Bouvens Džeimss

Ielas kaķis, vārdā Bobs

Džeimss Bouvens

Ielas kaķis, vārdā Bobs

Patiess stāsts, kas saviļņojis lasītājus visā pasaulē!

Sirsnīgs stāsts, kas dāvā cerību.

Ieskats ielas dzīves netaisnīgumā, kas pārmaiņus ir gan nežēlīga, gan dzīvi apliecinoša.

Ticu, ka rudais runcis, kuru grāmatas galvenais varonis vienlaikus šī stāsta īstenais autors nejauši sastapa, ir brīnumains radījums. Jā, varbūt patiešām Dievs sūta cilvēkiem sargeņģeļus dzīvnieku veidolā. Taču, manuprāt, grāmata galvenokārt ir par pašu Džeimsu Bouvenu cilvēku, kurš vēlējās mainīt savu pagalam nožēlojamo dzīvi. Šis ir stāsts par vientulību, kas gandrīz vienmēr ir iemesls katastrofai vai lēni agonējošai eksistencei. Un vajag tikai mazliet, lai kritiens lejup apstātos.

Ja cilvēkā nav zudusi dabiskā nepieciešamība rūpēties par kādu, absolūtā vajadzība mīlēt kādu, tad pienāks otrā vai pat piektā iespēja un dzīve izgriezīs negaidītu virāžu, kas, izrādās, ved augšup. Vai Džeimsam bija paveicies? Neapšaubāmi!

Domāju: šī grāmata jāizlasa ikvienam gan tiem, kuri netic, lai saprastu, ka arī pie viņu durvīm pēkšņi var uzrasties pārsteidzoša iespēja mīlēt; gan tiem, kuri paši ir pārliecinājušies dzīvesprieks un vēlme izrauties no krīzes ķetnām mīt vienīgi cilvēkā pašā. Jāprot saskatīt īsto bridi, ari ja tas parādās kāda noklīduša kaķa izskatā.

Latviešu pirmizdevuma redaktors

Pirmā vāka noformējumam izmantots fotoattēls © Hayley Chamberlain

Ceturtā vāka fotoattēls © Hachette UK Ltd.

Džeimss Bouvens IELAS KAĶIS, VĀRDĀ BOBS

Džeimss Bouveris ir ielu muzikants Londonā. 2007. gadā viņš sastapa kaķi un nosauca to par Bobu. Kopš tā laika abi ir nešķirami.

Brinam Foksam… un ikvienam, kurš zaudējis draugu

.

.

.

1. nodaļa . ceļabiedri

&gt;

Ir kāds slavens izteiciens, kuru esmu kaut kur lasījis. Tas vēsta, ka mums visiem dzīvē katru dienu tiek dotas jaunas iespējas. Tās ir jāizmanto, tikai mēs to parasti nedarām.

Esmu pavadījis krietnu daļu savas dzīves, pierādīdams šo vārdu patiesumu. Man tika dotas daudzas izdevības, reizēm ik dienu. Ļoti ilgi es nevienu no tām neizmantoju, bet agrā 2007. gada pavasari mana attieksme beidzot sāka mainīties. Tieši tad es sadraudzējos ar Bobu. Raugoties atpakaļ pagātnē, kaut kas saka man priekšā, ka tā varbūt bija otra iespēja ari viņam.

Pirmoreiz es viņu nejauši satiku martā, kādā drūmā ceturtdienas vakarā. Londona vēl nebija pilnībā atbrīvojusies no ziemas valgiem, un ielās valdīja dzeļošs aukstums, jo īpaši tad, kad vēji pūta no Temzas puses. Tovakar gaisā pat bija jūtams sala dzestrums, tādēļ, visu dienu spēlējis uz ielas Koventgārdenas apkaimē, biju atgriezies savā jaunajā sociālajā dzīvoklī Totenhemā Londonas ziemeļos nedaudz agrāk, nekā ierasts.

Kā vienmēr, man pār pleciem bija pārmesta mugursoma un melnais ģitāras futrālis, bet tovakar kopā ar mani bija

ari mana tuvākā draudzene Bella. Pirms vairākiem gadiem mēs bijām pāris, bet nu vienkārši draudzējāmies. Bijām ieplānojuši apēst lētā ieskrietuvītē nopirkto gaļu karija mērcē un kopā noskatīties filmu mazajā melnbaltajā televizorā, ko man bija izdevies atrast labdarības veikaliņā tepat aiz stūra.

Lifts daudzdzīvokļu blokmājā, kā parasti, nedarbojās, tāpēc mēs devāmies uz kāpņu pusi, samierinājušies ar grūto kāpienu uz piekto stāvu.

Dienasgaismas lampa bija saplēsta, un pirmais stāvs daļēji grima tumsā, bet pa ceļam uz kāpnēm es nevarēju nepamanīt krēslā spīdošu acu pāri. Kad izdzirdēju klusu, nedaudz žēlabainu ņaudienu, sapratu, kas tas ir.

Pievirzījies tuvāk, pustumsā saskatīju rudu kaķi, kurš bija saritinājies uz kājslauķa pie kāda pirmā stāva dzīvokļa durvīm gaitenī, kas sākās vestibilā.

Biju uzaudzis kopā ar kaķiem, un kaķi vienmēr bijuši mana vājība. Pietuvojies un paskatījies uzmanīgāk, sapratu, ka tas ir kaķu puika runcis.

Nebiju viņu iepriekš redzējis dzīvokļu tuvumā, bet pat tumsā ievēroju, ka viņā ir kaut kas īpašs. Es tūlīt varēju pateikt, ka tas ir runcis ar raksturu. Viņš nepavisam neizskatījās nobijies, patiesību sakot gluži otrādi. Viņam piemita klusa, nesatricināma pašpārliecinātība. Šķita, ka viņš tur pakrēslī jūtas kā mājās, un, spriežot pēc tā, kā viņš mani uzmanīgi, ziņkārīgi, saprātīgi vēroja, tieši es biju iemaldījies viņa teritorijā. Viņš it ka jautāja: "Tā, kas tu esi un ko tu te meklē?"

Nespēju nenomesties ceļos un neiepa/.ilies ar viņu.

Sveiks, draugs! Vai tu te dzīvo? Neesmu tevi te iepriekš redzējis, es teicu.

Kaķis tikai turpināja skatīties uz mani ar to pašu pētošo, nedaudz augstprātīgo skatienu, it kā vēl aizvien mani vērtētu.

Nolēmu paglaudīt viņam kaklu daļēji tādēļ, lai sadraudzētos, bet daļēji arī, lai pārliecinātos, vai viņam nav kaklasiksnas vai kādas citas atpazīšanas zīmes. Tumsā bija grūti kaut ko saskatīt, bet es aptvēru, ka nekā tāda nebija, un tas man tūlīt lika iedomāties, ka viņš ir klaidonis. Londonā tādu kaķu bija bariem.

Šķita, ka runcim šie maiguma apliecinājumi patīk, un viņš sāka viegli glausties man klāt. Turpinādams viņu apmīļot, sataustīju, ka viņa kažoks ir sliktā stāvoklī, jo šur un tur bija nogājusi spalva. Bija skaidrs, ka viņam vajadzīga kārtīga maltīte. Spriežot pēc tā, kā viņš glaudās man klāt, viņam vajadzēja arī drusciņ mīlestības.

-    Nabadziņš, man liekas, ka viņš ir klaidonis. Viņam nav kaklasiksnas, un viņš ir ļoti vājš, secināju, uzmezdams skatienu Bellai, kura pacietīgi gaidīja kāpņu galā.

Viņa zināja, ka man ir vājība uz kaķiem.

-      Nē, Džeims, tu nedrīksti viņu ņemt, viņa iebilda, pamādama ar galvu uz durvju pusi, pie kurām kaķis sēdēja. Nevar būt, ka viņš tā vienkārši ir te ieklīdis un iekārtojies šajā vietā, viņš noteikti pieder cilvēkiem, kuri te dzīvo. Varbūt gaida, kad saimnieki pārradīsies un ielaidis iekšā.

Negribīgi piekritu viņai. Es nedrīkstēju kaķi tā vienkārši paņemt un nest uz savām mājām, kaut gan viss liecināja, ka viņam saimnieka nav. Pats tikko kā biju šeit ievācies un joprojām centos iekārtoties. Ja nu kaķis piederēja šī dzīvokļa iepriekšējiem iemītniekiem? Viņiem diez kā nepatiktu, ja kāds aiznestu viņu mīluli.

Turklāt tobrīd man nepavisam nebija vajadzīgas vēl arī liekas rūpes par kaķi. Biju neizdevies mūziķis un ārstēties

sācis narkomāns un dzīvoju no rokas mutē sociālajā dzīvoklī. Man bija grūti parūpēties pat pašam par sevi.

Nākamajā rītā, piektdien, nokāpis lejā, atradu rudo runci sēžam turpat. Šķita, ka viņš pēdējās divpadsmit stundas nebija izkustējies ne no vietas.

Es atkal nometos uz viena ceļa un viņu paglaudīju. Atkal bija acīm redzams, ka tas viņam iet pie sirds. Viņš labsajūtā murrāja, kā novērtēdams saņemto uzmanību. Viņš man vēl simtprocentīgi neuzticējās, bet es nojautu, ka viņam tīri labi patīku.

Dienasgaismā varēju redzēt, ka tas ir brīnišķīgs radījums. Viņam bija ļoti izteiksmīgs purniņš un neparasti caururbjošas, zaļas acis, kaut gan, ieskatoties vērīgāk, sapratu, ka runcis ar kādu kāvies vai cietis negadījumā, jo uz deguna un kājām bija skrambas. Kā jau iepriekšējā vakarā biju uzminējis, viņa kažoks bija pavisam sliktā stāvoklī ļoti plāns un vietām lēkšķains. Tajā bija vismaz pusducis kailu plankumu, kur vilna nogājusi līdz ādai. Nu sāku par viņu tiešām bažīties, bet es atkal sev teicu: man jau pietiek ar to, ka pašam jātiek atpakaļ uz strīpas. Tādēļ visai negribīgi gāju prom, lai tiktu uz autobusu, kas brauca no Totenhemas uz Londonas centru un Koventgārdenu, lai kārtējo reizi mēģinātu nopelnīt dažas mārciņas, muzicējot uz ielas.

Tovakar atgriezos visai vēlu, gandrīz desmitos. Tūlīt devos uz koridoru, kur biju redzējis rudo runci, bet no viņa nebija ne miņas. Biju nedaudz vīlies. Man viņš jau bija iepaticies. Taču galvenokārt jutos atvieglots. Nospriedu, ka saimnieks beidzot atgriezies mājās un ielaidis kaķi iekšā.

Mana sirds viegli sažņaudzās, kad nākamajā dienā nokāpu lejā un ieraudzīju kaķi atkal vecajā vietā. Šoreiz viņš šķita vēl neaizsargātāks un vairāk noplucis nekā iepriekš. Viņš izskatījās nosalis un izsalcis un viegli trīcēja.

-    Tepat vien tu esi, glaudīdams viņu, noteicu. Šodien tu neizskaties visai labi.

Nolēmu, ka nu gan pietiek.

Pieklauvēju pie dzīvokļa durvīm. Man kaut kas bija jāsaka. Ja kaķis piederēja šiem cilvēkiem, tā nedrīkstēja pret viņu izturēties. Viņam vajadzēja ēdienu un ūdeni un varbūt pat veterinārārsta palīdzību.

Durvīs parādījās kāds vīrs. Viņš bija neskuvies, ģērbies T kreklā un treniņtērpa biksēs, un rādījās, ka gulējis, kaut gan jau bija pēcpusdiena.

-    Piedod, draugs, ka traucēju. Vai šis ir tavs kaķis? es viņam jautāju.

Kādu mirkli viņš blenza uz mani tā, it kā es būtu maķenīt jucis.

-      Kāds kaķis? viņš prasīja, iekams palūkojās lejup un ieraudzīja rudo runci, kas bija saritinājies kamoliņā uz kāj slauka.

-    Ā! Nē, viņš noteica, vienaldzīgi paraustīdams plecus. Man gar to nav nekādas daļas, draugs.

-     Viņš te nīkst jau vairākas dienas, paskaidroju, bet atkal pretī saņēmu trulu skatienu.

-     Tiešām? Būs saodis ēdienu vai kaut ko citu. Kā jau teicu, man gar to nav nekādas daļas.

Tad viņš aizcirta durvis.

Vienā mirklī es pieņēmu lēmumu.

Labi, draugs, tu nāksi līdzi man, es sacīju, meklēdams mugursomā cepumu kārbu, ko tur glabāju, lai pacienātu kaķus un suņus, kuri bieži nāca man klāt, kad spēlēju uz ielas.

Pagrabināju to, un kaķis tūlīt pietrūkās kājās, lai man sekotu.

Redzēju, ka viņam nav visai viegli staigāt un viņš neveikli pievelk vienu no pakaļkājām, tādēļ mēs, kāpjot uz piekto stāvu, īpaši nesteidzāmies. Pēc pāris minūtēm bijām nonākuši drošībā manā dzīvoklī.

Atklāti sakot, mans dzīvoklis bija trūcīgs. Ja neskaita televizoru, tajā atradās tikai lietota dīvāngulta, matracis mazās guļamistabas kaktā un virtuvē ledusskapis, kurš knapi darbojās, mikroviļņu krāsns, tējkanna un tosters. Plīts man nebija. Vēl dzīvoklī bija manas grāmatas, videofilmas un visādi nieki.

Man ir žagatas daba: es no ielām savācu dažādus krāmus. Toreiz vienā kaktā man stāvēja nelietojams automašīnu stāvvietas skaitītājs un otrā salūzis manekens ar kovboja cepuri galvā. Kāds draugs reiz nodēvēja manu dzīvesvietu par "senlietu tirgotavu", bet runcis, pētīdams jauno vidi, izrādīja interesi tikai par virtuvi.

Izvilku no ledusskapja pienu, ielēju to apakštasītē un nedaudz atšķaidīju ar ūdeni. Es zinu, ka pretēji izplatītajam uzskatam piens var kaitēt, jo patiesībā kaķi nepanes laktozi. Viņš to izlaka dažās sekundēs.

Man ledusskapī bija nedaudz tunča. Sajaucu to ar sadrupinātiem cepumiem un iedevu kaķim. Ari to visu viņš ātri aprija. Nabadziņš, galīgi izbadējies, nodomāju.

Pēc aukstā un tumšā koridora dzīvoklis runcim droši vien šķita kā pieczvaigžņu viesnīca. Viņš izskatījās ļoti apmierināts, ka te nonācis, un, paēdis virtuvē, kātoja uz dzīvojamo istabu, kur saritinājās uz grīdas blakus radiatoram.

Apsēdies un uzmanīgi kaķi pavērojis, vairs nešaubījos, ka ar vienu viņa kāju kaut kas nav kārtībā. Un tiešām kad nosēdos uz grīdas runcim blakus un viņu aptaustīju, labās pakaļkājas aizmugurē atradu lielu strutu perēkli. Brūce bija prāva suņa zoba lielumā, un tā skaidri norādīja, kā viņš bija to ieguvis. Iespējams, viņam bija uzbrucis suns vai varbūt lapsa, kas bija iekodusies kājā un nelaidusi to vaļā, kad viņš pūlējies izrauties. Viņam bija ari daudz skrambu: viena uz purna, netālu no acs, citas uz ādas un kājām.

Dezinficēju ievainojumu, cik vien labi spēju, ieliekot kaķi vannā un tad apstrādājot brūces malas ar bezalkoholisku mitrinātāju un pašu brūci apziežot ar vazelīnu. Daudzi kaķi būtu sacēluši īstu traci, ja es mēģinātu ar viņiem tā izrīkoties, bet runcis bija rāms kā jēriņš.

Lielāko atlikušās dienas daļu kaķis pavadīja, saritinājies vietā, ko jau bija paspējis iemīļot, blakus radiatoram. Taču lāgiem viņš arī klīda pa dzīvokli, lēkādams un apskrāpēdams visu, kam varēja tikt klāt. Viņu arvien vairāk kā magnēts pievilka manekens kaktā, ko viņš iepriekš bija ignorējis. Man nekas nebija pretī. Viņš varēja ar to darīt visu, ko gribēja.

Es zināju, ka rudie runči mēdz būt ļoti dzīvīgi, un redzēju, ka arī šim puikam piemīt daudz apslēptas enerģijas. Kad piegāju runci paglaudīt, viņš palēcās un sāka sist man ar ķepām. Kādā brīdī viņš tā satrakojās, ka sāka stipri skrāpēt un gandrīz ieplēsa man rokā.

Labi, draugs, rāmāk, teicu, noceldams viņu nost no sevis un nolikdams uz grīdas. Zināju, ka jauni runči, kuri nav kastrēti, var kļūt ārkārtīgi dzīvellgi. Man šķita, ka viņš vēl nav kastrēts un jau sasniedzis dzimumbriedumu.

Protams, nevarēju būt pilnīgi pārliecināts, bet tas vēlreiz apstiprināja manas aizdomas, ka viņš nācis no ielas, nevis no kādām mājām.

Pavadīju vakaru, skatoties televīziju. Runcis turpretī snauduļoja pie radiatora un bija gluži apmierināts, tur atrazdamies. Viņš to pameta tikai tad, kad gāju gulēt. Tad viņš piecēlās un nāca uz guļamistabu, kur saritinājās kamoliņā gultas malā man pie kājām.

Klausījos, kā viņš tumsā klusi murrā; bija labi, ka viņš tur ir. Laikam tādēļ, ka nu man bija dzīva būtne. Es pēdējā laikā biju juties ļoti vientuļš.

Svētdienas rītā es piecēlos samērā agri un nolēmu pastaigāt pa ielām, sak, vai neizdosies atrast kaķa saimnieku. Iedomājos, ka varbūt kāds izlicis paziņojumus par pazudušu kaķi. Pie apgaismojuma stabiem, ziņojumu dēļiem un pat autobusu pieturām tuvējā apkaimē gandrīz vienmēr bija pielīmēti sakopēti lūgumi palīdzēt atrast noklīdušus mājdzīvniekus. Likās pazudis tik daudz minču, ka reizēm prātoju, vai tik apkaimē neuzdarbojas kāda kaķu nolaupītāju banda.

Ja nu man izdotos ātri sameklēt saimnieku, kaķi tāpēc biju paņēmis sev līdzi, drošības dēļ piesiedams viņu pavadā, ko biju sameistarojis no kurpju auklas. Kad kāpām lejā uz pirmo stāvu, viņš labprāt gāja man blakus.

Arā pie daudzdzīvokļu mājas kaķis sāka raustīt auklas pavadu, it kā gribētu skriet prom. Sapratu, ka viņš grib nokārtoties. Tik tiešām viņš ieskrēja ar zāli un krūmiem apaugušā laukumiņā pie blakusmājas un uz pāris minūtēm nozuda, lai tiktu galā ar dabiskajām vajadzībām. Tad viņš

atgriezās pie manis un labprāt ļāva piesiet sevi pie pavadas.

Viņš laikam man tiešām uzticas, nospriedu. Es tūlīt apņēmos, ka man šī uzticība jāattaisno un jāmēģina viņam palīdzēt.

Mana pirmā pieturvieta bija kundze, kas dzīvoja pāri ielai. Viņu šeit pazina, jo viņa rūpējās par dzīvniekiem, barodama visus apkaimes klejojošos kaķus, un, ja bija nepieciešams, veda tos sterilizēt. Kad viņa atvēra durvis, ieraudzīju, ka iekšā dzīvo vismaz pieci kaķi. Dievs vien zina, cik kaķu bija pagalmā. Likās, ka visi vietējie kaķi dodas uz viņas pagalmu, zinādami, ka noteikti dabūs tur kaut ko ēdamu. Nezinu, kā viņa varēja atļauties tos visus pabarot.

Līdzko kundze ieraudzīja runci, tas viņai uzreiz iepatikās, un viņa piedāvāja tam nelielu cienastu.

Kundze bija ļoti jauka, taču nezināja, no kurienes kaķis uzradies. Viņa to šajā apkaimē nebija redzējusi.

Varu derēt, ka viņš nācis no kādas citas vietas Londonā. Nebrīnītos, ja saimnieki būtu viņu pametuši. Viņa apsolīja, ka turēs acis un ausis vaļā, ja paklīstu kādas ziņas.

Man bija nojauta, ka viņai taisnība un kaķis nācis no kādas vietas, kas atrodas tālu no Totenhemas.

Intereses pēc noņēmu kaķim pavadu, lai redzētu, vai viņš zina, kurā virzienā doties. Bet, staigājot pa ielām, kļuva skaidrs, ka viņš nejēdz, kur atrodas. Viņš šķita galīgi apjucis. Kaķis lūkojās uz mani, it kā teikdams: "Es nezinu, kur esmu. Es gribu palikt pie tevis."

Mēs bijām ārā dažas stundas. Vienreiz viņš atkal ieskrēja krūmos nokārtoties, kamēr es izprašņāju visus garāmgājējus, vai viņi nepazīst šo kaķi. Viss, ko saņēmu pretī, bija neizpratnes pilni skatieni un plecu raustīšana.

Skaidrs bija tas, ka kaķis negribēja mani pamest. Kamēr staigājām apkārt, nevarēju nedomāt par viņa dzīvesstāstu: no kurienes viņš nācis un kā dzīvojis, līdz ieradās un apsēdās uz kājslauķa manas mājas apakšstāvā.

Pa daļai atzinu, ka "kaķu tantei" otrā ielas pusē bijusi taisnība un viņš piederējis kādai ģimenei. Viņš bija skaists kaķis, un varbūt to iegādājās kā Ziemassvētku vai dzimšanas dienas dāvanu. Rudie kaķi var būt mazliet neganti un, kā jau es pieredzēju, nevaldāmi, ja nav kastrēti. Tie daudz biežāk nekā citi kaķi var kļūt ļoti patvaļīgi. Nojauta man čukstēja priekšā, ka, runcim kļūstot arvien trakulīgākam un rotaļīgākam, ar viņu vairs nevarēja tikt galā.

Iedomājos, ka vecāki nosprieda: "Nu reiz pietiek," un nevis aiznesa kaķi uz dzīvnieku patversmi vai Karalisko dzīvnieku aizsardzības biedrību, bet gan ielika viņu mašīnas aizmugurē, aizveda uz svešu vietu un izsvieda uz ielas vai ceļmalā.

Kaķiem ir lieliska virziena izjūta, bet šis acīmredzot ticis pamests tālu no mājām un nav pratis atgriezties. Vai varbūt viņš zināja, ka tās nemaz nav īstas mājas, un nolēma sameklēt sev citas.

Otra teorija bija tāda: viņš piederējis kādam vecam cilvēkam, kurš nomiris.

Protams, pilnīgi iespējams, ka viss bijis pavisam citādi. Tas, ka runcis nebija radināts dzīvot telpās, bija galvenais arguments par labu versijai, ka viņš nekad nav bijis mājas dzīvnieks. Bet, jo labāk es viņu iepazinu, jo vairāk pārliecinājos, ka viņš noteikti mēdzis uzturēties kāda cilvēka klātbūtnē. Šķita, ka runcis pieķeras cilvēkiem, kuri, viņaprāt, parūpēsies par viņu. Tā bija noticis ar mani.

Skaidrākā norāde par runča pagātni bija nejaukais savainojums. To viņš noteikti bija dabūjis plēšoties. Spriežot pēc tā, kā brūce strutoja, tai vajadzēja būt divas vai trīs dienas, varbūt pat nedēļu vecai. Tas mudināja mani izvirzīt vēl vienu versiju.

Londonā vienmēr dzīvojusi liela ielas kaķu populācija klaidoņi, kas klīst pa ielām, pārtikdami no ēdienu atliekām un svešinieku laipnības. Pirms pieciem sešiem gadsimtiem tādas vietas kā Grešemstrita Sitijā, Klārkenvelgrīna un Drūrīleina mēdza dēvēt par "kaķu ielām", jo tur to bija papilnam. Šie klejojošie kaķi ir pilsētas pabiras, kas ik dienu cīnās par izdzīvošanu. Vairums no tiem līdzinās šim rudajam runcim nedaudz apbružāti, salauzti radījumi.

Varbūt kaķis bija saskatījis manī radniecīgu dvēseli.

2. nodaļa . atveseļošanās

Esmu dzīvojis kopā ar kaķiem jau kopš bērnības un domāju, ka es tos visai labi izprotu. Kad augu, mūsu ģimenei bija vairāki siāmieši, un atceros, ka reiz mums bija ari skaists lāsumains kaķis. Tie visi man ir mīļā atmiņā, bet neizbēgami visspilgtāk prātā palicis kāds drūms notikums.

Es uzaugu Anglijā un Austrālijā, un kādu laiku mēs dzīvojām Rietumaustrālijā vietā, ko sauca par Kreigi. Tur mums bija skaists, balts, pūkains kaķēns. Neatceros, kur mēs viņu dabūjām, bet man liekas, ka mums to uzdāvināja vietējais fermeris. Lai no kurienes tas ari būtu nācis, vieta bija drausmīga. Nezin kāpēc kaķēnu, pirms tas nokļuva pie mums, nebija apskatījis veterinārārsts. Izrādījās, ka nabadziņš bija pilns ar blusām.

Uzreiz to nevarēja pamanīt, jo kaķēnam bija tik bieza, balta vilna, ka blusas tajā netraucēti varēja vairoties. Blusas, bez šaubām, ir parazīti. Tās barojas no citām dzīvām būtnēm. Blusas būtībā izsūca nabaga kaķēnam visas asinis. Kad mēs to atklājām, bija jau par vēlu. Māte aiznesa kaķēnu pie veterinārārsta, bet viņai pateica, ka nekas vairs nav līdzams. Kaķēnam bija dažādas infekcijas un citas veselības problēmas. Pāris nedēļu pēc tam, kad tas bija nonācis

mūsu mājās, kaķēns nobeidzās. Man tolaik bija pieci vai seši gadi, un es ļoti bēdājos tāpat kā mana māte.

Vēlāk es šo kaķēnu bieži atcerējos, parasti ikreiz, kad ieraudzīju baltu kaķi. Bet tajā nedēļas nogalē, ko pavadīju runča sabiedrībā, tas man ne brīdi neizgāja no prāta. Redzēju, ka runča kažoks ir sliktā stāvoklī. Vietām tas bija gluži padilis. Mani mocīja ļauna priekšnojauta, ka viņam draud tāds pats liktenis kā baltajam kaķēnam.

Tanī svētdienas vakarā, sēdēdams dzīvoklī kopā ar pieklīdušo kaķi, nolēmu, ka to nepieļaušu. Es nepaļaušos uz to, ka pats varēšu viņu izārstēt, nelološu veltas cerības.

Man runcis bija jāparāda veterinārārstam. Zināju, ka manas pagaidu zāles brūci nesadziedēs. Man arī nebija ne jausmas, vai runcim ir kādas citas veselības problēmas. Negribēju riskēt nogaidot, tādēļ nolēmu nākamajā rītā piecelties agrāk un aiznest viņu uz tuvāko Karaliskās dzīvnieku aizsardzības biedrības centru otrā Sevensistersroudas galā pie Finsberijas parka.

Uzliku modinātājpulksteni un, no rīta piecēlies, tūlīt iedevu kaķim bļodiņu sadrupinātu cepumu ar tunci. Rīts atkal bija apmācies, bet es nedrīkstēju ar to aizbildināties.

Tā kā runcim sāpēja kāja, apzinājos, ka viņš nevarēs izturēt deviņdesmit minūtes garo gājienu, tādēļ nolēmu viņu nest un ieliku zaļā atkritumu kastē. Tas nebija labākais risinājums, bet neko citu nevarēju izdomāt. Līdzko bijām devušies ceļā, kļuva skaidrs, ka runcim kastē nepatīk. Viņš visu laiku dīdījās, bāza ķepu pāri kastes malai un mēģināja izrāpties laukā. Pēc kāda laiciņa es padevos.

Nāc šurp, es tevi nesīšu, ierosināju, paceldams runci ar brīvo roku un otrā turēdams atkritumu kasti. Drīz vien viņš uzrāpās man uz pleciem un iekārtojās uz tiem. Ļāvu viņam tur sēdēt, kaut gan man nācās stiept tukšo kasti visu ceļu līdz pašam Karaliskās dzīvnieku aizsardzības biedrības centram.

Uzgaidāmajā telpā pavērās īsta pekles aina. Tā bija bāztin piebāzta, galvenokārt ar suņiem un to īpašniekiem, pārsvarā pusaudžiem ar skinhedu frizūrām un agresīva paskata tetovējumiem. Septiņdesmit procenti suņu bija Stafordšīras bulterjeri, kuri pilnīgi noteikti guvuši savainojumus suņu cīņās, iespējams, lai izklaidētu skatītājus.

Lielbritāniju mūždien dēvē par "dzīvnieku mīlētāju valsti". Te neviens nekādu mīlestību neizrādīja, tas nu bija nepārprotami. Daži cilvēki pret saviem mājdzīvniekiem izturas tā, ka tas manī izraisa riebumu.

Kaķis sēdēja man klēpī vai uz pleca. Redzēju, ka viņš ir satraucies, un nevarēju viņam to pārmest. Lielākā daļa suņu uzgaidāmajā telpā uz viņu rūca. Pāris suņu vajadzēja stingri turēt aiz siksnas, jo viņi centās tikt kaķim klāt.

Suņus citu pēc cita ieveda veterinārārsta kabinetā. Ikreiz, kad iznāca māsiņa, mūs gaidīja vilšanās. Galu galā pēc četrarpus stundu ilgas gaidīšanas izsauca mūs.

Beidzot māsiņa paziņoja: Mister Bouven, ārsts jūs tagad pieņems.

Veterinārārsts bija vīrs pusmūža gados. Viņa sejā bija iegūlusi dažiem cilvēkiem raksturīgā vienaldzīgā izteiksme, kas liecina, ka visa pasaule viņiem apnikusi līdz kaklam. Varbūt mani bija ietekmējusi visa tā agresija aiz durvīm, bet es tūlīt sajutu pret viņu nepatiku.

-    Tā, kas šim kaiš? veterinārārsts man jautāja.

Sapratu, ka viņš tikai dara savu darbu, bet man gribējās

atcirst: "Ja es to zinātu, tad te neatrastos." Taču savaldījos.

Izstāstīju viņam, kā savas mājas gaitenī atradu kaķi, un parādīju sastrutojušo kāju.

-     Labi, žigli izmeklēsim, veterinārārsts noteica.

Viņš redzēja, ka runcim sāp, un iedeva nelielu devu diazepāma, lai viņam kļūtu vieglāk. Tad paskaidroja, ka izrakstīs divu nedēļu kursu kaķiem pielāgota stipruma amoksicilīna.

-Ja pēc divām nedēļām stāvoklis nav uzlabojies, nāciet pie manis vēlreiz.

Nolēmu izmantot izdevību un pajautāt par blusām. Ārsts ātri pašķirstīja kaķa kažoku, bet teica, ka neko tādu neredzot.

-    Bet varbūt ir vērts iedot viņam dažas pretblusu tabletes. Jauniem kaķiem blusas var sagādāt problēmas, viņš ieteica.

Man atkal bija jācīnās ar kārdinājumu atcirst, ka es pats to zinu. Vēroju, kā viņš izraksta vēl otru recepti.

Veterinārārstam par godu jāatzīst, ka viņš ari pārbaudīja, vai runcim ir ievadīts mikročips. Mikročipa nebija vēl viens pierādījums tam, ka viņš bijis ielas kaķis.

-    Jums vajadzētu to izdarīt, ja rodas izdevība, veterinārārsts ierosināja. Man šķiet, ka viņu drīz arī vajadzēs kastrēt, viņš piebilda, pasniegdams man brošūru un pieteikuma anketu, kas reklamēja brīvu klaiņojošo kaķu sterilizācijas programmu. Atceroties, kā runcis plosījās pa dzīvokli un man skrāpēja, piekrītoši māju ar galvu. Manuprāt, tā ir laba doma. Es pasmaidīju, gaidīdams, ka veterinārārsts vismaz pajautās, kāpēc.

Bet viņu tas neinteresēja. Viņš bija aizņemts, ievadot datorā savas piezīmes un izdrukājot receptes. Mēs acīmredzot bijām nonākuši uz konveijera līnijas, kurā galvenais bija veikt vajadzīgās darbības un dabūt mūs ārā pa durvīm, lai pievērstos nākamajam pacientam. Tā nebija veterinārārsta vaina tāda bija sistēma.

Pēc dažām minūtēm vizīte bija beigusies. Iznācis no veterinārārsta kabineta, piegāju pie aptiekas letes un iedevu receptes.

Sieviete baltajā uzsvārcī bija nedaudz draudzīgāka.

-     Kāds skaists puika! viņa sacīja. Manai mammai kādreiz bija ruds runcis. Labākais draugs, kāds viņai jebkad bijis. Viņam bija apbrīnojams raksturs. Mēdza sēdēt viņai pie kājām un vērot pasauli. Pat ja būtu sprāgusi bumba, viņš saimnieci nepamestu.

Aptiekāre ievadīja datus kases aparātā un izdrukāja čeku.

-      Divdesmit divas mārciņas, mīļais, viņa paziņoja.

Man sažņaudzās sirds.

-    Divdesmit divas mārciņas! Nu gan! es izsaucos. Man vispār tobrīd pie dvēseles bija tikai nedaudz vairāk kā trīsdesmit mārciņas.

-    Diemžēl, mīļais, sieviete līdzjūtīgi, bet nepielūdzami apstiprināja.

Iedevu viņai trīsdesmit mārciņas un paņēmu atlikumu.

Man tā bija milzu summa. Visa dienas peļņa. Bet es zināju, ka citādi nevar: es nedrīkstēju pievilt savu jauno draugu.

-      Izskatās, ka turpmākās divas nedēļas mēs netiksim viens no otra vaļā, pavēstīju runcim, iziedams pa durvīm un sākdams garo atpakaļceļu uz mājām.

Tā tiešām bija. Es nekādā gadījumā negrasījos pamest kaķi vismaz turpmākās divas nedēļas, līdz viņš būs pabeidzis ārstēšanās kursu. Neviena cita jau nebūs, kurš viņam dotu tabletes, un es nedrīkstēju laist kaķi ārā uz ielas, lai viņš nesaķertu vēl kādu infekciju.

Nezinu, kāpēc, bet pienākums parūpēties par kaķi mani nedaudz sapurināja. Man šķita, ka manā dzīvē parādījies

papildu mērķis, kaut kas pozitīvs, ko varēju izdarīt citas dzīvas būtnes, ne tikai sevis labā.

Tajā pēcpusdienā es aizgāju uz vietējo zooveikalu un nopirku viņam barību pāris nedēļām. Man Karaliskajā dzīvnieku aizsardzības biedrībā bija iedevuši barības paraugu pēc zinātniski izstrādātas formulas, un es to iepriekšējā vakarā biju izmēģinājis. Runcim tā bija garšojusi, tāpēc vienu paku nopirku. Sagādāju viņam arī parasto kaķu barību. Tas izmaksāja apmēram deviņas mārciņas visu naudu, kas vēl bija atlikusi.

Tovakar man bija jāatstāj kaķis viens pats un ar ģitāru jādodas uz Koventgārdenu. Tagad man bija jāpabaro divas mutes.

Turpmāko dienu laikā es, kopdams un dakterēdams runci, iepazinu viņu nedaudz labāk. Tobrīd biju viņam jau devis vārdu: Bobs. Es to izdomāju, skatīdamies DVD vienu no maniem iemīļotajiem televīzijas seriāliem "Tvinpīka". Seriālā ir varonis, kuru sauc slepkava Bobs. Patiesībā viņš ir šizofrēniķis, tāds kā Džekila un Haida tips. Kādu laiku viņš ir normāls, saprātīgs cilvēks, tad pēkšņi nojūdzas un nespēj sevi kontrolēt. Runcis arī rīkojās līdzīgi. Kad viņš jutās laimīgs un apmierināts, rāmāku un mīlīgāku kaķi nevarēja vēlēties. Bet, kad viņam mainījās noskaņojums, viņš varēja uzvesties kā īsts maniaks, plosīdamies pa dzīvokli. Man tas pielēca kādu vakaru, kad sarunājos ar savu draudzeni Bellu.

Viņš nedaudz atgādina slepkavu Bobu "Tvinpīkā", ieteicos, saņemdams pretī neizpratnes pilnu skatienu.

Taču tas neko nemainīja. Kaķa vārds bija Bobs.

Tobrīd es jau droši zināju, ka Bobs ir dzīvojis ārā. Kad pienāca laiks kārtot dabiskās vajadzības, viņš kategoriski atteicās izmantot kaķu tualeti, ko biju nopircis. Man vajadzēja kaķi vest lejā un ļaut, lai viņš nokārtojas apstādījumos pie mājas. Viņš mēdza iedrāzties tajos, izdarīt savu darāmo un tad pakašņāt zemi, lai noslēptu pierādījumus.

Kādu rītu, vērojot šo rituālu, man iešāvās prātā, vai tik viņš kādreiz nav piederējis ceļotājiem [1] . Totenhemas apkaimē tādu bija daudz. Netālu no manas daudzdzīvokļu mājas uz neapbūvēta zemes gabala bija vesela ceļotāju apmetne. Varbūt kaķis piederējis kādai ceļotāju ģimenei un nejauši noklīdis, kad viņi devās tālāk. Viņš noteikti nebija mājas kaķis tik daudz es apjēdzu.

Nebija arī nekādu šaubu, ka Bobs sācis man pieķerties. Un es viņam tāpat. Sākumā viņš bija mīlīgs, taču vēl īsti man neuzticējās, bet, dienām ritot, viņš kļuva arvien paļāvīgāks un drošāks un draudzīgāks. Viņš joprojām varēja būt trakulīgs un reizēm pat agresīvs, bet es sapratu, ka viņš tā uzvedas tikai tādēļ, ka nav kastrēts.

Mūsu kopdzīvē izveidojās zināma rutīna. No rīta es atstāju Bobu dzīvokli un devos uz Koventgārdenu, kur spēlēju, līdz savācu pietiekami daudz naudas. Kad atgriezos mājās, Bobs jau gaidīja mani pie durvīm. Tad viņš nāca man līdzi uz dīvānu priekšistabā un kopā ar mani skatījās teļļuku.

Tobrīd es jau sāku apjaust, cik gudrs kaķis viņš ir: redzēju, ka viņš saprot itin visu, ko viņam saku.

Kad paglaudīju dīvānu un aicināju kaķi apsēsties man blakus, viņš paklausīja. Viņš arī zināja, ko nozīmē, ja es saku, ka pienācis laiks dzert zāles, ikreiz paskatoties uz mani tā, it kā teiktu: "Vai tas tiešām vajadzīgs?" Bet viņš nespirinājās, kad ieliku tabletes viņam mutē un maigi masēju kaklu, lai viņš tās norītu. Vairums kaķu sadusmotos, ja viņiem mēģinātu atvērt muti, bet Bobs man jau uzticējās.

Tieši ap to laiku es sāku apjaust, ka viņā ir kaut kas īpašs. Katrā ziņā nekad nebiju sastapis tādu kaķi kā Bobs.

Viņš nepavisam nebija ideāls. Bobs zināja, kur atrodas ēdamais, un regulāri trokšņoja pa virtuvi, barības meklējumos gāzdams katlus un pannas. Uz skapīšiem un ledusskapja durvīm jau varēja redzēt nagu pēdas, ko viņš bija atstājis, neatlaidīgi mēģinot piekļūt kādam gardam kumosam.

Taču, godīgi runājot, viņš vienmēr klausīja, ja es kaut ko aizliedzu.

Man bija tikai jāpasaka: "Nē, Bob, tur tu nedrīksti iet," un viņš lavījās prom. Tas vēlreiz pierādīja, cik gudrs viņš bija, un arvien mudināja pārdomāt viņa izcelsmi. Vai savvaļas vai ielas kaķis klausītu, ko viņam liek cilvēks? Šaubos gan.

Man Boba sabiedrība ļoti patika, bet sapratu, ka man jāuzmanās. Es nedrīkstēju nodibināt pārāk ciešu draudzību, jo agri vai vēlu Bobs gribēs atgriezties uz ielas. Viņš nebija no tiem kaķiem, kuri jūtas labi, pastāvīgi ieslēgti telpās. Viņš nebija mājas kaķis.

Taču uz īsu laikposmu biju kļuvis par viņa aizbildni un apņēmies pildīt šo lomu pēc iespējas labāk. Apzinājos, ka man jāizdara viss, lai sagatavotu viņu dzīvei uz ielas, tādēļ kādā rītā aizpildīju veterinārārsta doto anketu, lai pieteiktu Bobu bezmaksas kastrācijai. Iesviedu anketu pastkastītē

un, sev par nelielu pārsteigumu, pēc divām dienām saņēmu atbildi. Vēstulē bija apstiprinājums, ka mums piešķirta bezmaksas operācija.

Nākamajā rītā es atkal novedu Bobu nokārtoties ārā. Kaķu tualetes, ko biju viņam nopircis, palika tīras un neizmantotas. Viņam tās vienkārši nepatika.

Viņš devās uz to pašu vietu krūmos blakus kaimiņmājām. Viņš to pusi nezin kāpēc bija iecienījis. Man bija aizdomas, ka tas saistīts ar teritorijas iezīmēšanu. Par to es biju lasījis kādā populārzinātniskā rakstā.

Kā parasti, viņš uz kādām pāris minūtēm nozuda krūmos un pēc tam vēl visu rūpīgi satīrīja. Kaķu tīrīgums un kārtīgums nebeidz mani pārsteigt. Kāpēc tas viņiem ir tik svarīgs?

Bobs bija pārliecinājies, ka viss kārtībā, un jau nāca atpakaļ, kad pēkšņi sastinga un saspringa, it kā būtu kaut ko pamanījis. Es jau grasījos iet paskatīties, kas viņu satraucis, kad viss kļuva pilnīgi skaidrs.

Pēkšņi Bobs zibens ātrumā metās uz priekšu. Viss notika vienā acumirklī. Pirms paspēju apjēgt, Bobs jau bija kaut ko sakampis zālē pie dzīvžoga. Piegāju tuvāk, lai paskatītos, un ieraudzīju, ka tā ir pelēka pelīte, ne vairāk kā trīs collas liela.

Nabadzīte acīmredzot bija mēģinājusi aizšmaukt kaķim garām, bet tas nebija izdevies. Bobs uzklupa viņai ar apbrīnojamu veiklību un precizitāti un tagad turēja sakamptu zobos. Tas nebija nekāds jaukais skats. Peles kājeles raustījās, un Bobs uzmanīgi satvēra zobos sagrābto rumpīti nedaudz citādi, lai varētu peli piebeigt. Drīz vien notika

nenovēršamais, un sīkā radība padevās. Pēc tam Bobs izlaida peli no mutes un nolika zālē.

Zināju, kas, visticamāk, notiks tālāk, bet negribēju, lai Bobs peli apēd. Peles ir bēdīgi slavenas kā slimību perēkļi. Tādēļ es nometos uz ceļiem un mēģināju Bobam laupījumu atņemt. Viņam tas ne visai patika, un viņš izgrūda īsu skaņu pa daļai ņurdienu, pa daļai šņācienu. Tad viņš atkal paņēma peli zobos.

Atdod, Bob! es uzstāju. Atdod peli man!

Viņš nepavisam negrasljās to darīt, bet šoreiz viņš uzmeta man skatienu, it kā teikdams: "Kāpēc man tas būtu jādara?"

Parakņājos mēteļa kabatās un, atradis cepumiņu, piedāvāju viņam to. Bob, ņem šo peles vietā, tas ir daudz labāks.

Viņš, vienalga, nebija īsti pārliecināts, bet, bridi patielējies, piekāpās. Līdzko viņš pagāja nost no peles, es to satvēru aiz astes un aizsviedu.

Šis starpgadījums vēlreiz atgādināja to, kas vismaz, manuprāt, ir viena no daudzajām pārsteidzošajām kaķu īpašībām: viņi pēc dabas ir plēsēji. Netrūkst tādu cilvēku, kuriem nepatīk iedomāties, ka viņu mīļais, mazais mincītis ir slepkava, bet tieši tā kaķi pie vismazākās izdevības uzvedas. Dažviet pasaulē, tostarp Austrālijā, pieņemti stingri noteikumi, kas aizliedz laist kaķus ārā naktīs, lai viņi neiznīcinātu vietējo putnu un grauzēju populāciju.

Bobs to ir pierādījis. Bija pārsteidzoši noskatīties, cik aukstasinīgs, ātrs un prasmīgs slepkava viņš bija. Viņš skaidri zināja, ko dara un kāpēc.

Tas mani atkal mudināja pārdomāt, kā viņš dzīvojis, pirms nonāca daudzdzīvokļu mājas gaiteni. Kāda bijusi viņa eksistence? Kur viņš uzturējies un kā izdzīvojis? Vai viņš katru dienu paļāvās uz to, ko varēja atrast vai nomedīt tāpat kā nupat? Vai viņš uzaudzis mājas apstākļos vai arī vienmēr pārticis, dzīvodams savā vaļā? Kā viņš bija kļuvis par to kaķi, kas bija šodien? Es labprāt to uzzinātu. Biju pārliecināts, ka manam draugam ielas kaķim ir ko pastāstīt.

Daudzējādā ziņā tā bija vēl viena lieta, kas mūs ar Bobu vienoja.

Pēc tam kad sākās mana skarbā dzīve uz ielas, cilvēki ir izrādījuši ziņkāri, kā tad esmu dzīvojis agrāk. Kā esmu nonācis līdz tādam stāvoklim, viņi taujāja. Protams, dažu interese bija profesionāla. Esmu runājis ar dučiem sociālo darbinieku, psihologu un pat policistu, kuri izprašņājuši mani par to, kā gan es nokļuvu uz ielas. Bet to pašu ir jautājuši arī daudzi parasti cilvēki.

Nezinu, kāpēc, bet cilvēkiem laikam ir interesanti noskaidrot, kāpēc dažs labs kļūst par caurkritušu sabiedrības locekli. Manuprāt, daļēji pie vainas ir šāda atziņa: "Ja Dievs nebūtu man bijis žēlīgs, es būtu viņa vietā"; atziņa, ka ikvienam tā var gadīties. Bet es domāju, ka cilvēki tādēļ jūtas arī apmierinātāki ar savu dzīvi. Viņi domā: "Man varbūt liekas, ka dzīvoju slikti, bet mēdz būt vēl ļaunāk, es varētu būt tāds kā šitais nabaga zellis."

Protams, atbilde uz jautājumu, kā tādi cilvēki kā es nonāk uz ielas, vienmēr ir citāda, bet parasti var atrast arī dažas līdzības. Nereti liela nozīme ir narkotikām un alkoholam, bet trakoti bieži ceļš, kas noved pie dzīves uz ielas, aizsākas jau bērnībā un attiecībās ar ģimeni. Tā notika arī ar mani.

Man bērnībā pietrūka stabilitātes galvenokārt tādēļ, ka vadīju to, ceļojot starp Apvienoto Karalisti un Austrāliju. Es piedzimu Sarejā, bet, kad man bija trīs gadi, ģimene pārcēlās uz Melburnu. Mani vecāki tolaik jau bija šķīrušies.

Tēvs palika Sarejā, bet māte aizbēga no kreņķiem, atrodot tirdzniecības aģentes darbu kopējamo aparātu ražošanas uzņēmumā Rank Xerox Melburnā. Viņai tas tiešām padevās, un viņa kļuva par vienu no uzņēmuma labākajām tirdzniecības aģentēm.

Taču māte nevarēja nosēdēt uz vietas, un apmēram pēc diviem gadiem mēs no Melburnas pārcēlāmies uz Rietumaustrāliju. Palikām tur trīs vai četrus gadus, līdz man bija apmēram deviņi gadi. Dzīve Austrālijā nemaz nebija slikta. Mēs nomainījām vairākas lielas privātmājas, aiz kurām pletās milzīgi dārzi. Neviens puika nebūtu varējis vēlēties vairāk vietas, kur spēlēties un atklāt pasauli, un man ļoti patika Austrālijas daba. Nelaime tikai tā, ka nebija draugu.

Man bija ļoti grūti iejusties skolā, un es domāju, ka pie vainas bija biežā pārcelšanās. Izredzes apmesties Austrālijā izkūpēja pavisam, kad man bija deviņi gadi un mēs atkal atgriezāmies Lielbritānijā un apmetāmies Saseksā, netālu no Horšemas. Anglijā pavadītais laiks man patika, un no šī perioda ir saglabājušās dažas jaukas atmiņas. Tikko sāku aprast ar dzīvi ziemeļu puslodē, kad mums jau atkal bija jāpārvācas atpakaļ uz Rietumaustrāliju; tad man bija apmēram divpadsmit gadi.

Šoreiz mēs nonācām vietā, ko sauca par Kvīnsroku. Domāju, ka tieši tur sākās daudzas manas problēmas. Visas šīs ceļošanas dēļ mēs nekad nebijām dzīvojuši vienā mājā ilgāk par pāris gadiem. Māte vienmēr pirka un pārdeva, nemitīgi pārceldamās uz dzīvi citur. Man nekad nav bijis ģimenes mājas, un es neesmu uzaudzis vienā vietā. Mēs dzīvojām kā tādi čigāni.

Neesmu psihologs, kaut gan dzīvē man gadījies sastapt krietni daudz šīs profesijas pārstāvju. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mēs pārāk bieži mainījām dzīvesvietas, bet augošam bērnam tas par labu nenāk. Šī iemesla dēļ man bija ļoti sarežģīti apgūt sociālās prasmes. Skolā bija grūti ar kādu sadraudzēties. Es vienmēr pārcentos, jo pārāk stipri gribēju iepatikties, un tas pusaudža vecumā nav labi, tādēļ panācu pilnīgi pretējo: mani terorizēja gandrīz visās skolās, kurās mācījos. īpaši slikti gāja Kvīnsrokā.

Iespējams, izcēlos tādēļ, ka runāju ar britu akcentu un pārāk vēlējos izpatikt. Tiešām biju viegls mērķis. Kādu dienu skolasbiedri nolēma mani nomētāt ar akmeņiem. Burtiski. Kvīnsroku pamatoti sauca par Kvīnsroku [2] , un puikas lika lietā parocīgos kaļķakmens gabalus, kas mētājās visapkārt, kur tik paskaties. Es dabūju smadzeņu satricinājumu pēc tam, kad, nākot mājās no skolas, mani apmētāja ar akmeņiem.

Par labu nenāca arī tas, ka es nesatiku ar savu toreizējo patēvu Niku. Pusaudža acīm raugoties, likās, ka viņš ir nūģis, un tā es viņu arī saucu: Niks Nūģis. Māte bija viņu sastapusi, kad sāka strādāt policijā Horšemā, un viņš atbrauca viņai līdzi uz Austrāliju.

Mēs turpinājām piekopt šo klejojošo dzīvesveidu visus manus agrīnos pusaudža gadus. Parasti tas bija saistīts ar mātes daudzajiem biznesa projektiem. Viņa bija ļoti veiksmīga sieviete. Vienā brīdī viņa sāka veidot telemārketinga apmācības video. Kādu laiku tas nesa labu peļņu. Tad viņa sāka izdot sieviešu žurnālu City Woman ("Darījumu sieviete"), kas tik labu peļņu nenesa. Reizēm mums naudas bija papilnam, citreiz mums bija jāsavelk josta ciešāk, bet nekad ne uz ilgu laiku viņa bija īsta uzņēmēja.

Kad biju sasniedzis vidējos pusaudža gadus, es faktiski pārtraucu mācīties. Pametu skolu, jo man bija līdz nāvei noriebies, ka mani tur pastāvīgi terorizē. Ar Niku arī nevarēju sadzīvot. Un es biju savos uzskatos ļoti neatkarīgs.

Kļuvu par dauzoni, trakulīgu tīni, kurš vakaros nenāca mājās, vienmēr runāja pretī mātei un neņēma galvā nevienu pieaugušo, lai kas viņš arī būtu. Nav nekāds brīnums, ka drīz vien izkopu prasmi iekulties nepatikšanās, no kuras tā arī neesmu gluži atbrīvojies.

Kā jau varēja paredzēt, sāku lietot narkotikas vispirms ostīju līmi -, varbūt tādēļ, lai aizbēgtu no realitātes. Es nekļuvu atkarīgs no līmes pamēģināju to tikai pāris reižu, jo biju redzējis citu zēnu to ostām. Bet tas bija sākums. Pēc tam es sāku smēķēt zālīti un ostīt toluēnu rūpniecisku šķīdinātāju, kāds ir nagu lakās un līmēs. Tas viss bija savstarpēji saistīts, daļa no uzvedības ķēdes: viena lieta veda pie nākamās, kas veda vēl pie nākamās un tā tālāk. Es biju dusmīgs. Uzskatīju, ka dzīve man ir iedalījusi sliktas kārtis.

Mēdz sacīt: parādiet man septiņus gadus vecu bērnu, un es pateikšu, kas no viņa iznāks. Diezin vai kāds varēja paredzēt manu nākotni, kad man bija septiņi gadi, bet, kad man bija septiņpadsmit, noteikti varēja uzminēt, kas mani sagaida. Es biju nostājies uz pašiznīcības ceļa.

Māte centās darīt visu iespējamo, lai atradinātu mani no narkotikām. Viņa redzēja, kādu ļaunumu sev nodaru, un kādas vēl nopietnākas problēmas sagādāšu, ja neatmetīšu ieradumu, kādu biju izveidojis. Viņa izmēģināja visu, ko mātes šādos gadījumos dara. Viņa pārmeklēja manas kabatas, cenzdamās atrast narkotikas, un dažreiz pat ieslēdza mani istabā, bet mūsu mājā bija slēdzenes ar podziņu vidū. Ātri vien iemācījos tās atvērt ar matadatu. Slēdzene vienkārši izkrita laukā, un es biju brīvs. Negrasījos pieļaut, ka māte vai kāds cits mani iegrožo. Pēc tam mēs, protams, strīdējāmies vēl vairāk, un situācija nenovēršami kļuva vēl sliktāka. Vienreiz mamma piespieda mani aiziet pie psihiatra. Man uzstādīja visdažādākās diagnozes, sākot ar šizofrēniju, maniakālo depresiju un beidzot ar UDHS jeb uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindromu. Es, bez šaubām, domāju, ka tās ir blēņas. Biju apjucis pusaudzis, kurš domā, ka visu zina labāk par citiem. Tagad es saprotu, cik ļoti māte bija noraizējusies. Viņa noteikti jutās bezspēcīga un baidījās, kas ar mani notiks, bet es biju nevērīgs pret citu cilvēku jūtām. Man bija vienalga, un es nevienu neklausīju.

Mūsu attiecības tā pasliktinājās, ka pat padzīvoju kādas kristīgas labdarības organizācijas patversmē. Es tur vienkārši nositu laiku, lietodams narkotikas un spēlēdams ģitāru. Ne vienmēr šādā secībā.

Tuvojoties astoņpadsmitajai dzimšanas dienai, es paziņoju, ka atgriezīšos Londonā, lai dzīvotu kopā ar savu pusmāsu no mana tēva iepriekšējās laulības. Šis lēmums iezīmēja lejupejošās spirāles sākumu.

Tolaik šķita, ka es kā jebkurš normāls pusaudzis dodos pasaulē. Māte ar mašīnu aizveda mani uz lidostu. Mēs apstājāmies pie sarkanās gaismas, un es izlēcu no mašīnas, žigli nobučoju māti uz vaiga un pamāju ardievas. Mēs abi domājām, ka es būšu prom apmēram sešus mēnešus. Tā bija plānots: palikšu Anglijā sešus mēnešus, mitināšos pie pusmāsas un mēģināšu īstenot savus grandiozos sapņus kļūt par mūziķi, bet viss nogāja greizi.

Vispirms es tiešām apmetos pie pusmāsas Londonas dienvidos. Svainim mana ierašanās nebija visai pa prātam. Kā jau teicu, es biju dumpīgs pusaudzis, kurš ģērbās kā gots un droši vien sagādāja pamatīgas neērtības, jo īpaši tādēļ, ka nepalīdzēju apmaksāt rēķinus.

Austrālijā es biju darbojies informācijas tehnoloģiju jomā un pārdevis telefonus, bet Anglijā atbilstošu darbu atrast nevarēju. Pirmais, ko man izdevās dabūt, bija bārmeņa vieta, bet mans ģīmis tur neiederējās, un īpašnieks mani atlaida pēc tam, kad bija izmantojis mani, lai aizvietotu citus darbiniekus, kuriem 1997. gada Ziemassvētkos bija brīvdienas. It kā ar to vēl nepietiktu, īpašnieks uzrakstīja nodarbinātības dienestam vēstuli, kurā bija teikts, ka es pats esot aizgājis no darba. Tas nozīmēja, ka nevarēju pieteikties bezdarbnieka pabalstam, kas man pienācās, jo biju dzimis Anglijā.

Pēc tam sava svaiņa mājā biju vēl mazāk gaidīts. Galu galā viņi ar pusmāsu mani patrieca. Biju sazinājies ar tēvu un pāris reižu ar viņu ticies, bet bija skaidrs, ka mēs nevarēsim saprasties. Mēs viens otru tik tikko pazinām, tādēļ nebija ne runas, ka es varētu palikt pie viņa. Sāku nakšņot pie draugiem uz dīvāna vai grīdas. Drīz es dzīvoju kā klaidonis, nēsādams guļammaisu pa dažādiem dzīvokļiem un skvotiem visā Londonā. Tad, kad grīdas izbeidzās, pārgāju uz ielām.

Kopš tā brīža viss sāka strauji ripot uz leju.

Dzīve Londonas ielās atņem tev cieņu, identitāti patiesību sakot, pilnīgi visu. Vissliktākais ir tas, ka tā atņem ari apkārtējo cilvēku viedokli par tevi. Viņi redz, ka tu dzīvo uz ielas, un izturas pret tevi kā pret tukšu gaisu. Viņi negrib ielaisties ar tevi nekādās darīšanās. Drīz tev pasaulē vairs nav neviena īsta drauga. Kad nakšņoju, kur pagadās, man izdevās dabūt virtuves strādnieka vietu, bet mani atlaida, kad uzzināja, ka esmu bezpajumtnieks, kaut

gan darbā neko sliktu nebiju izdarījis. Bezpajumtniekiem nekas dižs nespīd.

Mans vienīgais glābiņš bija atgriezties Austrālijā. Man bija biļete atpakaļceļam, bet divas nedēļas pirms lidojuma es pazaudēju pasi. Man nebija dokumentu, turklāt nebija arī naudas, lai dabūtu jaunu pasi. Visas cerības atgriezties pie ģimenes Austrālijā izgaisa. Un arī es savā ziņā izgaisu.

Nākamo savas dzīves posmu pavadīju narkotiku, alkohola, sīkās noziedzības un, jā, bezcerības miglā. Visu vēl ļaunāku padarīja tas, ka heroīna lietošana kļuva par manu ieradumu.

Sākumā es to lietoju vienkārši tāpēc, ka heroīns palīdzēja man naktīs uz ielas iemigt. Tas padarīja mani nejūtīgu pret aukstumu un vientulību. Tas aiznesa mani citā pasaulē. Diemžēl tas ari pārņēma savā varā manu dvēseli. 1998. gadā es biju kļuvis pilnīgi atkarīgs no heroīna. Iespējams, ka dažas reizes biju tuvu nāvei, kaut gan, godīgi runājot, es dažkārt biju tādā kondīcijā, ka nemaz to neapzinājos.

Šajā periodā man neienāca prātā sazināties ar kādu ģimenes locekli. Es biju izgaisis no zemes virsas un man bija vienalga. Mani pārāk nodarbināja izdzīvošanas cīņa. Atskatoties atpakaļ pagātnē, tagad varu tikai iztēloties, ka viņi pārcieta elles mokas. Viņi noteikti bija vai slimi, baiļodamies par mani.

Kādas ciešanas esmu sagādājis, nedaudz nojautu apmēram gadu pēc ierašanās Londonā un apmēram deviņus mēnešus pēc tam, kad nonācu uz ielas.

Kad biju ieradies Londonā, es sazinājos ar tēvu, bet nu jau mēnešiem ilgi nebiju ar viņu runājis. Ap Ziemassvētkiem

nolēmu piezvanīt. Klausuli pacēla viņa sieva mana pamāte. Tēvs atteicās nākt pie telefona, un man bija jāgaida vairākas minūtes tik ļoti viņš uz mani dusmojās.

Kur, pie velna, tu biji pazudis? Mēs visi tā par tevi uztraucāmies, viņš klupa man virsū, kad bija saņēmies tā, ka spēja ar mani runāt.

Mēģināju neveikli attaisnoties, bet viņš man vienkārši uzkliedza.

Tēvs pavēstīja, ka ar viņu esot sazinājusies mana māte, kas izmisīgi pūlējusies mani sameklēt. Tas liecināja, cik ļoti viņa bija noraizējusies. Parasti mani vecāki nesarunājās. Viņš kliedza un brēca uz mani veselas piecas minūtes. Tagad es saprotu, ka tā tēvs izlādēja gan savas dusmas, gan guva atvieglojumu. Viņš varbūt bija domājis, ka esmu miris, un savā ziņā tā ari bija.

Šis posms manā dzīvē ilga aptuveni gadu. Galu galā mani uz ielas savāca labdarības organizācija, kas nodarbojās ar bezpajumtniekiem. Es dzīvoju vairākās patversmēs. Connections ("Saiknes"), netālu no Sentmārtinleinas, bija viena no tām. Iepriekš biju nakšņojis zem klajas debess turpat blakus tirgus laukumā.

Tad es nonācu tā sauktajā "cilvēku bez noteiktas dzīvesvietas" sarakstā, un tas deva man tiesības dzīvot sociālajā mājā. Problēma bija tā, ka turpmākos desmit gadus es pārsvarā mitinājos drausmīgos hosteļos, pansijās un mājās kopā ar heroīna un kreka lietotājiem, kuri zaga visu, kas nebija piesiets. Man nozaga visu, kas man piederēja. Kad gāju gulēt, man nācās sabāzt vērtīgākās mantas drēbēs, kas bija mugurā. Es spēju domāt tikai par izdzīvošanu.

Mana atkarība no narkotikām neizbēgami pieauga. Kad tuvojos trīsdesmit gadu robežai, kļuva tik slikti, ka nonācu attiecīgajā slimnīcā. Divus mēnešus mani ārstēja, un tad es tiku iekļauts narkoloģiskās rehabilitācijas programmā. Kādu laiku manu dzīvi diktēja ikdienas gājieni uz aptieku un braucieni uz narkomānu rehabilitācijas centru Remdenā, uz kurieni devos reizi divās nedēļās. Tas kļuva gandrīz par refleksu. Piecēlos no gultas un kā apdullis ir jāatzīstas, tāds es reizēm tiešām ari biju autopilotā devos vai nu uz vienu, vai otru vietu.

Centrā saņēmu arī psihologa konsultācijas. Es bez mitas runāju par savu atkarību kā tā sākusies un kā plānoju no tās atbrīvoties.

Ir viegli rast aizbildinājumus, kāpēc cilvēks sācis lietot narkotikas, bet es skaidri zinu, kāds bija iemesls manai atkarībai. Tā bija tikai un vienīgi vientulība. Heroīns darīja mani nejūtīgu pret to, cik izolēts esmu, ka man nav ģimenes vai draugu. Es biju viens, un, lai cik dīvaini un neizprotami vairumam cilvēku tas šķistu, heroīns bija mans draugs.

Taču sirds dziļumos zināju, ka narkotikas mani nogalinaburtiskā nozīmē. Tādēļ pāris gadu laikā es no heroīna pārgāju uz metadonu sintētisko opioīdu, ko izmanto kā aizstājēju, lai atradinātu morfīna un heroīna lietotājus no narkotikām. 2007. gada pavasarī es iecerēju, ka sākšu pamazām atradināties no metadona, lai izveseļotos pilnībā. Pārvākšanās uz dzīvokli Totenhemā bija šī procesa būtiskākā sastāvdaļa. Tas atradās parastā daudzdzīvokļu mājā, kurā dzīvoja parastas ģimenes. Apzinājos, ka tur man būs izredzes atgriezties uz pareizā ceļa.

Lai varētu nomaksāt īri, sāku piestrādāt par ielu muzikantu Koventgārdenā. Neko daudz nenopelnīju, bet tas palīdzēja iztikt un samaksāt par gāzi un elektrību. Tas arī palīdzēja man noturēties un neatkrist atpakaļ. Es zināju, ka šī ir mana iespēja pāršķirt jaunu lapu. Un zināju, ka šoreiz man tā jāizmanto. Ja es būtu kaķis, man būtu atlikusi pēdējā no visām deviņām dzīvībām.

3. nodaļa. Operācija

Kad Boba zāļu kursa otrā nedēļa gāja uz beigām, viņš izskatījās daudz dzīvelīgāks. Brūce kājā dzija labi, un vietas kažokā, kur spalva bija nogājusi pilnībā vai kļuvusi plānāka, sāka izzust un apaugt ar jaunu, biezāku vilnu. Arī viņa purniņš izskatījās priecīgāks un acis spīdēja spožāk. Tajās bija parādījies skaists, zeltaini zaļš mirdzums.

Viņš noteikti atveseļojās, un nepārprotams pierādījums tam bija ēverģēlības, ko viņš pastrādāja dzīvokli. Jau kopš pirmās dienas viņš bija uzvedies kā virpuļojošais dervišs, brāzdamies pa dzīvokli, bet pēdējās nedēļas laikā viņš kļuva vēl enerģiskāks. Nebiju domājis, ka tas ir iespējams. Bija brīži, kad viņš gluži kā traks lēca un skrēja pa dzīvokli, nežēlīgi skrāpēdams pilnīgi jebko, kam varēja piekļūt klāt, mani ieskaitot.

Visas koka virsmas dzīvoklī bija apskādētas. Pat man bija skrāpējumi plaukstas virspusē un uz rokas. Es to neņēmu ļaunā, jo zināju, ka tas nebija no ļaunuma Bobs tikai spēlējās.

Viņš bija kļuvis par īstu virtuves biedu, plēsdams vaļā skapīšus un ledusskapja durvis un mēģinādams piekļūt

maniem pārtikas krājumiem, tāpēc man nācās nopirkt pāris lētu plastmasas bērnu drošības slēdžu.

Man arī bija jāuzmanās, lai neatstātu mētājamies kādu priekšmetu, kas varētu kļūt par kaķa spēļmantiņu. Kurpju pāris vai apģērba gabals varēja pārvērsties driskās dažu minūšu laikā.

Visas Boba izdarības liecināja, ka man ir kaut kas jādara. Biju savā dzīvē pietiekami redzējis visādus kaķus, lai atpazītu nodevīgās zīmes. Bobs bija jauns runcis, kuram organismā bija par daudz testosterona. Nešaubījos, ka viņš jākastrē. Tādēļ pāris dienu pirms zāļu kursa beigām nolēmu piezvanīt vietējai veterinārajai klīnikai Dalstonleinā.

Apzinājos visus plusus un mīnusus lēmumam atstāt viņu "neskartu", un argumentu "par" bija vairāk. Ja es Bobu nekastrēšu, reizēm hormoni ņems virsroku un viņš klīdis pa ielām, meklējot atsaucīgas kaķenes. Tas nozīmēja, ka viņš varēja būt prom dienām pat nedēļām ilgi. Pieauga arī iespēja, ka viņu varētu sabraukt un ka viņš plūksies ar citiem kaķiem. Manuprāt, tieši tā varēja izcelties kautiņš, kurā viņu savainoja. Runči ļoti sargā savu teritoriju un iezīmē savu "īpašumu" ar specifisku smaku. Iespējams, ka Bobs iemaldījās kāda cita runča teritorijā un par to samaksāja. Varbūt mani māca kaut kas līdzīgs paranojai, bet pastāvēja risks, kaut gan niecīgs: ja Bobu nekastrēs, viņš varētu inficēties ar tādām slimībām kā kaķu leikēmijas vīruss un kaķu imūndeficīta vīruss, kas ir HIV līdzinieks. Visbeidzot un tas nebija mazāk svarīgi ja Bobs paliktu pie manis, viņš būtu daudz rāmāks, nosvērtāks mājdzīvnieks un viņam nebūtu tieksmes visu laiku skraidīt apkārt kā jukušam.

Pretargumentu saraksts turpretī bija gaužām īss. Bobam nevajadzētu pārciest vieglu operāciju. Tas arī viss.

Man galva ilgi nebija jālauza.

Piezvanīju uz veterināro klīniku un runāju ar darbinieci, izskaidrodams situāciju, un jautāju, vai Bobam pienākas bezmaksas operācija. Viņa atbildēja, ka pienākoties gan, ja vien man ir veterinārārsta apstiprinājums, ko biju saņēmis pēc pirmās vizītes, lai saārstētu Boba kāju un dabūtu zāles pret blusām un attārpošanai.

Mani satrauca tikai tas, ka Bobs joprojām lieto zāles. Es izstāstīju, ka viņš šobrīd gandrīz pabeidzis antibiotiku kursu, bet sieviete apgalvoja, ka tā neesot nekāda problēma. Viņa ieteica pierakstīt Bobu operācijai pēc divām dienām.

No rīta vienkārši atnesiet viņu šurp un atstājiet pie mums. Ja viss ies, kā plānots, jūs varēsiet dienas beigās viņu savākt.

Operācijas dienā es piecēlos jau mazā gaismiņā, jo zināju, ka man Bobs jānogādā slimnīcā līdz desmitiem no rīta. Tā bija pirmā reize kopš Karaliskās dzīvnieku aizsardzības biedrības apmeklējuma, kad mēs ar Bobu kopā veicām lielāku attālumu.

Es nebiju laidis Bobu ārā no dzīvokļa, izņemot reizes, kad viņam vajadzēja lejā nokārtoties, jo viņš joprojām lietoja antibiotikas. Tā nu ieliku viņu tajā pašā zaļajā plastmasas atkritumu kastē, ko biju izmantojis pirms divām nedēļām, kad nesu viņu uz Karalisko dzīvnieku aizsardzības biedrību. Laiks bija pretīgs, tādēļ, tikko bijām laukā pa durvīm, paņēmu vāku un vaļīgi uzliku to kastei virsū. Bobam bija tikpat neērti kā pirmoreiz, kad biju viņu tur ielicis. Viņš visu laiku bāza ārā galvu un vēroja pasauli, kas slīdēja viņam garām.

Veterinārā klīnika Dalstonleinā ir neliela ēka, kas iespiesta veikalu rindā starp avīžu kiosku un medicīnas centru. Mēs tur nonācām krietnu brīdi pirms noteiktā laika un atklājām, ka pieņemamā telpa ir pilna. Kā parasti, valdīja pilnīgs juceklis: suņi raustīja pavadas un rūca uz kaķiem smalkajos pārnēsājamos būros. Bobs savā improvizētajā "būri" bija kā dadzis acī, un suņi tūlīt izgāza pār viņu savas dusmas. Te atkal bija vairāki Stafordšīras bulterjeri ar saviem neandertāliešiem līdzīgajiem saimniekiem.

Nešaubos, ka citi kaķi mestos bēgt, bet Bobs nemaz nesatraucās. Šķita, ka viņš paļaujas uz mani.

Kad nosauca manu vārdu, mūs sagaidīt iznāca gadus divdesmit veca māsiņa. Viņai rokās bija kaut kādi papīri, un viņa ieveda mani telpā, kur uzdeva dažus standarta jautājumus.

-     Līdzko operācija ir veikta, tā ir neatgriezeniska. Vai esat pārliecināts, ka negribēsiet Bobu kādreiz izmantot vaislai? viņa jautāja.

Pasmaidīju un papurināju galvu.

-     Nē, pilnīgi noteikti negribēšu, es atbildēju, ieskādams Bobam galvu.

Taču nākamais jautājums iedzina mani strupceļā.

-    Un cik vecs Bobs ir? jaunā sieviete smaidot prasīja.

-     Ē… Es tiešām nezinu, atzinos un īsi izstāstīju, kā Bobs nonācis pie manis.

-     Hmm, paskatīsimies… Viņa paskaidroja: fakts, ka runcis nav kastrēts, ir laba norāde uz viņa vecumu.

-     Runči un kaķenes parasti sasniedz dzimumbriedumu apmēram sešu mēnešu vecumā. Ja viņus pēc tam atstāj "neskartus", viņos notiek izteiktas fiziskas pārmaiņas. Piemēram, runčiem purns kļūst druknāks, jo īpaši vaigi. Arī āda kļūst biezāka, un parasti viņi izaug lielāki, daudz lielāki nekā kaķi, kas tikuši kastrēti, viņa man stāstīja. Bobs nav visai liels, tādēļ es teiktu, ka viņš ir deviņus vai desmit mēnešus vecs.

Kad viņa pasniedza man parakstīt piekrišanu operācijai, viņa paskaidroja, ka pastāv neliels komplikāciju risks, bet šāda iespēja esot niecīga. Mēs viņu pirms operācijas rūpīgi izmeklēsim un varbūt veiksim asins analīzi, viņa apsolīja. Ja radīsies sarežģījumi, mēs jums piezvanīsim.

-    Labi, es novilku, izskatīdamies nedaudz nokaunējies. Man nebija mobilā, tā ka viņiem nebūtu viegli ar mani sazināties.

Tad māsiņa mani iepazīstināja ar pašu procedūras gaitu: Operācija notiek vispārējā anestēzijā un parasti ir ļoti vienkārša. Sēklinieki tiek izņemti pa diviem nelieliem iegriezumiem sēklinieku maisiņos.

-     Au, Bob! novaidējos, rotaļīgi bužinot viņa kažoku.

-     Ja viss noritēs gludi, jūs varēsiet nākt Bobam pakaļ pēc sešām stundām, sieviete piebilda, ieskatīdamās rokas pulkstenī. Tātad ap puspieciem. Vai varēsiet atnākt?

-    Jā, labi. Pamāju. Tad uz redzēšanos.

Samīļojis Bobu pēdējoreiz, izgāju nomācošajās ielās.

Izskatījās, ka tūlīt atkal sāks līņāt.

Man nebija laika kratīties uz Londonas centru. Kamēr es iekārtošos un nodziedāšu dažas dziesmas, būs jau pienācis laiks griezties atpakaļ. Tādēļ nolēmu izmēģināt laimi Kingslendas tuvumā pie tuvākās dzelzceļa stacijas Dalstonas. Tā nebija labākā vieta pasaulē, bet te es varēju nopelnīt kādu mārciņu un nosist laiku, kamēr gaidu Bobu. Blakus stacijai bija arī ļoti laipna kurpnieka darbnīca, kur, kā es zināju, varēšu patverties no neizbēgamā lietus, kad tas būs sācies.

Spēlēdams es mēģināju nedomāt par Bobu nevēlējos iztēloties viņu operāciju zālē. Viņš varbūt bija mitinājies uz ielas, un viņam varēja būt jebkāda kaite. Biju dzirdējis nostāstus par kaķiem un suņiem, kas bija iegājuši veterinārārsta kabinetā, lai tiem veiktu sīku manipulāciju, un nebija no tā iznākuši. Es visiem gara spēkiem centos atvairīt drūmākās domas. Tas, ka man virs galvas bija samilzuši lieli, tumši, draudīgi mākoņi, nepalīdzēja.

Laiks vilkās ļoti, ļoti lēni. Beidzot pulkstenis rādīja ceturksni pāri četriem, un es sāku kravāties. Pēdējos pāris simtus jardu līdz klīnikai gandrīz vai skrēju.

Māsiņa, kuru biju sastapis no rīta, sēdēja uzņemšanas nodaļā, sarunādamās ar kolēģi, un sveicināja mani ar siltu smaidu.

-      Kā viņam klājas? Vai viss noritēja gludi? jautāju, joprojām smagi elsodams.

-    Viņš jūtas gluži labi, tiešām lieliski. Neuztraucieties, viņa drošināja. Atvelciet elpu, un es jūs aizvedīšu pie viņa.

Tas bija dīvaini, es tā nebiju par kādu vai par kaut ko uztraucies jau gadiem ilgi.

Iegāju operāciju zālē un ieraudzīju Bobu guļam ērtā, siltā būrī.

-     Sveiks, Bob! Draugs, kā sviežas?

Narkoze vēl nebija izgājusi, un viņš bija samiegojies, tāpēc mani uzreiz nepazina, bet tad pieslējās sēdus un sāka skrāpēt būra durvis, it kā teiktu: "Izlaid mani ārā!"

Māsiņa lūdza man parakstīties par Boba izņemšanu no klīnikas un tad vēlreiz rūpīgi izmeklēja, lai pārliecinātos, ka viņš var doties mājās.

Viņa tiešām bija ļoti jauka un izpalīdzīga, un šī pieredze veterinārajā klīnikā patīkami atšķīrās no manas iepriekšējās. Viņa man parādīja, kur bija veikti iegriezumi. Pāris dienu šīs vietas būs sapampušas un sāpīgas, bet tas ir normāli. Tikai ik pa laikam pārbaudiet, vai nav izdalījumi vai kas tamlīdzīgs. Ja ko tādu pamanāt, piezvaniet mums vai atnesiet kaķi atpakaļ, lai varam viņu izmeklēt. Bet esmu pārliecināta, ka viss būs labi.

-     Cik ilgi viņš būs nedrošs uz kājām? pajautāju.

-    Varētu būt, ka paies divas dienas, līdz viņš atgūs savu lielisko formu. Katram kaķim tas notiek ļoti atšķirīgi, daži atgūstas tūlīt. Citi nevar tikt atpakaļ uz strīpas dažas dienas, bet parasti pēc četrdesmit astoņām stundām viņi atkal ir veseli kā rutki. Iespējams, ka dienu pēc operācijas kaķis neko daudz neēdīs, bet apetīte drīz atgriezīsies. Bet, ja viņš ilgi ir ļoti miegains un letarģisks, piezvaniet mums vai atnesiet viņu uz izmeklēšanu. Tas gadās ļoti reti, bet reizēm kaķiem pēc operācijas rodas infekcija, viņa brīdināja.

Atkal biju paņēmis līdzi atkritumu kasti un jau grasījos tajā likt Bobu, kad māsiņa mani apturēja.

-     Pagaidiet! Man liekas, ka varēsim dabūt ko labāku.

Viņa uz īsu brīdi izgāja un tad atgriezās ar skaistu,

debeszilu pārnēsājamo somu rokā.

-     Tā nav manējā, es iebildu.

-    Neraizējieties, viss kārtībā. Mums ir daudz lieku somu, jūs varat to ņemt. Tikai ienesiet atkaļ, kad nākamreiz iesiet garām.

-     Tiešām?

Nevarēju iedomāties, kā soma tur nokļuvusi. Varbūt kāds vienkārši bija aizmirsis. Vai varbūt bija atnesis tajā savu kaķi un tad uzzinājis, ka tā vairs nebūs vajadzīga. Par šo iespēju es negribēju daudz prātot.

Tomēr bija skaidrs, ka operācija Bobam nav bijusi viegla. Visu atpakaļceļu uz mājām viņš vienkārši snauduļoja somā. Kad iegājām dzīvokli, Bobs tūlīt lēnām aizvilkās līdz savai iemīļotajai vietiņai pie radiatora un apgūlās. Tur viņš nogulēja visu nakti.

Nākamajā dienā izlēmu, ka man būs brīvdiena, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Veterinārārsts bija ieteicis, ka četrdesmit astoņas stundas pēc operācijas viņu vajadzētu uzraudzīt, lai redzētu, vai nav nekādu blakņu. Jo īpaši bija jāuzmanās no pārmērīgas miegainības, tā būtu slikta zīme. Tuvojās nedēļas beigas, tādēļ zināju, ka man būs vajadzīga nauda, bet es nekad nebūtu sev piedevis, ja ar kaķi notiktu kas slikts. Tā nu es paliku mājās, lai divdesmit četras stundas pieskatītu Bobu.

Par laimi, Bobs jutās ļoti labi. Nākamajā rītā viņš izskatījās drusku mundrāks un brokastīs nedaudz iekoda. Kā māsiņa bija paredzējusi, viņa apetīte nebija tik izcila, kā parasti, bet viņš izēda pusbļodiņu savas iemīļotās barības, un tas izskatījās cerīgi. Viņš arī nedaudz pastaigāja pa dzīvokli, kaut gan nemaz neatgādināja parasto trakulīgo Bobu.

Turpmāko dienu laikā viņš arvien vairāk sāka izskatīties pēc vecā labā Boba. Trīs dienas pēc operācijas viņš jau stūma iekšā barību gluži tāpat kā agrāk. Es redzēju, ka reizēm viņam vēl sāp. Šad un tad viņš sarāvās vai pēkšņi apstājās, bet tā nebija liela problēma.

Zināju, ka ik pa brīdim viņam uznāks kāda trakošanas pusstunda, bet priecājos par to, ka biju uzdrošinājies rīkoties.

4. nodaļa . biļete uz jaunu dzīvi

Kad bija apritējušas jau gandrīz divas nedēļas, es sapratu, ka man jāsāk domāt par to, kā izdabūt Bobu ārā no dzīvokļa atpakaļ uz ielas. No turienes viņš bija nācis un es pieņēmu, ka tur viņš arī vēlas atgriezties.

Viņš turpināja strauji atkopties un izskatījās daudz veselīgāks nekā toreiz, kad viņu pirmoreiz sastapu. Viņš arī bija stipri uzbarojies.

Tādēļ dienu vai divas pēc zāļu kursa beigām, kad viņš bija pilnībā atlabis pēc operācijas, novedu Bobu lejā un vedināju viņu cauri vestibilam. Pa celiņu aizgāju kopā ar viņu līdz vārtiem un tad pagriezu ar galvu uz ielas pusi.

Viņš vienkārši palika stāvam uz vietas un apjucis vērās manī, it kā jautātu: "Kas man tagad jādara?"

Škic! Ej prom! triecu viņu prom, mādams ar rokām.

Tas neatstāja uz viņu ne mazāko iespaidu.

Kādu bridi es tur stāvēju, sacenzdamies ar Bobu, kurš no mums pirmais neizturēs un nodurs acis. Tad viņš vienkārši apsviedās apkārt un devās nevis uz ielas pusi, bet gan uz zemes pleķīti, kur viņam patika kārtot savas darīšanas. Tur viņš izraka bedrīti, tad atkal to kārtīgi aizkasīja ciet un nāca atpakaļ pie manis.

Šoreiz viņa purniņš pauda: "Labi, es izdarīju, ko tu gribēji. Ko tālāk?"

Tieši tad manā galvā dzima kāda doma.

Man liekas, ka tu vēlies palikt tepat, es viņam klusu teicu.

Pa daļai priecājos. Man Boba sabiedrība patika, un viņš bija īsta personība, bet, raugoties no veselā saprāta viedokļa, apjēdzu, ka nedrīkst to pieļaut. Man joprojām bija grūti uzturēt pašam sevi. Es joprojām piedalījos narkomānu rehabilitācijas programmā, un paredzamajā nākotnē tā tas arī paliks. Kā gan spēšu rūpēties par kaķi pat tik gudru un patstāvīgu kaķi kā Bobs? Tas nebija godīgi ne pret sevi pašu, ne pret Bobu.

Tādēļ smagu sirdi nolēmu, ka man jāsāk pakāpeniski pieradināt viņu dienas laikā uzturēties ārpus mājas. Kad no rīta iešu strādāt, neturēšu viņu dzīvoklī: izvedīšu ārā un tad atstāšu apstādījumos.

"Nesaudzīga mīlestība," es sev teicu.

Bobam tas nepavisam nepatika.

Pirmajā dienā viņš uzmeta man skatienu, kas pauda: "Nodevējs!" Kad, pārmetis pār plecu ģitāru, gāju prom, viņš klusītēm man sekoja, mezdams zigzagus pa ietvi kā spiegs, lai es viņu nepamanītu. Taču viņa spilgti rudais kažoks, kas šaudījās šurpu turpu, tūlīt dūrās acīs.

Ikreiz, viņu ieraudzījis, es apstājos un izteiksmīgi ar rokām dzinu prom. Viņš negribīgi pakāpās atpakaļ, pārmetoši uz mani palūkodamies. Galu galā viņš saprata, ko vēlos, un nozuda.

Kad pēc sešām vai septiņām stundām atgriezos mājās, Bobs jau gaidīja mani pie durvīm. Prāts teica man priekšā, ka nedrīkstu laist viņu iekšā, bet vēlēšanās pasaukt Bobu līdzi uz dzīvokli, lai viņš vēlreiz saritinātos man pie kājām, bija stiprāka.

Turpmāko dienu laikā mums abiem izveidojās tāda kā ierasta kārtība.

Katru dienu es atstāju Bobu ārā, un katru vakaru, kad pēc muzicēšanas atgriezos mājās, atradu viņu mani gaidām vai nu ārā uz ieliņas, vai ari ja kāds dienas laikā bija viņu ielaidis sēžam uz kājslauka pie mana dzīvokļa. Viņš nekur negrasljās iet tas nu bija skaidrs.

Nolēmu spert izšķirošo soli un atstāt viņu ārā pa nakti. Pirmajā vakarā, kad tā izdarīju, redzēju viņu slapstāmies starp atkritumu urnām. Es mēģināju iezagties pa durvīm tā, lai viņš mani nepamanītu. Tas bija stulbi. Bobs bija kaķis, vienā no viņa ūsām bija daudz vairāk maņu nekā man visā ķermenī. Līdzko biju atvēris mājas durvis, Bobs iespraucās man līdzi. Tonakt atstāju viņu gaiteni, bet, kad no rīta iznācu no dzīvokļa, Bobs sēdēja uz kājslauķa. Nākamās pāris dienas atkārtojās tas pats.

Katrreiz, kad iznācu no dzīvokļa, viņš sēdēja gaitenī vai gaidīja mani ārpusē. Vakarā viņam allaž izdevās ielavīties mājā.

Galu galā viņš nosprieda, ka šajā kaujā ir uzvarējis. Tādēļ drīz vien man bija jātiek galā ar citu problēmu. Bobs sāka sekot man uz galveno ielu.

Pirmajā reizē viņš atnāca līdz lielajai ielai, bet griezās atpakaļ, kad viņu padzinu. Nākamreiz viņš sekoja man kādus simts jardus pa lielo ielu uz Totenhemas maģistrāles pusi, kur es kāpu autobusā uz Koventgārdenu.

Nevarēju neapbrīnot viņa spītību un neatlaidību, bet vienlaikus ari dusmojos. Es vienkārši nevarēju tikt no viņa vaļā.

Ar katru dienu Bobs nāca arvien tālāk un tālāk, kļūdams drošāks un drošāks. Prātoju, vai kaut kad, palicis viens, viņš nedosies citur un nesameklēs sev kādu citu apmešanās vietu, bet katru vakaru, kad pārnācu mājās, viņš mani gaidīja. Zināju, ka tā ilgi tupināties nevar. Un tā ari notika.

Kādu dienu, kā parasti, devos strādāt. Biju ielicis futrālī savu lielo, melno akustisko ģitāru, kurai gar malu bija novilkta sarkana svītra, līdz ar mugursomu pārmetis to pār plecu un kāpu lejā.

Ieraudzīju, ka uz ieliņas sēž Bobs, un sasveicinājos ar viņu. Kad viņš sāka man sekot, es, kā vienmēr, triecu viņu atpakaļ.

Paliec uz vietas! Tu nedrīksti nākt man līdzi! es rājos.

Šoreiz viņš to it kā saprata un nozuda. Ejot pa ielu, es ik pa laikam atskatījos, bet Bobu nekur nemanīju. Varbūt viņam beidzot sāk pielēkt, pie sevis noteicu.

Lai nonāktu pieturā, no kuras atiet autobuss uz Koventgārdenu, man bija jāšķērso Totenhemas maģistrāle viens no dzīvīgākajiem un bīstamākajiem ceļiem Londonas ziemeļos. Torīt vieglie auto, kravas mašīnas un motocikli, tāpat kā vienmēr, drūzmējās uz ceļa, mēģinādami izlīkumot cauri sastrēgušajai satiksmei.

Kamēr stāvēju uz ietves, cenzdamies saskatīt spraugu, pa kuru varētu pārskriet pāri ceļam, lai paspētu uz autobusu, kas jau bija parādījies kādus simts jardus tālāk uz transporta līdzekļiem pārblīvētās ielas, jutu kāds vai kaut kas pieglaužas man pie kājas. Instinktīvi palūkojos lejup un ieraudzīju man blakus stāvam pazīstamu radījumu. Sev

par šausmām sapratu, ka Bobs grasās darīt to pašu, ko es, un gaida izdevību tikt pāri.

-     Ko, pie velna, tu te dari? dusmīgi izsaucos.

Viņš tikai uzmeta man nicīgu skatienu, it kā es būtu pajautājis kaut ko galīgi stulbu. Tad viņš atkal pievērsās ielai, pavirzoties tuvāk trotuāra malai, it kā gatavotos mesties pāri.

Nevarēju ļaut viņam riskēt. Tā gandrīz noteikti būtu pašnāvība. Tad nu es viņu pacēlu un uzliku uz pleca, kur viņam patika sēdēt. Viņš tur tupēja, pieglaudies man pie deniņiem, kamēr es izlikumoju cauri mašīnām un šķērsoju ceļu.

-     Labi, Bob, tālāk ne, teicu, nolikdams kaķi uz ietves un vēlreiz dzīdams prom.

Viņš ienira ļaužu pūlī. Varbūt es viņu nekad vairs neredzēšu, nodomāju. Viņš tiešām bija krietnā attālumā no mājām.

Pēc brīža pienāca autobuss. Tas bija vecmodīgs, sarkans divstāvu autobuss, kurā var ielēkt pa aizmugures durvīm. Apsēdos autobusa aizmugurē un noliku ģitāras futrāli bagāžas plauktā blakus konduktora vietai, kad sev aiz muguras pēkšņi pamanīju nozibam rudu kažoku. Iekams apjēdzu, kas notiek, Bobs uzlēca uz sēdekļa un iekārtojās man blakus.

Kļuvu mēms aiz pārsteiguma. Beidzot tapa skaidrs, ka es no šī kaķa netikšu vaļā, bet man tapa skaidrs arī vēl kaut kas cits.

Uzaicināju Bobu lēkt man klēpī, un to viņš arī acumirklī izdarīja. Pēc mirkļa parādījās konduktore. Tā bija omulīga rietumindiešu izcelsmes kundze, kura uzsmaidīja Bobam un tad arī man.

-     Vai tas ir jūsu kaķis? viņa apjautājas.

-     Laikam gan, es atbildēju.

5. nodaļa . uzmanības centrā

Turpmākās četrdesmit piecas minūtes Bobs rāmi sēdēja man blakus, piespiedis purniņu pie autobusa loga stikla, un vēroja, kā pasaule slīd garām. Šķita, ka viņu apbūrušas mašīnas, riteņbraucēji, furgoni un kājāmgājēji, kas zibēja mūsu acu priekšā, un viņš nepavisam nebija nobijies.

Viņš atrāvās no loga un, kā meklējot nelielu iedrošinājumu, paskatījās uz mani tikai tad, kad pārāk tuvu iegaudojās policijas, ugunsdzēsēju vai ātrās palīdzības mašīnas sirēna. Tas mani nedaudz pārsteidza un atkal mudināja pārdomāt, kur viņš pavadījis savas dzīves pirmos mēnešus. Ja viņš būtu uzaudzis uz ielas, viņam jau sen būtu vajadzējis pie šiem trokšņiem pierast.

Neuztraucies, mierināju kaķi, ikreiz draudzīgi noglaudot skaustu. Tā nu Londonas centrs izklausās, Bob, mēģini pie tā pierast.

Savādi: kaut gan es zināju, ka Bobs ir ielas kaķis un kuru katru brīdi var aizbēgt, sirds dziļumos jutu, ka viņš paliks manā dzīvē. Nezin kāpēc nojautu, ka šī nebūs pēdējā reize, kad šo ceļojumu veiksim kopā.

Grasījos izkāpt ierastajā autobusa pieturā netālu no Totenhemkortroudas metrostacijas. Kad tā parādījās

redzeslokā, paņēmu ģitāru, satvēru Bobu un devos uz durvīm. Izkāpis parakņājos mēteļa kabatā un atradu improvizēto kurpju auklas pavadu, ko biju tur iebāzis iepriekšējā vakarā, kad izvedu Bobu nokārtoties.

Apsēju to Bobam ap kaklu un noliku kaķi zemē. Es negribēju, lai viņš noklīst. Totenhemkortroudas un Ņūoksfordstrītas krustojumā drūzmējās veikalu ķemmētāji, tūristi un vienkāršie londonieši, kas devās savās gaitās. Viņš būtu tūlīt pazudis, vai vēl ļaunāk viņu būtu sabraucis kāds no autobusiem vai melnajiem taksometriem, kas brāzās pa Oksfordstrītu.

Saprotams, ka Bobam tas viss šķita nedaudz biedējoši. Šī teritorija viņam bija sveša vismaz es tā domāju. Protams, īsti pārliecināts nevarēju būt. Kamēr meklējām ceļu cauri burzmai, es, vērojot Boba nedaudz saspringto ķermeņa valodu un to, kā viņš visu laiku skatījās augšup uz mani, redzēju, ka viņš uztraucas. Tādēļ nolēmu izmantot vienu no saviem parastajiem īsākajiem maršrutiem pa sānieliņām līdz Koventgārdenai.

-     Nāc, Bob, mēģināsim tikt ārā no pūļa, es teicu.

Bet pat tad viņš nejutās gluži labi. Kamēr lauzāmies

cauri cilvēkiem, viņš visu laiku skatījās uz mani, it kā teikdams, ka šis pasākums viņam īsti nepatīk. Jau pēc dažiem jardiem manīju, ka Bobs grib, lai viņu nesu.

-     Labi, tikai lai tas nekļūst par paradumu, piekritu, saņemot viņu un uzliekot sev uz pleciem tāpat kā tad, kad šķērsojām Totenhemas maģistrāli. Bobs drīz vien ērti iekārtojās, nedaudz ieslīpi atlaidies pāri manai labajai lāpstiņai, ar priekšējām ķepām atspiedies pret augšdelmu, atgādinādams jūrnieku uz kāda pirātu kuģa, kas no platformas mastā novēro apkārtni. Nespēju domās nepasmaidīt. Es noteikti nedaudz izskatījos pēc Garā Džona Silvera, tikai man papagaiļa vietā uz pleca sēdēja kaķis.

Katrā ziņā Bobs tur jutās ļoti ērti. Kad gājām cauri drūzmai pāri Ņūoksfordstrītai un nonācām mazākajās ieliņās, kas veda uz Koventgārdenu, jutu, ka viņš klusiņām murrā.

Ļaužu plūsma bija kļuvusi retāka, un pēc brīža Boba klātbūtne man sāka piemirsties. Es gremdējos ikdienišķajās domās, kas mani nodarbināja ceļā uz darbu. Vai laiks būs pietiekami labs, lai stundas piecas nepārtraukti varētu spēlēt? Atbilde: varbūt. Diena bija apmākusies, bet mākoņi bija balti un peldēja augstu debesīs. Neizskatījās, ka līs. Kāda publika būs Koventgārdenā? Tuvojās Lieldienas, tādēļ bija sabraucis daudz tūristu. Cik ilgs laiks paies, kamēr nopelnīšu divdesmit trīsdesmit mārciņas, kas bija vajadzīgas, lai es un tagad arī Bobs iztiktu dažas turpmākās dienas? Vakar man tam bija nepieciešamas gandrīz piecas stundas. Šodien varbūt veiksies labāk, bet varbūt arī ne. Tāda nu ir ielu muzikantu dzīve: neko nevar zināt.

Joprojām prātoju par visām šīm lietām, kad pēkšņi kaut ko sapratu.

Parasti neviens ar mani nerunāja, un cilvēki pat izvairījās sastapties ar mani skatieniem. Biju ielu muzikants, un šī bija Londona. Es neeksistēju. Es biju persona, no kuras jāvairās, pat jānovēršas. Bet tanī pēcpusdienā, ejot pa Nīlstrītu, gandrīz visi cilvēki, kuriem gāju garām, skatījās uz mani. Pareizāk sakot, viņi skatījās uz Bobu.

Viens otrs rādījās tāds kā apjucis, tāds kā samulsis, un tas laikam bija saprotams. Tam vajadzēja izskatīties nedaudz nesaderīgi: liela auguma garmatains puisis ar prāvu, rudu runci uz pleciem. Kaut ko tādu katru dienu nenākas redzēt pat Londonas ielās ne.

Tomēr vairums cilvēku reaģēja daudz sirsnīgāk. Līdzko viņi ieraudzīja Bobu, sejās atplauka smaids. Drīz vien cilvēki sāka mūs apstādināt.

-     Jūs gan abi esat lieliski! izsaucās kāda labi ģērbta pusmūža kundze, apkrāvusies ar iepirkumu maisiņiem. Cik skaists kaķis! Vai drīkstu viņu paglaudīt?

-     Protams, es atļāvu, domādams, ka laikam kaut kas tāds neatkārtosies.

Viņa nolika maisiņus zemē un pielika savu seju pavisam tuvu klāt Boba purniņam.

-    Tu nu gan esi īsts skaistulis, ko? viņa dūdoja. Tas taču ir puika, vai ne?

-Jā-

-    Vai viņš nav labiņš, ka sēž jums tā uz pleca? To bieži negadās redzēt. Viņš noteikti jums ļoti uzticas.

Tikko kā biju no viņas atvadījies, kad mums klāt pienāca divas jaunas meitenes. Viņas bija redzējušas, kā kundze mīlinās ar Bobu, tādēļ laikam nolēma, ka arī varētu to darīt. Izrādījās, ka viņas ir zviedru pusaudzes, kas atbraukušas brīvdienās.

-    Kā viņu sauc? Vai drīkstam viņu nofotografēt? meitenes taujāja, sākdamas knipsēt to pašu brīdi, kad pamāju.

-     Viņu sauc Bobs, atbildēju.

-     A, Bobs! Stilīgi!

Mēs mazu brītiņu parunājāmies. Vienai no meitenēm pašai esot kaķis, un viņa parādīja man tā fotogrāfiju. Pēc pāris minūtēm man nācās pieklājīgi atvadīties, citādi viņas būtu stundām ilgi mīlinājušās ar Bobu.

Mēs turpinājām iet tālāk lejup pa Nīlstrītu uz Longeikras pusi, bet tas negāja ātri. Līdzko viens apbrīnotājs bija prom, tūlīt uzradās nākamais un tā atkal un atkal. Nevarēju paspert ne trīs soļus no vietas, kad mani jau apturēja

kāds garāmgājējs, kurš gribēja paglaudīt Bobu vai ar viņu parunāties.

Drīz vien man tas apnika. Sāku saprast, ka tādā garā es nekur tālu netikšu. Parasti man bija vajadzīgas ne vairāk kā desmit minūtes, lai no autobusa pieturas nonāktu līdz manai parastajai vietai Koventgārdenā, bet todien vajadzēja divreiz vairāk laika, jo likās, ka pilnīgi visi gribēja apstāties un pakaķēties ar Bobu. Tas bija nedaudz smieklīgi.

Mēs nonācām Koventgārdenā gandrīz stundu vēlāk nekā citreiz.

Liels paldies, Bob, tu man varbūt esi sagādājis pāris mārciņu lielus zaudējumus, pa pusei jokodams, pie sevis pavīpsnāju.

Taču tā bija nopietna problēma. Ja Bobs katru dienu mani tik ilgi aizkavēs, es nedrīkstu ļaut viņam vēlreiz nākt man līdzi uz autobusu. Taču drīz manas domas mainījās.

Tolaik es Koventgārdenas apkaimē biju muzicējis jau aptuveni pusotru gadu. Pa lielākai daļai sāku divos vai trijos pēcpusdienā un spēlēju līdz apmēram astoņiem vakarā. Tas bija labākais laiks, lai piesaistītu tūristus un cilvēkus, kas beidza iepirkties vai devās mājās no darba. Nedēļas nogalēs es sāku agrāk un spēlēju arī pusdienā. Ceturtdienās, piektdienās un sestdienās es turpināju līdz vēlam vakaram, lai izmantotu lielo skaitu londoniešu, kad staigāja pa ielām darba nedēļas beigās.

Biju iemācījies elastīgi sameklēt klausītājus. Galvenokārt spēlēju uz ietves tieši pretī Koventgārdenas metrostacijai Džeimsstrītā. Tur es strādāju apmēram līdz pusseptiņiem, kad vakara sastrēgumstunda sasniedza kulmināciju.

Tad pēdējās divas stundas es apstaigāju visus krodziņus Koventgārdenā, pie kuriem smēķēdami un dzerdami stāvēja cilvēki. Vasaras mēnešos, kad tur vakara saulē pēc darba dienas relaksējās ofisu darbinieki ar pinti alus rokā un smēķi zobos, tas labi atmaksājās.

Reizēm tas bija nedaudz riskanti. Dažiem cilvēkiem bija iebildumi, ka es tuvojos, un viņi varēja izturēties rupji, palaikam pat aizvainojoši. "Vācies prom, diedelniek!" "Atrodi sev īstu darbu, slinkais sūdabrāli!" Izteicieni bija apmēram tamlīdzīgi. Bet tāda ir šī lauciņa specifika. Es pie tā biju pieradis. Bija ari daudz cilvēku, kuri labprāt klausījās, kā es spēlēju kādu dziesmu, un tad iespieda man saujā mārciņu.

Muzicēšana Džeimsstrītā arī bija laimes spēle. Strikti ņemot, es nemaz nedrīkstēju tur atrasties.

Ja runa ir par ielas cilvēkiem, Koventgārdenas apkaime ir ļoti sīki sadalīta dažādos iecirkņos. To regulē vietējās pašvaldības pārstāvji uzbāzīgi tipi, kurus mēs dēvējām par Koventgārdenas sargsuņiem.

Man būtu vajadzējis spēlēt Koventgārdenas austrumu pusē, netālu no Karaliskās Operas un Boustrītas. Tieši tur, pēc Koventgārdenas sargsuņu priekšrakstiem, vajadzēja uzstāties muzikantiem. Laukuma otrā rietumu malā savu māku bija jārāda ielu māksliniekiem. Žonglieri un kumēdiņu rādītāji visbiežāk apmetās zem Panča un Džūdija krodziņa balkona [3] , kur parasti sapulcējās trokšņaina publika, kas viņus labprāt vēroja.

Džeimsstrītā, kur es biju iesācis spēlēt, vajadzētu saimniekot dzīvajām statujām. Viena otra dzīvā statuja te arī

darbojās. Kādam vīram, kurš bija pārģērbies par Čārliju Čaplinu, pat veicās tīri labi, bet viņš strādāja tikai šad un tad. Visbiežāk šī vieta bija brīva, tādēļ izmantoju izdevību un biju šo vietu piesavinājies. Zināju, ka Koventgārdenas sargsuņi kurā katrā brīdī var mani patriekt, bet es riskēju, un risks parasti atmaksājās. No metrostacijas plūda milzīga cilvēku straume. Ja kaut viens no tūkstoša man kaut ko atmeta, es varēju iztikt.

Kad beidzot nonācu savā vietā, bija nedaudz pāri trijiem. Tieši tad, kad iegriezāmies Džeimsstritā, mūs jau n-to reizi apstādināja, šoreiz kāds puisis, kurš acīmredzami bija gejs un, spriežot pēc sviedrainā sporta tērpa, atgriezās no sporta zāles.

Viņš nevarēja vien beigt jūsmot par Bobu un pat pajautāja manuprāt, pa jokam -, vai viņš nevarot kaķi no manis nopirkt.

Nē, draugs, es to nepārdodu, pieklājīgi atteicu, ja nu viņš būtu domājis nopietni. Promiedams paskatījos uz Bobu un pašūpoju galvu. Kaut kas tāds, vecīt, notiek tikai Londonā.

Ieradies īstajā vietā, vispirms pārliecinājos, ka gaiss ir tīrs. Koventgārdenas sargsuņus nekur nemanīja. Reizumis mani tramdīja daži metrostacijas darbinieki, kuri zināja, ka nedrīkstu te atrasties, bet arī viņus nekur neredzēju. Tā nu es noliku Bobu uz ietves pie sienas, atvēru ģitāras futrāli, novilku jaku un sāku uzskaņot ģitāru.

Man bija nepieciešamas vismaz desmit minūtes, lai uzskaņotu instrumentu, sāktu spēlēt un piesaistītu uzmanību.

Taču šodien pāris garāmgājēju palēnināja soli un iemeta sīknaudu ģitāras futrālī, kad es vēl nebiju nospēlējis ne noti. Ir nu gan devīgi, nodomāju.

Tikai tad, kad sāku ņemties ar ģitāras uzskaņošanu, man beidzot pielēca.

Biju nostājies pret pūli ar muguru, kad atkal izdzirdēju raksturīgo šķindoņu, kādu rada monētas, kas atsitas cita pret citu, un vīrieša balss man aiz muguras teica: Jauks kaķis, draugs.

Pagriezos un ieraudzīju apmēram divdesmit piecus gadus vecu vienkārša izskata puisi, kurš atzinīgi parādīja man paceltu īkšķi un smaidīdams devās tālāk.

Biju apjucis. Bobs bija ērti ieritinājies tukšajā ģitāras futrālī. Es zināju, ka viņš prot apburt, bet te bija kaut kas cits.

Biju iemācījies spēlēt ģitāru pašmācības ceļā pusaudža gados Austrālijā. Man parādīja priekšā, kā jāspēlē, un tad es pats pie tā strādāju. Pirmo ģitāru dabūju, kad man bija piecpadsmit vai sešpadsmit gadi. Laikam sāku mācīties spēlēt visai vēlu. Nopirku vecu elektrisko ģitāru lietotu preču veikalā Melburnā. Pirms tam biju spēlējis akustiskās ģitāras, ko aizņēmos no draugiem, bet man sagribējās elektrisko. Man ļoti patika Džimijs Hendrikss, un es domāju, ka viņš ir vienreizīgs mūziķis, un gribēju spēlēt tāpat kā viņš.

Izlasē, ko sakombinēju izpildīšanai uz ielas, bija daži gabali, kas man bija patikuši gadiem ilgi. Es vienmēr biju apbrīnojis Kurtu Kobeinu, tāpēc izpildīju vairākus grupas Nirvānā gabalus. Taču es spēlēju arī dažas Boba Dilana dziesmas un diezgan daudz dziesmu no Džonija Keša repertuāra.

Viens no populārākajiem gabaliem bija Hurt dziesma, kuru sākotnēji izpildīja grupa Nine Inch Nails, bet vēlāk pārstrādāja Džonijs Kešs. Viņa versiju bija vieglāk spēlēt, jo tā bija paredzēta akustiskajai ģitārai. Es ari atskaņoju Džonija Keša dziesmu The Man in Black. Tā ir laba dziesma izpildīšanai uz ielas un savā ziņā arī piemērota man, jo parasti es ģērbos melnā. Populārākā dziesma manā izlasē bija grupas Oasis dziesma Wonderwall. To vienmēr uzņēma visatsaucīgāk, jo īpaši pie krodziņiem, kurus apstaigāju vēlāk vakaros.

Katru dienu spēlēju vienus un tos pašus gabalus atkal un atkal. Tās bija dziesmas, kas cilvēkiem patika, dziesmas, kuras gribēja dzirdēt tūristi. Lai ielocītu pirkstus, es sāku ar tādiem gabaliem kā grupas Nirvānā dziesma About a Girl. Tā es darīju arī todien, kamēr Bobs sēdēja manā priekšā, vērodams ļaužu pūļus, kas nāca ārā no metrostacijas.

Biju muzicējis tikai pāris minūšu, kad pie manis apstājās bariņš pusaudžu. Viņi acīmredzot bija no Brazīlijas. Viņi visi bija ģērbušies Brazīlijas futbola izlases kreklos un, cik es sapratu, runāja portugāļu valodā. Viena meitene pieliecās un sāka glaudīt Bobu.

-     Ak, gato bonitoviņa izsaucās.

-     Viņa saka: jums ir skaists kaķis, viens no zēniem izpalīdzīgi iztulkoja no portugāļu valodas.

Tie bija tikai jaunieši, kas atbraukuši ekskursijā uz Londonu, bet Bobs bija viņus savaldzinājis. Tūlīt pat ari citi cilvēki sāka apstāties, lai paskatītos, kas sacēlis šo kņadu. Kāds pusducis brazīliešu jauniešu un citi garāmgājēji sāka rakņāties pa kabatām un bērt futrālī monētas.

-    Kā rādās, Bob, tu nemaz nebūsi slikts kompanjons. Man būs biežāk jāaicina tevi līdzi. Un es viņam uzsmaidīju.

Nebiju plānojis, ka Bobs būs kopā ar mani, tādēļ man nebija necik daudz ēdamā, ar ko viņu pabarot. Mugursomā bija pustukša paka ar iecienītajiem kaķu našķiem, kurus es viņam laiku pa laikam iedevu. Bobam, tāpat kā man, uz kārtīgu maltīti bija jāpagaida.

Kad vēlā pēcpusdiena pārtapa novakarē un pūlim piebiedrojās ļaudis, kas devās mājup no darba vai pavadīt vakaru Vestendā, arvien vairāk cilvēku palēnināja soli un skatījās uz Bobu. Bija skaidrs, ka kaķim piemita kaut kas, kas piesaista uzmanību.

Kad sāka sabiezēt tumsa, kāda pusmūža kundze apstājās, lai parunātos.

-     Cik ilgi viņš jau jums ir? sieviete apjautājās, pieliekdamās, lai paglaudītu Bobu.

-     Tikai dažas nedēļas. Mēs it kā viens otru atradām.

-     Viens otru atradāt? Izklausās interesanti.

Sākumā es viņai īsti neuzticējos, jo baidījos, ka viņa varētu būt no kādas dzīvnieku labturlbas organizācijas un paziņot, ka man nav tiesību Bobu paturēt vai kaut ko tamlīdzīgu, bet izrādījās, ka sieviete vienkārši ir liela kaķu mīlētāja.

Kamēr stāstīju, kā mēs satikāmies un kā es divas nedēļas rūpējos, lai Bobs atkal būtu vesels, viņa tikai smaidīja.

-     Pirms kāda laika man ari bija ruds runcis, ļoti līdzīgs šim te, viņa teica, izskatīdamās mazliet aizkustināta. Vienubrīd man likās, ka viņa izplūdis asarās. Jums palaimējies, ka viņu atradāt. Kaķi ir vislabākā sabiedrība, viņi ir tik mierīgi un paklausīgi. Jūs sev esat atradis īstu draugu.

-     Man liekas, jums ir taisnība, es piekritu.

Pirms promiešanas viņa ielika ģitāras futrālī piecīti.

Sapratu, ka dāmas uz Bobu krīt kā mušas uz medu. Pēc maniem aprēķiniem, apmēram septiņdesmit procenti garāmgājēju, kuri apstājās, bija sievietes.

Tikai stundas laikā biju savācis tik daudz naudas, cik parasti nopelnīju labas dienas laikā nedaudz vairāk kā divdesmit mārciņas.

Tas ir brīnišķīgi, nopriecājos.

Bet kāda iekšēja balss man čukstēja, ka vēl nevajadzētu beigt, ka šovakar jāturpina spēlēt.

Patiesībā es vēl šaubījos par Bobu. Kaut gan intuitīvi jutu, ka man un šim kaķim ir lemts palikt kopā, joprojām domāju, ka galu galā viņš mani pametīs un ies savu ceļu. Tas bija tikai loģiski. Viņš bija nejauši ieklīdis manā dzīvē un kādā brīdī atkal no tās nozudīs. Tā tas nevarēja turpināties. Tādēļ es izlēmu situāciju izmantot līdz galam, kamēr garāmgājēji turpināja apstāties un jūsmot par Bobu. Dzelzs jākaļ, kamēr tā ir karsta, un tā tālāk.

"Ja Bobs grib nākt man līdzi un izklaidēties, ļoti labi," es sacīju sev. "Un tā es nopelnīšu drusku naudas, kas ari ir labi."

Taču es biju nopelnījis vairāk nekā drusku naudas.

Biju radis pelnīt apmēram divdesmit mārciņas dienā, un ar to pietika, lai pāris dienu iztiktu un segtu izdevumus par dzīvokli, bet tovakar, kad ap astoņiem beidzu spēlēt, bija skaidrs, ka esmu nopelnījis daudz, daudz vairāk.

Kad biju ielicis ģitāru futrālī, man vajadzēja veselas piecas minūtes, lai saskaitītu visas monētas, kas bija samestas kaudzē. Izskatījās, ka tur bija simtiem visdažādāko vērtību monētu, starp kurām bija iejukušas arī dažas banknotes.

Kad beidzot biju visu saskaitījis, klusi pašūpoju galvu: biju savācis karalisku summu sešdesmit trīs mārciņas un septiņdesmit septiņus pensus. Vairumam cilvēku, kas tovakar pastaigājās pa Koventgārdenu, tā nebūtu nekāda lielā nauda, bet man tā bija vesela bagātība.

Iebēru visas monētas mugursomā un uzliku to plecos. Mugursoma žvadzēja kā milzu krājkasīte. Tā arī svēra veselu tonnu! Bet es biju sajūsmā biju sapelnījis tik daudz naudas kā vēl nekad, strādājot uz ielas, trīsreiz vairāk nekā parastā dienā.

Paņēmu Bobu klēpī un noglaudīju skaustu.

-     Labi pastrādāts, draugs, uzslavēju viņu. Lūk, to es saucu par krietnu vakara darba cēlienu.

Nolēmu, ka nav nekādas vajadzības staigāt pa krodziņiem, turklāt zināju, ka Bobs ir izsalcis un es tāpat. Bija pienācis laiks doties mājās.

Atkal uzliku Bobu sev uz pleca un gāju atpakaļ uz Totenhemas maģistrāli un autobusa pieturu. Es neizturējos rupji, taču nolēmu, ka nelikšos ne zinis par visiem, kuri apstājās un mums uzsmaidīja. Es to vienkārši nespēju. Šādu cilvēku bija pārāk daudz. Gribēju nonākt mājās pirms pusnakts.

-      Mēs šovakar nopirksim vakariņām kaut ko gardu, Bob, teicu, kad iekārtojāmies autobusā, lai brauktu atpakaļ uz Totenhemu. Bobs atkal piespieda purniņu pie stikla, vērodams spožās gaismas un satiksmi.

Izkāpu no autobusa blakus patiešām labam indiešu restorānam uz Totenhemas maģistrāles. Biju bieži gājis tam garām, mielodams acis ar garo ēdienkarti, bet man nekad nebija liekas naudas, lai kaut ko tur atļautos. Man vienmēr bija nācies iztikt ar ēdieniem no lētākas virtuves, kas atradās tuvāk manai dzīvesvietai.

Iegāju iekšā un pasūtīju vistas tikka masala ar citronrīsiem, Pešavaras naan un sag paneer. Viesmīļi, pamanījuši man blakus pavadā Bobu, tā šķībi uz mani paskatījās, tādēļ es teicu, ka būšu atpakaļ pēc divdesmit minūtēm, un kopā ar Bobu devos pāri ielai uz lielveikalu.

Par naudu, ko bijām nopelnījuši, es nopirku Bobam prāvu turzu ar smalku kaķu barību, divas pakas viņa iecienīto kaķu cepumu un "kaķu pienu". Sev nopirku pāris skārdeņu laba gaišā alus.

Uzdzīvosim uz pilnu klapi, Bob! teicu. Šī diena ir jānosvin.

Paņēmis vakariņas, gandrīz skriešus metos uz mājām tik ļoti mani kārdināja gardās smaržas, kas virmoja no dārgajā indiešu restorānā iedotā brūnā papīra maisiņa. Kad beidzot tikām dzīvoklī, mēs ar Bobu uzklupām ēdienam tā, it kā rīt būtu gaidāms pasaules gals. Tik labi es nebiju ēdis mēnešiem varbūt pat gadiem ilgi. Esmu gandrīz pārliecināts, ka ar Bobu bija tāpat.

Tad mēs kādu stundiņu palaiskojāmies: es skatījos televīziju, bet Bobs ērti iekārtojās savā iemīļotajā vietā zem radiatora. Tonakt mēs abi gulējām kā nosisti.

6. nodaļa . cilvēks un viņa kaķis

Nākamajā rītā mani pamodināja pēkšņs skaļš blīkšķis. Pagāja brītiņš, kamēr apjēdzu, kur atrodos, bet, kad tas notika, tūlīt sapratu, kas atgadījies. Metāliskais, šķindošais troksnis bija nācis no virtuves. Tas laikam nozīmēja, ka Bobs atkal mēģina atvērt skapīšus, kuros glabāju viņa barību, un ir kaut ko apgāzis.

Pašķielēju pulkstenī. Rīts jau bija krietni pusē. Pēc vakardienas uztraukumiem biju atļāvies pagulēt ilgāk, bet Bobs acīmredzot bija nospriedis, ka vairs nevar gaidīt. Tā viņš bija ziņojis: "Celies, es gribu brokastis!"

Ar mokām pieslējos no gultas un ieklunkurēju virtuvē. Mazais alvotais kastrolis, kurā sildīju pienu, mētājās uz grīdas.

Līdzko Bobs mani pamanīja, viņš apņēmīgi aizšļūca uz sava trauka pusi.

Labi, draugs, es visu sapratu, noteicu, atslēgdams skapīti un sniegdamies pēc maisiņa ar viņa iecienīto kaķu barību ar vistu. Ieliku traukā pāris karošu barības un vēroju, kā Bobs to dažās sekundēs aprij. Tad viņš aizgūtnēm dzēra ūdeni no savas bļodiņas, nolaizīja purniņu un ķepas un

ierikšoja dzīvojamā istabā, kur, izskatīdamies ļoti apmierināts ar sevi, iekārtojās siltajā vietiņā zem radiatora.

Ja mums visiem dzīve būtu tik vienkārša…

Apsvēru, vai nepalikt todien mājās, bet tad pārdomāju. Mums iepriekšējā vakarā bija paveicies, bet šīs naudas ilgam laikam nepietiks. Drīz vajadzēja pienākt elektrības un gāzes rēķiniem. Tā kā pēdējos mēnešus laiks bija auksts, tie nebūs nekāda patīkamā lasāmviela. Es arī biju sācis apjaust, ka manā dzīvē parādījušies jauni pienākumi. Man bija jāpabaro vēl viena visai badīga un prasīga mute.

Tādēļ, žigli pabrokastojis, sāku vākt kopā mantas.

Nebiju pārliecināts, vai Bobs man atkal nāks līdzi. Vakardiena varēja būt izņēmums. Varbūt viņš vienkārši bija gribējis apmierināt savu ziņkāri un noskaidrot, kur gandrīz katru dienu nozūdu, tomēr es ieliku somā šo to ēdamu Bobam, ja nu viņš izdomātu man atkal sekot.

Kad gāju laukā, bija jau agra pēcpusdiena. Bija pilnīgi skaidrs, ko grasos darīt: man pār muguru bija pārmesta ģitāra un mugursoma. Ja Bobs negribēja kopā ar mani iet ārā no dzīvokļa, bet tas gadījās reti, viņš to lika man noprast, paslēpjoties aiz dīvāna. Vienubrīd man likās, ka tieši to viņš arī darīs. Kad atkabināju dzīvokļa ārdurvju drošības ķēdīti, viņš devās uz dīvāna pusi, bet, kad jau taisījos aizvērt durvis, viņš šāvās man pakaļ, izskrēja gaitenī un nāca man līdzi uz kāpnēm.

Tikko nokāpām pirmajā stāvā un izgājām ārā, Bobs iešmauca krūmos, lai nokārtotos. Pēc tam viņš nevis atgriezās pie manis, bet aizrikšoja uz laukumiņu, kur stāvēja atkritumu konteineri.

Tie Bobu interesēja arvien vairāk un vairāk. Dievs vien zina, ko viņš tur atrada un apēda. Nodomāju, ka viņš nonācis lejā kopā ar mani tikai tāpēc, lai tiktu pie konteineriem. Man nepatika, ka viņš rakņājas pa atkritumiem, tāpēc aizgāju paskatīties, kas tur samests. Nekad nevarēja zināt, kad tos aizvedīs. Par laimi, atkritumi torīt bija izvesti, jo nekas apkārt nemētājās. Bobam nekas daudz pāri nebija palicis. Nomierinājies es nolēmu doties ceļā bez viņa. Zināju, ka viņš kaut kā tiks atpakaļ mājā, jo īpaši tagad, kad daudzi kaimiņi viņu bija ievērojuši. Daži pat bija sākuši lutināt ikreiz, kad ieraudzīja. Kāda kundze, kas dzīvoja stāvu zemāk, vienmēr viņu ar kaut ko pacienāja.

Varbūt viņš sagaidīs mani uz kāpņu laukumiņa, kad vakarā pārnākšu mājās.

Viss ir gana godīgi, nospriedu, sākdams iet uz Totenhemas maģistrāles pusi. Bobs vakar man bija izdarījis milzu pakalpojumu. Es negrasījos izmantot mūsu attiecības, pieprasot, lai viņš katru dienu nāk man līdzi. Viņš bija mans biedrs, nevis kalps!

Debesis bija apmākušās, un gaisā varēja nojaust drīzu lietu. Ja Londonas centrā ir tāpat, es velti šķiedu laiku. Lietainā dienā spēlēt uz ielas nav jēgas. Cilvēki nevis iežēlojas par ielu muzikantu, bet gan vēl pieliek soli. Ja pilsētas centrā gāzīs lietus, es sev teicu, vienkārši griezīšos atpakaļ un braukšu mājās. Labāk pavadīšu dienu kopā ar Bobu. Gribēju par vakar nopelnīto naudu nopirkt viņam pieklājīgu pavadu un kaklasiksnu.

Biju nogājis pa ielu apmēram divsimts jardus, kad jutu, ka man kāds seko. Apgriezos un ieraudzīju, ka pa ietvi tipina kāds mans paziņa.

Ak tā, mēs tātad esam pārdomājuši, noteicu, kad Bobs pienāca man klāt.

Bobs nedaudz piešķieba galvu un veltīja man vienu no saviem žēluma pilnajiem skatieniem, it kā teikdams: "Vai gan citādi es te atrastos?"

Man kabatā joprojām bija kurpju auklas pavada. Es to apliku viņam ap kaklu, un tālāk mēs gājām kopā.

Totenhemas ielas ļoti atšķiras no ielām Koventgārdenā, bet gluži tāpat kā vakar cilvēki tūlīt sāka uz mums blenzt. Un gluži tāpat kā vakar dažā labā skatienā bija lasāma nepatika. Viņi acīmredzot domāja, ka esmu nojūdzies, ja vedu pie auklas piesietu rudu runci.

-    Ja tā kļūs par ierastu lietu, man tiešām vajadzēs nopirkt tev īstu pavadu, klusītēm apsolīju Bobam, pēkšņi juzdamies nedaudz sakaunējies.

Bet uz katru cilvēku, kas lūrēja greizi, bija pusducis tādu, kuri smaidīja un sveicinot māja ar galvu. Kāda indiešu izcelsmes kundze, apkrāvusies ar iepirkumu somām, mums plati, saulaini uzsmaidīja.

-    Jūs abi gan labi izskatāties, viņa paslavēja.

Visus iepriekšējos mēnešus kopš ievākšanās dzīvokli neviens apkārtējās ielās nebija sācis ar mani runāt. Tas bija gan savādi, gan pārsteidzoši. Šķita, ka Harija Potera "neredzamības apmetnis" noslīdējis man no pleciem.

Kad vajadzēja šķērsot Totenhemas maģistrāli, Bobs uzmeta man skatienu, kas it kā pamudināja: "Kusties taču, tagad tu zini, kas jādara," un es uzcēlu viņu sev uz pleciem.

Drīz vien mēs jau sēdējām autobusā, un Bobs bija ieņēmis savu iecienīto vietu pie loga un piespiedis galvu pie stikla. Mēs atkal bijām ceļā.

Laikapstākļus biju paredzējis pareizi. Drīz pa autobusu sāka bungot lietus, kas veidoja sarežģītus rakstus uz loga, pie kura Bobs atkal bija cieši piespiedis purniņu. Ārā varēja redzēt tikai lietussargu jūru. Cilvēki skrēja pa slapjajām ielām, lai izvairītos no lietusgāzes.

Par laimi, kad nonācām pilsētas centrā, līšana bija pierimusi. Par spīti laikapstākļiem, pilsētas centrā bija vēl vairāk cilvēku nekā vakar.

-    Mēs pāris stundu pastrādāsim, skaidroju Bobam, kad uzliku viņu sev uz pleciem un devos uz Koventgārdenas pusi. Bet, ja sāks līt, brauksim atpakaļ es apsolu.

Kad gājām pa Nīlstritu, cilvēki mūs atkal visu laiku apstādināja. Es arī saprāta robežās labprāt ļāvu, lai viņi apjūsmo Bobu. Desmit minūšu laikā mūs bija apstādinājis kāds pusducis cilvēku, un vismaz puse no viņiem lūdza atļauju Bobu nofotografēt.

Ātri sapratu, ka galvenais bija nestāvēt uz vietas, jo citādi mūs drīz vien ielenktu apbrīnotāji.

Kad bijām nonākuši Nīlstrītas ielas galā, netālu no pagrieziena uz Džeimsstritu, notika kaut kas interesants.

Pēkšņi jutu, ka Boba ķepas man uz pleca sakustas. Iekams aptvēru, kas notiek, viņš bija noslīdējis man no pleca un rāpās lejā pa roku. Kad Bobs nolēca uz ietves, viņš sāka tipināt man pa priekšu. Atritināju pavadu līdz galam un ļāvu viņam iet. Bija skaidrs, ka Bobs zina, kur atrodamies, un grasījās no šī brīža pārņemt vadību. Viņš rādīja ceļu.

Bobs gāja man pa priekšu līdz vietai, kur vakar bijām spēlējuši. Tad viņš apstājās un gaidīja, kad es izņemšu ģitāru un nolikšu futrāli zemē, lai viņš varētu tajā iegulties.

Lūdzu, Bob, es aicināju. Viņš tūlīt iesēdās mīkstajā futrālī, it kā tur iederētos. Viņš iekārtojās tā, lai varētu noskatīties, kā pasaule iet viņam garām un Koventgārdenā to tiešām var redzēt.

Reiz es biju cerējis kļūt par īstu mūziķi, biju lolojis sapni kļūt par nākamo Kurtu Kobeinu. Lai cik naivi un galīgi stulbi tas izklausītos, tā bija daļa no mana dižā plāna, kad no Austrālijas atgriezos Anglijā.

Pirms aizbraukšanas to paziņoju mātei un visiem citiem.

Guvu zināmus panākumus, un īsu brīdi man likās, ka es kaut ko sasniegšu.

Kādu laiku man klājās grūti, bet ap 2002. gadu, kad biju ticis prom no ielas un nonācis sociālajā mājā Dalstonā, viss mainījās. Soli pa solim, un es kopā ar dažiem puišiem, kurus satiku, izveidoju četru ģitāristu grupu, kuras nosaukums bija Hyper Fury ("Hiperdusmas"). Tas izteica manu un pārējo grupas mūziķu tābriža dvēseles stāvokli, vismaz mani grupas nosaukums raksturoja ļoti precīzi. Es biju dusmīgs jauns cilvēks. Es tiešām biju hiperdusmlgs uz dzīvi kopumā -, īpaši tāpēc, ka man nav paveicies. Mūzikā es izgāzu savas dusmas un nemieru.

Tādēļ mēs neiekļāvāmies nekādos mūzikas virzienos. Mūsu dziesmas bija aizkaitinājuma pilnas un drūmas un to teksti vēl jo vairāk, un tas laikam nebija nekāds brīnums, jo mūs bija ietekmējušas tādas grupas kā Nine Inch Nails un Nirvana.

Mums pat izdevās ierakstīt divus albumus, kaut gan precīzāk būtu teikt, ka tie bija minialbumi. Pirmais iznāca 2003. gada septembrī sadarbībā ar citu grupu Corrision. Albuma nosaukums bija Corrision v Hyper Fury, un tajā bija iekļauti divi visai smagi gabali Onslaught un Retaliator[4] . arī šie dziesmu nosaukumi diezgan spēcīgi demonstrēja mūsu mūzikas filozofiju. Sešus mēnešus vēlāk, 2004. gada martā, sekoja otrs albums ar nosaukumu Profound Destruction Unit, kurā bija iekļautas trīs dziesmas Sorry, Profound**un jauna Retaliator versija. Dažus diskus mēs pārdevām, bet par pasaules sensāciju nekļuvām. Teiksim tā: uz Glastonberijas festivālu mūs neuzaicināja.

Taču daži fani mums bija, un mums pat izdevās piedalīties dažos koncertos, galvenokārt Londonas ziemeļos un tādās vietās kā Kemdena. Tur bija visai populāra gotu subkultūra, un mēs šajā vidē labi iederējāmies. Katrā ziņā tam atbilda gan mūsu izskats, gan mūzika. Mēs uzstājāmies krodziņos, spēlējām ballītēs skvotos, principā mēs muzicējām visur, kur vien aicināja. Bija brīdis, kad varējām tikt tālāk. Lielākā mūsu uzstāšanās bija slavenajā muzikālajā krogā The Dublin Castle Londonas ziemeļos, kur spēlējām pāris reižu. Mēs piedalījāmies ari "Gotiskajā vasaras festivālā", kas toreiz bija visai nozīmīgs pasākums.

Kādu laiku mums gāja tik labi, ka es sametos kopā ar puisi no grupas Corrision, vārdā Pīts, un mēs nodibinājām paši savu neatkarīgu ierakstu kompāniju Corrupt Drive Record[5] .

Bet šis pasākums izgāzās vai, pareizāk sakot, izgāzos es.

Toreiz es ar savu labāko draudzeni Bellu biju uzsācis attiecības, kas izrādījās īslaicīgas. Kā draugi mēs satikām ļoti labi. Viņa ir ļoti gādīgs cilvēks un rūpējās par mani, bet mūsu attiecības bija lemtas neveiksmei jau no paša sākuma. Problēma bija tajā, ka arī viņa lietoja narkotikas un bija līdzatkariga. Tas nenāca par labu ne man, ne viņai, kad centāmies narkotikas atmest. Ja viens no mums mēģināja palikt skaidrā, otrs lietoja, un otrādi. Tāda nu ir līdzatkarība.

Tādēļ mums bija tiešām grūti izrauties no apburtā loka.

Mēģināju to pārraut, bet, patiesību sakot, es nemaz tik ļoti neiespringu, ja atskatos pagātnē. Laikam vismaz daļēji pie vainas bija neticība tam, ka patiešām varu to izdarīt. Vismaz domās nostūmu grupu malā. Bija pārāk viegli atkrist atpakaļ vecajos paradumos burtiskā nozīmē.

Ap 2005. gadu biju samierinājies ar faktu, ka grupa ir hobijs, nevis iztikas avots. Pīts turpināja darboties ierakstu studijā un, manuprāt, vada to joprojām. Bet man bija tik grūti cīnīties ar savu atkarību, ka es jau atkal paliku

guļam grāvi. Tā bija kļuvusi par vēl vienu "otro" iespēju, ko biju palaidis vējā. Droši vien nekad neuzzināšu, kas būtu varējis notikt.

Taču mūzikai nekad neesmu atmetis ar roku. Pat tad, kad grupa izjuka un tapa skaidrs, ka nekļūšu par profesionālu mūziķi, es gandrīz katru dienu stundām ilgi spēlēju ģitāru, improvizējot dziesmu melodijas. Man tā bija iespēja izlādēties. Dievs vien zina, kur es citādi būtu nonācis. Un pēdējo gadu laikā muzicēšana uz ielas bija izmainījusi manu dzīvi. Ja nebūtu šis nodarbes un naudas, ko tā ienesa, man bail iedomāties, pie kā es galu galā būtu ķēries, lai nopelnītu iztikai. Par to tiešām labāk nedomāt.

Kad iekārtojos kārtējam darba cēlienam, ielās atkal klīda tūristu bari.

Viss notika tāpat kā vakar. Līdzko apsēdos vai, pareizāk sakot, līdzko apsēdās Bobs -, cilvēki, kas citkārt būtu aizsteigušies garām, piebremzēja un reaģēja uz viņa klātbūtni.

Ari šoreiz lielāku interesi izrādīja sievietes, nevis vīrieši.

Drīz pēc tam, kad sāku spēlēt, garām gāja visai barga paskata ceļu policiste. Es redzēju, ka viņa palūkojas lejup uz Bobu un viņas sejā atplaukst silts smaids.

Vai, paskat tik! viņa izsaucās, apstādamās un pietupdamās, lai paglaudītu Bobu.

Uz mani viņa pat nepaskatījās un ari ģitāras futrālī neko neiemeta, bet tas nekas. Man sāka iepatikties, ka Bobs, šķiet, spēj atdzīvināt cilvēku ikdienu.

Bez šaubām, viņš bija skaists dzīvnieks, bet tas nebija viss. Bobam piemita vēl kaut kas. Uzmanību piesaistīja kaķa raksturs. Cilvēki juta, ka viņā kaut kas ir.

Es pats to jutu. Bobam piemita kaut kas īpašs. Viņš prata izveidot ļoti labu kontaktu ar cilvēkiem, vismaz ar tiem cilvēkiem, kuri, viņaprāt, bija noskaņoti labvēlīgi.

Reizi pa reizei redzēju, ka viņš nedaudz sabožas, ja pamanīja kādu, kurš viņam nepatika. Kamēr iekārtojāmies, garām gāja ļoti smalks, pēc izskata bagāts tips no Vidējiem Austrumiem ar ļoti pievilcīgu blondīni zem rokas. Viņa pavisam noteikti varēja būt modele.

Paskaties! Kāds skaists kaķis! viņa iesaucās, pēkšņi apstādamās un paraustīdama vīrieti aiz rokas, lai ari viņš apstājas. Vīrietis neizskatījās visai sajūsmināts un nevērīgi atmeta ar roku, it kā teikdams: "Nu un?"

Tieši tajā brīdī Boba ķermeņa valoda izmainījās. Viņš uzmeta vieglu kūkumu un pavirzījās pāris sprīžu tuvāk man. Tas nebija ļoti uzkrītoši bet man tas pavēstīja ļoti daudz.

Nez vai šis vīrietis neatgādina Bobam kādu cilvēku, ko viņš pazinis agrāk? sāku prātot, kad pāris devās tālāk. Vai viņš nav jau iepriekš redzējis šādu sejas izteiksmi?

Būtu atdevis jebko, lai uzzinātu Boba stāstu un atklātu, kā viņš tovakar bija nonācis manas mājas gaitenī, bet to es nekad neuzzināšu. Vienmēr varēšu tikai minēt.

Kad sāku izpildīt savu repertuāru, biju daudz atbrīvotāks nekā pirms divdesmit četrām stundām. Laikam vakar Boba klātbūtne bija psiholoģiski mani nedaudz izsitusi no sliedēm. Biju paradis piesaistīt un noturēt klausītājus viens pats. Tas bija smags darbs. Man bija jācīnās par katru peniju. Kopā ar Bobu viss bija citādi. Sākumā šķita nedaudz dīvaini, ka viņš pievilina klausītājus. Jutos arī atbildīgs par viņa drošību, kad apkārt ir tik daudz cilvēku. Koventgārdenā tāpat kā visur Londonā sastopami savi dīvaiņi. Baidījos, ka Bobu kāds vienkārši pagrābs un aizskries prom.

Bet todien viss tomēr bija citādi. Todien es jutu, ka esam drošībā, ka mēs tur it kā iederējāmies.

Kad pēc trim stundām devāmies mājās, man mugursomā atkal šķindēja vesela krava monētu. Mēs atkal bijām nopelnījuši krietni vairāk par sešdesmit mārciņām.

Šoreiz negatavojos šķiest naudu par dārgiem indiešu ēdieniem. Man padomā bija noderīgāki tēriņi. Nākamajā dienā laiks kļuva vēl sliktāks, vakarā prognozēja spēcīgas lietusgāzes.

Tādēļ nolēmu ziedot laiku Bobam, nevis doties spēlēt. Ja viņš grasījās bieži nākt man līdzi, man bija vajadzīgi labāki piederumi. Nedrīkstēju vadāt viņu apkārt pavadā no kurpju auklas. Turklāt tas bija ne tikai neērti, bet ari bīstami.

Mēs ar Bobu iekāpām autobusā un devāmies Arčvejas virzienā. Zināju, ka tur atrodas labdarības organizācijas Cats Protection Ziemeļlondonas filiāle.

Bobs, šķiet, tūlīt saprata, ka mēs nebraucam pa to pašu ceļu kā iepriekšējās dienās. Ik pa brīdim viņš pagriezās un paskatījās uz mani, it kā jautātu: "Nu, kur tu mani vedīsi šodien?" Viņš neizskatījās nobijies, tikai ziņkārīgs.

Cats Protection veikals bija labi iekārtota, moderna vieta, kur varēja iegādāties visdažādākos piederumus, rotaļlietas un grāmatas par kaķiem. Veikalā veselām kaudzēm bija sakrautas ari bezmaksas informācijas lapiņas un brošūras par visiem ar kaķu kopšanu saistītajiem jautājumiem no mikročipu ievadīšanas līdz toksoplazmozei, padomiem par barības izvēli un sterilizāciju. Es kādu pārīti paņēmu, lai kādreiz izlasītu.

Kad sāku dziedāt un futrālī šķindēdamas tikpat devīgi kā vakar sāka birt monētas, pie sevis noteicu: "Man tas patīk." Kaut ko tādu es jau sen nebiju teicis.

Veikalā bija tikai divas pārdevējas un neviena pircēja, tādēļ viņas varēja atļauties pienākt pie mums aprunāties,

kamēr es kopā ar Bobu, kurš sēdēja man uz pleca, pētīju preces.

-    Viņš gan ir izskatīgs puika, viena no kundzēm teica, glaudīdama Bobu. Viņš zināja, ka ir drošās rokās, jo, kamēr sieviete glāstīja viņa kažoku un dudināja mīļvārdiņus, viņš tai cieši piespiedās.

Mēs sākām runāt par to, kā es satiku Bobu, tad paskaidroju, kas noticis divās iepriekšējās dienās. Abas sievietes smaidīja un māja ar galvu.

-     Daudziem kaķiem patīk iet pastaigāties kopā ar saimniekiem, viena no viņām man teica. Viņiem patīk iziet ārā parkā vai paieties nelielu gabaliņu pa ielu, bet man jāsaka, ka Bobs ir nedaudz neparasts, vai ne?

-    Jā, kolēģe viņai piekrita. Man šķiet, ka viņš ir īsts dārgums. Viņš acīmredzot nolēmis palikt kopā ar jums.

Bija jauki dzirdēt, kā viņas apstiprina to, ko sirds dziļumos es jau zināju. Ik pa brīdim nedaudz iedzēla šaubas: vai tikai man nevajadzēja būt apņēmīgākam un palaist kaķi atpakaļ uz ielas; vai rīkojos pareizi, paturot viņu pie sevis dzīvoklī. Pārdevēju vārdi man tiešām bija īsts atbalsts.

Taču es nezināju, kā labāk tikt galā ar Bobu, ja viņš kļūs par manu pastāvīgo pavadoni Londonas ielās. Maigi izsakoties, tā nav pati drošākā vide. Ja neņem vērā satiksmi, pilsētā ir vēl citi iespējami apdraudējumi un briesmas.

-     Labākais, ko varat darīt, ir nopirkt, lūk, šādu kaķu iejūgu,viena no kundzēm ierosināja, noņemdama no āķa glītu, zilu, no neilona austu iejūgu, kaklasiksnu un pieskaņotu pavadu.

Viņa izskaidroja šo piederumu sliktās un labās puses.

-    Pavadu nedrīkst vienkārši piestiprināt pie kaķa kaklasiksnas. Sliktākas kvalitātes kaklasiksnas var savainot kaķim kaklu un pat nožņaugt. Un ar labākas kvalitātes kaklasiksnām ir tā nelaime, ka tās ir izgatavotas no elastīga

materiāla, vai ari ir tā sauktās "nomaucamās" kaklasiksnas, lai kaķis varētu atbrīvoties, ja siksna aiz kaut kā aizķeras. Tādēļ pastāv liela iespēja, ka jums kādā brīdī rokās šūposies tikai tukša pavada, pārdevēja skaidroja. Es domāju, ka kaķu iejūgs un pavada būs jums daudz piemērotāki, jo īpaši, ja visu laiku būsiet ārā.

-    Vai viņam tas neliksies jocīgi? pajautāju. Tas taču traucēs.

-    Jums būs viņš pie tā jāpieradina, pārdevēja bija ar mani vienisprātis. Tam būs vajadzīga apmēram nedēļa. Iesākumam katru dienu aplieciet to viņam uz dažām minūtēm, pirms dodaties kopā ārā. Tad speriet nākamo soli. Viņa redzēja, ka es svārstos. Kāpēc mēs nevarētu iejūgu viņam pielaikot?

-     Kāpēc gan ne, piekritu.

Bobs sēdēja rāmi un pārlieku nepretojās, kaut gan es varēju redzēt, ka viņš nav īsti drošs, kas notiek.

-     Vienkārši neņemiet to nost un ļaujiet pierast, ka tas atrodas uz viņa ķermeņa, kundze pamācīja.

Iejūgs, pavada un kaklasiksna maksāja apmēram trīspadsmit mārciņas. Tas bija viens no dārgākajiem komplektiem, kas bija pārdošanā, bet es nospriedu, ka tas ir tā vērts.

Ja es būtu biznesmenis, uzņēmuma "Džeimss un Bobs" vadītājs, es noteikti uzskatītu, ka man jāparūpējas par darbiniekiem un jāiegulda līdzekļi cilvēku resursos, tikai šajā gadījumā tie bija kaķu resursi.

Man vajadzēja tikai pāris dienu, lai pieradinātu Bobu pie iejūga. Sāku ar to, ka ļāvu viņam valkāt iejūgu pa māju, reizēm ar visu pavadu. Vispirms Bobs bija nedaudz apjucis,

ka viņam līdzi velkas ļoti gara ādas aste, bet viņš drīz ar to aprada. Ikreiz, kad Bobs valkāja iejūgu, centos viņu uzslavēt. Zināju, ka sliktākais, ko varu izdarīt, ir sākt uz viņu kliegt, taču es tā nekad nedarīju.

Pēc divām dienām mēs sākām iejūgā iet īsās pastaigās. Kad muzicējām uz ielas, pārsvarā lietoju veco kaklasiksnu, bet reizēm pa ceļam uz darbu es viņam uz īsu bridi apliku iejūgu. Lēni, bet pārliecinoši iejūga nēsāšana kļuva par viņa otro dabu.

Bobs joprojām katru dienu nāca man līdzi.

Mēs nepalikām ārā pārāk ilgi. To es negribēju viņam nodarīt. Kaut gan jau šķita, ka Bobs sekotu man līdz pasaules malai, un kaut gan viņš vienmēr sēdēja man uz pleciem un negāja kājām, negribēju pret viņu tā izturēties.

Trešajā mūsu kopīgās muzicēšanas nedēļā viņš pirmoreiz izlēma, ka nevēlas man piebiedroties. Parasti, ieraudzījis, ka velku mugurā mēteli un kārtoju mugursomu, Bobs tūlīt pielēca kājās un nāca man klāt, lai aplieku viņam pavadu. Bet tad kādu dienu, kad veicu ierastās darbības, viņš tikai uz brītiņu aizlīda aiz dīvāna, tad ņēma un apgūlās zem radiatora, it kā teiktu: "Es gribu brīvdienu."

Redzēju, ka viņš ir noguris.

-    Tev šodien negribas, Bob? apjautājos, noglāstīdams viņu.

Bobs paskatījās uz mani sev raksturīgajā zinošajā manierē.

-     Nekādu problēmu, es noteicu, aizgāju atpakaļ uz virtuvi un ieliku viņa traukā barību, lai viņš varētu iztikt pa dienu, līdz vakarā atgriezīšos mājās.

Biju lasījis, ka mājdzīvnieki nejūtoties tik vientuļi, ja saimnieks promejot ieslēdz televizoru. Nezināju, vai tā

tiešām ir, bet katram gadījumam televizoru ieslēdzu. Bobs tūlīt pārcēlās uz savu iemīļoto vietiņu un sāka skatīties ekrānā.

Todien, izejot uz ielas, es pa īstam sapratu, cik ļoti Bobs izmainījis manu dzīvi. Ja viņš sēdēja man uz pleca vai gāja pavadā pa priekšu, es visur piesaistīju uzmanību. Viens pats atkal kļuvu neredzams. Tobrīd vietējie mūs jau diezgan labi pazina, tādēļ daži apjautājās, kas noticis.

-     Kur tad šodien palicis kaķis? kāds vietējā veikala īpašnieks man jautāja, kad tovakar gāju garām.

-     Viņam ir brīvdiena, es atteicu.

-     A, labi. Es uztraucos, ka ar mazo kaut kas noticis. Viņš pasmaidīja un pacēla uz augšu īkšķi.

Vēl pāris cilvēku apstājās un uzdeva to pašu jautājumu. Līdzko pateicu, ka ar Bobu viss kārtībā, viņi devās tālāk. Neviens tik ļoti nevēlējās apstāties un aprunāties kā tad, kad līdzi bija Bobs. Man tas varbūt nepatika, bet es to pieņēmu. Tā nu tas vienkārši bija.

Nevaru noliegt, ka monētu šķindoņa, kad tās bira futrālī, bija kā mūzika manām ausīm, atrodoties uz Sentdžeimsa ielas, bet es nevarēju nepamanīt, ka bez Boba šī mūzika skanēja daudz retāk. Spēlējot apjautu, ka nenopelnu ne tuvu tik daudz naudas. Man vajadzēja strādāt divas trīs stundas ilgāk, lai nopelnītu apmēram pusi summas, ko savācu labā dienā kopā ar Bobu. Tas bija kā senajās dienās, pirms parādījās Bobs. Nekas, būs labi.

Kad vakarā gāju mājās, sāku kaut ko apjaust. Runa nebija par naudu. Man nedraudēja bada nāve. Un mana dzīve bija daudz pilnvērtīgāka, jo tajā bija ienācis Bobs.

Tik laba sabiedrība un tik labs draugs sagādāja man daudz prieka, un es jutu ari, ka man dota iespēja tikt atpakaļ uz ceļa.

To nav viegli izdarīt, ja tu strādā uz ielas. Cilvēki negrib dot tev iespēju. Pirms uzradās Bobs, bija tā: ja ar ģitāru pār plecu mēģināju uzsākt sarunu krodziņos, pat nepaspēju pateikt labdien, kad jau saņēmu pretī: "Paldies, nē."

Varbūt es gribēju pajautāt, cik ir pulkstenis, bet nepaspēju pat atvērt muti, kad viņi atcirta: "Atvaino, mums nav sīknaudas." Tā notika visu laiku. Man nebija nekādu iespēju.

Cilvēki negrib ieklausīties. Viņi visi redz tikai dienaszagli, kurš grib izdiedelēt nedaudz naudas. Viņi nesaprot, ka es strādāju. Es neubagoju. Patiesībā pelnu sev iztiku. Tas, ka neģērbjos uzvalkā ar kaklasaiti un nestaipu līdzi portfeli vai datoru, nesaņemu algas čeku un man nav darba grāmatiņas, nenozīmē, ka pārtieku no žēlastības dāvanām.

Bobs pavēra man iespēju komunicēt ar cilvēkiem.

Viņi interesējās par Bobu, un tad arī man radās iespēja izskaidrot manu situāciju. Viņi mēdza jautāt, no kurienes Bobs nācis, un es varēju pastāstīt, kā mēs satikāmies un kā pelnām naudu, lai samaksātu par īri, pārtiku, elektrību un gāzi. Cilvēki daudz labprātāk uzklausīja mani.

Arī psiholoģiski viņi sāka uztvert mani citādi.

Kā zināms, kaķi ļoti rūpīgi izvēlas cilvēkus, kuriem pieķeras. Un, ja kaķim saimnieks nepatīk, tas dodas prom un sameklē sev citu. Kaķi bieži mēdz tā rīkoties. Viņi aiziet prom un apmetas pie kāda cita. Tādēļ, redzot mani kopā ar kaķi, cilvēki izturējās pret mani iecietīgāk. Viņi saskatīja manī cilvēku, un tas man nozīmēja ļoti daudz, jo iepriekš cilvēcisku seju biju zaudējis. Pateicoties Bobam, savā ziņā es atguvu savu identitāti. Es biju zaudējis cilvēka statusu, bet nu atkal sāku kļūt par cilvēku.

7. nodaļa. Divi musketieri

Bobs ne tikai mainīja cilvēku izturēšanos pret mani viņš mainīja arī manu attieksmi pret citiem.

Man nekad dzīvē nebija bijuši nekādi pienākumi pret citiem. Kad biju jaunāks, strādāju dažādus gadījuma rakstura darbus Austrālijā un spēlēju ari grupā, kur nepieciešama sadarbība komandā, bet patiesībā kopš tā brīža, kad kā pusaudzis pametu mājas, mans galvenais pienākums vienmēr biju es pats. Man vienmēr bija jārūpējas par personu numur viens, jo vienkārši nebija neviena cita, kas to darītu. Tādējādi mana dzīve bija kļuvusi ļoti savtīga. Tā grozījās ap eksistenci dienu no dienas.

Boba ienākšana manā dzīvē visu radikāli izmainīja. Pēkšņi es biju uzņēmies papildu pienākumus. No manis bija atkarīga citas dzīvas būtnes veselība un laime.

Tas sagādāja pamatīgu šoku, bet biju sācis ar to aprast. Patiesībā man patika. Zinu, ka daudziem tas liksies muļķīgi, bet pirmoreiz man radās apjausma, ko nozīmē rūpēties par bērnu. Bobs bija mans mazulis, un man bija milzu gandarījums gādāt, lai viņš ir siltumā, labi paēdis un drošībā, taču tas bija arī biedējoši.

Visu laiku es raizējos par viņu, it sevišķi tad, kad bijām ārā uz ielas. Koventgārdenā un citviet vienmēr Bobu sargāju, nojauta man teica priekšā, ka man viņš nemitīgi jāpieskata. Tam bija pamats.

Tas, cik laipni cilvēki izturējās pret mani un Bobu, nebija ieaijājis mani viltus drošības apziņā. Pa Londonas ielām nestaigāja tikai labsirdīgi ārzemju tūristi un kaķu mīļotāji. Ieraudzījuši garmatainu ielu muzikantu un viņa kaķi, kas uzstājas uz ielas stūra, lai nopelnītu vakariņas, ne visi reaģēja pozitīvi. Tagad, kad man bija Bobs, tas notika retāk, bet šad un tad joprojām bija jāpacieš lamu izvirdumi, parasti no iereibušiem jauniem puišiem, kuri uzskatīja, ka aploksne ar algu, ko viņi saņēma nedēļas beigās, padarīja viņus pārākus par mani.

Pakustini pakaļu un kādu dienu kārtīgi pastrādā, garmatainais slaist! viņi sauca, kaut gan gandrīz vienmēr izteicās daudz sulīgāk.

Laidu apvainojumus pāri galvai biju pie tiem pieradis. Pavisam citādi bija, ja cilvēki izgāza dusmas uz Bobu. Tad instinkts aizstāvēt sāka darboties pilnā sparā.

Daži cilvēki uzskatīja mani un Bobu par neaizsargātiem izsmiekla objektiem. Gandrīz katru dienu mums piesējās kaut kādi idioti. Viņi izteica stulbas piezīmes vai stāvēja un smējās par mums. Dažkārt viņi draudēja kļūt vardarbīgi.

Kādā piektdienas vakarā drīz pēc tam, kad mēs ar Bobu pirmoreiz kopā atnācām uz Koventgārdenu, es spēlēju Džeimsstrītā un garām gāja bariņš jaunu, ļoti trokšņainu melnādainu puišu. Viņi bija pilnās burās un acīmredzami meklēja kašķi. Daži no viņiem pamanīja Bobu, kurš sēdēja uz ietves man blakus, un sāka riet un ņaudēt par lielu uzjautrinājumu saviem biedriem.

To es būtu piecietis. Viņi uzvedās muļķīgi un bērnišķīgi, bet tad viens bez jebkāda iemesla iespēra pa ģitāras futrāli, kurā sēdēja Bobs. Viņš nepabakstīja viegli ar purngalu tas bija pamatīgs spēriens, kas aizslidināja futrāli un Bobu kādu pēdu vai vairāk pa ietvi.

Bobs ļoti nobijās. Viņš izgrūda skaļu skaņu, gandrīz tādu kā kliedzienu, un izlēca no futrāļa. Par laimi, pavada bija piesieta pie tā, citādi viņš gandrīz noteikti būtu ieskrējis pūlī. Es varbūt viņu vairs nekad neredzētu. Tā kā Bobs bija piesiets, viņam neatlika nekas cits kā paslēpties aiz mugursomas, kas bija līdzās.

Tūlīt piecēlos un uzklupu vainīgajam.

-     Kāda velna pēc tev tas bija jādara? eksplodēju, nostājies ar viņu aci pret aci. Esmu diezgan liela auguma un biju garāks nekā viņš, bet šis nenobijās.

-     Man tikai gribējās redzēt, vai tas ir īsts kaķis, viņš attrauca, zviegdams, it kā būtu pateicis kaut ko ļoti smieklīgu.

Es tajā neko smieklīgu nesaskatīju.

-     Ļoti asprātīgi, sasodītais idiot, atcirtu.

Tas bija signāls, kas visus iekustināja. Puiši mūs ielenca, un viens no viņiem sāka grūstīt mani ar krūtīm un pleciem, bet es neatkāpos un grūdu pretī. Kādu mirkli neviens neguva virsroku, bet tad es norādīju uz novērošanas kameru, kura, kā zināju, atradās uz stūra netālu no mums.

-     Uz priekšu! Dariet, ko gribat, bet atcerieties, ka jūs redz kamerā. Redzēsim, cik tālu jūs pēc tam tiksiet.

Man būtu gribējies viņu sejas izteiksmi iemūžināt jebkurā kamerā vai jebkur citur. Acīmredzot puišiem pietika ielas pieredzes, lai saprastu, ka novērošanas kameras tuvumā kauties nedrīkst. Viens no viņiem uzmeta man skatienu, kas pauda: "Pagaidi, gan es atspēlēšos."

Protams, viņi nevarēja atkāpties, iepriekš vēlreiz neapbēruši mani ar apvainojumiem, bet drīz vien viņi gāja tālāk, vicinādami rokas un demonstrēdami visus cilvēcei zināmos aizskarošos žestus. Lai jau tricina gaisu! Tas mani nesatrauca. Patiesību sakot, biju atvieglots, ka viņi aizvācās, taču tovakar pats arī ilgāk nepaliku. Šādus tipus es pazīstu. Viņiem nepatīk, ja viņus "atšuj".

Šis starpgadījums man šo to iemācīja. Pirmām kārtām labāk uzturēties novērošanas kameras tuvumā. Kāds cits ielu muzikants man jau reiz bija ieteicis vienmēr mēģināt atrast vietu tur, kur ir kamera. Tur tev būs drošāk, viņš apgalvoja. Toreiz es, protams, visu zināju labāk. Vai tad ieraksts nevarēja noderēt varas iestādēm par pierādījumu, kas es nelikumīgi muzicēju uz ielas? Kādu laiku šo padomu neņēmu vērā, taču lēnām, bet nenovēršami sapratu, cik patiesi ir bijuši viņa vārdi, un tādi incidenti kā šis to apliecināja.

Tas bija pozitīvais. Negatīvais bija tas, ka vēlreiz pārliecinājos par kaut ko tādu, ko jau sen zināju. Ja iekūlos šādās nepatikšanās, man bija jātiek galā vienam pašam. Redzeslokā nebija neviena policista. Nebija ne miņas no Koventgārdenas sargsuņiem vai kaut mazākās palīdzības no metrostacijas darbinieku puses. Kaut gan brīdī, kad banda man piesējās, visapkārt bija daudz cilvēku, tomēr neviens garāmgājējs nebija iejaucies. Patiesībā cilvēki centās pēc iespējas neuzkrītošāk aiztīties garām un projām. Neviens negrasījās nākt man palīgā. Šajā ziņā nekas nebija mainījies. Vienīgi tagad man, protams, bija Bobs.

Kad tovakar braucām atpakaļ uz Totenhemu, viņš autobusā pieglaudās man klāt. Mēs ar tevi esam divatā pret visu pasauli, teicu viņam. Mēs esam divi musketieri.

Bobs it kā piekrītot pieskārās man ar purniņu un klusu iemurrājās.

Skarbā realitāte bija tāda, ka Londonā atradās papilnam cilvēku, no kuriem mums bija jāpiesargās. Piemēram, kopš pirmās reizes, kad paņēmu Bobu sev līdzi, es uzmanījos no suņiem. Skaidrs, ka suņu bija ļoti daudz, un nav nekāds brīnums, ka daudzi no viņiem uz karstām pēdām sāka interesēties par Bobu. Jāatzīst: cilvēki tomēr lielākoties ievēroja, ka viņu suns pienācis par tuvu, un viegli parāva to atpakaļ aiz pavadas, bet citi suņi piekļuva Bobam pārāk tuvu, lai es justos mierīgs.

Laimīgā kārtā suņi Bobu nemaz nesatrauca. Viņš tos vienkārši ignorēja. Ja kāds pienāca par tuvu, Bobs vienkārši nenovērsdamies skatījās uz suni tik ilgi, kamēr viņš atkāpās. Tas vēlreiz apstiprināja manas aizdomas, ka Bobs savu dzīvi sācis uz ielas un iemācījies pastāvēt par sevi. Cik labi viņš to prata, es atklāju apmēram nedēļu pēc starpgadījuma ar melnādaino puišu bandu.

Vēlu pēcpusdienā mēs sēdējām Nīlstrītā, kad pie apvāršņa parādījās vīrs ar Stafordšīras bulterjeru. Lecīgiem tipiem vienmēr ir šīs šķirnes suņi tas ir viens no Londonas dzīves faktiem, un šis vīrs tiešām izskatījās pēc kretīna. Viņam bija skūta galva, viņš dzēra stipru tumšalu un bija ģērbies noplukušā treniņtērpā. Spriežot pēc tā, kā vīrietis streipuļoja, viņš jau bija pamatīgā skurbulī, kaut gan vēl nebija pat četri pēcpusdienā.

Nonākuši līdz mums, abi piebremzēja galvenokārt tādēļ, ka bulterjers raustīja pavadu, cenzdamies tikt tuvāk man un Bobam.

Kā jau tas mēdz gadīties, suns nebija naidigi noskaņots, tikai gribēja Bobu papētīt. Pat ne tik daudz viņš gribēja apostīt cepumus, kas atradās Boba priekšā. Viņš tobrīd neēda, tāpēc bulterjers, satraukti ošņādams gaisu, sāka sprīdi pa sprīdim virzīties tuvāk bļodai, cerot nočiept kādu kumosu.

Mani pārsteidza tas, kas notika.

Tobrīd jau diezgan bieži biju redzējis, kā Bobs izturas suņu klātbūtnē. Viņa parastā taktika bija nelikties par tiem ne zinis. Taču šoreiz viņš laikam juta, ka jārīkojas.

Bobs bija mierīgi snaudis man blakus, bet, līdzko bulterjers sniedzās pēc biskvītiem, viņš lēni pacēla galvu, pieslējās kājās un tad vienkārši ieblieza ar ķepu sunim pa purnu. Tas notika tik zibenīgi, ka pats Muhameds Ali ar tādu sitienu būtu lepojies.

Suns nespēja tam noticēt. Šokā viņš atsprāga un turpināja kāpties atpakaļ.

Manuprāt, es biju gandrīz tikpat lielā šokā kā suns un skaļi iesmējos.

Suņa saimnieks pablenza uz mani un tad uzmeta skatienu savam sunim. Pēc manām domām, viņš bija tā piedzēries, ka nespēja pilnībā apjēgt, kas atgadījies, it īpaši tāpēc, ka viss bija noticis vienā acumirklī. Viņš iesita sunim pa galvu, tad aiz pavadas vilka to prom. Viņš laikam bija samulsis, jo baisā izskata zvēru bija nolicis pie vietas kaķis.

Bobs rāmi vēroja, kā suns, aiz kauna nokāris galvu, aiziet. Pēc brīža viņš atkal gulšņāja vecajā vietā man pie kājām, it kā suns būtu bijis tikai sīks traucēklis, kas aizgaiņājams kā uzbāzīga muša, bet man šis atgadījums bija atklāsmes mācībstunda, kas man daudz ko pavēstīja par manu kompanjonu un dzīvi, kādu viņš pārdzīvojis pirms mūsu liktenīgās satikšanās pie kāpnēm. Viņš nebaidījās aizstāvēties. Patiesību sakot, viņš pietiekami labi prata parūpēties par sevi. Viņš to noteikti kaut kur bija iemācījies,

varbūt apkārtnē, kur bija daudz suņu turklāt agresīvu suņu.

Man atkal uzmācās tie paši vecie jautājumi. Kur Bobs bija audzis? Ko viņš bija piedzīvojis, pirms piebiedrojās man un kļuva par otru musketieri?

Dzīve kopā ar Bobu bija jautra. Kā rādīja mūsu nelielā saķeršanās ar bulterjeru, garlaikoties nevajadzēja. Bobs, bez šaubām, bija īsta personība. Viņam piemita ļoti dažādas rakstura īpatnības, un tās es ar katru dienu iepazinu arvien labāk.

Tobrīd vairs nešaubījos, ka Bobs uzaudzis uz ielas. Par to liecināja ne tikai ielu cīnītāja prasmes, bet arī tas, ka viņš nebija īsti radis dzīvot mājās un viņa manieres bija parupjas. Pat nodzīvojis gandrīz veselu mēnesi kopā ar mani, viņš joprojām negribēja izmantot kaķu tualeti, kuru biju nopircis. Bobs to necieta un muka prom ikreiz, kad noliku to viņa tuvumā. Viņš labāk cietās, līdz ieraudzīja, ka eju ārā pa durvīm, un tad nokārtojās pagalma apstādījumos.

Es negribēju, lai tā turpinās. Vispirms jau man nemaz nepatika kāpt lejā no piektā stāva un tad atkal augšā -, kad tikai kaķim savajadzējās nokārtoties. Tādēļ nolēmu pamēģināt piespiest Bobu izmantot kaķu tualeti. Mūsu kopdzīves trešajā nedēļā es kādu dienu apņēmos divdesmit četras stundas nelaist viņu ārā, lai viņam nāktos lietot kaķu tualeti, bet Bobs mani nolika uz lāpstiņām. Viņš bruņojās ar pacietību un gaidīja gaidīja un gaidīja, un gaidīja… tik ilgi, līdz ārā bija jāiet man. Tad viņš paspraucās man garām un metās lejā pa kāpnēm, lai tik ātrāk tiktu laukā. Pilnīga Boba uzvara! Sapratu, ka šajā cīniņā negūšu virsroku.

Palaikam Boba raksturā izpaudās dauzonīgums. Viņš jau uzvedās mierīgāk nekā tad, kad uzradās, galvenokārt tāpēc, ka bija kastrēts, taču dažkārt joprojām plosījās pa dzīvokli un bieži spēlējās kā traks ar visu, kas pagadījās pa ķepai. Kādu dienu es vēroju, kā viņš izklaidējas, gandrīz veselu stundu dzenājot pa dzīvojamās istabas grīdu pudeles korķi. Kādā citā reizē viņš uzgāja kameni. Varēja redzēt, ka kamene ir ievainota viens spārns tai īsti neklausīja -, tādēļ tā klumburoja pa kafijas galdiņu. Kamene visu laiku vēlās uz sāniem un ik pa laikam nokrita no galda uz grīdsegas. Ikreiz, kad tas notika, Bobs ļoti uzmanīgi saņēma kameni zobos un nolika atpakaļ uz galda. Tas bija iespaidīgi! Kā viņš mācēja tik piesardzīgi saņemt kameni aiz spārna un nolikt atpakaļ drošībā uz gludas virsmas! Tad viņš turpināja vērot, kā kamene tenterē pa galdu. Tas tiešām izskatījās komiski. Bobs negribēja kameni ēst. Viņš tikai gribēja ar to paspēlēties.

Ielas instinkts izpaudās arī Boba ēšanas paradumos. Kad novedu viņu lejā nokārtoties, viņš taisnā ceļā devās uz laukumiņu aiz mājas, kur stāvēja atkritumu konteineri. Lielos atkritumu konteinerus uz riteņiem bieži atstāja vaļā, un reizēm tiem blakus mētājās melni plastmasas maisi, ko pilsētas lapsas vai klejojoši suņi bija atplēsuši vaļā. Bobs vienmēr aizgāja pārbaudīt, vai nav kaut kādu ēdiena atlieku. Vienreiz pieķēru viņu velkam apgrauztu cāļa stilbiņu, ko nezin kāpēc citi atkritumu ēdēji nebija pamanījuši. Nospriedu, ka no iesīkstējušiem paradumiem ir grūti atbrīvoties.

Tā tas arī bija. Kaut gan es Bobu baroju regulāri, viņš joprojām izturējās tā, it kā katra maltīte būtu pēdējā. Kad mājās ieliku bļodiņā kaķu barību, viņš tūlīt metās tai klāt un rija, it kā necerētu sagaidīt rītdienu.

Bob, ēd taču lēnāk un izgaršo barību, es rājos, bet velti, tomēr kārtējo reizi nospriedu, ka Bobs ir ilgi eksistējis apstākļos, kuros viņam nācies izmantot katru izdevību paēst. Viņš vēl nebija pieradis dzīvot vietā, kur divreiz dienā garantēta kārtīga maltīte. Zināju, kā viņš jūtas. Es arī ilgi biju tā dzīvojis, tāpēc neko nevarēju viņam pārmest.

Mums ar Bobu daudz kas bija kopīgs. Varbūt tādēļ mēs tik ātri un stipri bijām viens otram pieķērušies.

Taču man visvairāk uz nerviem krita tas, ka viss dzīvoklis bija burtiski pilns ar kaķa vilnu.

Tas bija gluži dabiski. Bija pienācis pavasaris, un Bobs meta ziemas kažoku, tomēr viņam gāja nost sasodīti daudz vilnas. Lai ātrāk atbrīvotos no vecā apspalvojuma, viņš berzējās pret jebkuru priekšmetu, kam varēja tikt klāt, tā ka viss dzīvoklis bija pārklāts ar biezu kaķa spalvu kārtu. Tās bija gatavās mocības.

Taču tā bija arī zīme, ka viņa kažoks un viss organisms atkopjas. Bobs bija vēl nedaudz kārns, bet viņam vairs nebija izspiedušās ribas kā toreiz, kad pirmoreiz ieraudzīju. Protams, kažoks bija plāns, jo viņš bija audzis kaitīgā vidē iespējams, uz ielas. Pateicoties ārstēšanai, kailajās vietās vilna bija atkal atauguši, un antibiotikas bija sadziedējušas sastrutojušo brūci. Tā gandrīz bija izzudusi; patiesību sakot, ja nezināja, kur tā bijusi, to nemaz nevarēja pamanīt.

Kopumā viņš bija daudz labākā stāvoklī nekā aptuveni pirms mēneša.

Es viņu nemazgāju. Kaķi mazgājas paši, un viņš šajā ziņā bija tipisks kaķis, jo regulāri laizīja un tīrīja sev kažoku. Patiesībā Bobs bija viens no tīrīgākajiem kaķiem, kādu

jebkad esmu redzējis. Es mēdzu vērot, kā viņš rūpīgi laiza ķepas, veicot ikdienas mazgāšanās rituālu. Tas mani fascinēja, jo īpaši tādēļ, ka mazgāšanās bija tik cieši saistīta ar viņa priekštečiem.

Boba tālie senči dzīvoja karstā klimatā un nesvīda, tādēļ laizīšanās ir veids, kā izdalīt siekalas un atvēsināties. Turklāt tā viņi arī maskējās jeb padarīja sevi "neredzamu".

Smaka kaķiem traucē medīt. Kaķi medī uzglūnot un uzbrūk upurim no slēpņa, un viņiem jābūt pēc iespējas grūtāk pamanāmiem. Kaķa siekalas satur dabisku dezodorantu, tādēļ viņi ļoti bieži laiza sev kažoku. Zoologi ir pierādījuši, ka kaķi, kas laizot nomaskē savu smaku, izdzīvo ilgāk un viņiem ir veselīgāki pēcnācēji. Tā kaķi arī slēpjas no plēsējiem, tādiem kā lielas čūskas, ķirzakas, un citiem prāvākiem zīdītājiem gaļēdājiem.

Protams, svarīgākais iemesls, kādēļ Bobs un viņa priekšteči vienmēr sevi laizījuši, bijusi laba veselība. Kaķi efektīvi ārstē paši sevi. Laizoties viņi samazina parazītu skaitu, tādu kā utis un ērces, kas var apdraudēt kaķi. Tas arī aizkavē infekciju atklātās brūcēs, jo kaķa siekalas satur antiseptisku vielu. Kādu dienu, kad vēroju Bobu, man iešāvās prātā doma, ka varbūt tieši šī iemesla dēļ Bobs tik regulāri laiza kažoku. Viņš zināja, ka bijis ļoti slims, un tā palīdzēja sev atveseļoties.

Vēl viens smieklīgs paradums, kas viņam izveidojās, televīzijas skatīšanās. To, ka Bobs vēro bildes uz ekrāna, pirmoreiz pamanīju kādā dienā, kad niekojos ar datoru vietējā bibliotēkā. Es tur bieži iegriezos pa ceļam uz Koventgārdenu vai arī tad, kad nespēlēju. Biju izvedis Bobu pastaigāties. Viņš bija nolēmis sēdēt man klēpī un kopā ar mani skatījās monitorā. Ievēroju, ka tad, kad kustināju peli, viņš mēģināja sist ar ķepu pa kursoru. Tādēļ, atgriezies dzīvoklī, eksperimenta labad vienkārši ieslēdzu televizoru un tad iegāju guļamistabā kaut ko padarīt. Kad atgriezos, Bobs bija iekārtojies uz dīvāna un skatījās televīziju.

Par kaķiem, kas skatās televīziju, biju dzirdējis no drauga, kura kaķim patika seriāls "Zvaigžņu ceļš. Nākamā paaudze" (Star Trek: The Next Generation). Līdzko viņš izdzirdēja pazīstamo mūziku da-da, dā, dā, da-da, dā, dā viņš tūlīt ieskrēja istabā un lēca uz dīvāna. Es to pāris reižu esmu redzējis pats, un tas bija smieklīgi. Es nejokoju.

Drīz vien arī Bobs bija kļuvis atkarīgs no televizora. Ja kaut kas iekrita acīs, viņš gluži vai pielipa ekrānam. Es ļoti uzjautrinājos, vērodams, kā Bobs skatās zirgu skriešanas sacīkstes. Viņam zirgi tiešām patika. Pats tādas pārraides neskatījos, bet no sirds izbaudīju ainu, kad Bobs kā apburts sēdēja pie televizora.

8. nodaļa . viss kļūst likumīgs

Kādā ceturtdienas rītā, pāris nedēļu pēc tam, kad sākām kopā muzicēt Koventgārdenā, es piecēlos agrāk nekā citkārt, pagatavoju mums abiem brokastis un kopā ar Bobu devos ārā pa durvīm, taču nevis lai, kā parasti, dotos uz Londonas centru mēs izkāpām no autobusa pie Izlingtongrīnas.

Es biju pieņēmis lēmumu. Tā kā nu Bobs pavadīja mani uz ielas gandrīz katru dienu, man vajadzēja rīkoties atbildīgi un ievadīt viņam mikročipu.

Ievadīt mikročipus kaķiem un suņiem agrāk bija ļoti sarežģīti, bet tagad tas ir vienkārši. Jāveic tikai vienkārša ķirurģiska procedūra, kuras laikā veterinārārsts injicē sīciņu čipu kaķim skaustā. Čipa mikroshēmā atrodas kārtas numurs, ko iereģistrē iepretim īpašnieka datiem. Ja kaķis noklīst, atradēji var noskenēt čipu un noskaidrot, kam kaķis pieder.

Ņemot vērā mūsu dzīvesveidu, izlēmu, ka būtu labi to izdarīt. Ja nu, Dievs pasarg, mēs kādreiz pašķirtos, tad varētu viens otru atkal atrast. Ja notiktu ļaunākais un kaut kas atgadītos ar mani, reģistri vismaz apliecinās, ka Bobs

nav bijis pilnīgi mežonīgs ielas kaķis viņam reiz bijušas mājas, kur viņš ticis mīlēts.

Kad bibliotēkā vispirms sāku pētīt mikročipu ievadīšanas kārtību, drīz vien nonācu pie slēdziena, ka nevaru to atļauties. Vairums veterinārārstu par čipa ievadīšanu prasīja nesamērīgu summu no sešdesmit līdz astoņdesmit mārciņām. Man tādas naudas vienkārši nebija, un, pat ja būtu bijusi, es principa pēc tik daudz negribētu maksāt.

Bet tad vienreiz sāku runāt ar kaķu tanti, kas dzīvoja otrā ielas pusē.

Tev vajadzētu ceturtdien aiziet līdz Zilā krusta furgoniņam Izlingtongrīnā, viņa ieteica. Jāmaksā tikai par čipu, bet pacenties nokļūt galā tā agrāk. Tur vienmēr ir gara rinda.

Tādēļ todien es devos ceļā jau laikus, lai paspētu uz rīta pieņemšanu, kas, kā zināju, bija no desmitiem līdz dienas vidum.

Kā kaķu tante bija pareģojusi, nonākuši Izlingtongrīnā, mēs ieraudzījām rindu. Gara cilvēku strīpa stiepās lejup pa ielu uz lielā Waterstone's grāmatu veikala pusi. Rīts, par laimi, bija saulains un skaidrs, tādēļ nebija problēmu gaidīt savu kārtu.

Te bija salasījies parastais kontingents: cilvēki ar kaķiem smalkos pārnēsājamos būros, suņi, kas mēģināja cits citu apostīt un visiem traucēja. Bet gaisotne bija daudz draudzīgāka, un ļaudis šeit noteikti bija inteliģentāki un iejūtīgāki nekā Karaliskajā dzīvnieku aizsardzības biedrībā, kur biju aizvedis Bobu pie veterinārārsta pirmoreiz.

Jocīgi, ka Bobs bija vienīgais kaķis, kas netupēja pārnēsājamā būrī, tādēļ viņš izpelnījās milzu ievērību kā jau parasti. Pāris vecākām kundzēm Bobs tā iepatikās, ka viņas nevarēja vien beigt manu draugu apjūsmot.

Apmēram pusotru stundu nostāvējuši rindā, mēs ar Bobu beidzot nonācām līdz tās galam, kur mūs sagaidīja jauna veterinārā māsiņa ar īsi apgrieztu zēngalviņu.

-    Cik man būs jāmaksā, lai viņam ievadītu mikročipu? es jautāju.

-     Piecpadsmit mārciņas, viņa atbildēja.

Mans izskats skaidri liecināja, ka es nepavisam neesmu bagātnieks, tāpēc viņa žigli piebilda: Bet jums viss nav jāsamaksā uzreiz. Jūs varat to nomaksāt divu nedēlu laikā. Teiksim, divas mārciņas nedēļā, ko?

-     Lieliski, patīkami pārsteigts atsaucos. To es varu atļauties.

Māsiņa ātri izmeklēja Bobu: laikam lai pārliecinātos, vai viņš ir gana vesels, kāds viņš arī bija. Tobrīd Bobs izskatījās daudz labāk, jo īpaši, kad bija pilnībā nomainījis ziemas kažoku. Viņš bija slaids un spēcīgs.

Pēc tam māsiņa ieveda mūs kabinetā, kur gaidīja veterinārārsts. Tas bija jauns cilvēks, apmēram trīsdesmit gadu vecs.

-      Labrīt, viņš mani sveicināja un tad pagriezās, lai aprunātos ar māsiņu. Viņi klusi apspriedās maliņā un tad sāka gatavoties čipa ievadīšanai. Es vēroju, kā viņi savāc nepieciešamās lietas. Māsiņa izvilka pāris dokumentu, tikmēr veterinārārsts izņēma šļirci un adatu, lai ievadītu čipu. Tās izmēri mani mazliet apstulbināja. Tā bija sasodīti resna adata, bet tad sapratu, ka tas bija nepieciešams, lai ievadītu čipu, kas bija prāva rīsa grauda lielumā. Adatai bija jābūt tik resnai, lai izdurtos cauri dzīvnieka ādai.

Bobam tas viss nepavisam nepatika, un es to viņam nepārmetu. Mēs ar māsiņu viņu satvērām un mēģinājām pagriezt tā, lai viņš neredzētu, ko veterinārārsts dara.

Taču Bobs nebija dumjš un zināja, ka kaut kam ir jānotiek. Viņš bija uzbudināts un mēģināja izlocīties no mana tvēriena. Tev nekas slikts nenotiks, draudziņ, es mierināju, glaudīdams viņam vēderu un pakaļkājas, kamēr veterinārārsts sagatavojas.

Kad adata iedūrās, Bobs skaļi iebrēcās. Tas man bija kā nazis sirdi, un vienbrid, kad kaķis sāpēs notrīsēja, man likās, ka pats sākšu pinkšķēt.

Bet trīsas drīz pārgāja, un Bobs nomierinājās. Iedevu viņam nelielu cienastu no mugursomas, tad uzmanīgi paņēmu rokās un devos atpakaļ uz pieņemamo telpu.

-     Tu braši turējies, draugs, uzslavēju Bobu.

Māsiņa palūdza, lai es aizpildu divas pēc skata sarežģītas anketas. Par laimi, viņai vajadzēja pavisam vienkāršu informāciju.

-Tātad mums nepieciešamas ziņas pārjums datubāzei, viņa skaidroja. Mums vajadzēs jūsu vārdu, adresi un telefona numuru vienīgi to. Viņa pasmaidīja.

Tikai tad, kad vēroju, kā māsiņa aizpilda anketu, kaut ko apjēdzu. Vai tas nozīmēja, ka biju kļuvis par Boba likumīgo īpašnieku?

-      Tātad es tagad esmu reģistrēts kā viņa likumīgais īpašnieks? jautāju meitenei.

Viņa tikai pacēla skatienu no papīriem un smaidīja. Jā, vai jums ir iebildumi?

-     Nē, tas ir lieliski, nedaudz apjucis, atbildēju. Tik tiešām lieliski.

Bobs jau sāka nedaudz atgūties. Noglaudīju viņam pieri. Dūriena vieta acīmredzot vēl bija jutīga, tādēļ es nepieskāros Boba skaustam citādi viņš man būtu saskrāpējis roku.

-     Vai dzirdēji, Bob? Izskatās, ka mēs esam oficiāli kļuvuši par ģimeni.

Esmu pārliecināts, ka vēlāk, ejot cauri Izlingtonai, mēs piesaistījām vēl vairāk skatienu nekā parasti. Man sejā noteikti pletās smaids Temzas platumā.

Boba klātbūtne jau bija izmainījusi manu dzīvesveidu. Viņš bija pamudinājis mani sakārtot savu dzīvi ne vienā vien jomā. Viņš bija ienesis tajā ne vien lielāku noteiktību un atbildību, bet ari licis man paskatīties uz sevi no malas. Un man nepatika tas, ko redzēju.

Es nelepojos ar to, ka esmu rehabilitācijas programmā iesaistīts narkomāns, un pilnīgi noteikti nelepojos ar to, ka man ik pēc divām nedēļām jāapmeklē klīnika un katru dienu jāiet uz aptieku pēc zālēm. Tādēļ apņēmos: ja vien tas nebūs absolūti nepieciešami, Bobu šajos braucienos līdzi neņemšu. Zinu, ka tas varbūt šķiet savādi, bet es negribēju, lai kaķis redz šo manas pagātnes daļu. Tā bija vēl viena lieta, kurā Bobs man palīdzēja: es tiešām uzskatīju narkotikas par savu pagātni. Nākotnē es iztēlojos sevi dzīvojam no atkarībām brīvu, normālu dzīvi. Tikai bija jāpabeidz garais ceļojums tai pretī.

Man apkārt vēl bija daudz atgādinājumu par šo pagātni, un tas liecināja, cik tāls ceļš vēl ejams. Dažas dienas pēc tam, kad Bobam ievadīja mikročipu, rakņājos pa dzīvokli, meklēdams jauno elektronisko biļeti, kas bija pienākusi pa pastu, un sāku ņemt ārā mantas no skapīša guļamistabā.

Dziļāk skapīti zem vecu avīžu un drēbju kaudzes stāvēja plastmasas kārba. Kādu laiku nebiju to redzējis, taču tūlīt atpazinu. Tajā glabājās visi krāmi, ko biju savācis, kad lietoju heroīnu. Tur bija šļirces, adatas viss, kas bijis vajadzīgs, lai apmierinātu savu ieradumu. Tas bija tā, it kā

es ieraudzītu rēgu, un atsauca atmiņā daudz nepatīkamu pārdzīvojumu. Es redzēju sevi tādu, kādu vēlējos izstumt no savas apziņas uz visiem laikiem.

Tūlīt nolēmu, ka negribu, lai šī kārba atrodas manā dzīvoklī. Negribēju, lai tā man atgādina pagātni un varbūt pat kārdina. Un es pilnīgi noteikti negribēju, lai tā pat paslēpta atrastos Boba tuvumā.

Bobs kā allaž sēdēja blakus radiatoram, bet piecēlās, kad ieraudzīja, ka es velku mēteli un gatavojos iet lejā. Viņš man sekoja līdz pašam atkritumu konteineru laukumiņam un noskatījās, kā iemetu kārbu bīstamiem atkritumiem paredzētajā konteinerā.

Tā, noteicu, pagriezdamies pret Bobu, kas vēroja mani ar viņam tik raksturīgo ziņkāri. Es tikai izdarīju kaut ko tādu, ko man jau sen vajadzēja izdarīt.

9. nodaļa. bēglis

Dzīve uz ielas nekad nav vienkārša. Vienmēr jābūt gatavam kaut kam negaidītam. To es jau sen biju apguvis. Sociālie darbinieki, runājot par tādiem cilvēkiem kā es, vienmēr lieto vārdu "haotisks". Viņi dēvē mūsu dzīvi par haotisku, jo tā neatbilst viņu priekšstatiem par normālu dzīvi, taču mums tā šķiet normāla. Tādēļ nejutos pārsteigts, ka, pirmajai vasarai kopā ar Bobu beidzoties un tuvojoties rudenim, dzīve Koventgārdenas apkaimē kļuva sarežģītāka. Apzinājos, ka vienmēr nebūs tā, kā bijis. Nekas manā dzīvē neturpinājās ilgi.

Bobs joprojām bija īsts publikas mīlulis, un īpaši viņš patika tūristiem. Lai no kurienes būtu ieradušies, viņi apstājās un aprunājās ar Bobu. Es laikam jau biju dzirdējis visas valodas, kādas eksistē zem saules no afrikandu līdz velsiešu valodai -, un iemācījies vārdu "kaķis" tajās visās. Es zināju čehu vārdu kočka un krievu vārdu кошка; zināju turku vārdu kedi, bet mans mīļākais vārds bija ķīniešu mao. Biju ļoti pārsteigts, kad atkāju, ka ķīniešu dižā vadoņa vārds bijis "kaķis"!

Taču, lai cik savāda vai brīnišķīga būtu valoda, kādā tūrists runāja, teiktā saturs praktiski nemainījās. Visiem patika Bobs.

Mēs bijām iepazinušies arī ar bariņu "vietējo" cilvēkiem, kuri strādāja tuvumā un vakaros gāja mums garām uz mājām. Daži no viņiem vienmēr apstājās, lai sasveicinātos. Viens otrs pat bija sācis nest Bobam nelielas dāvaniņas.

Citi "vietējie" sagādāja mums problēmas.

Vispirms jau Džeimsstrītā mani bija sākuši tramdīt Koventgārdenas sargsuņi. Es joprojām spēlēju pie metrostacijas. Pāris reižu pie manis bija pienācis sargsuns un nolasījis morāli. Viņš man aizrādīja, ka šī vieta paredzēta dzīvajām statujām. Apstāklis, ka tuvumā tobrīd nebija nevienas dzīvās statujas, viņu īpaši nesatrauca. "Tu zini noteikumus," viņš atkal un atkal atkārtoja. Es noteikumus zināju, bet es zināju arī, ka noteikumi izdomāti tāpēc, lai tos pārkāptu, kad vien iespējams. Tāda nu reiz ir dzīve uz ielas. Ja mēs būtu ļaudis, kas pakļautos noteikumiem, tad uz ielas nemaz nebūtu nonākuši.

Tādēļ ikreiz, kad sargsuns mani patrieca, es trīs stundiņas paspēlēju kaut kur citur, tad paklusām atgriezos Džeimsstrītā. Manuprāt, šis risks attaisnojās. Nebiju dzirdējis, ka sargsuņi būtu kādreiz izsaukuši policiju, lai tiktu galā ar muzikantu, kurš uzstājas nepareizajā vietā.

Daudz lielākas galvassāpes man sagādāja metrostacijas personāls, kas bija sācis iebilst, ka spēlēju pie viņu darbavietas. Visnejaukāk izturējās daži biļešu kontrolieri. Viss bija sācies ar nikniem skatieniem un dažu labu indīgu piezīmi, kad iekārtojos pie stacijas sienas. Bet tad kādu dienu pie manis pienāca ļoti nepatīkams kontrolieris liela auguma sasvīdis vīrs zilā formastērpā un izturējās visai draudīgi.

Tobrīd jau biju sapratis, ka Bobs lieliski pazīst cilvēkus. Aizdomīgus tipus viņš pamanīja jau pa gabalu. Šo vīru viņš ievēroja, līdzko tas sāka nākt uz mūsu pusi, un tūlīt piespiedās man ciešāk klāt.

-     Vai viss kārtībā, draugs? apjautājos.

-     Ne gluži. Nē. Vācies prom ar labu vai ari… viņš piedraudēja.

-     Vai ari kas? Es neatkāpos.

-    Gan redzēsi, viņš novilka, acīmredzami mēģinādams mani iebiedēt. Es tevi brīdinu.

Apzinājos, ka ārpus metrostacijas viņam nav nekādas varas un ka viņš tikai mēģina mani aiztramdlt, bet vēlāk nolēmu, ka gudrāk būs kādu laiku turēties tālāk.

Tā nu vispirms es pārvācos uz Nīlstrītas augšgalu, netālu no krustojuma ar Longeikru, kas atradās tikai krietna akmens sviediena attālumā no metrostacijas, taču pietiekami tālu no tās personāla redzesloka. Te garām negāja tik daudz cilvēku, un tie ne vienmēr bija tik labdabīgi kā Koventgārdenas apkaimē. Gandrīz ikreiz, kad tur strādāju, kāds idiots vai nu iespēra pa manu somu, vai ari mēģināja nobiedēt Bobu. Sapratu, ka viņš tur nejutās labi: vienmēr, kad apmetos šajā vietā, viņš bailīgi sarāvās kamolā un samiedza acis šaurās spraudziņās. Tā viņš paziņoja: "Man te nepatīk!"

Tādēļ pēc dažām dienām mēs ar Bobu nevis kā parasti devāmies uz Koventgārdenu, bet izkāpām no autobusa un gājām cauri Soho uz Pikadili loka pusi.

Protams, mēs neatradāmies ārpus Londonas centra un Vestminsteras rajona -, tāpēc te joprojām valdīja noteikumi un aizliegumi. Pikadili tie bija līdzīgi kā Koventgārdenā: ielu muzikantiem bija atvēlētas noteiktas zonas. Šoreiz es izlēmu noteikumus ievērot. Zināju, ka apvidus uz austrumiem no Pikadili loka pie ceļa, kas ved uz

Lesterskvēru, ir laba vieta, jo īpaši ielu muzikantiem. Tā nu es devos turp.

Kad ierados tur ar Bobu, izraudzljos vietu tikai dažu jardu attālumā no vienas no galvenajām ieejām Pikadili apļa metrostacijā pie ēkas, kur atrodas izstāde "Ripley's Believe It Or Not"'.

Bija ļoti rosīga vēla pēcpusdiena, kad ielās simtiem tūristu devās uz kino un teātriem Vestendā. Pēc kāda laika mums sāka veikties gluži labi, kaut gan cilvēki šajā vietā pārvietojas ļoti ātri, steidzoties lejup pa ieeju metro. Kā allaž, ieraudzījuši Bobu, viņi palēnināja soli un dažreiz pat apstājās.

Manīju, ka Bobs nedaudz nervozē, jo viņš bija ciešāk saritinājies ap manas ģitāras steķi. Pie vainas, iespējams, bija daudzie cilvēki un nepazīstamā apkārtne. Katrā ziņā viņš jutās daudz drošāk vietā, ko pazina.

Kā jau parasti, apkārt drūzmējās cilvēki no visas pasaules, kas apskatīja Londonas centra ievērojamākās vietas. Sevišķi daudz bija tūristu no Japānas, un daudzi no viņiem apbrīnoja Bobu. Drīz vien es uzzināju vēl vienu vārdu, kas nozīmē "kaķis": neko. Viss gāja gludi apmēram līdz sešiem vakarā, kad, sākoties sastrēgumstundai, pūlis kļuva vēl blīvāks. Tieši tobrīd uz ielas iznāca puisis, kas reklamēja Riplija dīvainību izstādi. Viņš bija ģērbies lielā piepūšamā kostīmā, kas lika viņam izskatīties trīsreiz lielākam nekā īstenībā, un vicināja rokas, aicinot cilvēkus apmeklēt izstādi. Man nav ne jausmas, kā viņa izskats bija saistīts ar ēkā izvietotajiem eksponātiem. Varbūt tur bija kaut kas par pasaulē resnāko cilvēku vai ari pasaulē smieklīgāko profesiju?

Taču es tūlīt redzēju, ka Bobam viņš nepatika. Jutu: tiklīdz šis puisis parādījās, Bobs pierāvās man klāt vēl tuvāk. Viņš tiešām nesaprata, kas tas zellis tāds ir, un raudzījās uz reklamētāju, nedaudz satraukts. Es to ļoti labi sapratu: viņš patiesi izskatījās ķēmīgs.

Man par atvieglojumu pēc kāda brīža Bobs nomierinājās, un šķita, ka viņš šo cilvēku piemirsis. Kamēr reklamētājs turpināja mudināt cilvēkus apmeklēt izstādi, mēs viņu vienkārši ignorējām. Viņam veicās, tādēļ viņš turējās no mums pa gabalu. Es dziedāju Džonija Keša dziesmu Ring o/Fire, kad bez jebkāda iemesla reklamētājs pēkšņi nāca uz mūsu pusi, rādīdams uz Bobu, it kā gribētu viņu paglaudīt. Pamanīju to tikai tad, kad viņš jau bija mums blakus un savā dīvainajā piepūšamajā kostīmā liecās lejup. Un tad jau bija par vēlu.

Bobs reaģēja zibenīgi. Viņš vienkārši pielēca kājās un metās bēgt cauri pūlim, velkot līdzi jauno pavadu. Iekams paspēju aptvert, kas notiek, viņš nozuda metrostacijas ieejas virzienā.

Nolādēts, sirdij skaļi dauzoties, sev teicu. Bobs ir prom. Es esmu viņu pazaudējis.

Rīkojos tīri instinktīvi. Nevilcinoties pielēcu kājās un metos viņam pakaļ. Ģitāru atstāju turpat. Par Bobu es raizējos vairāk nekā par instrumentu. Jaunu ģitāru varēju sadabūt jebkurā laikā.

Uzreiz attapos cilvēku jūras vidū. Saguruši ofisa darbinieki steidzās uz metro pēc darba dienas beigām, agrīni izklaides meklētāji ieradās pavadīt vakaru Vestendā, un, kā vienmēr, visapkārt klīda bariem tūristu: daži ar mugursomām, citi turēdami rokās pilsētas karti, bet visi izskatīdamies aizgrābti, ka nonākuši Londonas pulsējošajā sirdī. Man nācās spraukties un lauzties viņiem garām, lai tiktu kaut vai līdz ieejai metrostacijā. Dabiski, ka uzgrūdos vismaz pāris cilvēkiem un gandrīz nogāzu no kājām kādu sievieti.

Cauri biezajai cilvēku sienai, kas virzījās man pretī, neko nevarēja saskatīt, bet, kad beidzot nokāpu uzgaidāmajā telpā, pūlis kļuva nedaudz retāks. Visapkārt joprojām drūzmējās cilvēki, bet es vismaz varēju apstāties un palūkoties apkārt. Pietupos un pārlaidu skatienu grīdai. Dažs labs tā savādi uz mani paskatījās, bet es par to nelikos ne zinis.

-     Bob, Bob, draudziņ, kur tu esi? vienubrīd iesaucos, tūlīt saprazdams, cik bezjēdzīgi bija klaigāt tik trokšņainā vietā.

Man vajadzēja uz labu laimi izlemt, kurā virzienā doties. Vai man iet uz barjerām, aiz kurām atradās eskalatori, un tad nobraukt lejā uz peroniem vai doties uz citām izejām no stacijas? Kurp Bobs būtu devies? Nojauta man teica, ka viņš neskrietu lejā metro. Mēs tur nekad nebijām bijuši, un man likās, ka viņam būtu bail no kustīgajiem eskalatoriem.

Tādēļ es metos uz durvīm, pa kurām varēja nokļūt otrā Pikadili loka pusē.

Pēc brītiņa es kaut ko pamanīju vieglu oranžas krāsas zibsni uz vienām no kāpnēm. Tad ieraudzīju pavadu, kas vilkās tam līdzi.

-     Bob, Bob! saucu atkal, vēlreiz sākdams spraukties cauri pūlim uz to pusi, kur biju viņu redzējis.

Mūs šķīra ne vairāk kā trīsdesmit pēdas, bet tikpat labi es būtu varējis atrasties jūdzes attālumā tik biezs bija ļaužu pūlis. Cilvēki straumēm plūda lejup pa kāpnēm.

-      Apturiet viņu, uzkāpiet uz pavadas! es kliedzu, vakara gaismā pamanījis vēl vienu oranžu zibsni augstāk virs manis.

Bet neviens to neņēma vērā. Neviens nepievērsa man uzmanību.

Nepagāja ne minūte, kad pavada jau bija nozudusi un no Boba nebija ne vēsts. Viņš laikam bija nonācis līdz izejai uz Rīdžentstrītu un izskrējis ārā no metrostacijas.

Tobrīd man pa galvu šaudījās miljoniem domu, un neviena no tām nebija īpaši priecīga. Ja nu Bobs izskrējis uz ielas pie Pikadili loka? Ja nu kāds viņu ievērojis un savācis? Kad izlauzu sev ceļu augšup pa kāpnēm un atkal nonācu uz ielas, biju pilnīgā izmisumā.

Patiesību sakot, gandrīz raudāju, jo biju pārliecināts, ka es vairs nekad Bobu neredzēšu.

Zināju, ka neesmu pie tā vainīgs, bet vienalga jutos briesmīgi. Kāda velna pēc nebiju piestiprinājis pavadu pie mugursomas vai jostas, lai viņš varētu aizskriet tikai tik tālu, cik pavada to ļauj? Kāpēc nebiju ievērojis, cik ļoti viņam bail no reklamētāja, un pārvācies uz citu vietu? Man metās nelabi.

Atkal bija jāpieņem lēmums. Kurp Bobs varēja doties, nonācis uz ielas? Viņš varēja pagriezties pa kreisi uz Pikadili vai pat iesprukt milzīgajā Tower Records mūzikas ierakstu veikalā. Atkal paļāvos uz nojautu un nospriedu, ka viņš skrējis taisni uz priekšu pa Rīdžentstritas platajām ietvēm.

Joprojām pilnīgā panikā brāžos lejup pa ielu, cerot, ka būs taču kāds, kurš Bobu ir redzējis.

Apjautu, ka droši vien izskatos kā galīgi jucis, jo cilvēki tā šķībi skatījās uz mani. Daži pat parāvās sāņus, lai negadītos man ceļā, it kā es būtu kāds garīgi nelīdzsvarots bruņots noziedznieks, kas sācis trakot.

Par laimi, ne visi reaģēja šādi.

Noskrējis apmēram trīsdesmit jardus, uzrunāju jaunu meiteni, kurai rokās bija iepirkumu maisiņš no firmas Apple veikala, kas atrodas tuvu Oksfordstritas un Rīdžentstritas krustojumam. Viņa acīmredzot bija izstaigājusi ielu visā tās garumā, tādēļ jautāju, vai viņa nav redzējusi kaķi.

Ak jā, redzēju gan kaķi skrienam pa ielu. Rudu kaķi. Viņam līdzi vilkās pavada. Kāds puisis mēģināja uzkāpt uz pavadas un to noķert, bet kaķis bija žiglāks.

Mana pirmā reakcija bija prieks. Būtu varējis meiteni nobučot. Skaidri zināju, ka tas bijis Bobs. Bet prieku ātri vien aizstāja trauksme. Kas bijis tas puisis, kurš mēģinājis viņu noķert? Ko viņš grasījās ar kaķi darīt? Vai tas nebūs nobiedējis Bobu vēl vairāk? Vai viņš tagad nebija nolīdis kādā slēptuvē, kur es viņu nekad neatradīšu?

Visām šim jaunajām domām šaudoties man pa galvu, devos tālāk pa Rīdžentstrītu, ieskatīdamies visos veikalos, kuriem gāju garām. Vairums pārdevēju pārbijās, ieraugot, ka durvīs nostājas garmatains stāvs, un kāpās atpakaļ. Citi tikai uzmeta man neizteiksmīgu skatienu un lēnām papurināja galvu. Sapratu, ko viņi domā. Viņi domāja, ka es neesmu nekas cits kā uz ielas izmests atkritums, ko vējš iepūtis veikalā.

Kad biju apstaigājis kādu pusduci veikalu, mans garastāvoklis atkal mainījās un es kritu izmisumā. Man nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis kopš brīža, kad Bobs aizbēga. Laiks it kā bija sācis ritēt lēnāk. Šķita, ka viss notiek ar palēninājumu. Grasījos jau padoties.

Pāris simtu jardu tālāk no Rīdžentstritas atzarojās sānieliņa, kas veda atpakaļ uz Pikadili. No turienes Bobs varēja būt devies jebkurā virzienā: uz Meifēru vai pat pāri ielai tālāk uz Sentdžeimsa rajonu un Heimārketu. Ja viņš bija aizklīdis tik tālu, tad es biju viņu pazaudējis.

Biju jau gatavs mest plinti krūmos un iegriezties sānieliņā, kad iebāzu galvu sieviešu apģērbu veikalā. Tur atradās pāris pārdevēju, kuras izskatījās nedaudz apjukušas un raudzījās dziļāk veikalā.

Viņas pagriezās uz manu pusi, un, līdzko pateicu vārdu "kaķis", viņu sejas atplauka.

-     Ruds runcis? viena no pārdevējām jautāja.

-    Jā, viņam ir kaklasiksna un pavada.

-    Viņš iemuka tur aizmugurē, pārdevēja paskaidroja, rādīdama, lai nāku iekšā.

-    Tāpēc mēs aizvērām durvis, otra pārdevēja piebilda. Mēs negribējām, lai viņu sabrauc.

-      Nospriedām, ka gan jau kāds nāks kaķi meklēt, jo viņam bija pavada.

Pārdevējas aizveda mani pie atvērtu drēbju skapju rindas, kuros bija sakārti modīgi apģērbi. Ievēroju dažas cenu zīmes. Visi apģērba gabali maksāja vairāk naudas, nekā spēju nopelnīt mēneša laikā. Taču tad es ieraudzīju Bobu, kas bija sarāvies kamolā viena skapja stūri.

Pēdējās minūtēs, kad laiks bija vilcies tik lēni, man bija uzmākušās aizdomas, ka Bobs mēģinājis tikt no manis vaļā. Varbūt es viņam biju apnicis? Varbūt viņš vairs nebija apmierināts ar tādu dzīvi, ko varēju viņam piedāvāt? Tādēļ, iedams viņam tuvāk, gaidīju, ka viņš atkal metīsies bēgt, bet viņš tā nedarīja.

Līdzko biju čukstus pateicis: "Ei, Bob, tas esmu es," viņš ielēca man tieši rokās.

Visas manas bažas, ka Bobs vēlas tikt no manis vaļā, izgaisa, kad viņš skaļi iemurrājās un sāka glausties man klāt.

-     Nu, draugs, tu mani pamatīgi pārbiedēji, es teicu, glaudīdams viņu. Man likās, ka esmu tevi pazaudējis.

Pacēlu acis un ieraudzīju, ka abas pārdevējas stāv turpat blakus un skatās. Viena slaucīja acis un bija tuvu asarām.

-      Es tā priecājos, ka jūs viņu atradāt, viņa teica. Viņš likās tik jauks kaķis. Mēs prātojām, ko ar viņu iesākt, ja līdz slēgšanas laikam neviens neatnāks viņam pakaļ."

Pārdevēja pienāca tuvāk un ari paglaudīja Bobu. Tad mēs mazliet parunājām, kamēr viņa ar kolēģi gatavojās slēgt kasi un vērt ciet veikalu.

-     Atā, Bob! abas atsveicinājās, kad Bobs atkal sēdēja man uz pleca un mēs abi gājām ārā no veikala, lai iejuktu pūli Pikadili apļa apkaimē.

Kad atgriezos pie Riplija izstādes ēkas, sev par mērenu pārsteigumu atklāju, ka ģitāra joprojām ir uz vietas. Varbūt apsargs pie durvīm bija to pieskatījis. Vai varbūt par tās drošību bija parūpējies kāds no municipālajiem policistiem. Tobrid turpat blakus atradās mobilā policijas vienība. Visiem policistiem un municipālās policijas darbiniekiem Bobs patika. Viņš bija ieguvis milzu popularitāti policistu vidū. Nevarētu pat iedomāties, kurš bijis šis labais samarietis, un, atklāti sakot, mani tas neinteresēja. Es tikai priecājos, ka mēs ar Bobu atkal esam kopā.

Nekavējoties savācu mantas un taisījos, ka tieku prom. Mēs bijām nopelnījuši pārāk maz, bet tā nebija mana svarīgākā problēma. Iegāju universālveikalā un iztērēju lielāko daļu naudas, kas man bija, par nelielu karablni, ko vispirms piestiprināju savai jostai un tad Boba pavadai. Tā es varēju būt drošs, ka mēs viens otru nepazaudēsim. Autobusā viņš neapsēdās man blakus kā parasti, bet ierāpās klēpi. Bobs varēja būt pilnīgi neizdibināms, bet dažkārt es ļoti labi sapratu, ko viņš domā. Šovakar bija viena no šim reizēm. Mēs bijām kopā, un neviens no mums negribēja, lai kaut kas mainītos.

10. nodaļa . ziemassvētku mincis

Pirmās dienas un nedēļas pēc dramatiskajiem notikumiem Pikadili mēs ar Bobu turējāmies viens pie otra kā kuģa avārijā izdzīvojušie uz glābšanas plosta jūrā. Šis atgadījums bija mūs abus pamatīgi pārbiedējis.

Tas pamudināja mani ilgi un pamatīgi izvērtēt mūsu draudzību. Kādu laiku prātoju, vai šī bēgšana nav zīme, ka viņš grib, lai turamies tālāk viens no otra. Sirds dziļumos zināju: ja Bobs vēlētos atgriezties uz ielas vai kādā citā vietā, no kuras viņš bija nācis, galu galā es neko nevarēju un arī nedrīkstēju darīt, lai viņu aizkavētu.

Izdomāju pat, ko darīšu, ja kaķis atkal gribēs bēgt prom. Ja tas atgadītos un man izdotos noķert Bobu, pirms viņš nozūd uz visiem laikiem, nolēmu viņu atdot Karaliskajai dzīvnieku aizsardzības biedrībai vai Batersī suņu un kaķu patversmei, kur bija ierīkoti tiešām jauki mājokļi kaķiem. Negribēju kļūt par Boba cietumsargu. Viņš man bija bijis pārāk labs draugs, lai iegrožotu viņa brīvību. To viņš nebija pelnījis.

Par laimi, tik tālu mēs nenonācām.

Vienu vai divas reizes pēc šī atgadījuma Bobs izvēlējās nenākt man līdzi. Kad no rīta paņēmu iejūgu, viņš aizskrēja

aiz dīvāna vai paslēpās zem galda, lai paziņotu man, ka šodien paliks mājās. Es ari neiebildu, taču kopumā viņš labprāt katru dienu nāca man līdzi. Un, kad tas notika, viņš izturējās mazliet citādi, daudz uzmanīgāk pret mani, bet dīvainā kārtā arī daudz drošāk.

Par spīti atgadījumam Pikadili lokā, Bobs tik ļoti nebaidījās atrasties ļaužu pūlī, kā tas reizumis bija noticis iepriekš. Varbūt tādēļ, ka biju piesprādzējis viņu pie savas jostas un ciešāk turēju pavadu, kad viņš bija nokāpis man no pleca. Patiesību sakot, domāju, ka viņš jutās man tuvāks. Saikne starp mums bija tikusi pārbaudīta un izturējusi. Man radās iespaids, ka viņš stiprāk nekā agrāk gribēja palikt man līdzās.

Dzīve, protams, joprojām nebija nekāds rožu dārzs. Ja strādā Londonas ielās, noteikti rodas situācijas, kad jūties apdraudēts. Pāris nedēļu pēc sastapšanās ar dīvaini piepūšamajā kostīmā Pikadili, mēs Koventgārdenā ieraudzījām ielas akrobātu trupu uz milzīgām ķekatām. Tie bija vecmodīgi franču cirka mākslinieki ar spilgti krāsotām, biedējošām sejām.

Līdzko Bobs ieraudzīja viņus grīļojamies mums virs galvas, tūlīt jutās apdraudēts. Viņš piespiedās man ciešāk klāt. Centos koncentrēties uz dziedāšanu, bet ik pa laikam man bija jāpārtrauc spēlēt ģitāru, jo Bobs uzlika asti uz grifa.

Izbeidz, Bob! uzsaucu viņam, vienlaikus atvainodamies pārītim tūristu, kuri bija apstājušies paklausīties.

Viņi, protams, domāja, ka tas ir smieklīgi un ir daļa no priekšnesuma. Kaut es mācētu tik viegli panākt, ka Bobs dara to, ko es viņam saku!

Tiklīdz akrobāti uz koka kājām bija nozuduši, tā jau, bez šaubām, bija pavisam cita lieta. Bobs atkal nomierinājās

un pavirzījās nedaudz tālāk no manis. Viņš it kā zināja, ka esmu viņa drošības tīkls. Un es ar prieku pildīju šo pienākumu.

Kad tuvojās 2007. gada Ziemassvētki un mūsu pirmais kalendārais gads kopā bija gandrīz apritējis, dzīve bija iegājusi stabilās sliedēs. Katru rītu, kad piecēlos, Bobs mani pacietīgi gaidīja pie savas bļodas virtuvē. Viņš ātri aprija brokastis un tad kārtīgi nomazgājās, aplaizot ķepas un purniņu. Bobam joprojām ne visai patika iet uz tualeti dzīvoklī, un no rītiem es bieži novedu viņu lejā nokārtot dabiskās vajadzības. Dažkārt izlaidu viņu no dzīvokļa, lai pats iziet ārā zālienā. Viņš bez problēmām nokļuva lejā un atkal atpakaļ augšā. Tad es sagatavojos: sapakoju mugursomu, paņēmu ģitāru un devos uz pilsētu.

Kad līdz Ziemassvētkiem bija palikušas tikai dažas dienas, ļaužu pūļi Koventgārdenā kļuva arvien lielāki un lielāki. Ari Bobs saņēma arvien vairāk un vairāk kārumu un dāvanu. Jau no paša sākuma cilvēkiem bija izveidojies paradums nest Bobam dāvaniņas.

Pirmo atnesa pusmūža kundze, kas strādāja birojā netālu no Džeimsstrītas un regulāri mēdza apstāties un parunāties ar mums. Viņai arī pirms daudziem gadiem bijis ruds runcis, un viņa man pastāstīja, ka Bobs atgādinot viņai šo kaķi.

Kādu vakaru kundze ieradās, plati smaidīdama un turēdama rokā smalku iepirkumu maisiņu no modīga zooveikala. Ceru, ka tu neiebildīsi: es nopirku Bobam nelielu dāvaniņu, viņa pavēstīja.

Protams, neiebilstu.

-    Tas nav nekas liels, viņa atzinās, izvelkot no maisiņa mazu rotaļu peli. Tajā ir nedaudz kaķumētras. Pavisam maz, neuztraucies. Un viņa pasmaidīja.

Tas nu man diez kā nepatika. Kaķi tomēr var pie kaķumētras pierast. Biju salasījies šausmu stāstus, ka kaķi, kļuvuši no tās atkarīgi, var sākt trakot. Pietika jau ar to, ka es pats izmisīgi mēģināju atbrīvoties no atkarības. Negribēju, lai arī Bobs kļūst par narkomānu.

Bet kundze bija tik jauka, ka man bija žēl viņu apbēdināt. Viņa kādu laiku pakavējās, izbaudīdama skatu, kā Bobs spēlējas ar pelīti.

Laikapstākļiem kļūstot sliktākiem, cilvēki sāka nest Bobam praktiskākas dāvanas.

Kādu dienu pie mums, bikli smaidīdama, pienāca cita kundze izskatīga krieviete.

-     Ceru, ka neiebilsti, bet, tā kā laiks kļūst aukstāks, nolēmu noadīt Bobam kaut ko siltu, viņa sacīja, izvilkdama no plecu somas skaistu, gaišzilu adītu šalli.

-     Oho! izsaucos neviltotā pārsteigumā. Tas ir brīnišķīgi!

Tūlīt aptinu šalli Bobam ap kaklu. Tā bija tieši laikā un izskatījās fantastiski. Kundze bija sajūsmā. Pēc nedēļas vai divām viņa parādījās atkal ar šallei pieskaņotu zilu vesti. Neesmu nekāds modes eksperts, kā to uzreiz pateiks ikviens, kurš mani jebkad ir sastapis, bet pat es sapratu, ka Bobs izskatās pārsteidzoši labi. Drīz vien cilvēki stāvēja rindā, lai viņu nofotografētu. Man vajadzēja prasīt par to naudu būtu kļuvis stāvus bagāts.

Pēc tam vismaz ducis citu cilvēku nu labi, sieviešu sanesa Bobam dažādus adītus apģērba gabalus.

Kāda kundze uz šallītes, ko bija viņam uzadījusi, pat bija izšuvusi vārdu "Bobs". Kādu dienu man iešāvās prātā, ka

Bobs kļuvis par modeli. Viņš vienā laidā pielaikoja jaunus apģērba gabalus, ko viņam bija sagādājusi kāda lāga dvēsele. Vārdam catwalk[6] tika piešķirta jauna nozīme.

Tas tikai apliecināja to, ko jau biju sapratis: es neesmu vienīgais, kurš sāka Bobam pieķerties. Šķita, ka viņš sadraudzējas gandrīz ar visiem, ko sastop. Es gribētu, lai arī man būtu šāds talants. Man nekad nav bijis viegli iedraudzēties ar cilvēkiem.

Neviens Bobu nemīlēja tik stipri kā mana bijusī draudzene Bella. Mēs joprojām bijām tuvi draugi, varbūt pat labāki nekā toreiz, kad dzīvojām kopā, un viņa regulāri iegriezās manā dzīvoklī, daļēji tāpēc, lai satiktu mani un papļāpātu, bet esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņa nāca ari apciemot Bobu.

Abi varēja stundām ilgi spēlēties uz dīvāna. Redzēju, ka Bobs viņu vērtē ļoti augstu.

Apmēram trīs nedēļas pirms Ziemassvētkiem Bella atnāca pie mums, nesdama rokās plastmasas iepirkumu maisiņu un plati smaidīdama.

-     Kas tev tur ir? jautāju, juzdams, ka viņai kaut kas ir padomā.

-    Tas nav tev, bet Bobam, viņa mani ķircināja.

Bobs, kā parasti, sēdēja zem radiatora, bet, izdzirdējis

savu vārdu, uzreiz saausījās.

-    Bob, nāc šurp! Man tev ir pārsteigums, Bella aicināja, apsēžoties uz dīvāna ar visu maisiņu. Viņš drīz vien bija klāt, lai noskaidrotu, kas tajā iekšā.

Bella izvilka pāris mazu, dzīvniekiem paredzētu T kreklu. Uz viena bija mīlīga kaķēna attēls, bet otrs T krekls bija sarkans ar zaļām malām. Uz tā lieliem, baltiem burtiem bija rakstīts "Ziemassvētku mincis", un apakšā zem uzraksta atradās liels kaķa pēdas nospiedums.

-     Bob, tas nu gan ir forši, vai ne? izsaucos. īstais apģērba gabals, ko valkāt Koventgārdenā pirms Ziemassvētkiem. Tas tiešām liks cilvēkiem pasmaidīt.

Un tā arī bija.

Nezinu, vai pie vainas bija Ziemassvētku gars vai vienkārši Boba ietērps, bet efekts bija satriecošs.

-    Skat, Ziemassvētku mincis! dzirdēju cilvēkus sakām gandrīz ik minūti.

Daudzi apstājās un iemeta nedaudz skanošā manas ģitāras futrālī, taču citi gribēja kaut ko iedot Bobam.

Reiz pie mums apstājās kāda ļoti labi ģērbusies kundze un sāka mīlināties ar Bobu.

-     Cik burvīgs kaķis! viņa jūsmoja. Ko viņš gribētu Ziemassvētkos?

-     Es nezinu, kundze, atteicu.

-     Teiksim tā: kas viņam vajadzīgs? viņa neatlaidās.

-     Manuprāt, viņam noderētu rezerves iejūgs. Vai kaut kas silts, lai viņam nesaltu, kad laiks kļūs pavisam auksts. Vai vienkārši nopērciet viņam kādu rotaļlietu. Visiem puikām Ziemassvētkos patīk saņemt rotaļlietas.

-    Ļoti labi, viņa noteica, pieceldamās kājās, un aizgāja.

Man tas izkrita no prāta, bet aptuveni pēc stundas kundze atgriezās. Viņa plati smaidīja un nesa smalku, rokām adītu zeķi, rotātu ar kaķu rakstiem. Ieskatījos tajā un redzēju, ka zeķe piebāzta ar dāvanām: pārtiku, rotaļlietām un citām mantām.

-Jums man jāapsola, ka neiztukšosiet zeķi līdz Ziemassvētkiem, kundze piekodināja. Tai jāstāv zem eglītes līdz Ziemassvētku rītam.

Man pietrūka drosmes atzīties, ka man nav naudas eglītei vai kādiem citiem Ziemassvētku rotājumiem. Viss, ko varēju sagādāt, bija elektroniskā eglīte, kuru pieslēgt labdarības veikaliņā nesen pirktajai vecajai, apbružātajai videospēļu konsolei.

Taču vēlāk es pieņēmu kādu lēmumu. Kundzei bija taisnība. Vienreiz man taču jāsarīko kārtīgi Ziemassvētki. Bija pamats svinībām man taču bija Bobs.

Ziemassvētki man laikam bija kļuvuši vienaldzīgi, jo gadiem ilgi nebiju tos pienācīgi svinējis. Piederēju pie tiem cilvēkiem, kuri Ziemassvētkus gaida ar šausmām.

Pēdējos desmit gadus vai pat ilgāk Ziemassvētkus pārsvarā biju sagaidījis dažādās patversmēs, kur tika rīkotas bagātīgas pusdienas bezpajumtniekiem. Tas bija labi domāts, un es tur biju piedzīvojis dažus līksmus brīžus, bet šie pasākumi man tikai atgādināja to, kā man nebija: normālu ģimeni un normālu dzīvi. Tie atgādināja man, ka biju sagandējis savējo.

Vienu vai pat divas reizes es Ziemassvētkus biju pavadījis vienatnē, cenzdamies aizmirst, ka mana ģimene atrodas otrā pasaules malā, vismaz lielākā daļa ģimenes. Pāris reižu vienu Ziemassvētku dienu es biju pavadījis kopā ar tēvu. Pēc tam kad nokļuvu uz ielas un veselu gadu nedevu par sevi nekādas ziņas, es tēvam paretam piezvanīju, un viņš uzaicināja mani paciemoties savā mājā Londonas dienvidos, bet tas nebija diez cik patīkami. Viņš nebija par mani visai augstās domās. Viņam to īsti nevarēja pārmest. Es nebiju dēls, ar kuru varētu lepoties.

Jutos pateicīgs par labām pusdienām un dzērieniem un galvenokārt par sabiedrību, bet nekāda lielā jautrība nevaldīja, un mēs šo pasākumu vairs neatkārtojām.

Taču šogad bija citādi. Es uzaicināju Bellu iedzert kādu glāzīti. Tad Ziemassvētku dienā es iztērējos, nopērkot tītara krūtiņu ar visām piedevām. Pats īsti gatavot nemācēju, un, pat ja mācētu, man nebija nepieciešamā aprīkojuma. Nopirku gardu cienastu Bobam, arī viņa iemīļotos vistas gaļas konservus.

Ziemassvētku dienā piecēlāmies samērā agri un izgājām nelielā pastaigā, lai Bobs varētu nokārtoties. Mēs sastapām citas ģimenes, kas dzīvoja mūsu mājā un devās apciemot radus un draugus. Novēlējām cits citam priecīgus Ziemassvētkus un sasmaidījāmies. Pat tik daudz es jau sen nebiju pieredzējis.

Atgriezies dzīvoklī, iedevu Bobam viņa zeķi. Viņš to jau sen bija pamanījis un acīmredzot uzminējis, ka tā domāta viņam. Citu pēc citas ņēmu ārā mantas. Zeķē bija gardumi, rotaļlietas, bumbiņas un mīkstās mantiņas ar kaķumētru. Bobam viss ļoti patika, un drīz vien viņš spēlējās ar savām jaunajām rotaļlietām kā līksmi satraukts bērns Ziemassvētku rītā. Tas bija burvīgi!

Agrā pēcpusdienā pagatavoju pusdienas, tad uzliku mums abiem galvā papīra cepures, attaisīju skārdeni alus un visu atlikušo pēcpusdienu un vakaru skatījos televīziju. Tik jauki Ziemassvētki man jau gadiem ilgi nebija bijuši.

11. nodaļa . nepatiesi apsūdzēts

2008. gada pavasari un vasarā ielu muzikantiem Londonas ielās kļuva arvien grūtāk un grūtāk, reizēm pat neiespējami izdzīvot.

Tam bija vairāki iemesli. Cilvēki iedomājas, ka ielu cilvēkus ekonomika neietekmē, bet tā nemaz nav. Recesija tā tobrīd tikai sāka uzņemt apgriezienus visai smagi bija skārusi gan mani, gan citus, kuri atradās līdzīgā situācijā. Labsirdīgie ļautiņi, kuri labprāt mēdza atvēlēt man un Bobam kādu mārciņu, bija kļuvuši taupīgi. Daži regulārie klausītāji man to pat pateica. Viņi baidījās zaudēt darbu. Es neko nevarēju iebilst. Tādēļ man bija jāstrādā ilgāk, bieži vien lai nopelnītu mazāk naudas, no kuras mums ar Bobu bija jāiztiek un jāsamaksā par jumtu virs galvas.

Ar to es varēju sadzīvot. Lielākā problēma bija varas iestādes, kas nu bija sākušas tramdīt ielu māksliniekus, kuri uzstājās neatļautās vietās. Nezināju, kādēļ viņi bija izlēmuši to darīt tieši tobrīd, bet viens bija skaidrs: tas man sagādāja pamatīgas galvassāpes.

Vairums Koventgārdenas sargsuņu vienmēr bija izturējušies saprātīgi. Man bija gadījies saķerties ar agresīvākajiem, bet viņi nekad nebija izturējušies pret mani

pārlieku bargi. Taču pat viņi bija sākuši konfiscēt mantas, ja likās, ka teiktais netiek uztverts nopietni. Nedomāju, ka viņiem bija piešķirtas jaunas pilnvaras, viņi vienkārši bija saņēmuši norādījumus no augšas stingrāk izturēties pret saviem pienākumiem.

Starp sargsuņiem bija arī dažas jaunas sejas. Viens no agresīvākajiem jaunpienācējiem pāris reižu bija piedraudējis atņemt man ģitāru. Man izdevās no tā izvairīties, apsolot, ka turpmāk strinkšķināšu atļautajā vietā vai pārcelšos kaut kur citur. Tad es uz pusstundu nozudu aiz stūra un atkal atgriezos Džeimsstritā.

Šādas paslēpes man bija jāspēlē visu laiku, bet man sāka pietrūkt vietu, kur slēpties. Šķita, ka jaunie sargsuņi zina, kur atrodos. Gandrīz katru dienu mani padzina vai norāja. Tas bija ļoti nogurdinoši. Sirds dziļumos es zināju, ka mana ielu muzikanta karjera tuvojas noslēgumam. Pēdējais piliens bija notikums, kas atgadījās kādā tā gada maija pēcpusdienā.

Man bija kļuvis ļoti grūti spēlēt uz ielas arī Koventgārdenas metrostacijas personāla un tās sliktās attieksmes dēļ, kādu izjutu no viņu puses, tāpēc situācija kļuva arvien nepatīkamāka. Nav ne jausmas, kāpēc viņi negribēja, lai spēlēju pie stacijas. Nu jau vairāki biļešu kontrolieri regulāri nāca pāri ielai no ieejas metrostacijā un mani visādi zākāja.

To es varēju paciest. Jau sen pie tā biju pieradis, bet viņi acīmredzot bija apspriedušies un izdomājuši kaut kādu plānu, kā tikt no manis vaļā. Ik pa laikam viņi izsauca Britu transporta policiju, kas ieradās un nolasīja man morāli. It kā man vēl to vajadzētu. Biju iemācījies ar policiju tikt galā tāpat kā ar citiem varas pārstāvjiem: paklausīgi nozudu, bārstīdams solījumus nekad vairs nemaisīties viņiem pa kājām; tad, līdzko gaiss bija tīrs, klusītēm manījos atpakaļ

vecajā vietā. Neuzskatīju, ka tas ir kaut kas slikts. Vai tad es kādam nodarīju kaitējumu?

Kādā pēcpusdienā viss izmainījās.

Kā parasti, kopā ar Bobu devos uz Koventgārdenu. Tolaik pie manis bija apmeties kāds draugs puisis, vārdā Dilans, ar kuru biju iepazinies vēl toreiz, kad spēlēju grupā. Dilanu izsvieda no mitekļa, kad viņš bija atteicies maksāt pārmērīgi augstu īres maksu, ko negodīgais saimnieks bija uzskrūvējis. Viņam uz pāris nedēļām vajadzēja guļasvietu. Es pats biju atradies līdzīgā situācijā, tādēļ nevarēju atteikt. Viņš bija iesācis gulēt uz mana dīvāna.

Sākumā Bobam nemaz nepatika, ka uzradies Dilans. Manuprāt, viņš domāja, ka pievērsīšu viņam mazāk uzmanības. Bet, līdzko Bobs aptvēra, ka arī Dilans ir dzīvnieku mīļotājs, un atklāja, ka saņems vairāk uzmanības, viss atkal bija labi. Bobam patika atrasties uzmanības centrā.

Tanī pēcpusdienā Dilans nolēma braukt kopā ar mums uz Londonas centru un padzīvoties pa Koventgārdenu. Bija skaista, saulaina diena, un viņam šķita, ka tā jāizbauda. Kamēr iekārtojos uz Džeimsstritas stūra, viņš spēlējās ar Bobu. Pārdomājot notikušo, nespēju noticēt, cik ļoti mums palaimējās, ka viņš bija atbraucis līdzi.

Tikko kā biju pārmetis ģitāru pār plecu, kad strauji piebrauca Britu transporta policijas patruļmašīna un apstājās ietves malā. No tās izlēca trīs policisti un tūlīt nāca uz manu pusi.

-     Kas te notiek? Dilans vaicāja.

-     Nezinu. Droši vien tas pats, kas vienmēr, atteicu, domādams, ka atsāksies vecais riņķa dancis un man atkal būs jāapsola aizvākties.

Es kļūdījos.

-     Ei, tu! Nāc mums līdzi! viens no policistiem pavēlēja, rādot uz mani.

-     Kāpēc?

-    Mēs tevi apcietinām uz aizdomu pamata par draudīgu izturēšanos.

-     Ko? Kam tad es būtu draudējis? Es nesaprotu, kas te, pie velna…

Iekams paspēju pabeigt teikumu, policisti bija jau mani sagrābuši. Kamēr viens no viņiem nolasīja manas tiesības, otrs uzlika roku dzelžus.

-     Paskaidrosim iecirknī. Savāc savas parpalas un kāp mašīnā, pirms esam sagādājuši tev vēl lielākas nepatikšanas, viņš norūca.

-     Ko lai es iesāku ar kaķi? jautāju, rādot uz Bobu.

-      Mums iecirknī ir suņa būdas, mēs varam izmitināt viņu tur, viens no policistiem atcirta. Ja vien te nav kāds, kas varētu viņu paņemt.

Man galva griezās riņķī un nebija ne mazākās saprašanas, kas notiek, bet tad ar acs kaktiņu es pamanīju Dilanu. Viņš izskatījās nobijies un negribēja iejaukties.

-    Dilan, vai pieskatīsi Bobu? es palūdzu. Aizved viņu atpakaļ uz dzīvokli. Atslēgas ir mugursomā.

Viņš pamāja un devās pie Boba. Noskatījos, kā viņš paņem kaķi klēpī un mēģina nomierināt; redzēju, ka viņš ir šausmās par to, kas notiek ar mani. Pa aizrestoto lodziņu patruļmašīnas aizmugurē es vēroju, kā Dilans un Bobs ielas malā nozūd skatienam.

Aizbraucām uz Britu transporta policijas iecirkni. Man arvien nebija skaidrības, kas ir atgadījies.

Pēc dažām minūtēm es jau stāvēju reģistratūras darbinieka priekšā, kurš pieprasīja, lai iztukšoju kabatas un atbildu uz dažādiem jautājumiem. Tad mani ieveda kamerā, kur bija jāgaida, kamēr man atnāks pakaļ. Kad sēdēju tukšajā kamerā, kuras sienās bija ieskrāpēti uzraksti un grīda smakoja pēc urīna, man uzmācās briesmīgas atmiņas.

Jau iepriekš biju saskrējies ar policiju, galvenokārt par sīkām zādzībām.

Ja cilvēks ir bezpajumtnieks vai narkomāns, viņš meklē atrast vieglākas iespējas, kā sadabūt naudu. Un, atklāti sakot, nav nekā vieglāka par preču čiepšanu veikalā. Es specializējos uz gaļas zagšanu pievācu jēra kājas un dārgus steikus: Džeimija Olivera steikus, jēra ciskas, kūpinātus šķiņķus. Vistas gaļu es neņēmu, jo tā tik daudz nemaksā. Es zagu dārgākās preces. Tās varēja pārdot par puscenu. Ja aizgāju uz krogu un preci notirgoju, tad tik daudz varēja nopelnīt. Krogi ir laba vieta, kur pārdot zagtas mantas. Visi to zina.

Lai nopirktu narkotikas, es pirmoreiz zagu 2001. vai arī 2002. gadā, kaut kad ap to laiku. Pirms tam es naudu biju saubagojis. Un, kad tas viss vēl nebija sācies, biju pārgājis uz metadonu. Man bija izdevies narkotikas atmest, bet tad es atkal sāku lietot, jo viss bija sagājis grīstē. Sociālais dienests mani izmitināja īstā zaņķī, kur lietoja visi, un es atkritu atpakaļ.

Joprojām atceros, kā mani pieķēra pirmoreiz. Tas notika Mark and Spencers lielveikalā Endžela rajonā Izlingtonā [7] . es mēdzu uzcirsties un sasiet matus zirgastē, izliekoties par pastnieku, kas, iznēsājis pastu, pa ceļam uz mājām ieskrējis lielveikalā, lai nopirktu kaut ko ēdamu vai pinti piena. Sva

rīgākais bija atbilstoša āriene. Tur vajadzēja attapību. Ja es būtu iegājis veikalā ar mugursomu vai iepirkumu maisiņu, man nebūtu nekādu izredžu. Es izmantoju Karaliskā pasta somu. Tagad ir citādi, bet toreiz, ja cilvēkam pār plecu karājās pastnieka soma, neviens par viņu nelikās ne zinis.

Lai nu kā, kādu dienu mani tomēr notvēra. Pie manis atrada gaļu simts divdesmit mārciņu vērtībā.

Mani aizveda uz policijas iecirkni. Toreiz man uz vietas piesprieda astoņas mārciņas lielu soda naudu par zagšanu. Man palaimējās, jo tā bija pirmā reize.

Tas, protams, mani neapturēja. Es biju atkarīgais. Man bija jādara tas, kas bija jādara. Es lietoju heroīnu un reizēm kreku. Jāriskē. Nav izvēles.

Kad tevi pieķer, ir sūdlgi, bet ar to jāsamierinās. Skaidrs, ka, tupot iecirkni, ir sevis ļoti žēl, bet tu nevari pretoties augstākām varas iestādēm.

Tu mēģini izlocīties, pūt pilītes, bet policisti tev netic. Viņi nekad tev netic. Ja esi tik zemu kritis, tu nonāc apburtajā aplī.

Tieši tādēļ muzicēšana uz ielas tik ļoti nāca man par labu. Es nepārkāpu likumu. Tā es neatkritu atpakaļ, bet nu atkal biju nonācis ķurķī. Tas bija īsts spēriens zem jostasvietas.

Biju pavadījis kamerā varbūt pusstundu, kad durvis pēkšņi atvērās un baltā kreklā uzcirties policists pasauca mani.

-     Nāc ārā! viņš pavēlēja.

-     Kur jūs mani vedat? es vaicāju.

-     Gan redzēsi, viņš attrauca.

Mani ieveda tukšā telpā, kurā atradās tikai pāris plastmasas krēslu un galds.

Man pretī sēdēja divi policisti. Patiesību sakot, viņi izskatījās nogarlaikojušies, bet tad viens no viņiem sāka mani pratināt.

-      Kur jūs bijāt vakar ap pusseptiņiem pēcpusdienā?

-     Ē-ē… muzicēju Koventgārdenā.

-     Kur tieši?

-    Uz Džeimsstrītas stūra iepretim ieejai metro, es godīgi atbildēju.

-    Vai jūs tovakar iegājāt metrostacijā? policists taujāja.

-     Nē, es tur nekad neeju. Es braucu ar autobusu.

-     Kāpēc tad vismaz divi cilvēki ir liecinājuši, ka bijāt stacijā, izlamājāt un apspļaudījāt biļešu kontrolieri?

-     Es neko nesaprotu. Biju apstulbis.

-    Jūs esot uzbraucis augšā no metro ar eskalatoru un mēģinājis tikt garām automātiskajai barjerai bez biļetes.

-     Kā jau teicu, tas nebiju es, iebildu.

-     Kad jūs apturēja, jūs esot izlamājis metro darbinieci.

Spēju tikai noliedzoši pašūpot galvu. Tas bija kā ļauns

sapnis.

-     Tad jūs aizveda uz biļešu kasi un lūdza iegādāties biļeti, policists turpināja. Kad pret savu gribu to izdarījāt, jūs uzspļāvāt biļešu kases lodziņam.

Tas nu bija par daudz! Es uzsprāgu.

-      Klausieties, tās ir pilnīgas blēņas, protestēju. Es jau teicu, ka vakar metrostacijā nemaz neiegāju. Es tur nekad neeju. Un es nekad nebraucu ar metro. Es un mans kaķis visur braucam ar autobusu.

Policisti skatījās uz mani tā, it kā es būtu lielākais melis pasaulē.

Viņi vaicāja, vai negribu liecināt, un to es arī darīju, paskaidrojot, ka visu vakaru biju spēlējis uz ielas. Zināju, ka drošības kameras ieraksts to pierādīs, bet dziļi sirdī mocījos bailēs.

Ja nu fakti tikuši sagrozīti? Ja nu metrostacijas darbinieki bija padarbojušies ar drošības kameras ierakstiem? Ja nu viss nonāk līdz tiesai, ko gan tad līdzēs mana liecība pret trīs vai četru Londonas metro darbinieku liecībām?

Un pats galvenais es raizējos par to, kas notiks ar Bobu. Kurš viņu pieskatīs? Vai viņš paliks pie pagaidu saimnieka vai atgriezīsies uz ielas? Un kā viņam tur klāsies? No visām šīm domām man galva vai plīsa pušu.

Policisti mani pratināja vēl divas vai trīs stundas. Sāku jau zaudēt laika izjūtu. Telpā nebija dabiskā apgaismojuma, tādēļ nevarēju aptvert, vai ir diena vai nakts. Kādā brīdī ienāca policiste, kurai sekoja īgna izskata policists.

-      Man jāveic DNS analīze, viņa paskaidroja, kamēr viņas pavadonis, sakrustojis rokas, stāvēja telpas stūrī, nikni uz mani blenzdams.

-    Labi, es piekritu, cenzdamies viņu ignorēt. Nospriedu, ka man nav, ko zaudēt. Kas man jādara? jautāju policistei.

-     Vienkārši sēdiet, un es jums no mutes paņemšu siekalu paraugu.

Policiste izvilka mazu instrumentu komplektu, kurā bija daudz vates kociņu un mēģeņu.

Pēkšņi jutos tā, it kā būtu atnācis pie zobārsta.

-     Muti plati vaļā! viņa izrīkoja.

Policiste iebāza man mutē garu vates kociņu, pārvilka ar to man pa vaiga iekšpusi, un tas arī bija viss.

-     Kārtībā, viņa paziņoja, ielikdama vates piciņu paraugu mēģenē un savākdama savus darbarīkus.

Beidzot mani izlaida ārā un aizveda atpakaļ uz reģistratūru, kur pret parakstu es saņēmu atpakaļ savas personiskās mantas. Man arī bija jāparaksta dokuments, kurā teikts, ka esmu nosacīti atbrīvots un man pēc pāris dienām jāatgriežas iecirknī.

-     Kad es uzzināšu, vai man tiks izvirzīta formāla apsūdzība? jautāju dežurējošajam policistam, kaut gan man bija aizdomas, ka viņš to nevarēs pateikt. Man par pārsteigumu viņš atbildēja, ka tas varētu būt zināms pēc divām dienām, kad atnākšu uz iecirkni.

-     Tiešām? es brīnījos.

-     Ļoti iespējams, viņš atbildēja.

Tūlīt nospriedu, ka tas ir gan labi, gan slikti. Labi, jo man nedēļām ilgi nebūs jāgaida, lai uzzinātu, vai man izvirzīs apsūdzību, savukārt slikti ja mani tiesās, es drīz vien varu nonākt aiz restēm.

Nepavisam nebiju par tādu perspektīvu sajūsmā.

Kad mani beidzot atbrīvoja un es atrados uz ielas Vorenstritas tuvumā, bija piķa melna tumsa. Bezpajumtnieki mazos bariņos jau meklēja vietu, kur pārnakšņot, cenzdamies nolīst kādā šķērsieliņā.

Bija jau gandrīz vienpadsmit. Kad tiku līdz Seven Sisters metrostacijai, tuvojās pusnakts un ielas bija pilnas dzērājiem un ļaudīm, kas bija izsviesti no krogiem.

Nonācis dzīvoklī, atvieglojumā dziļi uzelpoju.

Dilans skatījās televīziju, bet Bobs saritinājies gulēja savā ierastajā vietā zem radiatora. Līdzko ienācu pa durvīm, viņš pielēca kājās un pieskrēja man klāt, piešķiebis galvu uz vienu sānu un skatīdamies augšup uz mani.

-    Sveiks, draugs, vai viss kārtībā? apvaicājos, nomezdamies uz viena ceļa un viņu glaudīdams.

Bobs tūlīt uzrāpās man uz tā un sāka glausties pret seju.

Dilans bija iegājis virtuvē, bet drīz vien atkal parādījās ar alus skārdeni no ledusskapja.

-     Tu izglābi man dzīvību, paldies, teicu, atvērdams skārdeni un ieraudams prāvu malku aukstā dzēriena.

Nosēdēju pāris stundu kopā ar Dilanu, cenšoties saprast, kas ar mani bija atgadījies. Es sapratu, ka biļešu kontrolieri Koventgārdenas metrostacijā mani neieredz, bet nebiju iedomājies, ka viņi ies tik tālu un mēģinās apsūdzēt mani noziegumā, ko nebiju pastrādājis.

-     DNS paraugs nesakritīs ar tavējo, draugs, Dilans centās mani uzmundrināt.

Vēlējos, kaut es būtu tik optimistiski noskaņots.

Tonakt gulēju nemierīgi. Pārdzīvotais bija mani pamatīgi satriecis. Lai cik neatlaidīgi pūlējos sev iegalvot, ka viss beigsies labi, nespēju atbrīvoties no domām, ka manā dzīvē gaidāms kāds briesmīgs pavērsiens. Jutos bezspēcīgs, nikns un pamatīgi pārbijies.

Nākamajā dienā nolēmu mest Koventgārdenai līkumu. Mēs ar Bobu spēlējām Nīlstrītā un divās citās vietās Totenhemkortroudas pusē, bet es darīju to visai negribīgi. Biju pārāk norūpējies par to, kas notiks, kad rit ieradīšos policijas iecirknī. Tonakt atkal mocījos ar bezmiegu.

Man transporta policijas iecirknī bija jāierodas divpadsmitos, bet es devos ceļā agrāk, lai nenokavētu. Negribēju atkal par kaut ko taisnoties. Bobu atstāju mājās ja nu mani iecirknī marinēs stundām ilgi. Viņš bija sajutis, ka esmu noraizējies, kad skraidīju pa dzīvokli, ēzdams brokastu grauzdiņu.

-      Neuztraucies, draugs, būšu atpakaļ, iekams paspēsi atjēgties, iedams prom, mierināju viņu. Kaut es būtu juties tikpat pārliecināts, cik izklausījos!

Pagāja kāds laiciņš, kamēr atradu iecirkni, kas bija paslēpies nomaļā ieliņā aiz Totenhemkortroudas. Mani turp bija aizveduši policijas mašīnā un izlaida ārā jau tumsā, tādēļ nebija nekāds brīnums, ka man bija grūti šo vietu sameklēt.

Kad beidzot iecirkni atradu, divdesmit minūtes bija jāsēž un jānīkst. Pa šo laiku nespēju domāt ne par ko citu. Galu galā mani iesauca telpā, kur jau gaidīja divi policisti: vīrietis un jauna sieviete.

Viņiem priekšā atradās dokumentu mapes, kuras neko labu nevēstīja. Es prātoju, ko viņi uzrakuši par manu pagātni. Dievs vien zina, kas tajās slēpās.

Pirmais sāka runāt vīrietis. Viņš man paziņoja, ka man netiks izvirzīta apsūdzība par draudīgu uzvedību. Es sapratu, kāpēc.

DNS neatbilda siekalām no biļešu kases, vai ne? izsaucos, pēkšņi atkal atguvis cerību.

Policists tikai sāji pasmaidīja. Viņš neko nedrīkstēja teikt, to es sapratu. Bet viņam tas nebija jādara. Man bija pilnīgi skaidrs: kāds no metrostacijas bija mēģinājis mani ietupināt, bet viņam tas nebija izdevies.

Tās bija labās ziņas, bet ilgi nebija jāgaida sliktās.

Sieviete paziņoja, ka man tiek izvirzīta apsūdzība par neatļautu muzicēšanu uz ielas jeb kā tas apzīmēts likumā "naudas izmānīšanu".

Viņi pastūma uz manu pusi pavēsti un noteica, ka man jāierodas tiesā pēc nedēļas.

Prom devos ar vieglāku sirdi. "Naudas izmānīšana" bija daudz sīkāks pārkāpums nekā draudīga izturēšanās. Ja palaimēsies, tikšu cauri ar nelielu naudas sodu un brīdinājumu.

Draudīga izturēšanās būtu pavisam cita lieta. Tad man tiktu piespriests bargāks sods, varbūt pat ieslodzījums. Es viegli biju ticis cauri.

Pa daļai man gribējās cīnīties pret netaisnību, kas man bija nodarīta. Pēc ārējā apraksta cilvēks, kas bija apspļaudījis logu, nemaz nelīdzinājās man. Sažņaudzu ciešāk saujā dokumentus un nodomāju, ka varu iesūdzēt policiju tiesā par nepamatotu aizturēšanu.

Taču, godīgi runājot, viss, ko tajā pēcpusdienā, dodoties mājup, jutu, bija atvieglojums un apziņa, ka manā dzīvē kaut kas kardināli ir mainījies. Es tikai nezināju, kas.

Man vēl bija jāpārdzīvo tiesas sēde. Aizgāju uz tuvāko konsultāciju centru iedzīvotājiem, lai lūgtu padomu juristam. Varbūt man vajadzēja to darīt agrāk, bet apjukumā nebiju iedomājies.

Tā kā piedalījos narkomānu rehabilitācijas programmā un dzīvoju sociālajā mājā, izrādījās man pienācās jurista palīdzība. Patiesībā nebiju pārliecināts, ka man nepieciešams advokāts, kas pārstāvētu mani tiesā, tādēļ tikai palūdzu padomu, kas man būtu jāsaka.

Viss bija ļoti elementāri. Man atklāti jāatzīstas, ka esmu vainīgs muzicēšanā uz ielas: skaidri un nepārprotami. Vienkārši bija visam jāpiekrīt, jāatzīst sava vaina un jācer, ka miertiesnesis nav kāds sadists, kurš ienīst ielu muzikantus.

Kad pienāca svarīgā diena, es pirms došanās uz tiesu uzvilku tīru kreklu (virs T krekla ar uzrakstu "Ārkārtīgi neapmierināts") un noskuvos. Uzgaidāmā telpa bija pilna visdažādākajiem ļaudīm, sākot no tiešām bīstama paskata tipiem ar skūtām galvām, kuri runāja ar austrumeiropiešu akcentu, un beidzot ar pāris pusmūža vīriem pelēkos uzvalkos, kuri bija pārkāpuši satiksmes noteikumus.

Džeimss Bouvens! Tiesa izsauc misteru Džeimsu Bouvenu! atskanēja sulīga balss. Dziļi ievilku elpu un gāju iekšā.

Miertiesneši raudzījās uz mani tā, it kā es būtu uz ielas izmests atkritums, ko atpūtis vējš, bet saskaņā ar likumu viņi nevarēja man neko daudz padarīt, it īpaši tādēļ, ka šī bija pirmā reize, kad stājos tiesas priekšā par muzicēšanu uz ielas.

Man piesprieda trīs mēnešus policijas uzraudzības. Naudas sodu man neuzlika, bet skaidri lika noprast: ja vēlreiz pieķers, mani gaida naudas sods un pat kas ļaunāks.

Kad sēde beidzās, Bella ar Bobu sagaidīja mani pie tiesas ēkas. Bobs tūlīt nolēca Bellai no ceļiem un pienāca man klāt. Viņš negribēja uzvesties pārlieku melodramatiski, bet bija skaidrs, ka viņš priecājas, mani ieraugot.

-     Kā gāja? Bella apjautājās.

-     Trīs mēnešu pārbaudes laiks, bet, ja mani atkal pieķers, klāsies plāni, atbildēju.

-     Ko tu iesāksi? vaicāja Bella.

Paskatījos uz viņu, tad lejup uz Bobu. Atbildi laikam varēja nolasīt man sejā.

Biju nonācis ceļa galā. Gandrīz desmit gadus es ar pārtraukumiem biju pelnījis iztiku kā ielu muzikants. Laiki bija mainījušies un mana dzīve tiem līdzi, katrā ziņā kopš brīža, kad tajā ienāca Bobs. Tādēļ arvien skaidrāk apzinājos, ka nevarēšu turpināt muzicēt uz ielas: tas bija jebkurā gadījumā bezjēdzīgi. Reizēm pat nenopelnīju pietiekami daudz naudas, lai savilktu kopā galus. Reizēm es un tas bija vēl svarīgāk, ka arī Bobs mēs iekūlāmies bīstamās situācijās. Un tagad man draudēja reālas briesmas nonākt cietumā, ja mani atkal pieķers muzicējam neatļautā vietā. Tas vienkārši vairs nebija tā vērts.

-     Nezinu, ko iesākšu, Bella. Bet vienu gan es zinu: par ielu muzikantu nestrādāšu.

12. nodaļa . 683. numurs

Turpmākās dienas man galva griezās riņķi. Mani plosīja pretrunīgas izjūtas.

No vienas puses, es joprojām dusmojos par netaisnību, kas man bija nodarīta. Man šķita, ka esmu zaudējis iztikas avotu tikai tāpēc, ka dažiem cilvēkiem uz mani bijis zobs. Taču, no otras puses, sāku arī nojaust, ka šis atgadījums varbūt izrādīsies laime nelaimē.

Sirds dziļumos zināju, ka visu mūžu nevarēšu muzicēt uz ielas. Es savu dzīvi nevarēju izmainīt, spēlējot uz ielu stūriem Džonija Keša un Oasis dziesmas. Es nevarēju gūt pietiekami daudz spēka, lai pilnīgi atbrīvotos no atkarības, tikai paļaujoties uz savu ģitāru. Sāku nojaust, ka stāvu nozīmīgās krustcelēs, ka man ir iespēja atstāt pagātni aiz muguras. Šādas situācijas bija pieredzētas, bet pirmoreiz mūžā es biju gatavs to izmantot.

Teorētiski, protams, viss bija ļoti jauki. Zināju ari nežēlīgo patiesību: manas izredzes nebija visai spīdošas. Kā lai tagad pelnu naudu? Neviens mani darbā neņems.

Ne jau tāpēc, ka es būtu stulbs, tik daudz sapratu pats. Pateicoties darbam informācijas tehnoloģiju sfērā, ko biju strādājis pusaudža gados Austrālijā, es ļoti daudz zināju

par datoriem. Es tiku pavadījis iespējami daudz laika pie savu draugu klēpjdatoriem vai bezmaksas datoriem vietējā bibliotēkā un biju pašmācības ceļā daudz ko par šo jomu apguvis. Bet man nebija nekādu rekomendāciju vai būtiskas darba pieredzes Apvienotajā Karalistē, uz kuru varētu atsaukties, un, ja varbūtējais darba devējs man pajautātu, kur esmu pavadījis pēdējos desmit gadus, es nevarētu izlikties, ka esmu strādājis Google vai Microsoft, tā ka par to bija jāaizmirst.

Man nebija jēgas pieteikties datorzinību kursos, jo mani tāpat neuzņemtu. Oficiāli joprojām piedalījos narkomānu rehabilitācijas programmā. Es dzīvoju sociālajā dzīvoklī, un man nebija nekādu dokumentu par pabeigtu izglītību. Kursu vadītāji negribētu un varbūt arī nedrīkstētu laist mani auditorijai pat ne tuvumā. Kopumā man nespīdēja iespēja atrast normālu darbu, lai arī ko mēs saprastu ar vārdu "normāls".

Drīz vien aptvēru, ka man ir tikai viena reāla alternatīva. Es nevarēju atļauties nogaidīt, vai uzradīsies kāds darbs. Man vajadzēja naudu, lai uzturētu sevi un Bobu. Tāpēc pāris dienu pēc tiesas sēdes kopā ar Bobu devos uz Koventgārdenu pirmoreiz daudzu gadu laikā bez ģitāras uz muguras. Kad nonācu laukumā, taisnā ceļā gāju uz vietu, kur kā zināju varēju sastapt meiteni, vārdā Sema, žurnāla Big Issue[8] koordinatori šajā rajonā.

Reiz biju mēģinājis pārdot Big Issue 1998. un 1999. gadā, kad nonācu uz ielas. Es saņēmu laikraksta izplatītāja apliecību un strādāju ielās Čeringkrosas un Trafalgaras laukuma apkaimē. Nekas nesanāca es izturēju mazāk par gadu, iekams atmetu žurnāla pārdošanai ar roku.

Joprojām atcerējos, cik smagi man klājās.

Kad pārdevu Big Issue, tik daudzi cilvēki mēdza nākt man klāt un nikni uzrūkt: "Atrodi darbu!" Tas mani ļoti apbēdināja. Viņi nesaprata, ka žurnāla pārdošana ir darbs. Patiesībā, ja esi Big Issue izplatītājs, tev faktiski ir savs bizness. Kad pārdevu žurnālu, man bija jāsedz papildu izdevumi: žurnāla eksemplāri, kurus pārdevu, pašam bija jānopērk. Tādēļ katru dienu, kad ierados koordinatora punktā, man kabatā vajadzēja būt vismaz pāris mārciņām, lai nopirktu dažus žurnālus. Vecā gudrība lai nopelnītu naudu, kabatā jābūt naudai tikpat labi attiecās uz žurnāla Big Issue izplatītājiem kā uz ikvienu citu.

Daudzi iedomājas, ka tā ir absolūta labdarība un žurnālus izplatītājiem dod par brīvu. Tā tas nav. Ja tā būtu, izplatītāji pārdotu daudz vairāk žurnālu. Big Issue moto ir palīdzēt cilvēkiem, lai viņi spētu palīdzēt paši sev. Bet toreiz es nebiju īsti pārliecināts, ka man šī palīdzība nepieciešama, nebiju gatavs to pieņemt.

Arvien atceros dažas drūmās, dvēseli plosošās dienas, ko pavadīju, sēdēdams uz mitra un vējaina ielas stūra un mēģinādams iekārdināt un pierunāt londoniešus šķirties no naudiņas, lai iegādātos žurnālu. Tas bija ļoti grūti, sevišķi tādēļ, ka toreiz pār manu dzīvi joprojām valdīja narkotikas. Viss, ko parasti saņēmu pretī par savām pūlēm, bija rupjības vai spēriens pa ribām.

Galvenokārt man bija grūti tādēļ, ka biju neredzams. Vairums cilvēku par mani vienkārši nelikās ne zinis. Patiesību sakot, viņi visi centās no manis izvairīties. Tādēļ es kļuvu par ielu muzikantu, jo tad vismaz ar mūzikas starpniecību varēju piesaistīt klausītājus un pavēstīt viņiem, ka esmu dzīva būtne ar miesu un asinīm. Un pat tad vairums cilvēku mani ignorēja.

Ja nebūtu Boba, man nemaz neienāktu prātā atkal kļūt par Big Issue izplatītāju. Viņš bija pilnībā pārvērtis manu dzīvi un jūtas, strādājot uz ielas. Ja man, kopā ar Bobu izplatot žurnālus, veiksies tikpat labi kā muzicējot, tad varbūt izdosies spert nozīmīgu soli uz priekšu. Protams, bija tikai viena problēma: vispirms jāpanāk, lai mani pieņem darbā.

Atradu Semu vietā, kur pulcējās šī rajona Big Issue pārdevēji, lai nopirktu žurnālus, sānieliņā netālu no Koventgārdenas galvenā laukuma. Tur atradās daži izplatītāji, visi vīrieši. Vienu otru es pazinu. To vidū bija virs, vārdā Stīvs, kurš, cik es zināju, izvadāja eksemplārus. Biju redzējis, kā viņš pirmdienās, kad iznāca jaunais numurs, piegādā žurnālus.

Pāris reižu mēs bijām viens otru manījuši Koventgārdenas apkaimē un bijām izturējušies visai piesardzīgi. Man radās tāds iespaids, ka viņš īpaši nepriecājas, mani ieraugot, bet tas nesatrauca. Nebiju taču nācis sastapt viņu. Man bija jārunā ar Semu.

-    Sveiki! Jūs abi šodien nespēlējat? viņa jautāja, atpazinusi mani un Bobu un draudzīgi viņu paglaudot.

-     Nē, tai nodarbei būs jāpieliek punkts. Neliela saķeršanās ar kruķiem. Ja mani atkal pieķers spēlējam neatļautā vietā, man būs pamatīgas nepatikšanas. Tagad, kad man jāgādā par Bobu, es nedrīkstu riskēt, vai ne?

-     Tā gan, Sema novilka. Viņas seja izteiksme uzreiz liecināja, ka viņa saprot, kas tūlīt sekos.

-     Tad nu… es turpināju, šūpodamies uz papēžiem, es gribēju pajautāt, vai…

Sema pasmaidīja un pārtrauca mani.

-      Nu, viss atkarīgs no tā, vai tu atbilsti nosacījumiem.

-      Atbilstu gan, pasteidzos atbildēt, zinādams, ka, dzīvojot sociāli neaizsargātām grupām paredzētā dzīvoklī, man bija tiesības pārdot žurnālus.

-     Bet tev būs jāiziet cauri birokrātijai un jāaizbrauc uz Voksholu piereģistrēties, viņa brīdināja.

-     Labi.

-    Vai tu zini, kur atrodas redakcija? viņa vaicāja, sniedzoties pēc vizītkartes.

-    īsti nezinu, atzinos. Biju pārliecināts, ka pirms daudziem gadiem, kad reģistrējos pirmoreiz, redakcija bija atradusies citur.

-     Brauc ar Voksholas autobusu un izkāp pie dzelzceļa stacijas. Redakcija atrodas pāri ielai, netālu no upes, kur sākas vienvirziena kustība, viņa skaidroja. Līdzko būsi saņēmis žetonu, brauc šurp, sameklē mani, un mēs liksim tevi pie darba.

Paņēmu vizītkarti un kopā ar Bobu devos uz mājām.

-     Bob, mums jāsaved sevi kārtībā, pavēstīju viņam. Mums jāiet uz darba interviju.

Pirms braucu uz Big Issue redakciju, man vajadzēja dabūt dokumentus, tādēļ es nākamajā dienā gāju pie savas sociālās darbinieces. Man, vienalga, bija ar viņu regulāri jāsatiekas. Paskaidroju, kādā situācijā esmu nonācis un kas atgadījās transporta policijā. Viņa labprāt izsniedza izziņu, kurā bija rakstīts, ka mitinos sociāli neaizsargātām grupām paredzētā dzīvoklī un ka žurnāla izplatītāja darbs man palīdzēs sakārtot dzīvi.

Nākamajā dienā es sakopos: atsēju atpakaļ matus, uzvilku pieklājigu kreklu un ar visiem vajadzīgajiem papīriem devos uz Voksholu.

Līdzi paņēmu arī Bobu. Cerēju, ka Bobs palīdzēs man pārdot žurnālus, tāpat kā bija palīdzējis pelnīt naudu, kad biju ielu muzikants. Viņš būs manā komandā, tāpēc es gribēju, lai ari viņu piereģistrē, ja tas vispār bija iespējams.

Big Issue redakcija atrodas parastā biroju ēkā Temzas dienvidu krastā netālu no Voksholas tilta un britu slepenā izlūkdienesta M16 ēkas.

Pirmais, ko, iegājis vestibilā, pamanīju, bija liels uzraksts "Suņiem ieeja aizliegta". Kā izrādījās, suņus kādreiz bijis atļauts ievest, bet to aizliedza, tāpēc ka suņi pārāk bieži sāka cits ar citu plēsties. Taču par kaķiem nekas nebija uzrakstīts.

Kad biju aizpildījis pāris anketu, man lika apsēsties un pagaidīt. Pēc kāda brīža mani uzaicināja vienā no kabinetiem uz interviju ar darbinieku. Viņš bija lāga vīrs, un mēs kādu laiku parunājām. Arī viņš pirms daudziem gadiem bija atradies uz ielas un izmantojis šos žurnālus kā atspēriena punktu, lai savestu savu dzīvi kārtībā.

Paskaidroju, kādi ir mani apstākļi. Viņš bija ļoti atsaucīgs.

-     Es zinu, kā tas ir, Džeims, tici man, viņš sacīja.

Pagāja tikai dažas minūtes, un viņš parādīja paceltu

īkšķi un sūtīja mani uz citu kabinetu saņemt žetonu.

Man bija jānofotografējas un tad jāpagaida, kamēr saņemšu laminētu žetonu, uz kura būs mans izplatītāja numurs. Jautāju darbiniekam, kurš izdeva žetonus, vai ari Bobs nevarētu saņemt izplatītāja apliecību.

-    Nē, viņš atbildēja, kratīdams galvu. Mājdzīvnieki žetonus nevar saņemt. Ir jau bijuši līdzīgi gadījumi ar suņiem. Taču ar kaķiem mums nav bijusi darīšana.

-    Varbūt tad viņš drīkst nofotografēties kopā ar mani?

Darbinieks savieba ģīmi, it kā grasītos teikt: es īsti

nezinu, bet beidzot tomēr piekāpās.

-     Lai notiek!

-     Bob, smaidi, es teicu, kad apsēdāmies fotoaparāta priekšā.

Kamēr attēls tika apstrādāts, darbinieks turpināja reģistrācijas procesu. Ja kāds kļūst par Big Issue izplatītāju, viņam piešķir nejauši izraudzītu numuru. Numurus nepiešķir pēc kārtas. Ja tā notiktu, tad tagad šo numuru skaits jau būtu mērāms tūkstošos, jo ļoti daudzi cilvēki piesakās izplatīt Big Issue un tad nozūd kaut kur izplatījumā. Tādēļ, ja ilgāku laiku kāds neparādās, numurs atgriežas apritē. Citādi nevar.

Apmēram pēc stundas ceturkšņa ilgas gaidīšanas darbinieks atkal parādījās pie rakstāmgalda.

-    Lūdzu, mister Bouven, viņš teica, pasniegdams man laminētu žetonu.

Ieraudzījis fotogrāfiju, nenovaldījos un izplūdu platā smaidā. Bobs atradās kreisajā pusē. Mēs bijām komanda -

žurnāla Big Issue izplatītāji ar numuru 683.

ienākumus, izplatot žurnālu plašam sabiedrības lokam. Mēs uzskatām, ka mums jāpastiepj roka, lai palīdzētu piecelties, nevis lai dotu žēlastības dāvanas, un jāpanāk, lai šie cilvēki spētu atkal dzīvot patstāvīgu dzīvi."

Tieši tas man ir vajadzīgs, es sev teicu, roka, kas palīdzētu man piecelties. Un šoreiz es to satveršu.

Tālāk bija rakstīts, ka man "ir jāiztur pārbaudes periods un jāparaksta uzvedības noteikumi". Zināju, ka pirmā teikuma daļa nozīmē, ka man būs jāpastrādā "izmēģinājuma vietā", kur vietējie organizatori vēros un vērtēs manu darbu.

Tad, ja viss noritēs gludi, man ierādīs pastāvīgu žurnāla izplatīšanas vietu. Iesākumam man arī pienācās desmit žurnāla eksemplāri par brīvu. Bukletā bija skaidri pateikts, ka turpmākais atkarīgs no manis. "Līdzko šie žurnāli ir pārdoti, izplatītāji var nopirkt jaunus eksemplārus, ko viņi iegādājas par vienu mārciņu un pārdod par divām mārciņām, tādējādi nopelnot vienu mārciņu par žurnālu."

Tālāk noteikumi skaidroja, ka izplatītāji ir žurnāla Big Issue darbinieki. "Mēs neatmaksājam naudu par nepārdotajiem žurnāliem, tātad katram izplatītājam rūpīgi jāplāno pārdošanas apjomi un finanses. Šīs iemaņas līdz ar pārliecību un pašapziņu, ko viņi iegūst, pārdodot žurnālus, būtiski veicina bezpajumtnieku reintegrāciju sabiedrībā."

Tik vienkāršs bija šī pasākuma ekonomiskais pamats. Bet, kā drīz vien atklāju, tas nemaz nebija viss.

Nākamajā rītā es devos atpakaļ uz Koventgārdenu, lai satiktu koordinatori Semu: degu nepacietībā uzsākt "oficiālo ievadīšanu amatā".

-    Vai Voksholā viss nokārtots? viņa apjautājās, ieraudzījusi mūs ar Bobu.

-     Laikam gan. Man iedeva šo te. Es smaidot lepni izvilku no mēteļa apakšas laminēto žetonu.

-     Lieliski, Sema noteica, pasmaidot par fotogrāfiju, kurā bijām redzami mēs ar Bobu. Tad jau man jāliek tevi pie darba.

Vispirms viņa noskaitīja desmit žurnāla eksemplārus.

-     Te būs. Tu zini, ka vēlāk žurnāli būs jāpērk?

-Jā, zinu.

Pāris minūšu Sema pētīja izziņu.

-     Es tikai mēģinu izdomāt, kur nozīmēt tev pārbaudes vietu, viņa atvainojās.

Pēc mirkļa manīju, ka Sema ir izlēmusi.

-     Nu, vai atradi? es satraukti jautāju.

-     Domāju gan, Sema atsaucās.

Nespēju aptvert to, kas sekoja.

-     Labi, mēs iedosim tev izmēģinājuma vietu tepat blakus, viņa turpināja, rādot uz Koventgārdenas metrostacijas pusi, dažus jardus augšup pa Džeimsstrītu.

Nevarēju noturēties un izplūdu smieklos.

-    Vai viss kartībā? Tev nepatīk? Sema apjukusi vaicāja. Es varu paskatīties, vai kāda cita vieta ir brīva.

-    Nē, viss ir vislabākajā kārtībā, mierināju viņu. Brīnišķīga vieta. Man tā būs īsta atgriešanās pagātnē. Sākšu tūlīt pat.

Velti netērēju laiku un tūlīt ķēros pie darba. Bija rīta cēliena vidus, pāris stundu agrāk, nekā es parasti sāku spēlēt, bet apkārt drūzmējās daudz cilvēku, galvenokārt tūristi. Bija skaidrs, saulains rīts, kas, kā zināju no pieredzes, vienmēr noskaņo cilvēkus labvēlīgāk un devīgāk.

Kad strādāju kā ielu muzikants, man vienmēr šķita, ka, spēlējot tur, metu izaicinājumu varas iestādēm. Žurnāla izplatīšana bija pavisam cita lieta. Man bija oficiāla atļauja tur atrasties. Tādēļ nostājos pēc iespējas tuvāk stacijai, taču tā, lai neatrastos uzgaidāmajā telpā.

Nespēju noturēties nepaskatījies iekšā, lai redzētu, vai tuvumā nav kāda no biļešu kontrolieriem, kuri bija man sagādājuši nepatikšanas. Skaidrs, ka vienu no viņiem pamanīju: lielu, nosvīdušu, resnu vīru zilā kreklā. Tobrīd viņš bija pārāk aizņemts, lai mani ievērotu, bet es zināju, ka kaut kad tas notiks.

Pa to laiku turpināju strādāt, cenzdamies notirgot savus desmit žurnāla eksemplārus.

Zināju, kāpēc šī vieta iedota man pārējie žurnāla izplatītāji to uzskata par murgu. Metrostacijas ieeja un izeja nav tā vieta, kur cilvēkiem pietiek laika piestāt un ielaisties ar kaut kādu tipu, kurš mēģina viņiem kaut ko pārdot. Viņi steidzas kaut kur nokļūt vai kādu satikt. Parastam žurnāla izplatītājam būtu ļoti paveicies, ja viņam izdotos apstādināt kaut vienu cilvēku no tūkstoša, kuri traucas viņam vai viņai garām. Tas būtu nepateicīgs uzdevums. Spēlēdams ģitāru ielas otrā pusē, es diezgan bieži redzēju ielu tirgotājus citu pēc cita velti cenšamies piesaistīt garāmgājēju uzmanību, tā ka man nebija nekādu ilūziju.

Bet es ari apzinājos, ka neesmu parasts žurnāla izplatītājs. Man bija slepenais ierocis, kas jau reiz bija nostrādājis Koventgārdenā. Un drīz vien apkārtējie atkal sāka izjust tā iedarbību.

Biju nolicis Bobu sev blakus uz ietves, kurš viņš sēdēja, apmierināti vērodams pasauli, kas slīdēja garām. Daudzi

cilvēki, brāžoties garām, runājot pa mobilajiem telefoniem vai meklējot kabatās biļetes, viņu neievēroja, tomēr daudzi cilvēki pamanīja gan.

Pāris minūšu pēc tam, kad biju iekārtojies, man līdzās apstājās divas amerikāņu tūristes un sāka rādīt uz Bobu.

-    Ak! viena no viņām izsaucās, nekavējoties sniegdamās pēc fotoaparāta.

-    Vai mēs drīkstam nofotografēt jūsu kaķi? otra meitene jautāja.

-      Protams, kāpēc ne? es atļāvu, glaimots, ka atšķirībā no daudziem citiem viņām pietika pieklājības palūgt atļauju. Vai nevēlaties pie viena arī nopirkt žurnālu Big Issue? Tā mēs nopelnīsim naudu vakariņām.

-     Vai, protams! otra meitene iesaucās, izskatīdamās gandrīz nokaunējusies, ka pati nav to iedomājusies.

-    Ja jums nav naudas, nevajag, es ieteicos. Tas nav obligāti.

Bet, pirms paspēju bilst vēl kaut vārdu, meitene iespieda man saujā piecu mārciņu banknoti.

-     īsti nezinu, vai man būs, ko izdot. Es burtiski tikko kā sāku. Šoreiz bija mana kārta samulst. Daudzi cilvēki domā, ka žurnāla izplatītāji bieži tā mēdz sacīt, bet man tiešām kabatas bija gandrīz tukšas. Kad visu saskaitīju, iznāca nedaudz mazāk par vienu mārciņu sīcenē, un to es arī atdevu meitenei.

-    Tas nekas, viņa teica. Paturiet atlikumu un nopērciet kaut ko garšīgu kaķim.

Kad amerikāņu meitenes bija prom, garām gāja vēl viens bariņš tūristu, šoreiz vācieši. Arī viņi sāka jūsmot par Bobu. Vācieši žurnālu nenopirka, bet tas nav svarīgi.

Es jau zināju, ka man nebūs grūti pārdot pirmos desmit žurnālus. Patiesību sakot, man vēl pirms dienas beigām būs jāiet atpakaļ pie Semas papildināt krājumus.

Un tiešām pirmās stundas laikā es pārdevu sešus žurnālus. Vairums pircēju man deva precīzu naudu, bet kāds vecāks kungs smalkā tvlda uzvalkā man iedeva piecīti. Jau jutu, ka mana rīcība ir sevi attaisnojusi. Apzinājos, ka vienmēr man tik labi neies, ka piedzīvošu gan kritumus, gan kāpumus, bet es biju spēris milzu soli jaunā virzienā.

Diena jau bija izrādījusies ļoti veiksmīga, bet saldo ēdienu es izbaudīju, kad biju nostrādājis kādas divarpus stundas. Tobrīd man bija atlikuši tikai divi žurnāli. Pēkšņi pamanīju, ka stacijā izcēlusies neliela kņada. Negaidīti manā priekšā uzgaidāmajā telpā parādījās bariņš Londonas metro darbinieku. Šķita, ka viņi kaut ko nopietni apspriež, un viens vai divi runāja pa rāciju.

Nespēju domās neatgriezties pie tā, kas nesen ar mani bija noticis. Prātoju, vai nav cits starpgadījums un vai kādu nelaimes putnu atkal neapsūdzēs noziegumā, ko viņš nav pastrādājis.

Lai arī kas būtu izraisījis satraukumu, viss drīz norima, un metro darbinieki sāka izklīst. Tieši tad būdīgais, nosvīdušais biļešu kontrolieris ieraudzīja pie stacijas mūs ar Bobu. Viņš nevilcinoties slāja uz mūsu pusi.

Kontrolieris izskatījās sapīcis un ērcigs, un viņa ģīmis bija sarkans kā biete. Runā, ka atriebību vislabāk izbaudīt nesteidzoties, tādēļ nolēmu saglabāt mieru.

-      Sasodīts, ko tu te dari? viņš man uzbrēca. Es domāju, ka tevi ir iespundējuši. Tu zini, ka nedrīksti te atrasties.

Kādu brīdi paklusēju, tad ļoti lēnām, nesteidzoties pabāzu viņam zem deguna Big Issue žetonu.

-     Es tikai daru savu darbu, draugs, paziņoju, izgaršodams apjukuma un niknuma sajaukumu, kas momentā pārņēma viņa seju. Es ieteiktu tev darīt to pašu.

13. nodaļa. ideāla vieta

Līdz šim es biju pieņēmis ļoti maz pareizu lēmumu. Ikreiz, kad man pēdējo desmit gadu laikā pavērās kāda iespēja, es visu pamatīgi sačakarēju. Taču jau pāris dienu pēc tam, kad nolēmu kļūt par žurnāla Biglssue izplatītāju, jutos pilnīgi pārliecināts, ka esmu spēris soli pareizajā virzienā.

Tas uzreiz ietekmēja manu un Boba dzīvi. Vispirms jau tā kļuva daudz noteiktāka. Faktiski man bija stabils darbs no pirmdienas līdz piektdienai, pareizāk sakot, no pirmdienas līdz sestdienai.

Pirmās divas nedēļas mēs ar Bobu strādājām Koventgārdenā no pirmdienas līdz sestdienai, un tas atbilda žurnāla izdošanas kārtībai: jauns numurs iznāca katru pirmdienu.

Mēs sākām tā ap rīta cēliena vidu un bieži vien beidzām pēc agrīnās novakares sastrēgumstundas ap septiņiem. Nebraucām mājās tik ilgi, kamēr nebijām pārdevuši žūksnīti žurnālu.

Kopā būšana ar Bobu man jau bija daudz iemācījusi par atbildību, bet žurnāla izplatītāja pienākumi visu pacēla jaunā līmenī. Ja man pietrūka atbildības izjūtas un organizētības, es neko nenopelnīju. Un, ja neko nenopelnīju,

mums ar Bobu nebija ko ēst. Tādēļ jau pirmajās divās nedēļās man vajadzēja izdomāt, kā labāk gūt ienākumus mums ierādītajā vietā.

Cilvēkam, kurš desmit gadus lielākoties eksistējis, kā pagadās, tas bija milzu lēciens. Nekad nebiju mācējis rīkoties ar naudu un vienmēr biju dzīvojis no rokas mutē. Mani pārsteidza tas, cik veiksmīgi pielāgojos jaunajām prasībām.

Šai nodarbei, protams, bija arī savi trūkumi. Nepārdotie žurnāli netika atmaksāti, un atpakaļ tos neņēma, tādēļ ātri vien sapratu: ja nepareizi aprēķināšu žurnālu skaitu, varu ciest pamatīgus zaudējumus. Ja sestdienas vakarā pāri paliks piecdesmit žurnāli, tas var iecirst krietnu robu budžetā. Kad pienākusi pirmdiena, par nepārdotajiem vecajiem žurnāliem nekādas atlaides netiek dotas un tie derīgi tikai makulatūrai. Tomēr nedrīkstēja nopirkt ari pārāk maz žurnālu. Ja bija par maz, tie izbeidzās pārāk ātri un tā varēja zaudēt pircējus. Tas neko daudz neatšķīrās no lielveikalu ķēdes Marks and Spencer vadīšanas vismaz teorētiski.

Vēl bija jārēķinās, ka nedēļu no nedēļas žurnāla kvalitāte ļoti atšķīrās. Dažreiz žurnālam bija ļoti interesants saturs. Citkārt tas bija diezgan garlaicīgs un to bija grūti pārdot, it īpaši tad, ja uz vāka negozējās kādas slavenas kino vai rokmūzikas zvaigznes foto. Un tas nebija visai godīgi.

Pagāja kāds laiks, kamēr atradu pareizo samēru.

Kaut gan centos izdomāt labāko veidu, kā pārdot žurnālus, es vienalga dzīvoju no rokas mutē. Viss, ko nopelnīju no pirmdienas līdz sestdienas vakaram, nākamās pirmdienas rītā parasti jau bija iztērēts. Reizēm nedēļas sākumā ierados pie koordinatora stenda ar dažām mārciņām kabatā. Ja es tur satiku Semu, lūdzu viņu izpalīdzēt un nopirkt desmit žurnālus ar nosacījumu, ka es naudu par tiem atdošu, līdzko būšu kaut cik nopelnījis. Viņa mēdza tā atbalstīt izplatītājus, kuriem varēja uzticēties, un es jau agrāk palaikam biju tā rīkojies, kad biju tukšā, un vienmēr pēc stundas vai divām naudu atdevis. Zināju, ka šī nauda nāca no viņas kabatas, nevis no žurnāla kases, tādēļ tas bija tikai godīgi.

Pārdevis par Semas naudu pirktos žurnālus, gāju atpakaļ, nomaksāju parādu un nopirku jaunu partiju žurnālu. Tā es palēnām tiku uz priekšu.

Tā visa rezultātā mana tīrā peļņa bija mazāka nekā toreiz, kad kopā ar Bobu muzicēju uz ielas, bet, kad sāku pierast pie jaunās kārtības, nolēmu, ka tas ir tā vērts. Bija liela atšķirība, ka strādāju uz ielas likumīgi. Ja mani apstādināja policists, es viņam varēju parādīt žetonu, un mani neaiztika. Pēc transporta policijā pārdzīvotā tas nozīmēja ļoti daudz.

Turpmākie mēneši, ko nostrādāju pie metrostacijas, paskrēja ļoti ātri. Daudzējādā ziņā tas ļoti līdzinājās ielu muzikanta darbam. Mēs piesaistījām tos pašus cilvēkus: daudz pusmūža un vecāka gadagājuma sieviešu, skolnieču pulciņus, gejus, bet reizēm ari cilvēkus no visdažādākajiem sabiedrības slāņiem.

Kādu dienu 2008. gada rudens sākumā mums tuvojās ļoti ekstravaganta izskata puisis. Viņam bija izbalināti mati, kājās džinsi un kovboja zābaki, un es redzēju, ka ādas jaka un bikses maksājušas veselu bagātību. Biju pārliecināts, ka viņš ir amerikāņu rokzvaigzne, vismaz tāds viņš izskatījās.

Garāmejot viņš tūlīt pamanīja Bobu, apstājās un pasmaidīja.

Tas gan ir superīgs kaķis, viņš paslavēja, stiepdams vārdus kā jau Atlantijas okeāna otra krasta iedzīvotājs.

Šis cilvēks šķita ļoti pazīstams, bet es nekādi nevarēju atcerēties, kas viņš ir. Es vai miru nost aiz ziņkārības un gribēju pavaicāt, kā viņu sauc, bet uzskatīju, ka tas būtu nepieklājīgi. Priecājos, ka neko nepateicu.

Viņš kādu brīdi, nometies uz ceļiem, glaudīja Bobu.

-    Jūs abi jau ilgi esat kopā? viņš jautāja.

-    Ē-ē-ē… nezinu, jāpadomā, saminstinājos. Mēs satikāmies pērn pavasarī, tātad nu jau būs pusotrs gads.

-    Forši. Jūs izskatāties dvēseļu radinieki, viņš smaidīdams teica. It kā būtu radīti viens otram.

-     Paldies, atbildēju, nu jau izmisīgi vēlēdamies noskaidrot, kas šis puisis ir.

Pirms paspēju to pajautāt, viņš piecēlās un ieskatījās rokaspulkstenī.

-     Ei, man ir jāskrien. Uz redzīti! viņš noteica, iebāzdams roku džinsu kabatā un izvilkdams žūksni naudas.

Tad viņš iespieda man saujā desmitnieku.

-     Paturi visu, viņš izmeta, kad sāku meklēt, ko izdot. Jauku jums abiem šo dienu!

-     Noteikti, es apsolīju. Un tā arī bija.

Tas, ka tagad strādāju pie metrostacijas likumīgi, visu mainīja. Šad tad biju atkal manījis pazīstamās sejas, viens otrs veltīja man nejaukus skatienus, bet es tos ignorēju. Ar pārējiem darbiniekiem nekādu problēmu nebija. Viņi zināja, ka daru savu darbu, un tik ilgi, kamēr nevienu neaizskaru un nevienu netraucēju, viss bija kārtībā.

Mēs ar Bobu neizbēgami piesaistījām ari pārējo žurnāla izplatītāju uzmanību, kas darbojās šajā apkaimē.

Naivi iedomājos, ka pārējie žurnāla izplatītāji un citi, kas strādāja uz ielas, uzņems mūs atplestām rokām. Dzīve uz ielas tāda nav. Šīs sabiedrības dabā nav rūpēties par citiem, šajā pasaulē katram jāpastāv pašam par sevi. Bet vismaz iesākumā lielākā daļa žurnāla izplatītāju izturējās laipni pret jaunpienācēju ar kaķi uz pleca.

Žurnāla izplatītāji ar suņiem bija ierasta parādība. Dažs labs no viņiem esot bijis kolorīts tips, bet, cik man bija zināms, žurnālu Big Issue vēl nekad Koventgārdenā vai kur citur Londonā nebija tirgojis cilvēks ar kaķi.

Daži izplatītāji izturējās itin jauki. Daži pienāca mums klāt un sāka Bobu glaudīt un taujāt, kā mēs satikāmies un ko es zinu par viņa pagātni. Man, protams, bija jāatbild, ka nezinu neko. Bobs bija balta lapa, kaķis mīkla, kas padarīja viņu visiem vēl mīļāku.

Par mani neviens, protams, neinteresējās. Pirmais jautājums, ko kolēģi satiekoties mums uzdeva, bija: "Kā šodien klājas Bobam?" Neviens ne reizi nepajautāja, kā klājas man, bet tas nekas, to jau varēja iedomāties. Paredzēju, ka šis biedriskuma gars ilgi nepastāvēs. Uz ielas tas allaž drīz vien pagaist.

Secināju, ka tad, ja blakus ir Bobs, es labā dienā varu pārdot trīsdesmit vai pat piecdesmit žurnālus. Tā kā toreiz žurnāli maksāja divas mārciņas gabalā, sanāca pieklājīga summa, jo īpaši, pieskaitot dzeramnaudas, ko reizēm saņēmu, daudz biežāk gan tās saņēma Bobs.

Kādā rudens novakarē Bobs sēdēja uz manas mugursomas, sildīdamies pēdējos saules staros, kad garām metrostacijai gāja ļoti saposies pāris. Spriežot pēc apģērba, viņi

devās uz teātri vai varbūt pat operu. Vīrietis bija ģērbies smokingā ar tauriņu, un sievietei mugurā bija melna zīda kleita.

-Jūs abi izskatāties ļoti smalki, bildu, kad viņi apstājās un sāka mīlināties ar Bobu.

Dāma man uzsmaidīja, bet viņas pavadonis nelikās par mani ne zinis.

-     Brīnišķīgs kaķis, dāma sacīja. Cik ilgi jau jūs esat kopā?

-     Krietnu laiku. Mēs viens otru atradām uz ielas.

-     Te būs. Vīrietis pēkšņi izvilka kabatas portfeli un izņēma divdesmit mārciņu banknoti.

Iekams paspēju iebāzt roku mēteļa kabatā, lai sameklētu naudu, ko izdot, viņš atmeta ar roku. Nē, nevajag, paturi visu. Un viņš uzsmaidīja savai draudzenei.

Skatiens, ko sieviete veltīja viņam, bija ļoti daiļrunīgs. Man likās, ka šis ir viņu pirmais randiņš. Sievieti acīmredzot ļoti iespaidoja tas, ka draugs man iedevis tik daudz naudas.

Kad viņi devās tālāk, pamanīju, ka sieviete piekļāvusies vīrietim un ielikusi roku viņa elkonī.

Man bija vienalga, vai šis devīgums bija īsts vai tēlots. Pirmoreiz mūžā kāds man bija atmetis divdesmit mārciņas.

Kad vēl dažas nedēļas bijām izmēģinājuši vietu pie metrostacijas, es sapratu, ka tā nemaz nav slikta patiesībā stacija mums ar Bobu bija ideāli piemērota. Tādēļ jutos neapmierināts, kad Sema man paziņoja, ka esmu izturējis pārbaudes laiku un pēc divām nedēļām tikšu pārcelts uz citu vietu.

Tas nebija nekāds pārsteigums. Ja esi žurnāla Big Issue izplatītāju kopienā, visi zina, kā tev veicas. Kad izplatītāji tiekas ar koordinatoru, viņi sarakstā, kas izlikts visu aplūkošanai, var redzēt, cik daudz žurnālu katrs iegādājies. To var izlasīt un noskaidrot, kurš pircis pa desmit divdesmit žurnāliem uzreiz un cik bieži tas noticis. Tā viņi noteikti pamanīja, ka pirmajās divās nedēļās es biju iegādājies daudz žurnālu.

Drīz vien kļuva skaidrs, ka daži to ievērojuši. Otrajā nedēļā jau jutu, ka attieksme pret mani sāk pamazām, bet nenovēršami mainīties.

Nepavisam nejutos pārsteigts, kad Sema man paziņoja, ka esmu izturējis pārbaudes laiku un mani pārcels uz citurieni. Jaunā vieta atradās netālu no metrostacijas uz Nīlstrītas un Šortsgārdena ielas stūra pie kurpju veikala Size.

Nešaubīgi jutu, ka pieredzējušie izplatītāji bija sākuši mūs ar Bobu neieredzēt un apskauda, jo mums tik labi klājās vietā, kura tika uzskatīta par sliktu. Taču šoreiz turēju muti un nebildu ne vārda. Nav ko velti lekties, Džeims, es sev ieteicu.

Izrādījās tas ir ļoti labs padoms.

14. nodaļa . Mums nelabvēlīgs laiks

Togad rudens bija auksts un slapjš. Dzestri vēji un stipras lietusgāzes drīz vien sāka raut nost kokiem lapas. Torīt, kad mēs ar Bobu izgājām no mājām un devāmies uz autobusa pieturu, saule atkal bija paslēpusies aiz mākoņiem un smidzināja smalks lietus.

Bobam tas diez ko nepatika, tādēļ es nospriedu: tieši lietus vainīgs pie tā, ka viņš tik apātiski velkas pa celiņu. Likās, ka viņš kustas uz priekšu soli pa solim kā palēninātā filmā. Varbūt viņš nožēlo, ka izdomāja šodien nākt man līdzi, prātoju. Vai varbūt kaķi tiešām jūt, ka tuvojas slikts laiks? Kad palūkojos debesīs, virs Londonas ziemeļiem kā milzīgs citplanētiešu kosmosa kuģis karājās gigantiska tēraudpelēku mākoņu siena. Šāds laiks varēja saglabāties visu dienu. Gandrīz pilnīgi noteikti bija gaidāma stiprāka līšana. Varbūt Bobam ir taisnība, un mums vajadzētu iet atpakaļ? Bet tad atcerējos, ka tuvojas brīvdienas un mums nepietiek naudas, lai iztiktu līdz pirmdienai. Bagātie dara, kā grib, nabadzīgie kā var, pat ja tiesa viņus attaisnojusi, centos sevi uzmundrināt.

Patiesībā man nekad nebija paticis strādāt Londonas ielās, bet todien tas likās vēl nejaukāk nekā parasti.

Bobs joprojām vilkās uz priekšu gliemeža gaitā, un mums vajadzēja kādu brītiņu, lai noietu simts jardus līdz ielai.

Nāc nu, draudziņ, kāp uz klāja, aicināju, pagriežoties un uzceļot viņu ierastajā vietā.

Bobs iekārtojās man uz pleca, un mēs lēni soļojām tālāk uz Totenhemas maģistrāles un autobusu pieturas pusi. Lietus jau kļuva stiprāks. Lielas, smagas ūdens lāses plakšķēja uz ietves. Kamēr mēs bridām pa peļķēm, slēpdamies no lietus zem visām nojumēm, kas gadījās ceļā, šķita, ka Bobs jūtas labi. Bet, kad iekāpām autobusā un sākām braukt, sapratu, ka Boba sliktajā noskaņojumā vainojami ne tikai laikapstākļi.

Brauciens ar autobusu parasti bija viens no viņa mīļākajiem dienas notikumiem. Bobs bija ziņkārīgs kaķis. Parasti pasaule viņam šķita bezgala interesanta. Lai cik bieži mēs braucām ar autobusu, viņam nekad neapnika bāzt purniņu pie loga stikla. Taču šodien viņš pat nepapūlējās apsēsties pie loga kaut gan tāpat neko daudz nebūtu redzējis pa lietus lāsēm norasojušo, aizsvldušo stiklu, kas aizsedza mums skatu uz ārpasauli. Bobs tikai ieritinājās man klēpi. Viņš šķita saguris, ķermenis bija šļaugans. Ieskatoties viņa acīs, likās, ka viņš ir miegains, tāds kā pa pusei aizmidzis. Tas nebija parastais, mundrais Bobs.

Taču pavisam slikti viņam kļuva, kad izkāpām no autobusa Totenhemkortroudā. Lietus, par laimi, bija nedaudz mitējies, un es varēju pa sānieliņām slāt cauri peļķēm uz Koventgārdenas pusi. Tā nebija nekāda pastaiga, jo man visu laiku bija jālēkā, lai apietu prāvākās lāmas un izvairītos no milzīgajiem lietussargiem, kas ik pa brīdim trāpījās ceļā.

Ejot pa Nīlstritu, jutu, ka Bobs man uz pleca sāk uzvesties savādi. Viņš nevis mierīgi sēdēja, kā tas bija allaž, bet gan grozījās un knosījās.

Vai ar tevi, draugs, viss kārtībā? es apstājoties pajautāju.

Pēkšņi Bobs sāka nemierīgi svaidīties un rīstīties, it kā smaktu vai censtos atkremšļoties. Bažījos, ka viņš nolēks vai nokritīs zemē, tāpēc noliku viņu uz ietves, lai paskatītos, kas noticis. Taču, pirms paspēju nomesties ceļos, Bobs sāka vemt. Viņš neatvēma ēdienu, tikai žulti, un vemšana nerimās. Viss viņa ķermenis raustījās, kamēr viņš rīstījās un centās dabūt ārā to, no kā viņam bija slikti. Man iešāvās prātā, ka varbūt es esmu vainīgs un viņam sameties nelabi no apkārt nēsāšanas.

Bet Bobam atkal kļuva slikti, un viņš rīstīdamies izvēma vēl vairāk žults. Bija skaidrs, ka tā nav jūrasslimība. Drīz vien viņam vairs nebija, ko atvemt, un tas mani mulsināja, jo viņš bija ieturējis kārtīgas vakariņas un brokastis. Tieši tad es apjēdzu, ka stāvoklis ir ļaunāks. Bobam noteikti bijis slikti jau agrāk, varbūt vēl tad, kamēr bijām mājās, bet varbūt tad, kad viņš izgāja apstādījumos nokārtoties. Tagad es sapratu, ka viņš juties slikti ari autobusā. Pārmetu sev, ka nebiju to pamanījis iepriekš.

Dīvaini, kā cilvēki šādās situācijās izturas. Esmu pārliecināts, ka reaģēju tāpat kā bērnu vecāki vai jebkurš mājdzīvnieka saimnieks. Man pa galvu šaudījās dažādas neprātīgas, reizēm pretrunīgas domas. Vai Bobs šorīt apēdis kaut ko tādu, ko viņš vienkārši nepanes? Vai varbūt viņš norijis kaut ko dzīvoklī? Vai varbūt tas ir kaut kas nopietnāks? Vai viņš nenogāzīsies man pie kājām beigts? Biju dzirdējis nostāstus par kaķiem, kas sabrukuši zemē saimnieku acu priekšā, jo bija iedzēruši mazgājamo līdzekli vai aizrijušies ar plastmasas gabaliņiem. Uz īsu bridi manā iztēlē pazibēja mirstoša Boba tēls. Man izdevās saņemties, iekams mana iztēle uzbūra vēl kaut ko šausmīgāku.

Saņemies, Džeims, izturies prātīgi! pavēlēju sev.

Zināju, ka rīstīšanās un tas, ka viņam kuņģī vairs nav šķidruma, ko atvemt, nozīmēja, ka viņa organisms sāk atūdeņoties. Ja neko nedarītu, tas varētu nodarīt bojājumus kādam no iekšējiem orgāniem. Nospriedu, ka viņam kaut kas jāieēd un vēl svarīgāk jāpadzeras. Pacēlu Bobu un, turēdams viņu uz rokām, devos uz tuvāko universālveikalu. Man bija ļoti maz naudas, bet es sagrabināju tik daudz, lai nopirktu Boba iemīļoto mīksto vistas gaļas barību un labu minerālūdeni. Negribēju riskēt un dot viņam dzert netīru krāna ūdeni, jo tas varēja viņa stāvokli padarīt vēl sliktāku.

Es aiznesu Bobu uz Koventgārdenu un noliku uz ietves, netālu no mūsu ierastās vietas, sadabūju Boba trauku un ieliku tajā pāris karošu konservu.

Te būs, draudziņ, sacīju, glaudot viņu ar vienu roku, kamēr ar otru noliku trauku viņam priekšā.

Parasti Bobs uzreiz metās virsū barībai, un dažos paņēmienos trauks bija tukšs, bet ne šodien. Viņš kādu brīdi stāvēja un skatījās uz ēdamo, pirms nolēma tam pieskarties. Un arī tad viņš ēda ļoti negribīgi, tikai pāris kumosu. Viņš ēda tikai želeju. Gaļai viņš pat nepieskārās. Tas atkal lika iezvanīties trauksmes zvaniem. Šis nebija Bobs, kuru es pazinu un mīlēju. Kaut kas pilnīgi noteikti nebija kārtībā.

Ar piespiešanos ķēros pie žurnālu tirgošanas. Mums vajadzēja naudu, lai iztiktu turpmākās dienas, jo sevišķi, ja man vajadzēs vest Bobu pie veterinārārsta un pirkt zāles, bet manas domas kavējās citur. Es daudz vairāk vēroju, ko dara Bobs, nevis mēģināju piesaistīt garāmgājēju

uzmanību. Runcis gulēja pilnīgi nekustīgi, vienaldzīgs pret visu apkārtējo. Nav nekāds brīnums, ka ļoti maz cilvēku apstājās un nopirka žurnālu. Nepagāja ne divas stundas, kad nolēmu beigt. Bobs nebija vēmis, bet viņš noteikti nejutās labi. Man viņš bija jādabū mājās siltumā un sausumā.

Laikam ar Bobu man līdz tam bija veicies. Kopš brīža, kad uzņēmos par viņu gādību, viņš ne dienu nebija slimojis un ir bijis simtprocentīgi vesels. Sākumā viņam bija blusas, bet to jau no ielas kaķa varēja gaidīt. Pēc tam kad tiku no tām vaļā un iedevu viņam attārpošanas līdzekli, nekādas veselības problēmas Bobam nav likušas ciest.

Laiku pa laikam aizvedu viņu uz Zilā krusta furgoniņu Izlingtongrinā, kur viņam tika ievadīts mikročips. Veterinārārsti un māsiņas Bobu tur jau labi pazina un vienmēr priecājās, ka viņam ir tik laba veselība. Tādēļ šis rūpju lauciņš man bija pilnīgi svešs. Baidījos, ka tas ir kaut kas nopietns. Atpakaļceļā uz Totenhemu, turēdams Bobu klēpī, es visu laiku cīnījos ar emociju uzplūdiem. Tik tikko spēju apvaldīt asaras. Bobs bija labākais, kas atgadījies manā dzīvē. Doma, ka varētu viņu zaudēt, bija drausmīga, bet nespēju to izmest no galvas.

Kad nonācām mājās, Bobs taisnā ceļā devās pie radiatora, kur saritinājās un tūlīt aizmiga. Stundām ilgi viņš neizkustējās ne no vietas. Tonakt biju par viņu tik ļoti noraizējies, ka necik daudz negulēju. Bobs bija tā saguris, ka pat nesekoja man uz gultu un snauda zem radiatora dzīvojamā istabā. Ik pa brīdim es cēlos no gultas, lai pārbaudītu, kā viņam klājas. Pa tumsu piezagos Bobam klāt un klausījos, vai viņš elpo. Vienreiz jau likās, ka viņš neelpo, un man

bija jānometas ceļos, lai uzliktu roku viņam uz sāniem un pārliecinātos, ka tie cilājas. Jutos bezgala atvieglots, kad Bobs klusītēm iemurrājās.

Ar naudu bija tik knapi, ka nākamajā dienā man vienkārši vajadzēja iet strādāt. Tas nostādīja mani grūtas izvēles priekšā. Vai Bobu labāk atstāt dzīvoklī vienu? Vai ari man Bobs būtu silti jāsatin un jāpaņem līdzi uz Londonas centru, kur varēšu viņu modri pieskatīt?

Par laimi, laiks todien bija daudz labāks. Saule beidzot bija nolēmusi parādīties, un, kad es iznācu no virtuves ar brokastu pārslu bļodiņu rokā, ieraudzīju, ka Bobs skatās uz mani. Todien viņš izskatījās drusku možāks. Un, kad piedāvāju viņam nedaudz barības, viņš skrubināja to ar daudz lielāku patiku.

Grasījos ņemt Bobu līdzi. Bija pats nedēļas sākums, un man vēl pāris dienu bija jānogaida, līdz varēšu aizvest viņu uz Zilā krusta furgoniņu, tādēļ nolēmu pagaidām papētīt Boba slimību pats un devos uz vietējo bibliotēku, kur iegāju internetā un sāku pētīt simptomus.

Biju piemirsis, cik aplami ir meklēt informāciju tīmekļa medicīnas vietnēs. Tās vienmēr piedāvā sliktāko iespējamo scenāriju.

Es ievadīju atslēgvārdus un atradu dažas no skata informatīvas vietnes. Kad ierakstīju galvenos simptomus apātiju, vemšanu, apetītes zudumu un vēl kādu parādījās vesels lērums iespējamo slimību.

Dažas diagnozes nebija visai smagas, piemēram, Bobam kuņģī varēja būt sakrājušās spalvas vai gāzes. Bet tad es sāku pētīt citas iespējas. Jau saraksta galvgalis bija visai nejauks. Tur bija minēta Adisona slimība, akūta nieru mazspēja un saindēšanās ar arsēnu. It kā ar to vien nepietiktu, garajā sarakstā vēl bija iekļauta kaķu leikēmija, kolīts,

diabēts, saindēšanās ar svinu, salmonelloze un tonsilīts. Visvairāk mani pārbiedēja vietne, kurā bija teikts, ka tās varētu būt zarnu vēža agrīnās pazīmes.

Minūtes piecpadsmit palasījis, gandrīz piedzīvoju nervu sabrukumu.

Nolēmu mainīt taktiku un pameklēt labākās zāles pret vemšanu. Šī informācija bija daudz pozitīvāka. Vietnes, kurās ieskatījos, rekomendēja daudz ūdens, atpūtu un pieskatīšanu. To es turpmākās divdesmit četras vai četrdesmit astoņas stundas ari plānoju darīt. Pieskatīšu Bobu augu diennakti. Ja viņš atkal sāks vemt, nekavējoties vedīšu viņu pie veterinārārsta. Ja ne, ceturtdien iesim uz Zilo krustu.

Nākamajā dienā paliku mājās līdz vēlai pēcpusdienai, lai Bobs varētu kārtīgi atpūsties. Viņš gulēja kā nosists, saritinājies savā iemīļotajā vietā. Es gribēju viņu pieskatīt. Šķita, ka viņš jūtas labi, tādēļ nolēmu uz trim vai četrām stundām atstāt viņu vienu un mēģināt žigli pārdot dažus žurnālus. Man tas bija jādara.

Smagi velkoties pa ielām, kas no Totenhemkortroudas veda uz Koventgārdenu, atkal apzinājos, ka esmu neredzams. Kad nonācu Koventgārdenā, visi to vien taujāja: "Kur ir Bobs?" Pastāstījis, ka viņš saslimis, cilvēki tiešām ļoti uztraucās. "Vai Bobs atveseļosies?" "Vai tas ir kas nopietns?" "Vai tiks vests pie vetārsta?" "Vai viņu drīkst atstāt vienu pašu mājās?"

Tieši tad man kaut kas ienāca prātā. Es biju sastapis veterināro māsu, vārdā Rozmarija. Viņas draugs Stīvs strādāja komiksu veikalā netālu no vietas, kur reizēm tirgoju žurnālus. Mēs ar Bobu tur šad tad mēdzām ieskriet un

bijām ar Stīvu sadraudzējušies. Kādu dienu Rozmarija bija atnākusi pie sava drauga, un mēs bijām sākuši runāt par Bobu.

Nolēmu iebāzt galvu veikalā un paskatīties, vai kāds no viņiem nav uz vietas. Par laimi, Stīvs strādāja un iedeva man Rozmarijas telefona numuru.

-     Viņai nekas nebūs pretī, ja piezvanīsi, Stīvs sacīja. Jo īpaši, ja runa ir par Bobu. Viņai kaķis patīk.

Kad piezvanīju Rozmarijai, viņa man uzdeva jautājumu pēc jautājuma.

-    Ko viņš ēd? Vai viņš dažkārt, skraidot apkārt, neapēd kaut ko lieku?

-     Jā, viņam patīk rakņāties pa atkritumu konteineriem.

No šī paraduma viņš nekādi netika vaļā. Bobs bija nevaldāms. Biju redzējis, kā viņš virtuvē saplēš atkritumu maisus vienās skrandās. Man vajadzēja tos izlikt ārā aiz durvīm. Bobs bija ielas kaķis. Kaķi no ielas var paņemt, bet iela paliek kaķī.

Pēc balss dzirdēju, ka Rozmarijai ataususi gaišā atskārsme.

-     Hmm, viņa novilka. Tas varētu būt cēlonis.

Viņa ieteica lietot kādu probiotiķi, antibiotikas un speciālu šķidrumu, kas normalizē kuņģa darbību.

-     Kāda ir tava adrese? Es nosūtīšu tev zāles ar velokurjeru.

Es apjuku.

-     Rozmarij, diez vai varu to atļauties, iebildu.

-    Nē, neuztraucies, tas tev neko nemaksās. Es zāles vienkārši pievienošu citam pasūtījumam tajā pašā apkaimē, viņa mierināja. Šovakar derēs?

-    Jā, lieliski, es atsaucos.

Jutos ļoti aizkustināts. Tādu spontānu augstsirdību es savas dzīves pēdējos pāris gados patiešām nebiju sastapis. Nejaušu vardarbību jā, laipnību nē. Tā bija viena no nozīmīgākajām pārmaiņām, ko Bobs bija izraisījis. Pateicoties viņam, biju no jauna atklājis cilvēkos labo. Es atkal biju sācis uzticēties un atguvis paļāvību cilvēkiem.

Rozmarija turēja vārdu. Par to es nemaz nebiju šaubījies. Velokurjers ieradās pievakarē, un es nekavējoties iedevu Bobam pirmo zāļu devu.

Bobam probiotiķis negaršoja. Kad piespiedu viņu izdzert pirmo karoti, viņš saviebās un pakāpās pussolīti atpakaļ.

-    Neko darīt, vecais. Ja tu nebūtu bāzis degunu miskastēs, tev tagad šis draņķis nebūtu jādzer.

Zāles iedarbojās gandrīz uzreiz. Tonakt viņš gulēja ciešā miegā un otrā rītā jau izskatījās daudz mundrāks. Man vajadzēja saturēt viņa galvu, lai pārliecinātos, ka viņš probiotiķi tiešām norij.

Ceturtdien viņš jau bija krietni atlabis, bet piesardzības labad nolēmu iegriezties Zilā krusta furgoniņā Izlingtongrīnā.

Dežurējošā māsa tūlīt atpazina Bobu un, kad pastāstīju viņai, ka Bobs juties visai nelāgi, izskatījās noraizējusies.

-    Žigli pārbaudīsim viņa veselības stāvokli, labi? viņa ierosināja.

Viņa Bobu nosvēra, ieskatījās viņam mutē un kārtīgi iztaustīja viņa ķermeni.

-    Liekas, ka viss ir kārtībā, viņa atzina. Es domāju viņš ir sācis atveseļoties.

Mēs vēl brīdi parunājāmies, un es devos prom.

-    Tikai vairāk nerakņājies pa miskastēm, Bob, māsiņa uz atvadām novēlēja, kad atstājām improvizēto veterinārārsta kabinetu.

Boba slimība atstāja uz mani milzu iespaidu. Man viņš bija licies tik izturīgs kaķis. Nekad nebiju iedomājies, ka viņš varētu saslimt. Atklājums, ka arī Bobs var nomirt, mani pamatīgi satrieca.

Tas nostiprināja apņemšanos, kas manī bija briedusi jau ilgi. Bija pienācis laiks pilnībā atbrīvoties no atkarības.

Man bija galīgi apnicis mans dzīvesveids. Biju noguris no apnicīgās kursēšanas reizi divās nedēļās uz narkomānu rehabilitācijas centru un staigāšanas uz aptieku katru dienu. Biju noguris no bažām, ka kuru katru brīdi varu atkal atslīdēt atpakaļ savā atkarībā.

Tādēļ nākamreiz, kad devos satikt savu konsultantu, pajautāju, kā es varu pārtraukt lietot metadonu un spert pēdējo soli, lai pilnībā atbrīvotos no narkotikām. Mēs jau bijām to apsprieduši, bet viņš ne reizi nebija turējis mani pie vārda. Todien viņš redzēja, ka runāju nopietni.

-     Nebūs viegli, Džeims, viņš brīdināja.

-    Jā, es zinu.

-    Tev būs jālieto zāles "Subutex". Tad mēs varēsim pakāpeniski samazināt to devu, lai galu galā tev neko vairs nevajadzētu lietot.

-     Labi.

-    Pārejas periods var būt smags, tev var būt ļoti spēcīgi atradināšanās simptomi. Viņš paliecās uz priekšu.

-    Tā ir mana problēma, neļāvos iebiedēties. Bet es gribu to izdarīt. Es gribu to izdarīt sevis un Boba labā.

-     Lai notiek, sākšu bīdīt lietas, un pēc pāris nedēļām mēs varēsim sākt.

Pirmoreiz daudzu gadu laikā man šķita, ka redzu sīku gaismiņu ļoti tumša tuneļa galā.

15. nodaļa . melnais saraksts

Es jutu, ka kaut kas nav labi tajā pašā brīdī, kad kādā drēgnā pirmdienas rītā ierados pie Koventgārdenas koordinatora stenda. Tuvumā stāvēja daži citi izplatītāji, mīņādamies, lai sasildītos, un malkoja tēju no stiroplasta tasēm. Pamanījuši mūs ar Bobu, daži no viņiem sāka klusītēm sarunāties un raidīja man niknus skatienus, it kā es būtu nevēlams ciemiņš.

Kad aiz žurnālu izdalīšanas ratiņiem parādījās koordinatore Sema, pieliekusies, lai paņemtu vēl vienu žurnālu paku, viņa tūlīt pabikstīja ar pirkstu uz manu pusi.

-    Džeims, man ar tevi jāpārmij kāds vārds, viņa bargi paziņoja.

-     Protams, kas par lietu? Piegāju viņai klāt ar Bobu uz pleca.

Sema gandrīz vienmēr sasveicinājās ar Bobu un paglaudīja, taču todien viņa to nedarīja.

-     Esmu saņēmusi sūdzību. Patiesību sakot, esmu saņēmusi vairākas sūdzības.

-     Par ko?

-     Daži izplatītāji apgalvo, ka tu esi "mētājies". Tu esot pāris reižu redzēts to darām Koventgārdenā. Tu zini: tas ir pret noteikumiem.

-     Tie ir meli, iebildu, bet viņa tikai pacēla roku klasiskajā "nav ko velti dzesināt muti" žestā.

-     Nav jēgas strīdēties. Redakcijas darbinieki vēlas ar tevi runāt.

Pieņēmu, ka esam izskaidrojušies, un devos pie tikko piegādātajām jaunā žurnāla pakām.

-     Piedod, bet tu nedrīksti pirkt žurnālus, kamēr neesi aizgājis uz Voksholu un visu atrisinājis.

-    Ko? Es šodien nedrīkstu pirkt žurnālus? protestēju. Kā tad lai nopelnu naudu sev un Bobam?

-    Atvaino, bet tu esi atstādināts no darba, kamēr nebūsi visu izrunājis ar priekšniecību.

Jutos sarūgtināts, taču ne īpaši pārsteigts. Šāds notikumu pavērsiens kādu laiku jau bija briedis.

Viens no daudzajiem noteikumiem, kas žurnāla Biglssue izplatītājiem jāievēro, ir šāds: žurnālu drīkst pārdot tikai tev atvēlētajā vietā. Tu nedrīksti ielauzties cita teritorijā. Un tu nedrīksti arī "mētāties", proti, pārdot žurnālus, staigājot pa ielām. Es šim noteikumam simtprocentīgi piekrītu. Negribētu taču, lai kāds cits klīst pa manu teritoriju, vicinot žurnālus garāmgājējiem zem deguna. Tas bija godīgākais un vienkāršākais veids, kā kontrolēt izplatītāju armiju Londonā.

Bet pēdējo mēnešu laikā daži izplatītāji man bija pārmetuši, ka es "mētājoties". Viņi esot redzējuši, kā es, staigādams kopā ar Bobu, pārdodu žurnālus. Patiesībā tā nemaz nebija, bet es sapratu, kāpēc viņi tā iedomājās.

Pārvietošanās kopā ar Bobu nekad nebija nepārtraukts process. Lai kurā Londonas vietā mēs atrastos, mūs ik pēc dažiem jardiem apturēja cilvēki, kas vēlējās Bobu paglaudīt, pakužināt vai nofotografēt.

Vienīgā atšķirība tagad bija tā, ka cilvēki reizēm arī gribēja iegādāties žurnālu.

Es to paskaidroju citiem izplatītājiem, un tas mani nostādīja ļoti sarežģītā situācijā. Formāli man pircējiem būtu vajadzējis atbildēt: "Atvainojiet, bet jums būs jānāk uz vietu, kur es drīkstu žurnālus pārdot, vai arī tas jāiegādājas pie tuvākā izplatītāja." Taču es zināju, kā tas beigsies: cilvēks aizies, žurnālu nenopircis, un no tā nevienam nebūs nekāda labuma.

Viens otrs izplatītājs, ar kuru biju runājis, izrādījās ļoti saprotošs. Taču daudzi citi to neatbalstīja.

Tūlīt sapratu, kurš mani nosūdzējis. Nebija jābūt ģēnijam, lai to uzminētu.

Apmēram mēnesi pirms tam, kad Sema atstādināja mani no darba, es biju gājis pa Longeikru garām veikalam The Body Shop, pie kura žurnālus tirgoja Džefs. Gordonam Rodikam, kura sieva Anita bija izveidojusi The Body Shop veikalu ķēdi, bija ciešas saiknes ar žurnālu Big Issue, tāpēc pie viņu veikaliem vienmēr stāvēja žurnāla izplatītāji. Es Džefu nedaudz pazinu un garāmejot sveicināju, bet tad pēc pāris soļiem mūs ar Bobu apturēja divi vecāka gadagājuma amerikāņi.

Viņi bija neticami pieklājīgi, klasisks laulātā pāra paraugs no Amerikas Vidējiem rietumiem.

Atvainojiet, kungs, vīrs mani uzrunāja, vai es drīkstētu nofotografēt jūs kopā ar jūsu kaķi? Mūsu meitai patīk kaķi, un viņa ļoti priecātos par tādu fotogrāfiju.

Labprāt piekritu. Neviens gadiem ilgi ja vispār kādreiz nebija mani uzrunājis "kungs"!

Es tik ļoti biju pieradis pozēt tūristiem, ka biju atradis dažas pozas, kurās Bobs fotogrāfijās izskatījās vislabāk. Visbiežāk uzcēlu viņu uz labā pleca un pagriezos tā, lai mūsu galvas būtu blakus un mēs skatītos tieši objektīvā. Arī torīt es tā izdarīju.

Amerikāņi bija sajūsmā. Cik jauki! Nezinu, kā jums lai atlīdzinu. Meita lēkās aiz prieka, sieviete sacīja.

Viņi nevarēja vien beigt man pateikties un gribēja nopirkt žurnālu. Atteicu, ka nedrīkstu pārdot un sūtīju pie Džefa, kas stāvēja vairākus jardus tālāk.

-     Viņš ir oficiālais žurnāla izplatītājs šajā apkaimē, un jums jāpērk žurnāls no viņa, paskaidroju.

Amerikāņi nolēma žurnālu nepirkt un devās tālāk, bet tad sieviete tieši pirms promiešanas paliecās uz manu pusi un iespieda man saujā piecīti.

-    Ņemiet! Nopērciet kaut ko garšīgu sev un savam skaistajam kaķim.

Izveidojās viena no tām klasiskajām situācijām, kad šķietamais ir pilnīgā pretstatā patiesībai. Ikviens, kurš būtu atradies tuvumā, redzētu, ka neesmu prasījis naudu un esmu sirsnīgi centies sūtīt amerikāņus pie Džefa. Turpretī Džefam likās, ka es ne tikai esmu paņēmis naudu, nedodot pretī žurnālu, kas ari bija aizliegts, bet arī esmu noziedzies vēl smagāk, nenorādot amerikāņiem uz viņa klātbūtni.

Uzreiz sapratu, ka nebūs labi, tādēļ taisnā ceļā gāju pie Džefa, lai mēģinātu visu paskaidrot, bet bija jau par vēlu. Nepaspēju noiet ne desmit jardus, kad Džefs sāka apbērt mani un Bobu ar lamām. Zināju, ka Džefam ir straujš raksturs un visai agresīva tipa reputācija, tāpēc nolēmu neriskēt. Viņš bija tik nikns, ka es pat nepūlējos vest viņu pie prāta un gāju prom, lai viņš nomierinās.

Drīz vien bija skaidrs, ka šis atgadījums kļuvis par ziņu numur viens žurnāla izplatītāju vidū. Pēc tam acīmredzot bija noorganizēta manis aizmuguriska apmelošanas kampaņa.

Viss sākās ar aizskarošām piezīmēm.

-    Ak tad šodien atkal mētājamies riņķi, kāds izplatītājs dzēlīgi izmeta, kad kādu ritu gāju garām viņa vietai. Viņš vismaz izteicās puslīdz pieklājīgi.

Toties cits izplatītājs Sentmārtinleinas apkaimē bija daudz tiešāks.

-    Kura ienākumus tu ar savu kašķaino runci plāno nozagt šodien? viņš man uzrūca.

Atkal mēģināju izskaidrot situāciju, bet mani vārdi atdūrās kā pret sienu. Bija skaidrs, ka izplatītāju vidū cirkulē baumas un no divreiz divi sanāk pieci.

Sākumā par to īpaši neuztraucos, bet tad notikumi uzņēma apgriezienus.

Drīz pēc atgadījuma ar Džefu sāku saņemt draudus no iereibušiem izplatītājiem. Žurnāla izplatītāji darbalaikā nedrīkst dzert. Tas ir viens no pamatnoteikumiem, bet īstenībā daudzi izplatītāji ir alkoholiķi un nēsā kabatā skārdeni stiprā alus. Citi pagādā sev blašķīti kaut kā stiprāka un ik pa brīdim ierauj malciņu, lai "uztankotos". Neizlikšos par labāku: arī es reiz biju tā rīkojies kādā sevišķi aukstā dienā. Bet šie veči bija citādi: viņi dzēra līdz nemaņai.

Kādu dienu, kad mēs ar Bobu gājām pāri laukumam, viens no viņiem grīļodamies pienāca mums klāt un, mēlei pinoties un rokām vicinoties, paziņoja: "Tu, sūdabrāli, gan mēs tevi piežmiegsim!" Kaut es varētu teikt, ka tas gadījās tikai vienreiz, bet līdzīgi izlēcieni notika gandrīz katru nedēļu.

Pēdējo norādi, ka acīmredzot kaut kas nav lāgā, saņēmu kādā pēcpusdienā, kad atrados netālu no koordinatora stenda Koventgārdenā. Semu pēcpusdienās bieži vien aizstāja viņas kolēģis Stīvs. Viņš vienmēr pret Bobu izturējās labi. Man likās, ka es Stīvam ne visai patīku, bet viņš vienmēr samīļoja Bobu. Taču todien viņš bija noskaities uz mums abiem.

Kad Stīvs pienāca man klāt, sēdēju uz sola un nevienam netraucēju.

Ja man būtu teikšana, tu žurnālus nepārdotu, viņš indīgā balsi teica. Manuprāt, tu ubago. Tieši ar to tu un tas tavs kaķis nodarbojas.

Tas mani ļoti aizvainoja. Es biju nogājis tik garu ceļu, biju pielicis milzu pūles, lai iekļautos Koventgārdenas apkaimes žurnāla Big Issue izplatītāju komandā. Biju atkal un atkal skaidrojis, kas notiek ar Bobu, bet tas neko nemainīja. Manis teiktais viņiem bija pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

Tādēļ, kā jau teicu, nejutos īpaši pārsteigts, kad Sema paziņoja, ka man jāiet uz galveno redakciju, bet tas mani vienalga bija satriecis.

Aizgāju no Koventgārdenas, juzdamies apstulbis un visai apjucis. Tiešām nezināju, ko iesākt tagad, kad biju nonācis "melnajā sarakstā".

Tovakar mēs ar Bobu pavakariņojām un agri aizgājām gulēt. Laiks kļuva aukstāks, un, tā kā mūsu finansiālā situācija izskatījās diezgan drūma, negribēju lietot pārāk daudz elektrības. Bobs saritinājās gultas kājgalī, bet es tinos segās, izmisīgi cenzdamies izdomāt, ko darīt turpmāk.

Man nebija ne jausmas, ko nozīmē tas, ka esmu atstādināts no darba. Vai mani atlaidīs pavisam? Vai arī vienkārši tikšu cauri ar brāzienu? Nekas nenāca prātā.

Guļot gultā, mani pārplūdināja atmiņas, cik negodīgi mani piespieda beigt muzicēt uz ielas. Nespēju izturēt domu, ka cilvēku meli otrreiz atņems man iztikas līdzekļus.

Šoreiz viss šķita vēl negodīgāk. Līdz šim es nebiju iekūlies nekādās nepatikšanās atšķirībā no daudziem

Koventgārdenas apkaimē redzētajiem žurnāla izplatītājiem, kuri bieži vien pārkāpa noteikumus un saņēma rājienus no Semas un citiem koordinatoriem.

Pazinu kādu vīru, kuram bija bēdīga slava izplatītāju vidū. Tas bija nekaunīgs, liela auguma koknejietis, ļoti biedējošs tips. Viņš mēdza uzrēkt cilvēkiem tiešām draudīgā balsī. īpaši bieži viņš biedēja sievietes, pieejot viņām klāt un sakot: "Tā, mīļā, nopērc žurnāliņu!" Viņš to pateica tā, it kā piedraudētu: "Nopērc žurnālu vai arī…"

Acīmredzot viņš arī mēdza sarullēt žurnālu un tad slepus iebāzt garāmgājējam somā. Biju ari dzirdējis, ka pēc tam viņš to apturēja un pieprasīja: "Divas mārciņas, lūdzu." Viņš sekoja upurim, līdz tas iedeva bezkauņam naudu, lai tiktu no viņa vaļā. Šādi izlēcieni nevienam nenāca par labu. Visbiežāk cilvēki žurnālu vienkārši izmeta tuvākajā miskastē. Un nauda pat netika izmantota labiem mērķiem. Klīda runas, ka šis rupjais izplatītājs esot atkarīgs no azartspēlēm un visu naudu notriecot spēļu automātos.

Viņš neapšaubāmi bija pārkāpis ļoti daudz pamatnoteikumu, bet, lai cik smieklīgi tas ari būtu, man zināms, ka viņš nebija sodīts ne reizīti.

Lai ko es arī it kā būtu noziedzies, ar šādiem pārkāpumiem to salīdzināt nevarēja. Un šis man bija pirmais, kurā tiku apsūdzēts. Tas taču noteikti nāks man par labu? Nevar būt, ka viena gadījuma dēļ mani uzreiz izsviedīs no darba? Es to vienkārši nezināju, tāpēc mani sāka pārņemt panika.

Jo vairāk par to domāju, jo nedrošāks un bezpalīdzīgāks jutos. Bet es zināju, ka nevaru sēdēt, rokas klēpi salicis. Nākamajā rītā nolēmu, kā parasti, doties uz darbu un vienkārši pamēģināt dabūt žurnālus no cita koordinatora citā

Londonas rajonā. Apzinājos, ka riskēju, bet nospriedu, ka risks atmaksāsies.

Žurnāla Big Issue izplatītāji zina, ka koordinatori izvietoti pa visu pilsētu, visvairāk Oksfordstritas, Kingskrosas un Liverpūlstritas apkaimē, un drīz vien apgūst visu koordinatoru tīklu. Es nolēmu izmēģināt laimi Oksfordstrītā, kur dažkārt biju saticis dažus koordinatorus.

Ierados pie stenda rīta cēliena vidū un centos izturēties pēc iespējas neuzkritošāk. Atri parādīju žetonu un nopirku divdesmit žurnālus. Koordinators bija tā aizņemts ar citām lietām, ka mani tik tikko piefiksēja. Es arī nedevu viņam iespēju mani kārtīgi nopētīt, vienkārši sameklēju vietu, kur nemanīju nevienu citu izplatītāju, un izmantoju izdevību.

Visā šajā pasākumā man visvairāk žēl bija Boba. Viņš nervozēja un izskatījās visai apjucis, un to varēja saprast. Bobam patika rutīna, viņš vislabāk jutās, ja viss notika mierīgi un paredzami, un viņam diez ko nepatika, ka dzīve atkal kļuvusi haotiska. Lieki sacīt, ka ari man tas negāja pie sirds. Bobs droši vien brīnījās, kāpēc mūsu ierastā dzīves kārtība tik pēkšņi un neizskaidrojami izmainījusies.

Todien man izdevās pārdot krietnu skaitu žurnālu un nākamajā dienā tāpat. Es visu laiku pārcēlos no vienas vietas uz citu, jo iedomājos, ka pārējie žurnāla ielu izplatītāji mani meklē. Sapratu, ka tas ir visai neloģiski un nedaudz neprātīgi, bet es paniski baidījos zaudēt darbu.

Iztēlojos, ka mani aizvilks kaut kādas komisijas priekšā, tā atņems man žetonu un padzīs no darba. Kāpēc tas notiek ar mums? jautāju Bobam, kad kādu vakaru autobusā braucām mājās. Mēs neesam izdarījuši neko sliktu. Kāpēc mūs neliek mierā? Samierinājos, ka turpmākās nedēļas man vajadzēs nopelnīt iztiku citos Londonas

rajonos; varbūt koordinatori neuzzinās, ka esmu persona non grata.

Kādā vēlā sestdienas pēcpusdienā es sēdēju zem salauzta, veca lietussarga uz ielas netālu no Viktorijas stacijas un beidzot atzinos pats sev, ka esmu pieļāvis kļūdu. Godīgi sakot, to man priekšā pateica Bobs.

jau četras stundas gāza lietus, un neviens cilvēks nebija apstājies un nopircis žurnālu. Nevarēju viņiem neko pārmest. Viņi tikai gribēja ātrāk tikt sausumā.

Kopš brīža, kad agrā pēcpusdienā sākām pārdot žurnālus, par mums ar Bobu interesi bija izrādījuši vienīgi dažādu ēku apsargi; pie tām bijām mēģinājuši patverties no lietus.

"Piedod, draugs, tu nevari te palikt," šos vārdus jau biju atklausījies līdz riebumam.

Miskastē atradis izmestu lietussargu, nolēmu izmantot to kā pēdējo salmiņu, lai vēl viena diena nepārvērstos kārtējā neliela mēroga katastrofa. Nesanāca.

Jau apmēram mēnesi man bija izdevies dabūt žurnālus no dažādiem izplatītājiem visā Londonā. Es ļoti uzmanīgi izvēlējos koordinatorus, pie kuriem vērsties, un, ja vien bija iespējams, lūdzu citus izplatītājus nopirkt žurnālus man. Daudzi jau zināja, kas es esmu, bet bija ari pietiekami tādu, kuri nezināja, ka esmu nonācis no darba atstādināto sarakstā, un nopirka man desmit vai divdesmit žurnālus, lai es varētu izvilkt. Es negribēju, lai viņi manis dēļ iekuļas nepatikšanās, bet, ja viņi nezināja, ka esmu atstādināts, neviens nevarēja viņiem neko pārmest. Nospriedu, ka tas ir drošs variants, turklāt pēc visiem pēdējo mēnešu notikumiem es tikai gribēju nopelnīt iztiku un uzturēt sevi un Bobu.

Taču man neveicās. Man bija grūti atrast piemērotu teritoriju, galvenokārt tādēļ, ka lielākajā daļā vietu, kur mēģināju tirgoties, tas patiesībā nebija atļauts. Mēs ar Bobu bijām tikuši padzīti no dažādiem ielu stūriem Oksfordstrītas, Padingtonas, Kingskrosas, Jūstonas un citu staciju tuvumā. Kādu dienu, kad viens un tas pats policists trīsreiz lika man iet prom, saņēmu pusoficiālu brīdinājumu, ka nākamreiz mani arestēs. To es vēlreiz piedzīvot negribēju.

Tā bija īsta bezizeja. Biju centies turēties tālāk no iecienītākajām vietām un izvēlēties nomaļākus nostūrus, bet galu galā man pat ar Boba palīdzību bija ļoti grūti žurnālus pārdot. Žurnāla Big Issue galvenās izplatīšanas punkti nebija izraudzīti nejauši. Darbinieki skaidri zina, kur žurnālus varēs pārdot un kur to nevarēs. Tieši šīs neizdevīgās vietas nācās izmantot man.

Protams, Bobs joprojām piesaistīja pircējus, bet šīs vietas vienkārši nebija piemērotas tirgošanai. Tas nenovēršami bija iecirtis pamatīgu robu manā kabatā, un man kļuva arvien grūtāk paredzēt, cik žurnālu es varu iegādāties. Tovakar mani gaidīja pilnīgs krahs. Man pāri bija palikuši apmēram piecpadsmit žurnāli. Zināju, ka nepagūšu tos pārdot un pirmdien, kad iznāks jaunais numurs, tie jau būs novecojuši. Es biju tintē.

Dienai satumstot un lietum arvien līstot, pierunāju sevi, ka izmēģināšu vēl pāris vietu, cerot tikt vaļā no žurnāliem. Taču es nebiju rēķinājies ar Bobu.

Līdz šim viņš bija uzvedies priekšzīmīgi, kā īsts stoiķis pārlaizdams pat šo bezcerīgi drūmo dienu. Viņš pat samierinājās ar to, ka garāmbraucošās mašīnas un garāmgājēji viņu regulāri apšļāca ar ūdeni, kaut gan es zināju, ka viņam aukstā laikā nepatīk būt samirkušam. Taču, kad mēģināju apstāties un apsēsties pie pirmā ielas stūra, ko pamanīju,

Bobs atteicās tur palikt. Viņš ļoti reti nostiepa pavadu, kā to dara suņi, bet nu viņš rīkojās tieši tā.

-    Labi, Bob, tu vēlies teikt, ka te negribi apstāties, noteicu, domādams, ka viņam vienkārši nepatīk tieši šī vieta, taču, kad tas atkārtojās nākamajā un arī aiznākamajā, man beidzot pielēca.

-    Tu gribi braukt mājās, vai ne, Bob? jautāju. Viņš joprojām gāja pavadā pa priekšu, bet, izdzirdējis šos vārdus, palēnināja gaitu un gandrīz nemanāmi pagrieza galvu uz manu pusi ar tādu izteiksmi, it kā būtu izsmējīgi saraucis uzaci. Tad viņš apstājās un uzmeta man labi pazīstamo skatienu, kas nozīmēja, ka viņš grib, lai uzceļu viņu uz pleca.

Tobrīd es pieņēmu lēmumu. Līdz šim Bobs bijis mana stiprā klints un uzticīgi palicis man blakus, kaut gan ienākumi bija sarukuši un viņa trauks tādēļ bijis tukšāks. Tas man tikai pierādīja, cik lojāls Bobs ir. Nu man jābūt lojālam pret viņu un jānogludina attiecības ar žurnāla Big Issue vadību.

Apzinājos, ka rīkojos pareizi. Žurnāls bija palīdzējis man spert platu soli uz priekšu. Tik lielu atbalstu sen nebiju saņēmis, patiesību sakot, kopš brīža, kad manā dzīvē ienāca Bobs. Man tikai vajadzēja ar viņiem izskaidroties. Nedrīkstēju ilgāk izvairīties no atbildības tiklab Boba, kā arī sevis paša dēļ. Es nedrīkstēju viņam nodarīt pāri.

Un tā nākamās pirmdienas rītā es kārtīgi nomazgājos, uzvilku pieklājīgu kreklu un devos uz Vokshilu. Paņēmu līdzi Bobu, lai varētu visu labāk paskaidrot.

Kad nokļuvu redakcijā, tiešām īsti nezināju, kas mani sagaida. Vissliktākais scenārijs, protams, būtu, ja man atņemtu žetonu un aizliegtu pārdot žurnālus. Tā būtu drausmīga netaisnība, taču sapratu: ja mani atzīs vainīgu par "mētāšanos", tikšu sodīts. Man bija jāmēģina viņus pārliecināt, ka neesmu to darījis.

Ieradies Big Issue redakcijā, es paskaidroju situāciju, un mani palūdza uzgaidīt.

Mēs ar Bobu nosēdējām apmēram divdesmit minūtes, līdz pie mums kāds iznāca. Pajauns vīrietis un vecāka sieviete ieveda mani neizteiksmīgā kabinetā un palūdza aizvērt durvis. Es, elpu aizturējis, sagatavojos sliktākajam.

Viņi man pamatīgi izmazgāja galvu, apgalvodami, ka esmu pārkāpis vairākus būtiskus noteikumus.

-    Mēs esam saņēmuši sūdzības, ka tu esi "mētājies" un ubagojis, viņi pārmeta.

Zināju, kurš ir sūdzmanis, bet turēju mēli aiz zobiem: nedrīkstu pārvērst šo konfliktu personiskā sadursmē. No žurnāla izplatītājiem gaidīja saticību, un, ja es sāktu apsūdzēt citus, tas nenāktu par labu man pašam. Es labāk mēģināju izskaidrot, cik grūti man ir pārvietoties pa Koventgārdenu kopā ar Bobu, nesaņemot piedāvājumus iegādāties žurnālu.

Pastāstīju viņiem pāris gadījumu, tostarp kā daži puiši pie krodziņa bija apbrīnojuši Bobu un piedāvājuši man piecīti par trim žurnāla eksemplāriem. Viņi teica, ka tajā ir intervija ar aktrisi, par kuru visi fanojot.

-     Tā gadās visu laiku, es viņiem atzinos. Ja cilvēks mani aptur pie krodziņa, būtu nepieklājīgi atteikties pārdot viņam žurnālu.

Viņi līdzjūtīgi klausījās un reizēm piekrītoši māja ar galvu.

-    Mēs saprotam, ka Bobs piesaista uzmanību. Mēs esam runājuši ar dažiem izplatītājiem, kuri apstiprināja, ka viņš esot kā īsts magnēts. Jaunā vīrieša balsī varēja skaidri sadzirdēt līdzjūtību.

Taču, kad biju beidzis savu aizstāvības runu, viņš paliecās uz priekšu un paziņoja man (ne visai) slikto vēsti:

-     Mums tomēr jāizsaka tev mutisks brīdinājums.

-    A, labi. Mutisks brīdinājums, ko tas nozīmē? neviltotā izbrīnā jautāju.

Viņš paskaidroja, ka mutisks brīdinājums neaizliedz man pārdot žurnālus, bet ka situācija varētu mainīties, ja mani atkal atzītu vainīgu par "mētāšanos".

Pēc tam jutos nedaudz stulbi. Mutisks brīdinājums nebija nekas īpašs. Sapratu, ka biju galīgi zaudējis galvu un tas man ir raksturīgi iedomājies sliktāko iespējamo iznākumu. Es nebiju sapratis, kas varētu notikt. Biju pārbijies, ka zaudēšu darbu. Ainas, ka man jāstājas kaut kādas komisijas priekšā, ka man atņems žetonu un mani izmetīs no darba, bija tikai manas iztēles augļi. Nebiju sapratis, ka stāvoklis nemaz nav tik nopietns.

Devos atpakaļ uz Koventgārdenu, lai satiktu Semu, juzdamies nedaudz muļķīgi par to, kas bija gadījies.

Ieraudzījusi mūs ar Bobu, Sema mums zīmīgi uzsmaidīja.

-     Šaubījos gan, vai jūs abus atkal redzēšu, viņa atzinās. Biji pie vadības un visu nokārtoji?

Paskaidroju, kā bija, tad iedevu viņai izziņu, kuru man bija izsnieguši tikšanās beigās.

-     Izskatās, ka tev nozīmēts jauns pārbaudes laiks, Sema secināja. Dažas nedēļas tu drīksti strādāt tikai pēc puspieciem pēcpusdienā un svētdienās. Pēc tam mēs atjaunosim tevi pilna laika darbā. Tikai papūlies nesavārīt ziepes. Ja jums ar Bobu kāds pienāk klāt un piedāvā nopirkt žurnālu, saki, ka tev neviens nav palicis pāri, vai arī, ja var redzēt, ka tev žurnāli ir, saki, ka tie apsolīti pastāvīgajiem klientiem. Un nelecies!

Tie visi, protams, bija labi padomi. Nelaime tikai tā, ka citi cilvēki varētu man piesieties. Un tā ari notika.

Kādā svētdienas pēcpusdienā mēs ar Bobu devāmies uz Koventgārdenu, lai kādu stundiņu pastrādātu. Ņemot vērā mums uzliktos ierobežojumus, mēs nedrīkstējām palaist garām nevienu iespēju nopelnīt.

Sēdējām netālu no koordinatora posteņa Džeimsstrītā, kad pēkšņi manā priekšā nostājās prāvs un visai draudīgs stāvs. Tas bija Stens.

Stens bija žurnāla Big Issue izplatītāju aprindās labi pazīstama persona. Viņš šajā jomā bija strādājis gadiem ilgi. Tikai viņš diemžēl bija drusku neprognozējams. Ja Stenam bija labs noskaņojums, viņš varēja būt visjaukākais cilvēks, kādu jebkad būsiet saticis. Viņš varēja izdarīt otra labā pilnīgi visu un bieži vien arī izdarīja.

Pāris reižu viņš bija mani izpestījis un par velti iedevis dažus žurnālus.

Taču, ja Stens bija sliktā garastāvoklī vai vēl ļaunāk iedzēris, viņš varēja pārvērsties visneciešamākajā, ķildīgākajā un agresīvākajā ķēmā zemes virsū.

Ātri aptvēru, ka manā priekšā stāv šis otrais Stens.

Viņš bija liela auguma vīrs, aptuveni sešas pēdas un četras collas garš. Viņš noliecās man pāri un ieaurojās:

-     Tu nedrīksti te atrasties, tev aizliegts šurp nākt!

Varēju saost viņa elpu viņš smirdēja kā spirta

brūzis.

Nedrīkstēju piekāpties.

-    Nē, Sema teica, ka es drīkstu šurp nākt svētdienās vai pēc puspieciem pēcpusdienā, iebildu.

Par laimi, šeit atradās ari Piters, kurš strādāja kopā ar Semu, un Stenam par lielu sašutumu viņš mani atbalstīja.

Stens uz brītiņu grīļojoties pakāpās atpakaļ, bet tad atkal atgriezās, vēlreiz apdvesdams mani ar viskija dvaku. Šoreiz viņš lūrēja uz Bobu, un tas nebija nekāds draudzīgais skatiens.

-     Ja būtu mana vaļa, es to tavu kaķi tūlīt nožmiegtu.

Šie vārdi mani ļoti nobiedēja.

Ja Stens būtu tikai pakustējies uz Boba pusi, es būtu viņam uzbrucis. Būtu aizstāvējis Bobu, kā māte aizstāv savu bērnu. Situācija bija tieši tāda. Bobs bija mans mazulis. Bet es zināju, ka tas pilnībā sagrautu manas izredzes turpināt izplatīt žurnālu. Tās būtu beigas.

Tādēļ momentāni es pieņēmu divus lēmumus. Kopā ar Bobu devos pavadīt pēcpusdienu citviet. Negrasījos strādāt blakus Stenam, kad viņš bija šādā noskaņojumā. Bet es nolēmu arī pamest Koventgārdenu.

Tas nebija viegli. Mums ar Bobu Koventgārdenā bija lojāli klienti, turklāt šeit bija interesanta vieta, kur strādāt. Taču nevarēja noliegt, ka tā arī bija sākusi kļūt nepatīkama un pat bīstama darbam. Mums ar Bobu vajadzēja pārcelties uz kādu Londonas daļu, kur nebija tik liela konkurence, vietu, kur mani tik labi nepazīst. Bija tikai viena acīmredzama kandidatūra.

Pirms pārcēlos uz Koventgārdenu, es mēdzu muzicēt Endžela metrostacijas apkaimē Izlingtonā. Tas bija labs rajons ne tik ienesīgs kā Koventgārdenā, taču tik un tā izdevīgs. Tādēļ izlēmu nākamajā dienā aiziet pie šī rajona koordinatora lieliska puiša, vārdā Lī, kuru nedaudz pazinu.

-     Kādas ir manas izredzes dabūt šeit labu vietu? es viņam jautāju.

-     Remdenas pasāža ir aizņemta, Izlingtongrina tāpat, bet, ja gribi, vari pastrādāt pie metrostacijas, viņš atbildēja. Tā vieta gan nevienam īsti nav pa prātam.

Man uzmācās dйjа vu sajūta. Situācija atkārtojās, tieši kā Koventgārdenā. Pārējie žurnāla BigIssue izplatītāji Londonā uzskatīja metrostacijas par totālu murgu, sliktāko iespējamo vietu, kur pārdot žurnālus. Saskaņā ar vispārpieņemto teoriju londonieši vienkārši pārlieku steidzas, viņiem nav laika apstāties, lai izlemtu, vai nopirkt žurnālu, un izvilkt no kabatas naudu. Viņiem vienmēr jābūt kaut kur citur, vienmēr jāskrien.

Taču, kā jau biju to atklājis Koventgārdenā, Bobam piemita burvju spēja viņus aizkavēt. Ieraudzījuši Bobu, cilvēki pēkšņi vairs tik ļoti nesteidzās. Bobs it kā ienesa viņu citādi drudžainajā, bezpersoniskajā dzīvē nelielu pārmaiņu, nedaudz siltuma un draudzīguma. Esmu pārliecināts, ka daudzi cilvēki nopirka no manis žurnālu pateicībā par šo īso atelpas bridi. Tādēļ ļoti labprāt piekritu ieņemt šo "slikto" vietu pie pašas Endžela metrostacijas.

Mēs sākām tanī pašā nedēļā. Atstāju izplatītājus Koventgārdenas apkaimē vārāmies savā sulā.

Gandrīz tūlīt pat cilvēki sāka apstāties, lai sasveicinātos ar Bobu. Mums drīz vien veicās tikpat labi kā Koventgārdenā.

Pāris cilvēku mūs pat pazina.

Kādu vakaru labi ģērbta sieviete lietišķā kostīmā apstājās un brīdi lūkojās uz mums, it kā neticēdama savām acīm.

-    Vai jūs abi nestrādājat Koventgārdenā? viņa vaicāja.

-     Vairs ne, cienītā. Es pasmaidīju. Vairs ne.

16. nodaļa . eņģeļsirdis

Bobs pilnībā atbalstīja pārcelšanos uz Endžela metrostaciju man atlika tikai pavērot viņa ķermeņa valodu, kad katru dienu devāmies uz darbu.

Kad Izlingtongrīnā izkāpām no autobusa, viņš nepieprasīja, lai palīdzu viņam uzkāpt man uz pleciem, kā to bija mēdzis darīt Londonas centrā. Tagad viņš no rītiem parasti uzņēmās vadību un apņēmīgi man pa priekšu devās lejup pa Remdenas pasāžu, garām antikvariātiem, kafejnīcām, krodziņiem un restorāniem un tad tālāk līdz Izlingtonas galvenās ielas galam un plašajam bruģētajam laukumam pie ieejas metrostacijā.

Dažreiz mums bija jāsatiek koordinators Izligtongrīnas ziemeļu pusē. Tad mēs gājām pa citu maršrutu. Tajās reizēs Bobs vienmēr taisnā ceļā devās uz iežogoto dārzu Izlingtongrīnas centrā. Stāvēju un vēroju, kamēr viņš vandījās pa brikšņiem, cenzdamies saost grauzējus, putnus vai kādu citu neuzmanīgu radību, pie kuras viņš varētu izmēģināt savu mednieka instinktu. Pagaidām viņam nebija veicies, taču viņš aizvien aizrautīgi bāza galvu visās malās.

Kad beidzot nonācām viņa iemīļotajā vietā iepretim ziedu kioskam un avīžu stendam netālu no sola pie ieejas

metrostacijā, Bobs stāvēja un noskatījās, kā es veicu ierašanās rituālu: nolieku uz ietves somu un atbalstu pret to žurnāla eksemplāru. Līdzko tas bija izdarīts, viņš apsēdās, nomazgājās pēc ceļojuma un sagatavojās dienai.

Ari man mūsu jaunā teritorija tīri labi patika. Pēc visiem kreņķiem, ko jau gadiem biju pieredzējis Koventgārdenā, Izlingtona mums abiem šķita kā vēl viens daudzsološs sākums. Jutu, ka mūsu dzīvē iestājusies jauna ēra, kurai šoreiz būs turpinājums.

Endžela metrostacijas apkaime daudzējādā ziņā atšķīrās no Koventgārdenas un Vestendas ielām. Londonas centrā ielās drūzmējās galvenokārt tūristi un vakaros Vestendas uzdzīvotāji un teātru apmeklētāji. Šis rajons nebija tik rosīgs, bet metrostacijai ik dienu, vienalga, cauri plūda cilvēku straumes.

Taču tas bija pavisam cits cilvēku tips. Protams, pūlī joprojām bija daudz tūristu, kurus vilināja restorāni un mākslas izstāžu vietas, tādi kā Sedlersvela un Izlingtonas Komercdizaina centrs.

Bet šī bija arī daudz profesionālāka un, tā kā nevaru atrast labāku vārdu, teikšu "smalkāka" vieta. Katru vakaru redzēju cilvēkus lietišķos uzvalkos veseliem bariem ieejam un izejam no metro. Sliktākais bija tas, ka lielākā daļa no viņiem tik tikko pamanīja rudo kaķi, kas sēdēja pie stacijas. Labā vēsts bija tā, ka vairums garāmgājēju, kuri piestāja, tūlīt ievēroja, cik Bobs ir simpātisks. Tie bija arī ļoti devīgi. Es savukārt uzreiz ievēroju, ka Izlingtonā maksa par žurnālu un dzeramnauda bija vidēji nedaudz lielāka nekā Koventgārdenā.

Vietējie bija ari daudz dāsnāki nekā Koventgārdenas iedzīvotāji vēl citādā veidā. Pēc tam kad sākām pārdot žurnālus, cilvēki gandrīz tūlīt sāka nest Bobam barību.

Pirmoreiz tas notika otrajā vai trešajā dienā. Ļoti labi ģērbta kundze apstājās aprunāties. Viņa man pajautāja, vai mēs turpmāk būsim te katru dienu, un tas mani izraisīja nelielas aizdomas. Vai viņa grasījās par kaut ko sūdzēties? Taču es pamatīgi kļūdījos. Nākamajā dienā viņa parādījās ar mazu Saintsbury's iepirkumu maisiņu, kurā atradās piens kaķiem un turza kaķu barības.

-     Lūdzu, Bob, viņa priecīgi teica, nolikdama nesumu uz ietves kaķa priekšā.

-    Varbūt viņš varētu to notiesāt šovakar mājās, ja neiebilstat, es, pateicies viņai, sacīju.

-     Protams, ja vien viņam garšos. Tas ir galvenais.

Pēc tam arvien vairāk vietējo sāka dāvāt Bobam gardumus.

Mūsu vieta atradās netālu no Saintsbury's lielveikala. Drīz vien kļuva skaidrs, ka cilvēki gāja tur iepirkties un pie reizes paķēra kādu cienastu Bobam. Tad, dodamies mājup, viņi dāvaniņas nogādāja adresātam.

Kādu dienu tikai pāris nedēļu pēc tam, kad bijām sākuši strādāt Endžela metrostacijas tuvumā, mūs apdāvināja kāds pusducis dažādu cilvēku. Dienas beigās piena kārbas, barības turzas, tunča un citu zivju konservi, kas bija krājušies visu laiku, neietilpa manā mugursomā. Man visu nācās salikt lielā Saintsbury's iepirkumu maisā. Kad biju atgriezies dzīvoklī, šīs mantas aizņēma veselu plauktu vienā no virtuves skapīšiem. Bobs no tā pārtika gandrīz veselu nedēļu.

Vēl viena lieta, kas krasi atšķīrās no Koventgārdenas, bija metrostacijas darbinieku attieksme. Koventgārdenā es biju antikrists, gandrīz vispārēja ienaida objekts. Uz vienas rokas pirkstiem varēju saskaitīt cilvēkus, ar kuriem visus gadus, ko tur pavadīju, muzicējot vai pārdodot žurnālus, man bija izveidojusies cieša draudzība. Patiesību sakot, man nevajadzēja pat tik daudz pirkstu, jo spēju iedomāties augstākais divus.

Turpretī Endžela metrostacijas personāls jau no paša sākuma izturējās pret Bobu ļoti sirsnīgi un augstsirdīgi. Piemēram, kādu dienu stipri karsēja saule. Dzīvsudraba stabiņš noteikti bija pakāpies līdz deviņdesmit grādiem pēc Fārenheita. Visi staigāja izmetušies kreklos, kaut gan formāli jau bija iestājies rudens. Es savos melnajos džinsos un melnajā T kreklā traki svīdu.

Ar apdomu iekārtoju Bobu ēkas ēnā mums aiz muguras, lai viņš nepārkarstu, jo zināju, ka karstums kaķiem nenāk par labu. Apmēram stundu pēc tam, kad bijām sākuši pārdot žurnālus, kļuva skaidrs, ka drīz būs jāiet meklēt Bobam ūdeni. Taču, pirms paspēju izčammāties, no metrostacijas iznāca sieviete, kas nesa tīru tērauda bļodu, līdz malām pilnu ar ūdeni. Es viņu tūlīt pazinu. Tā bija Davika, viena no biļešu kontrolierēm, kas jau vairākas reizes bija apstājusies, lai pačalotu ar Bobu.

Lūdzu, Bob, viņa sacīja, nolikdama bļodu viņa priekšā un paglaudīdama skaustu. Mēs taču negribam, lai tu slāpsti, vai ne?

Bobs, netērēdams laiku lieki, tūlīt likās bļodai klāt un vienā rāvienā izlaka visu ūdeni.

Bobam vienmēr bija piemitusi šī spēja iemīlināt pret sevi cilvēkus, bet mani nekad nebeidza pārsteigt tas, cik daudzi viņam pieķērās. Dažās nedēļās viņš bija iekarojis Izlingtonas iedzīvotāju sirdis. Tas bija tiešām apbrīnojami.

Protams, ne viss bija ideāli. Tā taču bija Londona. Viss jau nevarēja būt labi un jauki. Lielākā problēma bija daudzie cilvēki, kuri strādāja metrostacijas tuvumā.

Pretēji Koventgārdenai, kur apkārtējās ielās mutuļoja dzīvība, šeit visas aktivitātes koncentrējās ap metrostaciju.

Tādējādi uz ielas darbojās ļoti daudz cilvēku sākot no tiem, kas dalīja bezmaksas žurnālus, un beidzot ar labdarības organizāciju darbiniekiem jeb "labajiem laupītājiem", kā viņus dēvēja.

Tā bija viena no lielākajām atšķirībām salīdzinājumā ar laiku pirms desmit gadiem, kad biju sācis strādāt uz ielas. Konkurence bija daudz lielāka nekā agrāk. "Labie laupītāji" pārsvarā bija hiperentuziastiski jaunieši, kas pārstāvēja savas organizācijas. Viņu uzdevums bija notvert labāk ģērbtos londoniešus un tūristus un piespiest noklausīties slavas dziesmā labdarības organizācijai. Tad viņi mēģināja klausītājus pārliecināt parakstīt apliecinājumu, ka piekrīt tiešiem atskaitījumiem no bankas kontiem. Labdarības organizācijas šos cilvēkus it kā aplaupīja tādēļ arī iesauka ir "labie laupītāji".

Dažas labdarības organizācijas nodarbojās ar trešās pasaules valstu problēmām, citas bija saistītas ar veselības likstām: vēzi vai citām slimībām, piemēram, cistisko fibrozi vai Alcheimera slimību. Man nebija iebildumu, ka viņi tur ir, bet mani kaitināja veids, kā viņi uzbāžas cilvēkiem. Man, protams, ari bija sagatavots slavinājums žurnālam Big Issue, bet es neuzvedos tik uzmācīgi vai piekaslgi kā daži no šiem darboņiem. Tie sekoja cilvēkiem, uzbāžoties ar sarunām, kurās viņi negribēja iesaistīties.

Galu galā es redzēju cilvēkus iznākam no metrostacijas, ieraugām šo entuziastisko aģitatoru mūri, kas parasti bija ģērbušies spilgtos krāsainos T kreklos, un metamies bēgt. Daudzi no viņiem bija potenciālie žurnāla Big Issue pircēji, tādēļ tas ļoti kaitināja.

Ja kāds tiešām aizbaidīja cilvēkus, es ar viņu aprunājos. Daži aģitatori to uztvēra normāli. Viņi mani respektēja un pārcēlās tālāk, bet citi to nedarīja.

Kādu dienu man izcēlās ass strīds ar jaunu studentu, kura matu ērkulis atgādināja Marka Bolana cirtas. Viņš bija kritis cilvēkiem uz nerviem, šaudoties apkārt un dzenoties pakaļ upuriem, kuri mēģināja aizmukt. Nolēmu viņam pateikt kādu vārdu.

Ei, draugs, tu sarežģī dzīvi mums pārējiem, kas arī te strādā, aizrādīju, cenzdamies izturēties pieklājīgi. Vai tu nevari pārcelties kādu jardu tālāk un atbrīvot mums vietu?

Viņš to ņēma ļaunā. Man ir visas tiesības šeit atrasties, viņš uzsprāga. Tu nedrīksti mani izrīkot, un es darīšu, ko gribēšu.

Ja grib kādu uzkurināt, atliek tikai pateikt kaut ko tādu. Tā nu es skaidri un gaiši pateicu: ja viņš mēģina nopelnīt kabatas naudu, lai kaut ko atlicinātu akadēmiskajam gadam universitātē, es turpretī pūlos nopelnīt naudu, lai nomaksātu elektrības un gāzes rēķinus un mums ar Bobu būtu jumts virs galvas.

Viņa seja izstiepās, kad es to tā biju pateicis.

Cita grupa, kas mani kaitināja ne pa jokam, bija cilvēki, kas izdalīja dažādus bezmaksas žurnālus, kurus tagad izdod. Daži no tiem piemēram, StyleList un ShortList bija tiešām labi žurnāli, tādēļ tie sagādāja pamatīgas problēmas, no kurām visvienkāršākā bija: kāpēc lai cilvēki maksātu naudu par manu žurnālu, ja viņi varēja to dabūt par velti?

Tāpēc ikreiz, kad manā teritorijā iemaldījās kāds žurnālu izdalītājs, mēģināju viņiem to paskaidrot.

Godīgi aizrādīju: "Mums visiem jāstrādā, tādēļ jums jāizbrīvē man vieta, lai es varu darīt savu darbu. Jums jāstāv vismaz divdesmit jardu attālumā no manis." Taču tas ne vienmēr nostrādāja, bieži vien tāpēc, ka daudzi šo žurnālu izdalītāji nerunāja angliski. Centos izskaidrot viņiem situāciju, bet viņi nesaprata, ko vēlos pateikt. Citi vienkārši netaisījās manus iebildumus ņemt vērā.

Taču viskaitinošākie cilvēki, kas strādāja uz ielas man blakus, bija spaiņu grabinātāji labdarības organizāciju darbinieki, kuri staigāja apkārt ar palieliem plastmasas spaiņiem, vākdami ziedojumus savam kārtējam mērķim.

Man vēlreiz jāatzīstas, ka simpatizēju daudziem pasākumiem, kuriem viņi vāca līdzekļus: Āfrikas un vides problēmu risināšanai vai dzīvnieku tiesību aizstāvībai. Tie visi ir lieliski, cēli mērķi. Taču, ja baumas, cik daudz naudas nozūd šo spaiņu grabinātāju kabatās, ir patiesas, tad man tas gan ne visai patīk. Daudziem no viņiem nemaz nebija licences vai jebkādas pilnvaras. Ja ieskatījās laminētajos žetonos, kas karājās viņiem kaklā, tie varētu būt izgatavoti bērna dzimšanas dienas svinībās tik diletantiski tie izskatījās.

Tomēr, par spīti tam, viņiem bija atļauts ieiet metrostacijās, kas bija pilnīgi slēgta teritorija Big Issue izplatītājiem. Mani tracināja skats, kā viens spaiņa grabinātājs uzgaidāmajā telpā uzbāžas cilvēkiem. Reizēm viņi stāvēja pie pašiem turniketiem. Kad regulārie pasažieri un pilsētas viesi iznāca no stacijas, viņi jau bija tādā noskaņojumā, ka es viņus nevarēju pārliecināt nopirkt žurnālu.

Droši vien biju nonācis mainītā lomā. Koventgārdenā es biju dumpinieks, kurš pārkāpa nospraustās robežas un visai brīvi izmantoja noteikumus. Tagad atrados barjeras otrā pusē.

Es biju vienīgais licencētais žurnāla izplatītājs metrostacijas apkaimē un biju noskaidrojis vietas, kur drīkstēju vai nedrīkstēju ieklīst citu lielāko tirgotāju jo īpaši laikrakstu un puķu pārdevēju teritorijās. "Labie laupītāji", ielu tirgotāji un spaiņu grabinātāji šos noteikumus rupji pārkāpa. Dažs labs to varbūt uzskatītu par likteņa ironiju, bet man jāatzīstas, ka reizēm es nespēju saskatīt šīs situācijas humoristisko pusi.

17. nodaļa. Četrdesmit astoņas stundas

Jaunais ārsts narkomānu rehabilitācijas centrā uzšņāpa zem receptes savu parakstu un ar stingru sejas izteiksmi iedeva to man.

-    Atceries: tev jāizdzer šī deva, tad jānāk atkal pie manis vismaz pēc četrdesmit astoņām stundām, kad jutīsi, ka atradināšanās simptomi tiešām kļuvuši izteikti, viņš brīdināja, nenolaizdams no manis acis. Būs grūti, bet vēl grūtāk būs, ja nedarīsi, ko tev saku. Skaidrs?

-     Skaidrs, sapratu, es pamāju, pieceļoties un ejot ārā no ārsta kabineta. Es tikai ceru, ka izturēšu. Nu tad uz tikšanos pēc divām dienām.

Kopš brīža, kad pirmoreiz runājām par iespēju, ka es varētu pārtraukt lietot metadonu, bija pagājuši daži mēneši, kuru laikā ik pa divām nedēļām biju braucis uz konsultācijām. Man šķita, ka esmu tam gatavs, bet mani konsultanti un ārsti acīmredzot domāja citādi. Ikreiz, kad ierados, viņi šo bridi atlika. Un man neviens nepaskaidroja, kāpēc. Beidzot viņi bija nolēmuši, ka ir īstais laiks: es grasījos spert pēdējo soli, lai atbrīvotos no atkarības.

Recepte, ko konsultants tikko bija man iedevis, nodrošināja pēdējo metadona devu. Tas bija palīdzējis man

atbrīvoties no heroīna, bet nu metadona devas bija tā sarukušas, ka nāksies pārtraukt tā lietošanu vispār.

Kad pēc divām dienām atkal ieradīšos narkomānu rehabilitācijas centrā, pirmoreiz saņemšu daudz vājāko medikamentu "Subutex", un tas ļaus man pilnībā atbrīvoties no narkotiku atkarības. Konsultants šo procesu bija aprakstījis kā lidmašīnas nolaišanos, un tas, manuprāt, bija trāpīgs salīdzinājums. Turpmāko mēnešu laikā viņš pakāpeniski samazinās devas, līdz tās kļūs pavisam niecīgas. Un kā viņš apgalvoja tikmēr es lēnām nonākšu atpakaļ uz zemes, nolaižoties, cerams, ar pavisam vieglu triecienu.

Todien, kad gaidīju, kamēr man izraksta recepti, par tā visa jēgu es nemaz neaizdomājos. Mani pārāk nodarbināja raizes par to, kas būs jāizcieš nākamajās četrdesmit astoņās stundās.

Konsultants bija detalizēti paskaidrojis, ar ko riskēju. Metadonu atmest nav viegli. Patiesību sakot, tas ir ļoti grūti. Es pieredzēšu "lauzēju" jeb lomkas vairākus nepatīkamus fiziskus un psiholoģiskus atradināšanās simptomus. Man būs jānogaida, līdz šie simptomi kļūst ļoti smagi, tikai tad es drīkstēšu atgriezties klīnikā, lai saņemtu pirmo "Subutex" devu. Ja nepaklausīšu, riskēšu ar paātrinātas atradināšanās simptomiem, kas ir daudz smagāki. Man bija bail par to pat iedomāties.

Tobrīd biju pārliecināts, ka spēju to izdarīt, taču mani dziļi sirdī mocīja uzmācīga nojauta, ka varu neizturēt un padoties kārdinājumam sadabūt jebko, kas atvieglotu manu stāvokli. Tomēr es turpināju sev iegalvot, ka man tas ir jāizdara man jātiek pāri šim pēdējam šķērslim. Citādi rit būs tāpat kā šodien, un tā visu laiku. Nekas nemainīsies.

Šo patiesību beidzot biju apjēdzis. Es biju tā dzīvojis desmit gadus. Lielākā daļa manas dzīves vienkārši bija paslīdējusi garām. Biju izšķiedis tik daudz laika, tikai sēžot un noskatoties, kā dienas pazūd. Ja esi atkarīgs no narkotikām, minūtes pārtop stundās, stundas pārtop dienās. Tās vienkārši paslīd garām. Laiks kļūst maznozīmīgs, un par to tu sāc uztraukties tikai tad, kad vajadzīga nākamā deva. Līdz tam brīdim viss ir vienaldzīgs.

Bet tieši tajā mirklī atkarība kļūst briesmīga. Tu domā tikai par to, kur ņemt naudu nākamajai devai. Kopš es pirms daudziem gadiem atrados pilnīgā heroīna atkarības varā, biju panācis milzīgu progresu. Narkomānu rehabilitācijas centrs tiešām bija dabūjis mani atpakaļ uz ceļa, bet visa šī ņemšanās man bija apnikusi. Katru dienu iet uz aptieku, reizi divās nedēļās braukt uz rehabilitācijas centru. Pierādīt, ka neesmu neko lietojis, tas jau bija līdz kaklam. Sapratu, ka man dzīvē kaut kas ir jāsasniedz.

Savā ziņā es visu biju sarežģījis, uzstājot, ka cīnīšos viens. Man vairākas reizes bija piedāvājuši piebiedroties anonīmajiem narkomāniem, bet man nepatika viņu divpadsmit soļu programma. Nespēju noskaņoties uz šī teju vai reliģiozā viļņa. Tev bija gandrīz vai jāuztic sevi kādai augstākai varai. Tas vienkārši nebija manā garā.

Sapratu, ka, izvēloties savu ceļu, esmu padarījis dzīvi vēl grūtāku. Taču tagad es vairs nejutos viens. Man bija Bobs.

Kā parasti, neņēmu viņu līdzi uz klīniku. Man negribējās, lai viņš kaut reizi nonāk šajā vietā. Tā bija vienīgi manas dzīves daļa, ar kuru es nelepojos, kaut gan uzskatīju, ka kopš pirmā klīnikas apmeklējuma esmu daudz sasniedzis.

Kad atgriezos mājās, Bobs priecājās, mani ieraugot, it īpaši tāpēc, ka mājupceļā biju iegājis lielveikalā un sapircis pilnu somu ar ēdamo, lai mēs nākamās divas dienas varētu pārtikt. Katrs, kurš mēģinājis atbrīvoties no kādas atkarības, zina, kā tas ir. Vienalga, vai mēģina atmest smēķēšanu

vai alkoholu, pirmās četrdesmit astoņas stundas ir vissmagākās. Tu esi tā pieradis pie devas, ka nespēj domāt ne par ko citu. Risinājums acīmredzot ir domāt par kaut ko citu. Un tieši uz to es cerēju. Un jutos ļoti pateicīgs, ka man bija Bobs, kurš palīdzēs to panākt.

Kad pienāca pusdienlaiks, mēs apsēdāmies pie televizora uzkodas bija blakus un gaidījām.

Metadona iedarbība parasti ilgst apmēram divdesmit stundas, tādēļ pirmā dienas puse pagāja samērā viegli. Mēs ar Bobu krietni parotaļājāmies un tad izgājām īsā pastaigā, lai viņš varētu nokārtoties. Uzspēlēju tiešām vienu senu oriģinālās videospēlēs Halo 2 versiju uz savas apbružātās, vecās konsoles. Tobrīd viss šķita vieglāk par vieglu. Bet es zināju ilgi tā nebūs.

Varbūt visslavenākais narkomāna atveidojums, kuru moka lomkas, ir filmā "Vilcienvakte", kurā Jūena Makgregora varonis Rentons nolemj tikt vaļā no heroīna atkarības. Viņš tiek ieslēgts istabā ar ēdienu un dzērienu uz dažām dienām un atstāts viens. Rentons piedzīvo visšausmīgākās fiziskās un psiholoģiskās mokas, kādas vien var iedomāties, drebuļus, halucinācijas, vemšanu visu! Ikviens, kas redzējis filmu, noteikti atceras epizodi, kad Rentons iedomājas, kā iekāpj tualetes podā.

Tas, ko pārdzīvoju nākamajās četrdesmit astoņās stundās, bija desmitreiz drausmlgāk.

Atradināšanās simptomi sāka parādīties tieši divdesmit četras stundas pēc tam, kad biju izdzēris metadona devu. Astoņas stundas vēlāk es pamatīgi svīdu un jutos ļoti raustelīgs. Tobrīd jau bija nakts vidus, un man vajadzēja gulēt.

Iesnaudos gan, bet it kā visu laiku biju pie pilnas apziņas. Tas bija savāds miegs, nepārtraukti sapņoju vai, precīzāk, redzēju halucinācijas.

Grūti atcerēties visu, taču atminos, ka ļoti skaidri redzēju sapņus, kuros es dabūju heroīnu. Šo sapņu bija ļoti daudz, un tie visi bija līdzīgi: es vai nu tiku pie heroīna, bet to nejauši izbēru, vai tiku pie heroīna un nevarēju iedurt adatu vēnā, vai tiku pie heroīna, bet policija mani arestēja, pirms paspēju to izlietot. Tas bija dīvaini. Mans organisms acīmredzot šādi reaģēja uz faktu, ka tam liegta viela, ko tas bija pieradis saņemt ik pēc divpadsmit stundām. Taču tā bija ari mana zemapziņa, kas centās mani pārliecināt, ka varbūt būtu labi atsākt šo vielu lietot. Dziļi manās smadzenēs droši vien noritēja milzīga divu pretēju vēlmju sadursme. Jutos gandrīz kā aculiecinieks, kurš it kā no malas vēro to visu notiekam ar kādu citu.

Tas bija savādi. Kad pirms daudziem gadiem beidzu lietot heroīnu, tik slikti nebija bijis. Pāreja uz metadonu notika samērā gludi. Šī bija pavisam citāda pieredze.

Laikam vairs nebija nekādas nozīmes, bet nākamajā rītā man sākās ļoti stipras galvassāpes, gandrīz tikpat spēcīgas kā migrēna. Man bija grūti paciest ari gaismu un troksni. Mēģināju sēdēt tumsā, bet tad atsākās sapņi vai halucinācijas, un es gribēju no tām izrauties. Biju nonācis kā apburtā lokā.

Vairāk par visu man bija nepieciešams kaut kas tāds, kas novērstu manu uzmanību no šīm mokām, un Bobs kļuva par manu glābiņu.

Reizēm es prātoju, vai starp mani un Bobu pastāv kāda telepātiska saikne. Dažreiz viņš pilnīgi noteikti spēja nolasīt manas domas, un tā tas notika arī tagad. Viņš zināja, ka ir man vajadzīgs, tādēļ visu laiku palika manā tuvumā, neatkāpjoties ne sprīdi, pieglaužoties man klāt, kad viņu pasaucu, bet pavirzoties malā, kad man bija grūti.

Viņš it kā apjēdza, kā es jūtos. Reizēm, kad iesnaudos, viņš atnāca un piebāza purniņu man cieši klāt, it kā jautātu: "Vai ar tevi, draugs, viss kārtībā? Esmu tepat, ja tev mani vajag." Citreiz viņš vienkārši sēdēja man blakus, murrāja, berzēja pret mani asti un laiku pa laikam nolaizīja man seju. Kad ik pa brīdim ieslīdēju dīvainā, murgainā pasaulē, viņš bija mana vienīgā saikne ar realitāti.

Bobs bija īsta Dieva dāvana ari vēl citā ziņā. Vispirms jau viņš parūpējās, lai man būtu, ko darīt. Viņš joprojām bija regulāri jābaro. Tas, ka man bija jāiet uz virtuvi, jāatver barības maisiņš un tā jāieliek traukā, bija tieši tas, kas vajadzīgs, lai nedomātu par to, ko pārdzīvoju. Nejutos pietiekami labi, lai ietu Bobam līdzi, bet, kad izlaidu ārā nokārtoties, viņš metās lejā un pēc dažām minūtēm jau bija atpakaļ. Šķita, ka viņš negrib atstāt mani vienu.

Bija brīži, kad nejutos ļoti slikti. Piemēram, otrās dienas rītā pāris stundu bija krietni labāk. Mēs ar Bobu daudz spēlējāmies. Es mazliet palasīju. Bija grūti, bet tas bija veids, kā nodarbināt prātu. Izlasīju ļoti labu dokumentālu grāmatu par jūras kājnieku, kurš glāba suņus Afganistānā. Bija labi, ja varēja domāt par to, kāda bijusi cita cilvēka dzīve.

Taču otrās dienas pēcpusdienā un pievakarē atradināšanās simptomi tā pa īstam lika sevi manīt. Vissmagākais bija fiziskās ciešanas. Mani bija brīdinājuši, ka, sākoties lomkām, parādās tā sauktais nemierīgo kāju sindroms. Faktiski tas nozīmē, ka visam ķermenim cauri iet neticami nepatīkamas nervu pulsācijas, kuru dēļ nav iespējams mierīgi nosēdēt. Manas kājas pēkšņi pašas no sevis sāka raustīties tāpēc jau šo stāvokli sauc par lomkām.

Man šķiet, ka Bobu tas nedaudz izbiedēja viņš dažkārt tā dīvaini paskatījās, taču nepameta mani un palika blakus.

Tā nakts bija visgrūtākā. Es nevarēju skatīties televīziju, jo man no gaismas un trokšņa sāpēja galva. Kad izslēdzu gaismu, atklāju, ka mans prāts drudžaini darbojas, pildoties dažādām absurdām, reizēm biedējošām ainām. Kājas visu laiku raustījās, un man pārmaiņus bija vai nu ļoti karsti, vai auksti. Vienu brīdi bija tik karsti kā krāsnī, nākamajā jau jutu ledainu aukstumu. Sviedri, kas klāja manu augumu, strauji atdzisa, un mani sāka kratīt drebuļi. Es sasedzos un atkal degu kā ugunī. Tas bija briesmīgs cikls.

Laiku pa laikam es atguvu apziņas skaidrību. Atceros: kādā mirklī domāju, ka tiešām saprotu, kāpēc tik daudz cilvēku nespēj tikt vaļā no narkotikām. Tas ir smagi gan fiziski, gan psiholoģiski. Pretējo vēlmju sadursme, kas norisinās smadzenēs, ir ļoti nevienlīdzīga. Slieksme uz atkarību noteikti ir stiprāka par pūlēm atbrīvoties no narkotikām.

Pēc kāda laiciņa es biju spējīgs pārskatīt pēdējos desmit gadus un to, ko atkarība man nodarījusi. Redzēju un reizēm pat saodu ieliņas un caurbrauktuves, kur biju nakšņojis, patversmes, kurās biju baidījies par savu dzīvību, briesmīgās lietas, ko biju darījis un gribējis izdarīt, lai tikai sadabūtu narkotikas nākamajām divpadsmit stundām. Es neticami skaidri redzēju, kā narkotikas sabeidz cilvēka dzīvi.

Man uzmācās ari savādas, gandrīz sirreālas iedomas. Piemēram, man iešāvās prātā: ja es pamostos ar amnēziju, varbūt atradināšanās simptomus izturētu, jo tad nesaprastu, kas par vainu. Daudzu manu problēmu cēlonis bija apstāklis, ka mans organisms skaidri zināja, kas man kaiš un kas jādara, lai to labotu. Kad es to atskārtu, nenoliegšu, ka piedzīvoju vājuma brīžus, iztēlojoties, ka lietoju narkotikas, tomēr samērā viegli es spēju šīs domas atvairīt. Šī bija iespēja varbūt mana pēdējā iespēja atteikties no narkotikām. Man bija jābūt stipram, man jāiztur viss caureja, krampji, vemšana, galvassāpes, krasās temperatūras svārstības pilnīgi viss!

Šķita, ka otrā nakts nekad nebeigsies. Laiku pa laikam ieskatījos pulkstenī, un reizumis likās, ka tas iet atpakaļgaitā, ka tumsa aiz loga aizvien vairāk sabiezē un kļūst melnāka, nevis, rītam tuvojoties, izklīst. Tas bija briesmīgi.

Bet man bija slepenais ierocis. Vienreiz Bobs mani nokaitināja. Kādu laiciņu gulēju, cik vien iespējams, klusi un mierīgi, cenzdamies atslēgties no pasaules. Pēkšņi jutu, ka Bobs visai sāpīgi ielaiž man kājā nagus.

Bob, ko, pie velna, tu dari? es viņam uzkliedzu pārāk agresīvi, tā ka viņš salēcās, un tūlīt to nožēloju.

Iedomājos: Bobs laikam uztraucās, ka biju izturējies pārāk klusi un mierīgi, un pārbaudīja, vai esmu vēl pie dzīvības. Viņš par mani raizējās.

Beidzot pa logu istabā sāka ieplūst vāja, dūmakaini pelēka gaisma, liecinot, ka beidzot pienācis rīts. Ar mokām pieslējos no gultas un ieskatījos pulkstenī. Bija gandrīz astoņi. Zināju, ka klīnika ir vaļā deviņos. Ilgāk vairs gaidīt nevarēju.

Noskaloju seju aukstā ūdenī. Kad tas pieskārās sasvīdušajai ādai, sajūta bija vienkārši briesmīga. Ieraudzīju spogulī, ka izskatos sakrities un mani mati salipuši sviedrainā ērkulī, taču tas mani tobrīd neuztrauca. Pa roku galam apģērbos un devos taisnā ceļā uz autobusa pieturu.

Šajā diennakts laikā nokļūt no Totenhemas līdz Remdenai vienmēr bija pārbaudījums. Todien viss šķita vēl sliktāk. Visos luksoforos dega sarkanā gaisma, visās ielās stāvēja garas automašīnu rindas. Tas tiešām bija ellīgi grūts brauciens.

Ari autobusā mani mocīja krasas temperatūras svārstības: te es svīdu, te jau drebēju no aukstuma. Mani locekļi joprojām raustījās, kaut gan ne tik stipri kā nakts vidū. Cilvēki skatījās uz mani tā, it kā es būtu izsprucis no trakonama. Laikam izskatījos briesmīgi, taču tobrīd man tas bija vienalga. Gribēju tikai nokļūt narkomānu rehabilitācijas centrā.

Kad īsi pēc deviņiem tur nonācu, uzgaidāmā telpa jau bija pa pusei pilna. Viens otrs izskatījās tikpat baisi kā es. Prātoju, vai arī viņi ir pārcietuši tikpat šaušalīgas četrdesmit astoņas stundas.

-      Sveiks, Džeims, kā jūties? konsultants apjautājās, ienācis kabinetā. Viņam, protams, atlika tikai uzmest man skatienu, lai uzminētu, kāda būs atbilde, taču es novērtēju viņa rūpes.

-     Ne visai labi.

-     Tu esi izturējis divas dienas. Tu esi spēris milzu soli uz priekšu. Viņš pasmaidīja.

Ārsts mani izmeklēja un lika nodot urīna analīzes. Tad viņš iedeva man tableti "Subutex" un izrakstīja jaunu recepti.

-     Šim medikamentam vajadzētu palīdzēt, viņš sacīja. Mēs sāksim tevi pamazām no tā atradināt, lai tev vairs šurp nebūtu jānāk.

Kādu laiku paliku klīnikā, lai būtu drošs, ka jaunais medikaments neizraisa neparedzētas blaknes. Nekā tamlīdzīga. Patiesībā gluži otrādi jutos tūkstoškārt labāk.

Kad beidzot atkal nonācu Totenhemā, biju gluži cits cilvēks. Šīs nemaz nelīdzinājās tām sajūtām, kad lietoju metadonu. Pasaule šķita daudz spilgtāka. Man šķita, ka visu redzu, dzirdu un saožu daudz skaidrāk. Krāsas bija košākas. Skaņas bija asākas. Tas bija neparasti. Varbūt tas liksies dīvaini, bet es atkal sajutos daudz dzīvīgāks.

Pa ceļam biju apstājies un nopircis Bobam pāris turzu jaunas firmas Sheba kaķu barības ar piedevām, kas bija parādījusies veikalos. Vēl es viņam nopirku rotaļlietiņu saspiežamu pelīti.

Atgriezies dzīvoklī, es viņu kārtīgi samīļoju.

Mums izdevās, draugs! teicu viņam. Mums tas izdevās.

Gandarījuma izjūta bija neaprakstāma. Turpmāko dienu laikā mans veselības stāvoklis un dzīve kopumā ievērojami uzlabojās. Šķita, it kā būtu atvilkts aizkars un kāds ielaidis manā dzīvē saules gaismu.

Pārnestā nozīmē, protams, kāds to ari bija izdarījis.

18. nodaļa . mājupceļš

Nebiju domājis, ka mēs ar Bobu varētu vēl vairāk satuvināties, bet tikko piedzīvotais padarīja saikni starp mums vēl ciešāku. Turpmākās dienas viņš lipa man klāt kā dadzis, gandrīz vai mani pieskatīdams, ja nu atkal kļūtu sliktāk.

Taču tas man nedraudēja. Tik labi nebiju juties jau daudzus gadus. Jau iedomājoties vien, ka drūmie laiki, kad biju atkarīgais, varētu atkārtoties, nodrebēju šausmās. Biju ticis pārāk tālu, lai grieztos atpakaļ.

Nolēmu nosvinēt šo sasniegumu, nedaudz uzpošot dzīvokli. Tādēļ mēs ar Bobu katru dienu pastrādājām dažas stundas ilgāk pie metrostacijas un par nopelnīto naudu nopirkām krāsu, dažus spilvenus un pāris gravīru, ko piekārt pie sienas.

Tad es aizgāju uz labu lietoto mēbeļu veikalu Totenhemā un nopirku glītu dīvānu. Tas bija apvilkts ar izturīgu bordo krāsas audumu, kuram, ja paveiksies, vajadzētu izturēt Boba nagus. Vecais dīvāns bija pavisam noplīsis, daļēji no ilgās lietošanas, bet arī tāpēc, ka Bobs bija radis skrāpēt dīvāna kājas un pamatni. Jauno dīvānu apskādēt Bobam bija aizliegts.

Nedēļām paejot un vakariem kļūstot tumšākiem un aukstākiem, mēs pavadījām arvien vairāk laika, saritinājušies uz jaunā dīvāna. Biju jau ieplānojis, ka mēs ar Bobu sarīkosim jaukus Ziemassvētkus, taču, kā izrādījās, tas bija nedaudz pārsteidzīgi.

Manā pastkastītē retumis atradās kaut kas vairāk par komunālajiem rēķiniem, tādēļ kādu ritu 2008. gada novembra sākumā, ejot cauri vestibilam, es tūlīt pamanīju, ka tajā iemesta vēstule. Tā bija ielikta gaisa pasta aploksnē, uz kuras uzlīmēta Tasmānijas marka no Austrālijas.

Vēstuli bija rakstījusi mana māte.

Mēs abi jau daudzus gadus tā pienācīgi nesazinājāmies. Taču, kaut arī bijām atsvešinājušies, vēstule bija ļoti gara un sirsnīga. Viņa paziņoja, ka ir pārcēlusies uz jaunām mājām Tasmānijā. Šķita, ka viņai tur ļoti patīk.

Taču vēstule pirmām kārtām bija rakstīta tāpēc, lai uzaicinātu mani ciemos. "Ja es nopirkšu tev lidmašīnas biļeti uz Austrāliju un atpakaļ, vai tu pie manis atbrauksi?" viņa jautāja. Es varētu pavadīt tur Ziemassvētku brīvdienas. Viņa ari ieteica man aizbraukt līdz Melburnai, lai apciemotu krustvecākus, ar kuriem man kādreiz bija ļoti tuvas attiecības.

"Paziņo, ko esi izdomājis!" nobeigumā viņa rakstīja. "Ar mīlestību, mamma."

Savulaik būtu šo vēstuli tūlīt iesviedis atkritumu spainī. Es būtu pārāk dumpīgs, pārāk ietiepīgs un lepns, lai pieņemtu ubaga dāvanas no ģimenes locekļiem.

Taču es biju mainījies, un mana domāšana bija iegrozījusies pareizā virzienā. Nu es sapratu dzīvi daudz labāk

un gandrīz jutu, kā man no pleciem nokrīt vecā dusmu un aizdomu nasta. Tādēļ nolēmu apsvērt šo uzaicinājumu.

Tas nepavisam nebija vienkāršs lēmums. Bija jāizvērtē visi plusi un mīnusi.

Vislielākais pluss acīmredzot bija tas, ka atkal satikšu savu māti. Lai cik vētrainas mūsu attiecības gadu gaitā arī būtu bijušas, viņa vienalga bija mana māte un man viņas pietrūka.

Pēc tam kad sabiedrībai biju kļuvis par izstumto un nonācis uz ielas, pāris reižu biju ar māti sazinājies, taču nekad neatklāju viņai, kas patiesībā noticis. Pēdējo desmit gadu laikā mēs bijām satikušies tikai vienu reizi, kad viņa uz neilgu laiku bija ieradusies Anglijā. Aizbraucu viņu satikt uz krodziņu netālu no Epingas meža. Devos uz turieni ar metro un pavadīju kopā ar viņu trīs vai četras stundas. Kad pēc sešiem mēnešiem nebiju atgriezies, kā plānots, sacerēju pasaciņu, ka esmu izveidojis Londonā grupu, un paziņoju, ka negrasos atgriezties Austrālijā, kamēr "nebūsim kaut ko sasnieguši".

Kad tikos ar viņu krodziņā, turējos pie šī stāstiņa versijas.

Man nepavisam nepatika viņai tā melot, bet nebija nedz drosmes, nedz spēka atzīties, ka guļu uz ielas, esmu atkarīgs no heroīna un patiesībā izniekoju sevi.

Nebija ne jausmas, vai viņa man ticēja vai ne. Tolaik gan es par to īpaši neraizējos.

Pēc tam mēs šad tad bijām sazvanījušies, bet bieži vien es mēnešiem ilgi nedevu mātei par sevi nekādu ziņu, un tas acīmredzot viņu ļoti apbēdināja.

Dažkārt viņa bija pielikusi apbrīnojamas pūles, lai mani sameklētu. Man nebija ienācis prātā viņai piezvanīt, kad 2005. gada 7. jūlijā Londonas metro sarīkoja sprādzienus.

Palaimējās es neatrados šīm vietām pat tuvumā bet mana māte otrā pasaules malā nezināja, vai ar mani viss kārtībā. Niks, ar kuru kopā viņa joprojām dzīvoja, tolaik strādāja Tasmānijas policijā. Viņam kaut kādā veidā izdevās pielauzt kādu Metropoles policijas darbinieku palīdzēt. Viņš sameklēja policijas reģistros manu vārdu un kādu rītu nosūtīja uz pansiju Dalstonā policistus.

Viņi pārbiedēja mani līdz nāvei, kad sāka dauzīties pie durvīm.

Neuztraucies, vecais, tu neko neesi izdarījis, viens no policistiem mierināja, kad es, pārbijies kā diegs, atvēru durvis. Otrā pasaules malā dzīvo pāris cilvēku, kuri grib noskaidrot, vai tu esi dzīvs.

Gribēju pajokot, ka gandrīz esmu dabūjis sirdstrieku, bet nolēmu savaldīties. Abi policisti neizskatījās īpaši apmierināti, ka viņiem uzdots mani sameklēt.

Sazinājos ar mammu un viņu nomierināju. Man atkal pat nebija ienācis prātā, ka ir kāds, kurš varētu par mani uztraukties. Tajā laikā šādas domas man bija svešas. Biju viens pats un domāju tikai par to, kā izdzīvot. Turpretī tagad biju mainījies.

Visus šos gadus es māti maldināju un ignorēju, bet nu man būtu iespēja ar viņu izrunāties un salabt. Jutu, ka man tas ir jāizdara.

Vēl viens neapšaubāms pluss bija tas, ka varēšu kārtīgi izsildīties saulītē. Tā kā daudzus gadus dzīvoju Londonā un pārsvarā strādāju vakaros, tieši saules man bija pietrūcis. Joprojām jutos saguris pēc medikamentu nomaiņas, tāpēc zināju, ka dažas nedēļas skaistā apkārtnē dos man spēkus. Māte rakstīja, ka apmetusies nomaļā, nelielā fermā netālu no upes. Tas likās idilliski. Austrālija vai, pareizāk sakot,

Austrālijas daba vienmēr bija ieņēmusi ipašu vietu manā sirdī. Atgriešanās pie tās nāktu par labu manai dvēselei.

Saraksts ar plusiem iznāca visai garš. Taču saraksts ar mīnusiem bija vēl garāks. Un pašā saraksta augšgalā atradās mana svarīgākā problēma: Bobs. Kas viņu pieskatīs? Vai es varu būt pārliecināts, ka tad, kad atgriezīšos, viņš mani sagaidīs? Vai tiešām gribu nedēļām ilgi būt šķirts no sava dvēseles radinieka?

Atbilde uz pirmo jautājumu atradās gandrīz tūlīt pat.

Līdzko ieminējos par to Bellai, viņa pieteicās izmitināt Bobu savā dzīvoklī. Biju drošs, ka varu Bellai pilnībā uzticēties un viņa par Bobu parūpēsies, taču tomēr raizējos, kādu iespaidu tas atstās.

Otra lielā problēma bija nauda. Māte gan bija piedāvājusi apmaksāt ceļu, bet mani, vienalga, Austrālijā bez naudas neielaidīs. Parakņājos internetā un noskaidroju: lai iekļūtu valstī, man jābūt vismaz piecsimts mārciņām skaidrā naudā.

Pavadīju pāris dienu, apsvērdams šo jautājumu no abām pusēm, tomēr galu galā nolēmu braukt. Kāpēc gan ne? Dekorāciju maiņa un saule nāks man par labu.

Man bija daudz jāizdara. Vispirms man vajadzēja jaunu pasi, un tas, ņemot vērā to, kā mana dzīve pēdējo gadu laikā bija sairusi, nebija viegli. Kāds sociālais darbinieks palīdzēja man sadabūt vajadzīgos papīrus, ieskaitot dzimšanas apliecību.

Tad man vajadzēja noskaidrot piemērotus reisus. Visizdevīgāk bija lidot ar Ķīnas aviokompāniju līdz Pekinai un tad tālāk uz Melburnu. Tas bija visgarākais ceļojums un nozīmēja ilgu nīkšanu Pekinā, taču bija lētākais variants. Tobrīd māte man jau bija paziņojusi savu e-pasta adresi. Nosūtīju viņai vēstuli ar visu nepieciešamo informāciju,

ieskaitot manas jaunās pases numuru. Pēc dažām dienām saņēmu apstiprinājumu no vietnes, kurā māte bija pasūtījusi biļetes. Es jau biju ceļa jūtls.

Man tikai bija jānopelna piecsimt mārciņu. Tīrais nieks!

Reiss uz Austrāliju, ko biju sameklējis, bija paredzēts decembra pirmajā nedēļā. Tādēļ turpmākās nedēļas strādāju augu dienu, lai kādi ari būtu laikapstākļi. Bobs gandrīz katru dienu nāca man līdzi, tomēr, ja stipri lija, atstāju viņu mājās. Viņam lietus nepatīk, un es negribēju riskēt, ka viņš varētu pirms manas aizbraukšanas saaukstēties. Ja viņš atkal saslimtu, es nekādā ziņā nelidotu uz Austrāliju.

Drīz biju ietaupījis drusku naudas, ko glabāju nejauši atrastā tējas kārbiņā. Lēnām, bet nenovēršami tējas kārbiņa sāka pildīties. Kad aizbraukšanas diena jau bija pavisam tuvu, man pietika naudas ceļojumam.

Ar smagu sirdi devos uz Hītrovu. Bellas dzīvoklī biju atvadījies no Boba, kas neizskatījās pārāk satraucies, bet viņš jau nevarēja nojaust, ka būšu prom gandrīz sešas nedēļas. Zināju, ka pie Bellas viņš būs drošībā, taču vienalga raizējos. Biju kļuvis par īstu nervozu tētuku.

Ja biju iedomājies, ka lidojums uz Austrāliju būs patīkams, relaksējošs piedzīvojums, tie bija maldi. Trīsdesmit sešas vai pat vairāk ceļā pavadītās stundas bija īsts murgs.

Viss sākās samērā mierīgi. Lidojums ar Air China lidmašīnu uz Pekinu ilga vienpadsmit stundas un bija vienmuļš. Noskatījos filmu un paēdu, bet nevarēju iemigt, tāpēc ka nepavisam nejutos labi. Daļēji vainīgi bija medikamenti, kurus lietoju, un arī Londonas drēgnums. Varbūt pārāk ilgi

biju uzturējies stiprā lietū, pārdodams žurnālu Big Issue. Biju saķēris šausmīgas iesnas, un lidojuma laikā šķaudīju vienā šķaudīšanā. Kad man uznāca stiprākas "lēkmes", lidmašīnas stjuartes un daži pasažieri tā savādi uz mani skatījās, taču līdz tam laikam, kamēr nolaidāmies Pekinas lidostā, es tam nepiešķīru īpašu nozīmi.

Kad pēc nolaišanās lidmašīna jau virzījās uz termināļa pusi, skaļrunī atskanēja kapteiņa paziņojums. Tas bija ķīniešu valodā, bet pēc tam sekoja tulkojums angliski. Mūs lūdza palikt savās vietās, līdz saņemsim atļauju atstāt lidmašīnu.

Savādi gan, es nodomāju.

Tad ieraudzīju divus ķīniešu varas iestāžu pārstāvjus formas tērpos un sejas maskās, kas nāca pa eju taisnā ceļā pie manis. Kad viņi apstājās pie mana sēdekļa, viens no ķīniešiem izvilka termometru.

Lidmašīnas stjuarte stāvēja blakus un tulkoja. Tie ir Ķīnas valdības pārstāvji. Jums jāizmēra temperatūra, viņa paskaidroja.

Labi, neiebildu, saprazdams, ka nav īstais brīdis strīdēties.

Centos nesaspringt un sēdēt mierīgi, kamēr viens no ierēdņiem visu laiku skatījās rokaspulkstenī. Viņi kaut ko nobubināja ķiniešu valodā, un stjuarte teica: Jums jāiet viņiem līdzi, lai veiktu dažas standarta veselības pārbaudes.

Tas notika 2008. gadā, kad bailes no cūku gripas plosījās pilnā sparā. Jo īpaši Ķīnā par to bija ārkārtīgs satraukums. Pirms kāda laika ziņās biju redzējis sižetu par cilvēkiem, kurus neielaiž Ķīnā, ja ir kaut niecīgākās aizdomas, ka viņi ir inficējušies. Daudzus ceļotājus ievietoja karantīnā un nelaida ārā dienām ilgi.

Tādēļ, iedams viņiem līdzi, biju nedaudz nobažījies. Jau iztēlojos, kā mani uz mēnesi iebāž kādā ķīniešu infekcijas slimību nodaļā.

Man veica visdažādākos izmeklējumus no asins analīzēm līdz uztriepēm. Iespējams, ka ķīnieši atklāja visvisādas interesantas lietas, taču viņi neatrada nekādas cūku gripas, SARS vai kādas citas lipīgas slimības pazīmes. Pēc pāris stundām nedaudz vainīga paskata ierēdnis man paziņoja, ka drīkstu iet.

Vienīgā problēma bija tā, ka nu vajadzēja sameklēt vietu, no kuras izlido mans tranzīta reiss, taču es biju apmaldījies milzonīgajā, angāram līdzīgajā Pekinas lidostā.

Man bija apmēram trīs stundas laika, lai atrastu savu bagāžu un tranzīta reisu. Gadiem ilgi nebiju spēris kāju nevienā lidostas terminālī, biju aizmirsis, cik lieli un bezdvēseliski tie var būt, un šis bija sevišķi liels un bezdvēselisks. Man vajadzēja ar vilcienu braukt no vienas trešā termināļa daļas uz otru.

Pēc nelielas maldīšanās sameklēju savu tranzīta reisu mazāk nekā stundu pirms tā izlidošanas.

Kad beidzot atkritu lidmašīnas sēdeklī, atvieglojumā dziļi uzelpoju un galvenokārt noguruma dēļ gulēju kā nosists līdz pašai Melburnai, bet tur man gadījās vēl viena aizķeršanās.

Kad gāju cauri muitas kontrolei, pēkšņi pamanīju labradoru satraukti ošņājam manu bagāžu.

Atvainojiet, kungs, jums būs jānāk man līdzi, viens no muitniekiem mani aizturēja.

"Ak Dievs!" pie sevis novaidējos. "Tā es savu māti nekad nesatikšu."

Mani aizveda uz bagāžas apskates telpu, kur muitnieki sāka pārbaudīt mantas. Tad viņi pārvilka manai somai pāri

elektrisko narkotiku detektoru. Pēc viņu sejas izteiksmes redzēju kaut kas nav kārtībā.

-    Diemžēl jūsu bagāžā ir atrastas kokaīna pēdas, muitas darbinieks pavēstīja.

Paliku ar vaļēju muti. Man nebija nekādas sajēgas, kā tas varēja būt iespējams. Es nelietoju kokaīnu un nepazinu nevienu, kurš to darītu. Neviens no maniem draugiem to nevarēja atļauties.

Muitnieki paskaidroja: ja kokaīns paredzēts personiskai lietošanai, tā pēdas manā bagāžā nav nekas nelegāls.

-    Ja esat epizodisks lietotājs un kokaīns paredzēts personiskai vajadzībai, jums tikai mums tas jāapliecina, un varat doties tālāk, muitas darbinieks mierināja.

Izstāstīju, kādā situācijā esmu: Es piedalos narkomānu rehabilitācijas programmā, tādēļ neko epizodiski nelietoju. Tad parādīju sava ārsta vēstuli, kurā bija izklāstīts, kāpēc man izrakstīts "Subutex".

Galu galā muitnieki piekāpās. Viņi vēl pēdējo reizi mani pārmeklēja un palaida vaļā. Kad tiku ārā no muitas zonas, biju tur pavadījis gandrīz veselu stundu. Man bija jālido uz Tasmāniju, tas nozīmēja vēl divas stundas gaisā. Kad beidzot nonācu galā, bija jau pievakare, un es jutos galīgi pārguris.

Bija brīnišķīgi atkal sastapt māti. Viņa sagaidīja mani lidostā Tasmānijā, mēs apskāvāmies, un viņa ilgi nelaida mani vaļā. Māte raudāja. Manuprāt, viņa priecājās, ka redz mani dzīvu.

Es arī ļoti priecājos viņu redzēt, kaut arī neraudāju.

Kotedža tiešām bija tik skaista, kā aprakstīts vēstulē. Tā bija plaša, gaiša vienstāva ēka, aiz kuras pletās liels

dārzs. To ieskāva lauki, turklāt manas mātes īpašums atradās pie upes. Tā bija ļoti mierpilna, gleznaina vieta. Nākamo mēnesi es vienkārši pavadīju dabā, atslābinādamies, atveseļodamies un atgūdams spēkus.

Nepagāja ne pāris nedēļu, kad jau jutos gluži kā cits cilvēks. Londonas raizes bija burtiski tūkstošiem jūdžu tālu, precīzāk, desmit tūkstoš jūdžu tālu. Mammā pamodās mātes instinkts, un viņa darīja visu, lai es būtu ļoti labi paēdis. Jutu, kā mani spēki atgriežas. Es ari apjautu, ka mūsu attiecības sāk uzlaboties.

Sākumā mēs runājām tikai par virspusējām lietām, bet pamazām es sāku atvērties. Kādu vakaru, kad sēdējām verandā, vērodami saulrietu, nedaudz iedzēru un pēkšņi visu izstāstīju. Tā nebija nekāda sirdi plosoša grēksūdze kā Holivudas melodrāmās. Es tikai runāju… un runāju.

Emociju slūžas jau kādu laiku bija draudējušas atsprāgt vaļā. Gadiem ilgi biju lietojis narkotikas, lai aizbēgtu no emocijām, lai neko nejustu. Lēnām, bet neatlaidīgi es biju to izmainījis. Un nu emocijas bija atgriezušās.

Kad aprakstīju dažus no smagākajiem notikumiem, ko biju piedzīvojis pēdējo desmit gadu laikā, māte, tāpat kā jebkurš cits, kurš būtu viņas vietā, izskatījās šausmu pārņemta.

-     Kad satikāmies, es nojautu, ka tev nemaz tik labi neiet, bet man nebija ne jausmas, ka ir bijis tik slikti, viņa noteica, būdama tuvu asarām.

Palaikam viņa vienkārši sēdēja, galvu iespiedusi rokās, vēl un vēlreiz murminādama vārdu "kāpēc".

-     Kāpēc tu man nepateici, ka esi pazaudējis pasi?

-     Kāpēc tu nepiezvanīji un nelūdzi palīdzību?

-     Kāpēc tu nesazinājies ar savu tēvu?

Viņa visnotaļ vainoja sevi. Viņa teica, ka esot mani pievīlusi, bet es atbildēju, ka viņai neko nepārmetu. Patiesībā biju pievīlis pats sevi. Galu galā neviens cits nebija vainīgs.

Tu taču neizlēmi gulēt kartona kastēs un katru vakaru pienarkoties. To darīju es, kādā mirklī ieteicos. Arī par to mātei bija jāraud.

Līdzko ledus bija salauzts, sarunas raisījās daudz, daudz vieglāk. Mēs nedaudz parunājām par pagātni un manu bērnību Austrālijā un Anglijā. Man patika, ka varu būt godīgs. Atzinos: kad biju bērns, mani ietekmēja tas, ka mani audzināja auklītes un mēs visu laiku pārvācāmies, tāpēc māte man bijusi visai sveša persona.

Tas viņu, protams, apbēdināja, taču viņa iebilda, ka centusies nopelnīt mums iztiku un gādāt par pajumti. Es to sapratu, taču vienalga biju vēlējies, kaut viņa būtu vairāk laika pavadījusi kopā ar mani.

Mēs ari daudz smējāmies. Visas mūsu sarunas nebija tik drūmas. Atzinām, cik līdzīgi esam, un pasmējāmies par to, kā tikām strīdējušies, kad biju pusaudzis.

Viņa secināja, ka tā bijusi īsta personību sadursme.

-Tu esi stipra personība, un es tāpat. Tev tas iedzimis, māte teica.

Bet visvairāk laika mēs pavadījām, runājot par tagadni, nevis pagātni. Viņa man uzdeva visdažādākos jautājumus par rehabilitāciju, ko biju izgājis, kā arī izprasīja, ko es ceru sasniegt tagad, kad esmu gandrīz atbrīvojies no atkarības. Paskaidroju, ka joprojām virzos uz priekšu soli pa solim, taču, ja paveiksies, apmēram pēc gada es būšu pilnīgi tīrs no narkotikām. Reizēm māte vienkārši klausījās, ko agrāk ne vienmēr bija darījusi. Un es tāpat. Domāju, ka mēs daudz vairāk viens par otru uzzinājām, tostarp svarīgo faktu, ka būtībā mēs esam ļoti līdzīgi, kādēļ arī tik bieži manos tīņa gados bijām strīdējušies.

Šo garo sarunu laikā es bieži pieminēju Bobu. Man līdzi bija viņa fotogrāfija, ko rādiju pilnīgi visiem, kuri izrādīja kaut mazāko interesi.

-    Tas gan ir apķērīgs runčuks! Māte, aplūkojusi Bobu, pasmaidīja.

-    Jā, es atsaucos, starodams aiz lepnuma. Nezinu, kas ar mani būtu noticis, ja nebūtu Boba.

Laiks, ko pavadīju Austrālijā, bija brīnišķīgs. Tas deva man iespēju sakārtot domas. Tas arī deva man iespēju izvērtēt, kur atrodos un kurp vēlos doties tālāk.

Es ilgojos atgriezties Austrālijā. Te bija mana ģimene. Katrā ziņā Austrālijā man būtu drošāks atbalsts nekā Londonā, bet es domāju par Bobu un to, ka viņš bez manis jutīsies tikpat vientuļš kā es bez viņa. Tādēļ drīz vien ideju par atgriešanos atmetu. Sestās Austrālijā pavadītās nedēļas sākumā domās jau biju lidmašīnā atpakaļceļā uz Angliju.

Šoreiz atvadījos no mātes, kā pienākas. Viņa atbrauca man līdzi uz lidostu un māja ardievas, kad devos uz Melburnu, kur biju ieplānojis apciemot krustvecākus. Manā bērnībā viņi bija visai nozīmīgas personas. Viņiem piederēja toreiz lielākais privātais telekomunikāciju uzņēmums Austrālijā, un viņi izveidoja valstī pirmo radiopeidžeru uzņēmumu, tāpēc kādu laiku viņiem bija krietni daudz naudas. Zēna gados man, protams, patika ciemoties lepnajā privātmājā, ko viņi bija uzcēluši Melburnā. Kādu laiku, kad mēs ar māti īpaši labi nesatikām, es pat dzīvoju pie viņiem.

Krustvecāki reaģēja uz manu stāstu tāpat kā māte viņi bija šokā.

Abi piedāvāja man finansiālu palīdzību un pat solīja sameklēt darbu Austrālijā, bet man atkal bija jāskaidro, ka mani Londonā gaida pienākumi.

Ceļojums mājup nebija tik notikumiem bagāts kā turpceļš. Jutos daudz labāk, izskatījos spēcīgāks un veselīgāks, tāpēc ari varbūt nepiesaistīju tik lielu muitnieku un imigrācijas dienestu uzmanību. Pēc Austrālijā pavadītā laika biju tik atpūties un atspirdzis, ka gandrīz visu lidojumu laiku nogulēju.

Degu nepacietībā atkal ieraudzīt Bobu, kaut gan nedaudz raizējos, ka viņš varētu būt pārvērties un mani varbūt vairs nepazīst. Bet mani uztraukumi bija veltīgi.

Līdzko iegāju Bellas dzīvoklī, Boba aste uzšāvās gaisā; viņš nolēca no dīvāna un pieskrēja man klāt. Es biju atvedis viņam nelielu dāvaniņu pārīti rotaļu ķenguru. Drīz vien viņš jau vienu no tiem dzenāja pa grīdu. Kad tovakar devāmies mājās, Bobs uzreiz kā parasti pa roku uzrāpās man uz pleciem. Vienā mirklī emocionālais un fiziskais ceļojums, ko biju veicis uz otru zemes malu, piemirsās. Atkal mēs ar Bobu bijām kopā pret visu pasauli. It kā es nemaz nebūtu bijis prom.

19. nodaļa . stacijas priekšnieks

Austrālija bija lieliska, tā deva man pamatīgu fizisku un emocionālu uzrāvienu. Atgriezies Londonā, jutos stiprāks un tik pārliecināts par sevi, kāds nebiju bijis jau gadiem ilgi. Atkalsatikšanās ar Bobu bija mani uzmundrinājusi vēl vairāk. Bez viņa Tasmānijā bija pietrūkusi kāda manas dvēseles daļiņa. Tagad es atkal jutos vesels.

Drīz vien mūsu dzīve iegāja vecajās sliedēs, un mēs atkal dalījāmies ar visu ikdienas norisēs. Pat pēc diviem kopā nodzīvotiem gadiem Bobs mani nemitīgi pārsteidza.

Savas prombūtnes laikā es biju nepārtraukti stāstījis par Bobu, lielīdamies visiem, kāds gudrinieks viņš ir. Esmu pārliecināts, ka reizēm cilvēki skatījās uz mani, it kā es būtu nojūdzies. Esmu pārliecināts, ka viņi nodomāja: "Kaķis taču nevar būt tik gudrs." Taču dažas nedēļas pēc atgriešanās sapratu, ka neesmu viņu pārslavējis.

Bobam dabisko vajadzību kārtošana vienmēr bija sagādājusi problēmas. Viņš tā arī neiemācījās lietot kaķu tualeti, ko biju viņam nopircis. Skapītī joprojām stāvēja dažas noputējušas pakas ar smiltīm. Tās tur atradās kopš pašas pirmās dienas.

Bija tiešām nogurdinoši kāpt lejā no piektā stāva un skriet ārā apstādījumos ikreiz, kad viņam savajadzējās sevis pēc. Taču pēdējos pāris mēnešus pirms ceļojuma uz Austrāliju un pēc atgriešanās ievēroju, ka viņš vairs tik bieži neprasās, lai laižu viņu lejā.

Kādu laiku uztraucos, vai viņam nav veselības problēmu, un pat aizvedu viņu uz Zilā krusta furgoniņu Izlingtongrīnā, lai viņu izmeklē. Veterinārārsti neko sliktu neatrada un izteica pieņēmumu, ka Bobam, kļūstot vecākam, izmainījusies vielmaiņa.

Patiesībā izskaidrojums bija daudz jocīgāks un nepavisam ne tik zinātnisks. Kādu rītu drīz pēc atgriešanās no Austrālijas es pamodos tiešām agri, ap kādiem pusseptiņiem. Mans iekšējais pulkstenis vēl nebija īsti noregulējies. Izlīdu no gultas un samiegojies paspēru soli uz tualetes pusi. Durvis bija pa pusei vaļā, un es izdzirdēju klusu, plīkšķošu skaņu. Savādi, nodomāju un gandrīz noticēju, ka dzīvoklī kāds ielavījies, lai izmantotu tualeti, bet, kad piesardzīgi pagrūdu durvis plašāk, pavērās skats, kas padarīja mani pilnīgi mēmu: uz poda tupēja Bobs!

Viss bija gluži kā tajā ainā filmā "Iepazīsties, mani vecāki!", kurā Roberto de Niro kaķis Misters Džinksijs rīkojas tāpat. Tikai šajā gadījumā viss bija pa īstam. Bobs acīmredzot bija nolēmis, ka skriet lejā nokārtoties ir pārāk apgrūtinoši. Tādēļ, pēdējo triju gadu laikā vairākkārt redzējis, kā izmantoju tualeti es, viņš bija izštukojis, kas jādara, un vienkārši mani atdarinājis.

Pamanījis, ka uz viņu blenžu, Bobs uzmeta man vienu no sev raksturīgajiem pārmetošajiem skatieniem, it kā teikdams: "Ko lūri? Es vienkārši atnācu pačurāt, kas tur tik sevišķs?" Viņam, protams, bija taisnība. Kāpēc lai es

brīnītos par to, ko Bobs dara? Es taču jau sen zināju, ka viņš ir spējīgs uz visu.

Daudzi vietējie Endžela metrostacijā bija pamanījuši, ka vairākas nedēļas mēs bijām prom. Kad pirmo nedēļu atkal strādājām vecajā vietā, cilvēki rindām vien, plati smaidot, nāca mums klāt. Viņi izmeta tādas piezīmes kā "skat, jūs esat atpakaļ!" vai "domāju, ka esi laimējis loterijā". Gandrīz visi patiesi un sirsnīgi priecājās, ka esam atgriezušies.

Kāda kundze iedeva man kartīti, uz kuras bija rakstīts: "Mums jūs pietrūka!" Bija lieliski atkal atrasties "mājās"!

Protams, kā vienmēr, bija ari daži, kuri īpaši nepriecājās, mūs redzot.

Vienu vakaru man sanāca pamatīga saķeršanās ar kādu ķīnieti. Šo sievieti biju pamanījis jau agrāk visai nosodoši vērojam mūs ar Bobu. Šoreiz viņa pienāca man klāt, pārmetoši kratīdama pirkstu.

-     Tas nav pareizi, tas nav pareizi, viņa dusmīgi purpināja.

-     Atvainojiet, kas nav pareizi? Es tiešām nesapratu.

-     Nav normāli, ja kaķis ir tāds, viņa turpināja. Par daudz mierīgs, tu viņu sazāļo. Tu sazāļo kaķi.

Tur nu es nevarēju viņai piekrist.

Tā nebija pirmā reize, kad tika izteikti līdzīgi minējumi. Vēl tad, kad muzicējām uz ielas Koventgārdenā, kāds ļoti uzpūtīgs viszinis man skaidri un gaiši bija pateicis, ka esot mani "atkodis".

-     Es zinu, ko tu dari. Un man liekas, ka zinu, ko tu kaķim dod, lai tas uzvestos tik rātni un paklausīgi, viņš ļoti pašapmierināti paziņoja.

-     Un kas tad tas būtu, godātais? painteresējos.

-    Aha, ja es pateikšu, tu to izmantosi un sāksi iebarot kaut ko citu, viņš stīvējās, nedaudz apjucis, ka es viņu izaicinu.

-     Nē, sakiet vien! Jūs mani apvainojāt, nu tad plājiet vien vaļā! Biju neatlaidīgs.

Viņš viens divi aiztinās, un tas varbūt arī bija prātīgi darīts: ja viņš būtu turpinājis tādā pašā garā, es laikam būtu viņu iekaustījis.

Ķīniete pārmeta man to pašu, tādēļ izraudzījos to pašu aizstāvības taktiku.

-     Ko gan es, pēc jūsu domām, viņam dodu, lai viņš tā uzvestos? pavaicāju.

-     Nezinu, sieviete atcirta, bet kaut ko tu viņam dod.

-    Ja es dodu kaķim zāles, kāpēc tad viņš katru dienu ir kopā ar mani? Kāpēc viņš nemēģina pie pirmās izdevības aizbēgt? Nevaru taču visu acu priekšā viņu sazāļot?

-    Melo vien! Viņa atmeta ar roku un apsviedās apkārt. Tas nav pareizi, nav pareizi, viņa vēlreiz noskandināja, nozuzdama pūlī.

Ar šādiem uzbraucieniem jau biju samierinājies, zinādams, ka vienmēr atradīsies tādi cilvēki, kuriem būs aizdomas, ka es pret Bobu izturos slikti, un kuriem vispār nepatiks kaķi vai vienkārši liksies nepieņemami, ka žurnāla izplatītājam ir kaķis, nevis suns, kā ierasts. Pāris nedēļu pēc strīda ar ķīnieti man radās pavisam cita rakstura domstarpības.

Jau kopš pašām pirmajām dienām Koventgārdenā cilvēki regulāri man par Bobu piedāvāja naudu. Laiku pa laikam kāds pienāca klāt un jautāja: "Cik maksā tavs kaķis?" Parasti es viņiem atteicu, lai iesāla savu naudu.

Endžela metrostacijā man atkal izteica līdzīgu piedāvājumu kāda īpaši neatlaidīga sieviete. Viņa nāca pie manis vairākkārt un vienmēr iesāka runāt aplinkus, iekams atklāja sava apmeklējuma patieso mērķi.

-     Klausies, Džeims, viņa mēdza iesākt. Man liekas, ka Bobam nevajadzētu uzturēties uz ielas. Man liekas, ka viņš būtu pelnījis labāku dzīvi jaukā, siltā mājā.

Katrreiz viņa noslēdza sarunu ar jautājumu, kas būtībā nozīmēja: "Cik daudz tu par viņu prasi?"

Kad es šo piedāvājumu vienmēr noraidīju, viņa sāka saukt summas: vispirms simts mārciņas, tad pacēla cenu līdz piecsimt mārciņām.

Beidzot kādā vakarā viņa atnāca atkal un paziņoja: Es tev par kaķi došu tūkstoš mārciņu.

Paskatījos uz sievieti un jautāju: Vai jums ir bērni?

-    Ē-ē-ē, jā, ir gan, viņa, nedaudz apjukusi, sastomījās.

-     Ļoti labi. Cik maksā jūsu jaunākais bērns?

-     Ko tu tur runā!

-     Cik maksā jūsu jaunākais bērns?

-     Nedomāju vis, ka tam ir kāds sakars ar…

Pārtraucu viņu: Es domāju gan, ka tam ir ļoti tiešs

sakars ar šo sarunu. Ciktāl tas attiecas uz mani, Bobs ir mans bērns, mans mazulis. Un jūsu jautājums, vai es viņu pārdošu, ir tieši tāds pats kā mans jautājums, cik maksā jūsu jaunākais bērns.

Viņa dusmās aizbrāzās prom, un es viņu nekad vairs neesmu neredzējis.

Metrostacijas darbinieki izturējās pret mums pavisam citādi. Kādu dienu es runājos ar Daviku, vienu no biļešu kontrolierēm, kurai Bobs ļoti patika, un viņa klusi spurdza, tāpēc ka tik daudz cilvēku apstājās, lai aprunātos ar kaķi un viņu nofotografētu.

-      Viņš ir padarījis Endžela metrostaciju slavenu, vai ne? viņa priecājās.

-Tiešām, jums vajadzētu viņu pieņemt darbā kā to kaķi Japānā, kurš ir stacijas priekšnieks. Viņam pat ir cepure galvā, es ierosināju.

-     Nezinu gan, vai mums ir kāda brīva vieta, Davika ķiķināja.

-    Tad jums vismaz jāizsniedz viņam personas apliecība vai kaut kas tamlīdzīgs, turpināju jokot.

Viņa domīgi uz mani paskatījās un aizgāja. Es šo sarunu pilnīgi aizmirsu.

Pēc kādas nedēļas vai vēlāk, kad mēs ar Bobu kādu vakaru sēdējām pie metrostacijas, Davika parādījās atkal. Viņa plati smaidīja. Man tas tūlīt likās aizdomīgi.

-     Kas atgadījies?

-     Nekas, es tikai gribēju iedot Bobam šo te. Viņa pastiepa man laminētu mēnešbiļeti, uz kuras bija Boba fotogrāfija.

-     Tas ir fantastiski! izsaucos.

-     Bildi es dabūju internetā, Davika atzinās. Nedaudz izbrīnījos: ko, pie velna, Bobs darīja internetā?

-     Ko tas viss īsti nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka Bobs kā pasažieris drīkst braukt metro par brīvu. Un Davika smējās.

-     Vai tad kaķi tāpat nedrīkst braukt par brīvu?

-    Nu, patiesībā tas nozīmē, ka mēs visi Bobu ļoti mīlam. Mēs uzskatām viņu par vienu no mūsu komandas.

Man bija krietni jāsasprindzina gribasspēks, lai nesāktu raudāt.

20. nodaļa . visgarākais vakars

2009. gada pavasarim jau tūlīt vajadzēja būt klāt, bet vakari joprojām bija tumši un drūmi. Kad ap septiņiem beidzu pārdot žurnālus pie Endžela metrostacijas, sāka jau krēslot, un, iedegoties apgaismojumam, ielas atdzīvojās.

Pēc gada pirmajiem klusajiem mēnešiem, kad Londonā ieradās mazāk tūristu, Endžela metrostacijā pēkšņi bija sākusies rosība. Pievakares maksimumstunda bija drudžaināka nekā parasti šķita, ka simtiem tūkstošu cilvēku ieplūst metrostacijā un izplūst no tās.

Varbūt tas bija pārtikušo ļaužu pūļu dēļ. Diemžēl pārmaiņas bija atvilinājušas šurp arī cita tipa cilvēkus.

Dzīvojot Londonas ielās, man bija izveidojies labi attīstīts radars, kas palīdz laikus nopeilēt cilvēkus, no kuriem par katru cenu jāizvairās. Bija pusseptiņi vai septiņi vakarā mans pats karstākais darbalaiks, kad pie apvāršņa parādījās vīrs, kuru mans radars jau vairākkārt bija piefiksējis.

Vienu vai divas reizes es biju viņu redzējis, par laimi, pa gabalu. Šis vīrietis tiešām izskatījās skarbs. Zinu, ka pats nebiju no vislabāk koptajiem kungiem Londonas ielās, bet šis tiešām bija nolaidies. Tā vien šķita, ka viņš guļ zem klajas debess. Viņa āda bija apsarkusi un pleķaina un

drēbes notraipītas netīras. Taču pirmais, ko visi pamanīja, bija viņa suns, milzīgs rotveilers melns ar brūniem plankumiem. Un no brīža, kad suni pirmoreiz ieraudzīju, tūlīt sapratu, ka tas ir agresīvs. Redzot viņus abus klīstam apkārt, atcerējos vecu zīmējumu, kurā bija attēlots Dikensa romāna "Olivers Tvists" personāžs Bils Saikss ar savu suni Buļļaci. Uzreiz varēja redzēt, ka abiem nepatikšanas visur velkas pakaļ.

Arī tovakar šim vīram suns bija līdzi, kad viņš uzradās pie metrostacijas ieejas un apsēdās patriekties ar dažiem citiem šaubīga paskata tipiem, kuri jau kādu stundu tur dirnēja un dzēra alu. Man tas nemaz nepatika.

Gandrīz tūlīt pat ievēroju, ka rotveilers ir pamanījis Bobu un rausta pavadu, degdams nepacietībā tikt viņam klāt. Izskatījās, ka viņa saimnieks lielo suni pieskata, taču nebija nekādu garantiju, ka tā ari paliks. Šķita, ka viņu vairāk interesē saruna ar pārējiem vīriem un iespēja ieraut aliņu.

Sagadījās, ka tieši tobrīd es jau gatavojos promiešanai. Bandas ierašanās šo manu lēmumu tikai vēl vairāk nostiprināja. Man bija slikta priekšnojauta par šiem cilvēkiem un suni. Gribēju kopā ar Bobu tikt no viņiem pēc iespējas tālāk.

Sāku vākt kopā žurnālus un citas mantas un likt tās mugursomā. Pēkšņi izdzirdēju ļoti skaļu, griezīgu riešanu. Tālāk notikumi risinājās kā palēninātā filmā kā sliktā spriedzes ainā no sliktas spriedzes filmas.

Pagriezos un ieraudzīju melnbrūnu zibsni šaujamies uz mūsu pusi. Saimnieks acīmredzot nebija suni kārtīgi piesējis. Rotveilers bija norāvies. Instinktīvi centos vispirms pasargāt Bobu, tādēļ nedomājot metos sunim ceļā. Iekams paspēju kaut ko apjēgt, viņš bija mani nogāzis zemē. Krītot man izdevās suni saķert, un mēs abi cīkstēdamies vārtījāmies pa zemi. Es kliedzu un lādējos, cenzdamies stingrāk satvert suni aiz galvas, lai tas nevarētu man iekost, bet rotveilers vienkārši bija pārāk stiprs.

Rotveileri ir spēcīgi suņi, un nav nekādu šaubu: ja mēs būtu cīnījušies vēl dažas sekundes ilgāk, man būtu klājies plāni. Dievs vien zina, cik pamatīgi tas būtu mani sakodis. Par laimi, es pēkšņi izdzirdēju citu balsi kliedzam un jutu, ka suņa tvēriens atslābst, jo kāds to rauj nost no manis.

-    Nāc šurp, smerdeli! saimnieks kliedza, no visa spēka vilkdams pavadu. Tad viņš sāka sist sunim pa galvu ar kaut kādu trulu priekšmetu. Nezinu, kādu, bet skaņa bija pretīga. Citos apstākļos es būtu uztraucies par suņa dzīvību, bet šoreiz mana prioritāte bija Bobs. Viņu notikušais droši vien bija galīgi pārbiedējis. Pagriezos, lai pārbaudītu, kā viņam klājas, bet vieta, kur viņš bija sēdējis, izrādījās tukša. Apsviedos apkārt par visiem 360 grādiem, lai pārliecinātos, vai kāds nav paņēmis viņu rokās, lai pasargātu, taču no Boba nebija ne vēsts. Viņš bija pazudis.

Pēkšņi aptvēru, ko biju izdarījis. Netālu no mūsu vietas zem sola es glabāju kaudzi žurnālu. Boba pavada tik tālu nesniedzās, tādēļ, steigdamies ātrāk aizmukt no rotveilera un viņa saimnieka, biju atkabinājis pavadu no savas jostas. Kamēr visu savācu, pagāja tikai dažas sekundes, bet ar to pietika. Tā bija mana lielākā kļūda. Rotveilers acīmredzot visu laiku bija vērojis mani un Bobu un to pamanījis. Un bija izmantojis šo mirkli, lai norautos un mums uzbruktu.

Mani tūlīt pārņēma akla panika.

Apkārt bija sapulcējušies cilvēki, kuri taujāja, vai man nekas nekaiš.

-    Viss kārtībā. Vai kāds nav redzējis Bobu? es jautāju. Nekas nebija kārtībā. Biju sasities, kad rotveilers nogāza mani zemē, un koduma vietās uz rokām bija pušumi. Šajā brīdi parādījās mana pastāvīgā kliente, pusmūža kundze, kura bieži nesa Bobam kārumus. Viņa acīmredzot bija ievērojusi kņadu un atnākusi paskatīties, kas noticis.

-    Tikko redzēju Bobu aizskrienam uz Remdenas pasāžas pusi, viņa pavēstīja. Mēģināju noķert aiz pavadas, bet viņš joza pārāk ātri.

-     Paldies, es atsaucos, paķerdams mugursomu, un, sirdij dauzoties, metos skriešus.

Man atmiņā tūlīt atausa tā reize, kad Bobs bija aizbēdzis Pikadili laukumā. Taču šī situācija nezin kāpēc šķita nopietnāka. Toreiz viņu bija pārbiedējis cilvēks jocīgā kostīmā. Šoreiz viņam bija draudējušas reālas fiziskas briesmas. Ja es nebūtu iejaucies, rotveilers noteikti būtu viņam uzbrucis. Kas zina, kādu iespaidu uz Bobu bija atstājis suns, kurš gāžas viņam virsū? Varbūt tas viņam atgādināja kādu pagātnes notikumu? Man nebija ne mazākās sajēgas, kā viņš varētu justies, kaut gan šķita, ka viņam jābūt tikpat pārbiedētam un apjukušam kā man.

Taisnā ceļā metos uz Remdenas pasāžas pusi, izvairoties no cilvēkiem, kas pievakarē drūzmējās pie krogiem, bāriem un restorāniem.

-    Bob, Bob! es saucu, piesaistīdams garāmgājēju izbrīnītos skatienus. Vai kāds nav redzējis skrienam garām rudu runci, kuram līdzi pa zemi velkas pavada? jautāju bariņam cilvēku, kuri stāvēja pie pasāžas lielākā kroga.

Viņi visi tikai paraustīja plecus.

Biju cerējis, ka Bobs patversies veikalā tāpat kā toreiz Pikadili laukumā, bet tobrīd vairums veikalu jau bija ciet. Vaļā bija tikai bāri, restorāni un kafejnīcas. Kad devos tālāk pa šauro ieliņu un iztaujāju cilvēkus, viņi tikai noliedzoši šūpoja galvu. Ja Bobs, izskrējis cauri Remdenas pasāžai, būtu devies tālāk uz ziemeļiem, viņš nonāktu uz Eseksroudas galvenās ielas, kas ved uz Dalstonu un vēl tālāk.

Daļu šī ceļa viņš pazina, taču nekad nebija gājis pa to tumsā viens pats.

Sāku jau krist izmisumā, kad pasāžas galā, netālu no vietas, kur tā iziet uz Izlingtongrīnu, satiku kādu sievieti. Viņa pamāja, lai eju pa ielu uz priekšu.

-    Es redzēju kaķi aizskrienam tajā virzienā, viņa sacīja. Viņš brāzās kā raķete, un neizskatījās, ka grasītos apstāties. Viņš pagriezās uz galvenās ielas pusi, it kā gribētu mesties tai pāri.

Izskrējis cauri pasāžai, nonācu uz ielas un ar skatienu pārmeklēju apkārtni. Bobam Izlingtongrīna patika, un viņš te bieži apstājās, lai nokārtotos. Šeit arī mēdza stāvēt Zilā krusta furgoniņi. Te bija vērts meklēt. Žigli pārgāju pāri ielai un ieskrēju nelielajā, iežogotajā skvērā. Tur auga krūmu pudurītis, pa kuru Bobs bieži bija lodājis. Nometos ceļos un ieskatījos krūmājā. Kaut gan bija satumsis un es tik tikko spēju saskatīt pats savu roku, izmisīgi cerēju, ka ieraudzīšu pretī raugāmies spīdošu acu pāri.

-     Bob, Bob, vai tu, draugs, esi šeit? Bet tur neviena nebija.

Aizgāju līdz otrai skvēriņa malai un vēl vairākas reizes viņu pasaucu, taču, ja neņem vērā pāris dzērāju, kuri sēdēja uz viena no soliņiem, un viņu stenēšanu, viss, ko dzirdēju, bija nemitīgā satiksmes dūkoņa.

Izgāju no skvēriņa un attapos lielā Waterstone's grāmatu veikala priekšā. Mēs ar Bobu bieži bijām tur iegriezušies, un pārdevēji vienmēr bija viņu samīļojuši. Apzinājos, ka ķēros pie pēdējā salmiņa, bet varbūt viņš patvēries tur.

Veikalā viss bija mierīgi, un pārdevēji gatavojās to slēgt. Gar plauktiem staigāja vien daži pircēji.

Atcerējos vienu no kasierēm. Tobrīd svīdu, smagi elpoju un acīmredzot izskatījos visai nelaimīgs.

-     Vai kas noticis? kasiere ieprasījās.

-    Esmu pazaudējis Bobu. Mums uzbruka suns, un Bobs aizbēga. Vai viņš nav ieskrējis šeit?

-     Vai, nē! Viņa izskatījās tiešām noraizējusies. Es biju te un neko neredzēju, bet pajautāšu augšstāvā.

Viņa pacēla telefona klausuli un zvanīja uz otru veikala nodaļu.

-    Vai jūs tur augšā neesat manījuši kaķi? Tas, kā viņa, saņēmusi atbildi, lēnām pašūpoja galvu, izteica visu. Man ļoti žēl. Bet, ja mēs viņu redzēsim, noteikti paturēsim.

-     Paldies, es izmocīju.

Tikai tad, kad izgāju ārā no grāmatnīcas nu jau pavisam satumsušajās ielās, man pielēca: es esmu viņu pazaudējis!

Biju satriekts. Turpmākās minūtes kustējos kā apdullis. Vilkos tālāk pa Eseksroudu, bet vairs neizprašņāju cilvēkus kafejnīcās, restorānos un bāros.

Pa šo ceļu mēs katru dienu nācām uz darbu un atkal atgriezāmies mājās. Kad ieraudzīju autobusu, kas brauca uz Totenhemu, manās pārgurušajās smadzenēs iešāvās vēl kāda doma. Vai nevarēja būt, ka…?

Pie vienas no autobusa pieturām stāvēja inspektors, un es viņam pajautāju, vai viņš nav redzējis iekāpjam autobusā kaķi. Aptvēru, ka Bobs ir tik gudrs, ka pat to varētu izdarīt. Bet inspektors paskatījās uz mani tā, it kā es būtu pavaicājis, vai viņš nav redzējis 73. maršruta autobusā iekāpjam citplanētiešus, papurināja galvu un uzgrieza man muguru.

Kaķiem piemīt lieliska virziena izjūta, un reizēm viņi ir veikuši garus ceļojumus, taču Bobs nekādā ziņā nevarētu atrast ceļu atpakaļ uz Totenhemu. Līdz turienei bija jāiet trīsarpus jūdzes cauri visai nepievilcīgiem Londonas rajoniem. Mēs nekad nebijām gājuši turp kājām, tikai braukuši ar autobusu. Ātri vien nospriedu, ka tas būtu neiespējami.

Nākamo pusstundu svārstījos starp ļoti pretrunīgām izjūtām. Vienubrīd man izdevās sevi pārliecināt, ka Bobs nekur tālu netiks, viņu drīz vien atradīs un identificēs. Šajā apkaimē bija ļoti daudz cilvēku, kas viņu pazina. Un, pat ja Boba atradējs viņu nepazītu, būdams saprātīgs, cilvēks, pamanījis, ka viņam ievadīts mikročips, apjēgs, ka visi dati atrodami nacionālajā mikročipu centrā.

Līdzko biju nomierinājies, manā apziņā pēkšņi ielauzās pavisam citu izjūtu straume murgainas ainas, kas nemitīgi riņķoja pa galvu.

Varbūt kaut kas tāds notika ari pirms trim gadiem. Varbūt tā viņš tajā pavasara vakarā nonāca manā daudzdzīvokļu mājā. Un varbūt šis atgadījums pamudinājis viņu izlemt, ka pienācis laiks atkal doties prom. Kritu no vienas galējības citā. Loģiskā, prātīgā manas būtības daļa teica: "Ar Bobu nekas nenotiks, tu viņu atgūsi." Turpretī pirmatnīgākā, iracionālā manas būtības daļa čukstēja kaut ko krietni drūmāku: "Viņš ir prom, tu viņu vairs neredzēsi." Gandrīz stundu klaiņoju šurpu turpu pa Eseksroudu. Nu jau visapkārt bija melna nakts, un satiksmes sastrēgums īstenībā bija līdz pašai Izlingtonas galvenajai ielai. Biju gluži apjucis, tiešām nezināju, ko iesākt. Nemaz nedomājot, vienkārši sāku iet pa Eseksroudu uz Dalstonas pusi. Apmēram jūdzi tālāk atradās manas draudzenes Bellas dzīvoklis. Devos turp.

Iedams garām kādai šķērsieliņai, pamanīju pazibam asti. Aste bija melna un tieva un nepavisam nelīdzinājās Boba astei, bet biju jau tādā stāvoklī, ka mans prāts kārtīgi nedarbojās, un es iestāstīju sev, ka tam jābūt Bobam.

Bob! iekliedzos, mezdamies tumšajā ieliņā, bet tur neviena nebija.

Kaut kur tumsā sadzirdēju ņaudēšanu. Tā neizklausījās pēc Boba. Pēc dažām minūtēm es gāju tālāk.

Satiksme jau bija kļuvusi retāka. Šķita, ka visapkārt pēkšņi iestājies ļaunu vēstošs klusums. Pirmoreiz pamanīju, ka pie debesīm parādījušās zvaigznes. Tās nebija gluži Austrālijas naksnīgās debesis, taču skats, vienalga, bija iespaidīgs. Pirms dažām nedēļām biju vērojis zvaigznes Tasmānijā. Visiem Austrālijā es biju stāstījis, ka braucu atpakaļ, lai rūpētos par Bobu. Tu ar to ļoti labi esi ticis galā, lamāju sevi.

Mirkli prātoju, vai ilgā ciemošanās Austrālijā nav ietekmējusi šīvakara notikumus. Vai šķirti pavadītais laiks nebija atslābinājis saikni starp mani un Bobu? Vai tas, ka sešas nedēļas biju prom, nebija iedragājis viņa uzticēšanos man? Vai rotveilera uzbrukuma laikā viņš nebija nolēmis, ka vairs nevar paļauties uz manu aizstāvību? To iedomājoties vien, man gribējās kliegt.

Kad parādījās iela, kurā dzīvoja Bella, joprojām biju tuvu asarām. Ko es bez Boba iesākšu? Es nekad neatradīšu otru tādu draugu kā viņš. Un tad tas notika! Pirmoreiz daudzu gadu laikā es sajutu nepārvaramu vēlmi pēc narkotikām.

Tūlīt mēģināju to apspiest, bet manā zemapziņā atkal aizsākās pretējo vēlmju cīņa. Apjautu, ka manā prātā pazib doma: ja tiešām esmu pazaudējis Bobu, es nespēšu tikt ar to galā, man vajadzēs kādu līdzekli, lai notrulinātu sāpes, kuras jutu jau tagad.

Bella, tāpat kā es, gadiem ilgi bija cīnījusies ar narkotikām, bet viņas dzīvokļa biedrene joprojām tās lietoja. Jo tuvāk viņas ielai nācu, jo drausmīgākas domas šaudījās galvā.

Kad nokļuvu pie Bellas mājas, bija apmēram desmit. Biju blandījies pa ielām divas stundas. Tālumā atkal gaudoja sirēnas, policisti devās uz kādu nozieguma vietu vai kautiņu krogā. Man tas bija pilnīgi vienalga.

Ejot pa celiņu uz vāji apgaismotajām parādes durvīm, ēnā pie ēkas sienas pamanīju kāda nekustīgi sēdoša dzīvnieka siluetu. Tas neapšaubāmi bija kaķis, taču tobrīd es biju zaudējis visas cerības un nodomāju, ka tas ir vēl kāds noklīdis dzīvnieks, kas patveries no aukstuma. Bet tad es pamanīju viņa purniņu, kuru nebija iespējams sajaukt ne ar vienu citu.

-     Bob!!

Viņš žēli ieņaudējās, tieši tāpat kā gaitenī tajā vakarā, kad pirmoreiz satikāmies, it kā teikdams: "Kur tu biji? Es te gaidu jau veselu mūžību."

Paķēru viņu rokās un cieši piespiedu sev klāt.

-     Tu mani nobeigsi, ja vēlreiz bēgsi prom, es teicu, drudžaini cenšoties aptvert, kā viņš te nokļuvis.

Drīz viss nostājās savās vietās. Jutos muļķīgi, ka nebiju to iedomājies agrāk. Viņš taču bija vairākas reizes apmeklējis Bellas dzīvokli kopā ar mani un nodzīvojis tajā sešas nedēļas, kamēr biju Austrālijā. Tāpēc ari saprotams, ka viņš devies šurp. Bet kā gan viņš bija šeit nonācis? Dzīvoklis atrodas pusotras jūdzes attālumā no mūsu vietas pie Endžela metrostacijas. Vai viņš nogājis visu šo attālumu? Ja tā, tad cik ilgi viņš jau šeit atrodas?

Taču tagad tas viss nebija svarīgi. Kamēr es Bobu mīļoju, viņš nolaizīja man roku. Mēle bija raupja kā smilšpapīrs. Paberzējis manu seju ar purniņu, viņš izlieca asti.

Uzskrēju augšā līdz Bellas dzīvoklim, un viņa aicināja mūs iekšā. Mans garastāvoklis no bezcerības bija pārvērties sajūsmas trakumā, es jutos kā septītajās debesīs.

Bellas dzīvokļa biedrene ari bija klāt un, zīmīgi smaidīdama, prasīja: Negribi kaut ko, lai nosvinētu?

-    Nē, paldies, nevajag, atteicos, bužinot Bobu, kamēr viņš rotaļīgi tvarstīja manu roku. Paskatījos uz Bellu. Man pietiks ar alu.

Bobam nevajadzēja narkotikas, lai pārdzīvotu šo vakaru. Viņam bija vajadzīgs tikai viņa draugs es. Un tobrīd es nolēmu, ka arī man neko vairāk nevajag. Man vajag tikai Bobu. Ne tikai šovakar, bet tik ilgi, kamēr man būs privilēģija dzīvot ar viņu kopā.

21. nodaļa . bobs žurnāla big issue kaķis

Marta saulei nozūdot aiz apvāršņa un krēslai nolaižoties pār Endžela metrostaciju, Londona atkal uzņēma vakara tempu. Satiksme Izlingtonas galvenajā ielā jau bija kļuvusi blīvāka, un mašīnu skaņu un signālu troksnis saplūda apdullinošā kakofonijā. Uz ietvēm ari valdīja rosība. Cilvēku straumes plūda iekšā metrostacijas uzgaidāmajā telpā un ārā no tās. Satrēgumstunda ritēja pilnā sparā un, kā parasti, attaisnoja savu nosaukumu. Šķita, ka visi maksimāli ātri cenšas kaut kur nokļūt. Nu, ne gluži visi.

Pārbaudīju, vai man pietiks žurnālu, lai tiktu galā ar pircēju pieplūdumu, kam vajadzēja sākties, kad ar acs kaktiņu pamanīju, ka mums apkārt sapulcējies bariņš jauniešu. Tie vēl bija tikai pusaudži trīs zēni un divas meitenes. Viņi izskatījās pēc latīņamerikāņiem vai varbūt spāniešiem vai portugāļiem.

Tas nebija nekas neparasts. Izlingtona nebija gluži Koventgārdenā, Lesterskvēra vai Pikadili laukums, taču ari te saradās diezgan daudz tūristu, un Bobs tos pievilka kā magnēts. Reti gadījās diena, kad viņu neielenktu jūsmīgu jauniešu bariņš, tāds kā šis.

Taču tovakar atšķīrās veids, kā jaunieši rādija uz Bobu un viņu satraukti apsprieda.

-    A, si, Bobs, viena no pusaudzēm teica, kā man likās, spāņu valodā.

-    Si, si. Bobs, Beeg Issew kaķis, otra piebalsoja.

Savādi, es nodomāju, kad sapratu, ko viņa pateikusi. Kā

meitenes zina, ka viņu sauc Bobs? Viņš taču nenēsā plāksnīti ar vārdu. Un kas bija domāts ar to Big Issue kaķi?

Ziņkārība drīz vien guva virsroku.

-    Atvainojiet, varbūt jums nekas nebūs pretī, ka jautāju: kā jūs pazīstat Bobu? es vaicāju, cerot, ka vismaz kāds no viņiem puslīdz pieklājīgi runā angliski. Manas spāņu valodas zināšanas praktiski līdzinājās nullei.

Par laimi, viens zēns atbildēja: Mēs viņu redzējām vietnē YouTube. Viņš pasmaidīja. Bobs ir ļoti populārs,

ja?

-     Tiešam? izbrīnījos. Man ir gan teikuši, ka viņu varot redzēt YouTube, bet nav ne jausmas, cik daudzi cilvēki to skatās.

-     Es domāju, ka daudzi. Viņš arvien smaidīja.

-     No kurienes jūs esat?

-     Espana, no Spānijas.

-    Tātad Bobs ir populārs Spānijā?

-     Si, si, kāds cits zēns atsaucās, kad angļu valodas pratējs bija pārtulkojis mūsu sarunu. Bob es una estrella en Espana.

-     Atvaino, ko viņš teica? prasīju puisim.

-     Viņš saka: Bobs Spānijā ir zvaigzne.

Biju šokā!

Daudzi cilvēki Bobu fotografējuši gan agrāk, kad muzicēju uz ielas, gan tagad, kad pārdodu žurnālus. Reiz pa jokam biju apsvēris domu, vai Bobu nevajadzētu pieteikt

Ginesa rekordu grāmatai kā pasaulē visvairāk fotografēto kaķi.

Daži bija Bobu ari filmējuši, viens otrs ar mobilajiem telefoniem, citi ar īstām videokamerām. Sāku domās pārcilāt visus, kas bija viņu filmējuši pēdējo mēnešu laikā. Kurš varēja uzņemt sižetu, kas ievietots YouTube? Bija vairākas iespējamas kandidatūras, bet es nolēmu pie pirmās izdevības tās pārbaudīt.

Nākamajā rītā kopā ar Bobu devos uz vietējo bibliotēku un iegāju internetā.

Ierakstīju meklētājā atslēgvārdus: Bobs, Biglssue kaķis. Tik tiešām parādījās saite uz YouTube. Uzklikšķināju uz tās. Man par pārsteigumu tur bija veseli divi sižeti.

Hei, Bob, paskaties! Viņam ir taisnība. Tu esi YouTube zvaigzne.

Līdz tam brīdim Bobu dators nebija baigi interesējis. Galu galā tur jau nerādīja zirgu skriešanas sacensības, bet, kad uzklikšķināju uz pirmā video un ieraudzīju, un izdzirdēju sevi runājam, viņš uzlēca uz tastatūras un piebāza galvu pie paša monitora.

Skatoties pirmo filmiņu, kuras nosaukums bija "Kaķis Bobs un es", man atausa atmiņā, ka reiz kāds topošais operators bija lūdzis atļauju mūs pafilmēt. Tas bija vēl toreiz, kad pārdevām žurnālus Nīlstritas apkaimē un viņš kādu laiku bija mums sekojis. Sižetā bija daži labi tur filmēti kadri, kā arī tas, kā mēs kāpjam autobusā un staigājam pa ielām. Noskatoties video, varēja gūt visai labu priekšstatu par Big Issue izplatītāja ikdienu. Tajā bija epizodes, kurās cilvēki jūsmoja par Bobu, bet bija arī skats, kurā man piesējās daži tipi, kas neticēja, ka viņš ir "pieradināts" kaķis. Viņi piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri uzskatīja, ka esmu Bobu sazāļojis.

Otru video salīdzinoši nesen bija filmējis kāds krievs metrostacijas apkaimē. Uzklikšķināju uz saites un ieraudzīju, ka viņš savu video nosaucis "Bobs Biglssue kaķis". Spāņu skolēni droši vien bija domājuši šo video. Redzēju, ka to noskatījušies vairāki desmiti tūkstoši cilvēku. Paliku ar atvērtu muti.

Sajūta, ka Bobs kļūst par slavenību, sāka rasties jau pasen. Laiku pa laikam kāds garāmgājējs izsaucās: "A, vai tas ir Bobs? Esmu par viņu dzirdējis." Vai ari: "Vai šis ir slavenais kaķis Bobs?" Vienmēr biju pieņēmis, ka Boba slava izplatās no mutes mutē. Tad pirms dažām nedēļām, iekams bijām satikuši spāņu pusaudžus, par mums tika publicēts raksts vietējā avīzē Islington Tribune. Man pat bija pienākusi klāt kāda amerikāniete aģente un apjautājās, vai es neesot domājis uzrakstīt grāmatu par sevi un Bobu. Ko vēl ne!

Spāņu pusaudži lika man saprast, ka viss pārvērties par kaut ko lielāku nekā tikai vietēja mēroga slava. Bobs bija kļuvis par kaķi zvaigzni.

Kad devos uz autobusa pieturu un apcerēju visu, ko nupat biju atklājis, nespēju nesmaidīt. Vienā no video es biju izteicies, ka Bobs izglābis man dzīvību. Kad to izdzirdēju pirmoreiz, man tas likās nedaudz muļķīgi un arī nedaudz pārspīlēti. Taču, kamēr gāju pa ielu un saliku visu pa plauktiņiem, man beidzot sāka pielēkt: viņš tiešām to bija izdarījis.

Divos gados, kas bija pagājuši kopš vakara, kad atradu viņu sēžam pustumšajā koridorā, Bobs bija pārveidojis manu pasauli. Toreiz biju rehabilitācijas programmā

iesaistīts no heroīna atkarīgais, kurš dzīvoja no rokas mutē. Man bija gandrīz trīsdesmit gadu, un tomēr manai dzīvei nebija ne jēgas, ne mērķa, vienīgi izdzīvošana. Es biju zaudējis kontaktus ar ģimeni, un man pasaulē nebija gandrīz neviena drauga. Neko īpaši neizskaistinot, mana dzīve bija salaista totālā grīstē. Nu viss bija mainījies!

Ceļojums uz Austrāliju nebija nogludinājis visas pagātnes nesaskaņas, taču tas atkal bija mūs ar māti savedis kopā. Brūces sāka dzīt. Man bija nojauta, ka mēs satuvināsimies. Mana cīņa ar narkotikām beidzot tuvojās noslēgumam, vismaz tā es cerēju. "Subutex" devas, kas man bija jālieto, pakāpeniski saruka. Diena, kad man nevajadzēs to lietot vispār, vairs nebija aiz kalniem. Es beidzot varēju saskatīt to mirkli, kad atbrīvošos no savas atkarības. Reizēm es pats nespēju iztēloties, ka tas ir iespējams.

Un tas bija vissvarīgākais es beidzot biju kaut kur iesakņojies. Vairumam cilvēku mans dzīvoklītis Totenhemā neliktos nekas sevišķs, taču tas sniedz man drošības un stabilitātes izjūtu, pēc kuras klusībā biju alcis. Nekad vienā vietā nebiju dzīvojis tik ilgi. Man nebija ne mazāko šaubu, ka bez Boba tā nebūtu noticis.

Bērnībā mani veda uz baznīcu, taču es neesmu praktizējošs kristietis. Neesmu arī ne agnostiķis, ne ateists. Es uzskatu, ka cilvēkiem jāaizgūst kaut kas no visām reliģijām un pasauluzskatiem. Neesmu budists, taču mani īpaši saista budisma filozofija. Budisms piedāvā ļoti labu pamatu, uz kura būvēt savu dzīvi. Piemēram, es pilnīgi noteikti ticu karmai, ticu idejai, ka viss, ko darām, atnāk atpakaļ. Dažkārt iedomājos, vai Bobs nav balva par kādu labu darbu, ko es kādā savas sarežģītās dzīves brīdī esmu paveicis.

Esmu arī prātojis, vai mēs ar Bobu neesam bijuši pazīstami kādā iepriekšējā dzīvē. Bija ļoti neparasti, ka mēs tik

ātri sadraudzējāmies, ka starp mums ātri vien izveidojās saikne. Man reiz teica, ka mēs esot Dika Vitingtona un viņa kaķa reinkarnācija [9] . Tikai šoreiz lomas bija apvērstas: Diks Vitingtons atgriezies kā Bobs un es biju viņa pavadonis. Man nebija nekādu iebildumu. Labprāt iztēlojos, ka tā tas ari ir. Bobs ir mans labākais draugs un aizvadījis mani līdz citam labākam dzīvesveidam. Pretī viņš neprasa neko sarežģītu vai neiespējamu. Viņam tikai nepieciešams kāds, kurš par viņu rūpētos. Un tieši to es daru.

Zināju, ka mums priekšā ir ceļš, kurš nebūs nekāds gludais. Mums noteikti reizēm būs jāsaduras ar problēmām galu galā es joprojām strādāju Londonas ielās. Tas nekad nebūs viegli, bet man bija nojauta, ka tik ilgi, kamēr būsim kopā, viss būs labi.

Visiem nepieciešama atelpa, un visi pelnījuši otru iespēju. Mēs ar Bobu savu otro iespēju esam izmantojuši…

Pateicības vārdi

Šīs grāmatas rakstīšana izrādījies pārsteidzošs kopdarbs, kurā piedalījušies daudzi cilvēki.

Vispirms un galvenokārt gribu pateikties savai ģimenei un jo īpaši mammai un tētim par to, ka viņi devuši man mantojumā neiznīdējamu stūrgalvību, kas palīdzējusi man pārdzīvot dažus no drūmākajiem posmiem manā dzīvē. Gribētu pateikties arī saviem krustvecākiem Terijam un Merilinai Vinteriem par to, ka viņi bijuši man tik labi draugi.

Gadu gaitā daudzi cilvēki Londonas ielās man izrādījuši laipnību, taču man gribētos īpaši izcelt Semu, Tomu, Lī un Ritu, žurnāla Big Issue koordinatorus, kuri izturējušies pret mani ļoti augstsirdīgi. Es arī gribu pateikties sociālajiem darbiniekiem Kevinam un Krišam par līdzjūtību un sapratni. Paldies arī Zilajam krustam un Karaliskajai dzīvnieku aizsardzības biedrībai par vērtīgiem padomiem un Davikai, Līannai un citiem Endžela metrostacijas darbiniekiem, kuri atbalstījuši mani un Bobu.

Gribu pateikties arī restorānu Foodfor Thought un Pix darbiniekiem Nīlstrītā, kuri vienmēr piedāvājuši mums ar Bobu karstu tēju un tasīti piena, kā arī Derilam no tetovēšanas salona Diamond Jacks Soho un kurpniekiem Polam

un Denam, kuri vienmēr bijuši man labi draugi. Vēlos ari minēt Pītu Votkinsu no Corrupt Drive Records, dīdžeju Keiviju Niku no Mosaic Homes un Ronu Ričardsonu.

Grāmata nekad nebūtu uzrakstīta bez manas aģentes Mērijas Paknosas. Tieši viņa pirmā izteica šo ideju. Savulaik tā šķita visai traka iecere, un es nekad nebūtu varējis to visu uzrakstīt un pārvērst sakarīgā stāstā bez viņas un rakstnieka Gerija Dženkinsa palīdzības. Tādēļ sirsnīgs paldies Mērijai un Gerijam! Es gribu pateikties izdevniecības Hodder &amp; Stoughton darbiniekiem Rovenai Vebai, Kirai Folijai, Emmai Naitai un pārējiem izdevniecības izcilās komandas locekļiem. Paldies arī Alanam un grāmatu veikala VVaterstone's personālam Izlingtonā, kuri pat ļāva mums ar Geriju strādāt pie grāmatas klusajā augšstāva nodaļā. Un liels paldies tev, Kitij, jo bez tava pastāvīgā atbalsta mēs abi nebūtu tikuši galā.

Visbeidzot es vēlos pateikties Skotam Hartfordam-Deivisam un Dalailamam, kuri pēdējo gadu laikā man dāvājuši brīnišķīgu dzīves filozofiju, un Lī Annai, kas vienmēr ir manās domās.

Kā pēdējam man jāpateicas vissvarīgākajai personai kaķu puisim, kurš ienāca manā dzīvē 2007. gadā un kurš kopš brīža, kad ar viņu sadraudzējos, izrādījies tik pozitīvs, iedarbīgs dzīvesspēks. Ikviens pelnījis tādu draugu kā Bobs. Man ļoti paveicies, ka es esmu viņu sastapis!

Džeimss Bouvens Londonā, 2012. gada janvārī

Boba interneta lapa

Lasiet jaunākās ziņas un nostāstus par Džeimsu un Bobu mājaslapā www.hodder.co.uk un paša Boba Twitter vietnē: @streetcatbob

* Ripley's Believe It Or Not Roberta Riplija izveidota muzeju un izstāžu franšīze, kas apkopo liecibas par savādiem, neticamiem notikumiem un faktiem. Viena no filiālēm atrodas Pikadili Londonā. (Tulk. piez.)

*

Līdz Totenhemai bija krietns gabals, ko braukt, ar pārsēšanos no viena autobusa citā. Tādēļ es pusotru stundu, ko pavadījām ceļā, lasīju plāno bukletu, kuru biju dabūjis redakcijā. Kaut ko līdzīgu jau biju lasījis pirms desmit gadiem, taču nekas nebija aizķēries prātā. Atzīstos, nebiju ņēmis to par pilnu. Lielāko daļu laika es nemaz nefiltrēju, kas notiek man apkārt. Šoreiz biju apņēmies uztvert visu daudz nopietnāk.

Bukleta sākumā bija izklāstīta žurnāla koncepcija:

"Big Issue pastāv, lai piedāvātu bezpajumtniekiem un sociāli neaizsargātām grupām paredzētajās dzīvojamās platībās mītošajiem cilvēkiem iespēju gūt likumīgus

[1] par ceļotājiem (travellers) briti dēvē visas cilvēku grupas, kurām tradicionāli nav noteiktas dzīvesvietas. Šis apzīmējums attiecas ne tikai uz romiem, bet arī, piemēram, uz tiem īriem un skotiem, kuri jau kopš viduslaikiem dzīvo kā klejotāji un veido izteiktas etniskas grupas ar savām tradīcijām un valodu. (Tulk. piez.)

[2] quinn's Rock angļu valodā viena no vārda rock nozīmēm ir "akmens". (Tulk. piez.)

[3] populārs krodziņš Koventgārdenā, kas tā nosaukts par godu tradicionālās leļļu izrādes Punch and Judy varoņiem. Šī leļļu izrāde pirmoreiz esot notikusi tieši Koventgārdenā. (Tulk. piez.)

[4] onslaught (angļu vai.) "Uzbrukums"; Retaliator (angļu vai.) "Atriebējs". (Tulk. piez.)

[5] corrupt Drive Record (angļu vai.) "Nobrukušā diska ieraksti". (Tulk. piez.)

[6] catwalk (angļu vai.) tērpu demonstrēšanas skatuve jeb mēle. (Tulk. piez.)

[7] the angel (angļu vai. burtiski: eņģelis), Islington viens no vēsturiskajiem Londonas rajoniem, kas savu nosaukumu ieguvis, pateicoties senai viesnīcai The Angel, kas vēlāk kļuva par pasta staciju. (Tulk. un red. piez.)

[8] big issue žurnāls, kas tika nodibināts 1991. gadā, lai palīdzētu bezpajumtniekiem un citām sociāli neaizsargātām cilvēku grupām, nodrošinot tiem ienākumu avotu kā žurnāla izplatītājiem. (Tulk. piez.)

[9] diks Vitingtons un viņa kaķis nostāsts, kas vēsta par trūcīgu bāreni, kurš kļūst par bagātu tirgoni un beidzot par Londonas mēru, pateicoties sava kaķa peļu junkura talantam. Nostāsts apvieno izdomu un reālus faktus, jo 14. gs. beigās Londonā tiešām bijis mērs Ričards Vitingtons, kaut gan vēstures avotos kaķis, protams, nefigurē. (Tulk. piez.)

Content

Bouvens Džeimss Ielas kaķis, vārdā Bobs

1. nodaļa . ceļabiedri

2. nodaļa . atveseļošanās

3. nodaļa. Operācija

4. nodaļa . biļete uz jaunu dzīvi

5. nodaļa . uzmanības centrā

6. nodaļa . cilvēks un viņa kaķis

7. nodaļa. Divi musketieri

8. nodaļa . viss kļūst likumīgs

9. nodaļa. bēglis

10. nodaļa . ziemassvētku mincis

11. nodaļa . nepatiesi apsūdzēts

12. nodaļa . 683. numurs

13. nodaļa. ideāla vieta

14. nodaļa . Mums nelabvēlīgs laiks

15. nodaļa . melnais saraksts

16. nodaļa . eņģeļsirdis

17. nodaļa. Četrdesmit astoņas stundas

18. nodaļa . mājupceļš

19. nodaļa . stacijas priekšnieks

20. nodaļa . visgarākais vakars

21. nodaļa . bobs žurnāla big issue kaķis

Pateicības vārdi

Boba interneta lapa