir jūsu kaķītis, un man bija gaužām interesanti šovakar vērot viņa izturēšanos.

-    Kur… ja drīkstu jautāt?

-    Ak tā - nu Sieviešu institūtā. Viņš ieradās tūliņ pēc sanāksmes sākuma un palika līdz pašām beigām.

-     Patiesi? Un kāda jūsu sanāksmei šovakar bija programma, mis Simpsone?

-     Šovakar vispirms apspriedām komisijas darbu un uzdevumus, pēc tam skatījāmies diapozitīvus un nobeidzām savu vakaru ar kūku cepšanas sacensībām.

-    Ak tā… ak tā… un ko darīja Oskars?

Viņa pasmējās. - Draudzējās ar cilvēkiem, skatījās diapozitīvus un izrādīja ļoti lielu interesi par kūkām.

-    Skaidrs. Un jūs viņu atnesāt šurp uz mājām?

-     Nē, viņš pats pārnāca. Bet jūs jau zināt, ka man mājup jāiet garām jūsu mājai, tālab es vienkārši piezvanīju pie durvīm, lai jūs zinātu, ka viņš atgriezies.

-    Sirsnīgi pateicos, mis Simpsone. Jāteic, ka bijām mazliet uztraukušies.

Uzdrāzos augšā rekordātrumā. Kad strauji iegāju istabā, Helēna sēdēja ar kaķi klēpī un, pārsteigta par manu straujumu, paskatījās.

-    Tagad man par Oskaru viss skaidrs, - es paziņoju.

-    Ko tad tu esi noskaidrojis?

-    Zinu, kāpēc viņš vakarus pavada ārpus mājām. Viņš nemaz netaisās bēgt projām, viņš ciemojas.

-    Ciemojas?

-Jā, - es atteicu. - Vai tu nesaproti? Viņš piestaigā šur tur. Viņam patīk cilvēki, it īpaši, ja tie ir vairāki kopā, un viņu interesē vērot, ko tie dara. Viņš ir īsta ciemaslota.

Helēna nolūkojās uz skaisto lielo kamolu klēpī. - Jā… tā noteikti ir… viņš ir ļoti sabiedrisks radījums.

-    Jā, var pat sacīt - kaķis ar vērienu!

-    Visas pilsētas kaķis.

Mēs brītiņu vēl parunājām un pasmējāmies, bet Oskars sēdēja kopā ar mums un vispārējai omulībai pievienoja arī savas dzirnavas. Taču no tā laika mums ar Helēnu bija mierīgs prāts; kopš kaķa pirmās ekskursijas mēs jutāmies droši.

Kopš tā vakara pieķērāmies viņam vēl vairāk. Viņa raksturā atklājās tādas mums vēl nezināmas puses, ka nenopriecāties. Viņš centās nenokavēt nevienu sabiedrisku pasākumu pilsētas dzīvē. Viņu redzēja gan kāršu spēlmaņu sacensībās, gan labdarības tirdziņos, skolu koncertos, skautu un baznīcas bazāros. Gandrīz visās vietās viņu labprāt uzņēma, tikai divreiz viņš tika padzīts no apriņķa lauksaimnieku kongresa, kura dalībnieki kaķa piedalīšanos apspriedē uzskatīja par nepiedienīgu.

Sākumā es uztraucos, ka viņš klīst pa pilsētas ielām, taču reiz novēroju, cik uzmanīgi viņš paskatās uz abām pusēm, pirms cīrīgi pārsoļo pāri ielai. Bija skaidri nomanāms, ka viņam piemīt lieliska ceļu izjūta, tātad jāpieņem, ka sākotnējo ievainojumu cēlonis nav bijusi satiksmes trauma.

Visu to ievērojot un apsverot, mums abiem ar Helēnu aizvien vairāk likās, ka tas vienkārši bijis laimīgs likteņa pavērsiens, kas mums dāvājis Oskaru. Viņš bija brīnišķīga silta un mīlēta mūsu dzīves sastāvdaļa, papildinājums mūsu laimei.

Smagais cirtiens mūs trāpīja pilnīgi nesagatavotus.

Patlaban beidzu vakara pieņemšanu ambulancē. Paraudzījies uzgaidāmajā telpā, redzēju tur tikai vienu svešu vīrieti ar diviem zēniem.

-    Lūdzu, nākamais, - es aicināju.

Vīrietis piecēlās. Viņam līdzi nebija dzīvnieka. Tas bija vīrs vidējos gados ar vēju appūstu laukstrādnieka seju. Viņš nervozi grozīja rokās cepuri.

-    Vai misters Heriots? - viņš jautāja.

-    Jā, un kā varu jums līdzēt?

Viņš viegli nokremšļojās un palūkojās man tieši acīs. - Man šķiet, ka pie jums ir mans kaķis.

-Kas?

-    Pirms kāda laika pazuda mūsu kaķis. - Viņš noklepojās. - Mēs dzīvojām Misdonā, bet tad es dabūju arāja darbu pie mistera Horna Vederlijā. Man liekas, viņš būs meklējis ceļu atpakaļ uz vecajām mājām.

-   Vederlijā? Tas taču ir otrpus Brotonas - vismaz trīsdesmit jūdžu no tās vietas.

-Jā, to es zinu, bet kaķi ir jocīgi radījumi.

-    Un kālab jūs domājat, ka tas kaķis ir tieši pie manis?

Viņš sāka intensīvāk žņaudzīt cepuri. — Man, šeku, Darovbijā dzīvo brālēns, un no viņa es uzzināju, ka te ir kaķis, kas staigā pa visādiem saietiem. Un tālab es ierados šitente. Esmu izmeklējies pa malu malām.

-    Sakiet, — es ieteicos, — kāds tad viņš izskatījās, tas jūsu pazudušais kakis?

-    Pelēks ar melnu un rūsganu - svītrains. Jāteic, ka bija īsti smuks. Un staigāja apkārt pa visām sanākšanām.

Salta roka sažņaudza man sirdi. - Nu, uznāciet man līdzi augšā. Puikas arī lai nāk.

Helēna patlaban sabēra ogles mūsu salonguļamistabas kamīnā.

-    Helēn, - es viņu uzrunāju. - Šis ir misters… piedodiet, es nezinu, kā jūs sauc.

-   Gibonss, Seps Gibonss. Septimus - tā mani nosauca, jo piedzimu septītais, un manā ģimenē gaidāms tas pats - seši mums jau ir. Šie abi ir jaunākie. - Abi zēni, laikam dvīņi, gadus astoņus veci, svinīgi palūkojās uz mums.

Ak - būtu jel sirds man stājusi tik neganti dauzīties! - Misters Gibonss domā, ka Oskars varētu būt viņu kaķis, viņiem esot pazudis.

Mana sieva nolika ogļu lāpstiņu. - Ak… ak… ak tā. - Mirkli klusējusi, viņa vāri pasmaidīja. - Lūdzu, apsēdieties. Oskars ir virtuvē. Es

tūliņ vinu ienesīšu. &gt; &gt;

Viņa izgāja un atgriezās ar kaķi rokās. Vēl viņa nebija pārkāpusi pār istabas slieksni, kad abi puisēni vienā balsī iesaucās:

-    Tīģeri! Tīģeri! T īģeri!

Vīrieša seja pēkšņi šķita kā no iekšas izgaismota. Viņš strauji pārgāja pāri istabiņai un ar cieto, sastrādāto roku liegi noglaudīja kaķa kažociņu.

-    Sveiks, vecīt, — viņš noteica un, starojoši smaidīdams, pavērsās pret mani. - Kā tad, ka tas ir viņš, mister Heriot. Viņš gan, un cik smuks izskatās!

-    Ak jūs viņu saucat par Tīģeri? - es minstinājos.

-    Jā, - vīrietis priecīgi atsaucās. - Tāpēc, ka viņam tādas strīpas. Bērni to vārdu iedeva. Viņi jau bija pavisam pie gala, kad šis pazuda.

Puišeļi bija nometušies zemē pie kaķa, un mūsu Oskars meņģējās ar viņiem, it kā to vien visu laiku būtu gaidījis.

Seps Gibonss atkal apsēdās. - Tā viņi mājās mūžam visi spēlējās. Stundu stundām. Manu dieniņ, kā mums viņa pietrūka! Bija jau briesmīgs luteklis.

Nolūkojis uz ielauzīto cepures nagu un krietno, godīgo jorkšīrieša seju, līdzīgu tām daudzajām, ko biju iepazinis, iemīļojis un iemācījies cienīt. Tādi laukstrādnieki kā viņš tos laikus pelnīja trīsdesmit šiliņu nedēļā, par ko liecināja nodilusi žakete un novalkātie, nospodrinātie zābaki, arī puiku no vecākajiem brāļiem mantotās drēbes.

Bet visi trīs bija noberzti tīri - gan vīra sārtenā seja, gan puišeļu ceļgali, mati arī kārtīgi sasukāti. Man šie cilvēki patika. Tomēr nezināju, ko viņiem sacīt.

Manā vietā sāka runāt Helēna. - Nu, tad viss kārtībā, mister Gi- bons, - viņa nedabiski jautri sacīja, - tad tik ņemiet ciet!

Gibonss vilcinājās. - Vai tad jūs tiešām tā domājat, misis Heriot?

-Jā… noteikti, jā. Viņš taču sākumā piederēja jums.

-    Nūjā, nūjā, bet cilvēki dažkārt saka, ka atradējam ir tiesības, un tamlīdzīgi. Es nemaz nenācu šurp prasīt viņu atpakaļ, nē, nemaz.

-    Es zinu, ka jūs to nedarījāt, mister Gibons, bet jums viņš jau bijis vairākus gadus, un jūs, turklāt, esat viņu tik cītīgi meklējuši. Mēs nedrīkstam jums viņu atņemt.

Viņš ātri palocīja galvu. - Tas ir labi, tas jau ir dikti labi no jūsu puses, - viņš nopietni sacīja, tad noliecās un pacēla Oskaru rokās. - Bet mums gan arī jāiet, ja gribam tikt uz autobusu, kas atiet astoņos.

Helēna pasniedzās uz priekšu un aplieca plaukstas kaķim ap galviņu, cieši nolūkodamās tam acīs. Pēc tam viņa noglaudīja puišeļiem galvu, piekodinādama: - Rūpējieties par viņu labi, jā?

—        Jā, kundze, rūpēsimies. - Divi ģīmīši smaidīdami palūkojās augšup uz viņu.

-    Pavadīšu jūs līdz ārdurvīm, mister Gibson, - es sacīju.

Lejup kāpjot, pakutināju Oskaram vaidziņu, kas bija pieglaudies vīrietim pie pleca, un pēdējoreiz ieklausījos skaļajā murrāšanā. Pie ārdurvīm mēs sarokojāmies, un tad viņi devās pa ielu projām. Pie Trent- geitas stūra viņi pagriezās atpakaļ un pamāja man, es pamāju pretī — vīrietim, abiem bērniem un kaķim, kas pār vīrieša plecu raudzījās manī.

Tanī savas dzīves posmā biju paradis joņot augšā pa kāpnēm divus trīs pakāpienus uzreiz, aizžņaugtu rīkli un miklumu acīs.

Nodēvēju pats sevi par sentimentālu muļķi, bet, kad sasniedzu mūsu stāvu, man galvā pazibēja doma, kas sagādāja mierinājumu. Cik mierīgi Helēna to uzņēma. Apbrīnojami. Viņa kaķīti bija izauklējusi, bija tam ļoti pieķērusies, un es tiku iedomājies, ka ši negaidītā nelaime viņu smagi iedragās. Taču - nē, viņa bija izturējusies mierīgi un racionāli. Ar sievietēm tiešām nekad nevar tikt īsti gudrs, tomēr es jutos pateicīgs.

Tātad man jārīkojas tāpat. Es noregulēju sejas izteiksmi, nogludināju ģīmi līdz bezrūpīgam smaidam un iegāju istabā.

Helēna bija pievilkusi krēslu cieši pie galda un pati sakņupusi uz galda. Viena elkoņa ielokā paslēpusi seju, otru roku uz priekšu izstiepusi, viņa raudāja, tik stipri elsodama, ka trīcēja viss ķermenis.

Nekad nebiju viņu redzējis tādā stāvoklī un jutos satriekts, gauži gribējās pateikt kādu vārdu mierinājumam, tomēr pret šīm elsām jutos pilnīgi nevarīgs.

Tā nu, nesaprazdams, ko iesākt, sajēdzu vienīgi nostāties līdzās un glāstīt viņas pakausi. Varbūt vajadzēja kaut ko sacīt, ja vien ari es nebūtu juties apmēram tāpat.

Ar laiku, prorams, to visu pārvar. Vēlāk sākām paši sev ieskaidrot, ka Oskars taču nav pagalam, nav arī no jauna pazudis, bet nonācis labā ģimenē, kur par viņu gādās un rūpēsies. Galu galā - viņš ir atgriezies savās īstenajās mājās.

Un visbeidzot - mums vēl joprojām piederēja mūsu mīļotais Sems, lai gan pirmajā laikā viņš mums nebija nekāds mierinātājs bēdās, jo visu laiku staigāja apkārt ošņādams, nerimtīgi meklēdams Oskaru, un vispēdīgi sašļucis apmetās kamīna priekšā uz paklāja un smagi nopūtās.

Bija vēl kaut kas, ko es pamazām izauklēju prātā un nodomāju īstenot, kad būs pienācis piemērots brīdis, lai to darītu zināmu Helēnai. Apmēram mēnesi pēc tā briesmīgā vakara mēs abi, manā brīvajā pēcpusdienā noskatījušies filmu Brotonas kinoteātrī, iznācām ārā, un es palūkojos pulkstenī.

-    Vēl ir tikai astoņi, - es ieminējos. — Kā būtu, ja mēs aizbrauktu apciemot Oskaru?

Helēna pārsteigta mani uzlūkoja. - Tu domā, aizbraukt līdz Veder- lijai?

-Jā, nav jau tālāk par piecām jūdzēm.

Viņai sejā lēnītēm iezagās smaids. - Tas būtu burvīgi. Bet vai esi drošs, ka vini nenems ļaunā?

-    Gibonsi? Nē, esmu pārliecināts, ka neņems ļaunā. Nu - brauksim?

Vederlijā bija liels ciems, un mums zināmā arāja miteklis atradās pašā tālīnajā galā, blakus metodistu baznīcai. Es atgrūdu vaļā dārza vārtiņus, un mēs devāmies turp.

Kad pieklauvēju, durvis atvēra sieviete, kas nupat bija kaut ko strādājusi, jo slaucīja rokas svītrotā dvielī.

-    Vai misis Gibonsa? - es jautāju.

-    Jā, tā esmu es.

-     Un es esmu Džeimss Heriots, bet ši ir mana sieva.

Viņa neizpratnē nolūkojās uz mums. Mans vārds acīmredzot viņai neko neizteica.

-    Pie mums kādu brīdi dzīvoja jūsu kaķis, — es piebildu.

Nu viņa pēkšņi pasmaidīja pār visu seju un priecīgi pavicināja dvieli. - Ak, jā, jā, nu es atceros! Seps man visu pastāstīja par jums. Nāciet tik iekšā, nāciet iekšā!

Lielā virtuve, kas vienlaikus bija arī dzīvojamā istaba, pilnā mērā atainoja dzīvi, kāda tā ir ģimenei ar sešiem bērniem un trīsdesmit šiliņu nedēļas ienākumu. Salasītas, apskrambātas istablietas, aukla ar visai nolāpītu veļu, melns pavards, un vispār diezgan liels juceklis.

Seps piecēlās no vietas pie kamīna, kur bija sēdējis, nolika sāņus tikko lasīto avīzi un noņēma lasāmbrilles metāla ietvarā. Mēs sarokojāmies.

Viņš aicināja Helēnu piesēst izsēdētā vecā atzveltnes krēslā. - Cik jauki, ka esat atnākuši. Mēs abi esam bieži par jums pārrunājuši.

Saimniece bija pakārusi dvieli. - Jā, mēs priecājamies, ka esat ieradušies. Es tūliņ uzvārīšu tēju.

Iesmiedamās viņa iestūma kaktā trauku ar visai netīru mazgājamo ūdeni. - Mazgāju puikām futbola drānas. Tās viņi man šovakar sadeva… it kā man trūktu darba.

Kamēr viņa tecināja tējkannā ūdeni, es zagšus pametu skatienu visapkārt un ievēroju, ka Helēna dara to pašu. Mēs tomēr skatījāmies velti. Kaķi nekur nemanīja. Vai tiešām viņš no jauna aizklīdis? Aizvien pieaugošā sarūgtinājumā nodomāju, cik daudz kas bijis veltīgi, arī mans šā vakara plānojums.

Tikai tad, kad tēja jau bija galdā un salieta tasēs, es iedrošinājos pieskarties bīstamajam tematam.

-    Un kā… - es nedroši ieminējos, - kā klājas… Tīģerim?

-     Ko nu par to, tas runcis ir varens! - moži atsaucās saimniece. Viņa paskatījās pulksteni, kas stāvēja uz kamīna apmales. - Nu viņam drīz jābūt mājās, tad jau dabūsiet redzēt.

Kamēr viņa runāja, Seps pacēla pirkstu. — Paga, man šķiet, ka nupat jau pārrodas.

Viņš aizgāja un atvēra durvis, un mūsu Oskars ienāca istabā tikpat cēls un graciozs kā vienmēr. Tikko paraudzījies uz Helēnu, runcis ielēca viņai klēpi. Sajūsmā iekliegdamās, Helēna nolika tasi un sāka skaistuli paijāt, bet šis no savas puses uzlieca muguru kūkumā, glaudās Helēnai gar roku un mala dzirnas tā, ka visa istaba skanēja.

-    Viņš mani pazīst! — Helēna izdvesa. - Viņš mani pazīst!

Seps smaidīdams palocīja galvu. - Kā nu nepazīs. Jūs bijāt pret viņu tik laba. Viņš nekad jūs neaizmirsīs, un mēs arī ne, vai tiesa, māt?

-    Nē, mēs jūs neaizmirsīsim, misis Heriot, - atbildēja saimniece, apziezdama piparkūkas šķēli ar sviestu. - Jūs mums esat tik daudz laba darījuši, un es dikti ceru, ka jūs allaž mūs apmeklēsiet, kad gadīsies būt tuvumā.

-     Pateicos par uzaicinājumu, - es sacīju, - Brotonā mēs mēdzam būt itin bieži.

Es piegāju pie Oskara, pakasīju tam pakakli un tad apjautājos Gi- bonsa kundzei:

-   Starp citu - pulkstenis ir jau pāri deviņiem. Kur tad šis visu laiku ir uzturējies?

Nazi pacēlusi, viņa paraudzījās griestos.

-    Paga, paga, jāpadomā. Kas mums šodien ir - ceturtdiena? Kā tad - ceturtdienās notiek jogas apmācības.

Boriss - un misis Bondas kaķu iestādījums

.

ES strādāju priekš kaķiem.

Tieši tādiem vārdiem misis Bonda stādījās priekšā, kad pirmoreiz pie viņas ierados; viņa cieši satvēra manu roku, kareivīgi izrieza zodu, it kā izaicinādama, lai es uz šo paziņojumu kaut kādā veidā reaģētu. Viņa bija liela auguma sieva; seja stingra, ar izciļņiem augstiem vaigu kauliem; visa būtne bargi pavēlnieciska, tāda, ar ko negribētos sastrīdēties, tāpēc es vienīgi nopietni palocīju galvu, it kā teikto pilnīgi saprastu un attaisnotu. Ļāvu, lai viņa mani ieved savā mājā.

Un uzreiz sapratu, ko viņas vārdi nozīmējuši. Lielā virtuve, vienlaikus arī dzīvojamā istaba, bija pilnīgi nodota kaķu rīcībā. Kaķi uz dīvāna un krēslos, kaķi veselām kaskādēm izplūduši pa grīdu. Kaķi satupuši uz palodzēm. Un visam pa vidu sīks, palss misters Bonds, ar spurainu Ūsiņu, kreklos izmeties; tāds viņš sēdēja un lasīja avīzi.

Tā bija aina, kas vēlāk man kļuva ļoti pazīstama un pierasta. Kaķu barā droši vien bija laba tiesa nekastrētu runču, jo gaisā viļņoja raksturīgā asā "kaķu smaka", kas pārspēja pat šķebinošo garojumu, kurš cēlās no katliem, kur virda un burbuļoja kaut kāda vārdā nenosaucama barība kaķiem. Un arī vēlāk misters Bonds tur sēdēja vienmēr, kreklos izmeties, ar avīzi rokā - vientuļa maza saliņa kaķu jūras vidū.

Par Bondiem es, protams, biju šo to dzirdējis. Tic bija londonieši, kas nezināmu iemeslu dēļ izraudzījušies Ziemeļjorkšīru, kur pavadīt vecumdienas. Apkārtējie runāja, ka "tukšinieki šie nevarot būt", jo nopirkuši Darovbijas ārpilsētā vecu māju, kur mitināties pašiem un kaķiem. Biju dzirdējis, ka misis Bonda pievācot klīstošus bezpajumtes kaķus, dodot tiem, ja kaķi to vēloties, ēdienu un pajumti; tāds ieradums mani noskaņoja labvēlīgi, jo no pieredzes zinu, ka nabaga bezpajumtes kaķi gaužām bieži pakļauti cietsirdībai un pārestībām. Uz tādiem ldaiņotā- jiem šāva, tos apmētāja ar akmeņiem vai citiem priekšmetiem, badināja, joka pēc rīdīja ar suņiem. Cik labi, ka atradies cilvēks, kas tos pažēlo.

Pirmajā apmeklējumā mans pacients bija krietns pusaugu kaķēns, iebiedēts mazs klaidonītis, kas centās nolīst kaktā.

-    Šitais ir viens no āra kaķiem, - misis Bonda noducināja.

-    Kā tā - no āra kakiem?

-    Jā. Visi, ko jūs šeit redzat, ir istabas kaķi. Tie pārējie ir īsti savvaļnieki, kas neparko negrib dzīvot mājā. Es, protams, tos baroju, bet istabā tie uzturas tikai tad, ja ir slimi.

-    Saprotu.

-    Šito bija baismīgi grūti noķert. Esmu noraizējusies par viņa acīm - liekas, ka tām velkas priekšā kaut kāda āda. Ceru, ka varēsiet palīdzēt. Viņu, starp citu, sauc par Džordžu.

-    Par Džordžu? Ak, nūjā, jā. - Piesardzīgi tuvojos pusaugu mežonī- tim, kas mani sagaidīja izlaistiem nagiem un zvērīgiem šņācieniem, taču bija iedzīts kaktā kā sprostā; no jebkuras citas vietas tas būtu aizlaidies ar gaismas ātrumu.

Tādu kaķi izmeklēt nozīmēja problēmu. Palūdzu misis Bondai:

-Vai jūs nevarētu man sagādāt kādu drānas gabalu, piemēram, vecu gludināmo pamatni. Man vajadzēs viņu ievīstīt.

-   Ievīstīt? - Misis Bonda mani uzlūkoja dziļās šaubās, tomēr iegāja citā istabā un atgriezās ar kokvilnas kankaru, kas izskatījās itin piemērots.

Attīrīju galdu no dažnedažādiem kaķu ēdientraukiem, grāmatām par kaķiem, dažādiem kaķu ārstniecības līdzekļiem un izklāju drānu, tad no jauna tuvojos pacientam. Šādā situācijā steigties nedrīkst. Minūtes piecas es dabūju labināties: "Kis, kis, mincīt, mincīt", pamazītēm pietuvinādams roku. Kad biju ticis tik tuvu, lai noglaudītu kaķēnam vaigu, veikli sagrābu šo aiz skausta un cīnījos ar plosigo Džordžu, kas spārdījās kā negudrs, līdz beidzot dabūju to uz galda un, visu laiku cieši aiz skausta turēdams, sāku ievīstīšanas operāciju.

To esmu darījis visai bieži, kad iznāca satikties ar mežonīgiem kaķiem, un, kaut ari pats to saku, jāatzīst, ka šis darbs man padodas. Lietas būtība ir tāda, ka jāizveido glīts, gludens ritulis, atstājot ārā tikai to ķermeņa daļu, kas jāizmeklē vai jāārstē - ķepu vai asti, un šajā gadījumā, protams, galvu. Man šķiet, ka ar šo bridi sākās misis Bondas bezgalīgā uzticēšanās man, jo viņa redzēja, cik aši ievīstīju kaķēnu tā, ka no kokona ārā palika tikai melnbalta galviņa. Mēs ar Džordžu palikām zināmā mērā aci pret aci, un viņš nespēja sevis labā ne ķepiņu pakustināt.

Kā jau teicu, es mazliet lepojos ar šo savu izveicību, un pat vēl šodien man saglabājušās prātā no kolēģiem dzirdētas atsauksmes: "Lai nu ar citu vecajam Heriotam iet šā vai tā, bet kaķi ievīstīt, to viņš prot uz goda."

Apskate rādija, ka nekāda āda Džordža acīm priekšā neaug. Tādu ādu vispār ari nemaz nav.

- Tam kaķēnam, misis Bonda, ir paralizēts trešais plaksts. Dzīvniekiem acīs mēdz būt tāda plēvīte, ko dēvē par trešo plakstu, tā briesmu brīdī pārslīd pāri, aizsargājot aci. Šajā gadījumā tā nevelkas atpakaļ varbūt tāpēc, ka kaķēns ir pavārdzis, var pat būt, ka viņu novārdzinājusi slimība, kāda saaukstēšanās, vai. Iešļircināšu vitamīnus un iedošu pulveri, ko piejaukt barībai. Ja jums izdosies viņu uz dažām dienām noturēt istabā, tad pēc nedēļas, vēlākais pēc pāris nedēļām, ceru, viņš būs atlabis.

Injekcija neradīja nekādas grūtības, jo Džordžs, lai cik ploslgi nikns, bija brangi notīts un pretoties nespēja. Tā beidzās mana pirmā vizīte pie misis Bondas.

Pirmajai sekoja daudzas. Man ar šo dāmu izveidojās speciāla norēķināšanās sistēma, kas bija visai savdabīga, jo es nekad nežēloju laiku, lai izšķirotu maksu par diferencētiem pakalpojumiem, piemēram, par rāpošanu uz vēdera pa dažādu saimniecības ēku apakšām, kad vajadzēja dabūt rokā tur paslēpušos kaķus, par novilināšanu no kokiem, par nebeidzamu pakaļdzīšanos pa krūmiem. Man tas daudzējādā ziņā sagādāja prieku.

Nevar nepieminēt vārdus, ko viņa bija devusi kaķiem. Palikdama uzticīga savai Londonas izcelsmei, viņa daudzus runčus bija nosaukusi Londonas tolaik slavenākās futbolkomandas Arsenāls spēlētāju vārdos. Viņai bija Edijs Hepguds, Klifs Bastēns, Teds Dreiks, Vilfs Kopings, tomēr ar vienu bija iznācis ne gluži tā, kā vajadzētu, jo Aleksim Džeim- sam ik gadu regulāri trīsreiz atskrēja kaķēni.

Jāpiemin arī īpatnējais veids, kā viņa kaķus auroja mājās. Pirmoreiz es to piedzīvoju klusā vasaras vakarā. Abi kaķi, ko viņa meklēja, atradās kaut kur dārzā, mēs gājām kopā uz sētaspuses namdurvīm, kur viņa apstājās un, rokas pār krūtīm sakrustojusi, aizvēra acis un sāka melodiskā kontraltā:

-    Beits, Beits, Beits, Be-heits! - viņa vārdus izdziedāja monotoni, izņemot vienīgo mazo izlocījumu: "Be-heits". Tad, izriezusi ietilpīgo krūškurvi kā bperas primadonna, viņa laida vaļā vēlreiz ar dziļu izjūtu:

-    Beits, Beits, Beits, Be-heits!

Jāatzīst, ka aicinājums bija iedarbīgs, jo runcis Bcitss tiešām izlīda no lauru krūmu pudura, aiz kura bija uzturējies. Taču krūmos palika mana otra paciente; ar interesi vēroju, ko misis Bonda vēl darīs.

Viņa no jauna ieņēma to pašu stāju, ievilka elpu, aizvēra acis, savilka seju mīlīgā pussmaidā un atsāka:

-   Septiņreiz trīs, Septiņreiz trīs, Septiņreiz tri-hīs! - Meldija tā pati, kas Beitsam, tas pats liegais pacēlums un nolaidums beigās. Šoreiz aicinājums palika bez atbildes, un vajadzēja priekšnesumu vēl un vēlreiz atkārtot. Skaņas ilgi kavējās klusajā vakarā, un efekts kļuva līdzīgs muedzina skandējumam, kas aicina ticīgos uz vakarlūgsnu.

Beidzot tomēr saucējai laimējās, un gar mājas sienu laiski aizslīdēja branga trīskrāsaina mince un pazuda mājā.

-    Starp citu, misis Bonda, - es ierunājos, apvaldīdams balsi, lai tā skanētu vienaldzīgi. — Es laikam lāgā neizpratu vai nesadzirdēju šā kaķa vārdu.

-    Ak - Septiņreiz trīs? - Viņa pasmaidīja, kā atmiņās kavēdamās. -Jā, viņa ir burvīga. Redziet, viņai septiņreiz pēc kārtas bija ik pa trim kaķēniem, tāpēc man šāds vārds likās ļoti piemērots, kā jums šķiet?

-    Jā, jā, tiešām. Lielisks vārds, nudien lielisks.

Otrs apstāklis, kas iesildīja manu sirdi pret misis Bondu, bija rūpes par manu drošību. To es pratu novērtēt, jo mājdzīvnieku īpašnieku vidū tā ir reti sastopama parādība. Atceros, kā sacīkšu zirga īpašnieks, kura zirgs mani ar spērienu bija izlingojis no steliņģa, satraukts steidzās pārbaudīt, vai zirgs, man sperdams, nav savainojis kāju; atceros arī veco kundzi, kas, valdīdama negantu vācu aitusuni, kurš pret mani nikni atieza zobus, atgādināja: "Ceru, ka jūs pret viņu izturēsieties maigi un nenodarīsiet pāri, viņš ir ļoti nervozs"; jāpiemin arī fermeris, kurš pēc teļa piedzimšanas, kas bija tik grūta, ka noteikti saīsināja manu mūžu vismaz par diviem gadiem, nīgri noņurdēja: "To govi gan jūs nejēdzīgi novārdzinājāt, jauno cilvēk."

Misis Bonda bija citāda. Viņa mani sagaidīja pie durvīm un pasniedza šofera cimdu pāri, lai pasargātu rokas no saskrāpēšanas, un bija gaužām tīkami izjust, ka ir cilvēki ar tādu iejūtību. Ar laiku šie gājieni iekļāvās manas dzīves rakstā: gājiens pa dārza taku, gar kuru malu malās spīdēja āra kaķu acis, ceremoniālā sagaidīšana pie namdurvīm un cimdu pasniegšana, tad ieiešana virtuvē ar saspringto gaisotni, kur starp daudzajiem ņudzošajiem istabas kaķu kažokiem gandrīz nemanāms sēdēja sīkais misters Bonds ar savu avīzi. Nekad neesmu spējis noteikt mistera Bonda attieksmi pret kaķiem, jo, cik atceros, viņš vispār reti bilda kādu vārdu, bet man galu galā likās: viņam laikam gluži vienalga, vai kaķi ir, vai to nav.

Lielie cimdi bija neatsverams palīgs, bet dažkārt kļuva par īstu dieva dāvanu. Piemēram, notikumā ar Borisu. Boriss bija milzīgs zili- melns āra kaķis un vairākās nozīmēs mans ienaidnieks. Man klusībā aizvien likās, ka viņš izbēdzis no zooloģiskā dārza; nekad nebiju redzējis mājas kaķi tik lokanu, ar tik spēcīgiem muskuļiem un tik neganti niknu. Esmu pārliecināts, ka Borisā bija kaut kāds pumas piejaukums.

Kaķu kolonijai tā bija ļauna diena, kad viņš ieradās. Es gandrīz nekad nespēju izjust nepatiku pret kādu dzīvnieku; parasti tie, kas mums sagādā kādu zaudējumu vai nepatikšanas, rīkojas aiz bailēm, bet Boriss bija citāds; viņš vienkārši bija ļaundabīgs varmāka, un pēc viņa ierašanās man aizvien biežāk nācās apciemot misis Bondas māju, jo viņš regulāri sakoda citus kaķus. Bez mitas man vajadzēja likt šuves uz sakostām ausīm vai paplosītiem locekļiem.

Mums iznāca saraušanās jau pašā sākumā. Misis Bonda lūdza, lai iedodu Borisam zāles pret tārpiem, un man tabletīte jau bija pincetē. īsti neatceros, kā man izdevās viņu saķert, bet sagūstīts un aiznests uz galda viņš bija, un es zibens ātrumā sāku viņu tīstīt. Tikai dažas sekundes man likās, ka esmu uzvarējis, un ieskatījos viņa ārkārtīgi spožajās acīs, kur dega negants naids. Kad ar pinceti stūmu tableti viņam mutē, viņš pacirta zobus zemāk, turklāt es jutu nagus nejauki plēšam audeklu. Viss notika vienā acumirklī. No tīstokļa izšāvās gara ķepa un pāršķēla man rokas locītavu, otra roka neviļus atlaida ciešo tvērienu kaķim ap skaustu, nākamajā mirklī Borisa zobi caur cimdu iecirtās īkšķī, un vēl mirkli vēlāk viņš bija gabalā. Es stāvēju kā pēdīgais stulbenis ar prettārpu tabletes palieku asiņainos pirkstos un noskatījos uz skrandu kaudzi, kādā bija pārvērtusies kaķu ietinamā drāna. Kopš tās dienas Boriss sāka zvērot, mani ieraudzīdams vien, un, jāteic, es viņam atbildēju gluži ar to pašu.

Bet tas bija tikai viens no nedaudzajiem mākoņiem dzidrajās debesīs. Es tāpat ar patiku un prieku turpināju savus apmeklējumus, un dzīve ritēja savu parasto, rāmo gaitu, varbūt vienīgi izņemot abu manu kolēģu pazobošanos dažkārt. Viņi neparko nespēja saprast, ka es no laba prāta ziedoju tik daudz laika tādam kaķu lērumam. Tas savukārt saskanēja ar Zigfrīda vispārējo attieksmi, viņš lāgā neuzticējās cilvēkiem, kas tur mājās vienalga kādus lutekļus. Viņš gluži vienkārši neizprata šādu cilvēku mentalitāti un skaļi pauda savus uzskatus visiem, kas vien bija ar mieru klausīties. Pašam viņam, protams, bija pieci suņi un divi kaķi. Suņi, turklāt visi, braukāja viņam visnotaļ līdzi mašīnā, un tiklab suņus, kā kaķus viņš ik dienu baroja pats savām rokām, jo šo darbu neuzticēja nevienam citam. Vakarā, kad viņš sēdēja atpūtas krēslā pie kamīna, visi septiņi sagūla zemē viņam ap kājām. Vēl šobaltdien viņš ir tikpat kaislīgs mājas lutekļu turēšanas pretinieks, kaut gan citas suņu paaudzes tagad ar astēm gandrīz vai aizsedz skatu uz ceļu, kad viņš ar suņu vezumu braukā pie pacientiem, tāpat viņam joprojām ir vairāki kaķi un piedevām pāris akvāriju ar tropu zivtiņām un dažas čūskas.

Tristans manu darbošanos pie misis Bondas dabūja redzēt tikai vienu reizi. Es patlaban ņēmu ārā no instrumentu kastes garu pinceti, kad viņš ienāca istabā.

-    Vai tev ir kas interesants, Džim?

-    Nē, nekas sevišķs. Aizbraukšu tikai pie Bondas kaķiem. Vienam zobu starpā esot iespriedusies kaula šķēpelīte.

Draugs mani brītiņu apcerīgi uzlūkoja, tad noteica: - Liekas, aizbraukšu tev līdzi. Labu laiku neesmu nekādus sīkaļas redzējis.

Ejot pa dārza taku uz kaķu apsēsto māju, es jutos mazliet samulsis. Viens no apstākļiem, no kā veidojās labās attiecības ar misis Bondu, bija manas sirsnīgās un maigās rūpes par viņas aizbildināmajiem. Ari pret nešpetnākajiem un niknākajiem es izturējos maigi, pacietīgi un rūpīgi; turklāt tā nebija ne liekuļošana, ne tēlošana, tā bija vienkārši mana dabiskā attieksme. Tomēr šoreiz es lāgā nezināju, kā Tristans skatīsies uz manām kakmīla manierēm.

Misis Bonda, sagaidīdama mūs pie namdurvīm, bija vienā mirklī aptvērusi situāciju un turēja rokā divus pārus šofera cimdu. Tristans, saņemdams savējos, izskatījās mazliet pārsteigts, taču izskatījās vēl daudz vairāk pārsteigts, ieiedams virtuvē, ieelpodams patiesi tumīgo gaisu un ieraudzīdams kaķu kažociņus aizņemam gandrīz katru collu virtuves platības.

-     Mister Heriot, es bīstos jums to sacīt, bet kauliņš zobstarpā ir iestrēdzis Borisam, - misis Bonda atzinās.

-     Borisam? - Man sažņaudzās pakrūte. - Kā gan mēs, jūsuprāt,

vinu noķersim?

-     Ai, šoreiz esmu rīkojusies ļoti viltīgi, viņa atbildēja. - Ar kārumiem iemānīju viņu kaķu grozā no klūdziņām.

Tristans uzlika roku uz groza, kas stāvēja uz galda.

-     Vai viņš te ir iekšā? — nelaimīgais nezinātājs vienaldzīgi apvaicājās. Viņš atvilka aizbīdnīti un pacēla groza vāku. Varbūt kādu trešdaļu sekundes kamolā saritinājies runcis groza dibenā un Tristans saskatījās, tad slaida melna bulta aizšāvās jauneklim gar kreiso ausi un uzlēca uz visaugstākā plaukta.

-    Dieviņ! - Tristans iesaucās. - Kas tas, vellos, tāds bija?

-    Tas, - es atbildēju, - bija Boriss, un tagad mums viņš jānoķer no jauna. - Es pakāpos uz krēsla un sāku savu "Kis, kis, minci, mincīt" vismaigākajā dūdojumā.

Pēc minūtes Tristanam likās, ka viņam ir asprātīgāka ideja: viņš strauji palēcās un sagrāba Borisa asti. Taču tikai uz zibsnīgu mirkli, jo Boriss, tikpat ātri, kā saķerts, atbrīvojās un uzsāka neiedomājamu riņķa danci pa virtuvi; kā viesulis viņš joņoja pa skapjaugšām un plauktiem, aizkariem un malu malām, gluži kā nelabā apsēsts.

Tristans, nostājies stratēģiski izdevīgā pozīcijā, belza runcim, kad tas nesās garām, ar smago cimdu.

-    Ek, netrāpīju draņķim! - viņš nikni iesaucās. - Aha, nāk atkal… še tev, melnais nešķīsteni! Sasodīts, vai tad tiešām nav iespējams viņu savaldīt?

Mazie, rātnie istabas kaķīši, plīstošo trauku šķindoņas, katlu un pannu gāšanās, tāpat arī Tristana kaujas saucienu un roku vēzienu pārbiedēti, arī sāka jukujukumis, pavisam kā bez prāta šaudīties pa virtuvi un apgāza visu to, kas Borisam nebija trāpījies ceļā. Troksnis un juceklis laikam kaut kā sasniedza arī misteru Bondu, jo viņš uz mirkli pacēla galvu un liegā neizpratnē paraudzījās uz visapkārt kūleņojošajiem kaķiem, pirms atkal iegrima savā avīzē.

Tristans bija satraukumā pietvīcis, viņam medības laikam nu tikai pa īstam iepatikās. Es iekšķīgi sarāvos, kad viņš priecīgi man uzsauca:

-    Padzen viņu šurp, Džim, nākamajā riņķī es viņu, maitu, noķeršu, ka nieks!

Borisu mēs nenoķērām. Vajadzēja atstāt to kaula šķembu viņam starp zobiem, lai pati izkrīt; šī tātad nebija uzskatāma par veiksmīgu veterinārārsta vizīti. Bet Tristans, kad atkal sēdējām mašīnā, smaidīja varen apmierināts.

-     Tas bija kolosāli, Džim. Es nudien nezināju, ka tev ar tiem minčiem iet tik jautri.

l oties misis Bonda, kad mēs nākamo reizi satikāmies, diezgan sakniebtām lūpām atcerējās trako jakti.

-    Mister Heriot, - viņa sacīja, - ceru, ka to jaunekli jūs nekad vairs pie manis līdzi neņemsiet.

Olijs un džinija - Divi kaķēni, kas ieradās uz palikšanu

.

_ paskaties, Džim, kāds kaķis - tas noteikti ir pieklldenis. Nekad agrāk neesmu viņu te redzējusi. - Helēna stāvēja virtuvē pie izlietnes un mazgāja traukus. Viņa parādīja uz logu. Mūsu jaunā māja Henerlijā bija uzcelta nolaidenā laukā. No lauka to atdalīja žogs krūšu augstumā. Aiz žoga nogāze kāpa augšup, kur zāļainā pļava sāka apaugt ar krūmiem.

No krūmāja malas uz mājas pusi nedroši raudzījās kārns, neliels ka- ķuks, kaķene - blakus tai kumuroja divi kaķēni.

—       Jā, šķiet, tev taisnība, - es atteicu. - Tā ir bez mājām un saimnieka. Klīst apkārt ar visu metienu. Droši vien meklē kaut ko ēdamu.

Helēna salika bļodiņā šo to ēdamu un ielēja lāsi piena. Bļodiņu viņa nolika uz mūra līdzenās augšmalas, bet pati ienāca atpakaļ virtuvē. Pagāja dažas minūtes, kaķene neizkustēja no vietas, bet tad ārkārtīgi piesardzīgi pielavījās pie bļodiņas, paķēra kumosu un aiznesa to kaķēniem.

Gājienu viņa atkārtoja vairākkārt, bet tikko kāds no mazajiem grasījās sekot, viņa ar asu ķepas cirtienu aizraidīja to atpakaļ.

Mēs aizkustināti noraudzījāmies pa logu, kā izbadējusies kaķumāte vispirms pabaroja mazuļus un tikai pašās beigās pietupa pie bļodiņas un izlaka pienu. Kad kaķu ģimene bija pabarota, mēs klusiņām atvērām virtuves durvis. Bet, tiklīdz kaķi mūs pamanīja, tie vienā mirklī izčibēja garajā zālē kā nebijuši.

-     Interesanti, no kurienes viņi uzradušies, - Helēna prātoja.

Es paraustīju plecus. - Die's viņu zina. Mums te visapkārt ir klajš plašums, varbūt atceļojuši no vairāku jūdžu attāluma. Un lielā kaķene ari nemaz neizskatās pēc parasta, mājās dzīvojoša kaķa. Man viņa šķita mazliet savdabīga un mežonīga.

Helēna palocīja galvu. - Jā, man arī viņa izskatījās pēc tādas, kas nekad nav dzīvojusi cilvēku mājoklī vai vispār bijusi saskarē ar cilvēkiem. Esmu dzirdējusi par tādiem patstāvīgiem āra kaķiem. Cilvēku tuvumā barību meklēt viņa varbūt nāca vienīgi tāpēc, ka jābaro kaķēni.

-     Droši vien ir tā, kā tu saki, - es piekritu, kad mēs atgriezāmies virtuvē. - Lai būtu, kā būdams, tiem nabaga badakāšiem vismaz iznāca viena kārtīga maltīte. Neticu, ka mēs viņus vēl kādreiz redzēsim.

Taču es maldījos. Pēc divām dienām no jauna ieraudzījām kaķu trijotni. Tie uzradās tajā pašā vietā, izskatījās izsalkuši, un kaķene cieši vērās mūsu virtuves logā. Helēna arī šoreiz kaķus pabaroja. Tāpat kā iepriekšējā reizē, lielā kaķene ar sirdīgiem ķepas cirtieniem neļāva kaķēniem atstāt krūmus. Un, tāpat kā pirmajā dienā, visi aizdiedza, tikko pamanīja mūs tuvojamies.

Kad kaķi nākamajā rītā atkal bija klāt, Helēna smaidīdama man sacīja: - Man šķiet, mēs esam atzīti.

Un viņai bija taisnība. Lielā kaķene atļāva savām atvasēm nākt līdzi pie ēdiena trauka, tomēr visu laiku mazos ļoti vērīgi uzmanīdama. Kaķēni vēl bija ļoti jauni un bikli. Izskatā atšķirīgi: viens melns ar baltu, otrs raibs kā gliemežvāks.

Tā Helēna viņus sabaroja diendienā veselas divas nedēļas, tomēr tuvāk mēs viņiem nepiekļuvām. Tad, kādu rītu, kad es jau posos ceļā, Helēna mani paaicināja uz virtuvi.

Viņa pamāja uz loga pusi. — Kā to lai saprot? — viņa jautāja.

Es palūkojos laukā un parastajā vietā zem krūma ieraudzīju abus kaķēnus. Bet lielās kaķenes nebija.

-   Tas ir savādi, - es sacīju. - Līdz šim taču viņa nekad nav tos izlaidusi no acīm.

Kaķēni tika pabaroti, un pēc tam, kad tie skrēja projām, es pūlējos tos izsekot, taču garajā zālē ātri vien pazaudēju un, lai gan pārstaigāju visu lauku, nemanīju ne pašus, ne māti. Kaķumāti mēs vairs redzēt nedabūjām, un Helēna par to uztraucās.

-    Kas gan viņai varēja notikt? - viņa neizpratnē raizējās turpmākajās dienās, kamēr kaķēni ieturēja brokastis.

-    Visādi var būt, - es atteicu. - Tāda klejotāja kaķa dzīvība allaž ir apdraudēta. Varbūt viņa sabraukta vai citādā negadījumā aizgājusi bojā, kas to lai zina.

Helēna nenovērsa acu no abiem kaķēniem, kas, kopā saspiedušies, galviņu pie galviņas, tukšoja barības bļodiņu.

-    Vai tev liekas, ka viņa tos vienkārši pametusi?

-    Izslēgts tas nav. Viņa bija gādīga māte un sarūpēja mazajiem labu iztikšanu, un tad varbūt nosprieda, ka nu tie ir lieli diezgan, lai paši rūpētos par sevi. Iespējams, ka viņa atkal atgriezusies savā vecajā savvaļas dzīvē. Pēc mājas kaķa viņa neizskatījās.

Mums tas palika neizzināts noslēpums, taču viens bija skaidrs - kaķēni palikuši paši savā ziņā, bez aprūpētāja. Un skaidrs bija ari tas, ka viņiem nekad nebūs māju, kā kārtīgiem kaķiem pieklājas. Lai kā mēs pūlētos, tie nekad mums nedosies rokās, visi mūsu pūliņi ievilināt tos mājā bija nesekmīgi.

Vienā aizlijušā rītā ieraudzījām abus mežonēnus tupam uz žoga mūra un gaidām brokastis. Pa virtuves logu skaidri varēja saredzēt, cik samirkuši tiem kažociņi, pat acis lietū piemiegtas. - Nabadziņi, - Helēna žēloja kaķēnus. - Es gluži vienkārši nespēju noskatīties, kā viņi mirkst. Mums viņi jādabū iekšā.

-     Kā? Esam tak izmēģinājušies nezin cik reižu.

-   Ak, zinu, zinu. Tomēr palūkosim vēlreiz. Varbūt viņiem pat patiks nokļūt siltumā un sausumā.

Sagriezām maltītei mazos gabaliņos svaigu zivi, vienu no kaķu lielākajiem gardumiem. Trauku nolikām virtuvē gandrīz pie pašām durvīm, tad paslēpāmies pie loga tā, lai kaķēni mūs neredz.

Taču viņi pat nepakustējās, mirka lietū, acis no barības trauka nenovērsdami, tomēr ienākt virtuvē tiem laikam likās neiedomājami.

-    Lai notiek, - es sacīju, — jūs esat uzvarējuši. — Iznesu trauku ārā un noliku uz mūra plāksnes. Vienā mirklī trauks bija iztukšots.

Kamēr es, juzdamies spēli zaudējis, blenzu uz kaķēniem, ap stūri iegriezās Herberts Plets, viens no šejienes atkritumu savācējiem. Viņu ieraudzījuši, kaķēni laida ļekas vaļā. Herberts iesmējās.

-    Skatos, ka esat tos kaķus iebarojis. Un liekas, viņi te dabū gardi paēsties.

-    Jā, bet nav iespējams tos piedabūt, lai ienāk virtuvē paēst.

Viņš atkal iesmējās. - Un nenāks arī. Šito kaķu ģimeni es pazīstu

sen. Paaudžu paaudzēs. Pazinu šito kaķēnu māti, kas dzīvoja pie vecās misis Keilijas, un vēl tās kaķenes māti, tā dzīvojā lejā BilijaTeita fermā. Un varētu aiziet vēl tālākos šiteno kaķu senčos.

-    Tas nu gan ir joks - vai tā var būt?

-    Jā, tā patiešām ir. Neesu redzējis nevienu no tās cilts, kas būtu iegājis kādā mājā. Tie ir savvaļnieki, īsti mežoņi.

-    Nu paldies, Herbert, tas daudz ko izskaidro.

Herberts pasmaidīja un iztukšoja atkritumu urnu. - Es tad nu iešu tālāk. Un šie varēs atgriezties un pabeigt brokastis, ja vēl nav paspējuši.

-    Tad redzi, Helēn, kā viss ir, - es vēlāk sacīju. - Viņi visu mūžu būs un paliks āra kaķi. Taču tagad mēs to zinām un vismaz varēsim viņiem uzlabot dzīves apstākļus.

Slietenī, ko mēs dēvējām par šķūnīti, es iemetu klēpīti salmu kaķēniem naktsguļai. Nekāds īstais šķūnis tas nebija, pārjumts gan, bet vienā sānā pavisam bez sienas. Visi vēji žūžoja nojumei cauri. Tur gluži labi varēja pažāvēt malkas šķilas, taču nekāds omulīgais mājoklis tas nebija. Ņēmos un aizkrāvu visas klajās vietas ar malkas šķilām, lai aizturētu caurvēju. Nu bija nodrošināta gan aizmugure, gan sāni. Mazliet aizelsies pakāpos soli atpakaļ un aplūkoju savu darbu.

-     Redzi, - es sacīju, - nu viņiem te būs itin omulīga dzīve.

Helēna piekrītot palocīja galvu, bet bija izgudrojusi vēl vienu uzlabojumu. Viņa atnesa prāvu kasti ar tajā ieguldītu vecu spilvenu un nolika to sāniski zemē. - Nu tiem kastē būs silti un labi, nevajadzēs gulēt salmos.

Es priecīgi saberzēju rokas. - Brīnišķīgi. Nu mums vairs nebūs jāraizējas. Man šķiet, viņiem te ļoti patiks.

Kopš tās dienas kaķēni šķūnītī vairs nerādījās. Viņi to nepārprotami boikotēja. Ik dienu viņi ieradās parastajās ēdienreizēs, taču es nekad nemanīju, ka viņi meklētu šķūnītī pajumti. - Viņi gluži vienkārši vēl nav pie tā pieraduši, - Helēna prātoja.

-    Hm. - Es skatījos uz izpolsterēto kasti malkas krāvumu iežogotā laukumiņā pašā vidū. - Vai nu ir tā, kā tu domā, vai arī viņiem nepatīk šāds iekārtojums.

Vairākas dienas pavadījām neziņā, veltīgi izprātodamies, kur kaķēni nakšņo, kad tie pēkšņi uzradās, iegāja šķūnītī, piesardzīgi nopētīja kasti un atkal aizgāja.

-    Man diemžēl liekas, ka tava kaste ir galvenais, kas viņus atbaida, - es ieteicos.

Helēna izskatījās nelaimīga. — Nabaga mazie muļķīši, tā viņiem ir brīnišķīga midzina.

Taču, kad šķūnītis vēl divas dienas bija nostāvējis tukšs, viņa devās turp un atgriezās, vienā rokā nesdama kasti, bet ar otru pasitusi padusē spilvenu.

Jau pēc dažām stundām kaķēni bija klāt un pārlūkoja mitekli. Šķita, ka mans izbūvētais vējtveris viņus netraucē, un viņi apmierināti ierīkojās salmos. Mūsu pūliņi izveidot kaķiem Hiltona viesnīcu bija cietuši smagu sakāvi.

Man sāka rasties nojausma, ka šie kaķi nespēj paciest nekāda veida sienas vai nosprostojumus, kas tiem noslēdz ceļu izbēgšanai. Guļot vaļējā šķūnītī salmos, tic brīvi varēja pārredzēt apkārtni, pamanīt pat visniecīgākās pazīmes, ka draud briesmas.

-    Okei, draudziņi, tas ir dzīves stils pēc jūsu prāta un vēlēšanās, bet es savukārt vēlos labu tiesu par jums izzināt.

Reiz, kad Helēna bija nolikusi barību un tie ēda, es abiem pārmetu smalku zvejnieku tīkla gabalu. Pēc īsas cīņas biju noskaidrojis, ka raibais ir kaķene, bet melnbaltais - runcis.

-    Labi, - Helēna sacīja, - iedošu viņiem vārdus - Olijs un Džinija.

-    Kādēļ Olijs?

-    To es īsti nezinu. Viņš gluži vienkārši izskatās pēc Olija. Man tas vārds patīk.

-    Un kā ar Džiniju?

-    Nu, tāpat vien - viegli izsaukt.

Un tā palika. Turpmākajos pāris mēnešos abi jaunuļi strauji auga un attīstījās. Un manu veterināra prātu sāka nodarbināt cita doma. Nolēmu, ka tie jāsterilizē. Un līdz ar to man radās jauna problēma - kā paveikt veterināru operāciju dzīvniekam, kuram netiku klāt pat pieskarties?

Ķēros atkal pie reiz jau izmantotā paņēmiena ar tīklu, sagūstīju abus savvaļniekus, kamēr tie ēda, un ieslodzīju būrī, no kura tie raudzījās manī pārbiedētām acīm, turklāt iedomājos tajās izlasām arī apsūdzību. Kad mēs ar Zigfrīdu tos izņēmām no krātiņa un anestezējām ar injekciju vēnā, es pārsteigts konstatēju kaut ko ļoti neparastu: kaut pirmo reizi savā mūžiņā tie bija nokļuvuši cilvēku varā, tikuši iesprostoti un vēl tālāk apstrādāti, tie nesagādāja mums nekādas grūtības. Daudzi mūsu pacienti no mājas kaķu cilts plosījās kā nezvēri, pirms izdevās tos iemidzināt. Un kaķi tiklab ar nagiem, kā ar zobiem spēj nodarīt diezgan lielu postu. Bet Olijs un Džinija, kaut arī cīnījās un kārpījās izmisīgi, ne reizes nemēģināja laist darbā ne zobus, ne nagus. Zigfrīds ieminējās: - Abi šitenie jaunuļi ir apbrīnojami pakļāvīgi. Interesanti, vai tā izturas visi savvaļas kaķi.

Operāciju laikā es jutos visai ērmoti, noraudzīdamies uz nemaņā guļošajiem ķermenīšiem. Sie abi bija mani kaķi, un tomēr tikai tagad varēju pirmoreiz tiem pieskarties un tos pamatīgi aplūkot, novērtēt kažoku glītumu un krāsas.

Kad kaķēni atmodās no anestēzijas, nekavējos viņus tūliņ aizvest atpakaļ uz mājām. Tikko izpurināju tos no krātiņa, tie tūdaļ aizmei- muroja uz šķūnīti. Kā parasts pēc nelielām operācijām, arī šajā gadījumā nekādu pēcoperācijas seku nebija. Dažās nākamajās nedēļās viņi pietuvojās Helēnai gandrīz klāt, kad tā viņiem atnesa un nolika ēdienu, bet tūliņ ņēma kājas pār pleciem, tikko tuvumā pamanīja mani. Veltīgi nopūlējos saķert Džiniju, lai izņemtu diegu no nelielās iegriezuma šuves. Tas diegs palika aizdzijušajā iegriezumā uz visiem laikiem, un es lieku reizi konstatēju, ka Heriots tiek uzskatīts par mežoni un ļaundari, kas rupji sagrābj kaķus un iespundē tos krātiņā, ja vien kaķis neuzmanās un pieļauj šādu iespēju.

Drīz vien kļuva pilnīgi skaidrs, ka situācijai jāpaliek tādai, kāda tā izveidojusies. Helēna joprojām tos cienāja ar kārumiem, un, tikko viņa parādījās virtuves durvīs, tie, izauguši par skaistiem, slaidiem kaķiem, nāca, kūkumu mezdami, viņai pretī. Bet man pietika pavērt durvis un pabāzt ārā galvu, kad abi vienā mirklī pazuda no redzes loka. Es biju tips, no kura jāturas pa gabalu, un mani tas ļoti sarūgtināja, jo man kaķi no laika gala ļoti patikuši. Jo sāpīgāk es jutos tāpēc, ka tā izturējās tieši šie divi. Un beidzot pienāca diena, kad Helēna uzdrīkstējās tos maigi paglāstīt, kamēr tie ēda. Tas manas žēlabas padarīja vēl skaudrākas.

Parasti viņi nakti pārgulēja šķūnītī, tomēr dažkārt pazuda un nakšņoja nezin kur, un mājās nepārradās vairākas dienas.

Un mēs tad neziņā prātojām, vai tie mūs pametuši, vai arī tiem atgadījies kas ļauns. Un, tiklīdz tie parādījās, Helēna sajūsmā man ziņoja:

— Atgriezušies, Džim, viņi ir atgriezušies! — Abi jaunie kaķi bija iekļāvušies mūsu dzīvē un kļuvuši par tās sastāvdaļu.

Vasaru nomija rudens, un, kad pienāca Jorkšīras bargā ziema, mēs nevarējām vien nobrīnīties par abu kaķu salizturību. Mēs jutāmies drausmīgi, no savas siltās virtuves noraudzīdamies, kā viņi dirn aukstumā un sniegā. Taču, lai cik spīvi sala, ne viens, ne otrs nebija piedabūjami ienākt mūsu mājā. Viņus nevilināja ne siltums, ne ērtības.

Jaukā laikā kaķi sagādāja mums daudz jautru brīžu. Pa virtuves logu šķūnītis bija labi pārskatāms. Bija brīnišķīgi noraudzīties viņu attiecībās. Abi bija nešķirami draugi. Reizēm tie stundām nogulēja blakus, mazgādami ar mēli viens otram kažoku, reizēm rotaļājoties viens otru valstīja un vārtīja uz nebēdu. Tikuši pie ēdiena trauka, viņi nekad ne- grūstījās un necentās atņemt otram kumosu. Kad pienāca nakts, abi apgūlās salmos un saritinājās kamoliņos cieši jo cieši blakus.

Tad pienāca reize, kad mums likās, ka viss pārvērtīsies uz laiku laikiem. Kaķi kārtējo lāgu bija aizklīduši. Pagāja diena pēc dienas, bet tie neatgriezās, un mūsu nemiers un bailes auga augumā. Ik rītu Helēna, ārā izgājusi, ūjināja: - Olij! Džinij! - Šo aicinajumu dzirdot, kaķi

allaž bija klāt, kā likts. Taču tagad Helēna izsaucās velti, no kaķiem ne vēsts. Pagāja nedēļa, pagāja divas, un mēs gandrīz ne uz ko vairs necerējām.

Bijām pusi dienas pavadījuši Brotonā un tikko atgriezušies, kad Helēna pieskrēja pie virtuves loga un paskatījās ārā. Kaķi labi pārzināja mūsu gaitas un parasti pacietīgi gaidīja mūs atgriežamies. Bet šajā dienā uz mūra neviena nebija un arī šķūnītis tukšs un pamests.

-    Vai tu domā, ka viņi tiešām aizgājuši uz visiem laikiem, Džim? - viņa jau kuro reizi jautāja.

Es paraustīju plecus. — Tā sāk izskatīties. Vai atceries, ko vecais Herberts par to dzimtu stāstīja? Varbūt viņiem klaiņošana iedzimta un viņi aizgājuši jaunos vietraugos.

Bija žēl noskatīties uz Helēnas bēdīgo vaigu. - Es nespēju tam īsti noticēt. Viņi šeit šķita tik laimīgi. Ak, gribas taču cerēt, ka nekas briesmīgs ar viņiem nav noticis.

Skumīgi viņa sāka izkravāt un novietot pirkumus. Visu vakaru Helēna bija mazrunīga, un es nesekmīgi pūlējos viņu cik necik uzmundrināt, bet arī pašam man nebija jautri ap sirdi.

Nākamajā rītā izdzirdu Helēnu, kā parasts, saucam kaķus. Prieka balsi un saucienā nebija.

Tad viņa ieskrēja dzīvojamā istabā. - Viņi ir atgriezušies, Džim, viņi ir atpakaļ. Bet man liekas, viņi nav dzīvotāji.

-    Ko? Kāpēc tu tā runā?

-    Ak, viņi izskatās drausmīgi. Viņi ir pārvārguši un smagi slimi, man liekas — uz nāvi slimi.

Izgāju Helēnai līdzi virtuvē un paskatījos pa logu. Kaķi sēdēja blakus uz žoga mūra tikai dažus soļus atstatu. Acis apmiglojušās, pa pusei ciet, no nāsīm rasoja bālgans šķīdums, no mutes tecēja siekalas, un ķermeņi drebēja nespēcīgā, acīmredzami mokošā kāsā.

Kaķīši bija izkāmējuši un noplukuši un nemaz vairs nelīdzinājās skaistajiem jaunuļiem, ko mēs tik labi pazinām, un nožēlojamo ainu vēl spilgtāk iezīmēja drūmais ziemas rīts ar dzēlīgo salto vēju, kas abiem vārguļiem neļāva ne acis atvērt.

Helēna atvēra virtuves ārdurvis. - Olij, Džinij, - viņa iesaucās, - Kas ar jums noticis?

Un tad notika kaut kas pavisam savāds. Izdzirduši Helēnas balsi, kaķi priecīgi pietraucās kājās, nolēca no žoga un nevilcinādamies ienāca pa durvīm virtuvē.

Tas bija kaut kas neredzēts un neticams - šī pirmā ienākšana mūsu mājokli.

-     Paskaties! - Helēna iesaucās. - Es nespēju noticēt. Bet tas nozīmē, ka viņi tiešām ir slimi. Bet kas viņiem kait, Džim? Vai viņi varētu būt saindējušies?

Es papurināju galvu. - Nē, viņiem ir kaķu gripa.

-    Vai tu vari to noteikt?

-    Jā. Aina ir klasisks paraugs.

-    Vai vini nomirs?

Es paberzēju zodu. - Domāju, ka ne. - Gribēju, lai tas izklausās kā drošinājums, bet lāgā neticēju, vai man tas izdevies, elpošanas ceļu iekaisuma vīruss ir visai ļaunprātīgs ar augstu mirstību. Bija piedzīvoti gadījumi, kad pacienti izveseļojās, bet smagākajos gadījumos tas notika reti, un šis bija izcili smags. - Vispirms aizver durvis, — sacīju Helēnai. - Pēc tam paskatīsimies, vai tie ļausies izmeklēšanai.

Ieraudzījuši, ka durvis tiek vērtas ciet, abi kaķi kā bultas izšāvās ārā.

-   Ver durvis atkal vaļā! — es uzsaucu. Un, pāris mirkļu vilcinājušies, kaķi ienāca atpakaļ virtuvē.

Es brīnīdamies noraudzījos uz tiem. — Vai nu tici, vai netici, bet viņi nenāk meklēt pajumti, viņi meklē palīdzību.

Par to nebija nekādu šaubu. Abi apsēdās cieši blakus un gaidīja, lai mēs viņu labā kaut ko darām.

-    Paskatīsimies, vai viņi pieļaus, ka tāds baigs bubulis kā es viņus izčamda.

Sāku collu pa collai tiem tuvoties, līdz beidzot varēju tos ar roku aizsniegt. Viņi nepakustējās. Man likās, ka es sapņoju, kad vienu pēc otra, kuslus un ļenganus, paņēmu tos rokās un iztaustīju, nejuzdams ne mazāko pretestību. Helēna viņus liegi glāstīja, kamēr es izgāju ārā pie mašīnas, lai paņemtu zāles un termometru. Sanesu iekšā visu vajadzīgo. Temperatūra, kā jau varēja domāt, sniedzās pāri par 104° F1 .

Injekcijai izmantoju oksitetraciklīnu - antibiotiku, kas man allaž šķitusi visnoderīgākā sekundāras bakteriālās infekcijas gadījumos, kas parasti sekoja vīrusu uzbrukumam. Vienlaikus injicēju arī vitamīnus, iztīrīju abiem pūžņus no acīm un nāsīm, lietojot ar antibiotisku ziedi piesūcinātu vati. Darbodamies es visu laiku brīnumiem brīnījos, ka drīkstu netraucēts rīkoties ar ļāvīgajiem ķermenīšiem, kam senāk nebiju dabūjis ne pirkstu piedurt, izņemot brīžus, kad kaķēni bija anes- tezēti sterilizācijas operācijai.

Kad biju visu iespējamo paveicis, neparko nevarēju pieļaut domu, ka vajadzēs tos izlikt atpakaļ ārā un nodot negantā vēja varā. Pasitu katru savā padusē un sacīju:

-    Helēn, pamēģināsim vēlreiz. Lūko pavisam nemanot aizvērt durvis.

Helēna satvēra durvju rokturi un piesardzīgi sāka stumt durvis ciet.

Nākamajā mirklī abi kaķi vienlaikus izrāvās man no rokām un kā raķetes izšāvās ārā. Mums atlika vienīgi noskatīties tos pazūdam tik ātri un pamatīgi, it kā to nekad te nebūtu bijis.

' Pāri par 40° C.

-     Nu tu redzēji, cik nepanesama viņiem šķiet iespēja tikt ieslodzītiem, - es sacīju.

Helēnai vairs daudz netrūka līdz asarām. - Kā gan viņi spēs pārciest āra aukstumu? Viņus vajadzētu paturēt siltumā. Diezin, vai mēs viņus vairs jelkad redzēsim.

-    Nezinu, - es atteicu, - varu vienīgi sacīt, ka pašreiz viņi atrodas savā ierastajā vidē. Viņi ir norūdīti un sīksti radījumi. Man šķiet, viņi atgriezīsies.

Man bija taisnība. Nākamajā rītā tie tupēja ārā aiz virtuves loga. Acis, no vēja sargājoties, samiegtas, spalva pieķepusi ar iesnu izdalījumiem.

Helēna atvēra durvis, kaķi atkal mierīgi ienāca virtuvē un nemaz nepretojās, kad es atkārtoju visu iepriekšējās dienas ārstēšanas procedūru: injekcijas, acu un nāsu tīrīšanu. Atvēru un pārbaudīju muti, iztaustīju visu augumu, izvalstīju tos gluži kā pie šādām izdarībām sen pieradušus mājas lutekļus.

Tāda kārtība turpinājās vienu nedēļu diendienā. Izdalījumi no acīm un deguna mazinājās, bet gārdzošais klepus turpinājās tāpat kā līdz šim. Kad man jau zuda cerība gūt panākumus, viņi sāka mazliet ēst un drīz vien vairs neizrādīja vēlēšanos nākt iekšā virtuvē. Procedūru laikā tie tie kļuva nemierīgi, izrādīja nepatiku un beidzot vispār vairs nedevās rokā. Man no jauna tika liegta atļauja tiem pieskarties. Neatlika nekas cits, kā saberzt vajadzīgās zāles pulveri un pievienot ēdienam, tā tomēr nepārtraucot ārstēšanu.

Laiks kļuva vēk skarbāks, vējš dzenāja gaisā sīkas sniegpārslas. Tomēr pienāca diena, kad kaķi liedzās spert kāju pāri slieksnim. Es pa logu vēroju tos ēdam. Tie ēda dūšīgi, acis un nāsis bija sausas, klepus tos vairs nemocīja, acis atkal vērīgi raudzījās pasaulē, kauli apauga ar miesu. Viņi bija izārstēti.

Vienā jaukā marta rītā vēroju, kā Helēna iznes kaķiem barību un kā tie viņu sagaida, nepārprotami vairāk priecādamies par tikšanos ar viņu nekā par barību. Helēna pieliecās abus paglaudīt, viegli velkot plaukstu tiem vispirms pār galvu, tad pār muguru visā augumā. Tāda glāstīšana tiem patika vislabāk.

Man arī gribējās iesaistīties darbībā, un es, roku pastiepis, paspēru soli uz priekšu.

-    Džinij, - aicināju, - panāc pie manis, Džinij!

Nekā. Džinija atkāpās tālāk uz mūra un tad no droša atstatuma vēroja mani - ne naidīgi, tomēr katrā ziņā piesardzīgi. Kad pagājos soli uz priekšu, viņa pakāpās tālāk nost.

-    Labi, labi, - es noteicu, - tu negribi ar mani ielaisties. Tu, Olij, laikam arī ne. - Melnbaltais runčelis žigli atkāpās. Vienaldzīgais skatiens, ko viņš man uzmeta, skaidri liecināja, ka viņš ir ar mani vienisprātis.

Par spīti visiem pūliņiem, es atrados turpat, kur biju sākumā.

Diezgan sašutis es abiem uzsaucu: - Hei, vai jūs mani vispār vēl atceraties? - Abu kaķu acīs es skaidri izlasīju, ka atceras gan, tikai ne gluži tā, kā es vēlējos.

Helēna iesmējās. - Jocīgs pārītis gan. Bet paskaties uz viņiem — vai nav lieliski? Spīd un laistās aiz veselības. Vai tagad tu redzi, ko nozīmē svaiga gaisa terapija?

-    Redzu, redzu, — es, greizi pavīpsnādams, atteicu, — bet kāds kris- lītis nopelnu varbūt jānovēl arī veterinārmedicīnai.

Emīlija - un lielceļa džentlmenis

.

izkāpis no mašīnas, lai atvērtu vārtus ceļā uz fermu, apstājos un ar interesi sāku vērot ērmoto veidojumu pļavmalē pie ceļa. Dīvainā konstrukcija atradās mūra žoga pavēnī un bija pavērsta pret ieleju. Izskatījās tiešām dīvaini - šķiet, lieli teltsaudekla gabali bija pārvilkti pār metāla balsta mietiem, lai izveidotu pārjumu.

Kamēr es stāvēju un brīnījos, pārsegs pavērās un tajā parādījās gara auguma vīrietis ar baltu bārdu. Viņš izslējās visā augumā, paraudzījās visapkārt, ar plaukstu notrauca putekļus no senlaicīga uzvalka un tad pasita uz augšu cepuri - no tām, kādas bija modē Viktorijas laikā. Uzlicis to galvā, dziļi elpodams, un noraudzījās uz viršiem apaugušo nogāzi. Tad viņš pagriezās, pavēroja ceļmalu un laikam pamanīja manu klātbūtni. Noskatījis mani, viņš svinīgi pacēla cepuri. - Labrīt, esiet sveicināts, - viņš noducināja balsī, kas gluži labi piederētos arhibīskapam.

— Labrīt, - es atņēmu, pūlēdamies neizrādīt pārsteigumu. - Kāda jauka diena.

Viņa smalkie sejas vaibsti atvilga smaidā. - Jā, tiešām jauka. - Tad pieliecās, mazliet pacēla pārsega malu un uzsauca: - Nāc, Emīlij!

Kamēr es nenovērsies blenzu, no nojumes graciozi iztipināja neliela kaķenīte un tīksmīgi izstaipījās vīrietim pie kājām. Viņš noliecās un piestiprināja kaķim pie kakla siksniņas pavadu. Pagriezies pret mani, viņš vēlreiz pacēla cepuri novēlēdams: — Palieciet sveicināti! - Tad viņš kopā ar kaķi nesteidzīgā pastaigas solī aizgāja pa ceļu lejup.

Arī es nesteidzos ar vārtu vēršanu, bet labu brīdi noraudzījos aizejošajos. Man gandrīz šķita, ka esmu redzējis parādību. Jutos atrauts no savas ierastās teritorijas, jo viens no mūsu ilggadīgajiem klientiem Edijs Kārless bija mantojis fermu divdesmit jūdžu no Darovbijas, tomēr lūdza iespēju arī turpmāk izmantot mūsu prakses pakalpojumus. Juzdamies glaimoti par šādu atzinību, nespējām viņu noraidīt, kaut arī ceļš bija tāls un laika patēriņš liels.

Ferma atradās divu lauku platumā no ceļa. Kad iebraucu pagalmā, Edijs jau nāca man pretī.

-    Edij, - es sacīju, - nupat man gadījās redzēt kaut ko ļoti savādu.

Edijs iesmējās. - Varat man neteikt, kas tas bija. Jūs redzējāt Jū-

džinu.

-    Jūdžinu?

-    Tieši tā, Jūdžinu Airsonu. Viņš tur dzīvo.

-Ko?

-   Jā, jā, tas ir viņa mājoklis. Pirms diviem gadiem viņš pats to uzcēla un iekārtojās tur uz dzīvi. Šī ferma, kā jūs zināt, piederēja manam tētim, kurš man to visu izstāstīja. Viņš esot uzradies nezin no kurienes, apmeties tur uz fermas zemes kopā ar kaķi un projām vairs nav kustējis.

-    Es nevaru iedomāties, kā viņš tā varējis, atļauju neprasīdams, uzcelt sev mitekli. Pašā pļavmalā pie ceļa.

-    Es arī ne. Bet neviens nav licies ne zinis un viņu traucējis. Un es jums pateikšu vēl ko jocīgu. Viņš ir izglītots cilvēks un Kornēlija Air- sona brālis.

-    Rūpnieka Kornēlija Airsona?

-    Tā paša gan, tā paša. Tā miljonāra, kas dzīvo muižā kādas piecas jūdzes no Brotonas ceļa. Būsiet tak redzējis to lielisko uzrakstu pie iebrauktuves?

-    Jā… zinu… bet kā…

-     Pilnībā stāstu nezina neviens, bet runā, ka Kornēlijs mantojis visu un brālis nedabūjis nenieka. Stāsta, ka Jūdžins apbraukājis pasauli un izdzīvojies dažādās mežonīgās zemēs, tomēr, lai ko redzējis un piedzīvojis, vienmēr atgriezies atpakaļ Ziemeļjorkšīrā.

-     Bet kālab viņš dzīvo tanī ērmotajā teltī?

-   Tas nevienam nav izprotams. Es zinu tikai to, ka viņam nav nekā kopīga ar brāli, un arī otrādi, un ka viņš acīm redzami te jūtas labi un ir apmierināts. Mans tētis viņu gauži ieredzēja un stāstīja, ka vecais puika šad un tad atnācis uz fermu ieturēt maltīti un nomazgāties vannā. Kādreiz iegriežas vēl tagad, bet neielaižas ne ar vienu nekādās sarunās. Kārtīgi iet uz ciemu pēc pārtikas precēm un pensijas.

-     Un vienmēr kopā ar kaķi?

Edijs atkal iesmējās. - Jā, kaķi vienmēr ņem līdzi.

Devāmies uz kūtīm, un es sāku prettuberkulozes potēšanu. Taču, apcērpot govīm spalvu potējamās vietās un injicējot vakcīnu, prāts visu laiku atgriezās pie vecā vientuļnieka.

Kad es pēc trim dienām no jauna braucu uz fermu pārbaudīt kontrol- potes rezultātus un izkāpu atvērt vārtus, misters Airsons sildījās saulē, sēdēdams šūpuļkrēslā ar kaķi klēpī, un lasīja.

Kad izkāpu no mašīnas, viņš atkal pacēla cepuri un sveicināja: - Labdien. Kāda tīkama, silta pēcpusdiena.

-    Jā, - es atsaucos, - ļoti patīkama. - Kamēr es to sacīju, Emīlija izlēca saimniekam no klēpja un brida pa zāli pie manis apsveicināties, un, kad es tai pakasīju pakaklīti, sāka murrādama tīties man ap kājām.

-     Kāda jauka maza mince, - es sacīju.

Vecā vīra pieklājība pārtapa par kaut ko siltāku. — Vai jums kaķi patīk?

-    Jā, patīk. Allaž ir patikuši. - Turpināju jauno draudzeni paijāt un, kad mīlīgi to pavēlu un pavārtīju, rotaļīgā kaķenīte paskatījās augšup man acīs, un dzirnaviņas sāka malt trīskārt skaļāk.

-    Skat, jūs arī esat Emīlijai varen iepaticies. Nekad nebiju redzējis viņu tik atsaucīgu.

Es pasmējos. - Viņa zina, ko es jūtu. Kaķi vienmēr zina, ko jūt cilvēks. Kaķi ir ļoti gudri dzīvnieki.

Misters Airsons nekavēdamies man piekrita. - Es taču jūs te redzēju jau viņdien, vai ne? Vai jums kāda darīšana pie mistera Kārlesa?

-    Jā, esmu viņa veterinārdakteris.

-    Redz, kā… Skaidrs. Esat veterinārārsts. Un uzslavējāt manu Emīliju.

-    Nevarēju neuzslavēt. Viņa ir skaista.

Vecā vīra seja iestarojās pateicīgā smaidā. - Jūs esat ļoti laipns. - Viņš vilcinādamies pieklusa. - Man ienāca prātā… mister… ē…

-    Heriots.

-     Ak tā… jā, mister Heriot, man ienāca prātā, vai pēc tam, kad būsiet visu nodarījis pie mistera Kārlesa, jūs būtu ar mieru izdzert kopā ar mani tasi tējas?

_ Gaužām labprāt. Nepaies ne stunda, kad būšu tur ar visu galā.

-    Lieliski. Lieliski. Es jūs ļoti gaidīšu.

Edija saimniecībā ar kontrolpotēm viss bija kārtībā. Nekādu sarežģījumu, pat neviena apšaubāma rezultāta. Ierakstīju visu vajadzīgo kontrolžurnālā un braucu pa fermas ceļu atpakaļ lejup.

Misters Airsons mani sagaidīja pie vārtiem. - Ārā kļūst dzestrāks. Būs labāk, ja iesim iekšā, — viņš sacīja un aizveda mani pie nojumes. Pasitis pie ieejas teltsdrānu sānis, viņš senlaicīgi galanti ievadīja mani savā mājoklī.

-     Atsēdieties, - viņš nomurmināja, norādīdams uz kaut ko, kas gluži līdzinājās krietni izsēdētam, ar nodilušu, noberztu ādu apvilktam izbijušam automobiļa sēdeklim, un pats atzvila šūpuļkrēslā, ko pirmāk biju redzējis ārā stāvam.

Kamēr viņš sameklēja divas krūzītes, nocēla tējkannu no primusa un lēja tēju krūzēs, es pārlaidu skatienu interjeram. Redzēju saliekamo gultu, ar kaut ko piestūķētu mugursomu, grāmatu rindu, lampu un guļamgrozu Emīlijai.

-    Pienu vai cukuru, mister Heriot? - vecais kungs laipni piedāvāja. - Ak cukuru ne? Tad, raugiet, man te ir dažas smalkmaizītes. Nogaršojiet. Lejā ciemā ir lieliska maiznīca, kur es regulāri iegriežos.

Es kodu smalkmaizītē, dzēru tēju un metu slepus skatienus uz grāmatu rindu. Viena vienīga dzeja. Bleiks, Svinbērns, Longfellovs, Vit- mens. Visi sējumi veci, apdiluši, gandrīz vai nolasīti driskās.

-    Jums ļoti patīk dzeja? - es ieminējos.

Viņš pasmaidīja. - Jā, patīk. Lasu arī citas grāmatas. Bibliotēkas busiņš piebrauc ik nedēļu. Tomēr allaž atgriežos pie saviem vecajiem draugiem, galvenokārt pie šā, - viņš paņēma rokā ļoti apdriskātu sēju- miņu, pie kā laikam nesen bija kavējies. Tā bija Roberta V. Servisa Dzeja.

-    Un tas jums patīk?

-Jā. Iespējams, ka viņa dzeju nevar īsti pieskaitīt klasikai, bet kaut kas tajā mani skar ļoti dziļi. - Viņš mirkli noraudzījās uz grāmatu, tad skatiens aizklīda, un tikai viņš viens pats zināja, kurp. Man atlika vienīgi izprātoties, vai tā bija Aļaska vai Jukonas krastu pirmatnība, vai kāda cita viņa apceļota vieta. Vienu īsu mirkli es cerēju, ka varbūt viņš izpaudīs kaut ko par savu pagātni, taču tūliņ arī manīju, ka viņš nepavisam nevēlas par to runāt.

Viņš gribēja runāt par savu kaķi.

-    Tas ir kaut kas neiedomājams, mister Heriot. Visu mūžu esmu nodzīvojis vienpatībā, tomēr nekad neesmu juties vientuļš, bet tagad būtu izmisīgi vientuļš, ja man nebūtu Emīlijas. Vai jums tas šķiet muļķīgi?

-    Nē, nemaz. Varbūt jūs tā jūtaties tāpēc, ka agrāk nekad nav bijis sava mājas lutekļa. Vai ir kāds bijis?

-     Nē, nav. Es nekad nepaliku vienā vietā tik ilgi, lai kādu iegādātos. Man patīk visi dzīvnieki. Dažkārt man gribējās pašam savu suni. Kaķis man pat prātā neienāca. Biju dzirdējis, ka tie nekad nepieķeroties cilvēkam un tiem neesot vajadzīga mūsu mīlestība. Kaķi esot pašmīlīgi un nepieķērīgi. Vai jūs arī tā domājat?

-      Protams, ne. Tās ir pilnīgas blēņas. Jā, kaķi ir ļoti pašapzinīgi. Tiem neapšaubāmi ir spēcīgs raksturs, bet es esmu sastapis un ārstējis simtiem kaķu, kas ir bijuši ļoti uzticīgi un pieķērīgi saviem saimniekiem.

-     Priecājos dzirdēt no jums tādus vārdus, jo man šķita, ka es tikai sev glaimoju, iedomādamies, ka Emīlija man patiesi pieķērusies. - Viņš paraudzījās lejup uz kaķenīti, kas tūliņ ielēca viņam klēpī, un noglāstīja tai galvu.

-     Tas taču skaidri redzams, - es sacīju, un vecais vīrs priecīgi pasmaidīja.

-     Vai zināt, mister Heriot, kad tikko biju šeit apmeties, - viņš turpināja, ar rokas mājienu norādīdams uz savu mājokli tā, it kā šī būtu viesistaba lielā tūkstoš akru muižā, - man šķita, ka nav nekāda pamata kaut ko mainīt vientuļajā dzīvē, kādu biju vadījis visu laiku, bet tad viendien it kā no nekurienes uzradās šitais mazais dzīvniecinš un pilnīgi pārvērta visu manu dzīvi.

Es iesmējos. - Viņa jūs adoptēja. Tā kaķi mēdz darīt. Un jums tā bija laimīga diena.

-    Jā… jā… cik patiesi vārdi. Liekas, mister Heriot, ka jūs šīs lietas brīnišķīgi izprotat. Un tagad, lūdzu, ļaujiet papildināt tēju jūsu krūzītē.

Tas bija mans pirmais apciemojums mistera Airsona neparastajā mājoklī. Atgriežoties no Kārlesa fermas, es nekad vairs nepabraucu garām, nepavēris teltsdrānas mājokļa ieeju, un, ja Jūdžins bija mājās, mēs dzērām tēju un tērzējām. Runājām par daudz ko - par grāmatām, par politisko situāciju, par dabas zinātnēm, kur viņam bija dziļas un plašas zināšanas, tomēr beigu beigās valodas vienmēr atgriezās pie kaķiem. Viņš gribēja izzināt līdz pēdīgajam sīkumam visu par kaķu ieražām un dzīves veidu, īpatnībām, slimībām. Kamēr es kāri uztvēru katru nieku no viņa pasaules apceļotāja piedzīvojumiem, ko viņš pieminēja gaužām pavirši, viņš, iepletis acis kā bērns, klausījās visā, ko es stāstīju no savas veterināra darba pieredzes.

Vienā no šiem apciemojumiem sāku runāt tieši par Emīliju.

Ieteicos: - Es viņu pastāvīgi redzu vienīgi šeit vai pie pavadas kopā ar jums. Vai viņa nekad nekur neaiziet pati uz savu roku?

-   Jā… kad jūs tā ieminējāties, man nāk prātā, ka reizēm viņa tā dara gan. Tomēr nepaliek ilgi projām, pēdējā laikā viņa pāris reižu ir aiztecējusi augšā uz fermu. Viņa nekad neiet uz ceļa, kur viņu varētu sabraukt.

-    Ne tāpēc es sāku par to runāt, mister Airson. Man bija prātā, ka šādās gaitās viņa var kļūt grūsna.

Viņš salēcās krēslā. - Žēlīgā debess, jā! Par to nekad netiku iedomājies. Kāds muļķis esmu bijis! Skaidrs, ka drošāk būs to turēt sev tuvumā.

-    Tas būs ļoti grūti, - es atteicu. - Daudz vienkāršāk būtu viņu sterilizēt.

-Kā?

-Ja atļausiet, es apņemos to izdarīt. Izoperēt viņai dzemdi un olnīcas. Tad viņa būtu nodrošināta, un jums nebūtu noņemšanās ar kaķēniem. Vai jūs gribētu te kaķēnu baru?

-    Nē… nē… protams, ne… bet operācija… — Viņš raudzījās manī pārbiedētām acīm. — Tas zināmā mērā būtu bīstami…

-    Nē, nē, - es attraucu, cik braši spēju. - Mēs to darām ļoti bieži.

Viņa parastā izmeklētā pieklājība bija spēji izgaisusi. Kopš mūsu pazīšanās sākuma biju viņu allaž vērtējis kā cilvēku, kas savā mūžā pieredzējis tik daudz dažādu notikumu, ka viņu nekas nespēj satricināt un izsist no līdzsvara, bet nu likās, ka viņš manu acu priekšā sakrītas. Viņš lēni glāstīja kaķenīti, kura, kā parasts, gulēja viņam klēpī, tad paliecās atpakaļ, paņēma melnos ādas vākos iesietu grāmatu ar pabālējušām zeltītām lapu apmalēm. Tas bija Viljama Šekspīra Rakstu sējums, ko viņš bija lasījis pirms manas atnākšanas. Ielicis zīmīti atvērtajā lappusē, viņš grāmatu novietoja atpakaļ plauktā un mulsi sacīja:

-    Es tiešām nezinu, ko teikt, mister Heriot.

Es drošinādams viņam uzsmaidīju. - Jums nemaz nav jāuztraucas. Es jums no visas sirds iesaku piekrist. Ja varētu jums aprakstīt operācijas norisi, jūs pilnīgi nomierinātos, mēs to dēvējam par "atslēgas cauruma operāciju", tas nozīmē, ka ķirurģiskais iegriezums ir pavisam niecīgs. Pincete satver dzemdi un ar vienu rāvienu…

Es apklusu, jo ieraudzīju, ka vecajam vīram acis ciet un pats viņš tā sasvēries uz sāniem, ka kuru katru mirkli draudēja izkrist no šūpuļkrēsla. Tā nebija pirmā reize, kad ķirurģiskas norises skaidrojums izraisa šādas sekas. To redzēdams, es tūliņ mainīju taktiku.

Skaļi iesmiedamies, uzsitu ar plaukstu viņam pa ceļgalu. — Tātad jūs pats redzat, ka tas ir tīrais nieks.

Viņš atvēra acis un dziļi ievilka elpu.

_ Jā… jā… es saprotu… jums ir taisnība. Bet dodiet man mazliet laika padomāt. Tas man viss sanāca tik pēkšņi…

-     Labi. Edijs Kārless man piezvanīs, kad būsiet izdomājis. Bet nedomājiet pārāk ilgi.

Nejutos pārsteigts, kad nesaņēmu no vecā vīra nekādas ziņas. Mans ierosinājums un pati doma par operāciju bija viņu pārlieku satraukuši, un pagāja vesels mēnesis, līdz atkal viņu sastapu.

Pavēru telts durvju spraugu. Viņš sēdēja šūpuļkrēslā un mizoja kartupeļus. Uz mani viņš paskatījās nopietnām acīm.

-   Ā! Misters Heriots. Nāciet iekšā un apsēdieties. Gatavojos ar jums parunāties. Priecājos, ka esat atnācis. - Viņš atmeta galvu kā daždien cilvēks, kas kaut ko cieši apņēmies. - Esmu izlēmis paklausīt jūsu padomam. Varat viņu operēt, kad jums liksies izdevīgi. - Taču runājot balss iedrebējās.

-    Lieliski! - es jautri atsaucos. - Man mašīnā ir grozs kaķu pārvadāšanai. Varēšu viņu tūliņ paņemt līdzi.

Pūlējos neieskatīties vecā vīra raižu sagrauztajā vaigā, kad kaķenīte ielēca man klēpī. - Pareizi, Emīlij, - es sacīju, - šodien mēs abi kopā brauksim projām. - Pēkšņi es saminstinājos. Vai tā tikai mana iedoma, vai arī es tiešām saskatīju kaķenītei vēderā zīmīgu apaļumu?

-   Acumirkli, - es nomurmināju un iztaustīju mazo augumiņu. Tad paskatījos uz veco vīru.

-     Diemžēl, mister Airson, esam nokavējuši. Viņa ir grūsna.

Mute viņam pavērās, bet neatskanēja neviens vārds. Norīstījās un

pēdīgi aizsmacis izčarkstēja: - Un ko mēs tagad iesāksim?

-    Neko. Itin neko. Viņai piedzims kaķēni, tas būs viss. Es sameklēšu tiem saimniekus. Viss būs labi. - Runāju, cik vien bezrūpīgi mācēju, tomēr laikam tas neko nelīdzēja.

-     Bet, mister Heriot, man par tām lietām nav ne mazākās jēgas. Dzemdējot taču viņa var dabūt galu. Viņa ir tik sīciņa. Esmu briesmīgi uztraucies.

-    Nē jel, nē, neraizējieties! Kaķenēm ārkārtīgi reti gadās šāda veida sarežģījumi. Paklausieties, ko jums sacīšu. Kad viņai sāks dzimt kaķēni, pasakiet Edijam, lai padod man ziņu. Es atbraukšu šurp un uzraudzīšu, ka viss notiek labi un kārtīgi. Kā jums tas liekas?

-    Ak, jūs esat tik labs! Es šajā ziņā jūtos kā pēdīgais muļķis. Tīrais posts, ka viņa man nozīmē tik neizsakāmi daudz.

-    Es zinu, un nomierinieties. Viss notiks tieši tā, kā vajag.

Izdzērām kopā pa krūzītei tējas, un, kad man pienāca laiks braukt

projām, viņš tiešām bija nomierinājies.

Nākamreiz es viņu ieraudzīju pilnīgi neiedomājamos apstākļos.

Tas notika apmēram divas nedēļas pēc mūsu sarunas. Man vajadzēja piedalīties Lauksaimnieku asociācijas gadskārtējās svinīgajās pusdienās. Tas bija formāls sarīkojums, kurā piedalījās izcilākie fermeri, lielie zemes īpašnieki un augsti Lauksaimniecības ministrijas pārstāvji. Man nebūtu bijis tur jāatrodas, bet mani turp deleģēja Asociācijas Piensaimnieku apakškomiteja.

Ar pirmspusdienu dzēriena glāzi rokā stāvēju, sarunādamies ar kādu savu klientu un tad pēkšņi gandrīz aizrijos ar dzēriena malku. - Žēlīgā debess! Misters Airsons! Nespēju novērst acis no gara auguma vīra frakā, ar baltu krūtežu, viss, kā nākas. Viņš stāvēja zāles tālīnējā galā. Parasti izspurušais sudrabaino matu ērkulis pieglausts un nogludināts. Smaidā muti vai līdz ausīm aizvilcis, glāzi rokā pacēlis, viņš kaut ko enerģiski un strauji runāja, pārējie, kas pulciņā stāvēja viņam apkārt, klausījās.

-    Es nespēju ticēt savām acīm, - neizpratnē bildu fermerim.

-     Tas pats jau ir, - mans sarunas biedrs īgni noteica. — Maitas- gabals nešķīstais.

-Ko? '

-    Skaidrs, ka vecs nelietis. Tas jau būtu ar mieru pats savai mātei ādu novilkt.

-     Tas nu gan būtu jocīgi. Sevišķi ilgi es viņu nepazīstu, bet man viņš patīk. Man viņš ļoti patīk.

Fermeris izbrīnījies sacēla uzacis. - Tad jūs gan esat vienīgais no man pazīstamiem cilvēkiem, kam viņš patīk.

Es brīnīdamies pagrozīju galvu. - Īstenībā es tomēr neko nesaprotu. Un apģērbs… kur viņš tajā savā ceļmalas teltī tādu glabā…

-    Hei, paga, paga! - Viņš sāka smieties un iedunkāja mani. - Nu es saprotu, jūs tak runājat par viņa brāli, veco Jūdžinu. Šis ir Kornēlijs.

-     Manu dieniņ, kaut kas traks! Cik neticami līdzīgi! Vai viņi ir dvīņi?

-    Nē, viņiem ir divu gadu atstarpe. Bet jums taisnība - gandrīz nav atšķirami viens no otra.

It kā nojauzdams, ka mēs viņu aprunājam, garais vīrietis pagriezās pret mums. It kā būtu Jūdžina seja, tomēr izteiksme pavisam citāda. Jūdžina seja pauda maigumu, šī turpretim - agresiju. Jūdžina sejā atspīdēja lēnīga nopietnība, šajā - rupja augstprātība. Tikai dažus mirkļus dabūju pabrīnīties par apbrīnojamo līdzību, tad viņš atkal pievērsās klausītāju grupai un turpināja runāt. Es vēl joprojām apstulbis blenzu uz to pusi, kad izdzirdu savu sarunas biedru sakām:

-    Jūs neesat vienīgais, tā daudzi ir kļūdījušies. Bet viņi ir līdzīgi tikai izskatā. Citādā ziņā jūs neatradīsiet divus tik atšķirīgus cilvēkus. Es rēķinu, ka esu apmēram tādos pašos gados, un mana ferma atrodas uz Airsonu zemes. Kad viņu tēvs nomira, Kornēlijs mantojis visu, bet man liekas, ka Jūdžins nemaz nebija ieinteresēts fermas vadīšanā vai tekstilrūpniecībā. Viņš bija sapņotājs un ceļotājs, labestīgs un draudzīgs, bet kaut kā dikti sevī noslēdzies. Viņam nerūpēja ne nauda, ne sabiedriskais stāvoklis. Viņš, ja gribat zināt, iestājās Oksfordas universitātē, bet drīz vien mācīšanos pameta, un pēcāk ilgus gadus neviens nezināja, vai viņš dzīvs vai miris.

-    Un tagad ir atgriezies un iekārtojis sev pieticīgu mitekli ceļmalā.

-    Jā, ērmots stāsts, ērmota būšana, vai ne?

Jā, ērmots gan, viens no dīvainākajiem, kādus man bija gadījies dzirdēt. Tas visu laiku turējās man prātā, un manas domas visnotaļ kavējās pie vecā vīra un viņa kaķa. Gribējās zināt, kā viņiem klājas un vai kaķēni jau piedzimuši. Tas gan nevarēja būt noticis, biju pārliecināts, ka viņš man paziņotu.

Vēsti saņēmu kādā vējainā vakarā.

-   Mister Heriot, zvanu jums no fermas. Emīlija tos kaķēnus vēl nav laidusi pasaulē. Bet viņa ir… ļoti resna un visu dienu guļ trīcēdama, un neko neēd. Es, protams, jūs traucēju, ir vēls un ārā plosās vētra, bet es taču tajās lietās neko nejēdzu, un viņa izskatās… tik nelaimīga.

Man nepatika vecā vīra žēlā balss, centos viņu uzmundrināt. - Neizlaidiet tikai Emīliju no acīm, mister Airson. Gan kaķēni izvelsies kā kunkuļi.

-    Tiešām… vai jūs to droši sakāt?

-     Pilnīgi droši. Neraizējieties, es drīz pie jums ieradīšos.

Savāda, gandrīz nereāla aina man atldājās, kad apmēram pēc četrdesmit minūtēm tumsā pusklupšus pieklunkuroju pie telts un pavēru aizviru drānu. Vēja brāzmas no ārpuses sitās telts sienu brezentā, bet mazās lampiņas gaismas plīvā savā šūpuļkrēslā sēdēja Jūdžins un glāstīja Emīliju. Kaķenīte gulēja savā grozā, ko viņš bija nolicis sev blakus.

Kaķenīte bija drausmīgi piebrieduši, tik ļoti, ka viņu gandrīz vairs nevarēja ne pazīt. Kad notupies viņu iztaustīju, jutu, ka vēdera sieniņās āda nostiepta gluži spraiga. Viņa bija pilnum pilna ar kaķēniem, bet apātiska un nekustīga, gluži kā nedzīva, kaut gan ik pa brīdim notrīsēja un dzinās.

Palūkojos augšup uz veco vīru. - Vai varat sagādāt karstu ūdeni, mister Airson?

-    Jā, jā. Katliņš tikko uzvirda.

Samērcēju mazo pirkstiņu. Tas tikko spēja iespraukties sīkajā va- gīnā. Dzemde bija plaši atvērusies. Sataustīju veselu kamolu masas. Dievs vien zina, cik tur kaķēnu pavisam… Sastūķēti cits uz cita. Bet viens bija nepārprotami skaidrs: ārā izkļūt tie nevarēja, jo nebija vietas, kur pakustēties. Emīlija pagrieza galviņu uz manu pusi un klusu, žēli ieņaudējās. Man izskrēja cauri asa sāpe: mazā kaķenīte it viegli var aiziet bojā.

-    Mister Airson, - es sacīju, - man viņa tūliņ jāved projām.

-    Jāved projām? - viņš neskanīgā čukstā pārvaicāja.

-   Jā, viņai nepieciešams ķeizargrieziens. Normālā veidā šie kaķēni nevar piedzimt.

Krēslā izslējies, Jūdžins klanīja galvu, līdz šokam pārbijies, viņš no manis teiktā laikam tikai pusi saprata. Es paķēru grozu un Emīliju un skriešus izmetos ārā tumsā. Tad atcerējos veco vīru, kas ar neprātīgu, tukšu skatienu noraudzījās man pakaļ, un sapratu, ka mana neapdomība var izraisīt ļaunas sekas, pagriezos un uzsaucu:

-    Neraizējieties, mister Airson! Viss būs labi.

Neraizējieties! Brašs padoms. Kad noliku Emīliju aizmugures sēdeklī un braucu projām, pats biju uztraucies un noraizējies kā pēdīgais nabags. Klusībā nolādēju nejēdzīgo likteņa ironiju: par spīti maniem apgalvojumiem, cik viegli kaķenēm dzimst mazuļi, es pašreiz skatījos taisni acīs traģēdijai. Cik ilgi Emīlija jau gulējusi šādā pusnemaņas stāvoklī? Galvā man šaudījās dažādas iespējas. Kādēļ gan nelaime uzbrukusi nevienam citam kā vientuļam vecam cilvēkam?

Piestāju ciema kioskā un piezvanīju Zigfrīdam.

-     Tikko biju pie vecā Jūdžina. Braucu uz mājām. Vai tu varētu atbraukt man palīgā? Ķeizargrieziens kaķenei. Steidzams. Man ļoti žēl sabojāt tev brīvo vakaru.

-    Viss kārtībā, Džeims. Man nekas nav darāms. Tiksimies apmēram pēc pusstundas, vai derēs?

Kad ierados ambulancē, sterilizators jau burbuļoja, visi instrumenti salikti pa rokai. - Šī būs tava ballīte, Džeims. Es tikai anestezēšu. - Es tikko biju paguvis noskūt operācijas vietu un pacēlis skalpeli pret kaķenes nedabiski piebriedušo vēderu, kad viņš klusu iesvilpās. - Die's žēlīgais! Tas taču ir tikpat, kā pārgriezt augoni.

Tieši tā arī bija. Man likās, ka līdz ar iegriezumu man ģīmī iešķīdīs kaķēnu masa. Un tā notika. Kad, maksimāli viegli pieskaroties, biju pāršķēlis ādu un muskuļu kārtu, viss kamols izspiedās kā kalns.

-    Vellos! - es izdvesu. — Cik vinu tur ir?

-     Būs, ko paskaitīt, - mans partneris atteica.

Uzmanīgi pāršķēlu vēderplēvi, nopriecādamies, ka tā ir tīra un vesela. Gaidīju, ka teju teju ieraudzīšu traku kājeļu un galviņu mudžekli. Bet tad piedzīvoju nākamo brīnumu. Acis man pletās arvien platākas, tomēr nespēju saskatīt neko citu kā vienu vienīgu muguru ogles melnumā, turklāt visa iegriezuma garumā. Kad, ar pirkstiem aptvēris kaķēna augumu, izcēlu to uz galda, redzēju, ka dzemde kaķenei ir iztukšota.

-    Tikai viens vienīgs, - es noelsos. - Vai tu būtu spējis tam noticēt?

Zigfrīds iesmējās. - Bet kas par zeperi! Un vēl piedevām - dzīvs.

Zigfrīds paņēma kaķēnu rokā un apskatīja pamatīgāk. - Pārākais

runcis - gandrīz tikpat liels kā māte.

Jutu, kā prieks viļņiem vien aizskalo smago saspringumu, kas bija mani visu laiku mocījis. Kaķenīte bija labā stāvoklī. Manas bailes, par laimi, bijušas nepamatotas. Vislabāk būtu atstāt kaķēnu pāris nedēlu pie Emīlijas, pēc tam es sameklētu tam saimnieku un mājas.

-    Paldies, ka atbrauci, Zigfrīd, - es sacīju. - Sākumā situācija man šķita pavisam draņķīga.

Nevarēju vien sagaidīt, kad tikšu atpakaļ pie Jūdžina, jo zināju, ka viņš aiz bailēm un raizēm ir pusbeigts. Un tiešām, pavēris spraugu telts ieejā, ieraudzīju viņu sēžam tā, it kā pēc manas aiziešanas viņš nebūtu no vietas izkustējies. Viņš sēdēja, galvu nodūris, ar skatienu zemē urbdamies.

Kad noliku grozu viņam blakus, viņš lēnām pagrieza galvu un it kā izbrīnā skatījās gan uz Emīliju, kas sāka atmosties no anestēzijas un cilāt galvu, gan uz jaunpienācēju, kurš laikam juta mostamies interesi par savu personīgo barības avotu.

-    Viņa būs sveika un vesela, mister Airson, - es sacīju, un viņš lēni palocīja galvu.

-    Cik brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi, - viņš klusu nomurmināja.

Kad es pēc desmit dienām aizbraucu izņemt diegus, nokļuvu īstā karnevāla noskaņojumā. Vecais Jūdžins aiz sajūsmas bija gluži kā sajucis, Emīlija gulēja uz muguras kopā ar savu milzīgo dēlu, kas enerģiski viņu zīda, un paraudzījās uz mani ar tādu lepnumu, kas šķita gandrīz vai augstprātīgs.

-     Man šķiet, gadījumam par godu mums derētu iebaudīt pa krūzītei tējas un uzkost kādu no manām iecienītajām maizītēm, — vecais vīrs ierosināja.

Kamēr ūdens tējkannā karsa, viņš pārvilka pirkstu kaķēnam pār muguru.

-    Viņš taču ir viens smuks jaunskungs, vai ne?

-    Viņš noteikti izaugs par ļoti izskatīgu kaķi.

Vecais kungs pasmaidīja. - Par to es nešaubos. Un būs jauki, kad viņi abi ar Emīliju te dzīvosies.

Man roka apstājās pusceļā pretī smalkmaizītei. - Jūs tak nevarēsiet te turēt divus kaķus, mister Airson?

-    Tiešām? Un kālab ne?

-    Nu tāpēc, ka esat ieradinājis Emīliju doties kopā ar jums uz ciemu. Jūs viņu vedat pavadiņā. Ar diviem kaķiem pavadās jums var rasties grūtības, ejot pa ceļu. Un šeit iekšā telpas par maz diviem.

Viņš neko neatbildēja, tāpēc es turpināju: - Turklāt viena kundze nesen apvaicājās, vai es nevarētu viņai sagādāt melnu kaķēnu. Mums daudzi lūdz, lai palīdzam tiem sameklēt kādu piemērotu mājdzīvnieku vai nu zaudētā vietā, vai pilnīgi no jauna. Ne vienmēr varam šos lūgumus izpildīt. Bet šajā gadījumā es droši varēju sacīt, ka man ir zināms melns kaķis, īsti tāds, kāds viņai vajadzīgs.

Jūdžins lēni palocīja galvu un, īsu brītiņu domīgi klusējis, sacīja: - Esmu pārliecināts, ka jums taisnība, mister Heriot. Nebiju visu pamatīgi apdomājis.

-    Esiet bez raizēm, - es viņu drošināju. - Šī kundze ir ļoti jauka un patiesa kaķu mīļotāja. Runčukam tur būs brīnišķīgas mājas, viņš dzīvos kā sultāninš.

Jūdžins iesmējās. — Labi… labi… Un es ceru, ka varbūt kādreiz dzirdēšu, kā viņam klājas.

-    Katrā ziņā, - nosolījos. - Es jūs regulāri informēšu, - jutu, ka esmu visu labi un gludi nokārtojis un varu mainīt tematu. - Starp citu, nesen man pirmoreiz gadījās redzēt jūsu brāli.

-    Kornēliju? - viņš vienaldzīgi un ar neizteiksmīgu seju pārvaicāja.

Senāk nekad šim tematam nebijām pieskārušies. - Un ko jūs par

viņu nodomājāt?

-    Nu… sevišķi laimīgs viņš neizskatījās.

-    Nevar izskatīties. Viņš nepieder pie laimīgiem cilvēkiem.

-     Un tomēr ir tik daudz ieguvis.

Vecais kungs liegi pasmaidīja. - Ir ļoti daudz, ko viņš nav ieguvis.

Iedzēru malciņu tējas. - Pareizi. Viņam, piemēram, nav Emīlijas.

-    Cik patiesi vārdi! Īstenībā gribēju pats to sacīt, bet nodomāju, ka jums tas, iespējams, izklausīsies muļķīgi… - Viņš atgāza galvu un iesmējās. Līksmiem, zēniskiem smiekliem. - Jā, man ir Emīlija, pati lielākā vērtība. Es ļoti priecājos, ka mēs abi par to esam vienisprātis. Uz to mums jāapēd vēl pa smalkmaizītei!

Olijs un Džinija - Iekārtošanas

.

Esmu kaķu mīļotājs un jutos sāpīgi aizskarts par to, ka mūsu pašu kaķi mani ne acu galā neieredzēja. To es saku par Džiniju un Oliju. Viņi bija kļuvuši par mūsu ģimenes locekļiem, un, kad vien mēs uz kādu dienu pametām māju, Helēnai pēc atgriešanās pirmais darbs bija atvērt virtuves ārdurvis un pabarot kaķus. Kaķiem šī kārtība bija labi zināma, un tie mūs sagaidīja, vai nu tupot uz mūra žoga plakanās virsmas, vai arī vēroja mūs no šķūnīša, kas bija kļuvis par viņu pastāvīgo mājokli.

Kādā manā brīvajā pēcpusdienā bijām aizbraukuši uz Brotonu. Kad atgriezāmies, kaķi, kā parasts, mūs sagaidīja, un Helēna, izlikusi uz mūra trauku ar ēdienu un bļodiņu piena, pakavējās, lai paglaudītu mīkstos kažociņus. Tie laiki, kad kaķi neļāvās glāstiem, bija sen pagājuši. - Dži- nij, Olij, - viņa abus mīlīgi uzrunāja, un tie par atbildi glaudās viņai gar roku, meta kūkumu un murrāja. Jauki, piemīlīgi mājdzīvnieki, kas tramīgi mežonīgi kļuva vienīgi aiz bailēm, un no Helēnas viņi vairs nebaidījās. Arī mani bērni un daži ciema bērni, viņu draugi, bija iemantojuši kaķu pāra uzticību, viņi pat drīkstēja šad tad tos viegli noglāstīt, bet Heriotu tie stingri turēja aiz robežlīnijas. Piemēram, šajā reizē. Klusu un mierīgi es izgāju Helēnai nopakaļ ārā. Bet, tikko pievirzījos tuvāk mūrim, kaķi pameta ēdiena traukus un atkāpās drošā atstatumā. Gabaliņu tālāk tie palika stāvam, pat kūkumu uzmeta, bet rokā nedevās. Viņi noraudzījās manī pavisam miermīlīgi, bet pietika man pastiept roku, lai viņi tūdaļ atvirzītos nostāk.

- Nu paskat, vai nav sušķi, - es sacīju, - vēl aizvien tie negrib ielaisties ar mani nekādās darīšanās.

Tas mani netīkami mulsināja, jo kopš pirmajiem soliem veterinārijā kaķi man allaž likušies intriģējoši, un tas man stipri atviegloja darbu, jo man viņi patika, un kaķi to juta. Es pat lepojos ar tehniku, ko biju izstrādājis attieksmē pret kaķiem, atvedināju to uz visu sugu un biju pārliecināts, ka arī es tiem patīku, tā bija abpusēja pievilcība. Godīgi atzīstoties, es sevi uzskatīju par īstu speciālistu kaķu ārstēšanā. Taču nekā no tā visa nebija saskarsmē ar šiem diviem, kuriem es pats biju tik dziļi pieķēries.

Īstenībā tas bija mazliet netaisni, jo biju pamatīgi nopūlējies, viņus ārstēdams, un patiesībā izglābis viņiem dzīvību, kad tā karājās gandrīz mata galā. Interesanti, es kādreiz ieprātojos, vai viņi to vēl atceras, un, ja atceras, kāpēc es vēl joprojām nedrīkstu tiem ne pirkstu piedurt? Taču, ja viņi tiešām kaut ko atcerējās, tad katrā ziņā faktu, ka tas biju es, kas viņiem uzmeta virsū tīklu un iespundēja viņus būrī, kad tie tika vesti uz operāciju. Man likās, ka, redzot mani, tie allaž atcerējās tiklab tīklu, kā krātiņu.

Man atlika vienīgi cerība, ka laiks atmiņas izdzēsīs un mēs sadraudzēsimies. Bet tā vien šķita, ka liktenis šajā ziņā pret mani sazvērējies un stāvoklis vēl ilgi paliks nemainīgs. Viens no lielākajiem sarežģījumiem bija Olija kažoks. Atšķirībā no māsas apmatojuma viņš bija garspalvains kaķis, tātad spalva viņam bieži salēkšķēja un sapinkājās. Ar jebkuru parastu mājas kaķi viss būtu pavisam vienkārši — izsukātu katru pinku, tiklīdz to pamanītu, bet šim netiku pat tuvumā.

Kaķi mita pie mums jau gadus divus, kad reiz Helēna iesauca mani virtuvē.

- Nu paraugies tak uz viņu. Kāds drausmīgs izskats!

Es palūkojos pa logu. Olijs tiešām bija stipri līdzīgs putnu biedēklim. Pinkains un pluskains tas sēdēja blakus savai glītajai, gludajai māsai.

-    Zinu, zinu, bet ko es varu līdzēt? Paga, varbūt tomēr varam kaut drusku palabot. Paskaties, pie kakla viņam nokarājas divas pārmērīgi garas ļerpatas. Se, paņem šķēres un vismaz tās nogriez. Pāris griezieni, un nost būs.

Helēna uzmeta man sāpīgi izbijušos skatienu. - Vai, Džim! Mēs tak jau esam kaut ko tādu mēģinājuši un nekas nav iznācis. Turklāt es neesmu vetārste, viņš droši vien neļausies. Viņš labprāt ļauj, ka viņu apmīļoju, bet griezt ir pavisam kas cits.

—  Protams, bet pamēģini tomēr. Tas patiesi nav nekas grūts. - Iedevu viņai rokā šķēres ar ieliektiem galiem un tad sāku pa logu neskopodamies viņu instruēt: - Labi, tagad nekavējies. Saņem visu nokareno masu pirkstos. Labi, labi. Tagad - šķēres klāt un griez!

Taču, tikko iezibējās tērauds, Olijs bija kājās un jau nākamajā mirklī gabalā. Helēna atgriezās gluži izmisusi. - Nudien, Džim, nekas neiznāks. Viņš neļauj pat vienu lēkšķi nogriezt, un viņam to ir nezin cik.

Paraudzījos uz mazo pinkaino mežoni, kas no droša attāluma mūs vēroja. - Jā, tev taisnība. Man vajadzēs kaut ko izdomāt.

Kaut ko izdomāt praktiski nozīmēja iemidzināt, lai es varētu mierīgi viņam piekļūt. Un man ienāca prātā uzticamās nembutāla kapsulas. Šī orālā anestēzijas zāle bija izmantota neskaitāmos gadījumos, strādājot ar nepieļāvīgiem dzīvniekiem, bet visi tie gadījumi nebija pielīdzināmi šim. Visos iepriekšējos gadījumos mani pacienti atradās un tika iemidzināti slēgtās telpās. Olijs turpretim atradās ārā, un tā rīcībā bija viss apkārtējais plašums. Es nepamanītu, kur viņš iemidzis. Man vajadzētu viņu visu laiku paturēt acīs.

Vajadzēja izlemt un rīkoties. - Lūkošu to paveikt šosvētdien. Svētdiena ir mierīgāka diena, un es palūgšu Zigfrīdu pastrādāt manā vietā, ja gadīsies kas steidzams, - es sacīju Helēnai.

Kad svētdiena pienāca, Helēna iznesa kaķiem maltīti divos trauciņos. Abos bija sakapātas zivis. Viena porcija bija papildināta ar nem- butālu. Pie loga noslēpies, vēroju, kā Helēna aizvada Oliju pie pareizā trauciņa un kā runčelis sāk ēsmu aizdomīgi apostīt, tomēr drīz vien izsalkums uzvarēja piesardzību un viņš ātri notiesāja visu līdz pēdējai kripatai.

Nu sākās pasākuma āķīgāka daļa. Ja Olijs būs nolēmis doties tīrumu izpētē, kā bieži mēdza darīt, tad man izgudrēm jānoturas viņa tuvumā. Bet, man par lielu atvieglojumu, viņš ierīkojās uz guļu savā ierastajā vietiņā salmos un sāka mazgāties.

Krūmos paslēpies, es priecīgs vēroju, ka viņam rodas grūtības trāpīt ar mēlīti pareizā vietā, cenšoties nomazgāt pakaļkāju. Mēģinādams otrādi - pacelt tā, lai var nolaizīt, - viņš apvēlās. Vēl tikai dažas minūtes, un viņš būs man rokā. Es klusu iesmējos aiz prieka.

Un tā arī sanāca. Olijs samierinājās ar to, ka apvēlies guļus, un, šķiet, nosprieda, ka nemaz nebūtu par ļaunu mazliet nosnausties. Pametis noreibušu skatienu visapkārt, viņš saritinājās salmos.

Es īsu brītiņu nogaidīju, tad, cik vien klusu spēdams, žagos viņam klāt. Pavisam nemaņā iegrimis Olijs nebija, jo es nebiju viņam atvēlējis pilnu anestēzijas devu, bet vienīgi tik daudz, lai krietni viņu sa- gurdinātu un varētu padarīt to, kas man darāms.

Kad es notupos un sāku rīkoties ar šķērēm, viņš atvēra acis un vārgi pamēģināja izlauzties brīvībā, taču es viņu noturēju un knaši ķēros pie darba. Sevišķi tīrs darbs man neiznāca, jo runčuks visu laiku ķepurojās, tomēr apšķibīju visas garās savēlušās pinkas, ar kurām viņš visai sāpīgi varēja aizķerties krūmos. Droši vien tās drīz atkal ataugs.

Ievēroju, ka Olijs ne tikai ķepurojas, bet pamazām pa īstam sāk mosties. Kaut arī vēl miega pilns un apskurbis, viņš mani pazina, un viņa acis man skaidri pateica visu. "Ak tas atkal esi tu," viņš sacīja. "To man gan būtu vajadzējis zināt."

Pēc pabeigta darba biju ievietojis viņu kaķu pārnēsajamā krātiņā un to nolicis salmos. — Piedošanu, vecīt, - es bildu, - tomēr nevaru palaist tevi brīvībā, iekams neesi pilnīgi atžirdzis.

Olijs uzmeta man miegainu skatienu, taču viņa pašaizsardzības izjūta bija nomodā. "Ak tad tu atkal esi mani noķēris. Citādi tu laikam nespēj rīkoties, vai ne?"

Olijs bez lēkšķēm un pinkām izskatījās daudz glītāks, bet tas viņam, šķiet, daudz nerūpēja. Tiklīdz atvēru krātiņu, viņš, uzmetis man vienu vienīgu dzija riebuma pārņemtu skatienu, aizdrāzās, kā plēsts.

Helēna par manu roku darbu bija sajūsmināta un otrā rītā rādīja uz abiem kaķiem, kas tupēja uz žoga mūra. - Nu, vai nav skaistulis! Kā es priecājos, ka tev izdevās to izdarīt! Tās pinkas mani ļoti uztrauca, tagad viņš noteikti jūtas daudz labāk.

Paskatoties laukā pa logu, arī es jutos visai apmierināts. Oliju tiešām gandrīz vairs nevarēja pazīt, atbaidošais vakarējais radījums bija

pazudis. Bez šaubām, ro biju panācis es ar savu dramatisko iejaukšanos. Taču mana pašapziņa izgaisa, tiklīdz izgāju no virtuves. Olijs patlaban kāri tiesāja brokastis, bet, ieraudzījis mani, zibenīgi aizšāvās pāri pauguram un nozuda. Noskumis atgriezos virtuvē. Mana reputācija Olija acīs bija nokritusies vēl par dažiem grādiem. Gurdi ielēju tasē tēju. Dzīve dažkārt mēdz būt skarba.

Mozus - Atrasts niedrēs

.

Šķita, ka būs jāpieliek zināms gribasspēks, lai izkāptu no mašīnas. Es biju izbraucis kādas desmit jūdzes no Darovbijas, visu laiku prātodams, ka Deilas kalni arvien vissaltāk izskatījās nevis tad, kad tos klāja sniegs, bet gan tagad, kad plānā kārtiņa iezīmēja kalnu nogāzes melnbaltās svītrās kā zemei pieplakuša zvēra ribas. Un nu manā priekšā bija fermas vārti, kuru eņģes grabināja vējš.

Lai gan mašīna nebija apsildāma un tajā vilka caurvējš, tomēr tā šķita miera osta nežēlīgajā pasaulē, un es kādu brīdi stingri turēju stūri vilnas pirkstaiņos tērptajās rokās, iekams atvērt durvis. Vējš gandrīz izrāva rokturi man no pirkstiem, kad kāpu laukā, tomēr man izdevās aizcirst durvis, pirms klupdams devos pa sasalušajiem dubļiem uz vārtiem. Ievīstījies biezā mētelī un satinies šallē līdz ausīm, es tomēr jutu, kā ledainās brāzmas kož sejā, kniebj degunā un sāpīgi atbalsojas galvā.

Biju iebraucis pa vārtiem, acis man asaroja, un es grasījos kāpt mašīnā, kad ievēroju kaut ko neparastu. Pavisam netālu no celiņa bija aizsalis dīķis, un apsarmojušajās niedrēs, kas ieskāva sastingušo virsmu, vīdēja kaut kas mazs, melns un spīdīgs.

Es devos turp un palūkojos tuvāk. Tas bija mazs kaķēns, varbūt kādas sešas nedēļas vecs, saritinājies un nekustīgs, acis aizmiedzis. Pieliecies vieglītēm pabikstīju mīksto kažociņu. Viņš droši vien bija beigts — tik mazs kunkulis nevarēja palikt dzīvs tādā aukstumā… tomēr nē, kāda dzīvības dzirkstelīte bija jaušama, jo mute uz mirkli bez skaņas pavērās, tad atkal aizvērās.

Es aši pacēlu mazo radījumu un ieliku sev azotē. Iebraucis fermas pagalmā, uzsaucu fermerim, kurš ar diviem spaiņiem rokās iznāca no teļu kūts. - Man te ir viens no jūsu kaķēniem, mister Batler. Droši vien ārā nomaldījies.

Misters Batlers nolika spaiņus un neizpratnē skatījās uz mani. — Kaķēns? Mums pašlaik nav nekādu kaķēnu.

Es parādīju savu atradumu, un viņš izskatījās vēl vairāk apmulsis.

-Jā, tas nudien ir savādi, un mums te nav melnu kaķu. Ir visādās krāsās, bet melnu gan nav.

-    Nu, viņš droši vien ieradies no citurienes, — es sacīju. - Kaut gan nespēju iedomāties, ka tik maza radība spētu pārvarēt lielu attālumu. Tas ir visai noslēpumaini.

Es pastiepu kaķēnu pretī, un viņš paņēma to lielajā, 110 darba sarepējušajā plaukstā.

-    Mazais nabadziņš, knapi dzīvs. Ienesīšu viņu mājā, un paskatīsimies, vai mans sievišķis varēs viņa labā ko darīt.

Virtuvē misis Batlere tūlīt uzņēmās rūpes. — Ak, kāds kauns! — Viņa ar vienu pirkstu noglaudīja netīro kažociņu. - Un viņam ir tik smuks ģīmītis. - Viņa paskatījās uz mani. - Kas tas ir, viņš vai viņa?

Es uzmetu īsu skatienu kaķēna pakaļkājām. - Runcītis.

-    Labi, - viņa teica. - Es viņam iebarošu siltu pienu, bet vispirms paārstēšu ar veco, labo līdzekli.

Viņa piegāja pie lielā, nomelnējušā virtuves pavarda, atvēra cepeškrāsns durtiņas un ielika kaķēnu iekšā.

Es pasmaidīju. Tā bija klasiska procedūra, lai sasildītu jaundzimušos jērus, ko atrada pārsalušus; tos ielika cepeškrāsnī, un iznākums bieži vien bija dramatisks. Misis Batlere atstāja durtiņas pusvirus, un iekšpusē bija redzams mazais melnais augumiņš; šķita, kaķēnam vienalga, kas ar to notiek.

Nākamo stundu es pavadīju kūtī, pūlēdamies tikt galā ar pārlieku izaugušiem govs pakaļkāju nagiem. Tomēr, es nodomāju, iztaisnodams

muguru, kad biju beidzis, - darbs sniedz gandarījumu. Jutos apmierināts, redzot, ka govs ērti nostājusies uz divām gandrīz normāla izskata kājām.

-   Jā, tas ir kaut kas, - misters Batlers norūca. - Ienāciet mājā nomazgāt rokas.

Virtuvē, noliekdamies pār brūno keramikas izlietni, es slepus pametu skatienu uz cepeškrāsns pusi.

Misis Batlere iesmējās. - A, viņš joprojām ir turpat. Nāciet un palūkojiet.

Tumsā bija grūti saskatīt kaķēnu, bet, to ieraudzījis, es pastiepu roku un pieskāros dzīvnieciņam, un tas pagrieza galvu uz manu pusi.

-   Viņš atgūstas, - es sacīju. - Šeit pavadītā stunda ir darījusi brīnumus.

-     Bieži nenākas vilties. - Fermera sieva izcēla kaķēnu no cepeškrāsns. - Liekas, viņš ir īstens mazs ziemcietis. — Viņa ar karoti lēja siltu pienu mazajā mutītē. - Es tā rēķinu, ka viņš pēc dienas vai divām laks pats.

-    Tātad jūs domājat viņu paturēt?

-    Kā tad, ka paturēsim. Es viņu nosaukšu par Mozu.

-    Mozu?

-    Nūja, jūs tak atradāt viņu niedrēs, vai ne?

Es iesmējos. - Tiesa gan. Tas ir labs vārds.

Biju atkal ieradies Batlera fermā pēc kādām divām nedēļām un visu laiku skatījos apkārt, vai ieraudzīšu Mozu. Zemnieki reti ielaiž kaķus mājā, un es nodomāju - ja melnais kaķēns palicis dzīvs, tas droši vien piebiedrojies kaķu kolonijai saimniecības ēkās.

Fermas kaķi lieliski pavada laiku. Tos varbūt nemēdz samīļot vai lutināt, bet man allaž licies, ka to dzīve ir brīva un dabiska. No kaķiem gaida, ka tie ķers peles, bet, ja tiem nepiemīt šāda tieksme, visur atrodams papilnam barības: šur un tur pa kādai piena bļodiņai, turklāt vēl var pārbaudīt suņu ēdiena traukus, vai tajos nav palicis pāri kas interesants. Todien jau biju redzējis daudz kaķu - daži tramīgi bēga prom, citi draudzīgi murrāja. Viens svītrains mincis graciozi lēkšoja pa pagalma bruģi, un liels raibs kaķis bija saritinājies salmos kūts siltākajā galā - kaķi ir īsti lietpratēji ērtību ziņā. Kad misters Batlers aizgāja pēc karstā ūdens, es aši ielūkojos vēršu kūtī, un pa siena redeļu starpu uz mani rāmi noraudzījās balts runcis, kas tur baudīja pēcpusdienas atpūtu. Bet no Mozus nebija ne vēsts.

Es pabeidzu slaucīt rokas un grasījos itin kā nevilšus ieminēties par kaķēnu, kad misters Batlers sniedza man svārkus.

-     Panāciet man līdzi, ja ir kāds brīvs brītiņš, — viņš sacīja, - man jums kas jāparāda.

Es sekoju viņam pa pēdām, mēs izgājām pa durvīm ēkas galā un ienācām garā cūkkūtī ar zemu jumtu. Misters Batlers apstājās vidū pie kāda aizgalda un rādīja nožogojuma iekšpusē.

-    Palūk, še, - viņš teica.

Es pārliecos pāri šķērssienai, un manā sejā droši vien bija lasāms pamatīgs izbrīns, jo fermeris rēktin ierēcās smieklos.

-    Tas ir kaut kas jauns priekš jums, vai ne?

Es neticīgi blenzu uz lielo sivēnmāti, kura, ērti izstiepusies uz sāna, zīdīja kādu divpadsmit sivēnu metienu, un garajai, rožainajai rindai pa vidu, melns, pūkains un neiederīgs, bija Mozus. Viņam mutē bija pups, un kaķēns sūca barību ar tādu pašu aizrautīgu prieku kā plikiņie biedri abās pusēs.

-    Kas, pie velna…? - es izdvesu.

Misters Batlers joprojām smējās. - Es jau domāju, ka jūs nekad neko tādu nebūsiet redzējis, vismaz es ne, nekad un nekur.

-    Bet kā tas gadījās? - es nespēju atraut skatienu.

-    Tā bija mana sievišķa ideja, - viņš atbildēja. - Piedabūjusi mazo sīkaļu lakt pienu, viņa to iznesa laukā, lai sameklētu siltu vietiņu kādā no ēkām. Viņa izvēlējās šo aizgaldu, tāpēc ka sivēnmāte Berta bija nesen kā atnesusies, es biju ielicis sildītāju, un te bija varen silti un jauki.

Es pamāju ar galvu. - Izklausās akurāt tā, kā vajag.

-    Nu, tātad viņa ielika te Mozu un piena bļodiņu, - fermeris turpināja, - bet mazais gudrinieks ilgi vis nepalika pie sildītāja - nākamreiz, kad še ielūkojos, rakaris jau bija pie piena bāra.

Es paraustīju plecus. - Mēdz teikt, ka šajā arodā ik dienas gadās ieraudzīt ko jaunu, tomēr es nekad neesmu dzirdējis par kaut ko tādu. Lai nu kā, izskatās, ka viņam iet labumā - vai viņš pārtiek no sivēn- mātes piena vai tomēr dzer no savas bļodiņas?

-    Pa druskai no abiem, es tā domāju. Grūti pateikt.

Lai vai kādu maisījumu Mozus saņēma, viņš strauji izauga par skaistu dzīvnieku ar neparasti gludu un spožu kažoku - par to varbūt jāpateicas neparastajai diētai, bet varbūt ari ne. Nekad nebija tā, ka es dotos pie Batleriem un neielūkotos lielajā aizgaldā. Kaķēna audžumātei Bertai spalvainais jaunpienācējs laikam nešķita neparasts, un viņa, apmierināti rukšķēdama, to palaikam pabikstīja tāpat kā savu pārējo saimi.

Savukārt Mozum, šķiet, cūku sabiedrība likās gluži piemērota. Kad sivēni saspiedās kopā un iekārtojās uz guļu, Mozus parasti atradās kaut

kur vidū, un, kad viņa jaunos biedrus astoņu nedēļu vecumā atšķīra no mātes, viņš savu pieķeršanos Bertai izrādīja, lielāko daļu laika pavadot kopā ar audžumāti.

Un tā tas turpinājās gadiem ilgi. Mozus bieži mēdza uzturēties aizgaldā, laimīgi berzēdamies gar omulīgo sivēnmātes rumpi, bet es vislabāk atceros kaķi viņa iemīļotajā vietā - guļam augšā uz sienas un varbūt domīgi nolūkojamies lejā uz savu pirmo silto mājvietu.

Briss - Kaķis ar septiņām dzīvībām

.

Dažkārt īpašnieki mūsu bijušos pacientus - kaķus un suņus, ja tie aizgāja bojā, atnesa mums vai nu sekcijai, vai pārbaudei. Tas aizvien bija skumji, bet, kad ieraudzīju veco Diku Fosetu, mani pārņēma patiesi smaga priekšnojauta. Viņš nolika uz galda paštaisīto kaķu nesamo būri un gauži nelaimīgām acīm palūkojās manī.

-     Tas ir Briss, - viņš sacīja. Lūpas viņam drebēja, likās, ka vairāk viņš izteikt nespēj.

Arī es neko nejautāju, bet sāku raisīt vaļā auklu, ar ko kaste bija pārsieta. Diks, zināms, nevarēja iegādāties īstu kaķu pārnēsāšanai paredzētu būri, bet šo, kuru bija jau vairākkārt izmantojis, sameistarojis pats. Tā bija parasta preču kaste no kartona, tomēr ar kārtīgām atvērt- nītēm sānā, lai varētu piekļūt elpošanai nepieciešamais gaiss.

Atraisījis mezglu, ieraudzīju kastes dibenā nekustīgi guļam Brisu - allaž jautro, rotaļīgo, spīdīgi melno kaķuku, kas, ar mani sasveicinoties, omulīgi murrāja un bija Dika mīlulis un draugs.

-     Kad viņš nomira, Dik? - es pēdīgi jautāju.

Viņš pārvilka plaukstu pār kārno seju un spurainajiem sirmajiem matiem. - Es viņu vienkārši ieraudzīju šorīt izstiepušos guļam pie manas gultas. Bet… īsti droši neņemos teikt, vai viņš tiešām ir pagalam, mister Heriot…

Paraudzījos vēlreiz kastē, tad izcēlu šļaugano ķermenīti un noliku uz galda. Elpu nevarēja samanīt. Pavilku vaļā plakstiņu, acs nereaģēja. Pasniedzos pēc stetoskopa un pieliku to kaķītim pie krūtīm.

-    Sirds vēl darbojas, Dik, - sacīju, - bet pulss ir ļoti vārgs.

-     Un varētu jebkuru mirkli apstāties, to jūs gribat sacīt.

Es vilcinājos. - Tādi tie pukstieni man šķiet.

Kamēr es to teicu, kaķīša krūšukurvis sakustējās vieglā elpā, tad pārstāja cilāties.

-    Viņš vēl elpo, - es sacīju, - bet tā - tik tikko. - Ņēmos kaķīti pamatīgi izmeklēt, bet nekā neparasta neatradu. Acu āboli bija labā, pareizā krāsā un vispār - nebija nekā tāda, kas varētu likties nenormāls.

Pārvilku plaukstu slaidajam, gludajam ķermenītim. - Man tā liekas pilnīgi neatrisināma mīkla, — atzinos. - Viņš taču allaž bija tik mundrs un jautrs, it kā atbilda savam dzīvīgajam vārdam. Bet te nu viņš guļ, izstiepies un nekustīgs, un es neko nemāku pateikt.

-    Varbūt viņš dabūjis kādu triecienu vai belzienu, vai ko tamlīdzīgu.

-    Tas nav neiespējams, bet tādā gadījumā viņam nevajadzētu gulēt pilnīgā nesamaņā. Ja nu vienīgi viņš saņēmis smagu sitienu tieši pa galvu.

-    Man neliekas vis, ka tā būtu varējis notikt. Vakarvakarā, kad gāju gulēt, viņš bija jautrs un ziķerīgs, un naktī ārā nav bijis. - Vecais vīrs raustīja plecus. - Vienalga, kas viņam kait, izredzes, jādomā, gluži vārgas.

-    Bīstos, ka tā ir, Dik. Dzīvība viņa vēl turas, bet ļoti vārga. Iešļir- cināšu viņam stimulantu, tad jūs viņu aiznesīsiet uz māju, bet rīt atkal atnesīsiet šurp, lai varu apskatīt, kā viss tālāk noritējis. - Pūlējos runāt optimistiski, tomēr biju gandrīz pārliecināts, ka mazo Brisu dzīvu vairs neredzēšu. Un man likās, ka vecais vīrs domā tāpat.

Rokas viņam trīcēja, pārsienot kasti, un viņš neko vairs neteica. Pa durvīm ārā ejot, viņš pagriezās un nomurmināja: - Paldies, mister Heriot.

Noraudzījos viņam nopakaļ. Gausiem, šļūceniskiem soļiem viņš ar pusdzīvo kaķīti devās atpakaļ uz savu tukšo, nabadzīgo nameli. Sievu viņš bija zaudējis pirms daudziem gadiem — es Foseta kundzi netiku pazinis. Nu viņš dzīvoja viens, iztikdams ar lieso vecu ļaužu pensiju, nekāda lepnā dzīve nesanāca. Draugu viņam, liekas, daudz nebija, bet viņam bija Briss. Kaķuks bija uzklīdis pie viņa pirms sešiem gadiem un pilnīgi pārveidojis vecā vīra dzīvi, ienesdams tur jautrību, bezbēdību, rotaļīgumu, murrāja, glaudās ap kājām, sekoja vai katrā solī. Diks vairs nejutās vientuļš, viņus vienoja īsta, sirsnīga draudzība, aizvadītajos gados kļūdama aizvien ciešāka. Vecais vīrs bija Brisam ārkārtīgi pieķēries. Un nu pēkšņi tādas bēdas.

Neko darīt, es nodomāju, iedams pa gaiteni atpakaļ, tādi notikumi veterinārārstam mēdz atgadīties. Māsu mīļie dzīvnieki nekad nenodzīvo pietiekami ilgi. Taču šoreiz jutos sevišķi nelāgi, jo man nebija ne mazākās nojausmas, kas pacientam īsti kait. Jutos kā biezā miglā.

Nākamajā rītā pārsteigts ieraudzīju uzgaidāmajā istabā sēžam Diku Fosetu ar to pašu kartona kasti klēpī.

Skatījos viņā kā brīnumā. - Kas noticis?

Viņš neatbildēja, arī no sejas nevarēja viņam neko nolasīt, līdz iegājām konsultāciju istabā un viņš atraisīja kastes pārsēju.

Kad viņš kasti atvēra, es sagatavojos uz visļaunāko, taču nezināju, ko aiz brīnumiem teikt, kad no kastes izlēca mundrs kaķuks, paberza galvu man pie rokas un murrāja kā motoriņš. Vecajam vīram kārnā seja savilkās līksmās smieklu krunciņās. - Nu, ko jūs par to teiksiet?

— Nezinu, ne ko domāt, ne ko sacīt, Dik, - es atteicu. Izmeklēju kaķuku ļoti rūpīgi. Viss bija pilnīgi normāli. - Esmu sajūsmināts. Man tas šķiet īsts brīnums.

-    Nav vis brīnums, - vecais vīrs pretojās, - to labumu izdarīja jūsu injekcija. Esmu jums gauži pateicīgs.

Viņš bija jauks un laipns cilvēks, bet tik vienkāršs izskaidrojums īsti nederēja. Kaut kas šajā notikumā bija, ko es nesapratu. Bet galu galā - vienalga. Paldies Dievam, viss bija beidzies laimīgi.

Atgadījums pārvērtās par atmiņu ar laimīgām beigām, bet trīs dienas vēlāk Diks atkal bija klāt ar kaķa kasti un tajā bez samaņas gulēja Briss. Tikpat ļengans, tikpat nekustīgs.

Galīgi apmulsis, atkārtoju to pašu injekciju, un nākamajā dienā kaķis bija sveiks un vesels. Kopš šī brīža pārdzīvoju to, ko pazīst ikviens veterinārārsts, kas sadūries ar kaut ko nezināmu un gaida, kad nāks liktenīgais trieciens.

Taču nekas nenotika apmēram nedēļu, tad man piezvanīja Dika kaimiņiene misis Dagena.

-    Es zvanu tāpēc, ka mistera Foseta kaķis ir slims.

-    Kas vainas?

-    Guļ izstiepies, bez samaņas, pavisam kā beigts.

Es ar varu noturējos neiekliedzis. - Kad tas notika?

-    Nupat no rīta atrada. Un viņš kaķīti nevar aiznest pie jums, jo pats ir savārdzis. Neceļas no gultas.

-    Tas ir ļoti bēdīgi. Es tūliņ aiziešu.

Viss bija gluži tāpat kā abās iepriekšējās reizēs - kaķis tikpat kā bez dzīvības gulēja uz Dika gultas, pats Diks gultā, drausmīgi sakrities: seja nāves bālumā, vājāks un trauslāks nekā jebkad, tomēr viņš izmocīja smaidu.

-    Re nu, mister Heriot, liekas, ka atkal pienācis laiks iešļircināt jūsu burvju injekciju.

Kamēr vilku zāles šļircē, man galvā griezās īsts karuselis. Gandrīz vedās domāt, ka te patiesi uzdarbojas kāda burvestība, bet tai nebija nekā kopīga ar manu injekciju.

-    Rīt atkal pienākšu, Dik, - es solīju. - Ceru, ka ari jums pašam rīt klāsies labāk.

-   Ak, ar mani viss būs kārtībā, lai tikai mans mazais spociņš atlabojas. - Vecais vīrs pastiepa roku un noglāstīja kaķa gludo kažociņu. Roka bija drausmīgi vāja, un acis nejēdzīgi kārnajā sejā raižu un nemiera nomāktas.

Pārlaidu skatienu trūcīgajai, kailajai istabai, it kā meklēdams vēl kādu brīnumu.

Nejutos sevišķi pārsteigts, ka, ieradies nākamajā rītā, redzēju Brisu jautri ķerstām auklā piesietu tīstoklīti, ar ko vecais vīrs viņu ķircināja. Atvieglojums, protams, bija liels, bet mana neziņas migla sabiezēja aizvien vairāk. Kas, ellē, te notiek?

Visā šajā būšanā nebija nekāda izskaidrojuma, šādas slimības aprakstu nevarētu atrast kaut veselā veterināro mācību grāmatu bibliotēkā.

Lai nu bija, kā būdams, kaķuka jaukums un omulīgā murrāšana tomēr bija zināms mierinājums, un Dikam tas nozīmēja visu. Viņš izskatījās atvieglots un pasmaidīja.

-Jūs viņu ikreiz no jauna atdzīvināt, mister Heriot. Nekad nespēšu jums pietiekami pateikties. - Tad sejā atkal iegūla raizes. - Bet ja nu pienāktu tāda reize, ka viņš neatžirgs?

Jā, tas bija jautājums, kas arī man nedeva mieru, tomēr pūlējos atsaukties jautrā balsī: - Varbūt tā ir tikai īslaicīga, pārejoša parādība. Pāries, un mums vairs nebūs nekādu raižu.

Taču apsolīt neko nevarēju, un vārgais vecais vīrs gultā to zināja.

Misis Dagena patlaban vadīja mani ārā, kad ieraudzīju rajona medmāsu izkāpjam no tikko piebraukušas mašīnas.

-    Sveika, māsiņ. Vai atbraucāt pie mistera Foseta? Man viņš likās stipri savārdzis.

Viņa palocīja galvu. - Jā. Tas ir šausmīgi.

-     Kādā ziņā šausmīgi? Vai kas nopietns?

Viņa saknieba lūpas un novērsa skatienu. Tad sacīja: - Viņš guļ uz miršanu. Viņam ir vēzis. Slimība strauji progresē.

-    Ak Dievs! Vēl pavisam nesen viņš bija pie manis ambulancē ar savu kaķi. Nabaga Diks, tad viņš nebilda ne vārda.

-    Ak, viņš zina, kā ar viņu ir, bet sīksts, nečīkst.

-    Vai viņš cieš sāpes?

Māsa paraustīja plecus. - Bešā nav. Bet mēs pūlamies noturēt viņu iespējami labā sajūtā. Kad atnāku, iedodu viņam injekciju pret sāpēm un atstāju arī, lai vajadzības gadījumā iedzer. Pašam viņam roka trīc, viņš nevar no pudeles iepilināt. Misis Dagena labprāt to izdara - ielej apakštasītē, un viņš ar tējkaroti tās iesmalsta mutē.

-    Apakštasītē? - Kaut kur manā miglas tumsībā uzdzirkstīja spoža blāzmiņa. - Kāds tām zālēm sastāvs?

-    Heroīns un petidīns - doktora Elinsona parastā recepte.

Es satvēru viņu aiz rokas. - Māsiņ, es iešu jums līdzi iekšā.

Vecais vīrs bija pārsteigts, redzot mani atgriežamies. - Kas noticis,

mister Heriot? Vai jūs kaut ko aizmirsāt?

-    Nē, Dik, ienācu atpakaļ kaut ko pajautāt. Vai tām jūsu zālēm ir patīkama garša?

-    Jā, tās ir saldenas un patīkami ieņemamas.

-    Un jūs tās iesmeļat no apakštasītes?

-    Jā gan. Citādi nevar, man roka pārāk drebelīga.

-     Un, pirms jūs aizmiegat, apakštasītē vēl paliek mazliet zāļu?

-Jā, paliek. Kālab jūs jautājat?

-    Un apakštasīte paliek pa nakti pie jūsu gultas, vai ne?

Brītiņu vecais vīrs gulēja klusēdams. Tad: - Vai jūs tiešām domājat, ka tas mazais blēdis našķojies?

-    Varu saderēt uz saviem zābakiem, ka tā ir.

Slimnieks atmeta galvu un iesmējās. īsti laimīgiem smiekliem. — Un tad iekrīt kā nāves miegā. Nav brīnums, arī man tās zāles uzdzen miegu.

Arī es iesmējos. - Lai nu kas, Dik, bet nu mēs zinām. Un turpmāk, kad būsiet izsmēlis zāles, apvērsiet tasīti uz mutes, vai ne?

-    Es, zināms, to darīšu, mister Heriot. Un Briss vairs nekad mūs nebiedēs un negulēs kā beigts.

-    Nē, nē - nekad vairs!

-    Tas ir vareni! - Viņš uzslējās gultā sēdus, satvēra kaķīti un pieglauda to sev pie vaiga. Izdvesdams dziļu apmierinājuma nopūtu, viņš man uzsmaidīja.

-    Mister Heriot, - viņš sacīja, - nu man vairs ne par ko nav jāraizējas.

Kad, izgājis uz ielas, es pa otram lāgam atvadījos no misis Dagenas,

sacīju: - Ne par ko nav jāraizējas - cik brīnumaini dzirdēt tādus vārdus no viņa.

-    Jā, tāds viņš ir, - kundze atteica, - pats par sevi viņš neraizējas.

Nedēļas divas es Diku neredzēju un nesatiku. Tad man pagadījās Darovbijas slimnīcā apmeklēt draugu, un pēkšņi es palātas kaktā ieraudzīju veco vīru.

-    Sveicināts, Dik! - es viņu uzrunāju.

Viņš miegainām acīm paraudzījās uz mani un čukstus atsaucās: - Sveiks, mister Heriot. - Pāris mirkļu viņš pagulēja aizvērtām acīm, tad atvēra tās, un sejai pārslīdēja rēgaina smaida ēna. - Man ir prieks, ka mēs izdibinājām, kas kaķukam vainas.

-    Man arī par to prieks, Dik.

Atkal pauze. Tad: - Misis Dagena viņu paņēma.

-    Jā, zinu. Tur viņam ir labas mājas.

-   Jā… jā… - balss gandrīz pilnīgi izdzisa, - bet es bieži vēlos, kaut man viņš būtu šeitan… - Kaulainā roka pārslīdēja pār segu kā glāstā. Es pieliecos tuvāk, lai dzirdētu. - Bris… - viegli kā dvesma, - Bris… - Tad redzēju, ka viņš iemidzis.

Nākamajā dienā uzzināju, ka Diks Fosets nomiris, un ļoti iespējams, ka es biju pēdējais, kas dzirdēja viņu runājam. Un pēdējais atvadu vārds bija kaķim. - Bris…

Olijs un Džinija - Vislielākā uzvara

.

Pagāja mēnesis pēc mēneša, bet manās attiecībās ar mūsu kaķiem nekas nemainījās, un es ar pastāvīgi pieaugošām bažām un nemieru vēroju, ka Olija kažoks atkal sāk izskatīties tāds, kāds bija pirms cirpšanas. Parādījās tādas pašas labi pazīstamās pinkas un lēkšķes, un, kad gads bija apkārt, runčuks izskatījās tikpat briesmīgi kā senāk. Ar katru dienu nepārprotamāk kļuva redzams, ka man kaut kas jādara. Bet kas? Vai man atkal vajadzēs viņu ievilināt lamatās? Laikam būs jāmēģina.

Sāku atkal visu tāpat kā pirmajā reizē — ar nembutālu. Helēna atkal nolika sazāļoto barības trauciņu. Bet Olijs šoreiz neuzķērās - apostīja ēsmu un aizgāja. Izmēģinājāmies nākamajā ēdienreizē. Viņš ar milzīgām aizdomām pārbaudīja cienastu un novērsās no tā. Nu bija gluži skaidrs: runcis nojauta ko nelabu.

Ieņēmis parasto pozīciju pie virtuves loga, sacīju sievai: - Helēn, man vajadzēs tomēr viņu kaut kā noķert.

-    Noķert? Tu domā - saķert tīklā?

-     Nē, nē. Tīkls noderēja tad, kad viņš vēl bija kaķēns. Tagad tas vairs nav iespējams.

-    Bet kā tad?

Es vēroju melno pinkulāci, kas tupēja uz mūra. - Nu, varbūt man noslēpties tev aiz muguras, kad iesi viņus barot, tad arī ar vienu grābienu vinu saķert un veikli iebāzt krātiņā. Pēc tam aizvestu uz ambu- &gt; &gt; &gt;

lanci un anestezētu.

-     Nogrābt viņu un iebāzt krātiņā? - Helēna skeptiski atkārtoja. - Man tas izklausās pilnīgi neiespējami.

-    Zinu. Tomēr šad tad man savulaik itin labi ir izdevies notvert pa kaķim, kustības man ir pietiekami ātras, ja vien izdotos noslēpties, lai viņš mani priekšlaikus nepamana. Katrā ziņā rīt pamēģināsim.

Nākamajā rītā Helēna salika trauciņos sakapātu jēlu mencu, kas kaķiem sevišķi garšoja. Uz vārītām zivīm tie pārāk kāri nebija, bet šis bija neatvairāms gardums. Atvērtais krātiņš bija nolikts labā slēpnī turpat tuvumā. Abi kaķi slaistījās uz žoga mūra - Džinija šmauga un vijīga spīdīgā kažociņā, Olijs nožēlojami sapinkojies, savēlušās vilnas lēkšķes tam neglīti nokarājās gar kaklu un sāniem.

Helēna, nolikusi ēdienu un, kā parasts, izdudinājusies un izčubinā- jusies ap kaķiem, nogaidīja, kamēr tie kāri sāk ēst, tad atgriezās virtuvē, kur es biju paslēpies un gaidīju.

-    Nu ir īstais brīdis, - es sacīju. - Tu izej pavisam lēni ārā, es salīcis turēšos tev aiz muguras. Kad tu pieiesi pie Olija, viņš, jācer, būs pietiekami aizrāvies ar ēšanu un mani nepamanīs.

Helēna neko neatbildēja, kad es kā liptin pielipu viņai aiz muguras pilnīgā aizsegā.

-   Atiet! - Es ar kreiso ceļgalu pastūmu viņējo, un mēs izkūņojāmies ārā pa durvīm.

-    Smieklīga ērmošanās, - Helēna pačukstēja, - īstie tirgus kumēdiņi.

Piespiedis lūpas viņai pakauša pusē pie auss, es atčukstēju:

-     Kuš! Ej vien uz priekšu!

Kad mēs, šādi divkāršojušies, pielavījāmies pie kaķiem, Helēna pastiepa roku un noglaudīja Olijam galvu, bet viņš bija pārāk nodarbināts ar mencu, lai liktos zinis gar ko citu. Nu viņš bija tikai divu pēdu atstatumā no manis, pilnīgi pa tvērienam. Labākas izdevības man nekad nebija bijis.

Vienu roku apliecis Helēnai ap vidu, ar otru satvēru Oliju aiz čupra. Pāris sekundes pūkainais kamols man rokā neganti spārdījās, tad iestūmu to krātiņā. Kad vēru to ciet, pretī pastiepās izmisusi ķepa, taču tūliņ tika atbīdīta atpakaļ. Un glābšanās ceļš bija ciet.

Es sarāvos, kad mani ķēra smaga pārmetuma pilnais kaķa skatiens. Tas šķita sakām: "Vai tad atkal? Nē jel, nē! Nav taču iespējams, ka atkal! Vai tava nodevība nekad nebeigsies?"

Godīgi atzīstoties, jāteic, ka es tiešām jutos nejēdzīgi. Nabaga ka- ķuks, mana uzbrukuma līdz nāvei pārbiedēts, pat nemēģināja izlaist nagus, lai skrāpēdams aizstāvētos. Viņa vienīgā vēlēšanās bija izrauties un aizbēgt. Es nespēju viņu vainot par to, ka viņš manī saskata vislielāko ļaundari.

Tomēr mierināju sevi ar domu, ka beigu galā viņš atkal būs izskatīgs, sakopts dzīvnieciņš. "Tu, vecīt, pats sevi pēc tam vairs nepazīsi," es sacīju pārbiedētajam nabadziņam, kas, čokurā sarāvies, kaktiņā ievilcies, tupēja krātiņā man blakus uz sēdekļa, kad braucām uz ambulanci. Šoreiz gribēju visu nodarīt kārtīgi. - Neraizējies, tu izskatīsies glauni un jutīsies pavisam labi.

Zigfrīds piedāvājās man palīdzēt. Kad izcēlu Oliju no krātiņa uz galda, lai iešļircinātu viņam vēnā anestēzijas līdzekli, man rokās gulēja šļaugans, bezpalīdzīgs radījums.

Noraugoties uz dziļi aizmigušo vilnas kamolu, es mežonīgā tīksmē ķēros pie darba un ar elektriskajām dzirklēm nošņāpu visas liekās pinkas, izveidodams klasisku "īso cirpumu". Iznāca pamatīga nostrādāšanās.

Zigfrīds smējās, kad es pēc pabeigta darba pacēlu Oliju rokās un izgrozīju. - Nu viņš var rādīties jebkurā kaķu izstādē, - viņš sacīja.

Šie vārdi man ienāca prātā nākamajā rītā, kad kaķi ieradās uz žoga mūra brokastīs. Džinija vienmēr bija skaista, bet šorīt diezin vai varēja mēroties ar brāli, kas rāmi slāja šurp, mirdzinādams saulē melnbalto kažoku.

Helēna bija sajūsmā un, neatņemdamās glāstot runčuku, sacīja, ka nespējot noticēt brīnumainajai pārvērtībai. Es, protams, atrados parastajā slēpnī pie virtuves loga. Sapratu, ka būs jāpaiet ilgam laikam, līdz vispār uzdrīkstēšos parādīties Olijam acīs.

Drīz vien pārlieku skaidri atklājās, ka manas akcijas noslīdējušas zemāk par zemu, jo pietika man kaut solīti paspert ārā pa virtuves durvīm, lai Olijs pazustu zibens ātrumā. Situācija kļuva tik nelāga, ka man sāka uzmākties grūtsirdība.

-    Helēn, - es vienu rītu sacīju, - man tā būšana ar Oliju sāk krist uz nerviem. Man gribētos kaut ko izdarīt, lai būtu citādi.

-   To var izdarīt, Džim, - Helēna atteica. - Jāpanāk, lai viņš pa īstam iepazīst tevi. Un tev jāiepazīst viņš.

Uzmetu viņai nīgru skatienu. - Es bīstos par vienu - ja tu viņam par to ierunātos, viņš tev gan pateiktu, ka iepazinis mani pietiekami labi.

-    Zinu, zinu, bet, ja padomāsi par šiem gadiem, kopš kaķi mums ir, tad konstatēsi, ka viņi tevi tikpat kā nav redzējuši, izņemot ārkārtējus gadījumus. Es vienmēr esmu bijusi tā, kas viņus diendienā baroja, pasauca, apmīļoja. Mani viņi pazīst un man uzticas.

-    Tā tiešām ir. Bet man nav bijis laika noņemties.

-     Protams, tev nav bijis laika. Visa tava dzīve ir nebeidzams, garš skrējiens. Tu pārrodies mājās, lai tūliņ atkal drāztos projām.

Es domīgi palocīju galvu. Viņai bija taisnība, pilnā mērā taisnība. Visus šos gadus biju abiem kaķiem pieķēries, tos iemīļojis, biju kā prazdams par tiem rūpējies, nopļāvis nogāzē garo zāli, bet Helēna tos piejaucēja un allaž apmīļoja, es paliku tiem tāls un samērā nepazīstams - ar negaidītu smeldzi sirdī par to, ka laiks tik nesaudzīgi aizsteidzies.

-    Nūjā, - es noteicu, - tagad droši vien jau ir par vēlu kaut ko uzsākt. Vai tev šķiet, ka es varētu vēl jelko pamēģināt?

-   Jā, - Helēna atbildēja, - tev jāsāk ar barošanu. Es zinu, ka pastāvīgi tev tas nebūs iespējams, tomēr jāizmanto jebkura iespēja būt šeit, kad kaķi jābaro.

-    Tu, tātad, domā, ka viņiem mīlestība iet caur vēderu?

-    Nepavisam. Tu tak tik bieži esi redzējis mani ar viņiem kopā un būsi ievērojis, ka viņi nepaskatās uz ēdienu, pirms neesmu viņus apmīļojusi un noglaudījusi. Viņiem galvenais ir uzmanība un sirsnība, nevis ēdiens.

-     Es vairs ne uz ko neceru. Ar savu izskatu vien esmu viņiem kā dadzis acī.

-    Tev būs jāpiemērojas. Man arī pagāja ilgs laiks, līdz viņi pie manis pierada. Ar Džiniju bija grūti. Viņa ir tramīgāka nekā brālis. Pat vēl tagad, ja straujāk tuvinu roku, viņa aizbēg. Par spīti visam, kas līdz šim noticis, man šķiet, ka tava galvenā cerība ir Olijs. Kaķiem ir gandrīz neizsmeļama atminas banka.

-    Labi, - es noteicu. — Iedod man viņiem nolemto barību un pienu. Sākšu tūliņ, nav ko gaidīt.

Tā sākās viena neliela sāga manā dzīvē. Kad vien man bija brīvs brīdis, par kaķu barotāju kļuvu es. Izliku trauciņus uz žoga mūra, bet pats paliku turpat stāvam un gaidām. Sākumā izgaidījos velti. Skaidri redzēju, kā abi minči no šķūnīša skatās uz mani. Divi purniņi - melnbaltais un zeltainbaltais - vērīgi sekoja katrai manai kustībai, tomēr viņi vēl ilgi nespēja sadūšoties un nākt pie barības, iekams es nebiju posteni atstājis. Un, tā kā mana dzīve noritēja visai neregulāri, bija diezgan grūti noturēt jauno sistēmu darbībā. Tajos rītos, kad man bija agri izsaukumi, kaķiem brokastis nokavējās par stundu vai vēl ilgāk. Vienā šādā reizē, kad brokastis atkal krietni kavējās, likteņa pirksts pārmaiņas labad iedarbojās man labvēlīgi: kaķu izsalkums ņēma virsroku, un izbadējušies tie tuvojās barībai, kamēr es nepakustēdamies stāvēju tuvumā. Ēda viņi ļoti steidzīgi, ik mirkli uzmezdami pa aizdomīgam skatienam manai nekustīgajai figūrai. Paēduši tie tūdaļ nozuda. Es apmierināts smaidīju. Ledus bija ieplaisājis.

Šim rītam sekoja diezgan ilgs laika sprīdis, kad es kaķu brokastlaiku nostāvēju mierā, un viņi pamazām pierada pie manis kā pie ainavas sastāvdaļas. Beidzot es iedrošinājos piesardzīgi pacelt roku. Viņi uzreiz atkāpās. Taču turpmākajās dienās viņiem manas rokas kustība vairs gluži tik draudīga nelikās, un manas cerības auga augumā.

Kā Helēna pareizi bija paredzējusi, Džinija tiešām diedza prom, tiklīdz es sakustējos, un vairs nerādījās, turpretim Olijs aizbēga gan, bet drīz vien atgriezās un pat sāka mani vērot. Man viņa skatiens šķita pārsteigts, it kā viņš, iespējams, būtu ar mieru aizmirst pagātni un pat revidēt savus uzskatus par mani. Daudzu dienu bezgalīgā pacietībā es pamazītēm virzīju roku viņam aizvien tuvāk un pēdīgi pienāca neaizmirstamais brīdis, kad viņš neizkustēdamies no vietas, ļāva man ar pirkstu pakņudināt viņam vaigu, un, kad es maigi noglaudu viņa kažoku, viņš paraudzījās manī ar nepārprotami laipnām acīm un tikai pēc tam aizlocījās projām.

- Helēn, - es sacīju, pagriezies pret virtuves logu, - mēs beidzot sākam draudzēties. Nu vairs ir tikai laika jautājums līdz brīdim, kad drīkstēšu viņu glāstīt ar tikpat drošu roku kā tu. - Es biju gluži iracionāla prieka pārpilns un jutos piepildīts. Šādu reakciju varēja uzskatīt par stipri muļķīgu cilvēkam, kas gadu gadiem diendienā saskaras ar dažādiem dzīvniekiem, bet es pārdzīvoju patiesu prieku, domādams par turpmākajiem gadiem, ko pavadīšu, draudzējoties tieši ar šo kaķi.

Es vīlos. Tanī brīdī, protams, nevarēju zināt, ka pēc četrdesmit astoņām stundām Olijs būs pagalam.

Nākamajā rītā Helēna no dārza mani sauca: - Džim, nāc ātri šurp. Oliis… — Balss skanēja kā šausmu pārņemta.

Es aizskrēju turp. Helēna stāvēja pļaviņā aiz šķūnīša. Tur bija arī Džinija, bet no Olija tikai tumša masa zālē. Helēna satvēra manu roku, kad es noliecos. - Kas… kas ar vinu noticis?

Viņš gulēja nekustīgi. Kājas stīvi atstiepis, mugura uzliekta kūkumā, acis stiklainas.

-    Es bīstos, ka viņš ir pagalam. Izskatās pēc saindēšanās ar strihnīnu. - Bet, kamēr es runāju, viņš viegli sakustējās.

-    Pagaidi! - es sacīju. - Viņš vēl ir dzīvs, bet tikai mazliet. - Redzēju, ka stingums atslābst, varēju saliekt kājas un viņu pacelt, nekādu reakciju no viņa puses nejūtot. — TaS tomēr nav strihnīns. Izskatās pēc strihnīna, bet nav. Drīzāk, jādomā, tas kaut kā saistās ar smadzenēm. Iespējams, ka trieka. - Mute man bija satraukumā izkaltusi sausa, kad aiznesu viņu uz māju un noguldīju. Viņš saraustīti, nevarīgi vilka elpu.

Asarās aizslāpušā balsī Helēna jautāja: - Kā tu varēsi viņam palīdzēt?

-    Bez kavēšanās aizvest viņu uz ambulanci. Darīsim viņa labā visu, ko spēsim. - Noskūpstīju Helēnu uz asarainā vaiga un aizskrēju pēc mašīnas.

Ambulancē abi ar Zigfrīdu vispirms ar sedatīvu viņu nomierinājām, jo viņš sāka raustīt kājas, pēc tam injicējām steroīdus un antibiotikas, un vieglu narkotiku devu vēnā. Novietoju viņu lielajā atpūtas krātiņā.

Noraudzīdamies, kā viņš tur gulēja, kā viņam neapzināti raustījās ķepiņas, es ieminējos: - Vairāk laikam mēs neko viņa labā darīt nevaram?

Zigfrīds papurināja galvu. Viņš bija vienisprātis ar mani par diagnozi: trieka, kaut kāda neredzama cerebrāla asiņošana. Vienalga, kādā vārdā to nosauca, bojājumam bija sakars ar smadzenēm. Redzēju, ka viņš jūtas tikpat nevarīgs un bez padoma kā es. Visu dienu aprūpējām un uzmanījām viņu, cik spējām, un vienu brīdi pēcpusdienā likās, ka sāk iestāties neliela uzlabošanās, bet vakara pusē koma atjaunojās, un naktī viņš nomira.

Vedu viņu uz mājām, un, kad noguldīju mašīnā uz sēdekļa, spīdīgais, gludais kažociņš likās kā rūgts apsmiekls, jo viņam to vairs nevajadzēja, viņam viss bija beidzies.

Aprakām viņu aiz šķūnīša, dažus soļus no salmu klājiena, kur vairākus gadus atradās viņa guļvieta.

Veterinārdakteri ne ar ko neatšķiras no citiem cilvēkiem, kad zaudē iemīlētu dzīvnieku. Mēs abi ar Helēnu jutāmies ļoti nelaimīgi. Cerējām, ka laiks aizdziedēs brūci, taču palika vēl viena sāpīga problēma. Kas notiks ar Džiniju?

Abi šie kaķi mūsu dzīvē bija kļuvuši par nešķiramu, nedalāmu vienību, nespējām iedomāties vienu bez otra.

Ne mirkli nešaubījāmies, ka viņai pasaule bez Olija liekas nepilnīga. Vairākas dienas viņa nepieskārās ēdienam. Mēs viņu nemitīgi saucām un aicinājām, bet viņa parādījās tikai pāris reižu, nogūlās pāris soļu no šķūnīša un, it kā kaut ko meklēdama, mulsi raudzījās visapkārt, un pēdīgi beidzot apgūlās salmu klājienā. Pirmoreiz visā nodzīvotajā mūžā viņai nu vajadzēja gulēt tur vienai. Vēl vairākas nedēļas apjukums viņas acīs neizzuda, kad viņa mulsi raudzījās apkārt un droši vien redzēja daudz ko tādu, par ko mums nebija ne jausmas.

Vairākas dienas pienesām viņai ēdienu klāt guļvietā, līdz beidzot atvilinājām viņu atkal uz žoga mūri. Viņa tik tikko turējās kājās. Piebāzusi purniņu pie barības trauka, viņa nesteidzās ēst, bet acīm redzami gaidīja Oliju piebiedrojamies.

- Cik vientuļa viņa jūtas, - sacīja Helēna. - Mums vairāk nekā jelkad jānodarbojas ar viņu. Lūkošu iespējami daudz uzturēties ārā viņas tuvumā. Vislabākais atrisinājums, protams, būtu, ja mēs viņu spētu pieradināt pie uzturēšanās telpās, mājā. Bet neticu, ka izdosies to panākt.

Noraudzijos uz kaķeniti un prātoju, vai jelkad spēšu pierast pie skata, ka uz mūra redzams tikai viens kaķis, bet aizvilināt vientuļnieci Džiniju uz istabu, par spīti visiem Helēnas pūliņiem, šķita nepiepildāms sapnis. - Jā, - es saciju, - maz ticams. Bet ar Oliju es guvu zināmus panākumus. Tagad pamēģināšu ar Džiniju.

Zināju, ka tas prasīs daudz laika un ka varbūt manai iecerei nav ne mazāko izredžu uz piepildīšanos, jo Džinija allaž bija biklākā no abiem, tomēr biju cieši apņēmies pamēģināt. Sāku noņemties ar viņu, kad vien radās brīvs laiks un izdevība. Noliku viņai barību, grozījos virtuves durvju priekšā, aicināju viņu gan ar balsi, gan ar rokas mājieniem. Taču pagāja diena pēc dienas, viņa ēda manis pasniegto barību, tomēr pieskarties neatļāva. Bet pienāca diena, kad viņai varbūt radās vēlēšanās pēc sabiedrības, viņa neparāvās atpakaļ un ļāva man ar pirkstu pakņudināt viņai vaidziņu, gluži tāpat, kā bija atļāvis Olijs.

Turpmākajās nedēļās es mierīgi drīkstēju pakasīt viņai vaidziņu un pat palaist roku tālāk, noglaudīt galvu un ausis. Pēdīgi nokļuvu līdz visaugstākajam sasniegumam - drīkstēju slidināt plaukstu pāri visam augumiņam. Tas bija augstākais sasniegums. Kopš tās dienas viņa sāka citu pēc citas atmest visas formalitātes, pati prasīja ēdienu, berzās gar manu roku vai plecu, ja biju pieliecies. Viena no vislielākajām laipnībām, ko viņai labpatika izrādīt, bija pabakstīt mani ar purniņu pie vaiga un pat ieskatīties acīs.

Vienu rītu, dažus mēnešus pēc tam, kad biju noslēdzis draudzību ar Džiniju, Helēna mūs pārsteidza šādā pozā. Es stāvēju pie durvīm, Džinija uz mūra, un mēs patlaban saberzējāmies ar deguniem, skatīdamies viens otram acīs, un man tas šķita tik brīnišķīgi, ka nekad neapniktu. Izdzirdu aiz muguras balsi.

Helēna klusu sacīja:

-    Vēroju veterinārārstu darbā.

-    Turklāt ļoti patīkamā, - es atteicu, nemainīdams stāvokli. Zaļās acis draudzīgi vērās manējās tikai pāris collu atstatumā. - Un gribu tev svinīgi pavēstīt, ka šī ir mana vislielākā uzvara.

Basters - Ziemassvētku kaķēns

6

visspēclgākās Ziemassvētku atmiņas man vienmēr saistīsies ar mazu kaķenīti.

Pirmoreiz es viņu ieraudzīju kādā rudens dienā, kad biju izsaukts pie viena no misis Einsvortas suņiem. Jutos ļoti pārsteigts, ieraugot pie kamīna sēžam pūkaino melno radījumu.

-    Nemaz nezināju, ka jums ir kaķis, - es sacīju.

Kundze pasmaidīja. - Mums nav kaķa. Šī ir Debija.

-    Debija?

-    Jā, vismaz mēs viņu tā saucam. Viņa ir klaiņojošs kaķis. Ierodas pie mums reizes divas vai trīs nedēļā, un tad mēs viņu pabarojam. Es nezinu, kur viņai ir mājas, man drīzāk šķiet, ka viņa vienkārši klaiņo pa ceļmalas fermām.

-    Vai jums kādreiz rodas tāda sajūta, ka viņa vēlētos palikt pie jums?

-    Nē. - Misis Einsvorta papurināja galvu. - Viņa ir maza, bailīga kaķenīte. Vienkārši klusītēm ierodas, paēd un aši vien nozūd. Man viņa liekas ļoti jauka, bet viņa savukārt, šķiet, nevēlas tuvoties vai arī ielaist kādu savā dzīvē.

Es atkal paskatījos uz kaķenīti. - Bet šodien viņa laikam nav atnākusi vienīgi paēst.

-     Tā izskatās. Dīvainā kārtā viņa šad tad ieskrien šeit, atpūtas istabā, un brītiņu pasēž pie kamīna. Tādās reizēs liekas, ka viņa grib sevi mazliet palutināt.

-   Jā… es saprotu, ko jūs ar to domājat. - Nebija nekādu šaubu, ka mazā kaķenīte uzvedās visai neparasti. Viņa sēdēja, ļoti taisni izslē- jusies, uz biezā paklāja pie kamīna, kurā gailēja un liesmoja ogles.

Nekad viņa neapmetās guļus, nepavārtījās, nemazgājās, kā kaķi mēdz, tikai sēdēja, skatienu mierīgi pavērsusi uz priekšu. Man likās, ka es kaut ko sazīmēju melnajā it kā pieputējušajā kažokā un gandrīz vai savvaļas dzīvnieka skatienā. Nāciens uz šejieni bija notikums viņas dzīvē, kaut kas neikdienišķs un brīnišķīgs, īsu bridi viņa izbaudīja dzīves jaukumu un greznību, kādu nebija viņas ikdienā.

Kad biju viņu pailgāk vērojis, viņa piecēlās, pagriezās, bez skaņas izslīdēja no istabas un pazuda.

- Tā ar Debiju vienmēr notiek, - smiedamās noteica misis Ein- svorta. - Viņa nekad neuzkavējas ilgi - minūtes desmit vai mazliet vairāk - un tad nozūd.

Misis Einsvorta bija apaļīga kundze ar patīkamu seju, gadu četrdesmit vai vecāka. Viņa bija veterinārārsta sapnis - turīga, dāsna, trīs izlutinātu basetu īpašniece. Tiklīdz vienam no viņas suņiem šķita kāds nieks piemeties vai pastiepās garāks ģīmis, tūdaļ es tiku steigšus aicināts. Šodien, piemēram, viens basets bija intensīvāk pakasījis ausi, mazliet it kā ieskrāpējis, ar to pietika, lai saimniece pa telefonu saceltu trauksmi.

Tā mani apciemojumi Einsvortu mājā kļuva bieži un bez apgrūtinājuma, un man radās iespēja visai intensīvi novērot kaķenīti, kas bija mani saintriģējusi. Reiz gadījās redzēt, kā viņa virtuvē no apakštasītes kaut ko cīrlgi laka. Juzdama, ka tiek novērota, viņa pagriezās un gandrīz lidu izslīdēja priekštelpā, bet no turienes iešmauca atpūtas istabā.

Visi trīs baseti jau krākdami gulēja uz paklāja pie kamīna, bet laikam bija pieraduši pie Debijas. Divi viņu garlaikodamies apostīja, bet trešais tikai laiski pavēra vienu samiegojušos aci un snauda tālāk.

Debija sēdēja turpat viņu vidū ierastajā pozā. Izslējusies, vērīga, skatiens pavērsts uz priekšu vai arī uz kamīna kvēlojošajām oglēm. Lūkoju ar viņu sadraudzēties. Piesardzīgi pietuvojos, bet, tikko pastiepu roku, viņa izvairīgi aizgriezās. Tomēr lēnīgi pielabinoties un klusi ar viņu runājot, man viendien izdevās viņai pieskarties un ar pirkstu maigi noglāstīt vaigu. Pienāca pat brīdis, kad viņa kļuva atsaucīga, pagrieza galvu un savukārt paberza vaigu gar manu roku, taču tūliņ pēc tam devās projām. Tikusi ārā no mājas, viņa zibin aizzibēja pa ceļu līdz spraugai dzīvžogā, un pēc tam es redzēju vairs mazu melnu punktiņu ganību miklajā zālē.

-   Interesanti, kurp viņa dodas, - es klusi noteicu. Einsvorta kundze pienāca man klāt aiz muguras un arī paskatījās, noteikdama: - To mēs nekad neuzzināsim.

Tad pagāja mēneši trīs, kad nesaņēmu no misis Einsvortas nekādas vēstis, īstenībā jau sāku brīnīties par basetu stabilo veselību, bet tad atskanēja telefona zvans.

Bija Ziemassvētku dienas rīts, un viņa atvainojās.

-    Piedodiet, mister Heriot, ka tieši šodien jūs traucēju. Varu it labi iedomāties, ka jūs Ziemassvētkos tāpat gribat atpūsties kā jebkurš cits. - Taču pieklājība un laipnība nespēja viņas balsī noslēpt raizes.

-    Nebēdājiet par to nenieka, — attraucu. — Kuram tad šodien kaut kas apkaitējis?

-    Nē, no suņiem nevienam. Es zvanu… Debijas dēļ.

-    Debijas? Viņa tātad ir pie jums?

-Jā… bet kaut kas nav labi. Lūdzu, atbrauciet ļoti drīz.

Braucot pāri tirgus laukumam, es atkal iedomājos, ka Darovbija Ziemassvētkos allaž no jauna atdzīvina Dikensu; tukšais, tīrais laukums ar dziļi apsnigušo bruģi, piesnigušajiem kokiem, lāstekām pie slīpajiem jumtiem; visi veikali ciet, bet māju puduru logos svētku gaisma, pilsēfa mājīga un aicinoša atspiedusies pret baltajiem, saltajiem kalniem.

Misis Einsvortas māja bija skaisti izgreznota ar akvifolijām un svētku vizuļiem, uz bufetes saliktas piepildītas glāzes, no virtuves plūda ar salviju un sīpoliem pildīta tītara cepeša smarža. Bet kundzei acis bija samanāmas bēdas, kad viņa mani ieveda atpūtas istabā.

Tur tiešām bija Debija, taču šoreiz viss bija citādi. Kaķenīte nesēdēja izslējusies parastajā pozā, bet nekustīgi gulēja uz sāniem, un līdzās viņai, cieši piekļāvies, gulēja mazs, melns kaķēniņš.

Es pārsteigts un neizpratnē noraudzījos uz viņu. - Kas te īsti noticis?

- Dīvainākais, kas vien varēja notikt, - misis Einsvorta atbildēja. — Pāris nedēļu vispār nebiju Debiju redzējusi, līdz viņa apmēram pirms divām stundām atvilkās, iestreipuļoja virtuvē ar kaķēnu mutē. Tad viņa to ienesa šeit un nolika uz paklāja. Sākumā tas mani pat uzjautrināja. Taču drīz vien pamanīju, ka nav labi. Ilgāk nekā parasti viņa nosēdēja- varbūt pat veselu stundu, tad nolikās uz sāniem - tā, kā guļ pašreiz, un vairs nekustējās.

Es notupos uz paklāja un noglaudu Debijas kaklu, pārlaidu roku pār sāniem. Viņa bija vājāka nekā jebkad, kažoks savazāts, saskretis. Viņa nepretojās, kad es saudzīgi atvēru viņai muti. Mēle un gļotādas bija nedabiski bālas, purniņš pret maniem pirkstiem salts. Kad pavilku plakstu un ieraudzīju balto konjunktivītu, man uzreiz radās aizdomas.

Sāku taustīt viņas vēderu, jau priekšlaikus zinādams, ko tur atradīšu, tāpēc nejutu pārsteigumu, tikai trulu nožēlu, kad sataustīju vēdera dziļumā cietu masu. Tā bija liela limfosarkoma. Diagnoze galīga un neatgriezeniska. Pieliku stetoskopu kaķenītei pie sirds, dzirdēju paātrinātus, straujus, raustīgus pukstus. Tad paslējos, apsēdos turpat uz paklāja, neko neredzēdams skatījos ugunī un jutu liesmu siltumu sejā.

Misis Einsvortas balss šķita skanam no liela tāluma. - Vai vina ir slima, mister Heriot?

Es vilcinājos. - Jā… jā, diemžēl. Viņai ir ļaundabīgs audzējs. - Es piecēlos. — Man gauži žēl, bet līdzams šeit nav nekas.

-   Ak! - Viņa pacēla roku pie lūpām un skatījās manī platām acīm. Beidzot drebošā balsī ieteicās: - Tad jums viņa tūdaļ jāiemidzina. Tas ir vienīgais, ko spējam darīt. Lai viņai ilgāk nav jāmokās.

— Tas nav nepieciešams, misis Einsvort, — es sacīju. — Viņa jau mirst. Viņa ir komā un sāpes vairs nejūt.

Viņa strauji aizgriezās no manis un klusītēm cīnījās ar jūtām. Tad atmeta cīniņam ar roku un nometās uz grīdas pie Debijas.

— Mīļo mazo nabadziņ! - viņa šņukstēja un paijāja kaķītes kažociņu, kurā nevaldītas bira asaras. - Ko tik viņai nav nācies izciest! Kaut jel es būtu ko vairāk viņas labā darījusi!

īsu brītiņu es klusēju, juzdams viņas bēdas tik neiederīgas šinī svētkiem izrotātajā skaistajā telpā. Tad maigi ieteicos: — Neviens cits viņas labā nav darījis vairāk par jums. Neviens nav bijis tik labestīgs.

-     Bet man vajadzēja paturēt viņu šeit - siltumā un labā uzturā. Droši vien tur laukā aukstumā viņai klājās briesmīgi - tik slimai un novārgušai, es pat neuzdrošinos par to domāt. Un vēl kaķēni… diezin… diezin cik viņai to bijis?

Es paraustīju plecus. - To mēs gan nekad neuzzināsim. Varbūt tikai šis viens pats. Tā lāgiem gadās. Un to viņa atnesa pie jums - vai redzat?

—        Jā… taisnība… atnesa… atnesa. - Misis Einsvorta pastiepa roku un pacēla mazo pluskainiti. Viņa liegi ar pirkstu paglaudīja sazelēto spalvu, un kaķēniņš pavēra muti neskanīgam "ņau". - Vai nav savādi? Viņa saprata, ka mirst, un atnesa kaķēnu šurp. Un tieši Ziemassvētkos.

Noliecos un pieliku roku Debijai pie sirds. Tā vairs nepukstēja.

Pacēlu galvu. - Viņas vairs nav. - Pacēlu vājo ķermenlti, kam gandrīz nebija svara, ietinu to zemē paklātajā drāniņā un iznesu ārā uz mašīnu.

Kad ienācu atpakaļ, misis Einsvorta vēl aizvien turēja rokā un paijāja mazo kaķīti. Asaras uz vaigiem bija nožuvušas, un viņa mani palūkojās spožām acīm.

-    Man vēl nekad nav bijis kaķa, - viņa sacīja.

Es pasmaidīju. — Izskatās tā, ka nupat jums viens uzgadljies.

Un tā ari bija. Kaķēns ātri vien izauga par slaiku, skaistu runčuku ar milzīgi varonīgu, rosmlgu dabu, kālab tika nosaukts par Basteru1 . Tas visādā ziņā bija tiešs pretstats savai mazajai, biklajai kaķu māmiņai. Viņš daudz neinteresējās par dēkainu āra dzīvi; viņam patika plosīties un vārtīties pa Einsvortu mājas mīkstajiem paklājiem. Mazā, greznā siksniņa ap kaklu piešķīra viņam sevišķi dižciltīgu izskatu.

Savos apmeklējumos ar interesi sekoju viņa attīstībai, un jo sevišķi man atmiņā palikusi nākamā Ziemassvētku diena, kad bija apritējis gads kopš viņa dramatiskās ierašanās.

: Vārds ar krietni daudzam nozīmēm. Šai gadījumā piemerotakais tulkojums varētu būt Nebēdnis, Ziķeris vai Resgalis. (Tulk. piezīme.)

Ari todien biju izbraucis apgaitā, jo vispār neatceros Ziemassvētkus, kad nebūtu bijis izbraukumos; sen vairs neuzskatīju šos svētkus par brīvdienu, un gadu gaitā sākotnējās nepatikas vietā ir stājusies fdo- sofiska samierināšanās. Galu galā, apstaigādams aukstās kalnu nogāzes asajā, saltajā gaisā, es uzkurināju krietni labāku ēstgribu uz svētku tītaru nekā tie miljoni, kas vārtījās pēļos vai kvernēja pie kamīna. Un kur tad vēl aperitīvi, ar ko mani svētkos cienāja viesmīlīgie fermeri!

Braucu mājup visai rožainā noskaņojumā, jo biju uzņēmis uz krūts vairākus viskijus, ko labsirdīgie Jorkšīras vīri lēja ar tik dāsnu roku, it kā tas būtu alutiņš. Visam tam pāri vēl biju iebaudījis glāzi vecās misis Ērnšovas rabarberu vīna, kas bija man izskrējis pa dzīslām līdz pat kāju pirkstgaliem. Braucot garām misis Einsvortas mājai, izdzirdu viņu saucam:

- Priecīgus Ziemassvētkus, mister Heriot! - Viņa patlaban vadīja pa parādes durvīm ārā kādu viesi un priecīgi pamāja man. - Ienāciet uz brīdi apsildīties!

Apsildīšanās man tieši nepieciešama nebija, taču piebraucu malā, ne mirkli nevilcinājies. Māja atkal bija izrotāta gluži tāpat kā iepriekšējā gadā, no virtuves plūda tās pašas burvīgas garšvielu smaržas, kas manam vēderam lika iekurkstēties. Bet bēdu šogad te nebija. Te bija Basters.

Viņš bruka virsū visiem suņiem pēc kārtas, ausis saspicējis, acīm velnišķīgi zibot, pasita ķepu un laidās prom.

Misis Einsvorta iesmējās. - Tos suņus viņš beidz nost. Tiem vairs ne peles alā nav miera.

Viņai bija taisnība. Slinkajiem basetiem Bastera ierašanās laikam šķita līdzīga kāda ielas klaidoņa iebrukumam dižciltīgā Londonas klubā. Tik ilgi viņi bija dzīvojuši cēlā mērenībā; regulāras, nesteidzīgas pastaigas ar kundzi, fantastiski bagātīgs uzturs un pēc tam gara, salda snauda uz mīkstiem paklājiem vai polsterētos krēslos. Un tad ieradās Basters.

Viņš atkal gāja virsū jaunākajam sunim, šoreiz sāniski, galvu piešķiebis. Un, kad laida darbā abas ķepas, tad pat miermīlīgajam base- tam tas bija par daudz. Viņš aizmirsa dižciltīgo pašcieņu un izvārtījās ar runci īsā cīniņā pa paklāju.

-    Gribu jums kaut ko parādīt. — Misis Einsvorta paņēma no plaukta cietu gumijas bumbiņu un izveda mani dārzā. Basters iznāca līdzi. Viņa aizlingoja bumbiņu pa zālienu. Basters metās tai pakaļ straujā skrējienā tā, ka varēja redzēt muskuļu spēli zem spožā, melnā kažoka. Saķēris bumbiņu zobos, viņš to pienesa saimniecei, nolika tai pie kājām un pats nogūlās, gaidīdams jaunu metienu. Kundze meta, un viņš atkal bumbiņu atnesa.

Man pārsteigumā aizrāvās elpa. Skat — medījuma pienesējs no kaķu cilts!

Baseti laiski noskatījās. Viņiem pat prātā neienāktu triekties pakaļ tādai nieka bumbelei. Toties Basters skrēja diezin cik reižu, viņam spēle neapnika.

Misis Einsvorta man jautāja: - Vai esat kādreiz kaut ko tamlīdzīgu redzējis?

-    Nē, - es atteicu, - nekad. Tas ir ļoti īpatnējs kaķis.

Viņa satvēra Basteru, un mēs iegājām atpakaļ mājā. Nu viņa runci turēja, pieglaudusi pie vaiga, un jautri smējās, kad melnais skaistulis murrādams aizrautīgi berza savu melno vaigu gar viņējo.

Skatoties uz jauno veselo un ļoti apmierināto kaķi, atcerējos viņa māti. Vai būtu pārāk nepiedienīgi iedomāties, ka nabaga mirstošā kaķenīte pēdējiem spēkiem atnesa savu kaķēnu uz vienīgo silto, laimīgo ostu, ko viņa jelkad savā mūžiņā bija iepazinusi, cerot, ka mazulim tur būs labi? Varbūt.

Tomēr izrādījās, ka es viens nenokaujos ar tādām iedomām. Misis Einsvorta paskatījās uz mani. Un, kaut ari viņa smaidīja, acīs iespul- gojās smeldze.

-    Liekas, ka Debija būtu priecīga, - viņa sacīja.

Eds palocīju galvu. - Noteikti būtu… Šodien taču aprit tieši gads, kad viņa to atnesa, vai ne?

-    Kā tad. - Viņa atkal piespieda Basteru sev cieši klāt. — Šī ir jaukākā Ziemassvētku dāvana, kādu es jelkad esmu saņēmusi.

Saturs

Ievads Tulkojusi M. Rūmniece 5

Alfrēds - Saldumu veikala kakis 11

Oskars - Sabiedriskais kakis 27

Boriss - un misis Rondas kaku iestādījums 49

Olijs un Džinija - Divi kaķēni, kas ieradās uz palikšanu 61

Emīlija - un lielceļa džentlmenis 77

Olijs un Džinija - Iekārtošanās 97

Mozus - Atrasts niedrēs.  Tulkojusi M. Rūmniece 105

Olijs un Džinija - Vislielākā uzvara 125

Basters - Ziemassvētku kaķēns 137

par autoru

Ziemeļjorkšīras pilsētiņā Tērskā var iepazīt Džeimsa Heriota pasauli. Staigājot pa tirgus laukumu un šaurajām ieliņām, pa ceļam iegriežoties daudzajos veikalos, var izjust tās pilsētiņas gaisotni, kurā bija mājas veterinārārstam Džeimsam Alfrēdam Vaitam un kuru rakstnieks Džeimss Heriots dēvēja par Darovbiju.

Šajā pasaulē var ieiet pa slavenajām Skeldeilas mājas - īstenībā Kirkgeitas 23. nama — sarkanajām durvīm. Ar efejām apaugusi celtne joprojām izskatās gandrīz tāda pati kā tolaik - savā vietā ir arī vecā, balti krāsotā kaste, kurā Alfrēds mēdza atstāt fermeru sasirgušajiem lopiem domātās zāles, kad pats nebija ambulancē. Apmeklētāji var izstaigāt telpas mājā un gūt ieskatu par vetārsta dzīves un darba apstākļiem četrdesmitajos gados, kā arī aplūkot ekspozīciju par savulaik iemīļoto televīzijas seriālu, kuru sāka uzņemt 1978. gadā un kurā atveidoti Dž. Heriota grāmatu varoņi.

"īstā Džeimsa Heriota" istabā var iepazīties ar piemiņas lietām un attēliem un uzzināt, kā 1916. gadā dzimušais Alfrēds Vaits nonāca Tērskā, kā viņš 50 gadu vecumā sāka rakstīt grāmatas un kas bijuši daži viņa attēlotie varoņi.

Šķūnī izstādīti dažādi priekšmeti, kas ļauj ielūkoties 30. gadu zemnieka dzīvē, ari vecais ostins, kas filmēts televīzijas seriālā.

Pa logu redzama Sv. Marijas baznīca - tā pati, kur 1941. gadā Alfrēds salaulājās ar Džounu.

Šī pasaule tapusi, kad 1995. gadā pēc Dž. Heriota nāves pašvaldība nopirka un atjaunoja slaveno māju un iekārtoja tajā veterinārijas muzeju.

Lai iepazītu Dž. Heriota pasauli, nav katrā ziņā jādodas uz Jorkšīru - arī internets piedāvā virtuālu ceļojumu. Tomēr vissirsnīgākā — emocionāli iedarbīga un humorpilna pasaule, šķiet, radīta viņa grāmatās.

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. N'r. 2-0115. Adrese - Daugavgrivas ielā 36-9, Rigā, l.V-1048, tālr. 7602672. Noliktavas adrese - Elijas ielā I/, Rigā. LV-1050, lālr. 7225669. Iespiesta un iesieta a/s "Preses nams".

Content

Heriots Džeimss kaķu stāsti

Ievads

Alfreds - Saldumu veikala kakis

Oskars - Sabiedriskais kakis

Boriss - un misis Bondas kaķu iestādījums

Olijs un džinija - Divi kaķēni, kas ieradās uz palikšanu

Emīlija - un lielceļa džentlmenis

Olijs un Džinija - Iekārtošanas

Mozus - Atrasts niedrēs

Briss - Kaķis ar septiņām dzīvībām

Olijs un Džinija - Vislielākā uzvara

Basters - Ziemassvētku kaķēns

Saturs

par autoru