Heriots Džeimss

Ik dzīva radībiņa

Džeimss Heriots

Ik dzīva radībiņa

Šī ir piektā - visjaunākā Džeimsa Heriota grāmata, kas dzirkstīt dzirkstī labsirdīgā humorā un atklāj brīnumainas īpašības gan cilvēkiem, gan dzīvniekiem. Autora atziņas ir dzīves apliecinājuma pilnas un pauž vienkāršas un dziļi labestīgas patiesības.

- Veterinārdakteri ne ar ko neatšķiras no citiem cilvēkiem, kad zaudē iemīlētu dzīvnieku, - raksta Džeimss Heriots.

Viņa gramatu vienkāršajām patiesībām un dziļajai labestībai ir miljoniem lasītāju

The Times

Arī šajā, visjaunākajā no viņa grāmatām atklājas brīnumainas īpašības gān dzīvniekiem, gan cilvēkiem.

No angļu valodas tulkojusi Helma Lapiņa Māksliniece Māra Muskare

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

©"Alberts Xll", 2000

Džeimss Heriots

Ik dzīva radībiņa

1. nodaļa

Agrās rīta stundās es nekad neesmu īsti labā omā, jo sevišķi Jorkšīras salto pavasaru rītausmā, kad, no kalnu puses traukdamies, dzēlīgs marta vējš man kniebj degunā un ausīs. Tādā rītā nekādu prieku izjust nav iespējams vispār, kur nu vēl stāvot bruģētā pagalmā un noskatoties, kā manas nesaprātīgās rīcības dēļ zemē nevarīgi guļ skaists zirgs.

Tas iesākās pulksten astoņos, kad es tikko beidzu brokastot. Piezvanīja misters Ketlvels.

-   Man te vienam labam darba zirgam uzmetušies nelāgi plankumi.

Tiešām? Kā tie plankumi izskatās?

-    Tādi apaļi, plakani un visās malu malās.

- - Vai tie uzradās pēkšņi?

- Jā, pavisam pēkšņi, vakarvakarā vēl bija tīrs kā rasa.

-     Labi. Tūliņ aizbraukšu vainu apskatīt. Es apmierināts gandrīz vai saberzēju rokas. Urtikārija. To novērst nebija grūti, taču injekcijas procesu vēl varētu paātrināt, izmēģināšanai biju dabūjis jaunas zāles antihistamīnu. Tas esot paredzēts tieši šādai kaitei. Vienalga, lai bija kā būdams, šī šķita vispiemērotākā reize pārbaudīt zāles un vienlaikus pierādīt savu veiksmi. Šādas situācijas ļauj veterinārdakterim paspīdēt.

Piecdesmitajos gados visus lauku darbus bi ja pārņēmis traktors. lomēr vēl joprojām fermās bi ja arī diezgan daudz darba zirgu, un, aizbraucis uz mistera Kellvela saimniecību, redzēju, ka šis zirgs ir kaut kas sevišķs.

Fermeris izveda to no steliņģa pagalmā - varenu, krāšņu Šīras šķirnes pārstāvi, astoņpadsmit plaukstu augstu, ar cēlu galvu. To stalti pacēlis, zirgs rāmi pienāca man klāt. Es viņu aplūkoju gandrīz vai godbijīgi, ar acīm izbaudīdams kakla skaisto izliekumu, dziļās krūtis, spēcīgās, vingras kājas, atsperīgo gaitu.

-    Cik brīnišķīgs zirgs, - es noelsos. - Izcils!

Misters Ketlvcls lepnumā pasmaidīja. - Ir gan izdevies. Es viņu tikai pirms mēneša nopirku. Man dikti gribas, lai mājā ir kārtīgs zirgs. - Viņš pats bija maza auguma, pavecs, bet ļoti sprigans. Un man viens no tīkamākajiem fermeriem. Viņam vajadzēja krietni pacelt roku, lai paplikšķinātu zirga kaklu. Par to zirgs viņu mīlīgi apčubināja ar purnu. - Un labdabīgs tas arī ir. Rāms un godīgs.

-    Kā tad - nenopriecāties, ja zirgam ir ne tikai labs izskats, bet arī jēdzīga daba. - Es pārvilku ar roku pār necilajiem plankumiem ādā.

-    Jā, nav šaubu tā ir urtikārija.

-    Kas tā tāda?

-    Dažkārt to dēvē arī par nātru drudzi. Tas ir alerģisks stāvoklis. Viņš varētu būt ko neparastu ieēdis. Taču bieži vien cēlonis ir grūti nosakāms.

-    Vai tā ir nopietna kaite?

-    Ai. nē, man ir zāles injekcijai, kas it viegli visu salabos. Zirgs pats par sevi ir pilnīgi vesels.

-     Kā nu ne - nenieka viņam citādi nekait.

-    Tas ir labi. Dažreiz dzīvnieki no tā satraucas. Bet šitais izskatās kā īsts miera un veselības iemiesojums.

Injekcijas brīdī viņš pat nesarāvās. Grasījos jau likt šļirci nost, kad atcerējos ko citu. Pret urtikāriju allaž lietoju vienas un tās pašas zāles, un tās parasti līdzēja. Tagad iedomājos procesa paātrināšanai vēl pievienot antihistamīnu, lai justos vēl drošāk. Gribēju, lai skaistais, lieliskais dzīvnieks jo drīzāk atveseļojas.

Aizgāju atpakaļ pie mašīnas pēc jaunajām zālēm un ievilku šļircē noteikto devu. Brašais zirgs arī šoreiz pat nepakustējās, fermeris nosmējās vien.

-    Nudien, viņš to nemaz neņem ļaunā.

Ieslidināju šļirci ietvarā. - Tiešām ne. Varētu vienīgi vēlēties, kaut visi pacienti izturētos tāpat. Viņš patiesi ir varens visādā veidā.

Un man likās, ka šī ir veterināra darba vislabākā un tīkamākā izpausme. Viegls darbs, kas nesagādā ne uztraukumu, ne pūles, simpātisks fermeris un rāms pacients, turklāt vēl īstens skaistulis savā sugā. Es labprāt būtu visu dienu noskatījies uz viņu. Kaut gan mani gaidīja pārējie izsaukumi, man gauži negribējās steigties projām. Jau bija sākusies aitu atnešanās sezona, bet es stāvēju un skatījos.

-   Nu, labi, - es beidzot noteicu un pagriezos uz promiešanu, kad ievēroju, ka fermeris pavisam apklusis.

Pēc īsa brītiņa viņš atkal ierunājās: - Man rādās, ka viņš maķenīt drebinās.

Paskatījos uz zirgu. Likās, ka tas pavisam viegli trīsuļo, ka sīkas muskuļu trīsas pārskrien gurniem un kājām. Sākumā tās bija gandrīz nesaredzamas, bet tad sāka kāpt augšā, aizvien augstāk, līdz sasniedza kaklu, un drīz vien trīsuļoja viss zirga augums, turklāt jūtami pastiprinoties.

-    Kas tas ir? - misters Ketl vels jautāja.

-   Ak, tikai neliela reakcija. Tā drīz pāries, - es visai nevērīgi atbildēju, gribēdams, lai izklausās nevērīgi, tomēr īstenībā nemaz tik labi nejutos.

Baismīgi lēni drebuļi pieauga spēkā un drīz vien pārņēma visu zirga ķermeni, kas nu jau mežonīgi kratījās. Mēs abi ar fermeri stāvējām un klusēdami noskatījāmies. Likās, ka esmu nostāvējis ļoti ilgi, pūlēdamies izskatīties mierīgs, bet īstenībā vienkārši nespēju noticēt tam, ko redzēju. Viss bija noticis tik pēkšņi, tik neizskaidrojami, šķietami bez jebkāda cēloņa. Mute man izkalta sausa, redzot, ka drebēšana pārgāja krampjainās spazmās, kas drebināja visu zirga augumu, no mutes tam sāka pilēt putas, un vēl nupat pirms īsa brīža rāmās, maigās acis pārvērtās šausmu un izbīļa izteiksmē. Man galvā griezās domu mutulis, sapratu, ka nebiju drīkstējis salaist kopā abas šīs injekcijas, bet nevarēju tak ne iedomāties, ka zāļu sajaukšanai varētu būt tāds efekts. Tas nebija iespējams.

Aizritēja sekunde pēc sekundes, es vairs nespēju redzēto izturēt. Galvā man viss dūca un dunēja. Tas ilgi neturpināsies, tūdaļ pāries un kļūs labāk.

Es maldījos. Jo gandrīz tūliņ lielais dzīvnieks sāka grīļoties. Sākumā pavisam viegli, tad aizvien redzamāk - tas šūpojās no vieniem sāniem uz otriem, gluži kā dižens ozols niknā vētrā. Un tad - ak. Dievs žēlīgais! - viņš sāka ļimt, un tās būs beigas. Un tas notiks drīz. Pagalma bruģis man zem kājām sašūpojās, kad varenais zirgs ar sparu nogāzās zemē. Pāris mirkļu viņš nogulēja uz sāniem, kājām konvulsīvi raustoties. Tad aprima.

Tā nu bija noticis. Biju lielisko zirgu nogalinājis. Bija neiespējami, neticami, ka vēl tikai pirms nedaudzām minūtēm šis pats dzīvnieks pilnā spēkā un skaistumā bija stāvējis pagalmā, un tad ierados es ar savām jaunajām zālēm, ar savu gudrību, un te nu viņš tagad gulēja. Te nu bija iznākums. Beigts.

Ko es teikšu? Ka man ārkārtīgi žēl, mister Ketlvel? Ka vienkārši nespēju saprast, kā tas varēja notikt? Pavēru muti, lai runātu, bet izlauzās vienīgi čarkstošs krekšķis. Un, it kā pienācis no malas, es redzēju kopainu - stūrainās fennas ēkas, tumšos, ar bālām sniega švīkām pārvilktos kalnus, zemās debesis, kur dzēlīgais vējš trenca mākoņus, fermeri, pats sevi un zemē guļošo nekustīgo zirgu.

Jutu saltumu izspiežamics līdz pat kauliem, jutu drausmas un nelabumu, bet man vajadzēja noskaitīt savu sakāmo. Nodrebēdams dziļi ievilku elpu, kad zirgs mazliet pacēla galvu. Es neteicu ne vārda. Fermeris arī ne, kamēr noskatījāmies, kā lielais dzīvnieks paslējās, lēnām pagriezās un saslējās uz krūtīm, pāris sekundes tā noturējās, tad piecēlās kājās. Galvu sapurinājis, tas rāmi piegāja pie saimnieka. Atgūšanās bija pēkšņa un neticama, cik neiespējams un neticams bija sabrukums, turklāt izskatījās, ka no kritiena uz bruģa zirgs ne mazākajā mērā nav cietis vai ievainots.

Fermeris pacēla roku un paplikšķināja zirga kaklu.

- Paskatieties, mister Heriot, nav gandrīz vairs neviena plankuma.

Piegāju klāt un paskatījos. - Jums taisnība. Gandrīz vairs nevar pat samanīt, kur tie bijuši.

Misters Ketlvels brīnīdamies nogrozīja galvu. - Jā, nudien, pasakainas jaunas zāles. Bet vienu gan jums sacīšu, - viņš uzlika roku man uz delma un cieši paraudzījās acīs. - Maķenīt negantas gan tās man liekas.

No fermas projām braukdams, piegriezu mašīnu viena mūra žoga aizvējā. Mani bija pārņēmis galīgs nespēks, tāds vārgums, kas man patiesi nenāca par labu. Nebiju vairs nekāds zēns, bet vīrs gados - pāri trīsdesmitiem. Pavilku lejāk priekšējo spogulīti un paskatījos uz sevi. Biju mazliet pabāls, bet nebūt ne tik spokaini izbalojis, kāds jutos. Vainas apziņa un drausmais apjukums negribēja kliedēties, līdz ar to mācās virsū neatlaidīgā doma, ka pasaulē noteikti pastāv iespējas vieglāk nopelnīt dienišķo maizi, nekā strādājot par veterinārārstu uz laukiem. Divdesmit četras stundas dienā, septiņas dienas nedēļā - smagu, netīru darbu, pārpilnu ar traumatiskiem incidentiem, kā, piemēram, nupatējo notikumu, kas gandrīz izvērtās par katastrofu. Atlaidos sēdeklī un aizvēru acis.

Kad pēc brītiņa tās atvēru, caur mākoņiem bija izlauzusies saule un spoži apmirdzēja zaļos kalnus ar baltākām sniega švīkām, kas atdzīvojās un iezaigojās. Noslidināju mašīnas logu un ar pilnu krūti ieelpoju aso, dzestro gaisu, kas viļņoja lejup no kalnu virsējiem. Klusumu pāršķēla kuitalas iekliegšanās, un ceļmalas zālē ieraudzīju uzplaukušu pirmo šā pavasara gaiļpiesīti.

Sirdī un manī visā sāka iezagties miers. Varbūt nemaz nebiju izdarījis neko ļaunu ar mistera Ketl veļa zirgu. Varbūt antihistamīni dažkārt izraisīja tādu reakciju. Lai nu bija, kā bija, bet, kad iedarbināju motoru, jutu pamazām atgriežamies atskārtu, kas kļuva ar katru mirkli spēcīgāka un bija sen pazīstama: cik labi, ka ir iespēja strādāt ar dzīvniekiem šajā satraucoši brīnišķīgajā zemes nostūrī, cik labi būt veterinārārstam Jorkšīrā.

2. nodaļa

Nav šaubu, ka pārdzīvots šoks palielina uztveres spēju, jo, braucot projām no mistera Ketlvcla fermas, lai dotos pēc izsaukuma pie pārējiem šārīta pacientiem, sirds vēl gaužām nemierīgi dauzījās krūtīs, un pēkšņi man likās, ka visu, kas apkārt, redzu pirmoreiz, viss šķita līdzināmies brīnumam. Lai arī man nekad nezūd izjūta par skaistumu visapkārt, tomēr šorīt Jorkšīras kalniem un iele jām piemita īstena burvju vara, spēcīgāka nekā jelkad.

Skatiens aizvien 110 jauna slīdēja pār kalnu mugurām, uztvēra sazēlušo tīrumu zaļo rakstu, virsāju palsi nodzeltējušās pērnās zāles vizmu, un skats uz neskartajām kalnu virsotnēm mani bijīgi satrauca kā allaž.

Kad biju sameklējis vienu nomaļu fermu, nespēju atturēties no kārdinājuma nobraukt mašīnu no neiežogotā ceļa un kopā ar savu bīglu kucīti Dinu aiziet pastaigā kalnienē, kas mūs aicināt aicināja. Sniegs bija pēdējās dienās gandrīz pilnīgi nokusis, atstājot tikai vietumis pa čaganai cepurītei ēnainākajās vietās. Pavasara saule bija atbrīvojusi no stinguma visu dzīvību, kas vēlējās sazelt un augt, izgarojot gaisā brīnumainas smaržas. Sasniedzis kalna virsotni, es alpiem rāvu plaušās dzidro gaisu, aizelsdamies, it kā nekad nespētu saelpoties to tik daudz, cik vēlos.

Šeit nekas neliecināja par cilvēka roku darbu, un es kopā ar savu suni izstaigāju virsāju, kas pletās jūdzēm tālu, sastapu ceļā kūdras slīkšņas un melnus purva akačus, kas sīki vilnīja vējā, kurš te augšā nekad nepierimst.

Kad vēja trenktās mākoņu ēnas, pāri traukdamās, vilka ēnu un gaismas strēles virs brūnajām un zaļajām ārēm, es jutu mostamies krūtīs neaprakstāmu jūsmu par to, ka esmu pacēlies pašā virsotnē uz Jorkšīras jumta. Tā bija diženi tukša ainava, kur nekustēja neviena dzīva radība, kur valdīja pilnīgs klusums, nebija citu skaņu kā vien rets putna kliedziens tālumā, un tomēr šajā lielajā vientulībā neatvairāmi bija jūtams dzīvības, visas dzīvās radības tuvums.

Un, gluži tāpat kā ikreiz, sirēnu balsis mani aicināja un vilināja palikt, kavēties, neaiziet, bet laiks ritēja, rīta cēliens rāvās īsumā, un man vēl bija jāiegriežas vairākās fermās.

Manī vēl nebija izgaisusi piepildījuma izjūta, kad biju galā ar visiem izsaukumiem un devos atpakaļ uz Darovbijas pilsētiņu. Pāri tās zemo māju jumtiem slējās baznīcas četrstūrainais tornis. Pilsētiņa noslīdēja lejup līdz Deilas krastam. Tās trīstūkstoš iedzīvotājiem kalpoja veikali, pāris krogu un tirgus laukums. Pilsētiņas viņgalā iegriezos Trengeitā - ielā, kuras galā aiz slimnīcas pacēlās trīsstāvu māja no sārtzeltainbrūniem ķieģeļiem Skeldeilas māja, mana darba un dzīves vieta, mājas, kur es kopā ar savu sievu Helēnu esmu uzaudzinājis savus bērnus.

Allaž no jauna prātā atgriezās atmiņas par to neaizmirstamo laiku, kad kopā ar savu partneri Zigfrīdu un viņa vienreizējo brāli Tristanu tur jautri vadījām laimīgās vecpuišu dienas. Tagad arī viņi abi bija apprecējušies un ar savām ģimenēm dzīvoja katrs savās mājās. Tristans strādāja Lauksaimniecības ministrijā, Zigfrīds vēl joprojām bija mans partneris, un tūkstošo reizi es debesīm pateicos par to, ka abi brāļi vēl aizvien bija mani tuvākie draugi.

Manam dēlam Džimijam bija desmit, bet meitai Rozītei seši gadi. Bērni bija skolā, bet Zigfrīds patlaban iznāca ārā no mājas un stūķēja kabatās zāļu pudeles.

- Āre, Džeims! - viņš iesaucās. - Nupat pieņēmu vienu telefona zvanu no tavām cienījamākām klientēm, misis Bartrama atkal jūt vajadzību pēc tavas palīdzības, - viņš iesmiedamies paziņoja.

Es, vārgi pasmaidīdams, atsaucos: - Brīnišķīgi. Vai tev neienāca prātā, ka pats būtu varējis aiziet pie viņas?

-    Nē, nē, puikiņ. Man ne prātā nenāk nolaupīt tev šo prieku. - Jautri pamājis man atvadu sveicienu, viņš iekāpa mašīnā.

Paskatījos rokaspulkstenī. Līdz pusdienām vēl pusstunda laika, un Bucītis dzīvoja tepat tuvumā, kur varēju aiziet kājām. Izņēmu no mašīnas somu un devos prom.

Visu gaisu piepildīja brīnumaina ceptu zivju un sīki sagrieztu ceptu kartupeļu smarža. Un man izsalkums iecirta kuņģī kā ar mazo duncīti. Ielūkojos pa veikala logu un redzēju tur kalpotājus baltos virsvalkos rīkojamies - tie izlika dzesināt zeltaini apceptas mencu filejas un pēc tam tās ieguldīja tādos pašos zeltainos sīki sagrieztos ceptu kartupeļu salmiņos, ko Amerikā mīlīgi dēvē par "lranču-fri" kartupeļiem, bet pie mums par čipsiem. Pusdienu pārtraukums bija pašā zenītā, un pircēju, ēdēju rinda izlocījās pa visu veikalu, gaidot, ka varēs ar etiķi apslacīto gardumu satvert avīzē un doties ārā to patērēt.

Ceļā pie misis Bartramas suņa manas gremotājsulas allaž atdzīvojās. Viņas dzīvoklis atradās tieši virs cepto zivju un čipsu veikala. Kāpdams augšup pa trepēm, dziļi ievilku gaisu nāsīs.

Misis Bartrama, kā vienmēr, sēdēja savā ierastajā krēslā virtuvē. Resna, masīva, pilnīgi trula, ar mūžīgo cigareti mutē. Tā karājās lūpās, ik mirkli draudēdama nokrist. Klēpī viņa turēja turzu ar čipsiem un meta tos vienu pēc otra mutē sunim Bucītim, kas sēdēja viņai pretī. Bucītis čipsus uzķēra ar veiklu izmaņu citu pēc cita.

Tādu mīļvārdiņu Bucītis gan nebija pelnījis. Viņš bija milzīgs, pluskains apšaubāmas izcelsmes krancis ar visai ātru, dusmīgu iedabu. Es pret viņu allaž izjutu visai lielu respektu.

-     Viņš vēl joprojām ir par resnu, misis Bartram, - es aizrādīju. - Vai neesat mēģinājusi pamainīt viņa ēdienkarti? Tā, kā jums ieteicu? Atcerieties, ko sacīju - neklājas viņu barot tikai ar ceptām zivīm un čipsiem.

Viņa paraustīja plecus, un viegla pelnu strūkliņa nobira uz blūzes krūtežas. - Jā jel, jā, pa druskai jau mēģināju. Čipsus nedevu nemaz, turēju visu laiku tik uz zivīm, bet viņam tas nebij pa prātam. Tos čipsus viņš mīlēt mīlē, un tur nekā nevar darīt.

-    Nūjā, saprotu..,- Nevarēju taču sevišķi plaši par to izteikties, jo man tā vien šķita, ka arī pati misis Bartrama gandrīz neko citu neēd. Būtu nesmalkjūtīgi īpaši uzsvērt, ka miltos apvārtīti un treknumā cepti lieli zivs filejas gabali īsti nav ieteicama diēta slaidināšanai. Par to jo skaidri un nepārprotami liecināja tiklab viņas pašas, kā viņas suņa auguma gabarīti.

Patiesi - paskatoties uz šo pāri, man viņi abi likās gaužām līdzīgi - sēdēja, taisni izslējušies, viens otram cieši acīs skatīdamies. Abi lieli, nekustīgi, masīvi, tomēr radot iespaidu, ka pielādēti ar slēptu, latentu spēku.

Resni, pārbaroti suņi lielākoties vienmēr ir laiski un lādzīgi, bet gara rinda pastnieku, avīžpuiku un apkārtstaigājošu tirgoņu bija meklējuši glābiņu izmisīgā bēgšanā, kad Bucītis piepeši pārvērtās par mežonīgu briesmoni, kas tiem dzinās pa pēdām. Man vēl dzīvi atmiņā saglabājusies aina ar sīktirgotāju, kas, sakrāvis savu preci uz divriteņa, nesteidzīgi minās lejup pa aleju un, ticis tuvāk mājai, pat vēl palēnināja gaitu. Kad uz ielas kā lode izšāvās Bucītis, riteņbraucējs pazuda tādā ātrumā, kas darītu godu olimpiskam uzvarētājam.

-     Kas tad šoreiz vainas, misis Bartram? - es apvaicājos, mainīdams tematu.

. - Actiņa, visu laiku asaro.

-    Kā tad - redzu. - Kreisā acs lielajam sunim bija gandrīz, aizvilkusies ciet. Pār vaigu notecējis mitrs celiņš iezīmēja vilnā tumšu svītru, vēršot lielā lempja izskatu vēl drūmāku.

-    Kaut kāds traucējums tur ir, visdrīzāk ticams, ka infekcija.

Protams, derētu noskaidrot cēloni. Tas varēja būt arī kāds svešķermenis vai daļējs konjunktivīts. Pastiepu roku, lai pavilktu plakstiņu uz leju, bet Bucītis, no vietas neizkustējies, stingri noskatīja mani ar veselo aci un, atvilcis lūpas, nodemonstrēja rindu bīstamu zobu.

-    Jā… jā… - sacīju, atvilcis roku atpakaļ. - Iedošu jums antibiotisku ziedi, kuru jums pa drusciņai trīsreiz dienā vajadzēs ieziest acī. To taču jūs varēsiet izdarīt, vai ne?

-    Skaidrs, ka varēšu. Viņš tak ir lēnīgs kā veca aita. - Sejas izteiksmei pat par nieku neatdzīvojoties, viņa aizdedza jaunu cigareti pie nule nosmēķētās un dziļi ievilka dūmu. - Es varu darīt ar viņu visu, ko vien gribu.

-     Labi, labi. - Kamēr meklēju somā apsolīto ziedi, man atkal uzmācās labi pazīstamā sakāves sajūta, pret kuru man nebija nekādas aizstāvības. Bucīti vienmēr tiku ārstējis "pa gabalu". Man nemūžam nevarēja ienākt prātā tādas muļķības, kā, piemēram, izmērīt tam temperatūru. Patiesību sakot, līdz šim vēl nekad nebiju tam piedūris pirkstu.

Nākamo reizi saskāros ar misis Bartramu pēc divām nedēļām. Labāk Bucītim ar aci nebija kļuvis, tieši otrādi - bija sliktāk.

Steidzos turp, pa ceļam kāri ieelpodams gardo smaržu, kas paloja ap veikalu un izplūda pa pusaleju. Bucīti atradu tādā pašā sēdstāvoklī kā iepriekšējā reizē - izslējies tas sēdēja pretī saimniecei un skatījās tai vaigā. Jā, no acs pludoja vairāk izdalījumu, taču šoreiz man likās, ka redzu kaut ko konkrētāku, un paliecos uz priekšu, cieši ielūkodamies sunim acī, kad izdzirdu ļoti klusu, bet niknu ņurdienu, kas brīdināja, lai neiedomājos atļauties vēl kādas vaļības. Ieraudzīju kaitējuma cēloni. Tā bija sīka papilloma, izveidojusies uz plakstiņa malas un berzās pret radzeni.

Pagriezos pret misis Bartramu. - Viņam acī ir neliels audzē- jiņš. Tas kairina aci un rosina izdalījumus.

-     Audzējs? - kundzes sejā gaužām reti parādījās jelkādas emocijas, bet tagad viena uzacs sacēlās augstāk pierē un cigarete lūpās uz mirkli ietrīsējās. - Tādas lietas man nemaz nepatīk dzirdēt, tas skan nejauki.

-    Ak, tas nav ļaundabīgs, - es atteicu. - Nav nekāda iemesla par to raizēties. Es to ātri un viegli izoperēšu, un viņš tūliņ pēc operācijas būs pilnīgi sveiks un vesels.

Es runāju par lo visai vieglā tonī, jo šādi niecīgi audzēji ir bieža parādība, un darbs ar to vienkāršs: maznozīmīga lokāla anestēzija, veikls šņāpiens ar liektajām šķērītēm, un darbs paveikts bez piepūles. Bet, kad paraudzījos uz lielo suni, kas manī noraudzījās salti un naidīgi ar to pašu vienu aci, man kļuva neomulīgi. Ar Bucīti varēja rasties sarežģījumi.

Manas bažas izrādījās visai pamatotas, kad nākamajā rītā misis Bartrama ieveda savu mīluli mūsu mazajā konsultāciju istabā. Likās ka viņu vajadzēs aizmidzināt, pirms vispār ķersimies tam klāt. Daudzo jauno zāļu vidū mūsu rīcībā bija lieliski trankvilizatori, piemēram, acetilpromazīns. Vēl atlika tikai viena sīka problēma: vienam vajadzēja satvert un pieturēt vareno lauvas galvu, kamēr otrs satvers ādas kroku un iedurs adatu. Bucītis ļoti skaidri un nepārprotami darīja mums zināmu, ka nekas tamlīdzīgs dienaskārtībā nav paredzēts. Atrazdamies svešā vietā un piedevām juzdamies apdraudēts, viņš, kad vēl nebija ievests istabā, ar atņirgtu muti un rēkdams vērsās pret Zigfrīdu un mani. Mēs ātri atkāpāmies un paguvām aizraut durvis ciet.

-     Ko darīsim - izmantosim suņu ķeramo? - Zigfrīds bez sevišķas pārliecības vaicāja.

Es papurināju galvu. Tā sauktais suņu ķeramais bija cilpa no mīksta materiāla pagara kāta galā. Cilpu grūti savaldāmam sunim uzmeta kaklā, pieturot galvu, kamēr iešļircina zāles. Izmantot to Bucīša saturēšanai būtu pielīdzināms mēģinājumam ar parastu laso sagūstīt un noturēt grizli lāci. Ja mums vispār izdotos uzmest cilpu viņam kaklā, tad turpinājums būtu visai bīstams brīvās cīņas cīkstiņš.

Taču mums jau arī agrāk bija gadījies strādāt ar grūti apvaldāmiem suņiem un bijām šo to iemācījušies.

-    Šis būs no tādiem, kas jāapstrādā ar nembutālu, - Zigfrīds ieprātojās, un es piekrītot palocīju galvu. Šādiem gadījumiem, kad darīšana ar nepieļāvīgu suni, mēs ledusskapī glabājām marinētu vēršgaļu. Nebi ja nekāda māksla samitrināt gaļu ar pāris nembu- tāla ampulu saturu un nogaidīt, līdz dzīvnieks aizmieg saldā miegā. Šis paņēmiens mūs vēl nekad nebija pievīlis.

Taču tas bija krietni laikietilpīgs. Sīko audzējiņu varēja izgriezt dažās minūtēs, bet nu būs vismaz desmit minūtes jāgaida, līdz zāles iedarbosies. Pūlējos nedomāt par izsaukumiem tuvākās un tālākās fermās, kur mūsu palīdzība tiešām bija nepieciešama, un sāku sagatavot zāles aizmidzināšanai.

Konsultāciju istabai bija izeja uz dārzu pa stikla durvīm, kam bija dažas collas plata atvērtne pie pašas grīdas. Pa to iestūmām sazāļoto gaļu un paši aizgājām uz ambulanci sagatavoties turpmākajam dienas darbam. &lt;

Pēc brīža atgriezušies, no dārza palūkojāmies konsultāciju istabā, būdami pārliecināti, ka viss kārtībā, jo pirmītējā vērojumā redzējām, ka suns metās uz gaļu kā izbadējies vilks. Taču tagad aina bija pavisam citāda: Bucītis miermīlīgi izlaidies gujus uz grīdas, bet gaļa turpat blakus neskarta.

-   Paskaties! - es iesaucos. - Neticami! Līdz šim vēl neviens suns nav noniecinājis mūsu gardo ēdienu.

Zigfrīds iesita sev ar plaukstu pa pieri. - Sasodīta nebūšana! Vai tu domā, ka viņš saodis nembutālu? Labāk sataisi tūliņ vēl vienu porciju, piešķied klāt pavairāk tās piparmētru marinādes.

Sataisīju jaunu devu un pa durvjapakšu iestūmu istabā. Atkāpāmies, lai suns nekļūtu aizdomīgs. Kad pēc brīža atgriezāmies, nekas ainā nebija mainījies. Suns gulšņāja tāpat kā pirmāk un nebija nobaudījis ne kumosiņa gaļas.

-    Ko mēs, ellē, tagad iesāksim? Nupat jau klāt pusdienlaiks, bet mēs vēl tālu neesam galā ar šo. - Tiešām, pusdienlaiks tuvojās, to varēja sajust pat gaisā. Viegla vēja brīzīte līdz pat mums atnesa smaržu no alejas viņgala, kur atradās zināmais čipsu veikals. - Pagaidi mani pavisam īsu brītiņu! - es iesaucos. - Man šķiet, es zinu, kas darāms.

Lēkšiem aizjozu uz Trengeitu un atgriezos ar čipsiem pildītu turzu. Jau pēc minūtes čipsi bija samitrināti ar nembutālu un iestumti pa durvjapakšu. Bucītis zibenīgā ātrumā bija kājās un bez vilcināšanās sāka tiesāt čipsus citu pēc cita, kamēr bija uzņēmis nepieciešamo zāļu devu.

Mēs noskatījāmies, kā suņa mežonīgums pamazām sadila, to nomija tīkams trulums, un vispēdīgi, paspēris pāris streipulīgu soļu, viņš saļima un palika uz sāniem guļam. Kamēr Bucītis dusēja svētlaimīgā transā, mēs ātri apstrādājām viņa aci.

Kad pēcpusdienā saimniece ieradās viņu savākt, viņš vēl joprojām bija apstulbis un apbrīnojami miermīlīgs. Vēlāk viņa ar visu suni ienāca ambulancē, un tad es ievēroju, ka suņa galva ir mana rakstāmgalda augstumā, un, kad apsēdos pie galda, viņš man gandrīz vai uzsmaidīja.

- Mēs to nieku izgriezām, misis Bartram, - es sacīju. - Ar aci tagad viss kārtībā, tomēr izrakstīšu jums zāles kursam ar linkocīna tabletēm, lai izvairītos no jebkādas turpmākas infekcijas.

Sniegdamies pēc spalvas, lai izrakstītu recepti, neviļus uzmetu acis pārējām receptēm, ko biju rakstījis pirms injekcijām, kā arī iekšķīgi lietojamām. Mūsu pacienti bieži saņēma šāda veida ieņe- r&gt; j mamās zāles.

Vienā bija rakstīts: "Mikstūra vērsim. Dodama trīsreiz dienā " arpinti ūdens un sīrupa piedevu." "Mikstūra teļam. Dodama pus- pintē miltu tumes." Rakstīju pašreizējo: "Tabletes sunim. Dodamas pa vienai trīsreiz dienā, ievīstot čipsos."

3. nodaļa

Ar rīkli biju pavisam pie gala. Trīs naktis no vietas veiksmīgi biju saņēmis jērus šajā laikā, kad pār kalnu nogāzēm brāzmoja vispamatīgākie agrā pavasara vēji un es strādāju, kreklos izmeties. No tā man tika pamatīgas iesnas un ieskaņas bronhītam. Jutu, ka man steidzami nepieciešamas Džefa Hetfilda konfektes pret klepu. To varētu nosaukt par nezinātnisku ārstēšanos. Bet es bērnišķīgi stingri ticēju, ka mazās konfektītes, izkusušas mutē, aiznes dziedinošus izgarojumus uz maniem bronhiem.

Veikaliņš atradas vienā no sānalejām, un virs durvīm tik tikko pietika vietas izkārtnei: DŽEFRIJS HETFlLDS. SALDUMI. Bet bodīte bija pilna. Pastāvīgi pilna, un, tā kā es tur iegriezos tirgus dienā, tad tā bija stāvgrūdām pilna.

Kad vēru vaļā durvis, zvaniņš sīki nodziedāja: "Dzinn…", un es iespiedos veikaliņā pilsētas dāmu un fermerieņu mudžeklī. Zināju, ka būs labu brīdi jāpagaida, taču nemaz neņēmu to ļaunā, jo vērot misteru Uetfīldu darbībā bija viens no lielajiem iepriecinājumiem manā dzīvē.

Arī laiku biju izraudzījies pareizāko, jo veikala īpašnieks patlaban kulminēja savas preces izklāsta cīniņā. Viņš bija uzgriezis muguru, un sudrabotā lauvas galva viegli šūpojās līdzi pleciem, viņam cilājot stikla saldumu traukus plauktā, kas aizņēma visu sienu. Kad nebija jācilā, viņš, rokas uz muguras salicis, izcīnīja iekšēju cīņu, laizdams skatienu pāri visām stikla tvertnēm pēc kārtas. Viņa saspringums neviļus vedināja atcerēties gleznu, kurā redzams lords Nelsons uz "Viktorijas" klāja, koncentrēti prātodams, kā vislabāk uzbrukt ienaidniekam.

Saspringums mazajā veikaliņā sakāpinājās, kad viņš pastiepa roku pēc kāda trauka, taču tūdaļ to atkal nolaida un papurināja galvu, pēdīgi, kad no dāmu pulciņa līdz viņam aizskanēja nopūta, viņš nopietni palocīja vareno galvu un strauji apgriezās ar vaigu pret gaidītājām. Viņa platā romiešu senatora seja savilkās labestīgā smaidā.

-    Nu, lūdzu, misis Mofet, - viņš uzrunāja un starojot uzsmaidīja tuklai matronai, turēdams rokās konfekšu burku un nolikdams to uz letes ar īstu Kartjē juveliera žestu, ceļot pircējai priekšā briljantu kaklarotu. - Man gauži gribas zināt, vai spēšu jūs ieinteresēt ar šīm konfektēm.

Misis Mofeta, satvērusi ciešāk rokā iepirkumu groziņu, uzmeta ciešu skatienu papīriņos ietītajām konfektēm.

-    Ak, es īsti nezinu…

-    Ja atmiņa mani neviļ, kundze, tad jūs, šķiet, sacījāt, ka meklējot kaut ko līdzīgu krievu karamelēm, un es varu jums pēc labākās pārliecības ieteikt šīs. Lai arī tās nav tieši krievu karameles, tām tik un tā ir brīnišķīga garša, tās sūkā jot kūst lēnām un maigi…

Tīksmīgais balss tonis gandrīz lika izjust cildināto īrisu garšu tik pārliecinoši, ka man tā vien kārojās iebāzt roku konfekšu burkā un riekšavas tiesu izcelt. Un laikam tāds pats efekts balsij bija ari uz resno kundzēni. - Labi, mister Hetiīld, - viņa dedzīgi atsaucās. - Nosveriet man pusmārciņu.

Veikalnieks viegli paklanījās. - Esmu pārliecināts, ka savu izvēli jūs nenožēlosiet. - Viņš ļoti jauki pasmaidīja, un, kamēr gādīgām rokām izbēra konfektes uz svariem un pēc tam ar profesionālu veiklību sapildīja turziņā, man no jauna uznāca kāre tikt klāt pie visiem saldajiem gardumiem.

Misters Hetfīlds pa to laiku, arabām plaukstām uz letes atspiedies, godbijīgi paliecās uz priekšu, izvadīdams pircēju ar laipnu novēlējumu, tad no jauna pievērsa vaigu savai draudzei. - Sveicināta, misis Doson. Cik patīkami atkal jūs redzēt. Ko šodien vēlēsieties?

Uzrunātā dāma uzlūkoja veikalnieku nepārprotamā jūsmā. - Es vēlētos pildītās šokolādes konfektes, ko nopirku viņnedēļ, mister Hetfīld. Tās bija burvīgas. Vai jums tās vēl ir krājumā?

- Jā, kundze, ir, un es ļoti priecājos, ka tik labvēlīgi novērtējat manu ieteikumu. Tām ir neizsakāmi tīkama krēmīga garša. Turklāt iegadījies tā, ka esmu saņēmis jaunu sūtījumu speciālā skaistā dāvanu iesaiņojumā Lieldienu reizei. - Nocēlis no plaukta vienu šādu kastīti, viņš to pasvārstīja uz plaukstas. - Tiešām glīta un pievilcīga, vai jums arī tā neliekas?

Misis Dosona strauji palocīja galvu. - Kā nu ne - tā patiesi ir smuka. Kastīti es noteikti ņemšu. Un tad es gribētu vēl ko - labas sūkājamās konfektes visai ģimenei. Dažādās krāsās.

Misters Hetfīlds uzsita knipi, it kā apsvērdams kaut ko, paraudzījās uz kundzi un likās padomājam, tad apsviedās apkārt, salika rokas uz muguras un ar acīm pārbaudīja plauktu.

Šis bija man vistīkamākais mirklis izrādē, un es to ar patiku izbaudīju ikreiz no jauna. Man ārkārtīgi patika aina ar viņa iekšējo cīņu, pūloties pareizi izlemt, un vienlaikus patika noskatīties uz Alfrēdu, kas sēdēja tālīnajā galā uz letes.

Alfrēds bija Džefa kaķis un pastāvīgi sēdēja vienā un tai pašā vietā uz pulētajiem letes dēļiem netālu no aizkara, kas veikalu šķīra no Hetfīldu dzīvojamās istabas. Sēdēja stalts un karaliski dižens. Kā vienmēr, viņš, liekas, nopietni interesējās par visu, kas apkārt notiek, viņa skatiens visu laiku ceļoja no saimnieka pie pircējiem, un varbūt tā bija vienīgi mana iedoma, bet šķita, ka viņa izteiksmē saskatu līdzdalību visās norisēs un dziļu apmierinājumu par iznākumu. Viņš nekad nepameta un nemainīja ierasto vietu uz letes. Dažkārt viena vai otra dāma ar pirkstu noglauda runcim vaidziņu, un viņš tad dobji iemurrājās, graciozi paliekdams galvu uz glāstītājas pusi.

Alfrēdam bija raksturīgi, ka viņš nekad neizplūda nepiedienīgās emocijās. Tas kaitētu viņa cieņai, un cienīgums bija viņa būtnes neatņemama sastāvdaļa. Pat jau tad, kad bija tikai kaķēns, Alfrēds nekad neaizrāvās līdz nesavaldīgam rotaļīgumam. Pirms trim gadiem es viņu neitralizēju, un viņš nekad nav par to uz mani ļaunojies. Viņš izveidojās par lielu, masīvu, labdabīgu kaķi. Arī tagad noskatījos, kā viņš vienīgi sēdēja - dižens, nesatraucams, izlīdzis mieru ar visu pasauli. Nevienam nevarēja rasties šaubas par to, ka tas ir kaķis ar izcili izteiktu personību.

Un es nekad neesmu spējis atvairīt iespaidu, ka viņš ir tieši tāds pats kā viņa saimnieks. Divi no vienas un tās pašas cilts. Tālab arī nebija pārsteigums, ka viņi bija tik cieši un viens otram uzticami draugi.

Kad pienāca mana kārta, biju nokļuvis Alfrēdam tiešā tuvumā un pakasīju viņam pazodi. Tas runcim varen patika, viņš atlieca galvu, turklāt iemurrādamies tik spēcīgi, ka ar savām krūšukurvja plēšām pieducināja visu veikaliņu.

Pat pretklepus konfekšu izsniegšanu man veikalnieks pārvērta gandrīz par ceremoniju. Lielais vīrišķis aiz letes svinīgi apostīja paciņu, tad pāris reižu piesita plaukstu pret krūtīm. - To veselības zāli var saost, mister Heriot, tā dvestin dveš pretī. Šitās jūs izārstēs, ka pats nemaz nepamanīsiet. - Viņš paklanījās un uzsmaidīja man, un es nudien ņemos vai apzvērēt, ka Alfrēds arī pasmaidīja.

Izspiedos cauri dāmu biezoknītim līdz durvīm. Izgājis uz ielas, es nezin kuro reizi no jauna nobrīnījos par Džefrija Hetfīlda fenomenu. Darovbijā bija vēl citi saldumu veikali, krietni prāvāki, ar labiem skatlogiem, kur preces bija ļoti pievilcīgi izliktas pievilināšanai, bet nevienam no tiem nebija tāds noiets kā necilajai bodītei, no kuras tikko biju izgājis. To visu neapšaubāmi panāca unikālā tirgošanās prasme. Un, jāteic, viņš nepavisam nepietē- loja, viņš gluži vienkārši paklausīja savam dabiskajam aicinājumam ar visu sirdi nodoties darbam, ko bija sev izraudzījies.

Viņa izturēšanās un manierīgā valoda dažkārt izpelnījās kodīgas un pat rupjas piezīmes no kādreizējiem biedriem, ar kuriem viņš četrpadsmit gadu vecumā kopā bija beidzis tirdzniecības skolu, un alus krogos viņu dažkārt piezobojot dēvēja par "bīskapu", taču tas viss beigu beigās bija tikai pa jokam, jo kopumā viņš bija ļoti labi ieredzēts. Un dāmas, protams, viņu dievināja sajūsmā par lielo uzmanību, ko viņš tām veltīja, un gandrīz nekad nepagāja garām veikaliņam, tur neiegriezušās.

Bija pagājis apmēram mēnesis, kad atkal reiz iegriezos nopirkt Rozītei viņas mīļākās ledenītes, un aina bija uz mata tāda pati - Džefrijs smaidošs un iztapīgs, Alfrēds savā parastajā vietā, ar acīm neatlaidīgi sekodams katrai saimnieka kustībai: abi izstaroja dziļu pašcieņu un labestību. Kad saņēmu pirkumu, veikalnieks man klusu ieteicās:

-    Divpadsmitos aizslēgšu veikalu pusdienu pārtraukumā. Vai jūs, mister Heriot, nebūtu tik laipns iegriezties un izmeklēt Alfrēdu?

-    Jā, protams, - es attraucu un paskatījos letes viņgalā uz lielo kaķi. - Vai viņš saslimis?

-   Ai, nē, nē… man tikai brīžiem liekas, ka viss nav gluži tik labi, kā vajadzētu būt.

Brīdi vēlāk pieklauvēju pie veikaliņa durvīm, Džcfs mani izveda cauri nu tukšajai bodītei un pašķīra aizkarus uz dzīvojamo istabu. Misis Hetfīlda sēdēja pie galda un dzēra tēju. Viņa šķita krietni lietišķāka nekā vīrs. - Sveiks, mister Heriot, jūs tātad esat atnācis aplūkot mūsu mazo kaķīti.

-    Tik pārlieku mazs jau nemaz nav, - es smiedamies atteicu. Un tiešām - Alfrēds izskatījās masīvāks nekā parasti, varbūt tāpēc, ka bija cienīgi apsēdies pie kamīna un apcerīgi raudzījās liesmās. Mani ieraudzījis, tas piecēlās un nesteidzīgi pienāca klāt, un sacēla kūkumu, pieglauzdamies man pie kājām. Es kaut kādā dīvainā kārtā jutos pagodināts.

-    Ir nu gan skaists, - es klusiņām noteicu. Nebiju viņu labu laiku redzējis, un tagad mīlīgā galva ar tumšajām svītrām, kas iestiepās gandrīz līdz izteiksmīgajām, saprātīgajām acīm, draudzīgi pieglaudās man. - Jā, - es vēlreiz noteicu, noglāstot kažociņu, kurā atmirdzēja kamīna dzirkstis, - tu esi ļoti jauks un liels kaķis.

Pievērsos misteram Hetfīldam. - Man viņš izskatās pilnīgi vesels. Kas jūs satrauc?

-   Ak, varbūt viņam tiešām nekas nekait. Ēstgriba joprojām ir laba, tikai esmu ievērojis, ka apmēram kopš nedēļas viņš vairs netiecas ar tādu kāri pēc ēdiena kā senāk un varbūt arī vairs nav tik dzīvīgs. Nekādu citādu pārmaiņu nav. Nedomāju, ka viņš ir slims… tikai kļuvis citāds…

-    Labi. Paskatīsimies. - Izmeklēju Alfrēdu jo pamatīgi. Temperatūra bija normāla, gļotādas veselīgi sārtas. Izvilku stetoskopu, izklaušināju sirdi un plaušas - viss pilnīgi normāli. Arī iztaustot vēderiņu, neko neatradu.

Tā, mister Hetfīld, izmeklēšanā neatradu nekādas pazīmes, kas norādītu uz kādu slimību. Varbūt viņš ir mazliet saguris, bet arī nekas neizpaužas. Katram gadījumam iešļircināšu viņam vitamīnus. Pēc pāris dienām piezvaniet un pastāstiet, kā viņš jūtas.

-    Paldies, scr. Esmu jums ļoti pateicīgs. Jūs mani ļoti nomierinājāt. - Saimnieks pasniedzās pēc sava mīluļa. Pārliecinošā valoda lāgā nesaskanēja ar rūpju izteiksmi viņa sejā. Redzot viņus abus kopā, es atkal neviļus iedomājos - cik līdzīgi! Jā, cilvēks un dzīvnieks, un tomēr dziļa būtiska līdzība.

Kādu nedēļu man par Alfrēdu ziņu nebija, un es nodomāju, ka runcis atguvies un viss atkal ir pa vecam. Bet tad saimnieks piezvanīja. - Viņš tāds pats vien ir, kā bijis, mister Heriot, gandrīz varētu teikt, ka kļuvis nelādzīgāks. Būtu jums ļoti pateicīgs, ja iegrieztos viņu apskatīt.

Viss bija tāpat kā pirmoreiz izmeklējot. Parakstīju viņam jauktu minerālvielu kursu un vitamīnu tabletes. Nebija nekāda pamata sākt viņam dot kādas no jaunajām antibiotikām. Nebija ne paaugstinātas temperatūras, nedz arī norādījumu uz jelkādu infekciju.

Pa aleju man iznāca iešana katru dienu, jo tā atradās pavisam netālu no Skeldeilas mājas, un pasāku allaž ielūkoties pa logu mazajā saldumu veikalā. Aina allaž bija tā pati sen redzētā: Džefs smaidīja un klanījās pircējām, bet Alfrēds sēdēja ierastajā vietā uz letes. Viss šķita labi un kārtībā un tomēr… kaut kas ar kaķi bija citādi.

Vienu vakaru iegriezos pie Hetffldiem un runci rūpīgi izmeklēju. - Viņš ir novājējis, kļuvis krietni vieglāks, - es beigās noteicu.

-   Jā, -Džefrijs piekrita, palocīdams galvu. - Man arī tā liekas. Viņš joprojām ēd gluži labi, tomēr mazāk nekā senāk.

-     Padodiet vēl viņam pāris dienu tās pašas tabletes, - es ieteicu, - un ja tad nebūs labāk, paņemšu viņu pie sevis uz ambulanci un ieskatīšos dziļāk.

Man jau priekšlaikus bija nelāga nojauta, ka labāk nebūs kļuvis, un nebija arī. Vienu vakaru paņēmu kaķu būri un aizgāju uz konfekšu veikalu. Gandrīz radās problēma, jo Alfrēds bija tik liels, ka lāgā nevarēja ievietoties būrī, tomēr nepretojās, kad mēs viņu mīlīgi tur iemurdzījām.

Ambulancē noņēmu asiņu paraugu un nofotografēju rentgenā. Uzņēmums bija pilnīgi nevainojams, un, kad saņēmu atbildi no laboratorijas, arī asinīs nekas nenormāls nebija atrasts.

No vienas puses, tas nomierināja, tomēr līdzēt nenieka nelīdzēja, jo kaķis turpināja dilt. Nākamās divas nedēļas līdzinājās murgam. Valdonīgais kaķis joprojām sēdēja savā vietā uz letes, bet k|uva dienu no dienas vājāks, līdz beidzot to vairs nemaz nevarēja pazīt. Izmēģināju visas zāles, kādas vien varēju iedomāties, taču labuma nekāda. Palūdzu, lai Zigfrīds to izmeklē. Bet viņš nosprieda to pašu, ko es. Nemitīgā vājēšana norādīja vienīgi uz iespēju, ka Alfrēdam ir kāds iekšējs audzējs. Tomēr rentgens arī atkārtoti neko neuzrādīja. Alfrēdam noteikti bija briesmīgi apriebusies mūsu mūždienīgā noņemšanās - nēsāšanas, spaidīšana, dažādu paraugu vākšana, bet viņš ne reizes savu nepatiku neizrādīja. Viņš visu pieļāva un pieņēma atbilstoši savam raksturam.

Bija vēl kāds faktors, kas visu vērta ļaunāku. Proti, pats Džefs gauži cieta no smagā saspringuma. Arī viņš sāka vājēt, agrāk sārtie vaigi iekrita un kļuva bāli, artistiskais tirgošanās stils viņu, šķiet, nomocīja un iztukšoja. Vienu dienu es pametu novērošanas posteni aiz loga un iegāju veikalā. Uz Džefu bija briesmīgi paskatīties, pircēju vajadzības viņš uzklausīja bez smaida, pirkumus izsniedza, tik tikko kādu vārdu nomurminot. Balsī izzudis mundrums, apklususi možā čalošana, arī pircējas bija kļuvušas neveikli klusas.

Taču visskumīgāk bija paraudzīties uz Alfrēdu, kas vēl aizvien drosmīgi turējās savā vietā. Viņš bija neticami kāms, kažokam zudis mirdzums, viņš nedzīvām acīm raudzījās taisni uz priekšu, nekas viņu vairs neinteresēja. Viņš līdzinājās putnu biedēklim kaķa izskatā.

Es nespēju ilgāk uz to bezdarbīgi noskatīties. Tovakar devos pie Džefrija Hetfīlda.

- Šodien redzēju jūsu kaķi, - es bez aplinkiem sacīju. - Viņš ir strauji sakrities. Vai pamanīti kādi jauni simptomi?

Saimnieks truli palocīja galvu. - Jā, es pats grasījos jums piezvanīt. Viņš pāris reižu ir apvēmies.

Iecirtu nagus plaukstā. - Atkal viss tas pats. Katra pazīme norāda uz to, ka kaut kas nav kārtībā, un tomēr es nespēju neko atrast, kas stāvokli noskaidrotu. - Pieliecos noglāstīt Alfrēdu. - Man ir ļoti sāpīgi, noraugoties uz viņa pārvērtībām. Paskatieties uz kažociņu. Tas bija tik gluds un spīdīgs.

-    Jums taisnība, - Džefs piekrita. - Viņš vairs nemaz neap- kopjas. Nekad neredzu viņu mazgājamies. Tā vien liekas, ka viņam būtu pilnīgi vienalga, kas notiek ar kažoku. Senāk tīrījās un spod- rinājās visu laiku. Mēlīte tā vien zibēja: ļik, jik, ļik - dažreiz stundām ilgi.

Raudzījos viņā kā apburts. Viņa vārdi bija man iekrituši prātā kā dzirkstele… "ļik, ļik, ļik…". Neteicu ne vārda, bet drudžaini domāju. - Jā… ja iedomājas, ka Alfrēds… - Dzirkstele iedegās par liesmu. Ks spēji salēcos un izslējos krēslā.

-    Mister Hetfīld, - iesaucos, - jāizdara laparotomija.

-    Kas tā tāda?

-    Man šķiet, viņam iekšās izveidojies vilnas kamols. Lai to pārbaudītu, nepieciešama operācija.

-    Jūs sakāt, ka viņš jāuzšķērž?

-    Tā tiešām ir.

Viņš aizsedza acis ar plaukstu, zods noslīdēja uz krūtīm. Tā viņš nosēdēja labu brīdi. Tad uzmeta man vajāta cilvēka skatienu. - Ak, es nemaz nezinu… Nekad neesmu neko tamlīdzīgu iedomājies.

-    Kaut kas mums jādara, citādi jūsu kaķis būs pagalam.

Viņš noliecās un sāka paijāt Alfrēdam galvu, un nevarēja vien

beigt. Pēdīgi galvu un skatienu nepacēlis, viņš aizsmakušā balsī ierunājās. - Labi. Un kad?

-    Rīt no paša rīta.

Kad nākamajā dienā mēs abi ar Zigfrīdu noliecāmies pār anestezēto kaķi, manas domas darbojās drudžaini. Bijām pēdējā laikā operējuši diezgan daudz mazo dzīvnieciņu, tomēr tad es vienmēr zināju, ko daru. Šoreiz nezināju nenieka, jutos kā taustīdamies tumsā.

Pārgriezu ādu un vēdera muskuļus un, kad meklēju tālāk diafragmā, sataustīju kuņģī mīklai līdzīgu masu. Pārgriezu kuņģi, un sirds man salēcās. Tur nu tas parādījās - liels savēlies vilnas kamols, visu piedzīvoto nedienu cēlonis. Nekad un nemūžam tas nebūtu parādījies rentgenā.

Zigfrīds smaidīja. - Tā, nu mēs zinām!

-   Jā, - es piekritu, juzdams uzviļņojam milzīgu atvieglojumu. - Nu mēs zinām.

Ar to vien vēl nepietika. Kad bijām kamolu izvākuši un šuvām kuņģi ciet, pamanījām zarnu traktā vēl vairākus mazākus vilnas kamoliņus. Tos visus vajadzēja izvākt. Tas man nemaz nepatika, jo nozīmēja kaķim papildus traumas, taču beidzot viss bija izdarīts, griezumi aizšūti un šuves bija redzamas vienīgi kažokā.

Kad aiznesu Alfrēdu atpakaļ saimniekiem, Džefs sākumā vispār neuzdrošinājās uz kaķīti paskatīties. Beidzot saņēmies tomēr uzmeta bailīgu skatienu uz saredzamo kārtīgi aizdiegto šuvi. Pēdīgi viņš tomēr iedrošinājās uzmest bīļu skatienu savam kaķim, kas vēl gulēja anestēzijas miegā - Vai viņš paliks dzīvs? - skanēja čukstus izteikts jautājums.

-    Viņam ir labas izredzes, - es atbildēju. - Graizīšana bija diezgan pamatīga, un laiciņš paies, kamēr viņš būs to pārvarējis. Bet viņš ir jauns un spēcīgs. Gan būs arī vesels.

Misis Hetfīlda bija optimistiskāk noskaņota. Toties viņa raizējās par vīru.

-   Viņam zudušas cerības, - viņa žēlojās. - Un tikai tāpēc, ka Alfrēds guļ savā vietiņā augām dienām, un es velti viņam pūlos iestāstīt, ka jāpaiet zināmam laikam, kamēr kaķis pilnīgi atžirgs un sāks skraidīt.

Noraizējusies viņa paskatījās uz mani. - Ja jūs zinātu, mister Heriot, kā tas viņu ēd kopā. Viņš ir pilnīgi pārvērties. Nemaz nezinu, vai viņš jel kādreiz atkal būs tas pats cilvēks, kas bija.

Piegāju pie aizkara un pa spraugu ielūkojos veikalā. Džefs bija aiz letes, darbojās un kustējās kā automāts. Klusēdams viņš nosvēra un izsniedza pirkumus. Ja kādreiz ierunājās, tad pavisam citādā balss tembrā, kādu es nemaz nepazinu - balss skanēja vienmuļi un tomēr it kā nemiera tirdīta. Kas notiks ar viņa klientūru, ja viņš arī turpmāk paliks šāds līdz nepazīšanai pārvērties. Pagaidām pircējas vēl turējās pa vecam uzticīgas, bet it viegli varēja gadīties, ka pienāks diena un dāmas cita pēc citas atkritīs.

Aizritēja nedēļa, pirms šis tas sāka vērsties uz labo pusi. Iegāju dzīvojamā istabā, bet Alfrēda tur nebija. Misis Hetfīlda strauji piecēlās no krēsla. - Viņam ir daudz labāk, mister Heriot! - kundze dedzīgi iesaucās. - Viņš jau sāk labi ēst un tagad ir kopā ar Džefu, pats gribēja iet līdzi veikalā.

Piegāju pie ierastās aizkaru spraugas. Alfrēds sēdēja vecajā vietā. Visai kārns, tomēr stalts, tis atgriezos atpakaļ istabā. - Tātad viss kārtībā, man vairs nav pie jums jānāk, misis Hetfīlda. Jūsu kaķis lieliski atveseļojas. Drīz vien būs kā no jauna piedzimis. - Par kaķi man bija visai drošs prāts, bet ne gluži tik drošs par Džefu.

Drīz pēc tam mani pārēm noslogoja darbi, vēl joprojām turpinājās jēru nākšanas laiks un viss, kas sekoja pēc atnešanās, bet tā nolika katru gadu, un man nebija laika padomāt par kaut ko citu.

Pagāja nedēļas trīs, pirms es atkal iegriezos Hetfīlda konfekšu veikalā nopirkt šokolādi Helēnai uz kārā zoba. Veikaliņš bija stāvgrūdām pilns. Man uzmācās vecās bailes un es nobažījies palūkojos tiklab uz saimnieku, kā uz kaķi.

Alfrēds, atkal masīvs un varen cienīgs tupēja uz letes, bet Džefs, abas plaukstas pret leti atspiedis, cieši raudzījās kādai dāmai acīs. - Cik noprotu, misis Hērda, jūs vēlaties kaut ko īsti maigā garšā. - Sulīgā balss atkal pietrīsuļoja veikalu. - Vai tie varētu būt turku saldumi?

-    Nē, mister Hetfīld, tā vis tos nesauca.

Džcfa galva noslīdēja uz krūtīm, un viņš intensīvi raudzījās letes pulētajos dēļos, acīmredzot smagi koncentrējoties. Tad, galvu pacēlis, viņš paliecās tuvāk dāmai. - Varbūt marcipāna standziņas…

-    Nē… nē.

-      Varbūt trifeles vai konfektes ar piparmētru krēma pildījumu?

-Nē, nekas tamlīdzīgs.

Viņš atslējās taisni. Pagadījies ciets riekstiņš. Viņš sakrustoja rokas pār krūtīm un pavērsa acis pret griestiem. To darīdams, viņš dziļi ievilka elpu, kā biju daudzkārt pieredzējis, un es sapratu, ka Džefs ir atkal uz strīpas. Pleci izslieti, seja sārtena, vaigi atkal labi piebrieduši.

Nespējis neko piemērotu iedomāties, viņš it kā sašļuka, bet tūliņ atkal pagrieza seju augšup un vēlreiz meklēja atbildi griestos. Es ievēroju, ka Alfrēds arī paceļ galvu.

Iestājās saspringts klusums, kamēr Džefs palika ieņemtajā pozā, bet tad viņa cēlajos vaibstos atplauka smaids.

-    Kundze, - viņš sacīja, - liekas, ka nu ir rokā. Jūs teicāt - baltas, dažkārt rozā - tās taču būs mežogu pastilas?

Misis Hērda uzsita ar plaukstu pa leti. - Jā! Pareizi, pareizi, mister Hetfīld. Nevarēju tik tā uzreiz atcerēties to nosaukumu.

-   Ha-ha! Redz, kā man izdevās uzminēt! - veikalnieks līksmoja. Viņš smējās, visas dāmas smējās, un es biju pilnīgi pārliecināts, ka arī Alfrēds smējās.

Nu viss atkal bija labi. Veikalā visi jutās laimīgi - Džefs, Alfrēds, dāmas un katrā ziņā arī Džeimss lleriots.

4. nodaļa

- Jūs sevi dēvējat par veterinārārstu, bet īstenībā esat laupītājs.

Misis Sidlova šos vārdus spļautin izspļāva, mazās, melnās ačteles zibēja negantā niknumā, kamēr es uz viņu noraudzījos, vērodams kārno, nikno seju, ko ietvēra plāni mati, un smailo zodu. Tā vērojot, man nebija grūti iztēloties, kā viņa pārmet vienu kāju pār slotaskātu un vēja ātrumā paceļas gaisā un nesas pretī mēnesim.

-Visa apkārtne runā pārjums un jūsu milzīgajiem rēķiniem, - viņa turpināja. - Nesaprotu, kā gan cilvēks tā var rīkoties. Tā ir laupīšana gaišā dienas laikā, nabaga fermeriem jūs velkat ādu pār acīm, un tad vēl nekaunaties pielīgot savā lepnajā autiņā.

Tieši tāpēc izvirdums bija sācies. Kad mana vecā, mūžsenā mašīniņa vārda tiešā nozīmē saira gabalos, es nopirku lietotu, divdesmittūkstoš jūdžu nobraukušu ostinu. Kaut arī tik daudz noskrējusi, mašīna izskatījās kā jauna, karosērijas melnais lako- jums saulē spīdēja un laistījās. To ieraugot, misis Sidlova aiz- svilās.

Jaunas mašīnas iegāde, protams, mudināja fermerus mazliet pavilkt mani uz zoba. Pasmiedamies tie apsvēra: - Laikam jau tas jūsu darbiņš ir itin ienesīgs. - Bet tas viss bija pa smieklam, bez mazākās ļaunvēlības. Toties Sidlovi šļāca indi, bet tas viņiem, šķiet, bija dabā.

Sidlovi ienīda veterinārārstus. Ne mani vien, visus pēc kārtas tuvākā un tālākā apkārtnē uzskatīja par plēsējiem. Izskaidrojums bija vienkāršs: misters Sidlovs bija vienīgais visā apkārtnē, kas šķitās kaut ko sajēdzam no lopu dakterēšanas - par to nemaldīgi bija pārliecināta viņa sieva un pieaugušie bērni. Ja kāds no viņu lopiem sasirga, tad ārstēšanu, gluži dabiski, uzņēmās tētis. Tikai tad, kad viņš bija bez panākumiem izmantojis visas savas brīnumzāles, tika ataicināts veterinārārsts. Es pats esmu tanī fermā redzējis mirstošus lopiņus, ko vairs nebija iespējams izglābt. Šāda situācija Sidlovus tikai nostiprināja pārliecībā par savu taisnību un spriedumā par mani un maniem amata brāļiem.

Arī šajā dienā es ar to pašu seno bezcerību biju noskatījies uz pilnīgi izdilušu lopiņu tumšā kūts kaktā. Izcietis ieilgušu, neārstētu plaušu karsoni, tagad jebkuru mirkli varēja nobeigties. Visa Sid- lovu ģimene stāvēja apkārt, visi naidīgi, apšaudīdami mani ar spīviem sāniskiem skatieniem. Es biju pagriezies un gausi devos atpakaļ pie mašīnas, kad misis Sidlova pa virtuves logu mani pamanīja un kā lode izšāvās laukā pagalmā.

- Kā tad, jums jau tas ir pa prātam, - viņa turpināja. - Kas tad jums nekaiš iedzīvoties no tādiem kā mēs, kam sūri grūti jāstrādā, lai nopelnītu iztikšanu. Bet tādi kā jūs atbrauc un savāc mūsu naudiņu par baltu neko. It kā es nezinātu, ka jums tik ir prātā, kā ātri tikt pie bagātības.

Tikai mana ilgā pieredze, kas iemācījusi, ka klientam vienmēr ir taisnība, mani atturēja no vēlēšanās spert viņai tādu pašu lādiņu pretī.

-    Misis Sidlov, varat man ticēt, ja teikšu, lai nu kāds esmu, bet bagāts gan ne. Ja jūs redzētu manu bankas kontu, tad tā nerunātu.

-    Jūs gribat man iestāstīt, ka jums nav daudz naudas?

-    Tieši to.

Viņa pavēzēja ar roku uz ostinu un uzmeta man vēl vienu iznīcinošu, naidpilnu skatienu.

-    Šitais glaunais vāģis gan ir tikai tāpēc, lai rādītu, ka jums nekā nav.

Man trūka vārdu, ko atbildēt. Projām braucot, pametu vēl skatienu atpakaļ uz Sidlovu fermu, prāvo dzīvojamo māju, daudzajām saimniecības ēkām. Viņiem piederēja vairāk nekā simt akru zemes nogāzes lejpusē. Sidlovi bija turīgi fermeri, kam nebija tā jānomokās kā kalniešiem un sīkzemniekiem pašās augstākajās vietās. Tālab bija grūti izprast viņu skaudīgo naidīgumu pret manu šķietamo pārticību.

Un tad man ienāca prātā, ka šis pēdējais uzbrukums manai mantrausībai bija noticis brīdī, kad manu finanšu līmenis bija īpaši zems. Pārģērbjoties darba drēbēs, es redzēju miesu spīdam cauri dungriņiem. Sasodīts, ka biksēm vajadzēja sadilt tieši tagad. Es par drēbēm nekad neesmu sevišķi raizējies, nebija grūti pieciest drēbju iegādi, jo man auga divi bērni, kuru vajadzības bija svarīgākas par manējām. Galu galā es taču strādāju visrupjākā un netīrākajā darbā, kāds pasaulē iespējams. Un cieņas saglabāšanai man bija mierinājums, proti, viens labs uzvalks man bija, un tas turējās labā izskatā jau daudzus gadus tāpēc vien, ka tik gauži reti to uzvilku mugurā.

Un tomēr bija dīvaini, kā tas varēja gadīties, ka man allaž bija tik grūti ar naudu. Mēs ar Zigfrīdu bijām izveidojuši labu, veiksmīgu praksi. Visu šo laiku esmu strādājis septiņas dienas nedēļā, arī vakaros un bieži vien naktīs, turklāt darbs bija smags, vārtīties uz vēdera pa bruģētu kūts klonu, ar teļu saņemšanu nopūlēties līdz galējam piekusumam, saņemt spērienus un belzienus, tikt nošķiestam ar mēsliem un vircu. Cik nebija tādu dienu, kad sāpēja ik pēdējais muskulis. Un par visu to man bija tikai visai nemainīgs bankas konta pārtēriņš par tūkstoš mārciņām. Neko citu es uzrādīt nevarēju.

Protams, gandrīz visu laiku es pavadīju braukšus mašīnā. Par to man neviens nemaksāja, un varbūt tieši tāpēc mana situācija bija tāda, kāda bija. Un tomēr - tiklab braukšana, kā darbs un visa krāšņā dzīve norisēja brivā dabā un šajā skaistajā zemes malā. Man tas viss patika, es to mīlēju un apskaitos vienīgi tad, kad tiku apvainots par blēdi, kas uz laukiem grib iedzīvoties mantā.

Kad ceļš sāka vīties augstāk, manam skatienam pamazām atklājās baznīcas tornis, Darovbijas namu jumti un visbeidzot misis Pamfrijas skaistā māja, kas mani aicināt aicināja. Paskatījos pulkstenī- divpadsmit. Ilgs ieradums bija nostiprinājis iespēju ierasties šajā mājā īsi pirms pusdienu azaida. Tas bija brīdis, kad varēju pabēgt no visiem smagajiem darbiem lauku lopdaktera praksē, cēliena daļiņu baudīt viesmīlību, ko man dāvāja vecīgā kundze, kas nu jau ilgus gadus bija priecējusi manu dzīvi.

Kad manas riepas nošvīkstēja uz iebraucamā ceļa grants, es pasmaidīju, jo pie loga parādījās Trikijs Vu, lai mani apsveicinātu. Trikijs tagad bija vecs, tomēr jaudāja tikt augšā savā novērošanas punktā, un viņa pekinieša ģīmītis, kā vienmēr, bija savilkts laipnā smējīgā vieplī, ar kādu viņš mani sveicināja.

, Kāpdams augšup pa trepēm starp diviem pīlāriem pie ieejas, redzēju, ka viņš pametis vietu uz palodzes un, priecīgi riedams, izskrējis hallē. Ilggadējā kalpone Ruta atvēra durvis, kad piezvanīju, un smaidot noskatījās, kā Trikijs divkājās pacēlās man pie ceļiem.

- Viņš priecājas, ka esat atnācis, mister Heriot, - viņa sacīja un, roku man uz delma uzlikusi, piebilda: - Mēs visi priecājamies.

Viņa ieveda mani burvīgajā dzīvojamā istabā, kur ērtā krēslā pie kamīna sēdēja misis Pamfrija. Viņa bija lasījusi grāmatu un, man ienākot, pacēla sudraboto, sirmo galvu un jūsmīgi iesaucās: - Ai, misters Heriots! Cik tas ļoti, ļoti jauki! Un ko tu saki, Trij, vai nav brīnišķīgi, ka onkulis Heriots atkal atnācis ciemos?

Ar rokas mājienu viņa mani aicināja apsēsties atzveltņu krēslā viņai pretī. - Es gaidīju, kad jūs iegriezīsieties pārbaudīt Trikiju, bet pirms tam jums brītiņu jāpaciemojas un jāapsildās, ir tik auksts laiks. Rut, mīlīt, vai atnesīsi misteram Heriotam glāzi šerija? Lūdzu, mister Heriot, jūs taču neteiksiet nē? - Nomurmināju kārtējo paldies. Es nekad neteicu nē, jo šerijs bija pārlieku tīkams un tika pasniegts milzīgā glāzē, un noderēja vienmēr, jo sevišķi šādās dzestrās dienās. Dziļi atlaidos mīkstajā krēslā un tīksmīgi pastiepu kājas pret liesmām, kas dejoja kamīnā. Un, kad iesūcu pirmo malciņu šerija, kad man blakus bija nolikts trauks ar maziem cepumiņiem un klēpī ierausies Trikijs, izkūpēja pēdējās atskaņas par to, ko biju piedzīvojis Sidlovu fermā.

-    Kopš jūsu pēdējā apciemojuma Trikijs jūtas drausmīgi labi, mister Heriot, - stāstīja misis Pamfrija. - Es, protams, zinu, ka viņš ir mazliet pastīvs, tas viņam no artrīta, no tā niecīgā sirds klepus arī nekāda lielā nelaime neceļas. Un, par ko man vislielākais prieks, - viņa sasita rokas un platām acīm paraudzījās manī, - neviena dibendanča, neviena paša! Tad varbūt šoreiz jūs viņu, nabaga mīļumiņu nespaidīsiet.

-     Nē, protams, ne. To jau daru tikai tad, kad ir nepieciešams. - Man bija nācies spaidīt Trikija anālo dziedzeri, kas lāgiem pieblīda un tos vajadzēja izspiest. Tas notika jau gadiem ilgi, taču ne misis Pamfrija, ne mazais sunītis man to ļaunā neņēma.

-    Man jums jāpastāsta kaut kas ļoti interesants. Kā jūs zināt, Trikijam no laika gala bijusi liela izpratne par zirgu skriešanās sacīkstēm, viņam piemīt apbrīnojamas spriešanas spējas, un viņš vinnē gandrīz katrās derībās. Jā… un kas tagad… - viņa pacēla pirkstu un turpināja konfidenciālā čukstā: - nesen viņš sācis ļoti interesēties arī par kurtu skriešanās sacīkstēm.

-    Vai tiešām?

-   Tiešām gan, viņš sācis vērtēt sacīkstes Midlesbro trekā un ieteica man noslēgt viņa vārdā derības. Un vai zināt - viņš vinnēja krietnu naudu.

-Traki!

-Jā Jā! Vēl šorīt pat mans šoferis Krouzers iekasēja no buk- meikera divpadsmit mārciņas par vakardienas sacīkšu derībām.

-Jā,jā… brīnišķīgi…

Man nudien sirds asiņoja žēlabās nabaga Prendergāsta, vietējā bukmeikera, dēļ, kam gadu gadiem bija nācies zaudēt naudu šuneļa dēļ zirgu skriešanās sacīkstēs un tagad vajadzēja pārciest to pašu kurtu dēļ.

-    Tiešām pārsteidzoši.

-     Vai nav tiesa? - Misis Pamfrija dāvāja man starojošu smaidu. Tad kļuva nopietna. - Bet es, mister Heriot, nevaru izprātot, kas bijis par cēloni jaunajai interesei. Kādas būtu jūsu domas par to?

Es ļoti nopietni papurināju galvu. - Grūti pateikt. Ļoti grūti.

-     Man tomēr sava teorija par to ir, - viņa sacīja. - Vai arī jums neliekas, ka, kļūstot vecākam, viņam rodas lielāka interese par savai sugai piederīgiem dzīvniekiem un tādēļ viņš nolēmis turpmāk piedalīties derībās par suņu, nevis zirgu skriešanās sacensībām?

-    Tas ir iespējams… jā, iespējams…

-    Un sakarā ar šādu pieeju pastiprinās viņa gaišredzība un palielinās izredzes uz vinnestiem.

Jā, jā… pareizi. Arī tas ir iespējams.

Trikijs, gaužām labi saprazdams, ka runājam par viņu, pavēcināja vēdekļveida asti un atžņiebās, uz mani paraudzīda- mies, platā smaidā, piedevām laizdams darbā mēli.

Atlaidos ērtāk atzveltnī, šerijs sāka iedarboties un silti izvil- nīja man pa visu augumu, tā bija nu jau labi pazīstamā situācija - klausīties misis Pamfrijas jūsmīgajā stāstījumā par Trikija atklājumiem un darbību. Viņa bija labestīga, dziļi inteliģenta un kulturāla dāma, plaši pazīstama un apbrīnota par plašajiem labdarības un žēlsirdības pasākumiem. Viņa piedalījās dažādās komitejās, un viņas domas tika augstu vērtētas, taču visā, kas attiecās uz viņas sunīti, valoda nekad nemeklēja nopietnus, svarīgus tematus, bet aizceļoja uz mazliet ērmotu brīnumzemi.

Viņa paliecās krēslā uz priekšu. - Ir vēl kaut kas, par ko man gribētos ar jums aprunāties, mister Heriot. Jūs taču zināt, ka Darovbijā atvērts un sācis darboties ķīniešu restorāns?

-    Jā, turklāt ļoti jauks.

Viņa iesmējās. - Bet kas to būtu varējis iedomāties? Ķīniešu restorāns tādā mazpilsētiņā kā Darovbija? Nenobrīnīties!

-Jā-visai negaidīti, tur es jums piekrītu. Taču pēdējos pāris gados tie uzradušies gandrīz visā Anglijā.

-    Bet es īstenībā gribu ar jums parunāt par kaut ko citu - proti, kā šis notikums ietekmējis Trikiju.

-    Kā, lūdzu?

-    Jā, visa šī būšana viņu ļoti satrauc, mister Heriot.

-    Manu dieniņ, kādā ziņā?

-   Tādā ziņā, mister Heriot… - pieri saraukusi, viņa paskatījās uz mani un svinīgi pavēstīja: - Pirms daudziem gadiem es jums atklāju un jūs visu laiku zinājāt, ka Trikijs ir cēlies no Ķīnas imperatoru dzimtas ar milzum garu senču rindu.

-    Jā, jā, protams.

-   Un tā es iedomājos, ka spēšu pareizi iztulkot un izskaidrot šo problēmu, ja sākšu no paša sākuma.

Ievilku pamatīgu malku šerija, un man sāka likties, ka lēnītēm aizpeldu sapņu pasaulē. - Lūdzu, pastāstiet.

-   Tikko kā restorānu atvēra, - viņa turpināja, - daļas iedzīvotāju vidū sākās neizskaidrojama nepatika un protests. Tika pelti un nonicināti ēdieni, ko tur pasniedza, un abiem jaukajiem ķīniešiem - restorāna īpašniekam un viņa sievai - lika saprast, ka Darovbijā šāds restorāns neiederas un nevienam neklājas veicināt tā darbību vai to aizstāvēt. Gadījās tā, ka mēs ar Trikiju, izgājuši pastaigāties, uz ielas dzirdējām vairākas šādas sarunas, un Trikijs neganti apskaitās.

-Nopietni?

-Jā, ļoti nopietni. Viņš jutās gluži aizvainots, varat man ticēt. Tiklīdz viņš ir tādā noskaņā, tā sāk stīvi cilāt kājas un izskatās apvainojies. Tad ir gauži grūti viņu dabūt atpakaļ omā.

-    Ak vai! Man patiesi žēl.

-     Un galu galā nemaz nav grūti saprast, kā viņš jutās, dzirdēdams, ka peļ un pazemo viņa tautiešus.

-    Jā, jā, - pareizi. Tas ir gluži dabiski.

-   Bet tomēr… tomēr, mister Heriot. - Viņa atkal pacēla pirkstu un zinoši, viltīgi man uzsmaidīja. - Gudrais mazais mīļukiņš pats izdomāja, kas darāms.

-    Viņš pats izdomāja?

-     Jā. Viņš mani pamācīja, ka mums pašiem jāsāk bieži apmeklēt jauno restorānu un nogaršot visus ēdienus.

-Aktā…

-    Un to mēs izdarījām. Liku Krouzeram aizvest mūs uz turieni pusdienās, un mums tur gauži iepatikās. Bez tam uzzinājām, ka varam arī pasūtīt, lai maltītes mums atnes uz mājām - visu siltu un svaigu baudīšanas gatavībā. Krouzers vakaros bieži aizbrauc turp un atved mums vakariņas, un zināt, ka restorāns tagad tiek itin labi apmeklēts. Jūtu, ka mēs viņiem esam patiesi palīdzējuši.

-    Noteikti esat, - es sacīju un tiešām tā arī domāju. Restorāniņš vienā tirgus laukuma stūrī nebija nekāds dižais - zālē četri galdiņi, tāpēc garais, mirdzošais melnais limuzīns ar livrejā tērpušos šoferi, tur-bieži piestājot, acīmredzot radīja vajadzīgo iespaidu. Es visai nesekmīgi pūlējos iedomāties, kā ziņkārīgie darovbijieši mieloja acis pie logiem, kā misis Pamfrija ar Trikiju sēdēja pie viena no mazajiem galdiņiem un ieturēja pusdienas. Bet viņa pa to laiku turpināja.

-    Es no visas sirds priecājos, ka esat ar mani vienisprātis. Un mums tur viss patika, un viss garšoja. Trikijs dievina čar suī, bet mans iecienītais ēdiens ir čau mīn. Un tas sīkais ķīnietis mums iemācīja, kā ēst ar tiem koka irbulīšiem.

Es noliku malā izdzerto glāzi un notraucu pāris drupatiņas no žaketes. Man bija gauži žēl pārtraukt šādus atpūtas brīžus un atgriezties īstenībā, bet vajadzēja paraudzīties pulkstenī. - Es ļoti priecājos, ka jums viss tik jauki izdevies, misis Pamfrija, taču domāju, ka nu jāķeras klāt un jāizmeklē mazais draudziņš.

Noliku Trikiju uz krēsla un iztaustīju tam vēderiņu. Nekādas vainas. Tad sameklēju kabatā stetoskopu un izklaušināju sirdi un plaušas. Tas, ko dzirdēju sirdī un krūtīs, man bija labi pazīstams. Patlaban saklausīju niecīgu bronhītu, ko biju gaidījis izdzirdēt. Īstenībā ļoti labi pazinu visu sava mazā drauga iekšējo struktūru un dzīvi, jo biju to pārbaudījis gadu gadiem. Kā daždien vecam sunim, viņam bija apduļķojušās lēcas, tomēr nepavisam ne bīstamā stadijā.

Pievērsos misis Pamfrijai. Pret artrītu Trikijam vajadzēja saņemt prednoleikotripīnu, bet bronhīta novēršanai - oksitetra- ciklīnu. Necentos viņai uzskaitīt visas Trikija kaites, jo pārāk daudz medicīnisku terminu viņu satrauca. - Savam vecumam viņš ir tīrais brīnums, misis Pamfrij. Tabletes dodiet viņam, kad nepieciešams, un, ja rodas vajadzība pēc manis, zināt, kur mani atrast. Vienu gan gribu jums atgādināt. Pēdējā laikā jūs ļoti labi ievērojāt viņa diētu, tāpēc arī tagad atturieties no dažādiem kārumiem - arī no pavairāk čar suī\parViņa nopūtās un draiski palūkojās uz mani. - Nu nerājieties, mister Heriot. Apsolos, ka būšu laba un paklausīga. - Mirkli padomājusi, viņa ieteicās: - Gribu vēl ieminēties par viņa artrītu. Jūs tak zināt, ka Hodžkins viņam jau gadiem mētā tos gumijas aplīšus.

- Jā. Zinu. - Līdz ko viņa to pieminēja, es uzreiz spilgti atcerējos veco, nīgro dārznieku, kas zālienā piespiedu kārtā meta gumijas apļus, kam Trikijs skrēja pakaļ un pēc tam nesa tos dārzniekam klāt, lai tas rotaļu atkārto. Šunelim spēle patika, un tas sajūsmā vaukšķēja. Hodžkins, kuram nepārprotami nepatika suņi, lūpas kustinādams, visu laiku kaut ko nedzirdami purpināja, sazinādamies vai nu pats ar sevi, vai ar Trikiju.

-    Man likās, ka Hodžkins tos riņķus aizmet pārāk tālu, ņemot vērā Trikija kondīciju. Ieteicu, lai pamet tikai pāris soļu. Mazajam muļķītim jau prieks būs par to tāds pats, bet piepūle mazāka.

-    Saprotu.

-    Diemžēl, - viņai sejā parādījās īgnums, - Hodžkins šajā sakarā ir izturējies visai nejauki.

-    Kādā veidā?

-   Es vispār nebūtu to uzzinājusi, - viņa sacīja, pieklusinādama balsi, - bet Trikijs man to uzticēja un pastāstīja.

-    Tiešām pastāstīja?

-   Jā, pastāstīja, ka Hodžkins dusmīgi sūkstījies, ka tad viņam būšot jāliecas zemē pēc tiem riņķiem daudz biežāk. Viņam arī esot artrīts. Es jau nebūtu to ņēmusi ļaunā, nemaz nebūtu, - viņas balss noklusa līdz čukstam, - bet Trikijs bija pagalam šokēts, jo Hodžkins vairākkārtīgi lietojis vārdus "sasodītais" un "nolāpītais".

-    Ai, ai, redzu, ka jums klājies grūti.

-    Galvenais jau, ka Trikijam tas smagi ķēries pie sirds. Ko man tagad, jūsuprāt, vajadzētu darīt?

Es viedi palocīju galvu un, brītiņu apcerīgi klusējis, izteicu savas domas: - Man šķiet, misis Pamfrij, ka vislabākais būtu nodarbības ar tiem apļiem rīkot retāk un īsāku brīdi. Galu galā viņi abi - tiklab Trikijs, kā Hodžkins vairs nav nekādi jaunieši.

Brītiņu uz mani noskatījusies, viņa mīļi pasmaidīja. - Sirsnīgi jums pateicos, mister Heriot. Esmu pārliecināta, ka jums taisnība - kā vienmēr. Es katrā ziņā paklausīšu jūsu padomam.

Es jau grasījos atvadīties, kad misis Pamfrija uzlika plaukstu man uz delma. - Pirms dodaties projām, gribu jums kaut ko parādīt.

Viņa mani aizveda uz kādu istabu halles viņgalā un atvēra liela, masīva skapja durvis. Ieraudzīju veselu rindu pakārtu lepnu uzvalku - tik daudzus vienkopus biju redzējis vienīgi veikalos.

-   Tie ir mana nelaiķa vīra uzvalki, - viņa uzbilda, lēnām pārvilkdama roku pār žaketēm - tumšām un gaišām, vieglām un no stingra tvīda šūdinātām. īsu brītiņu klusējusi, viņa smaidīdama man sacīja: - Viņam patika labi ģērbties. Visus šos uzvalkus viņš sagādājis Londonā. Piemēram, šo. - Viņa izcēla no skapja uzvalku - žaketi un bikses no lovatzaļa [1] tvīda ar brūnu raksta diedziņu. - To šūdinājis viens no Londonas labākajiem drēbniekiem Sevil- rouvā. Ai, smags gan. Vai jūs, lūdzu, neņemtos to paturēt?-Gluži aizelsusies viņa noguldīja uzvalku man uz izstieptās rokas, un arī es biju pārsteigts par tā svaru. - Jā, - viņa noteica, - šis ir ļoti skaists ārpus pilsētas valkājamais uzvalks. Bet viņš nedabūja ne reizes to uzvilkt mugurā. - Acīs viņai pamirdzēja maigums, kad viņa, roku pastiepusi, noglāstīja žaketes atloku. - Jā, viņš nomira dažas dienas pēc uzvalka saņemšanas un bija to ļoti gaidījis. Viņš daudz apgrozījās ļaudīs un vienmēr gribēja būt eleganti ģērbies.

Tad viņa cieši uz mani paskatījās un diezgan strupi, bet ļoti stingrā balsī noteica: - Kā ir, mister Heriot, vai esat ar mieru pieņemt šo uzvalku?

-Kā?

-    Man gribētos, lai jūs to valkātu. Esmu pārliecināta, ka jūsu gaitās tas būtu gauži noderīgs, bet te pie manis tas karājas bez kādas vajadzības.

Nezināju, ko sacīt, bet prāts man atgriezās pie pirmītējās atpūtas un sarunām, un es atcerējos, ka, pie kamīna sēžot, viņas skatiens bija kavējies pie manas piedurknes apdriskātā dūrgala, kad cēlu glāzi pie lūpām, un uz mirkli arī pie izdilušajiem bikšu ceļgaliem.

Pamanījusi manu klusēšanu, viņa pēkšņi samulsa. - Varbūt esmu jūs aizvainojusi?

-    Ai, nē, nē, nē, nepavisam. Jūs esat loti laipna, es gauži par to priecātos.

-    Tad man arī ir prieks. - Viņa sasita plaukstas. - Jums tas labi noderēs. Tas ir īsts apģērbs lauku veterinārārstam. Priecāšos, redzot jūs to valkājam.

-Jā, ak jā… - es nostostījos, vēl aizvien nespēdams atjēgties. - Lielu lielo paldies. - Iesmējos. - Tas nu gan ir pārsteigums!

-     Labi, labi, - viņa atteica, arī pasmiedamās. Tad pasauca pāri hallei. - Rut, Ruta! Lūdzu, atnesiet kādu no lielajām brūnā papīra loksnēm, ko aplikt uzvalkam apkārt.

Kad istabene aizsteidzās, misis Pamfrija piešķieba galvu. - Viena problēma gan, mister Heriot. Mans nelaiķis bija krietni liela auguma, jums to uzvalku vajadzēs nedaudz pārtaisīt.

-    Ak, tas ir sīkums, - es atteicu, - par to es parūpēšos.

Kad ar savu svarīgo nastu rokās devos pa iebraucamo ceļu

pie mašīnas, neviļus iedomājos par negaidītajiem pavērsieniem, ko šodien esmu piedzīvojis. Pirms dažām stundām aizbraucu no fermas kā tāds nīsts un nicināts pārijs, aizvadīts ar nepatiku un pašās beigās vēl pagalam nosunīts. Un, ja palūkojas uz mani šajā brīdī - misis Pamfrija un Ruta stāvēja durvīs, smaidīja un māja man ardievas, Trikijs bija atpakaļ savā vietā pie loga un vētraini vēcināja asti, pašam man vēderā sila šerijs un gardie cepumiņi un biju saņēmis dāvanu, ko nesu rokās.

Ne pirmoreiz mūžā es sirsnīgi pateicos liktenim par lielo dažādību veterinārdaktera dzīvē.

5. nodaļa

-   Paskaties uz šiteno, Helēn! - es uzsaucu, stiepdams brūnajā papīrā ievīstīto saini uz Skeldeilas māju. - Misis Pamfrija man uzdāvināja uzvalku!

Sieva, ieraudzījusi manu jauno guvumu, kad tas bija izsaiņots, aizelsusies iesaucās: - Cik skaists, Džim! Un izskatās ļoti dārgs!

-    Un ir arī. Es nekad nevarētu atļauties tādu nopirkt.

Abi stāvējām un nolūkojāmies uz grezno uzvalku ar tikko saredzamo brūnā raksta ieaudumu. Helēna, vēlēdamās tuvāk apskatīt, pacēla žaketi.

-    Oho! Cik bieza un smaga, ne pacelt. Tādu audumu es vēl nekad neesmu redzējusi. Nosalt tu nevarēsi ar tādu mugurā. Vai nevēlies to pielaikot? Līdz pusdienām vēl ir bridis laika. Aizskriešu tikai līdz virtuvei paskatīties, vai kaut kas neiet pāri katla malām.

Es savukārt aizgāju uz guļamistabu un, nepacietībā degdams, pārģērbos. Uzģērbis žaketi, palūkojos spogulī. īstenībā to nemaz nevajadzēja, es tikpat jau no paša sākuma sapratu, ka manas cerības satriektas. Biksēs ap potītēm iemetās vairākas līmeniskas rievas, bet žaketes piedurknes sniedzās krietni pāri maniem pirkstu galiem. Nelaiķa misters Pamfrijs būs bijis ne tikai liela auguma, bet īstens milzis.

Es vēl joprojām vēroju sevi spogulī, kad izdzirdu neskaidras skaņas pie durvīm. Helēna bija atspiedusies pret stenderi un smējās aizgūdamās, pastiepusi drebošu pirkstu uz manu pusi. - Ak man- dieniņ, piedod, bet… ha-ha-ha-ha.

-     Nu labi, labi, - es atsaucos. - Zinu jau, zinu, ka skats nožēlojams. - Tad paskatījos vēlreiz uz sevi spogulī un nespēju novaldīt greizu vīpsnu. - Tev taisnība, es izskatos ķēmīgi smieklīgs, bet jūtos drausmīgi vīlies, jo biju iecerējis kļūt par elegantāko vīrieti Darovbijā. Ko mēs tagad, sasodīts, ar šito iesāksim?

Helēna izslaucīja acis un pienāca pie manis. - Tiešām drausmīgi žēl, bet, paga, paga, ļauj mazliet padomāt. - Viņa ielocīja piedurknes līdz pareizam garumam, tad notupās un uzlocīja attiecīgi arī bikšgalus, un atkāpās dažus soļus, lai pavērotu iznākumu. - Zini, man tiešām liekas, ka nebūs grūti to pielabot tā, lai tas tev būtu laikā.

-    Ej nu, ej, tas nav iespējams, es tajā jūtos kā pele piena spainī, - es atteicu, drūmi vērodams savu spoguļattēlu.

Sieva enerģiski papurināja galvu. - Es neesmu par to tik pārliecināta. Paraugoties uz tevi pašlaik, varu iedomāties, cik lieliski tu tanī uzvalkā izskatītos. Lai nu kā, es tūliņ iešu pie mistera Ben- delova un ar mīļiem vārdiem centīšos viņu pierunāt uzvalku labi drīz mazliet pārtaisīt.

Man sanāca smiekli, iedomājoties, ka mūsu pilsētiņas skroderis būtu pierunājams steigties. - Tad tu būtu paveikusi brīnumdarbu.

-    To iepriekš nekad nevar zināt, - Helēna noteica. - Kā nu būs, bet es tomēr pamēģināšu.

Vēlāk pēcpusdienā viņa man pavēstīja, ka misters Bende- Iovs galīgi apjucis, ieraudzīdams auduma un piegriezuma kvalitāti, tomēr apsolījis ātri visu izdarīt.

Tūliņ pēc pusdienām satraukums par uzvalku man aizmirsās, kad saņēmu steidzamu izsaukumu pa telefonu.

Teda Ņukoma balss skanēja satraukti, pat iedrebējās.

-    Tā ir Klovera. Patlaban atnesas. No teļa manāma tikai galva, vairāk nekas. Un taisni no viņas es dikti gribu dabūt teliņu, vai atceraties, mister Heriot?

-    Jā, protams, atceros.

-    Vai varat drīz atbraukt, mister Heriot?

-    Tūliņ braucu.

Klovera bija viņa labākā pirmpiene un aplecināta ar godalgotu bulli. Tādam sīkzemniekam kalnu fermā kā Teds būtu pārāk smags zaudējums, ja šāds teļš aiziet nelietā. Uzsaucu pāris vārdu Helēnai un aizsteidzos pie mašīnas.

Teda saimniecība veidoja pelēku traipu nogāzes augšmalā. Piebraucamā ceļa nebija, mašīna palēkdamās cīnījās augšup pa zāļaino slīpni. Zāļu trauki un instrumenti aizmugures sēdeklī grabēja un džinkstēja vien. Bruģētā pagalma un smagnējo mūra ēku.mūžs aizsniedzās gadu simtos; vienīgi tādi cilvēki kā Teds varēja iedomāties dzīvot un sagādāt dienišķo maizi tādā nepieejamā, nesasniedzamā cietoksnī kā šis. Rentes maksa bija zema, lielāku viņš arī šeit nespētu sastrādāt. Kad es piebraucu, viņš patlaban nāca ārā no kūts. Teds bija garš un tievs, apmēram manos gados. Viņam bija divi bērni - zēns un meitene, kas diendienā kāpa lejup pa nogāzi un tad nostaigāja vēl divas jūdzes līdz ciema skolai. Viņš izskatījās uztraukts, tomēr izmocīja smaidu.

-    Skaista mašīna, mister Heriot, - viņš uzteica un ar piedurkni papulēja spožo, melno laku. Tā bija tāda draudzīga, taču paskumja pajokošana.

Iegāju viņam līdzi kūtī un tūliņ ieraudzīju viņa satraukuma cēloni. Skaistā pirmpienīte smagi elsa, dzinās, ārup bija izspiedies milzīgi liels teļa purns.

Tāds skats nevienam lopu dakterim nepatīk. Tas nenozīmēja vienkārši nepareizu guļu vien, tas nozīmēja, ka liels teļš nespēja rast izeju pasaulē.

-     Es pats mēģināju palīdzēt, - Teds sacīja, kamēr es vilku nost kreklu un līdz plecam sāku mazgāt rokas karstā ūdens spainī. - Bet neatradu kāju lielus, nagi ir kaut kur jūdzēm tālu iekšā. Atcerējos, ko jūs man reiz mācījāt - ka jāstumj galva atpakaļ iekšā. Mēģināju, bet nekas nesanāca… man nepietika spēka.

Palocīju galvu. Viņš bija ļoti vājš, gandrīz nekādas miesas, ar ko nosegt kaulus, taču rokās viņam bija daudz spēka, un es sapratu, ko nozīmē viņa vārdi.

-    Neviens nav tik spēcīgs, lai tiktu galā ar tādu milzeni, Ted.

-   Un visu laiku par to vien tik domāju - vai tas teļš maz vēl ir dzīvs. Viņš tur ir iespriests jau sasodīti ilgi.

Par to pašu raizējos arī es. Saziepēju roku un iestūmu to govī līdzteku lielajai teļa galvai. Bet, tikko biju paguvis pieskarties teļa plecam, kad Klovera ar spēcīgu dzīšanās spazmu uz vairākām sekundēm ieslēdza manu roku kā slazdā, kas bija ļoti sāpīgi.

-   Nav labi, - es noelsos, - tur tak nav ne collas platumā brīvas telpas. Izmēģināšu laimi ar teļa galvu.

Atspiedos ar delnu pret teļa purnu un sāku no visa spēka spiest, lēni un neatlaidīgi, līdz galva par pāris collām iespiedās atpakaļ govī. Govs atkal dzinās un ar spēcīgu grūdienu nogādāja teļa galvu atpakaļ turpat, kur es biju sācis.

Sāku no jauna mazgāt rokas līdz plecam. - Tas ir neiespējami, Ted. Teļu mēs ārā nedabūsim, iekams nebūsim apgriezuši apkārt, bet pie kājām klāt nevaram tikt. Viņa ir liela, spēcīga gotene, un ar spiešanu mēs viņu nepieveiksim.

-   Vellos, eh… - Platām acīm viņš vērās manī. - Ko tad mums iesākt. Vai jātaisa ķeizargrieziens? Tā būtu smaga būšana.

-    Varbūt nevajadzēs, - es sacīju. - Man padomā viens cits stiķis.

Izgāju laukā pie-mašīnas un pēc pāris mirkļiem biju atpakaļ, paņēmis no mašīnas injekcijas šļirci un vietējās anestēzijas līdzekli. - Satveriet asti, Ted! - es nokomandēju. - Un kustiniet to uz augšu un leju kā sūkņa rokturi. Tā ir pareizi. - Iešļircināju iedobē starp skriemeļiem desmit kubikcentimetrus, tad pakāpos atpakaļ un vēroju.

Ilgi nevajadzēja gaidīt. Pēc nepilnas minūtes Klovera atslāba, it kā būtu galā ar visu, kas tai bija darāms. Teds norādīja uz govi.

-    Paskatieties, viņa taču vairs nemaz nedzenas.

-    Viņa tagad nespēj dzīties, - es paskaidroju, - viņai ir aneste- zēts mugurkauls. Tanī apvidū viņa neko nejūt. Viņa vispār neapzinās, kas patlaban notiek.

-   Tad jau būs tā - ja viņa nevarēs stumt pretī, tad mums varbūt izdosies teļa galvu iedabūt atpakaļ iekšā?

-     Tas man bija prātā. - Ziepējos atkal no jauna un spiedu delnu pret lielo teļa purnu, un cik brīnišķīgi bija sajust galvu, kaklu, visu teļu attālināmies, nejūtot nekādu pretestību. Nu varēju iebāzt govī cilpu, satvert vienu telēna kāju, tad otru, pagriezt pēc vajadzības un vilkt, līdz parādījās vispirms viena, tad otra pārnadžu kājele. Satvēru katru vienā rokā un atspēries vilku, līdz atkal parādījās purns un es dziļi atvieglots redzēju nāsis kustamies.

.Es iesmējos. - Teļš ir dzīvs, Ted!

-     Paldies Dievam! - Teds izsprauslāja elpu no piepūstiem vaigiem. - Tad varam darbu turpināt.

-    Jā, bet ir viens āķis. Tagad viņa nedzīsies un nevarēs mums palīdzēt. Visu vajadzēs paveikt mums pašiem.

Šaurība joprojām bija liela, un mums vajadzēja vismaz pusstundu lēnām, uzmanīgi un ar pūlēm vilkt telēna kājas un galvu, apšķīdām ar gļotām un drīz vien bijām sviedros. Bet Klovera nelikās ne zinis, noplūca pa siena kušķītim no redelēm un par mums neinteresējās. Es visvairāk baidījos no tā, ka teļš varētu iesprūst iegurnī, tomēr, saņemot visus spēkus, izdevās izvilkt jauno radībiņu pasaulē. Paguvu uztvert gļotaino telēnu rokās, lai tas nenokristu zemē.

Teds pacēla vienu pakaļkāju. - Bullītis, - viņš noteica. - Tā jau es domāju, kad redzēju, cik liels. - Viņš priecīgi pasmaidīja. - Parasti es gribu telītes, bet šitais būs vērtīgs, to varēšu pārdot vaislai. Viņam ir ciltsraksti no abām pusēm.

Viņš sāka berzt telēnu ar; salmiem, un tas atsaucās, ošņādams un galvu cilādams. Klovera, šņaukāšanos izdzirdusi, aši pagrieza galvu un klusu iemāvās, un paskatījās uz mani, acīmredzot pārsteigta un neizpratnē, kā gan tas burvīgais radījums pēkšņi tur uzgadījies, jo operācijas norisi nebija jutusi. Taču tagad sāka telēnu jūsmīgi laizīt un darīja to neatņemdamās.

Es smaidīju. Nekad man neapniks vērot šo ainu, šo notikumu, ko uzskatīju par sava darba visaugstāko atalgojumu. - Patīkami noskatīties, vai ne, Ted? Man būtu prieks, ja visas teļu saņemšanas beigtos tik laimīgi.

-     Dieva vārds, jums taisnība, mister Heriot, un es nemaz nespēju jums pateikties par lielo palīdzību. Nudien baidījos, ka šoreiz teļš būs pagalam. - Kamēr biju noliecies pār ūdensspaini, viņš draudzīgi uzsita man pa muguru.

Rokas slaucīdams, pārlaidu skatienu kūtij un labi turēto un kopto govju rindai. Pirms dažiem mēnešiem Teds bija kūti pilnīgi pārbūvējis, izcirtis neērtos vecos koka steliņģus un govis citu no citas nošķīris ar metāla stieņiem. Grīda bija izbetonēta un nobruģēta. Visu viņš bija paveicis pats.

Viņš sekoja manam skatienam. - Nu, kā jums tagad mana lopu kūts patīk?

-    Lieliski. Esat pastrādājis īstus brīnumdarbus. Un glītu piena kambari arī izbūvējis.

-    Jā. Gribējām kaut kā tikt pie paraugsaimniecības licences. - Viņš paberzēja zodu. - Bet dažu punktu pietrūka, lai sasniegtu standartu. Piemēram, pārāk maza atstarpe no vircas renes līdz gala sienai. Tur es neko nevaru līdzēt. Un vēl pāris punktu. Ja ministrija man to licenci tomēr piešķirs, tad dabūšu četrus pensus par piena galonu vairāk nekā tagad, un tas man būs milzīgi svarīgi.

It kā manas domas nolasījis, viņš iesmējās. - Jums varbūt liekas, ka četri pensi tāds nieks vien ir, bet mums, zināt, nevajag daudz naudas. Vakaros nekur neizejam, tāpat vien pakavējam laiku, saspēlēdami kārtis, ričuraču vai domino ar sīkajiem, un bez tam taču trīssimt sešdesmit piecas dienas gadā divreiz dienā jāslauc un jāpabaro govis, jāizmēž kūts. Esmu šitai vietai kā kaltin piekalts. - Viņš atkal pasmējās. - Nemaz neatminu, kad pēdējoreiz biju Darovbijā. Nē, mums liela nauda nav vajadzīga. Pašreiz arī tā vien turos, lai galva virs ūdens. Pēc nākamās ceturtdienas zināšu skaidri. Tad notiks piensaimnieku sapulce, kur arī to lietu izlems.

Es neko neatbildēju. Nevarēju un nedrīkstēju viņam atzīties, ka tajā piensaimnieku komitejas sapulcē man jāsniedz konfidenciāls ziņojums par viņa saimniecību un es nezinu, vai man izdosies valdi pārliecināt. Teda gaidītie un cerētie četri pensi par galonu bija manās rokās. Un es arī nepratu izskaitļot un neuzdrošinājos domāt par to, cik ilgi viņš jaudās izturēt cīņu vējainajā kalna fermā ar skopajām ganībām.

Savācu savu mantību, un mēs izgājām ārā. Ievilkdams krūtīs aso, tīro, salto gaisu, paskatījos vēja traukto mākoņu ēnās, kas slīdēja pār zaļo kalnu mugurām un nedaudzajiem akriem, kas bija Teda pasaule. Tā bija neliela mūra žoga iekļauta zaļa saliņa, norobežota no kalnu virsājiem, kas to pastāvīgi apdraudēja. Ganības un tīrumi bija jākopj un jāmēslo, lai tie no jauna nepārvērstos atpakaļ kādreizējā pirmatnībā. Arī simtgadīgie žogi drupa un šķiebās, arī tos vajadzēja labot, un strādnieks bija tikai viens vienīgs cilvēks. Atceros, ka reiz Teds man sacīja, ka izjūtot kā lutināšanos izjūtu, ja varot nakts vidū pamosties, apgriezties uz otriem sāniem un apzināties, ka drīkst aizmigt no jauna un vēl pagulēt.

Kad iedarbināju motoru, viņš man pamāja ardievas, paceldams sastrādāto, tulznaino roku. Kratoties lejup pa nogāzi, paraudzījos atpakaļ un redzēju garo, mazliet ielīkušo augumu stāvam pie mājas, pār kuru liecās vējā izpluinīto koku zari, un es apzinājos no jauna to, ko biju atskārtis jau sen un vairākkārt. Salīdzinājumā ar viņa dzīvi, manējā bija īsts pikniks.

6. nodaļa

Nākamajā ceturtdienā, tikko pamodies, sāku prātā apcerēt, ko teikšu ziņojumā par Teda saimniecību. Domas vērpās galvā, un es, mašīnā sēdēdams un steigdamies vēl apbraukāt pāris agros izsaukumus, lūkoju savārstīt dažus teikumus. Ministrijā man bija jābūt pulksten vienpadsmitos, un desmitos biju atpakaļ mājās, lai pārģērbtos un dotos ceļā.

Grasījos jau kāpt augšup, kad pārradās Helēna.

-    Nu tu gan nemūžam neticēsi tam, ko tev sacīšu, - viņa aizelsusies uzsauca. - Kad gāju garām mistera Bendelova mājai, viņš mani ieraudzīja, paaicināja iekšā un izsniedza man uzvalku.

-    Mistera Pamfrija uzvalku?

-    Jā, pārtaisīts, kā nākas, un tu vari to vilkt mugurā, - viņa, platām acīm manī skatīdamās, pavēstīja.

Es pārsteigts noraudzījos uz saini viņai rokā. - Tas nu gan nav vēl nekad ne redzēts, ne dzirdēts. Mēs lūdzāmies, lai notiek brīnums, un nu tas patiesi ir noticis.

-    Ir, ir, - Helēna piekrita, - un vēl kas - man šķiet, tā ir laba zīme.

-    Kam tā lai būtu zīme?

-   Nu tu vari ieģērbties tanī uzvalkā, kad tev būs jārunā piensaimnieku komitejā. Tādā izskatā tavai runai būs daudz lielāks svars.

Viņas vārdi trāpīja mērķī, pacēla manu pašapziņu. Kā orators es neesmu nekāds Vinstons Čērčils un man lieti noderēs jebkāda palīdzība, ko varēšu gūt. Rautin norāvu drēbes un iekāpu restaurētajās biksēs. Garums nu bija pašā laikā, bet mani satrauca kaut kas cits. Bikšu augšdaļa man sniedzās gandrīz līdz padusēm. Mistera Pamfrija augums nebija līdzināms ar manējo. Es no jauna jutos satriekts. Pagriezos un paskatījos uz Helēnu, un redzēju, ka viņai atkal sāk raustīties lūpas. Viņa nolieca galvu un es pamanīju, ka viņa sāk irgot.

-    Nesāc tik nu atkal! - es iebrēcos. - Es nevaru vilkt kājās bikses, no kurām slienas ārā tikai pleci un galva. - Gribēju kāpt ārā no nešķīstā apģērba gabala, kad Helēna pacēla roku mani apturēt.

-    Pagaidi… pagaidi! - viņa uzsauca. - Uzvelc žaketi.

-    Nezin, kāds no tā būtu labums!

-     Velc vien mugurā. Tā ir diezgan slēgta, atloki ir visai augsti.

Pilnīgā bezcerībā uzvilku žaketi un pagriezos pret viņu. Helēna raudzījās manī kaut kā godbijīgi. - Brīnišķīgi, - viņa čukstus izdvesa.

-    Kas tev ir brīnišķīgi?

-    Paskaties uz sevi spogulī.

Es paskatījos spogulī, un man pretī noraudzījās lords Heriots Darovbijs. Bikšu augšmala bija pilnīgi noslēpta, žakete piegulēja lieliski, visā košumā atklājot tiklab skaisto, dārgo augumu, kā lielisko piegriezumu un šuvumu. Tā piegulēja tik eleganti, it kā būtu man pēc mēra šūdināta.

- Dieviņ, tētīt, - es nodvēsos, - nekad nebūtu domājis, ka drēbes tā spēj pārvērst cilvēku, it kā es būtu pavisam kāds cits.

-Jā, tāds tu tiešām esi - nozīmīga, iespaidīga personība. Tev tas jāpatur mugurā, kad brauksi uz komitejas saietu, un redzēsi, ka padarīsi viņus visus mēmus.

Kamēr mazgājos un sukāju matus, mani pārmāca brīnišķīgā sajūta, kāda rodas, kad esi iedomājies - nu viss pagalam, bet viss izvēršas uz labu. Un vēlreiz pametis skatienu, jutos brīvs un pašpārliecināts.

Brāzmains vējš svilpoja pār tīrumiem, bet es no tā nenieka nejutu. Manam tērpam neviens vējš netika cauri. Man šķita, ka Šādi apģērbies es mierīgi varētu doties uz Ziemeļpolu, citu tērpu nemeklējot.

Mašīnā man drīz vien kļuva ļoti karsti, es noslidināju lejup logu un biju priecīgs, kad, ceļamērķi sasniedzis, izkāpu ārā un varēju ieelpot vēso gaisu. Taču ilgs mūžs manam priekam nebija, jo, tikko aiz manis aizvērās ministrijas pārvaldes virpuļdurvis, man aiz karstuma aizrāvās elpa. Jau iepriekšējos apmeklējumos biju pabrīnījies, kā cilvēki spēj strādāt, kad centrālapkure silst ar maksimālu jaudu, un tagad, iedams pa gaiteni un aiz stiklotajām durvīm redzēdams, ka mašīnrakstītājas un citi tehniskie darbinieki jūtas tīkami un omulīgi, brīnījos no jauna. Šodien es biju ievietots kokonā gandrīz līdz zodam un jutos daudz daudz ļaunāk. Divām kārtām mani apņēma audums, ko biezumā varēju salīdzināt ar grīdsegu. Likās, ka manu krūškurvi aptvērusi milzīga žņaudzēj- roka. Radās stulba sajūta, it kā uzvalks mani nestu uz priekšu pēc sava prāta un gribas, un aiznesa līdz konferenču zāles dubultdur- vīm gaiteņa galā. Lielajā zālē bija karstāk nekā jebkad, un vienu īsu brītiņu mani pārņēma panika, bīstoties, ka pietrūks elpas un es nosmakšu, kad komisijas locekļi mani draudzīgi apsveica kā allaž un priekšsēdētājs aizveda uz man paredzēto vietu pie garā galda.

Piensaimnieku komitejā bija ap divdesmit locekļu: lielie fermeri, ministrijas tehnisko iestāžu darbinieki, apgabala lielie zemes īpašnieki, - lords Dārbro un sers Henrijs Brūklijs, viens ārsts un viens praktizējošs veterinārārsts, proti, es. Jutos pagodināts, kad tiku uzaicināts kļūt par komitejas locekli, un visu laiku tiku pildījis man uzliktos pienākumus, cik labi pratu, bet šorīt bija mazliet citādi kā pārējās reizēs.

Sers Henrijs bija priekšsēdētājs, un es klusībā lūdzos, kaut jel sanāksme neiestieptos garumā. Zināju, ka ilgi nespēšu smacīgajā karstumā izturēt, bet, kad minūtes drausmīgi, mokoši lēni aiztikšķēja, es konstatēju, ka izskatāmajiem jautājumiem galu nevar saredzēt. Risinājās nebeidzamas diskusijas par sterilizāciju, fermu iekārtošanu, cūkkopību, mājlopu slimībām, likumu ievērošanu un tā tālāk, un tā joprojām, un man kļuva aizvien karstāk un karstāk. Visai bieži tika taujātas manas domas, es atbildēdams aizelsos, cerēdams, ka neviens to nepamanīs, bet mans šāsdienas svarīgākais uzdevums laikam tika vilcināts līdz pašām beigām.

Marts stāvoklis kļuva ar katru mirkli draudīgāks, un pēc stundas man likās, ka noteikti nosmakšu un ir vairs tikai laika jautājums, kad zaudēšu samaņu un tikšu iznests no zāles. Jutu, ka sviedri straumītēm plūst gar pakausi apkaklītē, un visiem spēkiem man vajadzēja apvaldīt impulsu atraut vaļā žaketi, lai atbrīvotos vismaz no daļiņas drausmīgā karstuma. Mani paglāba vienīgi priekšstats par to, kā visi cienījamie sanāksmes dalībnieki locīsies smieklos, ieraugot, ka man bikšu augša sniedzas gandrīz līdz zodam.

Gandrīz pēc pilnām divām stundām sers Henrijs pārlaida skatienu sēdētājiem pie galda un ierunājās par manu ziņojumu.

-     Tā, kungi, - viņš sacīja, - noslēgumā mums vēl jāizlemj jautājums par to, vai fermerim Edvardam Ņūkomam būtu piešķirama pret tuberkulozi potēto lopu licence. Pieņemu, ka mūsu draugs misters Heriots ir painteresējies par apstākļiem un varēs mūs informēt. Mister Heriot..? - Viņš pāri galdam man uzsmaidīja.

Viens sāka runāt par Tedu Ņūkomu, un es dažus mirkļus neaptvēru, ka runāju es pats. Vārdi bija zināmi un pazīstami, bet balss aizelsusies un piesmakusi. Caur acīs pilošo sviedru migliņu redzēju viņu man draudzīgi pievērstās sejas. Visi šie cilvēki allaž izturējušies pret mani labestīgi, varbūt tāpēc, ka es biju jaunākais viņu vidū, bet, kad man pār lūpām vēlās buldurējumi - "…izcils cilvēks"… "visi lopi nevainojamā kondīcijā",".. .nenogurdināms strādnieks"… "pedantiski rūpējas par higiēnu"… "augstākajā mērā godīgs un godprātīgs cilvēks"…, viņi joprojām smaidīja un piekrītot locīja galvas, mani drošinot, bet pēc pēdējā teikuma:

-     Edvarda Ņūkoma fermas ēkas varbūt nav priekšzīmīgas, bet viņš cenšas darīt visu iespējamo, lai būtu labi, un, ja viņš saņems licenci, viņš nekad nevienu nepievils, - redzēju visapkārt priecīgas, draudzīgas sejas. Sers Henrijs uzsmaidīja man, starojot pār visu ģīmi. - Sirsnīgi jums pateicos, mister Heriot, jūsu informācija mums ļoti palīdzēja, paldies jums par to no visiem. Man šķiet, kungi, nebūs ne grūtību, ne iebildumu licences piešķiršanai. - Visi sēdētāji ap galdu balsojot pacēla rokas.

Gaužām vāji atceros, kā izgāju no zāles, prātā palicis vienīgi, ka nodrāžos lejā pa kāpnēm un ieskrēju vīriešu tualetē, ieslēdzos vienā nodalījumā, nometu žaketi, atrāvu vaļā visas bikšu augšgala pogas, atpogāju kreklu un nespēkā atslīgu sēdus, elsu, pūtu un jutu, kā reizē ar atbrīvošanos no karstuma manī uzviļņo atvieglojums un triumfs. Tcds dabūjis savu licenci, un es vēl joprojām esmu dzīvs.

Savā pusguļu stāvoklī pa durvjapakšu redzēju ienācēju kājas un dzirdēju balsis. Sarunājās sers Henrijs ar lordu Dārbro. Kājas pazuda, abi kungi aizgāja līdz pretējai sienai.

īss klusuma brītiņš, tad: - Vai zināt, ko jums teikšu, Henrij, - dobji noducināja viņa gaišība lords, - man traki patika noklausīties, kā tas jaunais puisis cīnījās kalnu sīkzemnieka labā.

-    Pilnīgi manas domas, Džordž. Viņš cīnījās kā lauva. Vai ievērojāt, ka viņam sviedri lija aumaļām?

-    Mhm. Patiesa aizrautība, redzēju, un citādi nevaru to nosaukt.

-    Pareizi gan - aizrautība. Cik patīkami kaut ko tādu redzēt cilvēkā viņa gados.

Atkal iestājās pauzīte, tad: - Vai zināt, Henrij, man tajā jaunajā cilvēkā vēl kas šķita ievērojams.

-    Un kas tas bija Džordž?

-    Viņš prot ģērbties. Lielisks uzvalks. Man sanāca skaudība par to, ka viņam ir tāds drēbnieks.

7. nodaļa

-    Nu paskatieties jel uz to puišeli!

Fermeris Dakdeils vareni uzjautrinājās, noraudzīdamies, kā Džimijs rāda gaismu ar kabatas bateriju, kamēr es strādāju, saņemdams teļu. Mans desmitgadu dēls savu uzdevumu uztvēra ļoti nopietni. Steliņģī bija patumšs, un viņš ar kabatas baterijas gaismas kūli svinīgi apgaismoja katru manu kustību, kad darbojos ap govs dibengalu, un tūliņ pārslēdzās ar apgaismojumu uz ūdensspaini, kad mazgāju rokas, vai uz trauku ar dezinfekcijas šķidrumu, kad tajā mērcēju virves.

-    Jā, - es atteicu, - viņam nakts darbi patīk.

Džimijam tiešām patika visi ar veterināriju saistītie darbi, bet, ja gadījās izsaukums pirms viņa gulētiešanas laika, priekiem nebija gala, viņš brauca man līdzi, sēdēja blakus un ļoti koncentrēti sekoja starmešu gaismas apspīdētajiem ceļa līkumiem, tā iepazīdams visus apkārtējos lauku ceļus, gan lielos, gan mazos.

Kad šai vakarā iebraucām fermā, viņš bija pie bagāžnieka ātrāk nekā es, izcēla vairāku krāsu virves, kas bija domātas gan teļa galvai, gan kājām, nodalīja pareizo daudzumu dezinfekcijas līdzekļa un iebēra to spainī.

-    Sarkano virvi tu lieto galvai, tēt, vai ne? - viņš noprasīja.

-Jā.

-    Vai tu apmet to teļam aiz ausīm?

-    Pareizi.

- Daļēji viņš jautāja, lai iegūtu informāciju, bet daļēji arī tādēļ, lai uzturētu manī modrību un es kaut ko muļķīgā kārtā nesajauktu.

Es nespēju nobrīnīties vien par to, ka abus manus bērnus tik ļoti valdzināja mans darbs. Bieži iedomājos, ka, redzot tēvu aizņemtu darbā gan dienas, gan vakara un nakts stundās, strādājam sestdienās un svētdienās, kad citu bērnu tēvi spēlēja golfu, viņiem mans amats noriebsies uz laiku laikiem. Bet ne, tieši otrādi, viņiem nebija lielāka prieka, kā braukāt man līdzi izsaukumos uz fermām, ievērot darbu un iegaumēt pacientiem ieteicamās zāles.

Man šķiet, visdabiskākais izskaidrojums bija vienkāršs: tāpat kā mani, viņus apbūra visi dzīvnieki. Strādāt ar šiem brīnišķīgajiem radījumiem, tiem palīdzēt viņu acīs bija ārkārtīgi vērtīga nodarbošanās, un es nešaubījos, ka abi prātā loloja domu noteikti kļūt par vetārstiem.

Šajā vakarā man pēkšņā skaidrībā prātā pazibēja doma, ka dēls jau tagad ir pusceļā uz šo amatu, kaut arī vēl tikai desmit gadu pasaulē nodzīvojis. Kad teliņš izslīdēja uz steliņģa grīdas, viņš aši iztīrīja jaunpiedzimušajam gļotas no nāsīm, tad pagrāba sauju siena un sāka mazuli noberzt.

-     Tēti, telīte, - viņš paziņoja, lietpratīgi paraudzīdamies teliņam starp pakaļkājām. - Tas taču ir labi, mister Daķdeil, vai ne?

Fermeris pasmējās. - Jā, labi gan. Mēs vienmēr vairāk gribam telītes. Šitā pate, ko tu berz, droši vien izaugs par labu piena govi.

Nākamā diena bija sestdiena, uz skolu nevajadzēja iet, un tūliņ pēc brokastīm abi bērni bija gatavi darbībai. īstenībā viņi jau sāka darboties. Bija atvēruši bagāžnieku, izmeta ārā tukšās pudelītes un zāļu kartonus un ņēmās pārbaudīt, vai bagāžniekā ir viss, kas man būs vajadzīgs.

-    Tev te palicis pavisam maz kalcija, tēt, - aizrādīja Rozīte. Viņai tagad bija seši gadi, taču līdzi viņa sāka man braukāt, kad vēl bija tikai divi, tāpēc bija sīki iegaumējusi zāļu kastes saturu.

-   Pareizi, sirsniņ, - es atsaucos. - Tāpēc aizej un paņem jaunu krājumu. Bez kalcija mēs nevaram iztikt.

Aizrautībā par savu svarīgumu viņa aizsteidzās uz zāļu noliktavu, un es kārtējo reizi nobrīnījos, kālab viņa gan mājās, gan fermās vienmēr skriešus dodas izpildīt jebkuru uzdevumu, turpretī Džimijs nekad neskrien, bet cienīgi aizsoļo.

Bieži ir gadījies, ka pašā darba karstumā es palūdzu: - Atnes man vēl vienu injekciju šļirci, Džimij, - un mans dēls rāmi aiziet pie mašīnas, lāgiem uzsvilpodams, dziļā mierā. Lai cik ļoti viņu interesēja tas, kas notika, viņš nekad nesteidzās. Un esmu ievērojis, ka arī tagad, kad ir ļoti pieredzējis veterinārārsts, viņš nekad

nesteidzas. Tā droši vien ir laba īpašība, jo mūsu darbs mēdz lāgiem būt pārlieku saspringts, un tad rāms gars ir gaužām vērtīgs.

Kad viss bija sakārtots, mēs aizbraucām kalnos. Bija dzidrs • rīts, kad saules gaismā tumšo kalnu un augsto virsāju tumšās kontūras iezīmējās maigāk. Naktī bija lijis, un tagad brīnišķīgas smaržas viļņoja pa vaļējo logu mašīnā.

Ceļā uz pirmo fermu, kurp devāmies, iebraucamajā ceļā bija vairāki vārti, un Rozīte bija sajūsmināta, jo zināja, ka nu darbs būs viņai.

-    Re, kā tev laimējās, tēt, ka šoreiz es braucu kopā ar tevi, - viņa sacīja, - tur augstāk priekšā ir vēl divi vārti.

-   Es palocīju galvu. - Palaimējies gan, draudziņ. Trakāk par visu man nepatīk vārtu virināšana.

Mans meitukiņš priecīgu prātu atgriezās mašīnā un apsēdās.

-   Ko gan tu iesāktu bez manis? - viņa norūpējusies sacīja. - Drīz man būs jāsāk iet skolā, un Džimijam jau tagad jāiet. Tad tu paliksi pavisam viens.

Džimijs allaž izrādīja nosvērtu sapratni, ka kaut kā jau spēju izsisties un tikt galā arī viens, bet Rozīte tam lāgā neticēja. Brīvdienas viņai nenozīmēja rotaļas vien, bet arī laimīgu izdevību aprūpēt tēvu. Man tas bija neizsakāmi jauks laiks, es nevarēju nobrīnīties vien par to, ka man tik ļoti ir laimējies. Daudzi vīrieši, kam ir saspringts darbs, tikpat kā nedabū padzīvoties ģimenes vidū, bet man bija iespēja arī darbā būt kopā tiklab ar dēlu, kā ar meitiņu.

Nebija nekādu šaubu, ka vārtu atvēršana bija ne tikai darbs, bet arī gods un prieks. Kamēr braucu cauri vārtiem, viņa stāvēja kā zaldātiņš miera stājā - no pirmajiem līdz pašiem pēdējiem vārtiem. Sejā dziļš apmierinājums par krietni paveiktu darbu.

Jau pēc brīža stāvēju govju kūtī un mulsi kasīju pakausi. Manai pacientei bija paaugstināta temperatūra - 106 grādi pēc Fārenheita [2] , un mana pirmējā pārliecinātā diagnoze par mastītu izrādījās maldīga, jo piens bija balts un tīrs.

-    Ērmots gadījums, - es bildu fermerim. - Plaušas veselas, kuņģis darbojas labi, tomēr tik stipri paaugstināta temperatūra, un jūs vēl sakāt, ka lāgā negrib ēst.

-    Jā, tā ir. Šorīt nav pieskārusies ne sienam, ne raušiem. Un paskat, kā trīc.

Pagriezu govs galvu pret gaismu un sāku pētīt, vai nepamanīšu kādus īpašus simptomus, kad izdzirdu aiz muguras dēlēna balsi:

-    Man liekas, ka viņai ir mastīts, tēt.

Viņš piegāja pie tesmeņa un paslauca piena strūkliņas sev saujā. - Šinī pupā piens ir pavisam karsts.

Arī es piegāju un vēlreiz pārbaudīju, izslaukdams piena strūklas. Džimijam bija taisnība. Vienā pupā piens, kaut arī izskatījās nevainojams, bija daudz siltāks nekā pārējos. Kad pa- slaucu vēl mazliet ilgāk, jutu, ka tas ir pārslains, kaut arī redzēt to nevarēja.

Pacēlu galvu un mulsi paskatījos uz fermeri, bet tas sāka skaļi smieties. - Nu iznāk, ka māceklis ir gudrāks par meistaru. Kas tev to iemācīja, dēls?

-    Tētis. Viņš sacīja, ka tā kādreiz varot vilties.

-    Un šoreiz tā iznāca, ko! - Fermeris sajūsmā uzsita sev pa gurnu.

-   Labi, labi, - es noteicu, un, iedams uz mašīnu pēc penicilīna, nodomāju: diezin, ko visu vēl Džimijs nav saklausījies manā kādreiz neviļus izteiktajā.

Vēlāk, braucot atpakaļ pa to pašu vārtiem noslogoto ceļu, es Džimiju uzslavēju:

-    To tu braši izdarīji, vecīt. Tu, kā rādās, zini daudz vairāk, nekā es domāju.

Džimijs smaidīja. - Redzi nu, un cik sen tad ir, kad vēl nepratu govi paslaukt.

Es palocīju galvu. Gandrīz visās fermās govis slauca ar elektriskajiem aparātiem, taču daudzi sīkākie fermeri vēl joprojām slauca ar rokām, un mans dēls nolūkojās viņos kā apburts. Atceros, kā viņš stāvēja blakus vecajam Timām Sadžetam, kad tas slauca vienu no savām sešām govīm. Večuks sēdēja saliecies uz ķebļa, galvu piespiedis govij pie sāna, un viegli bez piepūles čurk- stināja baltās piena strūklas slauktuvē, ko turēja starp ceļiem.

Pacēlis galvu,, viņš pamanīja zēna vērīgo skatienu.

-    Vai gribi pamēģināt? - fermeris jautāja.

-    Jā, jā, lūdzu!

-    Nu tad sēdi tik nost. Seku, būs tīrs spainis.

Džimijs pietupās, satvēra katrā roķelē pa govs pupam un sāka priecīgi tos spiest. Nekas nenotika. Viņš ķērās pie otra pupu pāra. Tas pats gods.

-    Nekas netek laukā, - viņš bēdīgi iesaucās. - Ne piliena.

Tims Sadžets pasmējās. - Āre nu. Nav tik viegli, kā izskatās.

Tev laikam paietu dikti ilgs laiks, kamēr tu tās manējās sešas goves izslauktu? - Mans puika izskatījās pagalam satriekts, tad vecais fermeris noglauda viņam galvu un sacīja: - Pieskrien kādreiz, tad tev iemācīšu, kā tās lietas darāmas. Nebūs ilgi, kad pratīsi slaukt kā īstens slaucējs.

Pēc dažām nedēļām vienu pēcpusdienu atgriezos no apgaitas un sastapu Helēnu noraizējušos un satrauktu stāvam Skeldeilas mājā uz sliekšņa. - Džimijs vēl nav pārnācis no skolas, - viņa sacīja. - Vai viņš varbūt tev teica, ka iegriezīsies pie kāda drauga?

Es mirklīti padomāju. - Nē, nevaru gan atcerēties. Varbūt tāpat aizķēries kādās rotaļās.

Helēna vēroja, kā ārā sabiezē krēsla. - Tas ir dīvaini. Parasti taču viņš vispirms pārnāk mājās un pasaka, ko nodomājis.

Apzvanījām visus viņa skolas draugus, tad apstaigāju Darovbiju, iegriezos līkumainajās šķērsieliņās, kas iedēvētas par "sētām", iztaujāju visus paziņas, visur saņemot vienu un to pašu atbildi: "Neesam redzējuši." Ar katru reizi grūtāk man kļuva atbildēt vienu un to pašu: "Sirsnīgi pateicos. Ļoti atvainojos par traucējumu." Un es sāku just, ka ap sirdi žņaudzas salta roka.

Kad atgriezos Skeldeilas mājā, Helēna vairs nebija tālu no asarām. - Viņš vēl joprojām nav atgriezies, Džim. Kur gan viņš varēja palikt? Ārā taču jau ir melna nakts, tumsā nekāda spēlēšanās nevar būt.

-    Nebēdā, gan pārnāks. Un tu redzēsi, ka izskaidrojums būs pavisam vienkāršs. - Cerēju, ka esmu runājis viegli un nevērīgi, bet nepateicu, ka esmu līdz dibenam izvandījis ūdens rezervuāru dārzā.

Sāku jau skaidri sajust pirmos panikas simptomus, kad man pēkšņi kaut kas iešāvās prātā. - Pagaid', kā nu bija - vai viņš reiz neteica, ka vienudien tūliņ pēc skolas aiziešot pie Tima Sadžeta un pamācīšoties slaukt govis?

Tima Sadžeta sīksaimniecība atradās Darovbijas robežās, un jau pēc dažām minūtēm es biju tur. Pa pusdurvju augšu no nelielas kūts spīdēja gaisma, un, kad es ielūkojos kūtī, tur uz ķebļa kvernēja mans dēls, slauktuvi iespiedis starp ceļiem, galvu pieglaudis pacietīgai, rāmai govij pie sāna.

-    Hei, tēt! - viņš priecīgi iesaucās. - Paskaties! - Slauktuvē, ko viņš man parādīja, bija vairākas pintes piena. - Es tagad to protu! Misters Sadžets man ierādīja. Zini, pupus nemaz nevajag staipīt, jādarbojas ar pirkstiem šitā.

Jutu, kā mani pārņem brīnišķīgs atvieglojums. Gribējās satvert Džimiju un nomutēt, arī misteru Sadžetu nomutēt un pat govi, bet ievilku tikai dziļi elpu un sasparojos.

-    Labi gan, Tim, ka noņēmāties viņu apmācīt. Ceru, ka viņš jūs pārāk neapgrūtināja.

Vecais vīrs pasmējās. - Nē, puis, nē. Mums te gāja itin jautri, un tas jūsu jauneklis ir apķērīgs puika un, ja viņš grib mācīties par veterināru, tad viņam jāmāk gan izslaukt govi.

Šādas dzīvīgas atmiņas man saglabājušās par to vakaru, kad Džimijs mācījās izslaukt govi. To prazdams, viņš šajā vakarā prata noteikt pareizo diagnozi par mastītu un spoži pārspēja savu senci.

Vēl šobaltdien es bieži vien ieprātojos, vai rīkojos pareizi, atrunādams Rozīti no mācīšanās par veterinārārsti. Varbūt tas bija aplam, taču toreiz - četrdesmitajos un piecdesmitajos gados - veterinārārsta darbs ļoti atšķīrās no šā darba mūsdienās. Toreiz mūsu aprūpē deviņdesmit procenti pacientu bija lieli dzīvnieki, un, kaut es savu darbu vienmēr esmu mīlējis, taču biežāk par biežu saņēmu spērienus un belzienus, esmu nošķiests ar visdažādākajiem netīrumiem. Lai cik prieka un gandarījuma man darbs devis, tas tomēr allaž bijis smags, netīrs, pat bīstams. Vairākkārt esmu aicināts izlīdzēt kādam kolēģim citā praksē, kad tam bija kāds salauzts loceklis, arī pats reiz biju vairākas nedēļas klibs pēc tam, kad man gurnā ar pakavu bija trāpījis smags darba zirgs.

Visai bieži no manis garoja ne pārāk tīkamas smaržas, jo pat pēc peldes vannā ar antiseptisku vielu piedevām neizdevās atbrivoties no smirdoņas, kas pielipa, saņemot beigtu, jau sadalīties sākušu teļu. Biju pieradis, ka cilvēki dažkārt nepatikā sarauca degunu, kad parādījos tuvumā.

Gadījās, ka pēc ieilgušas, grūtas teļa vai kumeļa saņemšanas visi muskuļi līdz pēdējai cīpsliņai sāpēja vairākas dienas no vietas, viss ķermenis šķita salauzts, it kā es būtu piekauts ar smagu nūju.

Tagad viss ir tik ļoti citādi. Smirdīgajiem darbiem mums ir gari plastikāta cimdi, ir metāla stieņi lielo dzīvnieku savaldīšanai, nav vairs pašiem jāmetas vidū, ja tie jāizdzen cauri kādai šaurākai ejai. Ķeizargriezienu operācijas stipri atvieglojušas akušēriju sarežģītos gadījumus. Arī darbs ar mazajiem dzīvniekiem tālu pārsniedzis visas jelkad sapņotās robežas. Tagad mazo dzīvnieku aprūpe pārsniedz pusi mūsu darba apjoma.

Kad es iestājos veterinārajā koledžā, studentu vidū bija viena pati meitene, tas tika uzskatīts par graujošu jaunumu, bet tagad vismaz puse veterinārzinātnes studentu ir jaunas sievietes. Arī mūsu praksē stažējušās vairākas lieliskas jaunās kolēģes.

Pirms četrdesmit gadiem es nenieka no visa tā nezināju. Un, kaut ari labprāt iedomājos, ka Džimijs varētu izvēlēties manu dzīvi, tomēr nekā nespēju pieļaut iespēju, ka to darītu Rozīte. Pastāvīgi, ne vienmēr īsti godīgi, darīju visu, lai meitu atrunātu no veterinārijas un centos viņu pierunāt, lai labāk ārstē cilvēkus nekā dzīvniekus.

Viņa ir veiksmīga un apmierināta ārste, tomēr īsti mierīgs prāts man nav vēl tagad.

8. nodaļa

-   Varbūt tas visai smalki neizklausās, Heriot, es tomēr domāju, ka jūs esat negodīgs.

-     Ko? - Biju savā laikā saukāts reizēm gan šā vai tā, taču nekad nebiju nosaukts par negodīgu, un tas mani ļoti dziļi aizskāra, jo vairāk tādēļ, ka to izteica gara auguma veterinārārsts, kam bija īsta patricieša izskats un kas noraudzījās uz mani ļoti augstprātīgi. - Ko jūs, velns parāvis, domājat? Kā jūs drīkstat kaut ko tādu apgalvot?

Hugo Motrema valdonīgās zilās acis noraudzījās manī ar nepārprotamu nepatiku. - Saku to vienīgi tāpēc, ka neko citu izsecināt nespēju. Uzskatu jebkuru neētisku rīcību par negodīgu, un tieši to jūs esat pieļāvis, un jūsu pūliņi attaisnot savu ricību nav nekas cits kā mēģinājums izlocīties.

Tas nu gan ir jauki, es nodomāju, jo sevišķi šeit, Brotonā, kur biju nodomājis patīkami pavadīt savu brīvo pēcpusdienu un priecīgs iegriezies Smita grāmatu veikalā, kur ieraudzīju Motremu lēnām apstaigājam grāmatplauktus, un pat ar zināmu skaudību uz viņu noskatījies, vēlēdamies kaut mazliet izskatīties līdzīgs viņam. Manā uztverē viņš bija lauku veterinārārsta ideālais paraugtēls: rūtaina žakete, jājambikses līdz ceļiem, garās zeķes, jēlādas kurpes, piedevām valdonīgs izskats un glīta seja ar ērgļa degunu. Viņš bija piecdesmitgadnieks, bet ar nesteidzīgajām kustībām, lēni ejot gar plauktiem, viņš izskatījās pēc vingra jauna vīrieša. Galva stalti pacelta, zods uz priekšu pasliets.

Ievilcis dziļi elpu, pūlējos runāt rimti. - Mister Motrein. Tas, ko jūs nupat pateicāt, ir apvainojums, un man šķiet, jums vajadzētu atvainoties. Jūs, bez šaubām, saprotat, ka ne es, ne mans partneris neesam vēlējušies vai domājuši pretendēt uz jūsu klientiem. Tas, kas noticis, ir vienkārši nelaimīga apstākļu sagadīšanās. Tajā situācijā nekas cits nebija darāms, un, ja vien jūs gribētu saprast…

Garais vīrišķis izslēja zodu vēl vairāk uz priekšu. - Esmu visu apdomājis un palieku pie tā, ko teicu. Man nav ne mazākās vēlēšanās tērēt vēl vairāk laika un par to ar jums spriedelēt, un es ļoti ceru, ka nākotnē man vairs nebūs ar jums jāsastopas.

Viņš strauji pagriezās un izgāja no veikala, apņēmīgi sperdams garus soļus. Es apstulbis paliku stāvam un noraudzījos savu kurpju purngalos. Es virdu dusmās. Jebkuru mirkli varēja ienākt Helēna, kas bija aizgājusi pie friziera, un mēs varējām sākt savas tīkamās programmas izpildi, vispirms aiziet uz kino un pēc tam vēlīnās vakariņās kopā ar manu kolēģi Gordonu Reju un viņa sievu Džīnu. Tās bija vienkāršas izklaides izredzes, tomēr patīkama atpūta pēc smagām darba dienām, un es patiesi priecājos uz šo vakaru, biju visu nedēļu to gaidījis. Un nu - pagalam, sabojāts.

Negadījums ar Motremu bija sācies pirms vairākām nedēļām. Es mūsu ambulancē izmeklēju spanielu, kam bija kaut kāda ādas kaite, kad suņa īpašniece pēkšņi ieteicās. - Suni jau labu laiku ārstē misters Motrems no Skentonas. Viņš saka, ka tā esot ekzēma. Bet labāk nekļūst, un es gribu dzirdēt vēl cita daktera domas.

Es nepatikā paraudzījos uz kundzi. - Būtu bijis labāk, ja jūs to pateiktu pašā sākumā, tad es būtu varējis palūgt misteram Motremam piekrišanu, pirms izmeklēt jūsu suni.

-    Ak, es to nezināju.

-    Nu, kas darīts, padarīts, bet man diemžēl jāpiezvana misteram Motremam, pirms daru kaut ko vairāk ar suni.

Atvainojos un aizgāju uz ambulanci pie telefona.

-   Motrems klausās. - Balss skanēja, kādu to atcerējos agrāk dzirdējis. Dziļa, pašpārliecināta, vēsa. Kā daždien kaimiņpilsētiņas veterinārārstu, biju viņu vairākkārt redzējis un konstatējis, ka nekāds tuvāks kontakts laikam neveidosies. Man nepatika viņa augstprātīgi aristokrātiskā uzvedība, taču pašreiz vajadzēja izmēģināt draudzīgu pieeju.

-    Sveicināti, te Heriots no Darovbijas. Kā jums klājas?

-    Man klājas labi, Heriot, ceru, ka arī jums neklājas sliktāk.

-     Gribu pateikt, ka pie manis atnākusi viena jūsu kliente, misis Hiksona, ar savu suni - cik redzēju, tam ir kaut kāda ādas kaite. Viņa sacīja, ka vēloties dzirdēt vēl kāda veterināra domas, un palūdza man konsultāciju.

Balss telefonā kļuva ledaina. - Vai jūs suni apskatījāt? Man šķiet, jums būtu vajadzējis vispirms konsultēties ar mani.

-     Piedodiet. Man nebija tādas iespējas. Misis Hiksona man nebilda ne vārda un sāka runāt vienīgi tad, kad suns jau bija uz galda. Tāpēc tagad piezvanīju, lai atvainotos un pavaicātu, vai jums nav iebilduma.

Sekoja pauze, tad vēlreiz ieskanējās ledainā balss: - Nu ko, ja jums tas jādara, tad jādara. - Un klausule ar troksni tika nolikta.

Es aiz pazemojuma biju pietvīcis. Kas vainas, kāpēc viņš tā izturējās? Tādi atgadījumi praksē nebija retums. Man dažkārt patrāpījās kaimiņu veterināra pacients, kaimiņam dažkārt manējais, abas puses vienmēr izturējušās atsaucīgi viena pret otru. Pēc principa "es labprāt dzirdētu, ko jūs par to sakāt". Un pastāstījām viens otram, kā līdz šim noritējusi ārstēšana.

Ar Motremu nekas tamlīdzīgs nesanāca. Un es pat nedomāju viņam zvanīt vēlreiz.

Vēlāk pastāstīju to arī Zigfrīdam.

-    Iedomīgs pūslis, - Zigfrīds noņurdēja. - Vai atceries, ka reiz pirms ilga laika uzaicināju viņu pusdienās? Viņš atteica, ka neesot pārliecināts, ka jānodibina tik sabiedriski kontakti.

-    Jā, atceros.

-Nu labi, esmu ar mieru cienīt viņa uzskatus, bet kāpēc šoreiz tik stulba aizvainošanās?

Pagāja dažas nedēļas, un sāka likties, ka mani piemeklē ļauna nolemtība. Patlaban izmeklēju kliba suņa pakaļkāju, kad suņa īpašnieks, mīlīgs večuks, iečiepstējās. - Ak, man laikam vajadzēja jums pateikt, ka misters Motrems, vai, Skentonā viņu ārstēja, bet es nemanu nekādu uzlabošanos, nu, nekādu, un tāpēc gribu dzirdēt jūsu domas.

Man pārskrēja tirpas, bet nekas nebija līdzams. Gāju un vēlreiz zvanīju kaimiņam.

-    Motrems klausās. - Atkal tā pati noraidošā balss.

Es viņam īsi pateicu, kas noticis, un palūdzu piekrišanu.

Atkal garā pauze, tad kodīgs jautājums: - Ak jūs turpināt tādā pašā garā?

-    Kādā garā… ko jūs ar to domājat? Es neko neturpinu, bet vienkārši jautāju, vai jums nav iebildumu, ja izpildīšujūsu klienta lūgumu.

-    Dariet, ko gribat, velns lai parauj! - Un klausulē vada viņa galā atkal nodunēja.

Es sāku apcerēt likteņa ērmotos līkločus, kad pēc dažām dienām ienāca Zigfrīds un izskatījās visai domīgs.

-Tu neticēsi, Džeims. Šorīt mani izsauca viens no Motrema klientiem - vārdā Bolends. Drausmīgi uztraukts. Viņa zirgs bija salauzis kāju, viņš bija zvanījis Motremam, bet tas bija aizbraucis apgaitā, nelaimīgais izmisumā piezvanīja man, un man vajadzēja doties turp. Gadījums baigs - drausmīgi nejauka, komplicēta frak- tūra, nabaga zirgs elles mokās. Nekādu cerību izglābt. Nebija citas izejas kā nabaga lopiņu tūlīt uz vietas nošaut. Nevarēja un nedrīkstēja ļaut zirgam tā ciest. Bet tā ir Motrema darīšana. Nupat zvanīju viņam vēlreiz, bet nekā, vēl nav pārradies.

- Man vajadzēja Zigfrīdam palīdzēt iztīrīt vienam sunim iekaisušās ausis, un mēs grasījāmies darbu pabeigt, kad atvērās operāciju istabas durvis un tajās parādījās Motrems. Nevainojamā izskatā kā vienmēr, bet acīm redzami pārskaities.

-   Ak tā - jūs abi esat te! - Atkal augstā priekšnieka balss. - Un tā ir labi, jo tas, kas man sakāms, attiecas uz jums abiem. Šis pēdējais izlēciens ar Bolendu nu beidzot pārspēj visu, Farnon. Man atliek vienīgi secināt, ka jūs abi kopā rīkojat kampaņu, kā nozagt man iespējami vairāk klientu.

Zigfrīds piesarka. - Paklausieties, Motrem, tas, ko jūs sakāt, ir smieklīgi. Mums nav ne mazākās vēlēšanās atvilt jums klientus. Attiecībā uz Bolenda zirgu, varu teikt, ka veltīgi izpūlējos ar jums kontaktēties, bet…

Motrems pacēla roku. - Negribu vairāk neko dzirdēt. Jūs varat runāt, ko gribat, bet es esmu pārliecināts godīgu darba attiecību piekritējs. Pēc visa tā, kas noticis, esmu priecīgs, ka neatkāpos no saviem principiem sakarā ar to "aiziet kopā pusdienās" muļķību.

-     Viņš savos nesasniedzamajos augstumos palocīja pret mums galvu un aizgāja.

Tagad, stāvēdams Brotonā grāmatveikalā un secīgi atcerēdamies visus notikumus, jutu, ka Motrema uzbrukums bija pilnīgi nevajadzīgs. Sapratu, ka viņš vienkārši bija gribējis izgāzt žulti, un patrāpījos es.

Tāpat kā manam partnerim, arī man šāds stāvoklis ļoti nepatika, tomēr mēs par to vairs nedomājām, līdz man pie gultas pulksten vienos naktī iezvanījās telefons. Bija pagājis apmēram mēnesis pēc pēdējās sadursmes. Es samiegojies pastiepu roku pēc klausules.

Balss vada viņgalā skanēja ļoti satraukti. - Runā Lamsdens no Skentonas, mistera Motrema asistents. Patlaban ārstēju viņa zirgam kolikas, bet netieku galā. Man nepieciešama palīdzība.

Es pēkšņi biju pilnīgi atmodies un možs. - Kur tad ir Motrems?

-    Atvaļinājumā. Ziemeļskotijā… - Jaunekļa balss ietrīcējās.

-     Ak, vajadzēja arī tam notikt tieši tad, kad viņš aizbraucis. To zirgu viņš dievina. Ik dienu izjāda. Esmu izmēģinājis visas iespējamās zāles, bet man liekas, ka viņš neizdzīvos. Nespēju iedomāties, kas notiks, kad šefs atgriezīsies. Ko viņam teikšu, kā skatīšos acīs. - Mirkli klusējis, viņš piebilda: - īstenībā cerēju, ka sazvanīšu misteru Farnonu. Viņš tak zina visu, kā jārīkojas ar zirgiem, vai ne?

-    Jā, tā tiešām ir, - es noteicu. Sēdēju tumsā, klausuli pie krūtīm piespiedis, un vēros griestos, kad Helēna man blakus nemierīgi sakustējās… - Klausieties, Lamsden. Lūkošu parunāt ar savu partneri. Viņam gan šonakt nav dežūras, bet es uzzināšu, ko viņš saka. Lai būtu kā būdams, apsolu, ka viens no mums aizbrauks jums palīgā.

Pārtraucu viņa pateicības plūdus un piezvanīju Zigfrīdam. Kamēr atstāstīju viņam notikumu, jutu, ka viņš vada galā kļūst možs. - Manu dieniņ! Motrems!

-    Jā. Un ko tu par to domā?

Dzirdēju garu, smagu nopūtu, tad: - Man jābrauc, Džeims.

-    Es braukšu tev līdzi.

-    Tiešām? Vai noteikti gribi to darīt?

-   Protams. Šonakt ir mana dežūra. Un varbūt tev mana palīdzība noderēs.

Pa ceļam uz Skentonu mēs daudz nerunājām, Zigfrīds vienīgi izteica manas domas: - Baiga situācija. Mēs esam iedzīti strupceļā. Motrems iemīlēs mūs vēl karstāk, kad uzzinās, ka esam bijuši līdzdalīgi viņa mīļotā zirga nāvē. Kolikas jebkuros apstākļos ir nejēdzīga būšana, bīstamas pat visvienkāršākajā izpausmē, un es esmu ar mieru saderēt, ka šis ir sarežģīts gadījums.

Motrema māja atradās pašā Skentonas ārmalā, mūsu starmešu gaismā parādījās kastaņu aleja, kas veda uz ļoti iespaidīgu savrupmāju ar pīlāriem abpus portāla. Apmetām līkumu un piebraucām pie mājām no otras puses, kur Lamsdens spīdināja pretī kabatas bateriju, stāvēdams bruģētā pagalmā. Tikko izkāpām no mašīnas, viņš steigšus mūs ieveda stallī pagalma kaktā. Iegājuši ieraudzījām kastaņbēro zirgu. Man kuņģis sarāvās čokurā, un es dzirdēju Zigfrīda izdvesto: - Ak Dievs! - Galvu nokāris, trulu skatienu, sviedriem noplūdis, zirgs ļodzīgiem ceļiem klumburoja pa steliņģi, visiem spēkiem mēģinādams nogāzties zemē un vārtīties, bet tas, kā zināms ikvienam veterinārārstam, var izraisīt zarnu pārme- šanos, kam neizbēgami seko nāve. Jauniņais asistents izmisīgi karājās apaušos, pūlēdamies noturēt zirgu kājās, lai tas turpinātu gaitu pa steliņģi.

Lamsdens izskatījās pēc sešpadsmitgadīga zēna, bet teju jau bija kvalificēts veterinārārsts, tad viņam vajadzēja būt vismaz desmit gadus vecākam. Viņš bija diezgan smalki veidots, un zēniskā seja bāla un pārguruši.

-    Cik labi, ka jūs atbraucāt, - viņš aizelsies pateicās. - Esmu ar viņu nomocījies visu dienu vakar un šodien, bet ne pie kā laba neesmu ticis, un tas mani beidz nost, tas ir ļaunāk par visu.

-    Pareizi, vecīt, - Zigfrīds noteica rāmā balsī. - Džeimss kādu brīdi pievaldīs zirgu, kamēr jūs man pastāstīsiet, ko līdz šim esat lietas labā darījis.

-    Nu - vispirms iebaroju istīnu vēdera izejas mīkstināšanai un hlorhidrātu sāpju mazināšanai, tad vēl largactilu un dažas nelielas arekolīna injekcijas, taču lielākas arekolīna devas bīstos dot, lai nerodas saspīlējums un nepārplīst kāda zarna. Ja viņš varētu kaut nieku no sevis izspiest, bet nu jau četrdesmit astoņas stundas- ne kripatas.

-     Nekas, puikiņ, viss ir darīts labi, jūs neesat pieļāvis nevienu kļūdu, vismaz par to neraizējieties. - Zigfrīds satvēra zirga elkoni un pārbaudīja pulsu. Tad, neapturot zirga klumburošanu, viņš pacēla tam plakstus un apskatīja acu ābolus, tikai pēc tam izmērīja temperatūru.

-    Jā… jā… - viņš nomurdēja, sejas izteiksmē nekas nemainījās. Pagriezies pret asistentu, viņš palūdza: - Vai jūs aiztecēsiet uz māju un atnesīsiet spaini karsta ūdens un ziepes. Es gribu pārbaudīt taisno zarnu.

Kad Lamsdens aizsteidzās, Zigfrīds strauji apsviedās apkārt. - Man tas nepatīk, Džeims, Dieva vārds, nepatīk. Draņķīgi vājš pulss, gandrīz vispār nav samanāms, konjunktīvas sarkanas kā ķieģeļi. Temperatūra 103 grādi. Negribēju tikai to puisi vēl vairāk uztraukt, bet man liekas, ka šajā spēlītē mēs zaudēsim. - Acis viņam papletās. - Un atkal Motrems! Vai tiešām pasaulē ir kaut kas tāds kā ļauna burvestība? - Es neko neatbildēju, jo vajadzēja valdīt nemierīgo zirgu. Vājš pulss zirgam uzskatāms par liktenīgu nolemtību, un pārējās pazīmes norādīja uz stipri plaši izvērstu zarnu trakta iekaisumu.

Kad asistents atgriezās ar ūdesnsspaini, Zigfrīds, augstu atlocījis krekla piedurkni, dziļi iebāza roku zirgam taisnajā zarnā. - Jā… jā… kā jūs jau teicāt - sastrēdzis smags aizcietējums. - Viņš pāris mirkļu, klusu svilpodams, padomāja.

-    Tā, vispirms jāremdina sāpes.

Viņš iešļircināja jūga vēnā nomierinošu līdzekli, maigi uzrunādams zirgu. - Tas tev palīdzēs, nabaga vecais puika, - pēc tam sekoja fizioloģiskā šķidruma injekcija vēnā, lai apturētu šoku. - Un tagad mēs viņā sadzīsim veselu galonu šķidra parafīna, lai mīkstinātu zarnu saturu. Veikli iestūmis zirgam nāsī kuņģa zondi, ievadīja to kuņģī un iesūknēja parafīna eļļu.

-Tagad kaut ko muskuļu atslābināšanai. - Atkal injekcija vēnā.

Kad viņš pēc brīža, izvilcis un notīrījis saritināja zondi, zirgs bija kļuvis daudz mierīgāks. Kolikas sagādā drausmīgas sāpes, turklāt man vienmēr ir licies, ka zirgi sāpes izjūt stiprāk nekā citi dzīvnieki, lāgiem nav pat iespējams noskatīties zirga ciešanās. Bija dziļš atvieglojums noraudzīties, kā lielais dzīvnieks pamazām nomierinājās, pārtrauca pūliņus katrā ziņā mesties guļus un izjuta skaidri saredzamu atvieglojumu.

-     Nu tā, - klusu un mierīgi noteica Zigfrīds. - Tagad gaidīsim.

Lamsdens uzmeta viņam jautājošu skatienu. - Vai esat pārliecināts? Man ļoti žēl, ka esmu iztraucējis jūsu naktsmieru. Pulkstenis jau ir pāri diviem. Jūtos ļoti vainīgs. Varbūt es tagad varētu viens pats tikt galā.

-Mans partneris viņam uzsmaidīja. - Visu cieņu jums, mīļo puikiņ, bet priekšā vēl liela un sarežģīta darīšana. Zirgs pagaidām vēl ir tikai narkotizēts uz neilgu laiku, un man laikam nav jums jāsaka, ka stāvoklis ir ārkārtīgi nopietns. Ja mēs nespēsim atjaunot viņa zarnu darbību, tad viņš nobeigsies. Viņam būs vēl daudz kas vajadzīgs, kuņģa zondi ieskaitot. Par visiem kopā mēs galā tiksim, cerot uz labu iznākumu.

Puisis apsēdās uz siena ķīpas un truli blenza uz saviem zābakiem. - Ak Dievs, es ceru, ka tas būs labs. Mistera Motrema pēdējie vārdi pirms aizbraukšanas bija: "Nu tev jārūpējas par Meču. Pieskati, kā nākas."

-    Meču? - Zigfrīds pārprasīja.

-   Jā - Mečbokss, tāds zirgam ir vārds. Mans šefs viņam gauži pieķēries.

-    Man jūsu patiešām žēl, - Zigfrīds sacīja, - esat iekūlies smagās nepatikšanās. Cik es pazīstu Motremu, viņam nav viegli kaut ko ieskaidrot.

Lamsdens izbraucīja ar abām rokām matus. - Nē… nē… - viņš paskatījās uz mums. - Varu jums teikt, ka viņš nav ļauns, pret mani izturas labi. Tikai kā cilvēks… kad viņš tā pa savai modei uz mani paskatās, tad man liekas, ka neesmu izaudzis lielāks par sešām collām…

-    Tā jušana man arī nav sveša, - es piebildu.

Zigfrīds brītiņu noskatīja puisi, tad jautāja: - Kas jums vārdā? Kā māte jūs sauc?

-    Harijs.

-    Nu tad tā, Harij. Jums droši vien ir taisnība. Un man patīk jūsu lojalitāte. Droši vien viņam vienkārši ir tāds raksturs, bet mums abiem ar Džeimsu iegadījies sastapties ar viņu neīstā laikā. Starp citu, vai jūs varētu mums sagādāt kafiju? Šī nakts var izstiepties visai gara.

Nakts patiesi izgadījās gara. Uz maiņām izvadājām zirgu, kad tas sāka grīļoties. Zigfrīds atkārtoja injekcijas, pārmijus iešļir- cinādams zāles gan sāpju samazināšanai, gan trankvilizatorus, vienreiz arī piesardzīgu arekolīna devu, bet pulksten piecos vēlreiz laida darbā kuņģa zondi, pa kuru ievadīja magnēzijsul- latu. Visu laiku, kamēr mēs snauduļodami un žāvādamies vārtījāmies sienā, neatlaidīgi vērojām sāpju un depresijas mazināšanos pacientam, taču vairāk par visu gaidījām zarnu darbības rezultātu.

Mani, vērojot Mečboksa svārstīgo galvu un nedrošo mīņāšanos, visvairāk satrauca doma, ko zināju: zirgi mirst drīzāk nekā citi mājlopi. Pārējie, tāpat arī citi dzīvnieki, ir daudz sīkstāki un dzīvotspējīgāki. Likās, ka taisnība vecajam fermeru teicienam: "Zirgi neko daudz nespēj turēt". Laikam gausi velkoties cauri garajai naktij, palēninoties manai vielmaiņai, saruka arī cerības uz mūsu pūliņu izdošanos. Gaidīju, ka kuru katru mirkli zirga grīļīgā gaita apstāsies, viņš sabruks uz sāniem un izdvesīs pēdējo grūto nopūtu. Tad mēs kā salauzti brauktu atpakaļ uz Darov- biju.

Virs staļļa pusdurvīm redzēju pamazām izdziestam zvaigznes un parādāmies pirmo pelēko rītausmu. Ap pulksten sešiem, kad atskanēja pirmās putnu balsis, Zigfrīds piecēlās un izstaipījās.

-   Lielā pasaule tur ārā ir pamodusies un sāk no jauna dzīvot. Ko mēs darīsim, zēni? Mūs visus gaida darbs. Kurš paliks pie Mečboksa? Vienu viņu atstāt nevaram.

Mēs miglainām acīm raudzījāmies cits uz citu, kad zirgs pacēla asti un izlika uz klona kaudzīti karstu, kūpošu zirgābolu.

-Ak manu! Cik brīnišķīgs skats! - Zigfrīds iesaucās, un mūsu izvārgušajos ģīmjos izplauka smaidi. - Tas nu ir patiešām labi, bet vēl nevaram gavilēt. Iešļircināšu viņam vēl vienu devu antibiotiku, pirms braucam projām. Harij, man šķiet, ka tagad varu droši braukt projām. Bet jūs gan viņu nepametiet, un, tiklīdz viss nav pilnīgā kārtībā, nekavējieties man zvanīt.

Pagalmā izgājuši, sarokojāmies. Mūsu jaunākais kolēģis, gan briesmīgi miegains, mirkšķināja acis, tomēr izskatījās laimīgs.

-    Nezinu, ko lai saku, - viņš murmuļoja, - esmu jums abiem bezgala pateicīgs. Jūs mani izvilkāt no neiedomājamām ķēpām, nekad nespēšu jums pietiekami pateikties.

-    Nav par ko, draudziņ, - Zigfrīds kā dziedāt nodziedāja.

-     Man prieks, ka varēju izlīdzēt. Zvaniet mums vienmēr, ja būs vajadzība, tikai ne par zirgiem, kam piemetušās kolikas - vismaz tuvākajās pāris dienās ne, ja iespējams.

Mēs visi nosmējāmies, Zigfrīds iedarbināja motoru, un mēs aizbraucām. Lamsdens piezvanīja tikai nākamajā dienā, kad es pagadījos pie telefona. - Mečbokss ir absolūti vesels. Vēders darbojas normāli. Viss ir brīnišķīgi.

Pagāja trīs nedēļas, un Skentonas epizode pamazām ieslīdēja pārējo atmiņu pulkā, bet vienu rītu, skatoties izsaukumu žurnālā, Zigfrīds ieteicās:

-    Zini, Džeims, man šķiet, ka Motrems tomēr būtu varējis kaut jel kā atsaukties uz mūsu palīdzību viņa zirgam. Es neesmu kārs uz ceremoniālām pateicības runām, taču kādu vārdiņu viņš tomēr būtu varējis notērēt, padodot mums ziņu.

Diezgan pikti viņš kaut ko iekricelēja žurnālā. - Taču laikam tas augstprātīgais ērms nespēj pat to.

-    Es nezinu, Zigfrīd, bet varbūt viņš vēl nav atgriezies no atvaļinājuma. To mēs nezinām.

-    Hm… - mans partneris šaubīdamies paraudzījās uz mani. - Var jau būt, ka nodaru viņam netaisnību, bet lai nu būtu kā būdams, mums paliek gandarījums, ka palīdzējām tam brašajam zirgam noturēties pie dzīvības. - Viņš acīm redzami atmaiga. - Tas ir viens brīnišķīgs zirgs.

Nākamajā rītā atgriezos no agrās apgaitas un ieraudzīju savu partneri nolīkušu pār vaļēju kasti, no kuras ārā rēgojās zeltaini pudeļu kakli.

-    Kas tas ir? - es jautāju.

-    Šampanietis. Vesels ducis. - Viņš izvilka no kastes vienu pudeli un apskatīja etiķeti. - Bolingers - augstākā klase.

-    Va vellos! No kurienes tas uzgadījies?

-    Man nav ne jausmas. Atsūtīts šorīt, kamēr mēs bijām projām. Pavadzīmes nav. Taču neuztraucies, tas tiešām domāts mums. Redzi: "Farnona kungam un Heriota kungam".

-    Brīnišķīgi. Es tikai nezinu…

Es nedabūju pabeigt sakāmo, kad pie ambulances durvīm kāds pieklauvēja, tās atvērās, un ienāca Motrems.

Mēs nebildām ne vārda, tikai blenzām uz viņu.

Viņš paskatījās uz pudeļu kasti. - Ahā, esat gan saņēmuši to šampanieti.

Mēs abi ierunājāmies vienā balsī: - Vai to atsūtījāt jūs?

-        Jā… jā… par mazu pateicības zīmi. Es tikai vakarvakarā pārrados mājās… un… ē… Lamsdcns man izstāstīja, ko esat izdarījuši Mečboksa labā.

-Ak, ko nu par to… nevajadzēja… bija tik labi, ka tā iznāca… prieks… - Brīnums gan, arī Zigfrīds sāka stomīties.

Arī Motremam ar runāšanu nevedās viegli. Garš un ļoti cienīgs, kā vienmēr, taču nepārprotami viņš jutās neveikli, izmisīgi meklēdams pareizos vārdus. - Vajag gan, ļoti vajag izteikt pateicību.. . kas ir dziļāka nekā… dziļāka, nekā es vispār spēju izteikt. Un vajag… arī atvainoties jums, kungi, par manu stulbo un nepiedodamo valodu un piezīmēm, ko, mums pēdējoreiz tiekoties, izteicu.

-   Mīļais draugs, vairāk ne vārda! - Zigfrīds iesaucās. - Mēs tiešām nekad…

Motrems pacēla roku. - Lūdzami, ļaujiet man visu izteikt… Man no visas sirds ir žēl un kauns. Es pats nezinu, kālab sarunāju tādas nejēdzības. Esmu to darījis arī senāk… es laikam esmu… pārāk spurains… nemāku citāds būt.

Zods viņam runājot tomēr visu grēksūdzes laiku bija pasliets. Un skatiens tikpat augstprātīgs vērās no augšas lejup uz mums. Varbūt viņš arī skatīties citādi neprata. Grēksūdze šim cilvēkam maksāja dārgi, un es jutu istabā biezējam spriedzi. Zigfrīds nepārprotami juta, ka situācija jāatslābina. Viņš plaši paplēta rokas, it kā vēlēdamies mīļi apskaut visu pasauli.

-     Motrem, Motrem, mīļo cilvēk. Kas gan te vispār pieminams! Sīki pārpratumi, kas nākamajā mirklī ir aizmirstami. Lūdzams, nesakiet vairāk nekā. Mums abiem ar Džeimsu svarīgi irjvienīgi tas, ka jūsu skaistais zirgs atkal ir pilnīgi vesels.

Dižvīra ģīmis atmaiga. - Ir gan viņš skaists, vai ne?

-    Teikšu jums atklāti, - Zigfrīds izjusti sacīja. - Ka es arī vēlētos tādu zirgu. Apskaužu jūs.

Redzēju, ka divi zirgmīļi satikušies un saprotas.

Motrems palocīja galvu. - Esmu tik priecīgs, tik priecīgs, - viņš nopurpināja.

-    Un, starp citu, man jums jānodod kaut kas no Lamsdena. Viņš arījūtas jums bezgala pateicīgs. - Viņš pasniedza Zigfrīdam nelielu sainīti. Mans partneris aši attina iesaiņojumu un priecīgs iesaucās: - Pudele iesala viskija! Vecais lāga Harijs! Šodien mums laimīga diena. Un man šķiet, ka mums jānosvin ari Mečboksa atveseļošanās vienkop ar pārējiem notikumiem. Viss svinībām vajadzīgais mums ir tepat. Viņš izcēla šampanieša pudeli no kastes. - Ko jūs par to teiksiet, Motrem, vecais draugs? Līdz pusdienlaikam mums ir pavaļīgs brītiņš.

-    Jūs esat gauži laipns, Farnon, es piedalos ar lielāko prieku.

-   Brīnišķīgi, lieliski, lūdzu, sēdiet nost un jūtieties kā mājās. Sameklē glāzes, Džeims!

Jau pēc pāris minūtēm uzpaukšķēja šampanieša pudeles korķis, un mēs sasēdāmies ap galdu. Zigfrīds pacēla savu glāzi un atzinīgi paraudzījās uz tās dzirkstošo saturu.

-    Dzeram par to, lai Mečboksam vairs nekad nesāpētu vēders!

Viņš iedzēra, un Motrems nokremšļojās. - Es vēlos tikai

pateikt vēl vienu. Cik labi būtu bijis, ja mēs būtu jau sen agrāk sākuši satikties un biedroties. Man gribētos pajautāt, vai jūs abi būtu ar mieru nākampiektdien atbraukt pie manis pusdienās.

9. nodaļa

Vienmēr, tiklīdz man gadījās darīšanas ar misis Fezerstones problemātisko suni, es kļuvu ļoti piesardzīgs un sāku justies neveikli, taču šoreiz jutos brīvs un pašpārliecināts. Tāds gan jutos vienmēr, kad biju murgainā delīrija noskaņojumā.

Delīrija stāvoklis bija tikai viena atsevišķa brucelozes izpausme. Šī sērga, kas izraisa mājlopiem spontānu abortu jeb izmešanos, izputināja daudzus labus, saprātīgus manas paaudzes fermerus, īsta nelaime tā bija arī veterinārārstiem pieņemt teļus, govij priekšlaicīgi atnesoties, un iztīrīt govij placentu.

Tagad laimīgā kārtā ar brucelozes apkarošanas projekta palīdzību sērga ir izskausta, bet piecdesmitajos gados par to nevarēja pat sapņot, un maniem laikabiedriem iznāca ar briesmīgo infekcijas slimību sastapties gandrīz diendienā.

Es gauži labi atceros, kā, līdz pusei kails izmeties, jo aizsargtērpu tolaik vēl nebija, arī aizsargcimdi vēl nebija izgudroti, strādāju kūtī pie inficētajām govīm, izskrāpēdams no tām nekrotiskos aizmetņus, neizveidotos embrijus un sīkstās, glumās placentas, tādā veidā nonākdams tiešā kontaktā ar miljonu baktēriju. Pēc tam dāsni tīrījos ar dezinfekcijas līdzekļiem un pat tad vēl nespēju atbrīvoties no spīvās spontānu abortu smakas.

Slimības ietekme uz daudziem maniem amata brāļiem bija plaša un daudzveidīga. Viens liela auguma resns puisis sadila, līdz kļuva līdzīgs skeletam, visu laiku viņu mocīja drudzis, gadiem ilgi viņš nevarēja atkopties, citus sakropļoja artrīts, daži visai nopietni sajuka prātā. Viens uzrakstīja žurnālam The Veterinary Record par savu sindromu: kādu vakaru, mājās pārnākušam, viņam licies, ka būtu īsts prāta darbs noslepkavot sievu. Līdz darīšanai nekad neesot nonācis. Žurnālam viņš uzrakstījis tāpēc, lai ilustrētu piemēru tam, kādus impulsus spēj izraisīt Brucella abortus.

Es bieži jo bieži uzsitu sev pa plecu un pateicos Dievam, ka esmu imūns. Ar inficētiem lopiem biju saskāries gadu gadiem, taču nebiju izjutis ne visniecīgāko reakciju, un, noskatoties, cik smagi cieš vairāki mani draugi, pateicībā pieminēju, ka man tās palikušas aiztaupītas. Ilgie gadi mani bija pārliecinājuši, ka man nekad nekas tamlīdzīgs nevar atgadīties.

Tas bija, pirms sākās mani jocīgie pagriezieni.

Tas bija nosaukums, ko ģimene izmantoja diagnozei, kad man sākās neizskaidrojami, noslēpumaini nelabumi. Sākās bez iepriekšēja brīdinājuma un pārgāja tikpat ātri kā uznākuši. Es pats tos diagnosticēju kā atkārtotu saaukstēšanos, darbā bieži nācās līdz pusei izģērbties klajā laukā, dažkārt pat naktī, nospriedu, ka tās ir īslaicīgas gripas lēkmes. Simptomi bija nemainīgi, allaž vienādi secīgi - vispirms smaga depresija, tad ledains saltums, tik spēcīgi drebuļi, ka skatījos, kā drīzāk tikt gultā, temperatūra stundas laikā pacēlās līdz 105 vai 106 grādiem pēc Fāren- heita [3] . kad biju sasniedzis šo stadiju, man pēkšņi kļuva silti un labi, sāku sirsnīgi smieties un tērgāt pats ar sevi un visbeidzot - dziedāt. ,

Šī izrāde maniem bērniem sagādāja milzu jautrību, bet es nespēju noturēties - vajadzēja dziedāt, un man no tā kļuva tik labi un patīkami ap sirdi, kaut arī bērni aiz durvīm irgoja un ķiķināja. Es neļaunojos, ne par ko es neļaunojos.

Taču pēdīgi sapratu, ka jānoskaidro, kas tad īsti ar mani notiek. Doktors Elisons paņēma asiņu paraugu un nosūtīja to uz laboratoriju. Atbilde izgaisināja visas šaubas: neapstrīdama Brucella abortus klātbūtne. Gribot negribot biju spiests atzīt, ka arī es esmu kļuvis par šā kluba biedru.

Sākumā pieminētais uzliesmojums misis Fezerstones apmeklējuma laikā notika sestdienā. Kopā ar dažiem draugiem atgriezos no Sandcrlendas, kur bijām noskatījušies futbola sacīkstes. Mūsējie bija uzvarējuši, tāpēc visi bijām labā omā, jokojām, tērzējām un smējāmies, līdz es pēkšņi vairs nebiju dzīvākais runātājs un smējējs un drīz apklusu pavisam. Kad, nokļuvis Skel- deilas mājā un sačokurojies kvernēju pie kamīna, drebēdams un kratīdamies kā malārijā, sapratu, ka tuvojas jauns jocīgais pagrieziens.

Helēna paskatījās, tad uzvadīja mani augšā un sāka liet pudelēs karstu ūdeni. Juzdamies galīgi pie gala, apgūlos gultā, savilkos čokurā, ar vienu pudeli pie kājām, otru cieši piespiedis pie krūtīm. Kratījos tā, ka gulta drebēja. Helēna uzsedza man vēl vienu dūnu segu, nodzēsa gaismu un atstāja mani vienu. Mēs abi priekšlaikus zinājām, kas tagad notiks.

Nepagāja ilgs laiks, kad viss sāka risināties ierastajā veidā. Jau pēc īsa brītiņa sāku justies labāk, apsilu un kļuvu jautrāks. Tad siltums izplūda pa visu miesu, piepildīja visu manu būtni un es aizpeldēju svētlaimīgā miera valstībā, visas nepatikšanas bija aizmirstas, visas problēmas atrisinātas. Jutos kā debesīs. Sacēlās temperatūra, sāku justies vēl labāk. Gribējās, lai tā paliktu vienmēr. Un driz vien biju jau sakarsis un jutos pavisam brīnišķīgi, dziļi mierīgs, spēcīgs, valdonīgs un varens, un muļķīgi, bezjēdzīgi laimīgs.

Šajā stadijā es parasti izcēlu no segas apakšas drudzī kaistošo roku, pastiepos pēc termometra un iebāzu to padusē. Skaidrs - tieši tā, kā paredzēju - 106 grādi. Es apmierināts iegruģinājos. Viss bija labi un tīkami.

Gulēdams jutu tādu dzīvesprieka uzplūdu, ka sāku balsī ar sevi sarunāties, pats ar sevi apspriezdams dažādus interesantus tematus, taču jau pēc brītiņa mana pacilātība bija sakāpusi tik augstu, ka tai vajadzēja spēcīgākas izpausmes, visdabiskāk tā varēja būt vienīgi dziedāšana. Ar pilnu krūti sāku veco dziesmu par Anniju Loriju, kas Maksveltaunas zaļajos kalnos rīta rasas mirdzumā solījās mana būt… Nekad mana balss vēl nebija skanējusi tik dziļi un sulīgi. Aiz durvīm nekavējoties ieklukstējās: hi- hi-hi, kam sekoja paskaļš Džimija čuksts: - Nupat dod vaļā… - un Rozītes klusinātie smiekli. Mazie rakari bija klāt atkal, bet lai nu ir, lai smej, es tikai dziedāju tālāk, kā Annija solījās nekad mani neaizmirst. Smiekli aiz durvīm pieņēmās spēkā.

Es vēl iztērzējos pats ar sevi, un, jāteic, visās lietās biju ar sevi pilnīgi vienisprātis par to, ka vajadzētu izmēģināt, kā skanēs Džona Makkormaka dziesma par Rozi no Treilijas. Dziļi ievilku elpu un sāku: - "Bāls mēness pār zaļajiem kalniem spīgo…"

-    Ha-ha-ha-hahaha… - Maniem bērniem tur aiz durvīm tie bija īsti svētki. Tad izdzirdu zvanu pie durvīm, soļus uz trepēm lejup un augšup un pēdīgi klauvējienu pie guļamistabas durvīm.

Džimijs pabāza galvu istabā. - Tēt! - Redzēju, kā viņam noraustās ģīmītis, valdot smieklus. - Lejā ir misis Fezerstone ar suni. Mamma uz brītiņu izgājusi. Viņa saka, ka gribot steidzīgi satikt tevi.

-   Kārtībā, vecīt, - es atsaucos un rausos ārā no gultas. - Tūliņ noiešu lejā.

Puikam iepletās acis. - Vai esi pārliecināts, ka vari?

- Pilnīgi. Nepaies ne divas minūtes, kad būšu lejā. Ieved viņu konsultāciju istabā.

Vēlreiz pabailīgi uz mani paraudzījies, Džimijs aizvēra durvis un nokāpa lejā.

Kamēr es vilku mugurā kreklu un iekāpu biksēs, man galvā dunēja veseru klaudzieni, seja dega kā ugunī. Normālos apstākļos misis Fezerstones vārda pieminēšana vien man uzdzina drebuļus. Pusmūža sieviete, bagāta, valdonīga. Jau vairākus gadus viņa mani spīdzināja ar sava pūdelīša Rollo šķietamajām slimībām, ko pati bija izdomājusi.

Rollo bija izcili veselīgs sunītis. Tāpat kā vairums pūdēju, viņš bija sīksts un izturīgs, kam patika neieskrienoties lēkt vai sešu pēdu augstumā, it kā tas darbotos uz atsperēm. Visā, kas attiecās uz Rollo, misis Fezerstone bija pilnīgi nojūgusies hipo- hondriķe. Raugoties no finansiālā aspekta, varētu domāt, ka tā ir ideāla situācija - bagāta kliente, kas maksā par regulārām vizītēm, lai es izmeklētu pilnīgi veselu sunīti, bet man tas šķita nejauki apnicīgi. Bezgalīgas konsultācijas, un no manas puses: "Tiešām, misis Fezerston, tas, ko jūs minējāt, ir gluži normāla parādība, ticiet man" vai "Kā lai jūs pārliecinu, misis Fezerston, ka jūs raizējaties bez vajadzības," taču tas viss bija velti, jo kundzene tikai spītīgi izslēja zodu. "Vai jūs, mister Heriot, gribat apgalvot, ka es sapņoju vai izdomāju tās kaites? Vai varbūt man nevajadzētu ticēt pašai savām acīm? Mans nabaga Rollo cieš, un es ceru, ka jūs kaut ko darīsiet viņa labā."

Sava vājā rakstura dēļ es allaž piekāpos un tiku no viņas vaļā, izrakstot kaut ko nekaitīgu, no kā brašajam šunelim ļaunums necēlās, tomēr tāda rīcība mani gauži apkaunoja. Biju spiests atzīt, ka saskarsmē ar viņu biju visīstākais mīkstmiesis un gļēvulis, pieļaudams, ka, manus saprātīgos aizrādījumus noklausījusies, viņa tikai nevērīgi atmeta ar roku. Kāpēc es nespēju stingri palikt pie sava apgalvojuma?

Taču šajā brīdī, pie spoguļa sienot kaklasaiti un klusu dungojot dziesmiņu un lūkojoties drudžaini spīdošajās acīs piesarku- šajā ģīmī, ko redzēju spoguļattēlā, līdzšinējā nevarība man likās pilnīgi nesaprotama. Un es gaidīt gaidīju iespēju satikties ar šo dāmu vēlreiz.

Noskrēju lejup pa kāpnēm, pa ceļam paķerdams baltu virsvalku. Izsteidzies cauri gaitenim, redzēju misis Fezerstoni stāvam konsultāciju istabā pie galda.

Sasodīts! Viņa nudien nebija neizskatīgs sievišķis! Nē, viņa bija ļoti, ļoti glīta. Brīnums, kā nebiju agrāk to nekad ievērojis. Kas par to! Vismaz tagad man nebija ne mazāko šaubu, kas darāms. Jāiet tik klāt, jāapskauj, cieši jāsaspiež, stingri un šmakstoši jānobučo un jāsaka, lai aizmirst visus mūsu strīdiņus un domstarpības, lai tās visas izgaist kā rasa rīta saulē.

Devos apņēmīgi uz priekšu, kad pēkšņi pamanīju kaut ko dīvainu. Viņa bija pazudusi. Es taču patiesi vēl nupat viņu redzēju stāvam, nupat, tikai pirms sekundes. Apstājos un paliku uz vietas, acis mirkšķinādams galīgā apmulsumā, līdz pamanīju, ka viņa bija pietupusies aiz galda. Tātad viņai arī gribējās paspēlēt paslēpes, arī viņa acīmredzot bija jautrā prātā.

Uz mirkli viņas galva pašāvās augšup, un es viņu sveicināju ar jautru - Jo-ho-ho, es jūs redzu! - es uzgavilēju. Bet izrādījās, ka viņa tikai pieliekusies, lai paceltu sunīti no grīdas, un tagad nolika to uz galda.

Viņa uzmeta man savādu skatienu. - Vai bijāt atvaļinājumā, mister Hcriot. Jūs izskatāties iededzis, vai.

-Nē, nē, nē, nē. Es jūtos ārkārtīgi labi. Tiešām. Es…

Kundze savilka lūpas urskulī, nepacietīgi apraudama manu nepabeigto teikumu. - Es patiesi esmu ļoti, ļoti uztraukta un noraizējusies par savu nabaga Rollo.

Pūdelēns, izdzirdis savu vārdu, agresīvi sāka dīdīties pa galdu un gribēja lēkt man ģīmī.

-   Ak uztraukta? Tik briesmīgi. Tad tikai klājiet vaļā, kas par vainu. - Es tik tikko noturējos, neieklukstējies smieklos.

-    Kā gan ne! Mēs tikko bijām izgājuši vakara pastaigā, kad viņš piepeši ieklepojās.

-    Tikai vienreiz ieklepojās?

-Nē, divreiz, ziniet, tā hak-hak.

-   Tā hak-hak? - Man drausmīgi grūti bija novaldīties nopietnam. - Un kas tad notika pēc tam?

-    Pēc tam vairs nenotika nekas. Vai tad ar to nepietiek? Tāds nejauks klepus!

-    Labi, tad pastāstiet, lūdzu, vai tie bija divi hak vai vienreiz dubults hak-hak. - Bet nu es vairs sīku smiekliņu novaldīt nespēju, jo atrados sava noskaņojuma'gūstā.

-    Varu pateikt tikai to, mister Heriot, ka tas bija ļoti nelabs un bīstams klepus. - Redzēju, ka arī viņas acis bīstami uzzibsnīja.

-   Ak tā. - Sameklēju stetoskopu un termometru un sāku pacientu izmeklēt pēc visiem likumiem. Viss, protams, bija normāli, un es biju ar mieru apzvērēt, ka Rollo skatienā pamanīju atvainošanos.

Taču visu laiku mani kutināja smieklu kluksti, līdz beidzot vairs nespēju tos novaldīt un tie izlauzās varenā skaļā - Ha-ha!

Misis Fezerstonei, uz mani skatoties, uzacis pašāvās augsti pierē. - Par ko jūs smejaties? - viņa ledainā balsī noprasīja. Sevišķi viņa uzsvēra pēdējo vārdu.

-   Kā nu ne - tas viss, redziet, ir pārlieku jocīgi, - es attraucu un, pret galda malu atspiedies, palaidu vēl sirsnīgāku smieklu.

-Jocīgi! - Misis Fezerstones balsī šausmas jaucās ar nespēju noticēt. - Es nu gan nespēju saskatīt nekā jocīga dzīvnieka ciešanās.

Ietinies sava siltuma un eiforijas seģenē, es pakratīju pirkstu, tādā veidā viņu norādams. - Jocīgi ir tas, ka viņam nav nekādu ciešanu. Nekādas vainas viņam nav bijis nevienu reizi no tām daudzajām, kad vedāt viņu šurp pie manis.

-    Kā, lūdzu?

-   Tā ir svēta patiesība, misis Fezerston. Visas Rollo kaites ir sadomātas, jūsu izgudrojums. - Galds sadrebēja no manas nākamās smieklu lēkmes.

-   Kā jūs iedrošināties kaut ko tādu sacīt? - Kundzene nomērīja mani ar augstprātīgu skatienu.

-    Pagaidiet mirklīti, līdz varēšu jums paskaidrot. - Noslaucīju pāris asaru un tad, mazliet aizelsies, turpināju. - Vai atceraties, kā bijāt uztraukusies līdz nāvei par to, ka Rollo bija ieņēmies dažkārt pacelt vienu pakaļkājiņu un tikai pēc vairākiem soļiem to nolikt atpakaļ pie zemes? Es toreiz jums sacīju, ka tas neko nenozīmē un ir tikai tāds niķītis, bet jūs pieprasījāt, lai ārstēju viņam artrītu.

-    Jā, tā bija, un mani tas satrauca.

-    Zinu, bet jūs liedzāties man noticēt. Nekas ļauns no tā nav cēlies, un viņš droši vien dara tāpat arī vēl tagad. Tāds paradums ir daudziem mazu šķirņu sunīšiem.

-    Jāā - varbūt, bet…

-     Un vēl kaut kas cits, - es turpināju, joprojām šad tad ieklukstēdamies. - Bija arī tāds laikposms, kad jūs pieprasījāt, lai dodu viņam miegazāles, jo viņam naktīs rādoties briesmīgi murgi.

-    Kā tad - tā ari bija. Viņš lāgiem miegā gaužām žēli smilkstēja, ķepiņas raustījās, it kā viņš pūlētos aizbēgt un glābties no kaut kā drausmīga.

-    Viņš sapņoja, misis Fezerston! Droši vien kaut ko patīkamu - varbūt dzinās pakaļ bumbiņai.

Es satvēru Rollo galviņu. - Un paskatieties šurp - ha-ha-ha! Vai atceraties, cik uzstājīgi apgalvojāt, ka viņam nezin kas aug acīs. Un tas bija vienīgi gluži normāls trešais plaksts. Ha-ha-ha! Vai redzat - tepat jau tie vēl aizvien ir. Un viņš jūtas priecīgs un laimīgs, tie viņu netraucē. Ha-ha-ha-ha! - Es jutos pārlieku jautrs un paliecos uz priekšu, lai draudzīgi iebikstītu viņai sānos, bet viņa parāvās atpakaļ.

Viņa aizsedza muti ar plaukstu, un uzacis bija novietojušās augstu pierē it kā uz ilgstošu palikšanu. - Jūs… nevar taču būt, ka jūs visu to, ko teicāt, domājat nopietni?

-    Jā, katrā ziņā nopietni. Un es varētu vēl ilgi tā turpināt.

-    Ak… es nezinu, ko sacīt. Un kā tad ar to klepu, kas viņam bija šovakar?

- Jūs mierīgi varat viņu vest uz mājām. Un, ja viņš sāk pa īstam krekšķēt, atvediet viņu pie manis rīt, bet es zinu, ka nebūs nekādas vajadzības. - Noslaucīju sakarsušo, nosvīdušo seju un nocēlu Rollo no galda.

Kundze bija spēcīgi apmulsusi, kad stūrēja prom pa gaiteni, vēl joprojām aizsegusi muti ar plaukstu un uzmezdama man neticīgu, jautājošu sānisku skatienu, tomēr nebilda ne vārda, it kā patiesi būtu apstulbota.

Aizvadījis viņu, es no jaūna atgriezos gultā, un, miegā laižoties, mani pavadīja apmierinājuma sajūta, ka esmu līdz galam atrisinājis iestāvējušos problēmu, turklāt veiksmīgi un priecīgā garā.

Nākamajā rītā es vairs tik laimīgs nejutos. Šis mans jocīgais pagrieziens turpinājās gluži tāpat kā ikreiz. Pēc pacilātā noskaņojuma iepriekšējā vakarā tagad radās pašpārmetumi, galīga iztukšošanās sajūta, pilnīga neziņa. Savilcis palagu līdz zodam, gulēju un domāju par iepriekšējo vakaru, lūkodams kaut ko atcerēties, bet viss sagriezās drausmīgā juceklī. Neko nespēju sašķirot un izvērtēt.

Bija pagājušas tikai dažas minūtes pēc pamošanās, kad kā spējš belziens uzkrita neskaidras atmiņas. Misis Fezerstone! Ak Dievs! Ko biju viņai sarunājis? Ko vispār sadarījis? Izmisīgi pūlējos atcerēties visu sīkāk - kā bija sācies, kas noticis tālāk. Vienīgais neapstrīdamais fakts bija tas, ka es smējos. Pat apsmējis viņu, varbūt pat pieķēris ar roku. Vai tiešām biju centies viņu apskaut? Vai pagramstījies ap viņu, kamēr gājām pa gaiteni? Man izlauzās klusi kunkstieni.

Viena lieta man bija skaidrāka par skaidru - biju izturējies neiedomājami drausmīgi, un nu manī pamazītēm nostiprinājās pārliecība, ka par to nāksies dārgi samaksāt. Viņa noteikti vairs nekad nespers kāju manā ambulancē. Stāsts par manu cūcīgo izturēšanos staigās no mutes mutē, varbūt viņa pat uzrakstīs paziņojumu Karaliskajai koledžai un nosūdzēs mani. The Darrowby and Houlton Times pirmajā lappusē varēšu izlasīt kliedzošo virsrakstu: NOPIETNI APSŪDZĒTS VETERINĀRĀRSTS. HERIOTAM JĀSTĀJAS DISCIPLINĀRĀS PADOMES PRIEKŠĀ.

Stenēdams ievīstījos ciešāk segā un neko neredzošām acīm blenzu uz tējas tasi, ko Helēna bija nolikusi man pie gultas. Pēc jocīgajiem pagriezieniem es parasti nākamo dienu atpūtos un pēc tam ļoti strauji atveseļojos. Taču šoreiz garīgās traumas nevarēs tik ātri sadziedēt. Nemaz nerunājot par baismīgajām sekām.

Nespēdams pašmocības ilgāk izturēt, ātri izdzēru tēju, uzrāvu mugurā drēbes un nokāpu lejā.

-    Vai jūties labāk? - jautāja Helēna, kas patlaban mazgāja brokastu traukus. - Drīz tu atkal būsi formā, kā parasts. Dīvaini tas ir, bet bērniem gluži labi patika. Vakarvakarā tev esot bijusi varena balss. - Viņa pasmējās un noslaucīja rokas.

Nodomāju, ka neilga pastaiga svaigā gaisā man nāks par labu, tāpēc izgāju laukā, nolēmis apmest līkumu pa pilsētu. Gandrīz nespēju noticēt savām acīm, kad ieraudzīju tuvojamies misis Fezerstoni. Viņa nebija ne simt soļu attālumā. Es panikā pārme- tos uz otru ielas pusi, bet cienīgā mani bija pamanījusi un arī šķērsoja ielu. Kad dārgais tvīda kostīms enerģiskiem soļiem aizvien vairāk pietuvojās, redzēju, ka glābiņa nav.

Ak, lai jau! - es pats sev sacīju, tūliņ ies vaļā: mister Heriot, man šķiet, jūs varbūt interesēs, ka par jūsu izturēšanos sestdienas vakarā esmu paziņojusi saviem advokātiem. Jūsu uzvedība bija neiedomājama, un es uzskatīju par savu pienākumu parūpēties, lai neaizsargātās sievietes turpmāk justos drošāk no jums. Man grūti noticēt, ka izglītots cilvēks un profesionālis var uzvesties tā, kā jūs - izmantot situāciju, pieviļot jums dāvāto uzticēšanos. Un jūsu neiedomājamā cietsirdība pret manu nabaga sunīti un viņa ciešanām - es pat domāt par to nespēju.

Bet nebija ne uz to pusi. Pienākusi man klāt, misis Fezer- stone uzlika roku man uz delma. - Vakar vakarā jūs, mister Heriot, man izdarījāt daudz laba.

-    Kā tā?

-     Jā. Jūs bijāt tik saprotošs un iejūtīgs. Tagad arī es saprotu, ka attiecībā pret Rollo esmu izturējusies muļķīgi. Laikam biju jums drausmīgi apnikusi.

-    Ai, nē, nē…

-    Jūs esat ļoti laipns, bet es zinu, ka esmu izturējusies bezjēdzīgi, traucēdama jūs bez iemesla dažādā nepiemērotā laikā, piemēram, arī vakar - sestdienas vakarā.

-    Nē, varu droši jums teikt…

-     Taču jūs nesadusmojāties, bet smējāties, un cik brīnišķīgi jūs parādījāt manu muļķību no jocīgās puses. Man bija milzīgs kauns, kad jūs tik saprātīgi izskaidrojāt, ka esmu raizējusies pavisam bez vajadzības. Ceru, ka jūs man piedosiet. Turpmāk būšu saprātīgāka saimniece savam sunītim. Un Rollo taču tiešām ir dūšīgs suņuks, vai ne?

Atvieglojums vēlās man pāri lieliem viļņiem, kad nolūkojos uz pūdelīti, kas mirdzošām acīm, smējīgu fizionomiju palēcās triju augumu augstumā, dzirdēdams pieminam savu vārdu. - Nu, nezin vis, man viņš izskatās tāds kā saguris.

-     Ak, nu jūs atkal gribat mani sasmīdināt. - Viņa atkal aizklāja plaukstu mutei priekšā, bet tūliņ uzmeta man itin draisku skatienu. - Man tā vien liekas, ka turpmāk es smiešos daudz biežāk.

Nu jau vairāk nekā trīsdesmit gadu man nav uznākuši jocīgie pagriezieni. Tie ir pilnīgi izzuduši no manas dzīves… Bet, tiklīdz atceros viņu sestdienas vakaru un misis Fezerstoni, man tomēr vēl joprojām ikreiz uznāk drebuļi.

10. nodaļa

Es pat nespēju ticēt, ka man jāpalaiž patstāvīgā dzīvē un veterinārārsta prakses džungļos šis zēniņš-jaunais Džons Krūks, kura seja bija tik pierasta un iepazīta tajos mēnešos, ko viņš universitātes vasaras brīvlaikā bija pavadījis praksē pie mums, vērodams mūs darbā, acīgi uztverdams praktiskos norādījumus, vieglākos, mazāk nozīmīgos darbus paveikdams pats, visu laiku mūsu paspārnē. Un tagad viņš stāvēja pie mana rakstāmgalda, priecīgs un smaidošs kā vienmēr, bet - ak! tik drausmīgi jauns! Viņš izskatījās pēc septiņpadsmitgadīga zēna. Man šķita netaisnīgi palaist viņu tik neaizsargātu grūtā dzīvē.

Taču nebija ne mazāko šaubu, ka tas ir cienījamais Dž. L. Krūks, diplomēts veterinārārsts, kas stāv manā priekšā, ceļasomu rokā, un nevar vien sagaidīt, kad tiks palaists apgaitā.

Es nokremšļojos. - Nu tad tā, Džon, - smaidīdams sacīju. - Apsveicu tevi pilntiesīgā lopārsta kārtā. Visi eksāmeni nolikti, godpilnais nosaukums piešķirts, un es patiesi priecājos, redzot tevi šeit. Tu būsi pats pirmais Farnona un Heriota praksē nodarbinātais asistents. Viņš iesmējās. - Tiešām? Es, to dzirdēdams, jūtos milzīgi nozīmīgs. Bet jums jau toreiz bija asistenti, kad es te uzturējos mācību laikā.

-    Jā, bija gan - Tristans. Bet tā bija radu būšana, viņš pieder pie ģimenes, un mēs viņu nekad neuzskatījām par asistentu. Bija vēl daži īslaicīgi izpalīgi, bet tu esi pirmais oficiālais asistents.

-     Labs ir, man tas patīk. Un tagad būs labāk, ja sākšu tūliņ pelnīt savu dienišķo iztiku.

-    Lai notiek. Saliksim visu vajadzīgo tavā mašīnā, un tu vari doties uz savu dzīvesvietu. Tu esi apmeties pie misis Barijas, vai ne?

-Kamēr viņš salika mašīnas bagāžniekā visas nepieciešamās zāles un instrumentus, es redzēju, ka viņš nespēj sagaidīt vien, kad varēs doties iepriekš nenosakāmajā praktiskajā darbā, bet īsti nezināju, cik drošs vai nervozs viņš jūtas, gatavodamies konfrontācijai ar skarbajiem, savdabīgajiem Jorkšīras fermeriem aci pret aci. Vai godam noturēsies? Dažam jaunizceptam speciālistam tas neizdevās. Kad noskatījos, kā viņš savā fordiņā aizbrauc, es neviļus saspiedu īkšķi saujā, novēlēdams, lai viņam viss labi izdodas.

Es lielā mērā biju līdzīgs vecai klukstei, kā to konstatējusi mana ģimene, tāpēc todien es visu laiku gandrīz vai uztraukumā žņaudzīju rokas. Diezin kā klājas tam nabaga puikam? Mēs bijām tik aizņemti, ka es visu dienu viņu nedabūju satikt, tomēr cerēju, ka viņš nebūs nokļuvis kļūmīgā situācijā. Mūsu fermeri gandrīz visi bija saprātīgi ļaudis, bet pagadījās klientu vidū arī pa kādam stipri cietam riekstam.

Atcerējos savu tikšanos ar majoru Saiksu pirms dažām dienām. Kamēr es darbojos ap viņa zirgu, sīkais, niknais vīrelis man uzrēca: - Dieva dēļ, Heriot! Vai jūs tiešām nesaprotat, kas darāms? Liekas, ka jums nav ne mazākās jēgas, kā ar šito pagāna lopu jārīkojas. - Tad uzkliedza savam zirgupuisim: - Neliec taču to spaini zemē tieši tanī vietā, muļķi gatavais! - Viņam neviens nevarēja neko izdarīt pa prātam. Viņš vārda tiešā nozīmē bruka cilvēkiem virsū kā tvaika veltnis, tīkodams katru piespiest pie zemes, it sevišķi veterinārdakterus, kurus laikam pielīdzināja visstulbākajiem jaunkareivjiem, kādus bija redzējis, armijā kalpodams. Es pats neviļus un negribēdams lāgiem jutu, ka tūliņ nostiepšos taisni miera stājā ar rokām pie bikšu sānšuvēm, it kā vēl joprojām dienētu Karaliskajā Gaisa karaspēkā.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad pārrados un iegāju ambulancē. Ieskatījos izsaukumu žurnālā, un burti man sāka acu priekšā lēkāt. "Majors Saikss. Medību zirgs. Lamenīts*." Džons bija uzskrējis uz mīnas.

Man acis spiedās no dobumiem ārā. Viens no dārgajiem tīrasiņu medībzirgiem un - lamenīts, kaite ar neskaitāmām nejaukām iespējām. Tas nekādā ziņā nebija darbs tikko skolu beigušam jaunam iesācējam. Majors viņu noēdīs dzīvu. Jādodas palīgā, un es tūdaļ sēdos mašīnā un braucu uz Rūvagreindžu.

Izkāpis no mašīnas, jau pa gabalu dzirdēju majora agresīvo balsi skanam no steliņģa. Ar bailēm iedomājos, kas patlaban gāžas pār Džona galvu.

Slepus palūrēju steliņģī pa pusdurvju augšu. Skaista bēra ķēve stāvēja ielīkusi lamenītam raksturīgā pozā. Pakaļkājas tā bija pavilkuši zem ķermeņa. Cieši blakus tai stāvēja pāris dienu vecs kumeliņš. Majors, rokas sānos iespriedis, kliedza Džonam gandrīz pašā ausī:

-Nu paklausieties jel… jel… kā tad īsti bija jūsu vārds? Ak tā - Krūks… nu, tad paklausieties, Krūk, jūs sakāt, ka ķēvei ir smags lamenīts, augsta temperatūra un vēl kādas kroplības, bet apgalvojat, ka viss būs labi. Jā, es viņu nopirku grūsnu un pirku kā labu zirgu. Vai tad viņai vienmēr un mūžīgi būs šitā kaite, ko? Esmu dzirdējis par zirgiem, kas pastāvīgi ar to nomokās. Varbūt man iesmērēts brāķis. Vai jums par savu darbu ir tik daudz sajēgšanas, lai man to pateiktu? Ir vai nav, ko?

Bet mans puisis nemaz neizskatījās satriekts. Viņš runāja, Saiksu mierinādams: - Es, major Saiks, jums tikai pateicu, kas zirgam kait un kā tas radies. Viņa atnesoties nav iztīrījusies, placenta palikusi iekšā, un viņai sācies metrīts - iekaisums. Es viņai tagad iešļircināšu antibiotikas un turpmākajās divās dienās injekciju atkārtošu. Līdz ar to iekaisums būs likvidēts.

Sīkais majors vēl nespēja nomierināties un pacirta zodu augšup. - Un kā tad būs ar to sasodīto lamenītu? Kā jūs to ārstēsiet? Nu, ko?

-    Jūs pats redzējāt, ka vienu injekciju viņa dabūja arī pret to. - Džons atturīgi uzsmaidīja majoram. - Ja pāris dienu barosiet viņu ar klijām, aizvedīsiet pastāvēt dīķī un pavēsināt kāju, viņa pēc dažām dienām atkal būs gluži normālā stāvoklī.

-    Kā jūs domājat - vai viņai tāda vaina bijusi jau kādreiz agrāk?

-    Nē, nē, nē.

-    Kā jūs, vellos, to varat tik droši zināt?

-   Viņai nav rievu ap kāju pie naga. Un paskatieties šeit. - Viņš pacēla vienu ķēves priekškāju. - Vai redzat? Viss gluds un vesels. Viņai nekad nav bijis lamenīta.

-    Un šitais, pašreizējais, vai tas neatkārtosies?

-    Nav pamata domāt, ka atkārtosies.

-    Tātad tikai atliek cerēt, ka jums taisnība.

-    Esmu par to pārliecināts. Jūs pats redzēsiet. Un, vai zināt, neraizējieties tik gauži.

Es šausmās aizvēru acis, kad Džons pastiepa roku un nomierinot paplikšķināja majoram plecu. Vienu mirkli man likās, ka majors pārsprāgs, tad, man par lielu pārsteigumu, viņa sejā parādījās kaut kas līdzīgs biklam smaidam. - Tad jūs tā domājat, ko?

-    Es tiešām tā domāju. Jums nevajadzētu vienmēr tik stipri satraukties.

Tas sīkā majora pieredzē bija kaut kas pavisam jauns, un viņš kādu mirkli palūkojās augšup, lai ieskatītos Džonam sejā, tad noņēma žokejnīcu un pakasīja pakausi. - Nūjā, varbūt jums taisnība. Varbūt jums tiešām taisnība, jauno cilvēk. He-he-he.

Vēl, arī tam nespēju noticēt - viņš smējās. Arī Džons iesmējās. Izskatījās, it kā divi veci koledžas biedri būtu satikušies. Un pēkšņi es ieraudzīju, ka tur steliņģī nestāv jauniņais mazais Džons Krūks, mūsu studentiņš, bet gan gara auguma, izskatīgs veterinārārsts, pašpārliecināts, runā stingrā, skaļā balsī, labi apzinādamies katru vārdu, ko izsaka. Es aši aizlavījos pie savas mašīnas un aizbraucu, un man prātā brieda lēmums: par Džonu es vairs neraizēšos.

Viņš bija nostrādājis pie mums dažas nedēļas, kad es vienu rītu atsaucos telefona zvanam. - Hallo, vai tas ir misters Heriots?

Es runātāju pazinu pēc balss, tas bija viens fermeris, mūsu klients. - Jā, mister Geit, - es atbildēju. - Kā varu jums palīdzēt? - Nē, viss ir kārtībā. Gribēju parunāt ar jauno cilvēku.

Kaut kas iedzēla, dziļi un sāpīgi. Ko tas nozīmēja? "Jaunais cilvēks", tas biju es, biju vienmēr tas bijis, tā klienti mani uzrunāja, kaut biju tikai sešus gadus jaunāks par Zigfrīdu. Acīmredzot - kļūdīšanās.

-    Kā jūs teicāt - ar ko vēlaties parunāt? - es pārvaicāju.

-    Ar jauno cilvēku - misteru Krūku.

Āre - te nu bija. Uzbrukums manam titulam, un, iedams pa gaiteni, lai pasauktu Džonu, kļuvu domīgs - sanāca tā, ka es vairs neesmu jaunais cilvēks, lai gan tikai pirms dažiem gadiem iekāpis trīsdesmitajos.

Drīz pēc tam katru mīļu brīdi kāds pieprasīja jauno cilvēku, kurš nebiju es. Taču nomāktību tas izraisīja manī tikai ļoti īsu laiciņu, jo ātri aptvēru, cik milzīgu kompensāciju saņemu par zaudēto uzrunu. Līdz ar Džona ierašanos man kļuva nesalīdzināmi vieglāk strādāt. Cik lieliska sajūta, kad ir asistents! Turklāt labs un derīgs, kas visiem patika. Arī man pašam Džons allaž bija paticis, bet ja tagad trijos no rīta vajadzēja doties saņemt teļu un es to varēju nodot tālāk Džonam, un pats likties atpakaļ gultā, tad vienkārša patika ātri pārauga sirsnīgā pieķērībā.

Viņam bija pašam savas domas par ārstēšanas metodēm, un viņš nebaidījās tās izteikt.

Viendien mēs abi bijām operāciju istabā, kad ienāca Zigfrīds.

-   Izlasīju par vienu jauninājumu - induktotermu. Tas esot īsti revolucionārs sasniegums dzīslu sastiepuma ārstēšanai. Ik dienu tikai tas jāaptin uz zināmu laiku ap kāju, un sastiepums izārstēts.

Es kaut ko nenoteiktu atmurdēju. Man pašam jaunas idejas radās gaužām reti, pat jāteic, ka es vienmēr pretojos jebkādām pārmaiņām un nezināmiem jauninājumiem. Šāda pieeja manu partneri allaž nokaitināja, tāpēc labāk klusēju.

Džons turpretim atsaucās: - Es arī izlasīju par to, bet man nepatīk.

- - Kāpēc ne? - Zigfrīds izbrīnījies sacēla uzacis.

-    Tāpēc, ka man tas ož pēc pesteļošanās.

-    Tu runā blēņas. - Zigfrīds nīgri uz viņu noskatījās. - Man tas šķiet ļoti racionāls paņēmiens. Vienalga, esmu vienu tādu apsēju pasūtījis. Esmu pārliecināts un varu saderēt, ka tā mums būs liela palīdzība.

Zigfrīds bija zirgu speciālists, tāpēc es nebildu ne vārda, tomēr man ļoti gribējās zināt, kā jauninājums darbosies. Un drīz vien mums radās iespēja to uzzināt. Darovbijas muižas īpašniekam, ko parasti dēvēja par Skvairu, bija zirgu staļļi mūsu ielas galā tikai kādu simt jardu attālumā, un mums likās īsts likteņa mājiens, kad viņš pieteica zirgu ar dzīslu sastiepumu.

Zigfrīds priecīgi berzēja rokas. - Tieši tas, kas mums vajadzīgs. Man pašam jābrauc uz Vitbiju izmeklēt vienu ērzeli, tāpēc šo gadījumu atstāšu tavā ziņā, Džon. Man liekas, tu būsi priecīgs, ka varēsi izmēģināt jauno metodi.

Zināju, ka mans partneris gaidīt gaidīja brīdi, kad varēs priecīgi uzsaukt: - Nu, es taču sactju, ka būs! - Taču pagāja nedēļa, bet no jaunās ārstniecības nekāda labuma nebija.

-     Es to būšanu tinu zirgam ap kāju ik dienu un visu laiku vēroju, bet neredzu nekādu uzlabošanos. Šo pēcpusdien aiziešu vēlreiz, bet, ja nekas nebūs mainījies, iesaku atgriezties pie līdzšinējā ārstēšanas veida.

Ap pulksten pieciem tajā pēcpusdienā es patlaban piebraucu pie ambulances. Spēcīgi lija, un brāzmoja vējš. Es pēkšņi, nepaguvis no mašīnas izkāpt, sastingu sēdeklī. Redzēju kaut ko drausmīgu. Vairāki Skvaira kalpotāji tuvojās pa ielu, nesdami cilvēka ķermeni. Tas bija Džons. Kad izkāpu no mašīnas, viņi to ienesa mājā un nolika uz grīdas trepju pakājē. Likās, ka viņš ir nemaņā.

-     Dieva dēļ - kas noticis? - es aizelsies izdvesu, noskatīdamies uz kolēģa nekustīgo augumu.

-     Jaunais cilvēks dabūjis nāvējošu triecienu ar elektrību, - atteica viens no nesējiem.

-Ko?

-    Jā, tā ir. Viņš bija samircis lietū un, kad pieskārās kontaktdakšai, lai izslēgtu aparātu, laikam ar slapjiem pirkstiem pieskārās pie metāla, kas atradās zem sprieguma. Viņš sāka kliegt, bet nevarēja atraut roku. Es turēju zirga galvu. Viņš tā kā streipuļoja, metās šurp turp, bet tad paklupa pār zirga pakaļkāju, krita un tika vaļā no vada. Man jau likās, ka būs pagalam.

-    Ak Dievs! Ko mēs varētu darīt? - Es pagriezos pret Helēnu, kas bija iznākusi no virtuves. - Lūdzu, piezvani ārstam! - es saucu, bet tad aprāvos. - Pagaidi mirklīti! Man šķiet, viņš sāk atjēgties.

Uz pakāpiena noguldītais Džons sakustējās, tad sarosījās pa īstam, puspievērtām acīm izbrīnījies pavērās uz mums, un tad viņam spruka vaļā. milzīgi sulīga valoda. Iesācis viņš neparko nespēja apklust.

Helēnai atkrita mute vaļā. Viņa tikai stāvēja un skatījās, līdz beidzot izdvesa: - Lai nu viens paklausās! Un viņš taču ir tik patīkams puisis.

Es viņas izbrīnu gluži labi sapratu, jo Džons tiešām bija kārtīgs un ļoti pieklājīgs puisis, kas atšķirībā no daudziem citiem veterinārārstiem nekad nelādējās. Un tomēr viņam bija tik bagāts vārdu krājums, daudzus vārdus pat es nekad nebiju dzirdējis, par ko varēja pat pabrīnīties, jo galu galā biju audzis Glāzgovā.

Pēc brītiņa varenā vārdu plūsma apklusa līdz nesaprotamai murmuļošanai, un Zigfrīds, kas tikko bija atgriezies no apgaitas, sāka viņu mielot ar džinu, kas, man šķita, šajā gadījumā nepavisam nebija ieteicams.

Nav šaubu, ka Džons viegli varēja zaudēt dzīvību, tomēr laimīgā kārtā visai ātri atžirga, līdz jau spēja pieslieties sēdus uz pakāpiena. Ļāvām viņam mieru pasēdēt tur, kamēr būs īsti atspirdzis, bet viņš noskurinājās, pieslējās kājās, izstiepās visā savā garajā augumā un paskatījās uz Zigfrīdu.

-    Mister Farnon, - viņš ļoti cienīgi sacīja, - ja liksiet man vēlreiz darboties ar to nolāpīto aparātu, es uzteikšu darbu.

Tāda bija induktoterma īsā, necilā karjera mūsu praksē.

Dažas dienas vēlāk man mazliet ietrīcējās ceļi, kad Skeldeilas mājas gaitenī ieraudzīju briesmīgi netīkamā Sepa Krega augumu.

-    Hei, Heriot! - viņš uzrēja. - Man ar jums kāds vārds jārunā.

Viņš bija rupjš tēvainis, un es biju pieradis pie viņa uzrunas

manieres, bet neko neiebildu, jo viņš bija vērtīgs klients, viņam piederēja liela ferma, kuru viņš apsaimniekoja kopā ar četriem pieaugušiem dēliem. Tos viņš terorizēja bez žēlastības.

-    Lūdzu, mister Kreg, un par ko tas būtu?

Viņš ļaunīgi glūnēja uz mani no saviem sešas pēdas četru collu augstumiem, tad piebāza ģīmi man pavisam klāt. - Teikšu, teikšu, par ko tas būs. Jūs tērējat manu laiku!

-Vai tiešām? Kādā ziņā?

-     Vai atminaties tos pulverus pret mastītu, ko solījāties sagādāt.

-     Ak dieniņ, tos sulfanilamīda pulverus. Pilnīgi aizmirsu. Atvainoj iet, man ļoti žēl… '

-     Ak tad aizmirsāt, jūs aizmirsāt, tā gan! Pieteicāt, lai es atnākot pēcpusdienā, tie priekš manis būšot nolikti kastē pie durvīm. Bet kastē nekā nebija, un neviens par tiem neko nezināja sacīt. Esu dikti apskaities uz jums, to tik varu teikt.

-    Es jau lūdzu - neņemiet ļaunā, mister Kreg, man tiešām ļoti žēl.

-    Jā, kas tad nekait - "man ļoti žēl", bet man no tā nekāda labuma. Pašā siena laikā jānāk to gabalu uz Darovbiju. Un viss par baltu velti. Es esu aizņemts un nevaru šitā ķēzīt laiku.

Gadījies gan pātarotājs! Bet es nelikos vairs ne dzirdis, aizgāju uz aptiekas istabu, paņēmu pulverus un iedevu viņam.

Bet viņš vēl nedevās mierā un skaitīja savu skaitāmo: - Negribu gan vēl nākotnē to piedzīvot, lieciet to aiz auss. Ja jūs prasāt, lai es te pēc kaut kā atnāku, tad neaizmirstiet, bet turiet to gatavu.

Es, neko neteikdams, palocīju galvu. Bet viņš vēl nebija galā.

-   Jums pašam derētu kādi pulveri! - Uzmetis man vēl pēdējo skatienu, viņš aizgāja.

Es pāris reižu dziļi ievilku elpu un no sirds vēlējos, kaut šādas satikšanās vairs nekad neatkārtotos.

Šis notikums vēl bija itin svaigs, kad nākamajā nedēļā, atgriežoties no apgaitas, atkal ieraudzīju ambulancē sēžam Sepu Kregu, kas mani gaidīja.

Ģīmis viņam bija bez īpašas izteiksmes, tomēr es jutu, ka jābūt piesardzīgam, viņš nolīka pār mani kā tornis.

-    Es atnācu pēc šķidrās ziedes pudeles, bet kastē nekā nebija, - viņš nomurdēja.

Ai, nē! Lūdzu, lūdzu - nē! Vai es sāku zaudēt sajēgu? Iecir- tos ar nagiem plaukstā. - Piedošanu, man ļoti žēl… es… es tiešām neatceros, ka būtu ko solījis.

Bet šoreiz izvirdums nesekoja. Fermeris izskatījās neparasti pazemīgs. - Tad ne jau jūs, tas jaunais cilvēks.

Tātad šoreiz sutu dabūs nabaga Džons. Kā lai viņu paglābju? Es nevērīgi iesmējos. - Ak… redziet… nu tā, misters Krūks ir lielisks zēns, bet atmiņa viņam pavāja.

-    Nē, nē, nenopaļājiet to jaunekli! Viņam ir daudz par ko domāt, tāds nieks kā ziedes pudelīte viegli aizmirstas.

-    Kkā?

-    Jā, jā, neveliet viņam nekādu vainu virsū! Es to ne dzirdēt negribu! - Viņš ar skatienu mani smagi nostrostēja. - Kur viņam tik daudz kas jāpatur prātā, tad nav brīnums, ja kāds nieks aizmirstas.

Es pavēru muti, bet man neatradās neviens vārds, ko teikt.

Nekad nebiju redzējis misteru Kregu smaidām, bet tagad viņš bija tāds kā atvildzis un acīs parādījās gluži vai sapņaina izteiksme.

-    Kā nu ne, kā ne - tas puisis ir tik gudrs, viņš tik daudz zin, nekad mūžā neesu saticis tik izskolotu cilvēku. Es jums kaut ko pastāstīšu, Heriot. Viņš atnāca pie viena no maniem vēršiem, kam bij puve kājā. Un viņš vis neķēpājās ar darvu un sāli, kad jānoņemas vesela nedēļa, kā jūs to darāt. Viņš vairāk neko - tik iešļirci- nāja vērsim plecā, un vērsēnam jau pēc divām dienām labāk. Nu, ko jūs par to teiksiet? - Viņš piesita man pie krūtīm.

Es zināju, ka viņš man neticēs, ja pastāstīšu, ka arī es lietoju jauno līdzekli - sulfadimidina injekcijas, tāpēc labāk nesacīju neko.

-   Un es pateikšu jums vēl kaut ko, - fermeris turpināja. - Vērsim kliba bija labā kāja, bet to injekciju viņš ielaida kreisajā plecā. - Vecajam acis iepletās platas. - Tā bija īsta burvestība.

-    Labi… labi… - es nokrekšķēju. - Tūliņ atnesīšu jums to ziedi.

Atnesu no aptiekas istabas ziedes pudeli un iedevu viņam. - Te būs, mister Kreg, žēl, ka vajadzēja atkal nākt šurp.

Garais fermeris papurināja galvu. - Nē, ko nieku, nav jau grūti. Paīsu brītiņu klāt ir.

Kā sapnī aizvadīju viņu līdz durvīm, un, redzot viņu aizejam pa ielu, man bija tikai viena doma: ja Džons bija pratis aizkustināt Sepa Krega sirdi, tad viņa nākotne ir nodrošināta.

Tas laikam tiešām bija tajā reizē, kad es sapratu, ka Džons ir radīts kaut kam dižam. Jau sākotnēji biju sācis atklāt dižuma sēklu viņa personībā tad, kad pamanīju viņa pārdabisko spēju piekļūt cilvēkiem jebkurā dzīves situācijā. Tā nebija tikai viņa āriene, viņa izturēšanās, patīkamā, labskanīgā balss vien, nē, viņš bija vēl kaut kas cits, es tikai neesmu pratis to nosaukt vārdā, bet vienalga, kas tas bija, tas pārvērta viņu par "jauno cilvēku, kam dzīvē viss paveicas".

11. nodaļa

Džona dzimtā vieta bija Beverlija, pilsēta ar skaisto katedrāli, tikai piecdesmit jūdžu no Darovbijas, un brīvajās pēcpusdienās viņš aizbrauca īsā apciemojumā turp. Visu nākamo gadu, kad viņš runāja par šiem apciemojumiem, valodā aizvien biežāk ieskanējās kādas meitenes vārds. Hetere tai bija vārdā, un, to pieminot, skatiens pavērsās tālumā un sejā iegūla gandrīz vai pārpasaulīgs smaids. Šīs pazīmes kļuva redzamākas dienu no dienas, līdz beidzot pienāca reize, kad viņš pateica, ka esot saderinājies.

Vienā ziemas dienā, kad es patlaban uz lieveņa dauzīju nost pie zābakiem pielipušo sniegu, durvīs parādījās Džons un aizrautīgi paziņoja:

- Ir atbraukusi Hetere, viņa ir ambulances istabā. Ienāc, gribu tevi ar viņu iepazīstināt.

Arī es vēlējos ar to meiteni iepazīties. Tik daudz par viņu saklausījies, biju tiešām ziņkārīgs. Saraustīju kaklasaiti, noglaudu žaketes stūrus un cienīgiem lielmaņa soļiem drasēju iekšā. Nelaimīgā kārtā man pie zoles bija palicis sniega pikucis, un, sperot pirmo soli uz gludā linoleja, kāja paslīdēja, es gāzos atmuguriski augšpēdus un pārslīdēju gandrīz pāri visai istabai. Kad atvēru acis, ieraudzīju ļoti glītu tumšmatainu meiteni, kas visiem spēkiem pūlējās izskatīties nopietna.

Šādā veidā es iepazinos ar Heteri, raudzīdamies no pašas zemienes uz augšu, un pēc tam esmu visu atlikušo mūžu viņu apbrīnojis. Ir Joti daudz vārdu, kā viņu aprakstīt turpmākajā laulības dzīvē ar Džonu: mīļota dzīves biedrene, lietpratīga palīdze, uzticams draugs. Visi šie apzīmējumi viņai labi piederējās. Turklāt vēlāk viņa bija triju jauku bērnu māmiņa.

Pēc šī pirmā apciemojuma Džona prātu aizvien vairāk aizņēma domas par iespējami drīzāku apprecēšanos. Visi iepriekšējie simptomi kļuva arvien samanāmāki un viņš pats tik izklaidīgs, ka lāgiem apturēja mašīnu kaut kur ceļā, lai atcerētos, uz kurieni īsti jābrauc. Reiz pamanīju viņu savā nodabā smaidām un nešaubījos, ka iztēlē viņš skata jaukas nākotnes ainas.

Cik ļoti nākotnes vīzijas iejaucās tagadnē, īsteni atklājās vienā piemirkušā pēcpusdienā. Man piezvanīja viens no mūsu fermeriem.

-    Es pa telefonu saņēmu ziņu, ka mistera Krūka līgava saslimusi. Viņš nupat bija aizbraucis no manām mājām. Baidījos, ka viņu vairs rokā nedabūšu, lai ziņu nodotu. Bet ieraudzīju, ka viņš mana iebraucamā ceļa galā iekūlies braslā.

-   Ak Die's! Vajadzēs man tūliņ braukt turp un viņu no turienes izvilkt.

-Nē, nevajag. Es jau aizbraucu un to izdarīju, un vēsti viņam nodevu. Viņš palūdza, lai tūliņ viņu aizvedot uz Darovbijas staciju. Tur viņam laimējās noķert vilcienu, un viņš aizbrauca.

-    He, tas gan iznācis strauji!

-Jā, ilgi viņš nevilcinājās.

-    Un kur patlaban atrodas viņa mašīna?

—    Vēl aizvien stāv ūdenī.

-    Skaidrs. Paldies, ka man piezvanījāt. Mēs abi ar partneri aizbrauksim un atvedīsim to mājās.

Aina, ko mēs abi ar Zigfrīdu ieraudzījām, kad nokļuvām līdz braslam, ir viena no spilgtākajām atmiņām par laiku, ko Džons pavadīja kopā ar mums. Mašīna bija noslīdējusi no šaurā ceļa braslā, kas tam atradās visai tuvu. Džona mazais fords stāvēja ūdenī līdz asīm. Viss norādīja, ka mašīna pamesta steigā. Durvis stūres pusē bija vaļā, vējstikla slauķi vēl darbojās, lietus lāses gausi ritēja pa stiklu. Džons nebija kavējies ne sekundi.

Par laimi Heteres slimība nebija nopietna, un mūsu darba dzīve ritēja raiti tālāk. Džons iepazina to līdz pamatu pamatiem - teļu, kumeļu, jēru saņemšanu, kumeļu kastrēšanu, kā arī visus citus darbus, un pierādīja, ka ir īstais cilvēks īstajā darbā.

Jauno pāri salaulāja jaukā maija svētdienā. Viņi apmetās uz dzīvi vienā Zigfrīda mājas daļā. Hetere bija skolotāja, un visu laiku, kamēr viņi uzturējās šeit, viņa mācīja abus Zigfrīda bērnus.

Tas bija smags pārdzīvojums, kad pienāca neizbēgamais bridis - Džona aiziešana no mūsu trijotnes. Tā notika pēc Džona paša vēlēšanās. Viņš devās projām, lai izveidotu pats savu praksi Beverlijā, un es to izjutu ne vien kā lieliska, spoža asistenta, bet ari drauga zaudējumu. Es biju tikai gadus desmit vecāks par Džonu -tā ir pietiekami neliela atstarpe, lai saglabātos kopējas intereses un aizrautības. Man šķiet, ka turpmākajos gados, kad nāca un gāja pārējie mūsu "jaunie cilvēki", es pamazām vien pārvērtos par vecīgu kolēģi, cienījamu vecāku kungu, bet visupēc - par absūbējušu senlietu. Tomēr ar pašiem pirmajiem biju draugos, ar Džonu esmu kopā pavadījis daudz jautru brīžu.

Skeldeilas māja allaž ir bijusi vieta jautrībai, priekam un smiekliem, turklāt Džons ienesa piedevām vēl savu asprātību un humora izjūtu mūsu praksē. Viņam gadījās savas ķibeles un nelaimes kā jebkuram no mums, bet piemita arī brīnišķīgas dotības par tām pastāstīt un tās tēlaini aprakstīt. Viņš bija iejūtīgs un, par spīti savai spilgtajai personībai, pilnīgi bez iedomības.

Visspēcīgākā viņa iezīme bija - simtprocentīgs anglis, gandrīz vai vecmodīgs angja modelis, kaislīgs kriketa spēlētājs, nesatricināmi uzticīgs senajām vērtībām. Viņš dievināja skaisto zemesmalu, kur mēs dzīvojām un strādājām.

Pēc viņa aiziešanas un pašam savas prakses nodibināšanas mēs visi bijām tik nodarbināti un aizņemti, ka satikties iznāca gaužām reti. Protams, bija arī sevišķi gadījumi. Piemēram, mēs ar Helēnu tikām pagodināti kļūt par Krūku ģimenes pirmdzimtās - Anetes - krustavecākiem. Vēlāk braucām raudzībās, kad piedzima Džeimss un tad Elizabete. Mums izdevās būt kopā ar Heteri un Džonu Skārboro, bet Džonu es allaž sastapu veterinārārstu sapulcē. Taču jaukais kopdarbības laiks bija beidzies.

Tā kā es jau no paša sākuma biju pārliecināts, ka viņš profesionāli gūs lielus panākumus, ar interesi sekoju viņa attīstībai. Viņa prakse strauji pletās plašumā, viņš strādāja ar vairākiem asistentiem un aktīvi iesaistījās profesijas vispārējā izaugsmē, parādot izcilas organizatora spējas. Mana prognoze piepildījās, kad viņš sasniedza visaugstāko virsotni - 1983. gadā, trīsdesmit gadu pēc darbošanās Darovbijā, viņu ievēlēja par Britu Veterinārās asociācijas prezidentu.

Es jutos patiesi aizkustināts, ka vēl pēc tik ilgiem gadiem viņš atcerējās mani kā savu pirmo priekšnieku un lūdza teikt ievadvārdus viņa inaugurācijas svinībās.

- Darovbijā pavadītie gadi ir laimīgākie manā un Heteres mūžā, - viņš pirms tam man sacīja, - tāpēc vēlos, lai ievadvārdus sacītu tu.

Lielā diena pienāca. Es sēdēju Lenkasteras universitātes konferenču zālē kopā ar simtiem veterinārārstu no visām pasaules malām. Klāt bija vislielākās slavenības. Bet, kad es, norunājis savu sakāmo, paraudzījos lejup uz superspožo sabiedrību, man kā zibens iešķīla prātā doma, ka visspožākais viņu vidū bija "jaunais cilvēks" no Darovbijas.

Pēc manas uzrunas sekoja svinību tālākā norise. Visu priekšā liels un stalts stāvēja Džons, saņēma Asociācijas prezidenta regālijas. Asociācijas sekretārs, ietērpies skaistajā melnajā tērpā ar lāsmaina zīda rotājumiem, un pēc tam aizejošais prezidents aplika viņam ap kaklu zelta ķēdi. Vērojot, kā ķēde aiz muguras tiek aizdarīta, man neviļus radās asociācija par ietērpšanos akušē- rijas virsvalkā, kad vajadzēja saņemt teļu, kad fermeris aizmugurē sasien pārvalka saites. Likās, ka Džons ir atcerējies tieši to pašu, jo šajā mirklī viņš ierunājās: - Vai kāds man varētu atnest spaini karsta ūdens, ziepes un dvieli? - Visa lielā zāle nodimdēja smieklos. Cik daudzi no mums simtām reižu nebija izteikuši šos vārdus.

Beidzot, ietērpts pilnā rotā, viņš pagriezās un nostājās ar seju pret klātesošajiem. Viņš bija krietni sabriedis salīdzinājumā ar Darovbijas dienām un matos bija iebiris sudrabs, taču kopskats bija ļoti impozants. Palūkojos uz pirmo rindu, kur sēdēja Hetere un visa pārējā ģimene, visi izskatījās priecīgi un lepni. Džeimsam uz ceļiem sēdēja pirmdzimtais mazbērns, mazā Emīlija. Gadi aizripoja kā krelles. Jā, Džons vairs nebija "jaunais cilvēks", tagad viņš bija slavens un laimīgs cilvēks.

Savā uzrunā pūlējos uzsvērt Džona unikālo dotību ietekmēt cilvēkus, centos sameklēt labu piemēru un atrast īstos vārdus, galu galā pārfrāzēju vienu alus reklāmas sludinājumu, teikdams, ka viņš spēj ieskandināt tās stīgas, ko citi nespēj aizsniegt.

Sēžot un vērojot norises uz paaugstinājuma, neviļus atcerējos šauro, nomaļo ceļu un braslā mirkstošo automobilīti ar vaļā pamestām durvīm un vējstikla slauķi svārstāmies šurp un turp - plik-plak, plik-plak. Un man ienāca prātā, vai šī aina raksturīgi neatspoguļoja divas tās Džona īpašības, kas viņu aizvedušas līdz virsotnei: uzticību mīļotam cilvēkam un spēju ātri izlemt.

12. nodaļa

-    Šitā māja ir sieviešu galinātāja, mister Heriot.

Es patlaban vadīju ārā vienu fermeri, un viņš redzēja, kā Helēna mazgā ārdurvju pakāpienus. Man viņa vārdi iešķēlās sirdī kā nazis. Viņš skaidri un nesaudzīgi bija izteicis to, kas man jau sen stāvēja prātā.

-    Jā, - viņš no jauna sacīja. - Māja, - cēla veca māja, bet sieviešu galētāja gan.

Šajā brīdī es izlēmu, kaut kā, kaut kādā veidā man Helēna jādabū projām no Skeldeilas mājas. Mēs, protams, mīlējām veco, skaisto māju, bet jaunam pārim mūsdienu apstākļos mājai bija daudzi trūkumi un maz ērtību. Tā bija burvīga, skaisti veidota, jauka, ar savu gaisotni, bet aukstā laikā īsts ledus kambaris.

Palūkojos uz efejām apaugušo sienu, kurā spīdēja guļamistabas logi, tad uz pašu augšstāvu, kur atradās mūsu pirmējā apvienotā salonguļamistaba tieši zem jumta dakstiņiem. No senlaikiem tur bija saglabājies liels virvē pakārts zvans, kas istabeni sauca lejup pie darba. Tā bija atmiņa no gadsimta sākuma.

Vecais dakteris, kas bija šeit dzīvojis, pirms māju pārņēma Zigfrīds, bija turējis sešus kalpotājus, to vidū arī pastāvīgi klāt dzīvojošu saimniecības vadītāju, bet Helēna apsaimniekoja visu viena pati ar izpalīdzēm, kas bieži mainījās, jo darbs tām šķita par grūtu un māja bez jaunlaiku labierīcībām.

Neiegājis vēl atpakaļ mājā, es vēlreiz apstājos un palūkojos uz savu sievu, kas joprojām berza pakāpienus. Tas bija drausmīgi, un man tā vien gribējās uzsaukt: "Lūdzu, rimsties!". Bet es to neizteicu. Daudzkārt biju nopūlējies viņu atradināt no šādiem darbiem, bet tā bija veltīga laika tērēšana. Tāda viņa bija. Mājas rūķis. Viņa nespēja sēdēt dīkā un vērot nekārtības. Viņa bija stingri apņēmusies turēt kārtību un tīrību tiklab mājas iekšpusē, kā ārpusē.

Tas mani kopš paša sākuma satrauca un ērcināja. Biju apprecējis daiļu, inteliģentu, sirsnīgu sievieti un no visas sirds vēlējos, kaut viņa izturētos pati pret sevi saudzīgāk, vairāk atpūstos. Mūsu laulības sākumā centos viņu pierunāt, lūdzu un pat mēģināju pa īstam dusmoties, kas man nekādā jēgā neizdevās, gribēdams viņu piespiest, lai maina savas parašas, bet tas bija tikpat kā runāt pret mūri. Kā bija sākusi, tā viņa turpināja. Ar ēdienu gatavošanu tieši tas pats. Es neesmu pasaulīgs izēdājs, taču neesmu saticis nevienu cilvēku, kas prastu panākt tādas burvestības ar barību kā viņa, un, protams, apjēdzu, ka man ir gauži laimējies, tomēr man negribējās, lai viņa tik daudz laika pavada pie pavarda. Bet, kad pārliecinājos, ka visi mani pūliņi veltīgi, mierināju sevi vienīgi ar to, ka viņa rīkojās pa māju dziedādama. Ari tagad, berzdama sasodītos pakāpienus, viņa klusu dungoja.

Pat vēl tagad, pēc piecdesmit gadiem, kad mēs kādreiz aplūkojam attēlus par savām zelta kāzām Darovbijas un Haltonas avīzē un viņa rīkojas, un saimnieko daudz mazākā mājā, viņa vēl aizvien dzied. Tāpēc es jau sen esmu nācis pie atziņas, ka tieši šādā dzīvē viņa jūtas laimīga.

No ārdurvīm iegāju flīzētajā gaitenī, kas vasarā būtu saulains un silts, bet šajās dzestrajās pavasara dienās tur nebija siltāk kā ārā. Pagājis garām ēdamistabai un dzīvojamai istabai, pagriezos pa kreisi uz aptiekas istabas pusi, tad pa labi un pa kreisi un atkal garu gabalu, garām konsultāciju istabai, rītistabai, līdz beidzot nonācu virtuvē un pieliekamajā telpā pašās garā gaiteņa beigās un mājas galā. Šķiet, biju nogājis apmēram piecdesmit jardus. Vai drīkstēja Tristanam pārmest, ja viņš uz ārdurvīm brauca ar divriteni?

Pa ceļam pagāju garām Rozītei, kas kumuroja pa flīžaino gaiteni biksēm un siltām čībām kājās. Gluži tāpat kā Džimijam, kad tas vēl bija mazs. Dažkārt es brīnījos, kā mums izdevies bērnus izaudzināt sveikus un veselus nežēlīgi aukstajā mājā, un jutos laimīgs, ka tie neklepoja un nešķaudīja vairāk kā citi bērni. Visgrūtāk klājās Helēnai, kuru mocīja čūlas ap potītēm.

Nākamajā rītā, tikko pamodies, es kaut ko stingri nolēmu. Mums jāvācas no šejienes ārā. Skeldeilas mājā joprojām būs veterinārā dienesta telpas, bet dzīvošanai mums jāatrod mazāka māja.

No šī brīža es kļuvu it kā apsēsts un nespēju domāt ne par ko citu, kad, izlēcis no gultas, caur aizsalušo logu nespēju neko ieraudzīt un sāku neganti saltajā istabā ģērbties. Atgrūdu vaļā guļamistabas durvis un pilniem aulēkšiem nometos lejā, tā sākdams rīta vingrošanu, un metos pa garo gaiteni uz priekšu - tikai nekādā ziņā nepārtraukt skrējienu! - līdz sasniedzu virtuvi, kur nekavējoties uzliku tējas katliņu uz elektriskās plītiņas. Tādā pašā ātrumā drāzos uz ēdamistabu, kur nelietīgā antracīt- krāsns, protams, bija izdzisusi un auksta. Tā bija vienīgais siltuma avots visā mājā. Taču man nebija laika pašreiz to no jauna iekurt.

Atgriezies pa garo gaiteni atpakaļ virtuvē, uzlēju tēju, piepildīju vienu tasi un uznesu to Helēnai. Tad, ar dvašu rokas sildīdams un lēkādams, lai asinis nesastingtu, sāku noņemties ap virtuves pavardu. Uguns iekuršanā nekad neesmu varējis lepoties ar skauta izmaņu, gluži pretēji Helēnai, kam uguns uzliesmoja no viena uzpūtiena. Kad ģimene nonāca brokastīs, es, kā vienmēr, biju panācis raustīgu liesmiņu plīvojam starp oglēm.

Brokastis bija visai drūma norise ar vienas siltuma pakāpes elektriskās plītiņas drosmīgo cīniņu pret zobu klabēšanu. Cīņa bija nevienlīdzīga, tomēr mēs visi pūlējāmies, cik spējām, noturēties, zobus neklabinājuši. Es visu brokastu laiku nosēdēju klusēdams, jo prātu man aizņēma pirmējā neprātīgā apņemšanās rast atrisinājumu, un iedomājos mūs visus lielajā dzīvojamā istabā pie kamīna, visapkārt istabā Ziemassvētku rotājumi, bet mums muguras salst.

Šī doma vēl joprojām pārvaldīja manu prātu, kad ierados pēc izsaukuma pie misis Draidenas viņas zemajā mājiņā pilsētas ārmalā. Ārstēju viņas kaķim nejauku kašķi ausīs.

- Nāc šurp, Melnīt, - uzrunāju minci, celdams to uz galda. - Šodien izskatās, it kā būtu labāk.

Saimniece priecīgi pasmaidīja. - Ir, patiešām, ir labāk. Galvu viņš vairs nekrata, un kasīšanās arī pierimusi. Viņš mocījās kā nabags, pirms bijāt iztīrījis viņam ausis.

Ari šoreiz vispirms patīrīju kaķim ausis, tad iepilināju zāles, ar prieku noklausīdamies, kā melnais kaķis tīksmīgi murrā. - Jā, nu viņam mana palīdzība vairs nebūs vajadzīga. Neaizmirstiet tikai ik rītu un vakaru iepilināt viņam šo šķīdumu ausīs. Turpiniet to dažas dienas, un viss būs labi.

Iegāju nelielajā virtuvē pie krāna nomazgāt rokas un paraudzījos ārā pa logu uz glīto dārziņu. - Jūsu mājiņa nav liela, bet ir ļoti tīkama, misis Draiden.

-    Jā, mister Heriot, man1 arī tā patīk, bet es drīz vākšos no šejienes ārā.

-    Tiešām? Kālab?

-   Nu, iemesls ir pavisam vienkāršs - man nepieciešama nauda, ko dabūšu, pārdodot māju. Roberts nomirdams man necik neatstāja.

Es viņu sapratu - atpūtā aizgājušā fermera atraitnei nevarēja būt liela nauda. Zināju, cik sūri viņiem bija jāstrādā savā sīksaim- niecībā, lai kaut cik savilktu galus kopā. Mēs ar Bobu Draidenu kopā bijām izcīnījuši ne vienu cīņu vien viņa kalnu fermā: teļu un jēru saņemšana smagos apstākļos, man vēl tagad stāvēja prātā tas nelaimīgais pavasaris, kad viņam vairāki teļi nobeidzās no caurejas. Viņš bija krietns cilvēks un palicis man atmiņā kā draugs.

-    Un uz kurieni jūs pārcelsieties? - es apvaicājos.

-     Pāriešu dzīvot pie māsas Houltabā. Man tur klāsies labi, tomēr būs gauži žēl šķirties no šīs jaukās mājiņas. Mēs ar Robertu jutāmies īsti laimīgi, kad varējām to nopirkt pēc viņa aiziešanas atpūtā. Bet nu es ceru dabūt par to vismaz divus tūkstošus mārciņu, kas man vecumdienās it labi palīdzēs izdzīvot.

Tajā mirklī uzzibsnīja viena no manām aklajām idejām. Šī mums būs īstā vieta. Mājiņa bija mūsu vajadzībām kā radīta, un es nešaubījos, ka man būs iespējams uzņemties hipotēku.

-    Vai jūs būtu ar mieru to pārdot man? - es strauji iejautājos.

Viņa pasmaidīja. - To es darītu labprāt, ja vien varētu, mister

Heriot. Bet man ir norunāta izsole trešdien Drovera krogā.

Man sirds sāka nemierīgi ducināt. - Labi. Būšu klāt un piedalīšos izsolē, misis Draiden.

Biju pārliecināts, ka mājiņu nosolīšu, un, paraudzījies apkārt virtuvē, jutu, kā izgaist visas manas raizes. Kāda negaidīta veiksme! Prātā jau skatīju Helēnu rosāmies dārzā, no kurienes pavērās skats uz zaļiem laukiem un baznīcas torni upes otrā krastā. Pašā mājā viss tik patīkami tuvu kopā - pāris soļu līdz dzīvojamai istabai, nevis piecdesmit jardu garš skrējiens pa gaiteni ar ēdiena traukiem rokās. Neliela hallīte, no kuras kāpnes ved uz trim guļamistabām, ko citu no citas šķir tikai daži soļi. Izstiepjot roku, varēja sasniegt gandrīz visu. Un manā prātā aizvien spēcīgāk nostiprinājās doma, ka viss mazais ir skaists. Nekam citam nebija nekādas nozīmes.

Devos pie Celtniecības asociācijas pārstāvja un visu it viegli nokārtoju. Viņš apsolīja, ka hipotēku man neliegšot. Tagad māja varētu tikt novērtēta par piecdesmit līdz sešdesmit tūkstošiem, bet agrīnajos piecdesmitajos gados divi tūkstoši mārciņu šķita pilnīgi piemērota cena.

Līdz trešdienai es nostaigāju kā pa mākoņiem, tad mēs abi ar Helēnu devāmies uz Drovera krogu un apsēdāmies savās vietās. Viens no maniem klientiem, fermeris, man piebikstīja un nomurmināja: - Paskatieties uz Sītu Būtlendu. Viņš kāro šito māju savam dēlam, kas tikko apprecējies. Droši vien dabūs ar'. Viņu būs grūti pārsolīt, viņš jau peld naudā. Jā, tas prot lietas grozīt.

Es paskatījos uz bagāto labības tirgotāju. Tas izskatījās visai iespaidīgs - sarkanu ģīmi, ērgļa degunu, ģērbies kamieļ- vilnas mētelī. Viņš izskatījās ļoti apņēmīgs. Man šis skats mazliet iedzēla sirdī, bet tad atmetu bailes, stingri apņēmies to māju nosolīt.

Izsole sākās. Pirmais piedāvājums bija pusotra tūkstoša mārciņu, tas sāka strauji kāpt - straujāk, nekā es biju gaidījis, un drīz vien sasniedza manu galējo iespēju - divus tūkstošus. Būtlends nekavējās uzsaukt - simtu klāt. Varēja redzēt, ka viņš šādās lielās lietpratējs un nav pirmoreiz ar pīpi uz jumta. It kā garlaikodamies viņš pacēla pirkstu. Es savējo uzšāvu dedzīgāk, piemezdams vēl simtu, jo biju pārliecināts, ka varēšu vēl mazliet paaugstināt hipotēku. Būtlends atkal nožvidzināja pirkstu. No jauna pienākusi mana kārta.

Drīz vien mēs abi bijām palikuši vienīgie solītāji, pārējie ātri atkrita, es jutos kā atklātā vietā varmācīgi izģērbts. Solīšana vairs nepieauga uzreiz par simtu, bet bija noslīdējusi līdz piecdesmit mārciņām, bet, kad sasolītā summa lēnām rāpās pretī trim tūkstošiem, sirds man dauzījās kā negudra un plaukstas no- svīda.

Helēna cieši saspieda mānu ceļgalu un pie katra pacēluma brīdinot čukstēja man ausī, bet mani bija sagrābis neprāts, kaut kas līdzīgs pilnīgam trakumam. Nauda vairs nenozīmēja neko. Man acīs stāvēja vienīgi Helēna, kas no jaukā nelielā, skaisti sakoptā namiņa spodrās virtuves pa logu raugās uz skaisto dārzu. Šī vīzija nebija atvairāma, un es stūrgalvīgi turpināju solīt.

Kad sasolītā cena sakāpa pāri trim tūkstošiem, krogistabā sēdošie brīžiem izdvesa izbrīnījušos "Āāāā" pie katra jauna pār- solījuma, kas nu jau bija noslīdējuši līdz divdesmit piecām mārciņām.

-    Misters Būtlends sola tris tūkstošus divsimt divdesmit piecas mārciņas. - Man mute bija izkaltusi pilnīgi sausa, kad ūtrupnieks jautājot paskatījās uz mani.

Helēna saspieda manu ceļgalu kā spīlēs. Viņa pati satraukumā trīcēja. - Nē, Džim, nē!

Es pacēlu roku.

-    Piecdesmit. Pateicos. - Un skatiens uz Būtlendu

-     Septiņdesmit pieci. - Ne tikai ūtrupnieks, bet arī visu pārējo skatieni bija liptin pielipuši man. Es pacēlu roku - kā sapnī.

-    Mums ir trīs tūkstoši trīssimt mārciņu.

Būtlends pacēla un pavēzēja pirkstu.

-    Un vēl divdesmit piecas.

Atkal visu skatieni drebošajā klusumā pievērsās man. Es jutos pilnīgi iztukšots, izspiests, pārguris. Trīcēju un pusneapziņā jutu Helēnas žņaudzienu ceļgalā un gandrīz šņukstošu čukstu:

-    Izbeidz! Lūdzu, izbeidz! - Man likās, ka viņa tūliņ sāks raudāt. Es papurināju galvu, rādīdams zīmi ūtrupniekam. Un viss bija galā.

Krogistabā ieskanējās balsu murdoņa, sākās satrauktas sarunas, bet es kā nedzīvs kvernēju krēslā, neskaidri atskārzdams, ka Būtlends piecēlies un runājas ar ūtrupnieku, bet man blakus sēž Helēna. Beidzot piecēlos un paskatījos uz viņu.

-    Die's pasarg, Džim, tu tak esi balts kā krīts, - viņa izdvesa.

Klusēdams palocīju galvu. Es jutos pavisam, galīgi balts. Ārā

ejot, uztvēru milzīgi niknu mistera Būtlenda skatienu. Pateicoties manam trakumam, viņam tagad vajadzēja krietni pārmaksāt mājas vērtību. Nevarēju gaidīt, lai viņš justu draudzību pret mani.

Bet man bija gluži vienalga. Nejutu nekā cita kā vienīgi to, ka manis izsapņotā aina, kā Helēna raugās ārā pa glītās mājiņas logu, bija satriekta drupās. Biju atpakaļ, turpat, kur sākumā. Nebiju sasniedzis nenieka.

Kad izgājām ārā tirgus laukumā, es brītiņu stāvēju un dziļi vilku plaušās dzestro gaisu. Paņēmu Helēnu pie rokas un grasījos doties projām. Palūkojies lejup, ieskatījos misis Draidenas mīlīgajā sejā. Viņa man uzsmaidīja.

-    Ai, mister Heriot. Man ļoti žēl, ka to māju nedabūjāt jūs, bet jūs tik daudz izdarījāt manis labā, jūs nekad neapjautīsiet, cik daudz. Es dabūju savām vecumdienām tik daudz vairāk naudas, ka nemaz man vairs nav ne par ko jābēdā. Nekad nespēšu jums par to pateikties.

- Kad viņa gāja projām, es noraudzījos pakaļ sīkajam, salīkušajam augumiņam un baltajai galvai. Tur aizgāja vecā, labā Boba Draidena sieva. Viņš, ja zinātu, būtu priecīgs. Tātad es galu galā tomēr biju izdarījis kaut ko jēdzīgu.

13. nodaļa

Izvilku Hadsona instrumenta spirāli no govs pupa un tūliņ izslaucu brangu stūklu piena.

- Hei, tas nu gan ir brīnišķīgi, - dziļi elpu ievilkdams, noteica misters Dosons. - Nesaprotu, kā jūs to darāt, bet jūs atkal mani izglābāt. Jūs esat varens vīrs, mister Heriot.

Vēl mums iznāca diezgan bieži noņemties ar govs pupiem. Slaukšana ar mašīnām vēl nēbija pilnīgi iekarojusi fermas, un fermeru cietie pirksti savainoja govs pupus, radot pienvada aizsprostojumus. Šādu vainu ārstēšana nepiederēja pie veterinārārstu tīkamākajiem darbiem, jo vajadzēja palīst govij apakšā un cik reižu tad negadījās dabūt pa galvu, toties bija liels gandarījums, ja izdevās tādu nederīgu pupu no jauna padarīt darbīgu. Govs vērtība strauji nokritās, ja tā kļuva par "trīspupu govi".

Tomēr - kaut arī šāda operācija fermerim bija gaužām nozīmīga un vērtīga, lopu dakteris tikai retumis saņēma tādu atsaucību vai pateicību, kādu es nupat dzirdēju no mistera Dosona. Bet viņš tāds bija vienmēr. Viņš mani cildināja pastāvīgi, lai gan daudzajos gados man ne vienmēr izdevās labi, gadījās gan neveiksmes, gan kļūdas, taču viņš allaž liedzās tās atzīt.

Šāda izturēšanas bija krass pretstats vairumam musu fermeru paradumu, neatkarīgi no tā, cik labi un veiksmīgi sadziedējām vai novērsām viņu lopiņu kaites. Zigfrīdam bija par to sava teorija - viņš sprieda, ka fermeri apzināti nezisakot atzinību par mūsu darbu, jo bīstoties, ka mēs uzreiz pacelšot rēķinu kādu nieku augstāk. Un varbūt viņam šai ziņā bija taisnība, jo klienti nekad neaizmirsa pieminēt mūsu neveiksmes, piemēram: "Ha, tas lopiņš, ko jūs dakterējāt, pēc tam vairs nebija neko vērts." Bieži vien viņi to izkliedza ļaužu pilnā tirgus laukumā.

Lai bija kā būdams, mistera Dosona iejūtība manu dvēseli dziedināja kā balzams. Tagad, vērojot, kā es novietoju instrumentu atpakaļ spirta pudelē, viņa brūni iedegusī seja savilkās labestīgā, vēlīgā smaidā. Noņēmis žokejnīcu, viņš atglauda spurainos, sirmos matus no pieres.

-   Es nudien nezin, vai tad jūsu gudrībai vispār gals arī kur ir. Nupatiņ vēl atminējos to vienu manu govi, kam trūka magnēzija. Gulēja pie zemes kā beigta, es jau nodomāju, ka dveš pēdējo dvašu. Bet jūs salējāt veselu pudeli šai vēnā, tad paskatījāties rokaspulk- stenī un noteicāt: "Mister Doson," tā jūs sacījāt, "šitā gove celsies kājās pulksten divpadsmitos trīsdesmit minūtēs."

-    Vai es tiešām tā sacīju?

-    Es ni jokoju, ni apceļos, akurāt tā jūs sacījāt, varat man ticēt vai neticēt, kā rādītājs nonāca līdz tām minūtēm, tā gove augšā gan, vai lēkšus pielēca un aizslāja.

-    Manu dieniņ. Vai nu tā bija? Piecēlās un aizgāja?

-   Nu ka aizgāja. Un teikšu jums vēl ko. Nekad viņai kopš tās reizes tāda kaite vairs nav piemetusies.

-     Labi gan. Prieks dzirdēt. - Un es jutu to pašu, ko vienmēr jutu, klausoties mistera Dosona atzinībā. Es nemūžam nebūtu atcerējies tos brīnumdarbus, ko esot paveicis. Bet nav ko liegties - bija ļoti patīkami klausīties. Vai es tiešām strādāju tik spīdoši, vai arī viņš tikai prata to notēlot ar savu parasto piebildi: "varat man ticēt vai neticēt". Savus slavinājumus viņš mācēja pasniegt ar dziļu pārliecību un uzsvaru.

Arī viņa ferma atradās idilliski skaistā vietā, un, kad pēc padarītā darba devos atpakaļ pie mašīnas, viegla brīze mani apvējoja ar saulē piesitušās nogāzes smaržām un pavadīja vēl lielu ceļa gabalu. Paraudzījos atpakaļ uz nelielo dzīvojamo māju nogāzē, kas zaļa un lekna noslīdēja lejup līdz upei. Misters Dosons māja man atvadas, kamēr vien varēja saredzēt.

Pēc nedēļas biju atkal turpat atpakaļ saņemt teļu. Atnešanās noritēja normāli, un drīz vien salmos sprauslāja dūšīgs bullēns.

-    Labi, pavisam labi, - es nopriecājos. - Tie lielie makāni dažkārt mēdz aizkavēties. Pārāk viegli nebija, bet iznācis, kā redzat, labi. - Jā, jā, - fermeris apstiprināja. - Un man pašam vajadzēja zināt, ka nevajadzēs uztraukties. Jūs jau pirms vairāk nekā mēneša man pateicāt, ka šitenā pirmpiene atnesīsies akurāt piecas dienas pēc noliktā laika. Un jums bija taisnība, kā vienādiņ.

-     Vai es no tiesas būtu tā teicis. Brīnums, kā es varēju to paredzēt?,

Viņš paraustīja plecus. - Tā gan, tā gan, mister Heriot. Tie bija jūsu vārdi. Man tie visu laiku stāvēja prātā.

Kad izgājām no kūts, misters Dosons piestāja papliķēt pa gurnu nelielam Deilas ponijam, kas omulīgi plūca zāli pie dzīvojamās mājas. - Vai jūs šito mazo ziķeri atminaties? Vai atminat, kāds briesmīgs vēdera aizcietējums tam bij piemeties?

-   Jā, kā nu ne! Protams, atceros. Bet nu viņš izskatās pavisam

labi.

-    Izskatās un ir arī pavisam vesels. Bet cik dikti slims viņš bij. Tiku sadevis viņam visvisādas zāles, lai iedarbinātu vēderu, kad viņš stenēja aiz sāpēm. Bet ne kripatiņas nenāca laukā. Veselas divas dienas viņš mocījās, bet ne kripatiņas. Tad atbraucāt jūs, un es nekad neaizmirsīšu, ko jūs izdarījāt.

-    Ko tad es izdarīju?

-    Es jums to pateikšu gan, tas bija īsts brīnums. Jūs atbraucāt no rīta un iedūrāt divas šprices, un sacījāt man: "Mister Doson, zarnas sāks darboties pulksten divos pēcpusdienā."

-    Ejta nu, vai es tiešām tā sacīju?

-     Kā tad. To visu jūs izdarījāt un visu noteicāt, kā būs. "Vispirms," jūs sacījāt, "būs vienas saujas tiesa, nu - šitik," - viņš salika kopā abas plaukstas, lai skaidri parādītu. - Un - kā teikts, taisni pulksten divos bija tik daudz. Ne vairāk, ne mazāk.

-    Nu, nu, nu!

-     Jā. Un tad jūs teicāt: "Pustrijos viņš izmetīs tik, cik var sagrābt liekšķerītē". - Misters Dosons aizsteidzās pie ogļu noliktavas un pacēla tur pieslieto liekšķerīti. - Re, tieši šimajā. - Viņš to pacēla un parādīja man. - Un kā tad - kā pulkstenis pustrīs, liekšķerīte pilna līdz malām. Es, redziet, pārbaudīju gan laiku, gan tilpumu, vai būs, kā jūs teicāt.

-    Saki viens cilvēks! Vai jūs to visu droši zināt?

-    Jūs varat man ticēt vai neticēt. Bet toreiz jūs vēl sacījāt tā: "Pulksten trijos viņš iztīrīsies pilnā mērā." Un uz mata tā arī notika. Es skatījos pulkstenī, kad viņš uz minūti trijos pacēla asti un atbrīvojās no visa, kas viņu bij mocījis. Un pēc tam visu laiku ir bijis vesels kā rutks. :

-    Labi, labi, mister Doson, tas ir brīnišķīgi. Man ir liels prieks to dzirdēt.

Es sapurināju galvu, lai aiztrauktu fantāzijas migliņu, kas sāka ap mani biezēt. Esmu pavisam parasts un ikdienišķs veterinārdak- teris, melna darba strādnieks, apzinīgs, bet ar to ari viss ir pateikts. Un negaidīta iecelšana ģēnija kārtā mani patiesi spēja izsist no sliedēm. Tomēr mistera Dosona cildinājumos es klausījos ar patiku un ļāvu viņam runāt, jo tāda attieksme bija kā dziedinoša eļļa manai it bieži līdz jēlumam noberztajai pašapziņai.

-     Un, kamēr esat šeit, pametiet aci uz vienu cūceni. - Viņš paņēma mani zem rokas un aizveda uz piebūvi. - Te nu viņa ir, - viņš sacīja un, pārliecies pār aizgalda apmali, norādīja uz dūšīgu, lielu cūceni, kas gulēja salmos kopā ar sivēnu metienu, mazie zīda, ka šmakstēja vien. - Šī ir tā pate, kam bija nejēdzīgi satūkusi kāja, un es toreiz biju pa īstam noraizējies. Tad jūs viņai iedevāt ravleti un atstājāt man ziedi, ar ko to kāju ieberzēt. Nu, un nost bija pampums, kā nebijis.

-    Vai jūs gribat sacīt - tā vienkārši nozuda - viss uzreiz?

-Jā, taisni tā bija. Ne es jokoju, ne melšos. Prom bij!

-    Jā, jā… tīri vai jāpabrīnās…

-Man par to nemaz nav jābrīnās, mister Heriot. Viss, ko jūs manā saimniecībā esat darījis, ir izvērties man par labu. Es ne iedomāties nevaru, ko iesāktu, ja man nebūtu jūs.

Pat samulsumā par tādiem vārdiem, viņa uzticēšanās mani dziļi aizkustināja, un es no sirds vēlējos, kaut nekad to nesadragātu.

Un tad man likās, ka tomēr pienācis kritiskais brīdis, kad dažas nedēļas vēlāk tiku izsaukts uz mistera Dosona fermu. - Kas šoreiz vainas? - es vaicāju.

Vecais fermeris paberzēja zodu. - Nezinu īsti, ko sacīt - āre, šitais teļš, - un viņš norādīja uz dūšīgu, veselīga izskata apmēram mēnesi vecu telēnu. - Viņš, raugi, negrib dzert pienu, kā nākas. Es tūliņ jums parādīšu. - Viņš ielēja prāvā spainī nedaudz piena un pacēla spaini teļam pie purna. Taču telēns vis nepadzērās, bet sprauslādams izšķaidīja pienu uz visām pusēm.

-    Vai tā viņš dara ikreiz?

-    Jā, bieži arī apgāž spaini. Nelāgs niķis, un piens arī aiziet nelietā. '

Pavēroju teļu, tad pievērsos fermerim. - Man viņš izskatās pilnīgi vesels.

-    Vesels, vesels, žirgts un spirgts, tik vien tās vainas kā ar to spaini, un man tad ienāca prātā - sak, varbūt jūs spēsiet ko grozīt ar kādu no savām burvestību injekcijām.

-    Ai, mister Doson, - es smiedamies attraucu, - tā taču nav medicīniskas dabas problēma, bet gan caurcaurēm psiholoģiska - viņam gluži vienkārši nepatīk tas spainis. Bīstos, ka šoreiz laikam nevarēšu jums nekādā ziņā palīdzēt. Vai neesat mēģinājis, viņu dzirdinot, turēt spaini rokās?

-    Jā, esu mēģinājis, taču arī tad viņš dzerdams galvu grūsta un stumda spainī uz nebēdu.

Viņš uzmeta man nelaimīgu skatienu. - Es noteikti zinu, ka jūs varētu kaut kā palīdzēt. Jūs sakāt, ka tā neesot medicīniska problēma, bet tā tomēr ir lopu problēma, un viss, ko jūs esat darījis ar maniem lopiņiem, ir allažīn labi izdevies. Es dikti vēlos, lai jūs pamēģinātu arī šoreiz. Padomājiet un iedodiet kādu injekciju.

Raudzījos vecā vīra gauži sērīgajā vaigā, un man kļuva pavisam ērmoti ap sirdi: likās, ja es tagad aizbraukšu, nekā neizdarījis, viņš no visas tiesas uztrauksies. Ja gribēšu viņu iepriecināt, man jākļūst par absolūtu šarlatānu. Ja es tam teļam neiešļircināšu, salauzīšu vecā vīra ticību un sirdi, bet ko injicēt… Prātā izcilāju visus bagāžniekā atrodamos zāļu krājumus, un mani jau sāka mākt izmisums, līdz piepeši pazibēja iedoma par tiamīnu B vitamīna sastāvā, un mēs to lietojām zināmās smadzeņu kaites, tā dēvētās cerebrokortiskās neirozes gadījumos. Protams, šim teļam nekaitēja nekas tamlīdzīgs, tomēr kompleksam bija sakars ar galvu. Lai bija kā būdams, ļaunums teļam no tā necelsies, mana sirdsapziņa necietīs, bet vecā vīra prāts būs nomierināts.

Aizsteidzos pie mašīnas un atgriezies sacīju: - Iešļircināšu viņam šito, - un tapu atalgots ar laimīgu smaidu vecā fermera sejā. Iešļircināju dažus kubikcentimetrus savu brīnumzāļu, droši zinādams, ka teļam tās nenieka nekaitēs, labuma arī nekāda nebūs, bet nu vienreiz būs gadījums, kad mana palīdzība nav efektīva, nekļūdības mētelis man no pleciem būs noslīdējis.

Pagāja vairāk nekā mēnesis, līdz atkal sastapos ar misteru Dosonu. Tas notika tirgus laukumā. Viņš stāvēja pie pārdodamo lopu novietnes. Mani ieraudzījis, viņš pamāja ar roku un nāca pie manis.

Visai saintriģēts gaidīju paziņojumu, ka šoreiz mana ārstēšana nav izdevusies. Kādiem vārdiem viņš to pateiks, ja līdz šim bija vienīgi slavējis? Man šķiet, viņam tas būs visai nepatīkami.

Pienācis klāt, viņš paraudzījās manī platām acīm. - Re nu, - viņš sacīja. - Jūs atkal nodarījāt lietu godam.

-    Nodarīju godam?

-    Kā tad, tā injekcija teļu izmācīja.

-Ko?

-    Jā, līdzēja. - Vecajam vīram sejā atkal atplauka pazīstamais, atzinīgais smaids. - Ne reizītes vairs nav izniekojis pienu vai apgāzis spaini.

14. nodaļa

Dažkārt īpašnieki mūsu bijušos pacientus - kaķus un suņus, ja tie aizgāja bojā, atnesa mums vai nu sekcijai, vai pārbaudei. Tas aizvien bija skumji, bet, kad ieraudzīju veco Diku Fosetu, mani pārņēma patiesi smaga priekšnojauta.

Viņš nolika uz galda paštaisīto kaķu nesamo būri un gauži nelaimīgām acīm palūkojās manī.

-    Tas ir Briss, - viņš sacīja. Lūpas viņam drebēja, likās, ka vairāk viņš izteikt nespēj.

Arī es neko nejautāju, bet sāku raisīt vaļā auklu, ar ko kaste bija pārsieta. Diks, zināms, nevarēja iegādāties īstu kaķu pārnēsāšanai paredzētu būri, bet šo, kuru bija jau vairākkārt izmantojis, sameistarojis pats. Tā bija parasta preču kaste no kartona, tomēr ar kārtīgām atvērtnīfēm sānā, lai varētu piekļūt elpošanai nepieciešamais gaiss.

Atraisījis mezglu, ieraudzīju kastes dibenā nekustīgi guļam Brisu - allaž jautro, rotaļīgo, spīdīgi melno kaķuku, kas, ar mani sasveicinoties, omulīgi murrāja un bija Dika mīlulis un draugs.

-    Kad viņš nomira, Dik, - es pēdīgi jautāju.

Viņš pārvilka plaukstu pār kārno seju un spurainajiem sirmajiem matiem. - Es viņu vienkārši ieraudzīju izstiepušos šorīt guļam pie manas gultas. Bet… īsti droši neņemos teikt, vai viņš tiešām ir pagalam, mister Heriot…

Paraudzījos vēlreiz kastē, tad izcēlu šļaugano ķermenīti un noliku to uz galda. Elpu nevarēja samanīt. Pavilku vaļā plakstiņu, acs nereaģēja. Pasniedzos pēc stetoskopa un pieliku to kaķītim pie krūtīm.

-    Sirds vēl darbojas, Dik, - sacīju, - bet pulsējums ir ļoti vārgs.

-    Un varētu jebkuru mirkli apstāties, to jūs gribat sacīt.

Es vilcinājos. - Tādi tie pukstieni man šķiet.

Kamēr es to teicu, kaķīša krūšukurvis sakustējās vieglā elpā, tad pārstāja cilāties.

-   Viņš vēl elpo, - es sacīju, bet tā - tik tikko. - Ņēmos kaķīti pamatīgi izmeklēt, bet nekā neparasta neatradu. Acu āboli bija labā, pareizā krāsā un vispār - nebija nekā tāda, kas varētu likties nenormāls.

Pārvilku plaukstu slaidajam, gludajam ķermenītim. - Man tā liekas pilnīgi neatrisināma mīkla, - atzinos. - Viņš taču allaž bija tik mundrs un jautrs, it kā atbilda savam dzīvīgajam vārdam. Bet te nu viņš guļ, izstiepies un nekustīgs, un es neko nemāku pateikt.

-   Varbūt viņš dabūjis kādu triecienu vai belzienu, vai ko tamlīdzīgu.

-   Tas nav neiespējams, bet tādā gadījumā viņam nevajadzētu gulēt pilnīgā nesamaņā. Ja nu vienīgi viņš saņēmis smagu sitienu tieši pa galvu.

-    Man neliekas vis, ka tā būtu varējis notikt. Vakarvakarā, kad gāju gulēt, viņš bija jautrs un ziķerīgs, un naktī ārā nav bijis.

-    Vecais vīrs raustīja plecus. - Vienalga, kas viņam kait, izredzes, jādomā, gluži vārgas.

-    Bīstos, ka tā ir, Dik. Dzīvība viņā vēl turas, bet ļoti vārga. Iešļircināšu viņam stimulantu, tad jūs viņu aiznesīsiet uz māju, bet rīt atkal atnesīsiet šurp, lai varu apskatīt, kā viss tālāk noritējis.

-     Pūlējos runāt optimistiski, tomēr biju gandrīz pārliecināts, ka mazo Brisu dzīvu vairs neredzēšu. Un man likās, ka vecais vīrs domā tāpat.

Rokas viņam trīcēja, pārsienot kasti, un viņš neko vairs neteica. Pa durvīm ārā ejot, viņš pagriezās un nomurmināja: - Paldies, mister Heriot.

Noraudzījos viņam nopakaļ. Gausiem, šļūceniskiem soļiem viņš ar pusdzīvo kaķīti devās atpakaļ uz savu tukšo, nabadzīgo nameli. Sievu viņš bija zaudējis pirms daudziem gadiem - es Foseta kundzi netiku pazinis. Nu viņš dzīvoja viens, iztikdams ar lieso vecu ļaužu pensiju, nekāda lepnā dzīve nesanāca. Draugu viņam, liekas, daudz nebija, bet viņam bija Briss. Kaķuks bija uzklīdis pie viņa pirms sešiem gadiem un pilnīgi pārveidojis vecā vīra dzīvi, ienesdams tur jautrību, bezbēdību, rotaļīgumu, murrāja, glaudās ap kājām, sekoja vai katrā solī. Diks vairs nejutās vientuļš, viņus vienoja īsta, sirsnīga draudzība, aizvadītajos gados kļūdama aizvien ciešāka. Vecais vīrs bija Brisam ārkārtīgi pieķēries. Un nu pēkšņi tādas bēdas.

Neko darīt, es nodomāju, iedams pa gaiteni atpakaļ, tādi notikumi veterinārārstam mēdz atgadīties. Mūsu mīļie dzīvnieki nekad nenodzīvo pietiekami ilgi. Taču šoreiz jutos sevišķi nelāgi, jo man nebija ne mazākās nojausmas, kas tam pacientam īsti kait. Jutos kā biezā miglā.

Nākamajā rītā pārsteigts ieraudzīju uzgaidāmajā istabā sēžam Diku Fosetu ar to pašu kartona kasti klēpī.

Skatījos viņā kā brīnumā. - Kas noticis?

Viņš neatbildēja, arī no sejas nevarēja viņam neko nolasīt, līdz iegājām konsultāciju istabā un viņš atraisīja kastes pārsēju.

Kad viņš kasti atvēra, es Sagatavojos uz visļaunāko, taču nezināju, ko aiz brīnumiem teikt, kad no kastes izlēca mundrs kaķuks, paberza galvu man pie rokas un murrāja kā motoriņš. Vecajam vīram kārnā seja savilkās līksmās smieklu krunciņās. - Nu, ko jūs par to teiksiet?

-   Nezinu, ne ko domāt, ne ko sacīt, Dik, - es atteicu. Izmeklēju kaķuku ļoti rūpīgi. Viss bija pilnīgi normāli. - Esmu sajūsmināts. Man tas šķiet īsts brīnums.

-   Nav vis brīnums, - vecais vīrs pretojās, - to labumu izdarīja jūsu injekcija. Esmu jums gauži pateicīgs.

Viņš bija jauks un laipns cilvēks, bet tik vienkāršs izskaidrojums īsti nederēja. Kaut kas šajā notikumā bija, ko es nesapratu. Bet galu galā - vienalga. Paldies Dievam, viss bija beidzies laimīgi.

Atgadījums pārvērtās par atmiņu ar laimīgām beigām, bet trīs dienas vēlāk Diks atkal bija klāt ar kaķa kasti un tajā bez samaņas gulēja Briss. Tikpat ļengans, tikpat nekustīgs.

Galīgi apmulsis, atkārtoju to pašu injekciju, un nākamajā dienā kaķis bija sveiks un vesels. Kopš šī brīža pārdzīvoju to, ko pazīst ikviens veterinārārsts, kas sadūries ar kaut ko nezināmu un gaida, kad nāks liktenīgais trieciens.

Taču nekas nenotika apmēram nedēļu, tad man piezvanīja Dika kaimiņiene misis Djūgena.

-    Es zvanu tāpēc, ka mistera Foseta kaķis ir slims.

-    Kas vainas?

-    Guļ izstiepies, bez samaņas, pavisam kā beigts.

Es ar varu noturējos neiekliedzies. - Kad tas notika?

-     Nupat no rīta atrada. Un viņš kaķīti nevar aiznest pie jums, jo pats ir savārdzis. Neceļas no gultas.

-    Tas ir ļoti bēdīgi. Es tūliņ aiziešu.

Viss bija gluži tāpat kā abās iepriekšējās reizēs - kaķis tikpat kā bez dzīvības gulēja uz Dika gultas, pats Diks gultā, drausmīgi sakrities: seja nāves bālumā, vājāks un trauslāks nekā jebkad, tomēr viņš izmocīja smaidu.

-     Re nu, mister Heriot, liekas, ka atkal pienācis laiks iešļircināt jūsu burvju injekciju.

Kamēr vilku zāles šļircē, man galvā griezās īsts karuselis. Gandrīz vedās domāt, ka te patiesi uzdarbojas kāda burvestība, bet tai nebija nekā kopīga ar manu injekciju.

-     Rīt atkal pienākšu, Dik, - es solīju. - Ceru, ka arī jums pašam rīt klāsies labāk.

-    Ak, ar mani viss būs kārtībā, lai tikai mans mazais špociņš atlabojas. - Vecais vīrs pastiepa roku un noglāstīja kaķa gludo kažociņu. Roka bija drausmīgi vāja un acis nejēdzīgi kārnajā sejā raižu un nemiera nomāktas.

Pārlaidu skatienu trūcīgajai, kailajai istabai, it kā meklēdams vēl kādu brīnumu.

Nejutos sevišķi pārsteigts, ka, ieradies nākamajā rītā, redzēju Brisu jautri ķerstām auklā piesietu tīstoklīti, ar ko vecais vīrs viņu ķircināja. Atvieglojums, protams, bija liels, bet mana neziņas migla sabiezēja arvien vairāk. Kas, ellē, te notiek?

- Visā šajā būšanā nebija nekāda izskaidrojuma, šādas slimības aprakstu nevarētu atrast kaut veselā veterināro mācību grāmatu bibliotēkā.

Lai nu bija kā būdams, kaķuka jaukums un omulīgā mur- rāšana tomēr bija zināms mierinājums, un Dikam tas nozīmēja visu. Viņš izskatījās atvieglots un pasmaidīja.

-     Jūs viņu ikreiz no jauna atdzīvināt, mister Heriot. Nekad nespēšu jums pietiekami pateikties. - Tad sejā atkal iegūla raizes. - Bet ja nu pienāktu tāda reize, ka viņš neatžirgs?

Jā, tas bija jautājums, kas ari man nedeva mieru, tomēr pūlējos atsaukties jautrā balsī: - Varbūt tā ir tikai īslaicīga, pārejoša parādība. Pāries, un mums vairs nebūs nekādu raižu.

Taču apsolīt neko nevarēju, un vārgais vecais vīrs gultā to zināja.

Misis Djūgena patlaban vadīja mani ārā, kad ieraudzīju rajona medmāsu izkāpjam no tikko piebraukušas mašīnas.

-    Sveika, māsiņ. Vai atbraucāt pie mistera Foseta? Man viņš likās stipri savārdzis.

Viņa palocīja galvu. - Jā. Tas ir šausmīgi.

-    Kādā ziņā šausmīgi? Vai kas nopietns?

Viņa saknieba lūpas un novērsa skatienu. Tad sacīja: - Viņš guļ uz miršanu. Viņam ir vēzis. Slimība strauji progresē.

-     Ak Dievs! Vēl pavisam nesen viņš bija pie manis ambulancē ar savu kaķi. Nabaga Diks, tad viņš nebilda ne vārda.

-    Ak, viņš zina, kā ar viņu ir, bet sīksts, nečīkst.

-    Vai viņš cieš sāpes?

Māsa paraustīja plecus. - Bešā nav. Bet mēs pūlamies noturēt viņu iespējami labā sajūtā. Kad atnāku, iedodu viņam injekciju pret sāpēm un atstāju arī, lai vajadzības gadījumā iedzer. Pašam viņam roka trīc, viņš nevar no pudeles iepilināt. Misis Djūgena labprāt to izdara - ielej apakštasītē, un viņš ar tējkaroti tās iesmalsta mutē.

-    Apakštasītē? - Kaut kur manā miglas tumsībā uzdzirkstīja spoža blāzmiņa. - Kāds tām zālēm sastāvs?

-    Heroīns un petidīns - doktora Elisona parastā recepte.

Es satvēru viņu aiz rokas. - Māsiņ, es iešu jums līdzi iekšā.

Vecais vīrs bija pārsteigts, redzot mani atgriežamies. - Kas

noticis, mister Heriot? Vai jūs kaut ko aizmirsāt?

-Nē, Dik, ienācu atpakaļ kaut ko pajautāt. Vai tām jūsu zālēm ir patīkama garša?

-    Jā, tās ir saldenas un patīkami ieņemamas.

-    Un jūs tās iesmeļat no apakštasītes?

-    Jā gan. Citādi nevar, man roka pārāk drebelīga.

-Un, pirms jūs aizmiegat, apakštasītē vēl paliek mazliet zāļu?

-Jā, paliek. Kālab jūs jautājat?

-    Un apakštasīte paliek pa nakti pie jūsu gultas, vai ne?

Brītiņu vecais vīrs gulēja klusēdams. Tad: - Vai jūs tiešām

domājat, ka tas mazais blēdis našķojies?

-    Varu saderēt uz saviem zābakiem, ka tā ir.

Slimnieks atmeta galvu un iesmējās. īsti laimīgiem smiekliem. - Un tad iekrīt kā nāves miegā. Nav brīnums, arī man tās zāles uzdzen miegu.

Arī es iesmējos. - Lai nu kas, Dik, bet nu mēs zinām. Un turpmāk, kad būsiet izsmēlis zāles, apvērsīsiet tasīti uz mutes, vai ne?

-    Es, zināms, to darīšu, mister Heriot. Un Briss vairs nekad mūs nebiedēs un negulēs kā beigts.

-    Nē, nē - nekad vairs!

-    Tas ir vareni! - Viņš uzslējās gultā sēdus, satvēra kaķīti un pieglauda to sev pie vaiga. Izdvesdams dziļu apmierinājuma nopūtu, viņš man uzsmaidīja.

-     Mister Heriot, - viņš sacīja, - nu man vairs ne par ko nav jāraizējas.

Kad, izgājis uz ielas, es pa otram lāgam atvadījos no misis Djūgenas, sacīju: - Ne par ko nav jāraizējas - cik brīnumaini dzirdēt tādus vārdus no viņa.

-    Jā, tāds viņš ir, - kundze atteica, - pats par sevi viņš neraizējas.

-Nedēļas divas es Diku neredzēju un nesatiku. Tad man pagadījās Darovbijas slimnīcā apmeklēt draugu, un pēkšņi es palātas kaktā ieraudzīju veco vīru.

-    Sveicināts, Dik! - es viņu uzrunāju.

Viņš miegainām acīm paraudzījās uz mani un čukstus atsaucās: - Sveiks, mister Heriot. - Pāris mirkļu viņš pagulēja aizvērtām acīm, tad atvēra tās, un sejai pārslīdēja rēgaina smaida ēna. - Man ir prieks, ka mēs izdibinājām, kas kaķukam vainas.

-    Man arī par to ir prieks, Dik.

Atkal pauze. Tad: - Misis Djūgena viņu paņēma.

-    Jā, zinu. Tur viņam ir labas mājas.

-   Jā… jā… - balss gandriz pilnīgi izdzisa, - bet es bieži vēlos, kaut man viņš būtu šeitan… - Kaulainā roka pārslīdēja pār segu kā glāstā. Es pieliecos tuvāk, lai dzirdētu. - Bris… - viegli kā dvesma, - Bris… - Tad redzēju, ka viņš iemidzis.

Nākamajā dienā uzzināju, ka Diks Fosets nomiris, un ļoti iespējams, ka es biju pēdējais, kas dzirdēja viņu runājam. Un pēdējais atvadu vārds bija kaķim. - Bris…

15. nodaļa

Nu man jāatkāpjas atpakaļ līdz tām agrīnajām dzīves dienām, kad Džons Krūks atšķīrās no mūsu prakses, un bija gaužām grūti noticēt, ka viņš aizgājis uz visiem laikiem. Neparko negribējās pierast pie domas, ka nekad vairs telefona vada viņgalā nedzirdēšu dobjo balsi atsaucamies "Okei" un es tad varēšu likties uz auss, bet viņš saltā, tukšā naktī brauks saņemt pirmpienes teļu. Un nebija jau tik vien, kā zaudēt asistentu. Jutos un biju vēl pietiekami jauns, lai mēs būtu draugi, tātad zaudēju arī draugu, īstenībā pat divus draugus, kad Džons un Hetere aizbrauca veidot paši savu dzīvi Beverlijā.

Taču ar šķiršanās žēlabām mums nebija līdzēts. Mums vajadzēja jauna asistenta. Sludinājums žurnālā The Veterinary Record bija veiksmīgs, un izraudzītais kandidāts patlaban atradās ceļā pie mums. Paskatījos savā pulkstenī. Bija gandrīz pustrīs. Sēdos mašīnā un aizbraucu uz staciju. Nu gaidīju, ka pēc dažām minūtēm Darovbijas stacijā izkāps Kelams Bačenens.

Kad vilciens pienāca un apstājās, no tā izkāpa tikai viens pasažieris - gara auguma jauneklis un tam blakus liels plušķains suns. Kamēr viņš pa peronu nāca uz manu pusi, ievēroju viņa garās melnās ūsas, ielauzīto veco koferi un vēl kaut ko pavisam ērmotu - uz kreisā pleca viņam gulēja prāvs dzīvnieks ar garu spalvu.

Pienācis viņš smaidīdams sniedza man roku. - Misters He- riots?

-Jā… jā… un jūs esat Kelams Bačenens?

-    Tas pats.

-    Labi, labi - bet kas jums uz pleca?

-    Tā ir Merilina.

-    Merilina?

-    Jā, mana āpsene.

-    Āpsene…

Viņš jautri un bezrūpīgi iesmējās. - Piedodiet, man laikam vajadzēja vēstulē jūs par to pabrīdināt. Tas ir mans pieradinātais mīļais mājdzīvnieks. Viņa mani pavada visur.

-    Visur?

-    Itin visur.

Es galīgi apmulsu. Nespēju iedomāties veterinārārsta asistentu, kas ķersies pie savu tiešo pienākumu izpildes ar savvaļas dzīvnieku plecā. Un kā viņš iecerējis stāties jaunajā darbā ne vien āpša, bet arī milzīgā suņa pavadībā…

Aizvirzījis visas šaubas un nelabās domas malā, vedu jauno asistentu uz mašīnu. Pa ceļam ieplestām acīm mūs nobrīnēja zirgu skriešanās bukmeikera aģents, divas dāmas, kas sēdēja uz perona sola, un nesējs, kas piekrautos bagāžas ratiņus gandrīz ietrieca sienā.

— Un suns jums ari ir? - es ieminējos.

-    Jā - Vētrasputns - ļoti labdabīgs dzīvnieks.

Lielais lempis paluncināja asti un draudzīgām, laipnām acīm paraudzījās uz mani. - Tāds viņš izskatās, - es noteicu un paglaudīju pinkaino galvu.

-    Spriežot pēc jūsu uzvārda, gaidīju, ka jūsu valodā sadzirdēšu skotu akcentu, bet jums tā nav.

Viņš pasmaidīja. - Nē, nav. Es uzaugu Jorkšīrā, bet mani senči ir no Skotijas. - Acis viņam iezibējās un zods pašāvās augšup.

-    Un jūs ar to lepojaties, vai ne?

Viņš dziļā nopietnībā palocīja galvu.

Kad nokļuvām Skeldeilas mājā, parādīju mašīnu, kas būs viņa rīcībā, un palīdzēju apgādāties ar nepieciešamo aprīkojumu - zālēm un instrumentiem, ko pastāvīgi vadājām līdzi. Ierādītajā istabā viņu mazāk interesēja interjers nekā skats pa logu uz garo dārzu. - Starp citu, - es ieminējos, - man vajadzēja gan to jau agrāk pajautāt - vai pusdienas esat paēdis?

-    Pusdienas?

-    Jā, vai esat paēdis?

-    Paēdis…? - Viņa melnajās acīs iegūla domīga izteiksme. - Jā… man šķiet, es vakar kaut ko ieēdu.

-     Vakar! Manu dieniņ, pulkstenis drīz būs četri. Jūs droši vien esat drausmīgi izsalcis.

-    Nē, ko jūs - nemaz, nepavisam.

-    Kā to lai saprot - jūs sakāt, ka neesat izsalcis?

Viņam mans jautājums laikam šķita neparasts, un viņš par atbildi vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Labi, - es sacīju, - noiešu lejā un paskatīšos, ko varēšu tur sagrabināt.

Lejā ambulancē bija neiegriezta augļu plātsmaize, kādas Helēna mēdza izcept, lai mēs vizīšu starplaikā varētu iekost, piedzerot pa krūzītei kafijas.

Uzliku plātsmaizes gabalu uz šķīvja un uznesu to augšistabā.

-     Lūgtum, - es aicināju, - ieturieties, līdz sagaidīsiet īsto ēdienreizi.

Kamēr vēl runāju, izdzirdu ārā soļus un istabā strauji ienāca Zigfrīds.

-    Kelams Bačenens - Zigfrīds Farnons, - es iepazīstināju.

Viņi sarokojās. Tad Zigfrīds pastiepa drebošu pirkstu,

norādīdams uz jaunekļa plecu. - Kas, vellos, tas tāds?

Kelams pasmaidīja savu pievilcīgo smaidu un atteica: - Tā ir Merilina, mana āpsene.

-    Vai esat nodomājis to zvēru turēt šeit?

-    Jā, protams.

Zigfrīds dziļi ievilka elpu un ļoti lēni izelpoja, bet nebilda ne vārda. Toties ļoti cieši noskatījās uz jauno asistentu.

Jauneklis vienkārši un nepiespiesti pastāstīja par līdzšinējo pieredzi darbā un sacīja, ka priecājoties, nokļuvis tādā jaukā pilsētiņā kā Darovbija, un arī par to, ko redzot dārzā.

Viņš bija sācis ēst plātsmaizi, taču neķērās pie naža, bet izklaidīgi drupināja kumosiņus no gabala, turpinādams runāt. - Kādas brīnišķīgas glicīnijas! Skaistākās, kādas jebkad esmu redzējis! Un staipekņi uz ābeles, un tur zarā - Dieva vārds! - tur tak tup liels strazds - kāds skaistulis.

Zigfrīds klusēja un, acis nepamirkšķinādams, ietvēra skatienā suni, āpsi un strauji dilstošo plātsmaizi.

Kelams savāca ar pirkstiem pēdējās drupačas - un man likās, ka viņam ir gluži vienalga, ko apēd - un novērsās no loga.

-    Lielu paldies, - viņš pateicās. - Un tagad, ja atļausiet, es izkravāšos.

-    Labi, tiksimies vēlāk, - es nostomījos.

Mēs devāmies lejup, un Zigfrīds steigšus iestūma mani ambulancē. - Ko mēs, ellē, esam iemantojuši, Džeims? Asistentu, kam ap kaklu karājas āpsis un pieder suns ēzeļa augumā…

-Nūjā… bet šķiet, ka viņš ir lādzīgs un jauks puisis.

-    Var jau būt… tomēr ērmots. Vai tu pamanīji, ka viņš notiesāja visu plātsmaizi?

-     Jā, protams, pamanīju. Laikam viņš bija ļoti izsalcis, jo pēdējoreiz esot ēdis vakar.

Zigfrīds neticīgi noraudzījās manī. - Vakar? Vai esi par to pārliecināts?

-   Cik nu varu būt pārliecināts. Viņš, man liekas, pats īsti droši nezināja teikt.

Zigfrīds novaidējās. Tad iesita ar plaukstu sev pa pieri.

-    Die's žēlīgais, mums vajadzēja gan to puisi vispirms satikt un ar viņu aprunāties, pirms viņu pieņēmām darbā. Dzirdēju, ka viņš esot izcils, tāpēc nodomāju, ka mēs nevaram vilties.

-     Priekšlaikus neko nevar zināt. Varbūt viņš darbā būs lietaskoks.

-   Ko tur vairāk teikt, atliek vienīgi cerēt. Bet man baigi liekas, ka bez nepatikšanām neiztiksim.

Es neko neteicu, tomēr man par to bija pašam savi apsvērumi. Džons Krūks neatkarīgi no savām izcilajām dotībām un spējām pamatā nebija nekas vairāk kā jauks, patīkams, parasts puisis. Bet tanī melnacainajā jauneklī, kas apmetīsies augšstāvā, nebija nekā parasta.

Manas pārdomas pārtrauca, telefona zvans. Pacēlu klausuli. Zvans bija domāts Zigfrīdam. - Zvana Mailzs Hozlijs. Viņam viena pirmpiene atnesas.

Mans partneris domīgi sašķobīja lūpas. Mirkli paprātojis, viņš izlēmīgi pacēla pirkstu. - Labs ir. Mums jānoskaidro, cik un ko viņš jēdz. Šī ir piemērota izdevība.

-    Pagaidi, Zigfrīd, pagaidi. Tas puisis tak vēl nav ne degunu apsildījis, un Mailzs Hozlijs ir no āķīgajiem. Būs labāk, ka es aizbraukšu pats.

Mans partneris dedzīgi papurināja galvu. - Neparko. Man jātiek skaidrībā. Man jāuzzina, no kāda koka tas puisis tēsts, un, jo drīzāk to uzzināsim, jo labāk.

Kelams rīkojumu uzklausīja mierīgi, tikai palūdza kartē parādīt ceļu uz fermu. Kad viņš jau grasījās doties ceļā, Zigfrīds nenoturējās, neizšāvis pēdējo šāvienu: - Darbs varbūt nebūs no vieglajiem, bet nerādieties mājās, pirms teļš nav nācis pasaulē. Tā ir pirmpiene. Sapratāt?

Man asinis sastinga dzīslās, bet Kelams ne aci nepamirkšķināja, tikai vieglītēm pamāja mums ar roku un izgāja ārā pie mašīnas.

Kad viņš bija aizgājis, Zigfrīds, šķērmi pavīpsnājis, sacīja man: - Tu, iespējams, domā, ka esmu cietsirdīgs, bet es negribu piedzīvot, ka viņš pēc pusstundas atgrieztos un paziņotu, ka gadījums ļoti neparasts, un palūgtu, lai to pārņemam mēs. Tikai tāpēc es tā rīkojos, Džeims. Tā man šķita vispareizāk.

Es paraustīju plecus un klusībā no sirds cerēju, ka mūsu jauneklis prot peldēt.

Mums runājot, pulkstenis bija pusseši. Ap pusastoņiem mani pārmāca gandrīz nepanesama spriedze. Prātā rēgojās ainas, kā nabaga bezcerigais jaUnulis, ar asinīm un mēsliem nošķiests, vārtās pa kūts klonu. Gandrīz ik pa piecām minūtēm skatījos rokaspulk- stenī, un, kad pārsteigts konstatēju, ka teju teju sākšu nervozi drasēt pa istabu šurp un turp, ambulancē ienāca Zigfrīds ar mazu sunīti rokās. Tam bija pārplēsta gūža un vajadzēja uzlikt dažas šuves. - Kā veicās Bačenenam?

-    Nezinu, - es atteicu. - Viņš vēl nav atgriezies.

-     Vēl nav atgriezies? - Viņš uzmeta man ciešu skatienu. - Tad kaut kas nav lāgā. Zini, darīsim tā - viens no mums salāpīs šuneli, bet otrs aizbrauks paskatīties, kas tur notiek.

Kamēr anestezējām sunīti un Zigfrīds sāka tīrīt brūci, mēs klusējām, tomēr noteikti abi domājām vienu un to pašu: bija izdarīta aplamība, nosūtot jauno asistentu vienu uzdevumā. Kad Zigfrīds ķērās pie adatas un diega, ievēroju, ka arī viņš slepus pamet skatienu pulkstenī. Bija jau pāri astoņiem, kad operāciju istabas durvis atvērās un ienāca Kelams Bačenens.

Mans partneris pagriezās ar paceltu adatu pirkstos. - Nu, kā?

-    Diemžēl neglābjams gadījums, - Kelams atbildēja. - Tele sīka, teļš liels šķērsguļā, galva atliekta, tikt klāt neiespējami. Es nevarēju saņemt teļu.

Zigfrīds piesarka, acis viņam bīstami iegailējās. - Tātad…?

- - Tātad vajadzēja izdarīt ķeizargriezienu.

-    Jūs izdarījāt ķeizargriezienu?

Kelams rimti pasmaidīja. - Ķeizargrieziens bija vienīgā iespēja. Teļš bija dzīvs, tātad par embriotomiju nevarēja būt ne runa.

Zigfrīds noraudzījās viņā ar vaļā muti. - Pastāstiet jel, kas notika.

-     Viss norisēja gludi. Gotene bija kājās ilgi pirms manas aizbraukšanas. Un viņai ir dūšīgs,dzīvs teļš.

-   Nūjā… nūjā… - Likās, ka manam partnerim pagaisuši visi vārdi.

Ķeizargrieziens govīm piecdesmitajos gados bija operācija, pie kuras ķērās ļoti reti. Tomēr tad viņa dabiskā taisnīguma izjūta ņēma virsroku. - Jūs, puis, esat paveicis spožu darbu. Apsveicu no sirds. Turklāt šis jums bija pirmais izsaukums un pirmais darbs, ko paveicāt kā diplomēts veterinārārsts.

Jauneklis uzzibsnīja savu dzirkstošo tumšacaino smaidu.

-    Pateicos, Joti pateicos. - Tad viņš paraudzījās uz savām rokām.

-    Man gauži derētu nomazgāties, ja jums nav iebildumu.

-    Katrā ziņā, mīļo puikiņ, un kaut ko ieēst arī.

Kad viņš bija izgājis, mans partneris paraudzījās manī platām acīm. - Nu, ko tu par to teiksi?

-    Vareni, - es atsaucos. - Cita vārda nav. Ja kāds, kas tikko atbraucis, ķeras klāt un paveic tādu darbu, tad tas nešaubīgi derēs jebkuram darbam.

-   Jā… jā… - Zigfrīds nomurdēja it kā neticīgi, tad vilcinājās, neko vairāk neteikdams. Pabeidzis šūt, viņš nolika adatu un ierunājās, strauji pievērsies man: - Zini, es tomēr īsti nespēju tam noticēt… Un ja nu viņš to visu vienkārši izdomājis?

Es iesmējos. - Ej nu, ej! To viņš, protams, neuzdrošinātos.

-    Es nezinu, - Zigfrīds atkal norūca. - Ar šito puisieti viss ir kaut kā ērmoti. Es gluži vienkārši nezinu, ko par viņu domāt. - Pārvilcis plaukstu pār seju, viņš sacīja: - Vai zini ko - līdz Mailza Hozlija fermai nav ne desmit minūšu brauciens. Turklāt tā atrodas gandrīz vai pretī ciema krodziņam. Varam tur izdzert pa glāzei alus un tad, garām braucot, iegriezties fermā. Man drīzāk nebūs miera, kamēr nebūšu to pats savām acīm redzējis.

Mailzs Hozlijs bija spēcīgs, droši sešas pēdas garš Deilas zemnieks. Progresīvs lopkopis, kas savu saimniecību turēja priekšzīmīgā kārtībā.

Atvēris durvis, viņš pārsteigts ieteicās: - Sveiki, kungi. Kā redzu, šovakar man ciemiņu netrūkst.

-   Jā, Mailz, - Zigfrīds bezrūpīgi atsaucās. - Mēs ar Džeimsu bijām iegriezušies Bleksmita krogā aliņu iedzert un nospriedām pie viena palūkoties, kā klājas jūsu pirmpienei.

Fermeris palocīja galvu. - Tas labi. Nāciet līdzi un parau- gieties. - Pa priekšu iedams, viņš mūs aizvadīja pāri tumšajam pagalmam līdz steliņģim tālīnajā galā un iededza gaismu.

Smuidra jauna gotiņa omulīgi plūca pa saujai siena, bet dūšīgs telēns pie tesmeņa enerģiski zīda.

-    Gaužām vērtīgs puisis jums tas jaunais palīgs, - fermeris sacīja, - bet par vienu gan brīnījos - par to āpsi viņam uz pleca.

-    Jā… jā… - Zigfrīds izklaidīgi nodūca, - tiešām… - Viņš visu laiku vēroja operācijas vietu.

-     Droša roka tam puisim, - fermeris turpināja. - Un man traki patika noskatīties, kā viņš strādā - ļoti rūpīgi un tīri. Visus instrumentus aiznesa uz virtuvi un novārīja, iekams ķērās pie operācijas. Tā strādājot, nekāda infekcija nevar rasties, par to es galvoju. Un man no tā krietnā darba tika varens teļš. - Zigfrīds pārlaida plaukstu govs mugurai un paberzēja telēnam pieri. - Es ļoti priecājos, ka viss izdevies tik labi, - viņš sacīja. - Un paldies jums, Mailz, ka ielaidāt mūs paskatīties.

Bleksmita krogā mans partneris ievilka pamatīgu alus malku no savas glāzes un sacīja: - Skaisti nostrādāts, Džeims. Un tomēr es nespēju atbrīvoties no jocīgas sajūtas, ka te ir un ir kāds āķis.

-    Kāpēc? Vienīgais āķis ir tas, ka esam savai praksei iemantojuši pirmšķirīgu, augstvērtīgu veterinārārstu.

— Jā gan, tā liekas. Bet tik un tā viss ir pārlieku ērmoti. Vispirms jau tas āpsis kaklā. Un tad - kā viņš nolocīja to sasodīto plātsmaizi vienā paņēmienā, turklāt izskatījās tā, ka viņš nemaz neapjēdz, ko dara.

Es nopūtos. - Arī es redzu, ka viņš ir ļoti neparasts jauneklis. Bet viņā noteikti ir kaut kas tāds, kas nevar nepatikt. Un bez tam viņš ir izcils darbā, un tas, jādomā, ir galvenais.

-    Jā jel, jā, piekrītu! - Zigfrīds iebrauca ar visiem pieciem matos un tos sabužināja. - Gan laiks rādīs.

16. nodaļa

-    Jauks suns, - es paslavēju lielo suni, kas gulēja ambulancē uz galda un kam es nupat biju izspiedis anālo dziedzeri. Suns ieņurdējās, tomēr paluncināja asti. Tas man patika, jo nekādu prieku nebiju tam sagādājis, spaidot pēcpuses dziedzeri.

-   Jā, bet… - vecā misis Kovesa iesāka, taču bija jau par vēlu. Kad piegāju pie suņa, lai pārbaudītu tam acis, man par pārsteigumu, lielais suns, lūpas atvilcis metās ar zobiem man taisni sejā. Tikai ilgos gados apgūtā iemaņa mani paglāba no nejauka kodiena. - Mierā, Vulf, tu vecais nejēgas suns! - uzkliedza vecā dāma. - Uzvedies, kā nākas. Ja ne, dabūsi kāvienu. - Suns tūliņ padevās, paļaudamies saimnieces uzkliedzienam. Es pakāpos soli atpakaļ, tālāk no apdraudētās vides un sacīju:

-    Tā ir dīvaina reakcija. Viņš taču luncināja asti, bet tomēr ņurdēja un pat metās kost.

-    Jā, mister Heriot, tāds posts man ar viņu ir. Viņš rada par sevi aplamu iespaidu. Paluncina asti, un cilvēki nodomā, ka viņš ir labestīgs, un tūliņ pēc tam viņš tos pārbiedē.

-    Jā, mani viņš šādā veidā tiešām piemuļķoja, misis Koves. Līdz šim vēl nekad neesmu sastapis suni, kas vienlaikus luncina asti un aiz niknuma ņurd.

Misis Kovesa dzīvoja vienā no rindu mājiņām, ko pilsētas valde uzcēlusi veciem ļaudīm. Neilgi pēc šīs vizītes man gadījās apmeklēt kādu vecīgu pāri šai pašā kolonijā, misis un misteru Hārtus.

Viņu kaķim, kas arī bija vecs, tāpat kā saimnieki, pastiprinātā kārtā krita ārā spalva, atstājot kailus ādas plankumus. Pašķirstījis kaķa kažoku, konstatēju, ka tā ir parasta ekzēma.

-    Šī ir kaite, kas piemetas veciem kaķiem, kāds ir arī jūsu Pīters, - es paskaidroju. - Pamēģināšu ar injekciju un tabletēm.

Pīters pat neapturēja dzirnaviņas, kad iedūru tam injekcijas adatu. Tas patiesi bija pacietīgs dzīvnieks un ļāvās visam, bet es ieveroju apmulsumu kaķa saimniekos, jo sevišķi tad, kad iebēru kastītē tabletes un sāku rakstīt lietošanas pamācību.

-     Mēs esam mazliet noraizējušies, mister Heriot, - sacīja vecais vīrs.

-    Jā, esam noraizējušies. Par ārstēšanu un zālēm jāmaksā, bet mēs nevaram, vismaz šodien ne. Mums patlaban nemaz nav naudas. Mūs aplaupīja.

-    Aplaupīja?

-    Jā. Mans vīrs bija savārdzis un iedzēra mazliet brendija. Un tad pie mums ienāca divi vīrieši un sacīja, ka palīdzēšot mums sakopt dārzu. Kamēr runājām, viens iegāja viesistabā, otrs virtuvē meklēt, kur nauda. Mēs naudu glabājam uz kamīna apmales, to viņi paņēma.

-    Cik riebīgs triks, - es sacīju. - Bet manis labad neraizējieties. Varēsiet samaksāt, kad iznāks. Un man patiesi žēl, ka jums bijis jāpārdzīvo tāds uztraukums. - Aizgājis no viņu mājas, joprojām gandrīz nespēju noticēt, ka pasaulē var būt tādi neģēļi, kas iemanās pie kārtīgiem veciem cilvēkiem un nolaupa viņu nedaudzās mārciņas. Taču tamlīdzīgu valodu nedzirdēju pirmoreiz. Darovbijā un apkārtnē bija uzklīduši divi tipi, kas, piedāvādami veciem ļaudīm dažādus pakalpojumus, tos aplaupīja. Viņi uzradās gan vienā, gan otrā vietā.

Dažas dienas vēlāk man gadījās iet garām misis Kovesas mājai, un es nodomāju, ka derētu apjautāties, kā pēc dziedzera izspiešanas jūtas Vulfs.

Vecā kundze mani ielaida iekšā, un es atkal redzēju suni, kas, dedzīgi luncinādams asti, atieza zobus un ņurdēja.

-   Viņš ir ziķeris, - vecā kundze priecīgi apgalvoja. - Ar pēcpusi viss kārtībā.

-     Tas gan labi, - es noteicu. - Tā vaina sunim ir gauži nepatīkama.

Kundze satvēra manu delmu. - Man jums kaut kas jāpastāsta. Pie manis bija ieradušies zagļi.

-   Ak manu dieniņ - atkal tie paši divi? Arī pie jums - man drausmīgi žēl.

-    Paga, paklausieties, - viņa mundri sacīja. - Tas viens sāka ar mani runāties, bet otrs iegāja virtuvē - kopā ar Vulfu. Es dzirdēju, kā šis labinājās sunim klāt: "Labs sunītis, labs sunītis!", un tad pēkšņi izdzirdu nelabu bļāvienu, un vīrišķis krišus aiztenterēja garām viesistabas durvīm, bet Vulfs ar pilnu muti tam iekam- pies pēcpusē. Nu drāzās ārā arī otrs, tomēr Vulfs paguva arī šim pieķert pēcpusē. Pēdējais, ko no viņiem redzēju, bija, kā tie bēga uz dzīvību vai nāvi, bet Vulfs šiem pa pēdām.

Viņa pasniedzās kaktā pie kamīna un izvilka no turienes asinīm notrieptu drānas gabalu. Tā neapšaubāmi bija skranda no vīrieša biksēm. - To Vulfiņš pārnesa atpakaļ mājās.

Es smējos tā, ka vajadzēja pieturēties pie kamīna stūra.

-    Tavu brīnišķīgu stāstu. Varu saderēt uz nezin ko, ka šitos divus tipus mēs te nekad vairs neieraudzīsim!

-   Nē, nē, noteikti nekad vairs. - Arī vecā kundze, galvu rokās satvērusi, sirsnīgi smējās. - Man tiešām vēl tagad jāsmej, kad dzirdēju šo šļupstam: "Labs sunītis, labs sunītis".

-    Jā, viņš tanī brīdī neskatījās sunim uz pareizo galu.

17. nodaļa

Zirgiem deviņdesmit procenti visu slimību saistās ar kājām. Tāds teiciens saglabājies no veciem laikiem, un šoreiz likās, ka tas ir patiess.

Lielais klaidsdeileris bija pacēlis pakaļkāju un trīsošo pēdu turēja dažu collu atstatumā no zemes, tad piesardzīgi nolikdams atpakaļ. Šo ainu biju redzejis vismaz simtiem reižu. Ar to pietika diagnozei.

- Viņam ir ģeivele, - sacīju fermerim. Tā šajā apvidū mēdza dēvēt infekciju pēdā zem naga. Tā radās, ja zirgam pēdā bija noberzums vai citāda brūce un tur iekļuva netīrumi. Izveidojās augonis, un ārstēšana izpaudās tā, ka augoni vajadzēja atgriezt vaļā un strutas izspiest.

Prakstiski tas nozīmēja, ka es atbalstīju ievainoto kāju uz sava ceļgala, ja tā bija zirga pakaļkāja. Ja vaina bija priekškājā, es parasti pacēlu slimo kāju sev starp ceļiem un apstrādāju pēdu ar nazi, ko lietojām zirgu nagu graizīšanai. Dažreiz tas bija drausmīgi grūts darbs, jo zirga nagu ragviela dažkārt ir cieta kā klintsakinens.

Ne vienreiz vien man šādos seansos bija licies, ka mugura teju teju lūzīs pušu, kad turēju klēpī zirga kāju, uz kuras tas uzgūla ar visu ķermeņa svaru.

-   Labi, - es noteicu, - paskatīsimies, kas tur redzams. - Pārsli- dināju roku pār zirga kāju un grasījos ķerties pie pēdas, kad zirgs nikni pievilka klibo kāju un apveltīja mani ar negantu spērienu pa gūžu.

-    Paskat, kāja kliba, bet iespert māk, - es nomurmulēju.

Fermeris atspēries parāva pavadu.

-    Esiet uzmanīgs ar viņu. Tas ir viens viltīgs nešķīstenis, arī es esmu no viņa šo to piedzīvojis.

Es mēģināju vēlreiz - ar tādu pašu iznākumu, un, kad pēc trešā piegājiena man bija izdevies par mata platumu paglābties, zirgs spēji apsviedās apkārt un aizlidināja mani pret steliņģa durvīm, ka noklaudzēja vien. Kad, pieslējies kājās, gribēju saudzīgi vēlreiz lūkot, kā satvert slimo kāju, zirgs pagriezās man pretī, pacēla priekškāju man uz pleca un grasījās kost.

Fermeris bija pavecs vīrs un augumā ne visai spēcīgs, un viņam nepavisam nenācās viegli savaldīt trakulīgo zirgu, kas viņu izdancināja pēc sava prāta.

-    Āre, - es sacīju, berzēdams sāpošo plecu, - kāda mums problēma sanākusi. Man jāizsauc Denijs Boitons pie viena cita zirga šopēcpusdien. Tam ir šī pati vaina, bet jānoņem pakavs. Jūsējam arī. Un labāk taču lai to izdara kalējs. Mēs varētu piebraukt ap pulksten diviem.

Fermeris Hiksons izskatījās gaužām atvieglots. - Jā, jā, tā būtu vislabāk.

Projām braucot, domāju par savām attiecībām ar Deniju. Mēs bijām seni draugi. Viņš bija mazliet jaunāks par mani un labprāt piebiedrojās visās manās vizītēs, kur iznāca darīšana ar zirgiem. Piecdesmitajos gados traktors gan jau vairāk vai mazāk bija pārņēmis virsroku lauku darbos, tomēr diezgan daudzi fermeri vēl turēja darba zirgus un lepojās ar tiem. Tie gandrīz visi bija lieli un paklausīgi, un man, tos ārstējot, neradās nekādas grūtības. Šodien sastaptais bija izņēmums.

Normālos apstākļos būtu noņēmis pakavu un pēc tam mierīgi apkopis slimo kāju. Visiem veterinārārstiem studiju laikā jāiemācās apkalt zirgu. Taču ielaisties šādās attiecībās ar Hik- sona zirgu man šķita pārāk jautri. Labāk uzticēt to darbiņu De- nijam.

Denija kalve atradās pašā Rolfordas ciema galā. Braucot uz turieni, mani bieži vien pārņēma sajūta, ka, iegriežoties nokalnē, nokļūstu vienā no nedaudzajām vietām, kas apliecina pagātni. Kad pirmoreiz ierados Jorkšīrā, katrā ciemā bija pa kalvei, bet Darovbijā to bija vairākas. Līdz ar darba zirgu skaita pastāvīgo samazināšanos pakāpeniski izzuda vajadzība pēc amata, ko daudzi bija piekopuši no paaudzes paaudzē. Apklusuši veseri to vīru rokās, kas visu mūžu bija kaldinājuši zirgu apavus.

Denija kalvē uguns nebija apdzisusi, jo viņš nebija vienkāršs kalējs, bet smalks lietpratējs, kas specializējas galvenokārt jājamzirgu apkalšanā. Kad iegāju kalvē, viņš patlaban bija noliecies pie stalta medībzirga kājas un jokodams tērgāja ar jauno un pievilcīgo zirga saimnieci.

- Sveiks, mister Heriot, - viņš, mani ieraudzījis, uzsauca. - Pēc pāris minūtēm būšu jūsu rīcībā. Viņš bija piespiedis nokaitēto pakavu zirgam pie pēdas, un dūmu smārds, kas cēlās no svilstošā naga, kā arī āmura skanīgais piesitiens neviļus modināja atmiņas par senākiem jātnieku laikiem.

Denijs nebija sevišķi gara auguma, bet bija kalsns un stīgrs ar izciļņiem augšdelmu muskuļiem, taču citādi viņš ne ar ko neatšķīrās no vispārējā Jorkšīras zemnieka tipa.

Iedzinis pakavā naglas, viņš tiešām pēc pieteiktajām pāris minūtēm izslējās taisni un uzplikšķināja zirgam pa gurnu.

-    Kārtībā, Andžela. Nu varat sēsties tam mugurā un jāt, kurp vēlaties, - viņš plati pasmaidīdams, bilda meitenei.

Uzrunātā koķeti pairgoja, un arī šī aina man šķita tipiska. Denijs ar draisko skatienu acīs un bezbēdīgo sejas izteiksmi neapšaubāmi patika daudzām jaunajām dāmām, kas dzīvoja šajā apkaimē un veda pie viņa apkalt savus zirgus. Došanās uz Boito- na kalvi bija kļuvusi gandrīz par sabiedrisku norisi.

Kad zirgs un jātniece bija projām, viņš pasniedzās pēc savas darbarīku somas.

-     Vai būsiet ar mieru šodien man izdarīt vēl otru pakalpojumu, Denij?

Viņš pasmējās. - Allaž priecāšos kungam pakalpot.

Kad braucām projām, man ienāca prātā, ka būtu derīgi pastāstīt Denijam par piedzīvojumu Hiksona fermā. Zināju, ka viņam bieži iznāk darīšanas ar negantiem zirgiem, un, kaut arī runa bija par parasto darbu, man tomēr likās, ka būs pareizāk, ja viņu priekšlaikus pabrīdināšu.

-    Denij, - es sacīju, - tas Hiksona zirgs ir gatavais mežonis. Es ar viņu netiku nekādā galā.

-   Gan jau. - Jaunais kalējs sēdēja, laiski izlaidies - darbarīku soma klēpī, lūpās iekārusies cigarete. Viņš vēroja apkārtējo ainavu un, liekas, vispār neklausījās manos vārdos.

Es mēģināju vēlreiz. - Viņš vairākkārt man iespēra ar pakaļkāju, bet pēc tam sāka belzt ar priekškāju.

Viņš negribīgi novērsa skatienu no loga. - Viss būs kārtībā, mister Heriot, - viņš izklaidīgi nopurpināja, - būs kārtībā. - Un apspieda žāvas.

-    Turklāt viņš kož. Sasodīti maz trūka, lai viņš neiecirstu zobus man plecā, kad lūkoju atbrīvoties no…

-   Pag', pag', uzgaidiet mirkli! - Denijs iesaucās, kad braucām garām kādām mājām. Re, kur pagalmā grozās Džordžs Harisons. Lūdzu, mister Heriot, vai jūs uz mirkli nepieturētu? - Viņš aši noslidināja mašīnas logu un pilnā rīklē uzauroja jaunajam fermerim, kas patlaban cēla mugurā salmu ķīpu: - Hei, Džordž, kā tev sviežas? Vai skurbuli izgulēji? Ha-ha-ha!

Pirms braucām tālāk, abi jaunie vīrieši apmainījās vēl pāris līdzīgām laipnībām. Tad Denijs man paskaidroja: - Dieva vārds, vakarnakt Vinkleru ballītē Džordžs bija pievilcies pilns kā mārks. Vēl šodien viņam diezgan šķērmīgs izskats.

Es nospriedu mest mieru brīdinājumiem par Hiksona neganto zirgu. Deniju tas nepavisam neinteresēja.

Viņš pakavēja man laiku, atstāstīdams dažus aizraujošus sīkumus no iepriekšējā vakara notikumiem. Taču, kad piebraucām pie Hiksona fermas, viņš apklusa. Kamēr viņš bažīgi vērās ārā pa mašīnas logu, viņa seja it kā sakritās, kļuva bažīga un nopietna.

-    Vai šajā mājā nav neganti suņi?

Es apspiedu smaidu. Cik gadu bijām kopā braukuši, viņš allaž apjautājās par suņiem.

-    Nē, Denij, noteikti nav, - es atbildēju.

Viņš aizdomīgi pablenza uz veco ganusuni, kas virtuves priekšā laka no bļodiņas pienu. - Un kādā dabā ir tas?

-   Tas ir vecais Zaks. Viņam ir divpadsmit gadu. Mīlīgs kā aitiņa.

-     Jāā, var jau būt. Tas tomēr nenozīmē, ka viņam var uzticēties. Labāk tomēr ievākt to iekšā.

Es pārgāju pāri pagalmam, pagaidīju, kamēr vecais suns izlok pienu, tad skubināju viņu iekšā, kur viņš iegāja, pienaino pumu pacēlis un asti vēcinādams. Taču Denijs vēl joprojām, kā daudzās citās reizēs, nesteidzās izkāpt no mašīnas. Tikai pēc pamatīgas vispusējas inspekcijas viņš izrausās ārā un mirkli palika nedroši stāvam pagalmā. Tad steigšus metās uz steliņģi pie zirga.

Kad Denijs iegāja steliņģī, fenneris cieši sagrāba pavadu un nedroši uzsmaidīja ienācējam. - Uzmanies labi, puis, šitais ir viens jocīgs kukainis.

-    Ak jocīgs? - Denijs noteica un, izņēmis no somas āmuru, gāja zirgam klāt. Zirgs, it kā gribēdams teikto apstiprināt, atglauda ausis un spēra.

Jaunais kalējs satvēra zirga kāju viegli kā paiju un, galvu atmetis, palaida īstu uzvarētāja smieklu. - Ak šitā? Tu esi no tādas sugas. Labi,'vecīt, paskatīsimies, kā ies. - Viņš nekavēdamies ķērās pie darba. Es nemācēju izskaidrot, kā viņš izvairījās no zirga atkārtotajiem spērieniem, bet nepagāja ne minūte, kad viņa āmurs jau bija aizķēris pakavu, cieši piespieda to pie pēdas. - Tā, lielais briesmoni, nu tu esi man rokā!

Zirgs, palicis uz trim kājām, pāris reižu pavārgi mēģināja atbrīvot sagūstīto kāju, taču Denijs turējās pie tās kā pieaudzis, un zirgs saprata, ka jaunpienācējs ir cita kalibra ienaidnieks. Denijs, zirga kāju klēpī turēdams, pasniedzās pēc darba rīkiem, un es apbrīnā vēroju, kā viņš neticami ātri atdauza skavas un ar knaiblēm citu pēc citas izrauj naglas un noņem pakavu. Zirgs stāvēja nekustīgs kā ragā sasalis, tikai sāni tam viegli drebēja.

Denijs attīrīja zirga pēdas apakšu tā, lai varu to izmeklēt. - Tā, mister Heriot, tiktāl mēs nu būtu. Kas man tālāk būs darāms?

Iztaustīju pēdas apakšu, meklēdams iekaisumu. Beidzot man likās, ka esmu vārīgo vietu atradis. Drošības labad piespiedu to ar pinceti. Zirgs izrāvās.

- Šī ir vainīgā vieta, - es sacīju, - te jāizkaļ nags.

Denijs ķērās pie darba un sāka ar savu aso nazi šķēlēt nagu. Šo darbu es pats biju daudzkārt darījis, tomēr ar apbrīnu noskatījos, kā strādā īsts lietpratējs. Bija prieks noskatīties. Nepagāja ne brītiņš, kad visa raga liekā kārta jau bija nost un atklājās inficētā vieta, kur bija sakrājušās strutas. Ja tās neaizvāc un inficēto vietu neiztīra, dzīvnieks cieš neizturamas sāpes. Strutām sakrājoties, augonis dažkārt pārsprāgst, kad dzīvnieks jau ilgi mocījies sāpēs. Ir gadījies piedzīvot, ka šāda infekcija, tālāk izplatoties, nogāž zirgu no kājām. Tas guļ nevarigs ar visā garumā nopampušu kāju. Šādas atmiņas no pagājušajiem darba zirgu laikiem mani vajāja vēl šobaltdien.

Šoreiz nekas tamlīdzīgs nedraudēja, un es jutos gaužām atvieglots. - Paldies, Denij. Tas iznāca pa pirmo, - es pateicos savam draugam un apkopu brūci ar antibiotikām un citām vajadzīgajām zālēm. Fermeri nomierināju teikdams: - Viss padarīts, kā nākas. Drīz vien zirgs būs sveiks un vesels.

Tad mēs abi ar Deniju sēdāmies mašīnā, lai brauktu pie nākamā sirdzēja. Kad braucām ārā no pagalma, sacīju Denijam: - Tas ir vienreizēji, kā jūs protat tikt galā ar negantiem zirgiem. Es nobrīnīties vien nespēju, cik ātri jūs šo pašu mežoni nomierinājāt.

Viņš ērti atlaidās sēdeklī, aizkūpināja jaunu cigareti un nevērīgi atteica: - Ko nu, nieks vien, tādu dulnu stulbeņu kā šitais ir papilnam.

Laikam viņš kavējās atmiņās par iepriekšējo vakaru, jo klusu savā nodabā iesmējās, un, pagriezis galvu uz viņa pusi, redzēju, ka viņš jūtas tīkami un atraisījies no visiem grūtumiem. Un, redzot viņa bezrūpīgo smaidu, likās, ka viņu nekas pasaulē nespētu satraukt. Tomēr, kad es apturēju mašīnu tās fermas pagalmā, kur mūs gaidīja pie otra zirga, viņa jautrais, bezrūpīgais noskaņojums pagaisa, it kā neredzamas rokas aiztraukts. Un es zināju, ka tūdaļ izdzirdēšu jautājumu:

- Vai šajās mājās nav neganti suņi?

18. nodaļa

"Kas tas ir?" "Kas tas tāds, vellos, ir?" "Āpsis? Nu, lai saka viens cilvēks…" Drovera krogā izcēlās traka jezga. Mēs abi ar Kelamu bijām tikko atgriezušies no kopēja apmeklējuma pie pacienta, kad es ieminējos, ka derētu kausiņš alus. Apturēju mašīnu, viņš tūliņ izkāpa, uzmeta Merilinu plecā, un mēs iegājām krogā. Pastāvīgajiem apmeklētājiem gandrīz vai acis no pieres izsprāga un dažs iesprauslāja glāzē, redzot mūs ienākam. Un dažos mirkļos mēs kļuvām par trokšņaina bara uzmanības centru. Es nošķīros un ar savu alus kausu apsēdos iespējami klusā kaktā, bet mans jaunais kolēģis, tā sakot, saņēma visu uguni uz sevi, atbildēdams uz jautājumu plūdiem. Viņš to darīja mierīgi un ar labpatiku. Bija skaidri redzams, ka viņš ļoti labprāt stāsta par savu mīluli ikvienam, kas vien par to interesējas. Viņš zināja, ka rada sensāciju visur, kur ieradās.

Tas pats bija noticis arī ar manu ģimeni Skeldeilas mājas dzīvojamā istabā. Mani bērni patlaban muzicēja - Rozīte pie klavierēm, Džimijs ar savu mutes harmoniku, kad istabā ienāca garais puisis ar savvaļas zvēriņu plecā. Helēnas tipiskā pārsteiguma reakcija man bija labi zināma - pierē saceltas uzacis un brīnumos pavērusies mute. Bērniem tā bija citāda: tīra, nepārprotama sajūsma.

"Cik jauks!" "Vai viņu drīkst noglāstīt?" "Kur jūs viņu dabūjāt?" Viņu jautājumiem nebija gala. Un Kelams, kas atbildot smējās un ķircinājās, viņus savaldzināja tikpat stipri kā viņa spalvainais mīlulis.

Viss gāja brīnišķīgi, un tad vēl istabā no dārza ieskrēja Dina, mūsu solīdā bīglīte, Sema pēctece.

-    Tā ir Dina, - es iepazīstināju.

-    Sveika, sveika, mazā resnīte Dina! - Kelams basā noducināja, un par komplimentu šo piezīmi uztvert nevarēja, jo mana sunīte tiešām bija pārāk apaļa un turklāt piederēja veterinārdak- terim, kas saviem klientiem nemitīgi piekodināja, lai nenobaro suņus resnus. Taču Dina ducināšanu, šķiet, ļaunā neņēma, bet izgrozīja un izlocīja visu pēcpusi tik dedzīgi, it kā vislabprātāk gribētu satīties kamolā. Viņas atsaucība bija apbrīnojama, viņa nepārprotami izrādīja, ka tikko dzirdētais bass esot ļoti tīkams.

- Kelams pieliecās, sunīte apvēlās augšpēdus un nonāca īstā ekstāzē, kad viņš tai paberzēja vēderiņu.

Helēna iesmējās. - Man liekas, jūs viņai esat ļoti iepaticies.

Toreiz mēs to vēl nezinājām, bet šie vārdi kļuva par pamatu un apstiprinājumu ainām, kādās nākotnē dabūjām noskatīties bieži jo bieži. Proti, Kelams patika visiem dzīvniekiem, un viņam savukārt piemita kaut kāda unikāla sazināšanās spēja ar tiem. Dzīvniekus valdzināja gan viņa balss, gan izskats, gan smaka - veterinārārstam tā bija īsta debess dāvana.

Kad draudzīgās iepazīšanās rituāls bija beidzies un arī Meri- lina draiskojās pa grīdu un ļāva bērniem ar sevi mīlināties, Kelams apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt. Rubinšteins viņš nebija, taču jautru melodiju noskandināja bez pūlēm un vainas. Bērni sajūsmā sāka plaukšķināt. Džimijs tūliņ atnesa viņam savas mutes harmonikas.

- Vai uz šīm jūs arī protat spēlēt? - viņš apvaicājās un pasniedza instrumentu Kelamam, kas to paņēma un pacēla pie lūpām, turēdams rokas Lerija Ādlerk pozā, un jau ar pirmajām notīm iekļuva augstā vietā mana dēla rangu tabulā. Viņa paša galvenais koncerta sniegums bija "Dievs, sargi karalieni!". Nospēlējis pāris Mocarta drumslu, mans jaunais asistents atdeva instrumentu atpakaļ Džimijam un pats sāka skaļi un sirsnīgi smieties.

Mana jaunā paaudze bija gluži apburta. - Es atnesīšu kon- certīnu! - Džimijs iesaucās.

Viņš izskrēja no istabas un atgriezās ar vienu no ērmīgajiem priekšmetiem, kas bija saglabājušies no mūsu laulības agrīnajām dienām. To es biju pārvedis no vienas ūtrupes, kādas tolaik mēdzu apmeklēt. Bieži pārvedu tiešām derīgas mantas - kādu galdu vai krēslu, bet dažkārt atgriezos ar dekoratīviem ieguvumiem, piemēram, kuģiem, kas brīnumainā kārtā iebūvēti pudelēs. Vienreiz pārvedu pat pasaules ģeogrāfiju divdesmit četros sējumos. Šoreiz runa bija par koncertīnu, ļoti vecmodīgu mūzikas kasti ar taustiņiem. Tas bija sagrabējis, savā mūžā daudz pārcietis instruments, no kura mums nebija izdevies izvilināt nevienu skaņu. Bet, to uzskatot, neviļus iztēlē šķita ieskanamies senas, uz veciem buru kuģiem vakaros atskaņotas melodijas. Man tā toreiz šķita neatvairāma, tomēr visus šos gadus tā neatmodināta bija nogulējusi bēniņos kopā ar citiem krāmiem.

Kelams atvēra koka kastes vāku un saudzīgi sagrieza instrumentu pareizā stāvoklī, tad vieglītēm pārlaida roku pār taustiņiem. -Ai - jauks, cik jauks! - viņš iesaucās, un viņa pirksti sāka meklējot taustīties pa mazajām ziloņkaula podziņām. Un nākamajā mirklī istabu piešalca smeldzīgi salda melodija. Un klausoties man likās, ka esmu uz senlaicīgā burinieka klāja, kā biju sapņojis un iztēlojies pirms daudziem gadiem.

Par Kelamu man saglabājies daudz atmiņu, taču visspilgtāk prātā palikusi šī reize - viņš manas ģimenes vidū, tumšās acis bez mērķa pavērsušās kaut kur sienā, bet pirksti iztausta vienkāršu melodiju no vecās, primitīvās mūzikas kastes.

Kad viņš pabeidza, istabā ieskanējās spontāni aplausi. Abi bērni, kājās pietraukušies, plaukšķināja cik spēka. Kelams viņiem uz visiem laikiem bija kļuvis par brīnumcilvēku. Viņam piederēja āpsis, viņš prata spēlēt uz visiem instrumentiem, viņš prata un spēja itin visu.

Nu pēkšņi mēs sākām skatīties, kas noticis ar Merilinu. Visu laiku viņa rāmi rosījās pa istabu, bet pēkšņi vairs nekur nebija redzama. Paskatījāmies zem sofas, izcilājām atpūtas krēslus - ne miņas, neizpratnē skatījāmies cits uz citu, līdz izdzirdām troksni no kamīna puses, un tūliņ no skursteņa izšāvās līdz nejēdzībai ar sodrējiem aplipuši āpsiene. Viņa neparko negribēja doties rokā un labu brīdi šaudījās pa istabu kā atspole, līdz pēdīgi Kelams viņu sagūstīja un iznesa ārā.

Džimijs un Rozīte kļuva gandrīz vai histēriski. Tādu smieklu lēkmi viņi diezin vai kādreiz bija piedzīvojuši, bet mēs ar Helēnu, vērodami paklājam un mēbelēm nodarīto postu, pārāk jautri neju- tāmies.

Tas bija spējš atkritiens no cildeniem augstumiem atpakaļ haosā, un man intuitīvi iešāvās prātā doma, ka ar Kelamu tā notiks vienmēr.

19. nodaļa

Esmu dzirdējis, ka visi skroderi savu amatu piekopjot, sēdēdami sakrustotām kājām uz galda, bet pašam man gadījies redzēt tikai vienu skroderi sēžam šādā pozā, un tas bija misters Bendelovs.

Viņa namiņa ieejas durvis no āra ieveda tieši virtuvē, un tur pavērās labi pazīstama aina. Nelielajā, ar mantām stipri pieblīvētajā telpā grīda pārpārēm bija piemētāta ar neskaitāmām sīkām atgriezumu skrandiņām, vienā kaktā stāvēja šujmašīna. Viņa milzīgais baltais suns Bronko, pie pavarda gulēdams, sveica katru ienācēju, dedzīgi paluncinot asti, bet pats misters Bendelovs sēdēja uz galda, kājas sakrustojis, noliecies pār topošu tvīda žaketi, šūšanai paceltu adatu rokā.

Mani ikreiz no jauna pārsteidza roka ar šūšanai gatavu adatu. Laikam nekad man nebija pagadījies redzēt, ka viņš kaut rei- zīti būtu adatu iedūris kādā šuveklī, jo pastāvīgi bija pārāk nodarbināts ar runāšanu. Arī pašreiz viņš, ne mirkli neapklusdams, kaut ko stāstīja visai domīga izskata fermerienei. - Jums, nudien, laikam grūti noticēt tam, ko jums stāstīju, misis Heja, vai nav tiesa?

-    Tiesa, mister Bendelov, tiešām grūti. Taču man gribas zināt, vai jūs pagūsiet pabeigt to vesti manam vīram, jūs sacījāt…

-    Bet tas viss sen gadus atpakaļ patiesīgi notika - varat man ticēt - tikpat droši, kā es te sēžu. Jūs taču nedomāsiet, ka esu to vienkārši sagudrojis…

-    Vesti es paņemšu nojums, tiklīdz būsiet to pabeidzis. Viņam tā būs vajadzīga, kad…

Misters Bendelovs iegruģinājās. -Neesu ne jocīgs, ne trāpīts, bet lietiņas, kas tanos laikos atgadījās… atminos, kā…

-To vesti tak jūs šujat jau trīs mēnešus un pats labi zināt, ka apsolījāt…

-     Jā, zinu jau, zinu. Esu tik traki apkrauts ar darbiem, ka nesaprotu, pie kā vispapriekš ķerties. Pienāciet, mīlīt, pēc divām nedēļām.

-    Bet viņam tak tā vajadzīga, lai…

-    Tas, mīlīt, ir labākais, ko spēju līdzēt.

Tukšām rokām un noskumusi misis Heja paspiedās man garām ceļā uz ārdurvīm. Savilcis ģīmi savā visvaldzinošākajā smaidā, ieņēmu viņas pirmāko vietu.

-     Sveicināts, jauno cilvēk. - Izteiksme mistera Bendelova kārnajā, čigāniskajā sejā nemainījās, bet sāniski uzmestais skatiens vērīgi pamanīja bikses, ko saritinātas turēju padusē.

-   Ko ta' šodien esat man atnesis? - viņš murkšķīgi noprasīja.

-     Šitām biksēm staru gali apdiluši, mister Bendelov, un es nodomāju…

-    Aha, nodomājāt atnest, un es tās pataisīšu kā jaunas. Kā gan citādi! Jūs galējat mani nost, vai saprotat, ka galējat mani nost? Ziemassvētki nāk virsū, esu apkrauts. Ne dienu, ne nakti nav brīva brītiņa.

-    Nu, neko vairāk, tikai tos staru galus, mister Bendelov…

-      Un tad vēl man tā ķibele ar slimo kāju. Cik sen man tā vaina? Ak, jau gadu gadiem. Aizgāju pie daktera Elisona. "Vai kāja jums agrāk kādreiz bija slima?" viņš jautāja. "Jā," es sacīju. "Nu tad tagad tā atkal ir slima," viņš sacīja. Viņš man iedeva sešdesmit tabletes. Kad es pusi biju nolietojis, jutos jau daudz labāk un, kad biju notērējis visas, man likās, ka esu jau gandrīz izārstēts. Bet dakteris nepiekrita. - "Mister Bendelov," viņš sacīja, "kad bijāt nolietojis pusi no sešdesmit tabletēm, jums kļuva labāk. Bet, kad bijāt nolietojis visas, jūs vēl neesat izārstēts. Es gribētu jūs vēlreiz redzēt. Tajā pašā dienā." Aizgāju ari. "Nu, sveiks, mister Bendelov, tātad esat atnācis," viņš saka. Un es saku: "Jā, doktor, kā jūs vēlējāt!" - "Tātad esat nolietojis visas sešdesmit tabletes," viņš saka. Un es saku: "Jā, visas gan." Un tad viņš man iedeva vēl simtu.

- - Tas ir ļoti jauki, mister Bendelov. Mana sieva sacīja, ja jūs būtu tik labs un pamestu aci uz noskrandušajiem bikšu- galiem.

-    Un vēl viņš saka: "Jums jāizbeidz tā skraidīšana pa trepēm augšā un lejā." - "Bet, doktor," es saku, "es tak strādāju." Un ko tas līdz? Klausiet, ko jums teikšu, mister Heriot - nenieka nevar nopelnīt. Un pateikšu jums vēl ko citu: ja neesat ticis pie bagātības, kamēr jums vēl nav četrdesmit, tad netiksiet nekad.

-   Jūs pats redzēsiet, ka tie bikšugali tikai mazliet apspuruši…

-    Ak, jā - var jau runāt un domāt, ka pie bagātības viegli tikt ar derībām futbola laukumos, var jau tā domāt, mister Heriot, bet es varu jums ko pastāstīt par Litlvūdu. Tūliņ jūs dzirdēsiet…

Kad viņš ar saspringtu seju paliecās uz priekšu tuvāk galda malai, ārdurvis atvērās un pa tām virtuvē ienāca liela auguma vīrietis. Pēc izskata es pazinu, ka tas ir Dženijs Būtijs, kura tēvs bija viens no apkārtnes lielajiem zemes īpašniekiem.

-     Atvainojiet, - viņš nodimdināja, spiezdamies man garām. - Atnācu pēc sava uzvalka, Bčndelov. Kā zināt, biju te jau pagājušajā nedēļā.

Skroderis pat nepaskatījās uz ienācēju. - Vai jūs zinājāt, ka es regulāri spēlēju Litlvūdas totalizatorā un vinnēju. Taču mans lielākais vinniņš bija sešas mārciņas. Nu, un tad sacīju pats sev: kas lielu liek, tas lielu ņem.

-    Vai jūs dzirdat, kad ar jums runā, Bendelov? - norībināja skaļā balss. - Kopš oktobra esmu nācis uz šejieni ik nedēļu.

-    Un tā nu es aizpildu prognožu lapu, un man sanāk divdesmit četri punkti, un es sāku gaidīt lielo čeku ar vinniņu. Septiņdesmit piecus tūkstošus, bet nesagaidīju. Nevaru sacīt, ka nesagaidīju neko. Saņēmu vēstuli no paša Litlvūdas augstākā priekšnieka.

-    Nu ņemieties jel prātā, Bendelov. Gads nāk apkārt, kopš tas uzvalks guļ te, un… - viņš aprāvās un apklusa pusvārdā. Bronko bija piecēlies no savas vietas pie pavarda, lēnām pārlāčojis pāri virtuvei un nostājies lielajam vīrišķim pretī. Galvu pacēlis, tas skatījās uz misteru Būtiju. Tālu ceļu skatienam nevajadzēja mērot, jo Bronko bija lielākais suns, kādu es jebkad esmu redzējis. Misters Bendelovs, mūs iepazīstinot, nodēvēja Bronko par Zviedrijas kalnu suni, un es vēl tagad atceros, kādā pārākuma apziņā viņš pavīpsnāja, kad es iebildu, ka par šādu šķirni neko neesmu lasījis. Es biju visai pārliecināts, ka viņš ir jauktenis, bet neatkarīgi no cilmes viņš bija lielisks - sniega baltumā un milzīgs augumā. Pašreiz, nekustīgi stāvot tik tuvu misteram Būtijam, suņa acis iegailējās slēptā niknumā. Krūtīs ieskanējās kluss, dobjš ņurdiens.

Kad suņa un cilvēka skatieni sastapās, Bronko lūpas uz īsu mirkli atiezās un it kā neviļus parādīja divas spēcīgas baltu zobu rindas.

Būtijs soli atkāpās un tad daudz klusākā balsī ierunājās: - Vai varēšu saņemt atpakaļ savu uzvalku? Es…

Misters Bendelovs, nepārprotami apskaities par to, ka ticis pārtraukts, pavēcināja roku, kurā turēja adatu. - Vēl nav gatavs. Pienāciet jaunnedēļ. - Uzmetis pēdējo skatienu sunim, lielais kungs klusēdams izgāja ārā.

-Tā bija dikti jauka atvainošanās vēstule, - skroderis turpināja, - priekšsēdētājs tajā paskaidroja, ka es tiešām esmu savācis divdesmit četrus punktus, bet septiņdesmit piecus tūkstošus mārciņu viņš nevarot man izmaksāt vienas sīkas detaļas dēļ. Jā, tā es vienas sīkas detaļas dēļ paliku bez septiņdesmit pieciem tūkstošiem, jo nevietā astoņu maču vietā biju ierakstījis sešpadsmit. Tā, nudien, bija dikti jauka vēstule. Man šķita, ka viņam patiešām žēl, bet līdzēt viņš neko nespēja.

-   Jā, jā. Cik žēl, ka tā izgadījās. Bet vai tās bikses jūs varētu pielabot līdz nākamajai nedēļai. Es būtu jums ļoti…

-   Un jāteic, ka par labu tā lielā nauda man nemaz nebūtu nā- kuse. Un ko tik es nevarētu jums pastāstīt par naudīgajiem ļaudīm…

Es aši nometu savu apģērba gabalu uz galda, steigšus īsi atvadījos un laidos lapās.

Lēnām gāju pa ielu uz priekšu, un galvā man džinkstēdams vērpās vārdu virpulis, kas, pateicoties mūsdienu izteiksmes līdzekļu bagātībai, nebija viegli apvaldāms. Vērojot viņa nepārprotamo nepatiku pret katru viņam aiznestu darbu, varēja iedomāties, ka viņš varbūt ir galīgs nepraša. Taču īstenībā viņš bija labs un smalks drēbnieks, ko nepārprotami apliecināja tas, ka viņa pakalpojumus joprojām izmantoja tādi ļaudis kā Būtiji. Visu izšķīra palaimēšanās. Dažkārt man tā bija gadījies, un darbs tika izpildīts itin normāli pieņemamā laikā.

Viņam bija sakāpināta pašapziņa par savām spējām, katrā ziņā arī par savām intelektuālajām dotībām. Viņš bija pārliecināts, ka zina visu par visu. Sevišķi tas izpaudās mājsaimniecības finešu jomā. Viņš uzskatīja par nepieciešamu savas zināšanas un atziņas izklāstīt ikvienam, kas krustoja viņa dzīves ceļu, un, tā kā sievas viņam nebija un nekad nebija bijis, tad atlika vienīgi klienti. Tikai vienu vienīgu reizi man ir gadījies viņu redzēt apjukušu un bez padoma. Viņš bija Helēnai noņēmis mēru svārkiem, bet ar pasūtījuma izpildi aizkavējies vairākus mēnešus. Šis notikums attiecināms uz diezgan senu pagātni.

Kad pēdīgi pienāca pielailcošanas diena, kļuva skaidri redzams, ka viduklī tie par dažu collu tiesu neiet kopā. Meistars staipīja un raustīja drānu, taču bez panākumiem. Apmetis mērlenti Helēnai ap vidu, viņš atšķīra savu piezīmju grāmatiņu, salīdzināja rezultātu. Ceļos nometies un ap svārkiem noņemdamies, viņš jutās galīgi apmulsis.

Helēna pasmaidīja un izbeidza viņa mokas. - Nūjā, - viņa sacīja, - man vajadzēja jums pateikt, ka esmu stāvoklī.

Meistars uzmeta viņai nīgru skatienu, bet, tā kā bija atbildīgs par lielo aizkavējumu, tad vajadzēja vien ciest klusu. Tomēr šāds apkaunojums būtu varējis zināmā mērā sabojāt mūsu attiecības, ja nebūtu manas pastāvīgās saskarsmes ar Bronko, kuram saimnieks bija ļoti pieķēries.

Bronko bija gadus piecus vecs un vispār normāls, veselīgs suns, kam mana palīdzība bija nepieciešama vien tad, kad vajadzēja izvilkt pēdu spilventiņos sadūrušās kniepadatas. Viņš bija vienīgais drēbnieka suns, ko pazinu, un bieži vien iedomājos, cik grūta sunim tāda dzīve, kad augām dienām jānoguļ drazās, kas nobirst no saimnieka darba galda, turklāt kniepadatas bieži jo bieži iedūrās dziļi pēdas spilventiņā un man nācās krietni pastrādāt ar pinceti, līdz tās izvilku. Taču Bronko atpestīšanu uztvēra jūsmīgi un ar pateicību, jāteic, viņš bija viens no tiem retajiem suņiem, kas ar patiesu prieku nāca uz manu ambulanci. Daži suņi, tikko mūsu ielā ievesti, traucās pāri ceļam uz otru pusi, daži ambulancei gāja garām, asti nolaiduši, bet Bronko tuvojās stalti, priecīgi lun- cinādamies un saimnieku rautin uz priekšu raudams.

Pirms nedēļas misters Bendelovs bija suni atvedis uz gadskārtējo poti pret trakumsērgu. Priecīgi elsdams un asti kā negudrs kulstīdams, viņš steidzās uz priekšu pa gaiteni, lai drīzāk nokļūtu līdz konsultāciju istabas durvīm. Cik ļoti atšķirīga bija viņa izturēšanās salīdzinājumā ar dzeltenās labradora kuces mokām, kuru visa gaiteņa garumā vajadzēja vilkšus vilkt un kura izskatījās sāpju un ciešanu izvārdzināta, kaut gan tai vajadzēja vienīgi pārsiet ķepu.

Bronko ar visu būtni izstaroja labsirdību. Niknums viņa acīs iegailējās tad, ja šķita, ka apdraudēts misters Bendelovs. Šī īpašība suņa uzvedībā drēbniekmeistaram bija ļoti vērtīga, jo viņa miteklis bija visai neaizsargāts. Man bija nākušas ausīs valodas par dažiem uzklīdušiem aizdomīgiem vīriešiem un sievietēm. Nepatīkamu apciemojumu gadījumos kluss, dobjš liela suņa ņurdiens nav bez nozīmes.

Lāgiem man likās, ka Bronko lieliski atbilst vienai manai vecum vecai teorijai, ka lielie suņi uzauguši mazos mitekļos, bet no dižajām mājām nāk sīkaļas. Nedēļu vēlāk es optimistiskā noskaņojumā devos uz mistera Bendelova namiņu. Atradu viņu parastajā pozā - sakrustotām kājām sēžam uz galda un izskatāmies pēc rūķa. Iegājis sastapu priekšā vēl vienu klientu - visai cienīga izskata fermeri, kas bārās. Turklāt jau paceltā balsī. - Jūs tas laikam nemaz neuztrauc. Bet tā ir gatavā nejēdzība.

Misters Bendelovs ar man labi pazīstamo žestu pavēcināja šujamadatu. - Nākamnedēļ… nākamnedēļ…

-     Tā jums ir vecu vecā dziesma, - atcirta fermeris, un es neviļus pametu skatienu pāri galdam uz pavarda pusi, kur izstiepies gulēja Bronko. Tik skaļa runāšana viņu aizvien sacēla kājās, taču šoreiz viņš nelikās ne dzirdis un pat nepakustējās, kad fermeris apsviedās apkārt un izgāja ārā, durvis ar troksni aizcirs- dams.

-   Labrīt, mister Bendelov, - es sveicināju. - Garām iedams, iegriezos, lai…

-    Sveiks, mister Heriot, - viņš atņēma, pavēcinādams adatu. - Kad jūs viņreiz aizsteidzāties, es akurāt gribēju jums pastāstīt par naudīgiem ļaudīm. Raug, par veco Kouteru no Eplgeitas. Viņš tak atstāja astoņdesmit tūkstošus. Un cik ērmoti iznāca. Es tikko biju pašuvis viņam bikses, kad viņš iegūla un augšā vairs necēlās. Jā, palika uz gultas un vairs necēlās. Es, nudien, nejokoju un nerunāju niekus.

-Ja esam pieminējuši bikses, mister Bendelov…

-      Viņam bija saimniecības vadītāja, Moda, vai kā nu šo sauca… un tā viņa labā darīja visu, izcilāja gultā, vārīja viņam ēdienu, vergot novergoja daudzus gadus, bet viņš, ja gribat zināt, neatstāja tai ne plika graša. Viņa pārsūdzēja testamentu, bet dabūja tik vien kā piecdesmit mārciņu. Visa lielā nauda aizgāja attāliem radiniekiem.

-    Vai manas bikses ir gatavas? Man tās vajadzīgas, kad…

-    Varu jums pastāstīt vēl trakākas lietas, mister Heriot. Puiša gados kalpoju pie viena fermera. Tūkstošnieks tas nebija, bet sīksts gan - krogā ne kāju nespēra, nekad pat uz ķinīti neaizgāja, itin nekur negāja, tik lika peniju pie penija. Bet neviens neuzzināja, kur viņš naudu tika glabājis. Laikam taču kaut kur mājā. Bet tad man nāk prātā viens cits notikums…

Es grasījos vēlreiz iebilst kaut ko savā labā, kad man aiz muguras resna kundzene uztraukta iesaucās:

-     Nē, pagaidiet. Negribu iejaukties un traucēt, bet man nav laika gaidīt. Atnācu pēc savas kleitas. Jūs man to apsolījāt uz šodienu.

Meistars atvēzējās ar adatu. - Nav gatava. Esu pārāk aizņemts. Pienāciet nākamnedēļ.

-      Pārāk aizņemts! Drīzāk gan laikam jāteic, ka pārāk nodarbināts ar pļāpāšanu. - Viņai bija spēcīga, vecīgi spalga balss, un viņa to nežēloja. Es paraudzījos uz Bronko, taču pie pavarda nekas nemainījās. Suns gulēja, neizrādīdams ne mazāko interesi.

Likās, ka arī misters Bendelovs sajūt sava suņa atbalsta trūkumu, jo acīmredzot kundzes uzbrukums viņam bija nepatīkams.

-   Nūjā, - viņš nomurmuļoja, - nūjā… Jūs to dabūsiet nākamnedēļ. Noteikti. - Viņš pameta sānisku skatienu uz manu pusi. - Jūs ar, mister Heriot.

Kad ierados nākamajā nedēļā, paliku uz sliekšņa stāvam, sastindzis aiz pārsteiguma no tā, ko ieraudzīju. Misters Bendelovs patiesi darbināja adatu. Dziļi nolīcis pār šuvekli, viņš darbojās ap žaketes atloku.

Runātājs bija man nepazīstams vīrietis, atnācis kopā ar sievu, kura acīmredzot vīru spēcīgi atbalstīja izteiktajos pārmetumos. Skroderītis, sakucis un nelaimīgs, nebilda ne vārda. Suns aizmidzis gulēja pie pavarda.

Turpmāk es vairākkārt, apgaitā braukdams, pa ceļam iegriezos skrodera darbnīcā, bet tur allaž bija sastājušies klienti, un man nebija laika gaidīt. Taču izvēles arī nebija. Un beidzot man viendien izdevās. Misters Bendelovs kluss un skumīgs dēdēja uz galda un šuva, bet suns nekustīgi gulēja pie pavarda. Šāda aina skumdināja arī mani. Runāšana skroderīša dzīvē bija galvenais, tā bija viņa aizraušanās un vaļasprieks, klusēšana iezīmēja viņa vecpuiša pelēko ikdienu. Kaut kas šeit nebija kārtībā.

Vienu vakaru, atkal iegriezies, sastapu misteru Bendelovu vienu pašu sēžam un šujam.

Par biksēm neminēju ne vārda. - Kas noticis ar Bronko? - jautāju.

Meistars pārsteigts mani uzlūkoja. - Cik man zināms, nekas nav noticis.

-    Vai ēd labi?

-    Jā, labi.

-    Vai izskraidīties dabū?

-   Jā, katru vakaru un katru rītu. Jūs taču zināt, ka es par šito suni labi gādāju, mister Heriot.

-    Jā, protams, zinu… Bet… Viņš vairs neceļas un neuzmana jūsu galdu, kā parasti mēdza darīt… Viņš vairs… neinteresējas par jūsu klientiem.

Skroderis bēdīgi palocīja galvu. - Jā, bet tik vien arī ir. Slims viņš nav.

-    Man tomēr gribētos viņu apskatīt, ja atļausiet. - Piegāju pie pavarda un noliecos pār suni. - Nāc šurp, Bronko, vecīt. Rādi, kā tu turies kājās.

Paplikšķināju sunim viegli pa plecu, un viņš lēnām piecēlās. - Man viņš liekas mazliet pastīvs.

-    Jā, varbūt gan. Bet, kad izvedu viņu ārā, viņš ātri ieloka kājas. 1

-    Vai nepieklibo? Kā ar kniepadatām - vai nav kāda iedūrusies?

-    Nē, nē, es allažīn pamanu, ja gadās kādu iemīt ķepā.

-    Hm. Labāk tomēr pārbaudīšu viņa ķepas.

Ikreiz, kad ņēmu rokā Bronko ķepu, man neviļus radās līdzīga sajūta, kā paceļot zirga pakavoto kāju, un gribējās to saņemt starp ceļiem, uzrunājot pacientu: "Nu, puikiņ, dod šurp kāju!" Rūpīgi iztaustīju visas četras kājas, izspaidīju visus spilventiņus, vai neatradīšu kādu bīstamo kniepadatu. Viss likās normāli. Izmērīju temperatūru, izklaušināju plaušas, izčamdīju vēderu, nerazdams nekā nepiedienīga. Tomēr, skatoties uz lielo, rimto dzīvnieku, mani grauza nemierīga apziņa, ka kaut kas viņā nav tā, kā vajadzētu būt.

Bronko, kam bija apnikusi mana noņemšanās, apsēdās. Un to viņš darīja kaut kā neparasti - lēni un piesardzīgi laizdamies pie zemes vispirms ar vienu sānu.

Tas nebija labi. - Celies, puika! Stāvi!

Tātad vaina meklējama kaut kur viņgalā. Varbūt aizsērējuši anālie dziedzeri? Nē, ar tiem viss kārtībā. Uzmanīgi pārvilku plaukstu pār suņa gūžu un ciskas augšdaļu. Kad pieskāros kreisajai ciskai, suns spēji iesmilkstējās. Saudzīgi pataustījis, sajutu pietū- kumu. Pašķīru spalvu, un viss kļuva skaidrs: dziļi miesā bija iegūlusi vecā ienaidniece - kniepadata.

Manai pincetei nevajadzēja vairāk par mirkli, lai aso durstīkli izrautu. Pasniedzu to skroderim.

-     Te nu vainīgā ir, mister Bendelov. Tā viņam iedūrusies, sēžoties vai gulstoties uz grīdsegas. Ap to izveidojies sastrutojums. Brīnums, ka viņš nav sācis pa īstam klibot. Tomēr tāds sastrutojums ir sāpīgs un ļoti gurdina.

-   Jā… jā… bet ko jūs tagad varētu līdzēt? - Viņš noraudzījās manī ar raižpilnām acīm.

-   Man viņš jāaizved uz ambulanci un jāattīra brūce no strutām. Pēc tam viss būs kārtībā.

Bronko vizīte Skeldeilas mājā norisēja mierīgi. Iztīrīju strutas no brūces un pašu brūci apkopu ar visdziedinošo penicilīnu.

Visu nākamo nedēļu neaizgāju pie mistera Bendelova. Kavējos cerībā, ka beidzot viņš būs salabojis manas darba bikses. Mana garderobe bija gaužām ierobežota, un man tās patiesi bija nepieciešamas.

Ieejot ieraudzīju parasto ainu - skroderis sakrustotām kājām uz galda, Bronko izlaidies pavarda priekšā, bet pie galda nostājusies misis Heja - tā pati fermera sieva, ko biju tur sastapis, kad aiznesu skroderim bikses. Viņa, jādomā, bija atnākusi pakaļ sava vīra vestei, ko misters Bendelovs acīmredzot pēdīgi bija pašuvis, bet skaidri varēja samanīt, ka neparko negrib no tās laisties vaļā. Lūpas viņam nerimtīgi kustēja, kamēr viņš bēra vārdus kā pupas: - Un to viņš, tas puisietis, man patiešām pateica. Jūs droši vien nespējat noticēt. Bet tas jau arī vēl nemaz nav viss…

Ar strauju, veiklu kustību kundzei izdevās pārņemt vesti savā īpašumā. - Paldies, mister Bendelov, es jums ļoti pateicos… bet nu man jāiet… - Viņa pamāja ar galvu, pavēcināja atvadas ar roku, paspiedās man garām un izskatījās kā noguris, nomocīts uzvarētājs.

Skroderis pievērsās man. - Ak, tas esat jūs, mister Heriot!

-    Jā, mister Bendelov. Atnācu sakarā ar…

-    Vai atceraties, ka gribēju jums pastāstīt par to bagāto vīru…

-    Sakarā ar biksēm…

-   Tas fermeris tak bija viens ērma cilvēks. Naudu viņš glabāja spaiņos. Viendien šā sieva pienes šim klāt vienu spaini un saka: "Iedomājies, tamā spainī ir pusotra tūkstoša mārciņu." Bet tas ērmīgais atteic: "Tā būs misēšanās. Tamā jābūt diviem taukšķiem." Un vēl ko es jums pateikšu: šitais fermeris un viņa sieva pirka katrs savu ēdamo. Es to zinu skaidri, jo dzīvoju pie viņiem. Šī nopirka sev un šis atkal sev. Un ko vēl es gribu jums pastāstīt, mister Heriot…

-    Vai jūs gadījumā esat paguvis…

-Nu, paklausieties tik vēl vienīgi šito…

-    Hei, Benij. - Virtuvē bija ienācis liela auguma vīrietis un norēcās man pār plecu. - Ne es gribu dzirdēt, ne klausīties. Es no tevis gribu sasodīto žaketi!

Bļauris bija Fobers Ņūhauss, aptaukojies liels tēvainis, visiem zināms žūpa un kauslis. Reizē ar viņa nākamo uzrēcienu darbnīcā izplūda alus dvakas mutulis. - Un neiedomājies atkal šļupstēt savus draņķīgos aizbildinājumus. Es tevi pazīstu…

Kā liels balts valis pie pavarda lēnām pieslējās kājās Bronko, piegāja pie galda un apstājās. Likās, ka viņš saprot, ar kādu vīru viņam darīšana, un zināja, ka ievadceremonijā nav ko kavēties. Augsti izslējis vareno galvu, tas iepleta rīkli un ierēca bļaurim taisni ģīmī - rrrr… rrrr…

Fobers parāvās soli atpakaļ. - Vella suns… ssēēdi rāms… saki taču viņam kādu vārdu, Benij…

Rrrr, rrrr, rrrr… Bronko nerimās.

Lielais tēvainis bija pusceļā uz durvīm, kad misters Bende- lovs signalizēja ar šujamadatu. - Pienāc nākamnedēļ.

-    Kā jau jums sacīju, mister Heriot… - skroderis turpināja.

-    Man tās tiešām nepieciešamas…

-Nākamnedēļ. Noteikti. Bet ļaujiet pastāstīt…

-    Man diemžēl jāiet. - Es steigšus izmetos uz ielas.

Ārā ticis, lāgā nemācēju novērtēt savas izjūtas, bet tad atskārtu, ka īstenībā jūtos priecīgs: bikses gan nebiju dabūjis rokā, bet Bronko atkal bija savā postenī.

20. nodaļa

Pulksten piecos no rita manas ausis saplosīja telefona tarkšķis. Aitai nākot jēri - Voltonā, nomaļā fermā pašā augstākajā kalna virsājā. No gultas drošā patvēruma izrausos guļamistabas stindzinošajā saltumā un sāku ģērbties. Visiem spēkiem pūlējos nedomāt par to, kas mani sagaida turpmākajās pāris stundās.

Bāžot rokas krekla piedurknēs, es sacirtu kopā zobus, kad tās pieskārās miesai. Rītausmas palsajā nokrēslī paskatījos uz savām rokām, ko līdz pat elkoņiem noklāja sarkanas sasprēgājuma pūtītes. Jēru nākšanas laikā man strādājot gandrīz nekad negadījās uzvilkt žaketi mugurā. No pastāvīgās roku mazgāšanas klajā laukā āda sasprēgāja gandrīz līdz jēlumam. Ģērbjoties sajutu vieglu smaržu - tā cēlās no glicerīna un rožūdens sajaukuma, ar ko Helēna ik vakaru iezieda manas rokas un delmus. Tas bija vienīgais glābiņš, lai rokas vispār būtu lietojamas.

Helēna gultā zem segām sakustējās. Aizgāju pie gultas un noskūpstīju viņu uz vaiga. - Aizbraucu uz Voltonu, - es čukstus pavēstīju.

Un dzirdēju, kā viņa, acu neatvērusi, palocīja galvu pret spilvenu un nomurmināja: - Jā… sapratu.

Ārā ejot, paraudzījos vēlreiz atpakaļ uz gultu, kur vīdēja manas aizmigušās sievas auguma apveidi. Tādās reizēs kā šī arī viņa tika ierauta mana darba un pienākumu sfērā. Telefons varēja jebkuru mirkli iezvanīties no jauna, viņai vajadzēs pacelt klausuli, atsaukties un pēc tam meklēt kontaktu ar mani. Un piedevām viņai vajadzēs iekurt uguni, uzvārīt tēju un sagatavot bērniem brokastis - paveikt visus sīkos uzdevumus, ko parasti paveicu es, lai mazliet atvieglotu viņai dzīvi skaistajā, milzīgajā ledusskapī, kas bija mūsu māja. Izbraucis cauri aizmigušajai pilsētiņai ar aizslēģotajiem logiem un aizslēgtajām durvīm, traucos tālāk pa ceļu, kas aizvijās starp viļņainiem pakalniem un mūra žogiem, kāpa aizvien augstāk, kur koki kļuva retāki, līdz izbeidzās pavisam un palika vairs tikai kalni, kaili un nedraudzīgi.

Pa ceļam prātoju - diezin vai ir tāda cerība, ka aita varētu atrasties pajumtē. Agrīnajos piecdesmitajos gados bija maz tādu fermeru, kas saprata, ka jērumātēm atnešanās laikā derīgāk ir atrasties kūtī. Lielāko daļu jēru es saņēmu klajā laukā. Gadījās dažas tādas laimīgas reizes, kad sirds aiz prieka iekņudējās, ieraugot aitām sagatavotu vietu vecos laidaros; dažkārt fermeri izveidoja aizvēju no visapkārt sakrautām salmu ķīpām. Taču visas cerības pagaisa, kad piebraucu pie fermas un misters Voltons, ar spaini rokā iznācis no mājas,'devās tiešā ceļā uz vārtiem.

-   Vai viņa ir ganībās? - es jautāju, pūlēdamies piešķirt balsij bezrūpīgu noskaņu.

-    Jā - turpat pāri pretī. - Viņš norādīja uz garajām, nelīdzenajām ganībām un vilnainu kamolu, kas man gan šķita milzīgi tālu, apzīmēts "turpat pāri pretī". Kamēr lamzāju pa sasalušo zāli, stiepdams līdzi instrumentu somu un jaunlopu saņemšanās lietojamo darba virsvalku, pēkšņi sacēlās ass vējš un papildināja Jorkšīras pavasara dzestrumu ar īstu Sibīrijas aukstumu. Novilcis žaketi un attupies pie aitas, pametu skatienu visapkārt. Mēs nudien atradāmies uz pasaules jumta. Panorāma, kas pavērās no šīs virsotnes- ainava ar gleznaini glītām lauku mājām un dzidrām, oļainām upēm dziļās ieplakās - bija skaista, taču daudz pievilcīgāka man tā liktos siltā vasaras pēcpusdienā, gatavojoties piknikam kopā ar ģimeni.

Pastiepu roku, un fermeris ielika tajā plānu ziepju plēksnīti. Man allaž licies, ka fermeri speciāli glabā veterinārdakteru vajadzībām saimniecības ziepju gabalu atlikumus - krikumus, kas ir par niecīgu, lai tos izmantotu citur. Drudžaini berzu ziepju nieciņu plaukstās un uz delmiem, pūlēdamies uzsist putas, mērcu sūrstošos, nosprēgājušos delmus ik mirkli no jauna ūdenī, tomēr neko vairāk nespēju saputot kā vien blāvu putu atēnu. Nepavisam ne tik daudz, lai pasargātu manu pusjēlo roku, kad vajadzēja to iestumt aitai iegurnī. Dzirdot mani iestenamies, fermeris uzmeta man pārsteigtu, jautājošu skatienu.

Es sataustīju tieši to, ko negribēju sataustīt - vienu pašu lielu jēru. Norma aitai ir divi jēriņi, visai bieži dzimst arī trīs. Dvīnīši un trīnīši man allaž sagādāja patiesu prieku. Bet ar vienu pašu lielu jēru noņemšanās bija grūta, ilgstoša un nejauka. Turklāt vienīgais lielais jērs diezgan bieži bija beigts, kas radīja problēmas ar tā izņemšanu pēc embriotomijas vai ķeizargrieziena operācijas.

Samierinājies ar apziņu, ka man paredzama ilga uzturēšanās šajā vējainajā kalna virsotnē un grūts darbs, iebāzu pirkstu jēram mutē un izjutu lielu atvieglojumu, kad jēra mēlīte vairākkārt piedūrās manam pirkstam. Tātad jērs ir dzīvs. Taču ar to vēl nepietika, un es, prātus un spēkus kopā saņēmis, ķēros pie ierastā rituāla izpildes. Vispirms sakārtoju jēra kājiņas. Tad ķēros pie darba grūtākās daļas. Stingrāka atbalsta dēļ attupos uz papēžiem. Mans uzdevums bija izdabūt jēra galviņu cauri iegurnim. Tas bija visai āķīgs gabals. Ja izdosies to paveikt, es būšu sveikā un darbs galā, ja neizdosies, sāksies raizes un uztraukumi. Fermeris, kas pieturēdams aitas vilnu, atbrīvoja jēram brīvu ierašanos pasaulē, klusēdams mani vēroja. Pats viņš šādā gadījumā bija pilnīgi bezspēcīgs. Kaut arī visu mūžu nodarbojies ar aitkopību. Viņam, kā gandrīz visiem fermeriem, bija ļoti lielas rokas un pirksti resni kā banāni. Te bija vajadzīgas manējās, ko fermeri iedēvējuši par "dāmas rociņām". Šādā darbā tās bija īsta svētība.

Ieāķēju rādītājpirkstu jēra acu dobumā. Citas vietas, kur aizķert un vilkt, nav, ja nu vienīgi apakšžoklis, bet tas ir pārāk trausls. Tad sāku ļoti uzmanīgi un piesardzīgi vilkt. Aita dzīdamās sāpīgi piespieda manu roku pie iegurņa kauliem. Sāpīgi gan, tomēr ne-tik skaudri kā govs. Mazliet es aizelsos gan, bet tad laimīgā atvieglojumā jutu, ka jēra galviņa izslīdējusi iegurnim cauri.

Nu vairs nebija ilgi jāgaida, kad parādījās kājeles, purniņš, un es izvilku visu jēru un noguldīju zālē. īsu mazu brītiņu mazulis nogulēja šņaukādamies, laikam nemierā ar salto pasauli, kurā bija nokļuvis, jo pēkšņi sirdīgi sapurināja galvu. Es pasmaidīju. Tas bija labs sākums.

Pašam man vēlreiz iznāca pacīnīties ar ziepju ļērpatiņu. Tad fermeris man pasniedza maisa drānas gabalu, kur noslaucīties.

Tos laikus tā bija visai parasta lieta, un es ari neņēmu fermerienēm ļaunā, ka tās neatsūtīja uz lauku tīru dvieli, kur noslaucīt rokas cilvēkam, kas tikko tās izvilcis lopiņam no pēcpuses. Kāds vecs maisa gabals noderēja gluži labi un allaž gadījās pie rokas. Es tomēr neuzdrošinājos likt aso audumu pie pusjēlās ādas un iemaucu rokas tādas pašas miklas žaketes piedurknēs.

Aita, izdzirdusi jēriņu smalki iepīkstamies, tūliņ tam atbildēja, klusi, dobji ieblēdamās. Šī man bija labi pazīstama skaņa. Kad aita pieslējās kājās un sāka mazuli aplaizīt, es vēl brītiņu pastāvēju, kavēdamies pie piedzimšanas brīnuma. Abu sarunā klausīdamies, aizmirsu pat spelgo aukstumu. Kad jēriņš bija pietiekami notīrīts, tas uzsāka cīņu, lai pieceltos kājās, kas pēdīgi izdevās, un tas nedrošiem solīšiem pietenterēja pie piena krājumiem, es priecīgi pavīpsnāju un vēl promejot pagriezos atpakaļ, lai paklausītos.

Brokastis ēdot, saņēmu nākamo izsaukumu. Šoreiz runa bija par "tīrīšanu" - govs pēc atnešanās bija jāatbrīvo no placentas. Pēc pabeigta darba un kārtējās cīņas ar ziepju krikslīti man roku slaucīšanai pasniedza maisu. Kad biju to izmantojis, konstatēju, ka tajā pavisam nesen atradušies kartupeļi un rokas man bija vienās zemēs. Priekšpusdienas turpmākajā gaitā man pa taisnās zarnas ceļu vajadzēja konstatēt, vai govij iestājusies grūsnība, un pēc tam varēju izvēlēties - izmantot roku slaucīšanai no netīruma gluži stīvu mazu "kūtsdvielīti" vai parasto maisa gabalu.

Roku delmi žaketes piedurknēs man dega kā ugunīs, kad iebraucu Braiela fermas pagalmā. Taču zināju, ka šeit mani gaida kas labāks, pat kaut kas brīnišķīgs.

Nezinu, kādas domas par dvieļiem bija fermerim vai viņa sievai, toties viņa mātes, Braielu vecmāmuļas, attieksme šai ziņā man bija pilnīgi skaidra. Pabeidzis uzlikt šuves plēsuma brūcēm govs tesmenī, stāvēju bruģētajā kūts pagalmā ar asinīm nošķīdis un gaidīju atnākam veco kundzi. Drīz vien viņa atsteidzās uz kūti, vezdama līdzi četrgadīgo Lūsiju, savu jaunāko mazbērnu. Ienākusi kūtī, viņa pievilka klāt slaucēja soliņu, novietoja uz tā glīti salocītu spoži baltu dvieli, bet uz dvieļa vēl neatplēstu smalku lavandas ziepju gabaliņu orģināliesaiņojumā un alumīnija spainīti ar karstu ūdeni. Tik jauku ainu nevienās mājās nebiju redzējis. Atplēsu ziepju gabaliņa iesaiņojumu (ziepes allaž bija noliktas trauciņā), saputoju tās karstajā ūdenī un tīksmīgi ieelpoju burvīgo smaržu. Fermeris it vienaldzīgs stāvēja turpat blakus, tikai lūpās bija jaušama mazliet zobgalīga vīpsniņa, bet Braielu vecmāmuļa un mazā Lūsija acīmredzot priecājās par manu sajūsmu.

Un tā notika ikreiz, kad man iznāca darīšana pie Braieliem, tikai es nesapratu, kāpēc tāda izrīkošanās. Zigfrīds mēdza mani pazobot, apgalvodams, ka es patīkot visām vecām dāmām un jo sevišķi tas sakāms par Braielu vecmāmuļu - viņasprāt, misteram Heriotam derot tikai pats labākais.

Kādu sestdienas rītu mēs sēdējām ambulancē un Zigfrīds piestūma man pāri rakstāmgaldam Darovbijas un Haltonas Times numuru.

-    Bīstos, ka tur ir viena ziņa, kas tevi skumdinās, Džeims, - viņš sacīja un norādīja uz lasāmo vietu. Tā atradās sēru paziņojumu slejā. "Misis Mārdžorija Braiela, 78 gadu vecumā… Herberta Braiela mīļotā sieva." Izlasīju, un manī modās sāpīga zaudējuma sajūta, smaga atskārta, ka kaut kas labs ir beidzies un pagājis uz neatgriešanos.

Zigfrīds saldskābi pavīpsnāja un piebilda: - Tava vecā dvieļu draudzene.

-    Pareizi sacīts. - Un sniegbaltie dvieļi bija viņas draudzības izpausme. Viņa bija draugs, ko nekad neaizmirsīšu un atmiņā pastāvīgi redzēšu stāvam kūtī pie slaucēja soliņa, ar puķainu priekšautu priekšā un mazo Lūsiju pie rokas. Viņa piederēja pie īsto veco fermeru paaudzes, pārdzīvojusi smagos kara gadus. Viņai bija tāda pati seja, kādas esmu redzējis tik daudziem jorkšīrie- šiem - paskarba, bet labestīga. Es zināju, ka man viņas pietrūks.

Taču, cik ļoti man viņas pietrūka, to izjutu nākamajā reizē, kad gadījās strādāt pie Braieliem. Darbu pabeidzis, es gluži neapzināti paliku stāvam un gaidām, līdz pēkšņi, kā belzienu dabūjis, atjēdzu, ka vecā kundze pa kūts durvīm vairs nekad neienāks. Es zināju, ka Džordžs Braiels man nepametīs maisa gabalu, bet kas tagad notiks? Kamēr es prātoju, atvērās kūts pus- durvis un pa tām, mazliet ģeņģerējot ienāca mazā Lūsija, stiepdama labi pazīstamo alumīnija spainīti. Otrā rociņā viņa nesa spodri baltu dvieli un gabaliņu labu tualetes ziepju. Pietvīkusi un aizelsusies, meitenīte sacīja: - Omīte teica, lai es par jums gādāju. Viņa man pamācīja, kā jādara.

Es noriju lielo kunkuli, kaš man pēkšņi sakāpa kaklā.

-    Paldies, Lūsij… tas ir brīnišķīgi. Un cik jauki tu esi visu sakārtojusi.

Viņa priecīgi palocīja galviņu, un es zagšus palūkojos uz fermeri, kas stāvēja gabaliņu nostāk, atspiedies vienai govij pret plecu, bet Džordža sejā nekas neizpaudās.

Kad iztinu ziepes no iesaiņojuma un sāku mazgāt rokas, bet no putām siltajā ūdenī uzgaroja liegā lavandas smarža, man likās, ka viss ir tāpat kā senāk.

Kamēr es putoju un mazgāju rokas, meitenīte atkal ierunājās:

-    Mister Heriot, ir viena tāda lieta - man tagad jau pieci gadi, es drīz sākšu iet skolā un nezinu, kā jūs tad iztiksiet.

Man pārvēlās karsts vilnis. Manis paša meita Rozīte apmēram šai pašā vecumā bija tikpat noraizējusies, ka sāksies skolas gaitas un viņa, pavadot mani braucienos, nespēs vārtus atvērt un citādi man palīdzēt un es varētu aiziet postā, tāpēc nosolījās to visu jo cītīgi darīt sestdienās un svētdienās.

Es nesapratu, ko atbildēt, tad valodā iekrita tēvs.

-Neraizējies, sirsniņ, ja tu mani pamācīsi, es lūkošu kaut kā iemācīties, un bez tam es turpmāk centīšos misteru Heriotu aicināt šurp tikai sestdienās vai svētdienās.

21. nodaļa

Biju mazliet aizelsies, kad pacēlu telefona klausuli.

-    Piedodiet, lord Halton, es šorīt nepagūšu norunātajā laikā ierasties pie jums izmeklēt zirgu, mūsmājā sabojāts ārējais ūdensvads.

Telefona vada viņgalā iestājās klusums, un es skaidri redzēju, ka lādzīgais augstdzimušais pērs nopūlās sagremot manu vēstījumu. Sapratu, ka man jāpaskaidro sīkāk.

-    Jūs pats zināt, ka pagājušonakt sacēlās briesmīgs vējš - brāzās ar nezincik jūdžu ātrumu stundā un ārā ūdensvads, ko esmu iebūvējis, pagalam gan. Ūdens šļācas gaisā vai līdz jumtam. Nupat visu to postu ieraudzīju. Tagad man steigšus kaut kas jādara, lai to nejēdzību novērstu. Un tas jādara tūliņ.

Atkal klusums, kas sāka ieilgt, tad divi vārdi:

-    Vella būšana.

Šis manā dzīvē bija traumatisks brīdis, un es nekad nespēšu aizmirst, kā uz to atsaucās ekscentriskais Haltonas lielskungs. Šie divi vārdi viņa parastajā izmeklēti smalkajā valodā skaidrāk par jelkādiem citiem izpauda viņa pārbīli un līdzjūtību.

Iepriekšējās nakts atgadījums iezīmēja jaunu soli manos pūliņos sagādāt ģimenei piemērotāku mājokli. Pirmais solis bija mans izmisīgais un tikpat nelaimīgais mēģinājums - izsolē, kas notika Drovera krogā, nosolīt Draidena kundzes māju. Biju to gauži uzcerējis un neizdošanās mani skāra tik dziļi tāpēc, ka neizdevās paglābt Helēnu no nebeidzamajiem grūtajiem darbiem Skeldeilas mājas milzīgās platības apkopšanā. Helēna neapšaubāmi prata pielāgoties apstākļiem labāk nekā es un par notikumu tikai pasmējās.

-    Gan jau atkal kaut kas piemērots atgadīsies, - viņa mani mierināja un priecīgu prātu turpināja berzt un spodrināt. Tas mani tracināja visvairāk - grūtības viņu nesatrauca. Bet mani gan, un es kļuvu gluži kā apsēsts - man jādabū viņa projām no Skeldeilas mājas.

Cerības stariņš pazibēja, kad Darovbijas un Haltonas avīzē izlasīju paziņojumu petitsalikumā.

-    Paskat Šito, Helēn! - es dedzīgi iesaucos, norādīdams uz attēlu nekustamo īpašumu sludinājumu daļā. - Šito māju es zinu, tā atrodas skaistā vietā.

Man pār plecu viņa paraudzījās avīzē. - Jā, esmu to redzējusi, tā ir pie Dembijas ceļa. - Tad viņa domīgi paraudzījās uz mani.

-     Bet tā ir diezgan smalka māja, gan ne pārāk liela, tomēr cita izmēra kā misis Draidenas nainiņš. Bīstos, ka tā maksās bargu naudu.

-    Misis Draidenas māja jau tikai solīšanā sakāpa tādā cenā. Īstenībā tā nebija vairāk par diviem tūkstošiem vērta. Šī varētu maksāt apmēram trīs tūkstošus. Domāju, ka tik lielu aizņēmumu Celtnieku asociācija man atvēlētu.

Todien pārrados mājās pusdienās, priecīgs par gūtajiem panākumiem. Asociācijas ierēdnis bija izturējies atsaucīgi, solīdams, ka ar ķīluzīmi viss būšot kārtībā.

-    Viss vēršas uz labu, Helēn, - es sacīju. - Nav nemaz slikti, ka to pirmo mājiņu nedabūjām. Šī būs īstā. Nedaudz lielāka, apkārt augļudārzs un skaists skats uz Deilas ieleju. Izsole notiks nākam- piektdicn, tātad nav ilgi jāgaida. Šī būs mūsu īstā, Helēn, es jūtu, ka īstā.

Viņa domīgi palūkojās uz mani. - Džim, - viņa sacīja, - esmu ar mieru to uzsākt vienīgi ar norunu, ka tu saglabāsi mieru un apsolīsi ūtrupē neaizrauties.

-    Saglabāt mieru… neaizrauties. Nesaprotu, par ko tu runā,

-    es augstprātīgi atteicu.

Viņa pacietīgi pasmaidīja. - Nevar būt, ka esi jau aizmirsis. Tu biji bāls kā rēgs un izsoles beigās drebēji pie visām miesām. Es pat bažījos, vai spēsi piecelties un iziet ārā.

-   Nu gan tu pārspīlē, - es dziļā pašcieņā attraucu. - Es, gluži dabiski, jutos saspringts, un tas arī bija viss.

Viņas smaids pēkšņi pārtapa smējienā. - Jā jel, zinu. Bet es neiešu tev līdzi, ja tu man cieši neapsolīsi, ka nekāpsi pāri trim tūkstošiem - ne par peniju vairāk. Un to es tev saku nopietni, Džim.

-    Labi… labi… Protams, apsolu. - Taču neko tik muļķīgu nedarītu arī bez zvērestiem. Šī vārdu apmaiņa man ātri izgaisa no atmiņas, un es atkal sapņoju par to, kā Helēna bez mokām un piepūles rosās un saimnieko jaunajā mājā, bet bērni rāpaļā pa kokiem un plūc augļus. Braucot apgaitā, centos iekārtoties tā, lai tiktu uz Dembijas ceļa un varētu pamielot acis ap nākamo māju. Bijām abi ar Helēnu to apskatījuši no visām pusēm. Un drīz, pavisam drīz tā piederēs man.

Manu prātu neaptumšoja neviens mākonītis līdz pat nākamās piektdienas pēcpusdienai, kad mēs ar Helēnu, šķērsojuši tirgus laukumu, iegājām Drovera krogistabā, kur bija paredzēts noturēt izsoli. Ieraugot cilvēku biežņu krogistabā, man sažņaudzās pakrūte. Viss kaut kā likās atkārtojamies tieši tāpat kā viņreiz - tā pati istaba, tās pašas rindās sēdošo cilvēku galvas, paaugstinājumā tas pats ūtrupnieks, kas labpatikā bungāja ar pirkstiem pa galdu. Kad pārpildītajā istabā aizspiedāmies līdz kādām sēdvietām, sirds man sāka dobji dunēt. Kad ūtrupnieks sāka runāt, cildinot visus mājas jaukumus, kas man jau pašam bija zināmi, un nevarēja vien beigt, Helēna piespiedās man ciešāk, laikam juzdama, ka es jau sāku raustīties, un, satvērusi manu roku, cieši iespieda nagus man delnā.

-    Nomierinies, Džim, tikai nomierinies, - viņa pačukstēja.

-    Ko tu, es esmu mierīgs, pavisam mierīgs, tici man, - es pūlējos nelikties zinis gar skaļo dūkoņu ausīs, tomēr man likās, ka būtu derīgi un vieglāk, ja pāris reižu dziļi ievilktu elpu. Patlaban grasījos dziļi ieelpot, kad izdzirdu ūtrupnieka vārdus: - Tātad pašreiz mums ir divi tūkstoši trīs simti. - Likās, ka pie šā skaitļa viņš ticis ļoti ātri. Es strauji pacēlu roku. Augšup pašāvās arī citas rokas man visapkārt, un tad es izdzirdu: - Nu man ir trīs tūkstoši.

Šajā mirklī Helēna satvēra manu roku un spēcīgi vilka to atpakaļ lejup. Viņa ir liela, spēcīga sieviete, un es pēkšņi sapratu: ja vēl pretošos, mani pirksti būs pagalam.

Tam arī nebūtu vairs nekādas nozīmes, jo, kas notika tālāk, sniedzās pāri manu iespēju robežām. - Trīs tūkstoši simts, divi simti, trīs simti, četri simti… Un tad nemanīgi īsā laikā, kamēr es sēdēju kā sastindzis, ūtrupnieks nosauca: - Četri tūkstoši. Tālāk četros tūkstošos vairs tik dāsni nesolīja, tomēr pa drusciņai vien skaitļi kāpa augstāk. Es vēl nebiju pabeidzis savus dziļās ieelpas vingrinājumus, kad noklaudzēja ūtrupnieka āmuriņš un kāds nepazīstams kungs teica otram tādam pašam, ka galavārds bijis pieci tūkstoši mārciņu. Un tad Viss bija galā. It kā es nemaz nebūtu piedalījies.

Kad mēs piecēlāmies un kopā ar visiem sākām virzīties uz durvju pusi, redzēju sirmu vīrieti sarokojamies ar ūtrupnieku. Viņi abi smējās, un man tas izskatījās kaut kā piedauzīgi. Un tad mēs bijām ārā un gājām pāri bruģētajam tirgus laukumam. Helēna vēl joprojām turēja manu roku. Bija tāda pati smaga zaudējuma sajūta kā toreiz. Es tomēr izmocīju smaidu.

-    Re, kā nu atkal nekas neiznāca, - es nomurmināju. - Bet varbūt es šoreiz neesmu kļuvis ģīmī balts kā rēgs.

Sieva mani mirkli pavēroja. - Nē… tikai varbūt mazliet bālāks, bet ne uz to pusi tāds kā viņreiz. - Viņa iesmējās. - Nabaga puika, tā tu netiec un netiec pie iecerētā. Šoreiz viss notika tik ātri, ka tev neatlika laika pat kārtīgi nobālēt. Bet neraizējies - es dažkārt esmu domājusi, ka bieži vien daudz kas izvēršas uz labu.

-    Tomēr tā ir jauna vilšanās, - es sacīju. - Viņreiz vismaz bija mierinājums, ka misis Draidenai tika labums, bet šoreiz nekāda labuma. - Kamēr es runāju, jutu, ka mani kāds aizķer pie elkoņa.

Tas bija Bērts Rolings, kura sīksaimniecības lauki robežojās ar nule pārdotās mājas zemi.

-    Sveiks, Bert, - es sacīju. - Vai jūs arī bijāt izsolē?

-Jā, mister Heriot, biju. Un traki nopriecājos, ka jūs nedabūjāt to māju.

-    Kāpēc tā?

-    Saku - tā jums bija tīrā laime, ka to nedabūjāt. Esu tur bieži bijis un zinu, ka tur nepavisam nav tik jauki, kā izliekas.

-    Tiešām?

-   No ārpuses gana smuka tā māja, bet jumts caurs un tek kā nelabais.

-    Ejta nu…

-    Esu bijis šamējās bēniņos. Tur rindām vien salikti katli un visādi trauki, lai ir ūdenim kur satecēt.

-Žēlīgā debess!

-    Un baļķi un sijas no tā mūžīgā mitruma satrunējuši.

Viņš paplikšķināja man pa roku un nosmējās. - Āre, no kā

jums palaimējās izglābties. Man gribējās jums to pateikt, lai turat mierīgu prātu. -

-     Paldies, Bert. Man tūliņ kļuva labāk ap sirdi. - Pamāju ar roku atvadas, kad viņš aizsteidzās pāri laukumam, tad pievērsos Helēnai. - Skat, cik dīvaini, ka mums ikreiz gadās kāds iepriecinājums. Varbūt nākamreiz palaimēsies no tiesas.

Kaut arī šis gājiens beidzās nesekmīgi, mūsu apņemšanās palika tikpat stingra, kā bijusi, pareizāk sakot, mana apņemšanās, jo Helēnu, kā jau minēju, likās, neuztrauca arī pašreizējie apstākļi. Mans prāts turpretī palika nelokāms. Mums jāpārvācas. Cītīgi izpētīju visus sludinājumus ailē "Pārdod". Kāri metos izlasīt visus izlipinātos paziņojumus par pārdodamām mājām. Taču nekas piemērots negadījās līdz brīdim, kad vienās viesībās mūs iepazīstināja ar Bobu un Elizabeti Molisoniem. Tas bija jauns pāris, abi arhitekti. Viņi bija atvēruši biroju netālajā kaimiņu pilsētiņā. Elizabete man sacīja: Jūs esot pagalam nomocījušies, meklēdami nopirkt piemērotu dzīvojamo māju. Mēs varētu jums uzbūvēt jaunu māju par trīstūkstoš mārciņām. Turklāt pēc jūsu pašu plānojuma, visu tieši tā, kā jūs vēlēsieties. Tas būs daudz labāks atrisinājums un galīgajā aprēķinā varbūt iznāktu pat lētāk nekā pirkums.

Mēs ar Helēnu saskatījāmies. Par tādu iespēju nekad nebijām iedomājušies.

-    Ja vien varat atrast piemērotu gruntsgabalu, mēs ar Bobu uzcelsim jums māju pāris mēnešos, - Elizabete turpināja.

Man par to ilgi prātot nevajadzēja. Pavērās gaišs, mirdzošs apvārsnis. - Tā ir varena ideja! - es dedzīgi iesaucos.

Arī Helēna palocīja galvu. - Kālab mums tas agrāk neienāca prātā? Tā tiešām būs jādara.

Molisoni mūs uzlūkoja it kā šaubīdamies. - Vai tiešām esat par to tik pārliecināti? Varbūt jums tomēr vajadzētu kādas dienas apdomāt un visu pārspriest.

Es dedzīgi papurināju galvu. - Nē, nē, ķersimies tikai tūliņ klāt. Jūs uzzīmēsiet mājas plānu, bet es paraudzīšos apkārt pēc laba gruntsgabala.

Bobs pasmaidīja. - Paga, mazliet pieturiet, - viņš sacīja. - Mums tomēr derētu zināt, ko īsti jūs vēlaties. Šis tas jāuzzina sīkāk.

-    Mēs gribam nojumi, - es sacīju.

-Nojumi… Un tas būtu viss? Ko jūs par to teiksiet, Helēn?

-   Nojumi, - mana sieva stingrā balsī atbildēja. Mums abiem acu priekšā parēgojās debešķīga ainava: ēdieni no virtuves tiek ienesti tieši ēdamistabā, nevis stiepti uz turieni pa nebeidzami garu gaiteni. Molisoni par to smējās ilgi un gardi, bet nebija redzējuši Skeldeilas mājas gaiteņus.

-   Labi, - Elizabete atelsusies noteica. - Un māju projektēsim tai nojumei apkārt, vai?

-    Noteikti tikai tā. - Atkal nošalca smiekli. Taču mēs abi ar Helēnu zinājām, ka mūsu vēlmei ir ļoti nopietns pamats.

Vēlāk sākās mūsu kopīgās apspriedes, kurās runājām par vairāk vai mazāk svarīgiem aspektiem - guļamtelpām un vannas- istabām, un jau pēc neilga laika jaunais arhitektu pāris parādīja mums ļoti tīkamu mājas projektu.

-    Cik brīnumjauka māja, - Helēna klusu un priecīgi sacīja. - Neliela priekštelpa ar kāpnēm uz augšstāvu, plaukti un sienās iebūvētie drēbju skapji. Jūs esat domājuši par itin visu.

-    It sevišķi par to nojumi, - abi Molisoni vienā balsī atsaucās un atkal nosmējās.

Es pa to laiku, apkārt braukādams, pa malu malām meklēju piemērotu gruntsgabalu un konstatēju, ka tas ir grūts uzdevums.

Uzradusies kaut kāda Pilsētas un lauku apbūves plānošanas pārvalde, un neko man nelīdzēja palūgt kādam draudzīgam fermerim, lai pārdod nelielu zemes gabaliņu skaistā vietā.

-     Es to darītu ar lielāko prieku, Džim, - viens no viņiem sacīja. - Bet nedrīkstu. Man nav atļauts pat pašam ģimenes vajadzībām uzcelt māju kādā no maniem tīrumiem. - Viņi bija krietni ļaudis un gribēja palīdzēt, bet rokas viņiem bija saistītas. Visi atbildēja vienu un to pašu. Noskaidroju, ka māju drīkstu celt vienīgi apbūvei paredzētajā joslā pilsētas ārmalā. Vieta bija jauka, tikai platība ļoti ierobežota.

-    Man ir tikai viens iebildums, - Bobs Molisons sacīja. - Ja jūs pērkat šo apbūves gabaliņu, māja neatradīsies pareizā stāvoklī pret ceļu.

Tas mūs satrauca. - Cik nejēdzīgi, - Helēna gremzās. - Tik jauka māja. Un fasāde man patīk vislabāk.

Bobs paraustīja plecus. - Bīstos, ka nekas nebūs līdzams. Milzums cilvēku kāro tikt pie apbūves gabaliem, lai varētu uzcelt mājas. Jums paies pusmūža, līdz sagaidīsiet citu gruntsgabalu. Un projektu mēs varam modificēt, māja izskatīsies tikpat glīta.

Elizabete ieradās pie mums ar pārveidoto plānu, un alternatīva patiesi šķita pieņemama. Nopirkām zemes gabaliņu un sākām gatavoties tālākai rīcībai.

Nebija ilgi jāgaida, lai sadurtos ar jaunām grūtībām. Piecdesmito gadu sākumā Anglija vēl dziedēja kara cirstās brūces. Trūka daudz kā. Tostarp arī dažāda veida darbaspēka. Nopūlējāmies un izmeklējāmies, tomēr mums neizdevās atrast būvuzņēmēju, ar ko noslēgt līgumu par mājas celšanu. Vispēdīgi nolēmām, ka pašiem jānolīgst dažādu specialitāšu amatnieki - namdari, mūrnieki, santehniķi un elektriķi. Tā izdarījām, un drīz vien mājai pamati bija ielikti.

Tad sākās satraukumu pilns, bet arī ļoti nogurdinošs laiks. Ikreiz, kad ierados būvlaukumā, atradu mūrniekus sēžam, smēķējam un dzeram tēju. Paskaidrojums vienmēr bija īss un nepārprotams: galdnieki nav ieradušies, nevaram turpināt. Citreiz, smēķēdami un tēju dzerdami, dīkdieņoja galdnieki, jo neesot ieradušies mūrnieki. "Nevaram turpināt". Šis teikums man kļuva par biedu un uzdzina tirpuļus. Šo iemeslu dēļ darbi uz priekšu virzījās gausi. Pēc vairākām nedēļām sienas lāgā nesniedzās pat man līdz ceļiem. Aizbraucām atvaļinājumā, cerot, ka atgriezušies ieraudzīsim ievērojamu izaugsmi. Mūsu cerības ātri izgaisa, jo celtne nebija pacēlusies ne par nieku.

Taču pamazām nebūšanas pierima, darba rosme pieauga, un sienas slējās augšup gandrīz rhaģiskā ātrumā. Dažās nedēļās tās tika gandrīz līdz spārēm.

- Rīt apjumsim māju, mister Heriot, - kādu dienu mundri paziņoja jumiķis, - ja vien galdnieki būs tikuši galā ar spārēm. Šopēcpusdien viņiem jāuzslej arī jumta ribas. Tad mums visiem būs svētki, uzvilksim arī karogu. Tā jums būs prieka diena.

Viņš runāja patiesus vārdus. Tā būtu man ne tikai prieka, bet lielas laimes diena - ieraudzīt jauno māju apjumtu un virs jumta plīvojam karogu.

Naktī sacēlās stiprs vējš ar brāzmām līdz deviņdesmit jūdzēm stundā, kā ziņoja radio. Taču man tas īsti nemaz nebija prātā līdz tam brīdim, kad mašīnā piebraucu pie jaunceltnes un ieraudzīju galēja posta ainu. Nenostiprinātās spāres un balsti nogāzušies un gulēja drausmīgā kaudzē mājas priekšā. Dažādas atlūzas mētājās pa malu malām. Galdnieki nebija ieradušies, kad tika gaidīti, lai nostiprinātu spāres. Es ne protu, ne spēju aprakstīt to, ko tajā brīdī izjutu.

Tanī naktī, kad vētra sapostīja manu āra ūdensvadu, neviens pie tā nebija vainīgs, tas vienkārši bija nelaimīgs atgadījums. Un man vajadzēja atvainoties lordam Haltonam, ka nevarēšu ierasties norunātajā laikā, lai apskatītu, kas kait viņa zirgam.

Un, kā daždien visi sīkākie dzīves ļaunie mirkļi beidzas, tā pagāja arī vētra, jumts pēc pāris nedēļām tika godam salabots, un jaunā māja tiklab ar izskatu, kā ar visām modernajām labierīcībām kļuva par Boba un Elizabetes Molisonu talanta apliecinātāju.

Vispār pasākums ar jaunas mājas būvi bija pilnā mērā attaisnojies. Mēs ieguvām to, kas mums bija vajadzīgs - brīnišķīgu ligzdu mūsu ģimenei uz ilgiem gadiem. Taču reižu reizēm, atbraucot pa to pašu seno dienu ceļu, atmiņā no jauna parādījās it kā pa mašīnas logu redzamā aina ar sagrautajiem kokmateriāliem vējainajā rītā.

22. nodaļa

Vienreiz Kelama valdīšanas laikā man likās, ka redzu halucinācijas. Ienācis pa galvenajām durvīm no āra Skeldeilas mājā, ieraudzīju, ka gaitenī man nesteidzīgi pretī čāpo āpsis. Merilinai tagad bija pilna vaļa staigāt pa visu māju, un es biju paguvis mazo zvēriņu iemīļot.

-    Sveika, skuķīt, - es sacīju, noglaudīdams glīto svītraino kažoku. - Tu tiešām esi piemīlīgs radījums. Es sāku izprast tava saimnieka attieksmi pret jūsējiem.

Pagriezos, iegāju ambulancē un mirkli paliku stāvam kā piekalts.

-    Ko… kas… - es mulsi izgrūdu.

Pie rakstāmgalda sēdēja Kelams, un viņam uz pleca gulēja Merilina. Viņš pacēla galvu un patlaban grasījās man atbildēt, kad istabā iedrāzās Zigfrīds. - Kas, ellē, te notiek? - viņš iesaucās. - Nupat es gaitenī gandrīz paklupu pār jūsu sasodīto āpseni, bet nu tā karājas jums kaklā.

Kelams pasmaidīja. - Tā nebija Merilina, - viņš sacīja. - Tā ir Kellija.

-    Kellija?

-    Jā, mana otra āpsene.

Zigfrīds piesarka. - Otra āpsene. Es līdz šim gan nezināju, ka jums ir vēl otra.

-    Ak nu - sanāca tā, ka man vajadzēja viņu sadabūt. Skaidri redzēju, ka Merilina jūtas vientuļa. Tās pazīmes es pazīstu. Zinu, ka viņai patīk būt kopā ar mani. Bet vientulību īsti izkliedēt dzīvniekam spēj vienīgi kāds no viņa paša sugas.

-    Jā, tas viss ir gaužām jauki, - Zigfrīds salti attrauca. - Nevaru apgalvot, ka būtu sevišķi priecājies par pirmās ierašanos, bet nu jau ir divas. Vai jūs iedomājaties, ka šī ir pansija vientuļiem āpšiem?

-    Nē, ak, nē… bet arī jums jāatzīst, ka tie ir jauki, piemīlīgi zvēriņi, kas nesagādā nekādas nepatikšanas.

-     Neba par to ir runa…' - tālāk mans partneris netika, jo viņu pārtrauca telefona zvans. Kamēr viņš pacēla klausuli, lai runātu, istabā iečāpoja Kellija. Pāris mirkļu paklausījies, Zigfrīds strauji nometa klausuli un pielēca kājās. - Tavu draņķību! Lorda Haltona lieliskais zirgs nemaz nav atlabis, esot vēl vairāk savārdzis. Man tūliņ jābrauc turp. - Pametis gandrīz neticīgu skatienu lejup, kur tagad uz grīdas draiskojās divi āpši, viņš izsteidzās no istabas.

-    Vai viņš ļoti apskaities? - Kelams jautāja.

-     Nē, tikai mazliet. Gan jau drīz vien būs to aizmirsis. Jūs darītu gudri, ja pāris dienu paturētu Kelliju savā istabā.

Viņš piekrītot palocīja galvu, tad norādīja uz logu. - Tur atbraucis Rods Milborns. Viņš atvedis grūsnu aitu - uz ķeizargriezienu. - Mums pašreiz bija pats karstākais jēru nākšanas laiks, un ķeizargrieziena operācijas, kas aitām agrāk vispār netika praktizētas, vairs nebija nekāds retums. Bija vairāki iemesli, kas mudināja ķerties pie operācijas. Tiklab fermeri, kā veterinārārsti bija vienisprātis, ka sarežģītas, ieilgušas atnešanās gadījumā derīgāk ir operēt jeb, kā fermeri paraduši sacīt, "izvilkt pa sānu". Izvilkt lielu jēru, saplosot aitai dzemdes kaklu, tai nozīmēja drošu galu. Tādā kārtā ķeizargrieziena operācijas bija kļuvušas par visai parastu parādību.

Operācija bija ieteicama ari gadījumos, ja aitai dzemdes kakla audi nebija pietiekami elastīgi. Šajos gadījumos ar operāciju nedrīkstēja kavēties gan tādēļ, lai pasargātu aitu no sāpēm, gan arī tāpēc, lai jērs neiestrēgtu un nenoslāptu.

Tā kā mēs tagad ķeizargrieziena operācijas izdarījām visai bieži, fermeri aitas pieveda operēšanai uz ambulanci, lai aiztaupītu mums braucienus uz fermām.

Aizvadījām Rodu Milbornu uz pagalmu, kur Kelams nomazgāja rokas līdz pleciem un izmeklēja aitu.

- Viss skaidrs, Rod, nav ko kavēties. Mēs novārīsim instrumentus, apcērpiet aitai dibenpusi.

Fermeris izņēma no pikapa dzirkles, prasmīgi nocirpa vilnu operācijas laukā. Es savukārt to nodezinficēju un anestezēju, pirms Kelams atgriezās ar sagatavotajiem instrumentiem. Nekad mūžā neesmu sastapis veterinārārstu, kas būtu tik neiedomājami pedantiski rūpīgs attieksmē pret sepsi. Visos braucienos viņš vadāja līdzi metāla cilindru, kurā glabāja rūpīgi novārītus nažus, pincetes un adatas. Un viņš vēl nebija necik ilgi pie mums nostrādājis, kad viņa slava jau skanēja tālu: Kelama operētie pacienti dzīvoja.

Tagad ļāvu viņam pilnu vaļu. Un patiesi bija aizraujoši noskatīties, cik ātri un noteikti darbojās viņa lielās rokas ar garajiem, spēcīgajiem pirkstiem, pāršķeļot vispirms ādu, tad muskuļu kārtu un vēderplēvi, iekams no dzemdes izcēla divus melnus spārdelī- gus jēriņus.

Rods bija sajūsmā. - Tas ir vareni. Cik gudri es izdarīju, atbraukdams šurp. Nu man ir braši dvīņi, un māte arī būs vesela.

Viņš noguldīja jēriņus salmos pikapa aizmugurē, un aita tūdaļ ielēca tiem pakaļ tik veikli, it kā viņai nekas nebūtu nodarīts. Esmu izdarījis daudz šādu operāciju, taču nekad neesmu beidzis brīnīties, cik mazā mērā tā aitu ietekmē. Reiz man gadījās piedzīvot, ka aita nolēca no salmu ķīpas, uz kuras bija notikusi operācija, tiklīdz biju pabeidzis aizšūt griezumu. Tikusi lejā, tā, ne mirkli nekavēdamās, varenā lēcienā pārmetās pāri kūts pusdurvīm un aizauļoja uz ganībām.

Dažas dienas vēlāk, saticis fermeri, apvaicājos par aitu, vai tā vesela. Viņš atteica. - Jā, vēlāk jau pārradās atpakaļ pie jēriem, citādi Die's vien zin, kad es šo atkal būtu ieraudzījis.

Kad Rods Milborns ar savu saimīti aizbrauca, es devos atpakaļ uz ambulanci, kur mani gaidīja labradors, kas bija norijis savu iemīļoto bumbiņu, bet Kelams jau operēja springerspaniela kucei augoni pie piena dziedzera.

Bijām jau gandrīz ar darbu galā, kad viņš pēkšņi ar roku norādīja uz trim transporta krātiņiem, kas bija nolikti pie durvīm. - Kas tiem kaķiem vainas?

-    Ak tiem? Tie jākastrē. Aizvedīšu tos Grenvilam Benetam.

-    Vai tad jūs tādu nieka darbiņu nevarat pats nostrādāt?

-    Nē. Visas kaķu kastrācijas sūtām Grenvilam.

Kelams skatījās uz mani platām acīm. - Kāpēc jūs to nedarāt pats?

-   Nu tā. Viņš ir augsta klase. Visaugstākā. Strādā spoži. Kaķi no turienes atgriežas ļoti labā stāvoklī.

-    Es nedomāju to apšaubīt. Bet, Džim, jūs noteikti varat to izdarīt uz mata tikpat labi.

-Zinu, zinu. Taču mēs kopš laika gala rīkojamies šādi. Mums taču ir lielo mājdzīvnieku prakse. Tā būtu vienkārši tāda sāņnovirze.

Kelams iesmējās. - Kopš esmu ieradies šeit, man gadījies redzēt, kā jūs noņematies ar visādiem sīkdarbiem, piemēram, šodien pat. Kur sākas atšķirība?

-Ak, to es īsti nemāku pateikt, Kelam. Šie tā sauktie sīkdarbi parasti ir nepieciešamības radīti un neatliekami. Bet neitralizējot es ķēros klāt pilnīgi veselam dzīvniekam. Varbūt tas nosaka atšķirību. Muļķīgi, vai ne?

-   Es saprotu, ko jūs gribat sacīt. Jūs nespējat samierināties ar domu, ka ielaužaties vesela dzīvnieka normālajā dzīvesveidā un ar savu operāciju ievadāt to aplamā gultnē.

-   Apmēram tā. Varbūt tas vienkārši ir pašpārliecības trūkums. Spēju sevi iedomāties vienīgi kā lauksaimniecības dzīvnieku ārstu, kam nav jāniekojas ar šādiem sīkumiem.

Kelams brīdinot pacēla pirkstu. - Visu cieņu jums par to, Džim. Taču jums drīz vien vajadzēs savu uztveri mainīt. Nākotne pieder darbam ar mazajiem dzīvniekiem. Tās dienas ir pagājušas, kad lauku veterinārārsti varēja atteikties no suņu vai kaķu kastrēšanas vai neitralizēšanas, aizbildinoties ar nevaļu.

-    Varbūt jums taisnība un mums vajadzētu reiz ķerties pie tā.

-    Un kālab ne tūliņ.

-Ko?

-    Sāksim ar šiem pašiem trim. Darbs nav ne grūts, ne sarežģīts. Koledžas klīnikā esmu to darījis ne vienreiz vien.

Es sāku gudrot iebildumus, bet viņš nolika vienu krātiņu uz galda un izcēla no tā trīs mēnešus vecu kaķēnu.

-     Atiet! - viņš iesaucās. - Pirmā neitralizācija. Skeldeilas mājā sākas jauns laikmets.

Nevajadzēja daudz laika, lai kaķēnu anestezētu un sagatavotu operācijas lauciņu. Kelams izdarīja nelielu griezienu dzīvnieciņam cirksnī. Viņa entuziasms sāka aizraut arī mani. - To sauc par "atslēgas cauruma ķirurģiju", - viņš skaidroja. - Un darbu atvieglo arī tas, ka tam nevajag lielas platības. Viss ir ļoti vienkārši. Tikai jāsatver vajadzīgais objekts.

Viņš iebāza pinceti sīkajā iegriezumā un izvilka no tā iegarenu audu skrandiņu. - Te nu tas ir. Mazbērnu spēlīte, ne darbs. - Tad viņš apklusa un pēc īsas pauzītes noteica. - Nekā. Nav vis. - Un, iegremdējis pinceti no jauna griezumā, kaut ko meklēja. Taču, kad viņš to atkal izvilka, pincetes galā karājās tā pati bāli sārtā audu skrandiņa, nevis mazās kaķenītes dzemde.

-      Sasodīts. Tāda ķēpa man vēl nekad nav gadījusies, - viņš nomurdēja un devās jaunā ekspedīcijā kaķēna vēderiņā. Viņš tikko vēlreiz bija izvilcis nepareizo objektu, kad iezvanījās telefons.

-    Piena drudzis, - es noklausījies paziņoju. - Tas ir steidzami. Diemžēl man jābrauc. Vai varēsiet tikt viens galā, Kelam?

-    Protams, varēšu. Bet kur, vellos, tā dzemde pazudusi?

Aizbraucu, atstādams viņu vienu ar kaķēnu un pārdomām

par turpmākajām ekspedīcijām.

Kad vēlāk sastapāmies, viņš man pusgreizi uzsmaidīja.

-    Jūs vēl nebijāt lāgā pa durvīm izgājis, kad atradu to, ko meklēju, un pēc īsa brītiņa operācija bija pabeigta. Ar abiem pārējiem kaķēniem viegli tiku galā viens pats. Bez pūlēm un bez problēmām.

Es viņam pilnīgi noticēju. Ja man vispār kādreiz gadījies sastapt cilvēku ar iedzimtu ķirurga talantu, tad tas bija Kelams.

Taču ar to stāsts vēl nav galā. Pēc dažām nedēļām saņēmām jaunu četru kaķēnu metienu neitralizēšanai. Tā kā Kelams tobrīd mājā bija viens, viņš neizmantoja mūsu parasto lokālās anestēzijas aparātu, bet iemidzināja kaķus ar nembutālu.

Kad iegāju operāciju istabā, viņš patlaban grasījās stāties pie pēdējā operējamā.

-    Priecājos, ka esat atgriezies, Džim. Ar tiem jau esmu galā. Tas gāja ļoti ātri. - Viņš norādīja uz trim iemidzinātajiem kaķēniem. - Tagad beidzot varēšu jums parādīt, cik vienkārši tas tiek izdarīts. Viņš iegremdēja pinceti vēderā, pačakarēja un izvilka uz mata tādu pašu caurspīdīgu skrandiņu kā iepriekšējā reizē. Viņš nolūkojās uz to, it kā negribēdams acīm noticēt, iestūma to atpakaļ, pūlējās no jauna, bet bez panākumiem.

-    Tas ir neticami! - viņš gandrīz iebrēcās. - īstākā melnā maģija!

Es iesmējos un paplikšķināju viņam pa plecu. - Man ļoti žēl, Kelam, bet es iegriezos tikai uz mirkli starp diviem izsaukumiem, lai paskatītos, kā jums veicas.

-    Man veicās lieliski - līdz jūsu atnākšanai! - viņš nosauca man nopakaļ, kad gāju ārā.

Tagad atskatoties es tās varu nosaukt par visērmotākajām un gandrīz neticamām epizodēm savā mūžā, jo trešajā gadījumā, tikai nedēļu vēlāk, man gadījās ieiet operāciju istabā, kad mans jaunais kolēģis bija noliecies pār iemidzinātu kaķēnu. Viņš pacēla galvu, uzsmaidīja man un moži sacīja: - Aha, Džim, jūs atkal esat šeit. Tikko esmu apstrādājis divus, nupat ķēros pie šitā. Pakavējieties šoreiz un paskatieties, lai varu jums parādīt, kā to dara.

Ātri un prasmīgi viņš iegremdēja pinceti un pēc īsa brītiņa no sīkās griezuma atvērtnes izvilka… parasto gandrīz caurspīdīgo aukliņai līdzīgo audu gabaliņu.

Steigšus viņš atgrūda to atpakaļ un mēģināja vēlreiz - ar tādu pašu iznākumu.

-    Lai viņu nelabais! - viņš iekliedzās. - Kas te īsti notiek? Kad tas sākumā atgadījās, iedomājos - varbūt esmu bijis pārāk lielīgs, bet tagad zinu - tas esat jūs! - Viņš uzmeta man gluži mežonīgu skatienu. - Jūs esat gatavais šamanis, noskatījis mani ar ļaunu aci. Visas trīs reizes pēc kārtas!

-    Ai, man drausmīgi žēl, Kelam, - es atsaucos, ar pūlēm valdīdams smieklus. - Tā vienkārši ir nelaimīga sagadīšanās. Bet kas tas ir, ko jūs tur nemitīgi velkat laukā. Vai tam ir nosaukums?

-Tagad ir, - mans kolēģis atņurdēja. - To sauc par Heriota vadu.

Nosaukums izgāja tautās, un vēl ilgi pēc tam, kad neitralizēšana sen vairs nebija jaunums, bet bija kļuvusi par ikdienišķu parādību veterināru praksē, ikreiz, kad pincetē pagadījās kāda nenosakāma audu skrandiņa vai pavediens, allaž atskanēja:

-    Āre, atkal Heriota vads!

23. nodaļa

Pirmo rītu pamodies mūsu jaunajā mājā, izjutu parasto rīta gatavību: atsperei līdzīgi izšauties no gultas, zibenīgi uzraut mugurā drēbes un doties rīta auļojumā pa Skeldeilas mājas plašumiem. Biju tik neglābjami ieraduma varā, ka, tikko ietarkšķējās modinātājpulkstenis, manas kājas saspringa gatavībā skrējienam. Pagāja minūte vai pat visas divas, līdz aptvēru, ka tādas izdarības kā uguns iekuršana arhaiskajās apsildīšanas ierīcēs un skriešana nu kļuvušas par pagātni.

Viss bija turpat vai ar roku sasniedzams. Gandrīz bezbēdīgi uzģērbis neierastos rītasvārkus, nokāpu nedaudzos pakāpienus līdz nelielajai hallītei un no turienes nokļuvu tieši virtuvē, kur mani apņēma brīnumains Aga krāsniņas siltums. No savas guļvietas pieslējās bīglenīte Dina un, astes strupuli luncinādama, gorījās man pretī. Kamēr es viņu noglaudīju un mēs apmainījāmies ar parastajām rīta laipnībām, viņas sejas izteiksme nepārprotami pauda: "Nu, vai nav brīnišķīgi?"

Biju debesīs. Kā transā iebēru kannā tēju un uzliku to uz karstās sildvirsmas. Un jau pēc nemanīgi īsa brītiņa līgoju augšup, nesdams Helēnai rīta tējas tasi.

Atgriezies virtuvē, iebēru kanniņā arī savu tiesu un paliku brīdi stāvam, tīksmīgi ieelpojot dzēriena smaržu, kamēr tēja uz pavarda ievilkās. Noraudzījos pa logu uz zaļajiem laukiem un pakalniem un jutos kā sultāns. Bija tik labi, ka nodomāju - neko daudz vairāk dzīve man dāvāt nespēs.

Viss bija noskaidrojies. Sapratu, cik ļoti man laimējies abās izsolēs, kad neizdevās nopirkt māju. Tagad man piederēja māja, kas bija daudz labāka par abām iepriekšējām - moderna, saprātīga izmēra, ar visām labierīcībām… un silta. Atcerējos "nojumi", pēc kuras bijām ilgojušies, un te nu tā bija - sapnis, kas pārvērties īstenībā. Jauku domu ieaijāts, atslīgu savā krēslā. Taču jau nākamajā mirklī skaļš blīkšķis satrieca manu laimīgo mieru. Troksnis bija atskanējis krēslā zem manis. Pielēcu kājās kā dzelts. Parāvu uz augšu sēdeklim pārklāto spilventiņu. Zem tā ieraudzīju Jaungada pārsteiguma spridzeklīti. Tūliņ arī atskanēja skaļi smiekli un pār kāpņu margām augšstāvā pavīdēja ļoti laimīgi ģīmīši. Pār margām nolīkuši, tur smējās Džimijs un Rozīte.

- Ak jūs, mazie draņķēni! - es iebrēcos, drāzdamies augšup. - Jau pašā pirmajā rītā! Nu pagaidiet tikai!

Taču, kad tiku augšā, viņi jau bija pamukuši katrs savā istabā, un man nebija ilgāk laika ar viņiem noņemties.

No jauna apsēžoties, iedomājos, ka turpmāk vajadzēs būt modrākam. Maniem bērniem traki patika izjokot tēti - sadabūt apalīšus, kas pīkst, kad tajos kož, aploksnes, kuras atplēšot atskan dūkoņa, un tamlīdzīgi jociņi viņiem sagādāja lielu lielos priekus, it īpaši no rītiem, kad manas aizsardzības spējas bija vājas. Ikreiz, kad aizbraucām uz Glāzgovu ciemos pie maniem vecākiem, bērni taisnā ceļā devās uz Toma Šeparda brīnumbodi Kvīnstrītā, lai iegādātos jaunus krājumus pārsteigumiem. Un šeit, jaunās mājas nelielajā platībā, es viņiem biju daudz vieglāk pieejams.

Tomēr pietika iebaudīt dažus malkus tējas, lai no jauna izjustu sākotnējo eiforiju. Es vēl nespēju noticēt brīnumainajai izjūtai, ka vajadzēja vien pastiept roku, lai sasniegtu, ko vēlos. Un Helēnai dzīve būs daudz vieglāka.

Miers un klusums nebija ilgs. Kad bērni nonāca lejā, virtuvē no klusuma vairs nebija ne vēsts. Džimijs bija pierīkojis skaļrunim pievadu no mūsu mīļās Mērfija radiolas, kas atradās tepat blakus ēdamistabā. Un jau nākamajā brīdī Elviss Preslijs rāva vaļā tā, ka vai ausis plīsa.

Es no skaļā lēruma pabēgu, uznesdams Helēnai otru tasi tējas. Pie tā biju viņu pieradinājis Skeldeilas mājā, tā pasargādams, lai viņa uzreiz nemetas ar visu sparu darbos.

Atgriezies pacēlu avīzi, kas bija iemesta pa durvīs ierīkoto vēstuļu spraugu. Paņēmu savu tējas tasi un no jauna apsēdos pie galda.

Rozīte, kas sēdēja man blakus, šūpojās ar visu krēslu mūzikas taktī, un pēkšņi viena krēsla kāja, atpakaļ pie grīdas laizdamās, uztrāpīja maniem rīta čībā ieautās kājas pirkstiem. Tajā laikā viņš bija brangi apaļš skuķēns un visai svarīga, tāpēc trāpījums gauži sāpēja. Es sāpēs iebļāvos, tēja izšļakstījās no krūzītes un aplēja avīzi. Mana meita sāka smieties, Dina arī priecīgi ierējās, tā piedalīdamās kopējā jautrībā.

Par spīti sāpēm, man tomēr iešāvās prātā, ka šajā rītā pavisam īsā laikā manām atvasēm uz tēva rēķina iznācis labi pasmieties. Šī diena viņiem paliks atmiņā.

Rīta mūzikas koncerts kļuva neizbēgams jau kopš pirmā rīta, un sākumā tas man sagādāja īstas mocības, jo visu mūžu esmu mīlējis klasisko mūziku, popmūzika man griezās ausīs kā nepatīkams, mežonīgs troksnis. Taču, kad aizritēja mēnesis pēc mēneša, rīts pēc rīta ar Rovena Gērta dziesmām, ar veco Elvisu, sāku pie tām pierast, un tagad, pēc trīsdesmit gadiem, kādu no tām dzirdot, esmu atkal tajā pašā virtuvē, bērni tiesā brokastīs kukurūzas pārslas, blakus krēslam uz grīdas sēž mans suns, un pasaule ir jauna, bez rūpēm un sirdsēstiem.

Un tomēr manas jūtas toreiz skāra arī citādi dziļi pārdzīvojumi. Dzīve Skeldeilas mājā man bija nozīmējusi daudz vairāk, nekā spēju iedomāties. Un aiziešana bija sāpīga. Kad kravas mašīna bija aizvedusi mūsu mantas, es pārstaigāju tukšās istabas, kur vēl šķita saglabājusies manu bērnu smieklu atbalss. Iegāju lielajā dzīvojamā istabā, kur tiku lasījis bērniem priekšā pirms gulētiešanas, kur tik jautri pavadījām laiku - Zigfrīds, Tristans un es - mūsu bezbēdīgajās vecpuišu dienās. Uz kamīna zimzes savulaik stāvēja skārdene, kur glabājās mūsu nauda. Stiklotās durvis izveda vecajā, ar augstu mūra žogu apjoztajā dārzā ar zālieniem, augļu kokiem, sparģeļu un zemeņu dobēm. Viss, viss bija daļa no lielā atmiņu okeāna.

Uzkāpu pašā augšstāvā, kur atradās lielā istaba ar alkovu. Tur mēs ar Helēnu gulējām, bet blakus kambarī stāvēja mūsu bērnu gultiņas. Klaudzošiem soļiem aizgāju pa kailo dēļu grīdu līdz turienei, un man gandrīz likās, ka dzirdu smieklus un ķiķināšanu, kad Džimijs un Rozīte rītos modās. Iegāju arī istabā, kur mēs ar Helēnu bijām mituši savas laulības sākotnē. Pie sienas bija stāvējis sols, uz tā petrolejas virtuve ar vienu degli - mūsu vienīgā ierīce ēdiena vārīšanai. Aizgāju līdz logam, pārlaidu skatienu pār mazās pilsētiņas namu jumtiem, pār zaļajiem pakalniem un noriju cieto kamolu, kas bija sakāpis kaklā. Mīļā, vecā Skeldeila. Es ļoti priecājos par to, ka paturēsim šo māju par darba telpām, diendienā virināšu tās pašas durvis, bet manas ģimenes šeit vairs nebūs, un es neviļus ieprātojos -r diezin vai jelkur mēs būsim tik laimīgi, cik laimīgi bijām šeit.

24. nodaļa

-    Vai es varētu parunāt ar to dakteri, kam pieder āpsis?

Šāds pieprasījums atskanēja visai bieži. Un man tas patika.

Tas nozīmēja, ka fermeri Kelamu atzinuši un uzskatīja par lietaskoku. Es nepavisam neņēmu ļaunā, ja tie labāk gribēja viņu nekā mani. Mani būtu biedējis izdzirdēt: "To stulbeni gan vairs nesūtiet!", kā tiku dzirdējis sūdzamies vienu otru veterinārārstu, pie kuriem strādāja asistenti.

Man šajā ziņā bija ārkārtīgi laimējies ar Džonu Krūku, kas bija izcils speciālists un deva lielu ieguldījumu mūsu praksē, un varētu domāt, ka būtu pārāk daudz gribēt tūliņ vēl vienu super- klases darbinieku. Taču visi tagadējie koledžu absolventi bija labāk izskoloti nekā savulaik mēs. Tomēr bija arī tādi, kas šādu vai tādu iemeslu dēļ līdz diplomam netika. Dažiem apnika ilgais, smagais stažēšanās laiks vispārējā veterinārijā. Citi nespēja izturēt garās darba stundas, un bija arī tādi, kas neprata atrast un nodibināt kontaktu ar klientiem.

Kelams šķita darbā iejūtamies bez piepūles, par ko es izjutu dziļu atvieglojumu. Tomēr, gluži tāpat kā Džons un Tristans bija dažāda rakstura un atšķirīgi, Kelams savukārt atšķīrās no viņiem abiem. Cilvēkus valdzināja un mulsināja tas, ka viņš visur nēsāja līdzi āpsi. Savukārt viņa garās vaļa ūsas šķita interesantas tiklab fermeriem, kā mazo dzīvnieku īpašniekiem. Taču vissvarīgākais bija viņa prasme darbā. Viņš patiesi bija labs un gudrs veterinārārsts.

Mans kolēģis nolika telefona klausuli un pievērsās man. - Tas bija Edijs Kotss. Sacīja, ka viņam viens lops esot maķenīt sajucis. Laikam viņš domā, ka esmu varens zinātājs, kad darīšana ar jukušiem lopiem.

-    Labs ir, Kelam, tad labāk brauciet tūliņ turp, - es smiedamies atteicu.

Mirkli domīgi klusējis, viņš sacīja: - Grbēju jums kaut ko palūgt, Džim. Vai nebūtu iespējams mainīt manas darba stundas?

-    Jūs domājat pusbrīvdienu?

-    Nē, man gribētos ik rītu sākt darbu pulksten sešos un beigt divos pēcpusdienā.

Es pārsteigts paskatījos uz viņu. - Un kālab jūs to vēlētos?

-     Tā es iegūtu vairāk laika apzināt apkārtni, tuvāk iepazīt savvaļas dzīvniekus un floru.

-    Redziet, Kelam, es zinu, ka jums ir šādas aizraušanās. Mēs, protams, varam atsevišķās reizēs sadalīt darbus dažādi, bet tik stingri sadalīt stundas nebūtu racionāli. Nekas labs nesanāktu.

-     Labi, - viņš filozofiskā vienaldzībā noteica un grasījās iet

ārā.

-    Pagaidiet mirklīti, Kelam, - es viņu aizturēju. - Ja reiz esam sākuši par to runāt, tad gribu vēl ko pateikt. Jūs esat tāds kā bēgulīgs vai izvairīgs.

-    Kā tā?

-     Nu tā, ka man grūti jūs sadabūt rokā, kad esat man vajadzīgs. Kā jums zināms, mazajās fermās augstu kalnos gandrīz nevienā nav telefona. Notvert jūs šeit arī nav iespējams, jo nozūdat tikpat negaidot, kā esat ieradies. Vienīgais brīdis, kad varētu jūs uztrāpīt, ir ēdienreizes. Taču jums tās ir pagalam nenoteiktas, jūs atšaujaties un aizšaujaties, ne ar zilbīti nepieteikdamies, bet varbūt šajā laikā ir kāds steidzams izsaukums. Tāpēc, lūdzu, padodiet man ziņu, kad ierodaties.

Kelams sacirta kopā papēžus un salutēja. - Tieši tā, ser. Nekļūdīgi ziņošu.

Abi kopā devāmies uz aptiekas istabu. Bet, kad izgājām gaitenī, man nāsīs iesitās drausmīga smirdoņa. Salkana, neizsakāmi pretīga. Tā šķita plūstam no augšas, no Kelama dzīvokļa.

-    Vellos, kā smird! Kas tā ir par sasodīti ellišķīgu smirdoņu, Kelam?

Viņš uzmeta man pārsteigtu skatienu. - Ak, tur burbuļo vira maniem dzīvniekiem.

-    Vira? Kas tā varētu būt par viru?

-    Tie ir parasti liellopu kuņģi. Miesniekam tie paliek pāri, gandrīz vai ārā metami. Viņš sacīja, ka es varot tos dabūt, cik vien man vajag.

Aizspiedu mutautu degunam priekšā un nevarēju rimties. - Baigā vira! Dieva dēļ, ejiet drīzāk augšā un ņemiet katlu no uguns nost! - Izstreipuļoju pagalmā un pāris reižu dziļi ievilku elpu. Kad stāvēju, pret sienu atspiedies, man neviļus iešāvās prātā, ka labas attiecības ar Kelamu tomēr ir svarīgākas par visu pārējo, un absolūti pilnīgs šai pasaulē nav neviens.

Vēlāk todien ierodoties pusdienās, piedzīvoju, ka mani no rīta teiktie vārdi krituši auglīgā zemē. Iezvanījās telefons, un vada viņgalā dzirdēju Kelama balsi: - Ieradies paēst, ser.

-   Ziņojums pieņemts, jauno cilvēk, - es tādā pašā garā priecīgs atbildēju.

Todien es to vēl nezināju, bet vēlāk piedzīvoju, ka visu laiku, ko nostrādāja mūsu praksē, viņš ik dienu tā pieteicās. Ne reizi viņš vairs neieradās mājās paēst, to nepaziņojis. Un, kad tagad kādreiz ļauju gadiem aiztecēt atpakaļ, dzirdu šos pašus vārdus:

"Ieradies paēst, ser."

25. nodaļa

Kad bijām pārcēlušies uz jauno māju Rovengeitā, man atkal piemetās nemiers, gluži tāpat kā toreiz, kad sākām dzīvot Skel- deilā. Tajā laikā ģimenes apgādnieka pienākums mani mudināja apmeklēt mājsaimniecības piederumu ūtrupes, lai izdevīgi iegādātos dažādas lietas, kas man šķita absolūti nepieciešamas, piemēram, to pašu koncertīnu.

Tagad manas intereses tiecās citā virzienā: likās, ka noteikti jāiekārto mauriņš tenisa laukumam dārzā aiz mājas. Galvenokārt, protams, bērniem par prieku, arī mēs ar Helēnu bijām aizrautīgi tenisa spēlmaņi, ja vien atlika brīvs brīdis.

Pavērojis citus šādus laukumus, nācu pie atziņas, ka galvenā problēma ir visu iekārtot tā, lai bumbiņas neaizlidotu nezin kur un nepazustu tālumā. Likās, ka šo problēmu varētu atrisināt, aizvelkot pagalma galā augstu tīklu. Likās, ka bēda būs izbēdāta, kad pie mums ieradās vecīgs zvejnieks. Viņš sacīja, ka esot metis zvejošanai mieru un izpārdošot zvejas rīkus, piemēram, šo lielisko tīklu atdošot par mērenu cenu. Par divpadsmit mārciņām es nopirku milzīgu tīkla rituli, kas bija cieši nosiets ar auklu. Lepni parādīju savu guvumu Helēnai.

Viņa sevišķu prieku neizrādīja. - Vai esi pārliecināts, Džim, ka neesi izdarījis muļķību? Tev dažkārt ir tā atgadījies iekrist.

Es apskaitos. - Gadījies iekrist? Neiespējami! Ja tu būtu redzējusi veco zvejnieku! Viņš bija no Freizerbūras, ģērbies tumši zilā vilnas uzvalkā. Jautru valodu, sārtu, atklātu seju - smaržoja pēc darvas un sāls. Viņš sacīja, ka šis esot pēdējais tīkls, tālab atlaidīšot to lētāk, lai tiktu drīzāk atpakaļ uz mājām.

-     Hm… Tāda valoda man arī īsti lāgā nepatīk, - Helēna nopurpināja. - Vai ieskatījies viņa pikapā pārliecināties, ka tur vairāk tīklu nav?

-    Nu, nē… tas nebija nepieciešams. Varu galvot, ka šoreiz man patiesi gadījies labs pirkums. Nāc līdzi, es tev tūliņ to parādīšu.

Helēna atnāca man līdzi uz zālienu, un es sāku raisīt rituli vaļā un izritināt. Jo tālāk ritināju, jo man dūša saplaka. Atklājās milzīgs tīkla lērums, taču tas bija vienos plīsumos un skrandās. Daži caurumi bija vairāku pēdu diametrā. Helēna ieklukstējās smieklā, bet, kad biju atritinājis visu tīklu, laida vaļā smējienu pilnā balsī.

-   Ak mandieniņ! - viņa iesaucās, noslaucījusi asaras, ko bija sasmējusi. - Paldies Dievam, ka ģimenē ir jel viens saprātīgs, praktisks cilvēks. Lai nu ko, bet es tādu muļķību nerpūžam nespētu izdarīt!

Drausmīgi satriekts noraudzījos uz nederīgo skrandu kaudzi. Tad ieminējos: - Varbūt lūkošu tos caurumus kaut kā pievilkt ar auklu.

- Rimsties jel! - Helēna iesaucās, no jauna savaikstīdamās. - Nesāc atkal mani smīdināt, man vairs nav spēka.

Tīkls, protams, uzvilkts netika, un es vairākas nedēļas ne ar vārdu par šo tematu neierunājos. Taču šad un tad, kad neviens neredzēja, es padarbojos ap tīkla caurumiem.

Lai kaut kā drīzāk atgūtu zaudēto uzticēšanos manām spējām, pūlējos šo to paveikt dārza labā. Nejauši man gadījās izlasīt avīzē sludinājumu, kas ieteica auduma pārsegus stādījumiem. Nodomāju, ka tas patiesi būtu lielisks aizsargs pret Jorkšīras pavasara dzestrumu. Avīzē bija attēls ar nosegtu stādījumu rindām. Un piedevām mani iepriecināja arī tas, ka šie audumi nemaksāja dārgi. Pasūtīju iecerēto daudzumu. Gaidot piegādi, iedomājos, ka saņemšu milzu kasti. Taču pasūtījumu atnesa pastnieks - nelielu sainīti. Kā gan tajā varēja atrasties pārsegi, ko biju redzējis attēlā?

Taču noslēpums itin drīz atklājās. Tas, ko es biju noturējis par stingru pārsega materiālu, bija visparastākā polietilēna plēve. Un tas vēl nebija viss. Pie komplekta piederējās žūksnis sīku stieplīšu ar sarežģītu instrukciju, kā stieplīti A ievērt cilpiņā B un sastiprināt punktā C.

. Šādās izdarībās es nekad neesmu bijis sevišķi veiksmīgs, tāpēc arī tagad noņēmos ar stieplītēm stundām. Helēna ar neslēptu ziņkāri noraudzījās manos pūliņos.

Man nekas cits neatlika, kā atzīties iecerētajā pasākumā. Mani, zināms, nokaitināja viņas reakcija. Lūpu kaktiņi sāka aizdomīgi raustīties, lai gan ļoti centās noturēties nopietna. Es stūrgalvīgi turpināju cīņu ar stieplīšu mudžekli un izstieptajām polietilēna plēvēm.

Iznākums bija gaužām bēdīgs. Helēna iznāca ārā vēlreiz paskatīties tieši tajā brīdī, kad polietilēna plēves garā rindā, vienā malā kaut kā saspraudītas, izskatījās kā uz garas auklas izžauta veļa, kas plivinās vējā.

Tas manai sievai bija par daudz. Viņa smējās aizraudamās un nespēkā atslīga pret mājas sienu, bet tad iegāja iekšā. Laikam, lai apsēstos. Es tiku pamests dārzā viens un centos jelkā saglābt kaut drusciņ pašcieņas, tomēr nespēju ilgāk noskatīties uz vējā plīvojošajiem apsegiem. Salocīju visu klājienu, līdz iznāca sākotnējais sainītis, un aiznesu to noglabāt garāžā. Biju piedzīvojis jaunu izgāšanos, un manas akcijas noslīdēja vēl zemāk.

Nedēļu vēlāk, atgriežoties no rīta apgaitas, sastapu Helēnu neparastā noskaņojumā. Viņa paraudzījās manī platām acīm, satriekta, viegli aizelsusies.

-    Nāc, Džim, paskaties! - viņa uzsauca un ieveda mani dzīvojamā istabā. Tur mēbeles bija atbīdītas tuvāk sienām, lai istabas vidū atbrīvotu vietu lielam, greznam, biezam, nekad neredzētam paklājam.

-    Ko tas, vellos, nozīmē? - es jautāju.

-Nu tā, - Helēna vēl satrauktāka skaidroja. - Ieradās viens svešs vīrietis un atnesa šito brīnišķīgo paklāju. Tas ir īsts kaz- bahs.

-Kas?

-    Kazbahs - ļoti reta austrumnieku paklāja tips.

-    Austrumnieku?

-     Jā. Tas cilvēks nupat atbraucis no Indijas. Paklāju viņš ieguvis no kāda iezemieša.

-     Iezemieša?.. Indijā? - Man galvā sāka griezties karuselis. - Par ko tu īsti runā?

Helēna izbrīnījusies paraustīja plecus. - Vienkārši par to, ka mums ir iespēja iegūt šo skaisto paklāju. Mums tāds tiešām būtu vajadzīgs.

-    Par cik?

-    Par divdesmit mārciņām.

-Ko?

-    Tas ir ārkārtīgi lēti, - Helēna pārliecināta attrauca. - Neaizmirsti, ka tas ir īsts kazbahs. Tas cilvēks sacīja, ka jebkuros citos apstākļos tas maksātu simtiem mārciņu. Mums palaimējies tikai tāpēc, ka viņš sastapis to iezemieti agrākajā…

-    Nesāc nu atkal, - es sacīju. - Kur tas cilvēks ir?

-    Viņš jebkuru brīdi atgriezīsies. Es viņam sacīju, ka tu gribēsi viņu satikt.

-     To es katrā ziņā gribu. - Noliecos pie kazbaha to tuvāk aplūkot. Tas šķita darināts no kaut kāda spaļaina materiāla, jo, kad to apčamdīju, man pirkstos dūrās kaut kas ass. Mezglu bumbuļi ik pa dažām collām bija tik izcili, ka ikviens, kam gadītos uz tiem uzkāpt, kluptu. Neko tamlīdzīgu man vēl nekad nebija gadījies redzēt. Lūpās jau krājās diezgan asi vārdi, tomēr apvaldījos un saglabāju mieru. Taču īsti drošu pamatu zem kājām nejutu, jo šo to biju arī pats sagrēkojis.

-    Helēn, —es maigi ierunājos, - vai tu tiešām esi pārliecināta, ka tas paklājs mums vajadzīgs? Tas ir tik biezs, ka tam pāri nevaram aizvērt durvis. - To es tūdaļ uzskatāmi nodemonstrēju.

-    Un vai tev neliekas, ka krāsas ir pārāk spilgtas?

Mana sieva domīgi, ar zināmām šaubām paskatījās uz paklāju.

-    Varbūt es tiešām esmu mazliet pārsteigusies… bet, liekas, tas pārdevējs ir atnācis un gaida pie durvīm.

Viņa atvēra ārdurvis un ieveda istabā paklāju speciālistu - patīkama izskata vīrieti, gadus četrdesmit vecu. Šķita, ka viņš spoži pārvalda pārdošanas tehniku. Burvīgi smaidīdams, viņš paspieda roku un pasniedza vizītkarti, lai pierādītu, ka ir solīds cilvēks. Un tad sekoja vārdu plūdums - īsta slavasdziesma kazbaham. Ne mirkli viņš nenolaida no manis acu, un jāteic, skatienam bija gluži hipnotisks efekts, bet tad viņš sāka stāstīt par iezemieti. Tas ļāva man atjēgties, un es viņu pārtraucu.

— Paldies, ļoti pateicamies, - es sacīju, - bet mums šis paklājs tiešām nav vajadzīgs.

Viņš pārsteigts paraudzījās uz mani un, likās, patiesi nespēja noticēt, ka mēs atsakāmies izmantot tik retu un izcilu izdevību, bet es nelokāmi paliku pie sava laipnā atteikuma.

Vēl brīdi viņš turpināja, likdams lietā visu pārliecināšanas spēku, vairākkārt lietodams izteicienus: "teikšu jums absolūti godīgi", "gribu būt pilnīgi atklāts…", līdz es viņu beidzot apklusināju, teikdams:

- Es jums palīdzēšu to iznest ārā.

Nepārprotami manī dziļi vīlies, viņš drūmi palocīja galvu. Paklājs bija nejēdzīgi smags, kad abi gandrīz vai klupšus to transportējām ārā, pa ceļam atstādami dažādu krāsu dzijas plūksnas.

Kad viņš bija projām, es par notikušo neteicu vairs ne vārda, un arī vēlāk tas nekad netika pieminēts. Man pašam savākts tāds neveiksmju dosjē, ka nav pamata izturēties augstprātīgi. Mūsu laulībā Helēna, zināms, ir saprātīgākais un praktiskākais partneris, un šis bija un palika viņas Vienīgais paklupiens. Ja man pašam vēlākajos gados iznāca iekulties prāvākās nepatikšanās, man allaž palika kluss mierinājums - īstais kazbahs.

26. nodaļa

Nezinu neviena cita suņa, kas tik dedzīgi nodotos spēlēm kā Baunsers.

-   Nāc šurp, čalīt, - aicināja saimnieks Arnolds Breitvaits. - Parādi Lū Hoda lielo servi.

Suns, glīts borderkollijs, pieslējās pakaļkājās, pacēla labo priekšķepu augstu pāri galvai, tad strauji trieca to slīpi uz leju.

Es aiz sajūsmas iesmējos. - Tā nu gan viņam iznāca vareni, Arnij. Man prātā nebūtu ienācis, ka viņš prot arī tenisu spēlēt.

-    Re, ka prot gan. - Lielais Arnolds dziļā maigumā noraudzījās uz savu mīluli un noglāstīja tam galvu. - Un tas vēl nav viss. Viņam patīk visādi sportot, tāpat kā saimniekam. To servi es viņam iemācīju - lai izskatās kā Lū Hodam. Arī es tā servēju.

-    Jums ir gadījies ar viņu tikties, vai ne?

-    Ar viņu tikties? Viņš ir mans draugs. Mēs abi esam lielos čomos. Lū ir augstās domās par mani, tā patiešām ir.

Skatījos uz Arniju un jutu atkal uzviļņojam tās dīvainās izjūtas, kas mani pārņēma ikreiz, kad biju kopā ar viņu. Viņš bija profesionāls celtnieks, vismaz viņš pats sevi tā raksturoja. Neviens gan nekad viņu nevienā jaunceltnē redzējis nebija. Viņš bija neprecējies, spēcīgs, labā fiziskā formā, vēlīns sešdesmitgadnieks, īsts sporta fanātiķis. Viņa zināšanas šinī jomā bija enciklopēdiskas. Kā viņš pie tām tika, tas palika neskaidrs, jo gandrīz nekad neizbrauca no Darovbijas. Tomēr daudzus pasaules lielākos sportistus viņš teicās esam savus draugus.

-     Un tagad mazliet uzspēlēsim kriketu, čalīt, - viņš sacīja savam sunim. - Tava pozīcija ir tur labajā pusē. - Suns apgūlās, bet viņš paņēma nūju un mīkstu bumbiņu. Notēmējis viņš raidīja bumbu garām sunim. Tas veikli palēcās, notvēra bumbiņu mutē, aiznesa to saimniekam un pēc tam no jauna nolikās pozīcijā. Šoreiz viņš raidīja bumbiņu sunim gar otru sānu. Suns reaģēja trāpīgi. Pēc tam Arnijs vēl vairākkārt palaida bumbiņu sunim pārmiju gar vienu un otru sānu. Suns ikreiz nostrādāja nevainojami.

-    Viņš nekad nenopūdelē nevienu bumbiņu, - Arnijs, priecīgi gruģinādams un gaužām apmierināts, noteica. Tad pacēla man pretī nūju, lai labāk to apskatu. - Šito nūju es pāris reižu aizdevu Lensam Hatonam divām lielām spēlēm. Vēl tagad skaidri atceros viņa vārdus: "Šitā ir viena smalka nūja, Amij". - To es neklausījos pirmoreiz. Leģendārais Hatons, sers Leonards, tolaik bija Anglijas valsts komandas kapteinis, pazīstams visā pasaulē, bet Jorkšīras kriketa spēlētājiem un cienītājiem - Dieva kārtā.

-    Un šitenos… - Arnijs pacilāja pāri krietni notriektu kriketa zābaku. - Šitenos arī Lenss no manis aizņēmās. Ne vienreiz vien. "Tie man nes laimi," viņš sacīja.

Jā, atceros, ka esat man par to stāstījis, Arnij, - es piebildu.

-    Ak jā, jā - atmiņas. Arī es esmu piedzīvojis slavas laikus kriketā… - Viņa skatiens šķita apmiglojamies, un es zināju, ka nu viņš tūdaļ aizpeldēs savās dūmakainajās reminiscencēs par Pirmo pasaules karu. Biju iegriezies tikai uz īsu brīdi apcirpt Baun- seram nagus, taču sapratu, ka jāgaida.

-Toreiz mūsu bataljons spēlēja Francijā. Negāja lāgā. Bumbiņu pārņēma pulkvedis. "Raidu jums, Breitvait!" viņš uzsauca. Es daru, ko varu, bet šī aiziet savu ceļu…

-   Traki… - es ieteicos, bet Arnijs to nedzirdēja un nerimās, līdz nebija izstāstījis visu, ko iecerējis.

Es pāris reižu noklikšķināju nagu griežamās dzirkles, bet viņš arī to nelikās dzirdam.

-Tagad parādīsim tavu Toma Finnija numuru! - viņš iesaucās. Arnijs nekavējās atripināt pa zālienu futbola bumbu. Šis bija triks, kas Baunseram sevišķi patika. Biju to jau vairākkārt redzējis, tomēr vēl pakavējos, lai noskatītos. Suns driblēja ar purnu bumbu apkārt zālienam, ar ķepām ieturēdams virzienu un gaidīja saimnieka komandu. Drīz tā arī atskanēja: - Uz vārtiem! - Suns nekavējoties virzīja bumbu tieši uz zāliena tālāko galu, kur atradās "vārti", divi netālu viens no otra zemē iedzīti mietiņi. Trāpīgs purna grūdiens ieraidīja bumbu starp mietiņiem.

Mēs smējāmies un aplaudējām, bet suns, asti kulstīdams, priecīgi lēkāja mums apkārt. Es priecājos redzēt Baunseru tik spriganu, jo nebija vairs nekāds jaunais, nāca jau pāri deviņiem gadiem.

-    Viņam tādi joki patīk, Arnij, vai ne? - es sacīju.

-     Patīk, kā nu ne. Vairāk par visu viņam patīk maķenīt pasportot. Vislaimīgākais viņš ir tad, kad nododamies šitām spēlēm.

Tad viņš apcerīgi nopūtās un piebilda: - Sen neesmu ar Tomu ticies.

Toms Finnijs patlaban bija savas karjeras zenītā. Visu laiku labākais Anglijas futbolists.

-    Vai jūs viņu pazīstat? - es jautāju.

-    Pazīstu, pazīstu. Mēs abi dzīvojam pa draugam. Vajadzēs drīzumā atkal kādreiz satikties. Hei, Baunser, - viņš atkal pasauca suni. - Vai būsi ar mieru uzspēlēt golfu un parādīt savu Toniju Loki.

Es pacēlu roku. - Citreiz, Arnij. Nu man tiešām jāiet. Darbs gaida.

-    Kārtībā, Džim. Es nekādā ziņā negribu jūs aizkavēt. - Viņš šķelmīgi pasmaidīja. - Tikai pieminot golfu, man ienāca prātā, cik jautri esmu pavadījis laiku kopā ar Toniju.

-    Vai vēl viens no jūsu draugiem?

-    Ciešs.

Kamēr kniebu nost Baunseram garos nagus, prātoju - diezin, vai ir jel viens pasaulē slavens sportists, kas Arnijam nebūtu pazīstams. Tonijs Loke bija milzis golfa pasaulē, bet viņam - ciešs draugs.

Tāpat kā vairumam suņu, arī Baunseram nepatika nagu nokniebšanas procedūra, kad tos apstrādāju, cieši sažņaudzis viņa ķepu. Mēli izkāris, viņš elsa. Taču, būdams ļoti labdabīgs, viņš ne reizes neieņurdējās, nedz arī citādi izrādīja īgnumu, bet pacietīgi padevās liktenim.

-    Melnie nagi griešanai ir nejauki - nav saredzams, cik tālu drīkst griezt, - es sacīju. - Ja iegriež par dziļu, tad gauži sāp. Tu, Baunser, gan nekad man nepiedotu, ja es tev nodarītu tādas sāpes.

Lai arī lielais suns bija nobijies, tomēr, dzirdot savu vārdu, tas paluncināja asti. Tikko netīkamā operācija bija galā, viņš pietraucās kājās, aizlēkšoja un apmeta pāris loku pa zālienu.

-     Pirms ejat projām, ienāciet izdzert tasi tējas, - Arnijs aicināja.

Es vilcinājos, man patiesi nebija laika dīki ciemoties, taču es zināju, ka viņam ļoti gribas parunāties, un beidzās ar to, ka es piekāpos. - Paldies, Arnij, - es sacīju, - ieiešu, bet tikai uz īsu brītiņu.

Tā bija vecpuiša virtuve, lietišķa, praktiska, bet nemājīga. Vēroju, kā Baunsers visu laiku turējās saimniekam blakus, kamēr tas uzlika tējas katliņu uz uguns un sameklēja tases. Sapratu, cik svētīga Arnijam ir uzticamā drauga pastāvīgā klātbūtne. Bez tās virtuve liktos vēl aukstāka un nemīlīgāka. Arnijs tērgāja neap- klusis. Nabadzība mājā manāma nebija, acīmredzot naudas Arnijam netrūka. Viņš iedzēra mazu malciņu karstās tējas. - Nav taču pasaulē nekā labāka par tasi brangas tējas, vai ne, Džim?

-    Tā tiešām atspirdzina, - es atteicu. - Bet jūs, Arnij, esat tāds tējas pielūdzējs kā reti kāds. Kara laikā jums laikam neklājās viegli, kad bija gandrīz neiespējami tikt pie labas tējas.

Viņš dedzīgi papurināja galvu. - Es nu gan trūkumu necietu. Viens vai divi Indijas radžas pastāvīgi papildināja manu krājumu.

-    Ko - radžas?

-   Tā ir, kā saku. Pirmā kara laikā es kādu brīdi biju dislocēts Indijā un tur sapazinos ar vairākiem radžām. Tie visi bija lāga zēni. Un, ko domā, kad sākās Otrais karš, nebija vis mani aizmirsuši. Tējas man bija pārpārēm.

-   Tas patiesi bijis brīnišķīgi, - es piekritu. Karadienesta laikā Arnijs šķita izdzīvojies ļoti dautizās valstīs. Līdz šim biju dzirdējis par Franciju, Beļģiju, Itāliju, Mezopotāmiju, Āfriku un Ēģipti un nupat uzzināju arī par Indiju.

Izdzēru tēju un devos projām turpināt apgaitu. Kad braucu projām, Arnijs patlaban sāka darbināt suni golfa spēlē.

Neatkarīgi no profesionālas dabas tikšanās reizēm Arniju sastapt man gadījās visai bieži, jo viņš ik vakaru sēdēja Drovera krogā vienā un tai pašā vietā. Vienu vakaru atgriezos no teļa saņemšanas, kur biju dabūjis pamatīgi nopūlēties un svīst, tāpēc iegriezos pie Drovera veldzēt slāpes. Arnijs sēdēja savā parastajā vietā, Baunsers gulēja zem krēsla, un es apsēdos Arnijam blakus.

-   Man šī bija gaužām jauka diena Hediglejā. Iznāca arī noskatīties labu kriketa maču, - Arnijs stāstīja.

-     Laimīgais, - es noteicu. Pats biju noklausījies šo spēli mašīnā pa radio, braukdams no fermas uz fermu, un klusībā lolojis cerību varbūt sestdien aizbraukt kopā ar Helēnu uz Līdsu.

-    Jā, bija diezgan satraucoši. Un vai zināt, kas vēl atgadījās? Es sēdēju pirmajā rindā, un itin negaidot pie manis pienāca Deniss Kamptons. "Sveiks, Arnij," viņš sacīja. "Prieks jūs redzēt. Es cerēju, ka jūs atbrauksiet, un tad viens no puišiem pateica, ka tiešām esat šeit. Tāpēc atnācu uzaicināt jūs pusdienās. Paguvu jau izmeklēties jūs pa malu malām."

-    Kolosāli, - es atsaucos, - jūs tātad pusdienojāt kopā ar komandu!

-     Kā tad. Tas bija graujoši. Tur bija Bils Edrihs un Kirils Vesbruks, un citi slaveni austrālieši - Kīts Millers, Nīls Hārvijs un visi pārējie paši lielākie. Viņi visi priecājās, mani atkal satikuši. Es, protams, biju jau agrāk ar visiem ticies.

Šajā mirklī Kenijs Dičborns, bullīgs, drukns jauneklis sarkanu ģīmi, atzvēlās uz krēsla manam vecīgajam draugam pie otra sāna.

- Nu ko, Arnij, apspriežam kriketu, vai? - viņš smiedams apvaicājās. - Vai aizdevāt Lensam Hatonam savus zābakus?

Bez mazākās smaida ēnas vaigā Arnijs, acis šauri samiedzis, palūkojās uz puisi. - Lai nu paliek, Kenij, - viņš mulsi noteica, tad pievērsās man.

Ar saviem atmiņu stāstiem viņš bija radījis sev reputāciju, ko pilsētiņas iedzīvotāji, it īpaši jaunieši, dažkārt izmantoja, lai viņu pavilktu uz zoba. Taču viņš šajā ziņā bija kļuvis pārspīlēti jūtīgs un, tiklīdz atskārta, ka viņu mēģina izprovocēt, tūdaļ noslēdzās un apklusa. Mūsu daudzajās tikšanās reizēs es nekad neaizsāku sarunas par viņa piedzīvojumiem sportā, nedz arī izrādīju sevišķu interesi, kad viņš pats sāka par tiem runāt. Tad viņš atvilga, atraisījās, saspringums un modrība pagaisa, un sākās viņa valdzinošie stāsti.

Nabaga vecīgais vīrs bija ne tikai ķircināšanas, bet veselas apokrifalu anekdošu sērijas upuris, kuras par viņu klīda pilsētiņā un tuvākajā apkārtnē no mutes mutē. Daži teicās dzirdējuši Arniju stāstām par lauriem, ko viņš plūcis kā futbola komandas vārtsargs, kad Pirmajā pasaules karā atradies Francijā. Vienā spēlē salasījušies vispārākie dūži, bet Arnijs stāvējis vārtos kā mūris, nepieveicams, un viss. Tad šie ielādējuši futbolbumbu lielgabalā. "Nu," Arnijs lakoniski pabeidzis stāstu, "spēli es izglābu, bet pāris ribu gan salauzu."

Klīda valodas arī par kādu citu no Arnija dzirdētu stāstu: ziemas manevru laikā Krievijā kareivji rīkojuši sacensības, kurš visaugstāk spēs uzsist futbolbumbu. Uzvarējis Arnijs - uzspēris bumbu tik augstu, ka zemes virsū tā atgriezusies apsnigusi.

Es pats tieši no viņa nekad neesmu šos stāstus dzirdējis un apšaubu tos, tāpat kā Araijam piedēvēto nostāstu, kā viņš Ēģiptes kampaņas laikā pārnesis ģenerāli Olenbiju pār Nīlu.

Pamazām Arnija nostāsti pārvērtās par apkārtnes folkloru, un man šķiet, tos vēl ilgi stāstīs un pārstāstīs. Atceros reizi, kad vienā labdarības koncertā, kas notika pilsētas lielākajā zālē, komiķis vijolnieks pieteica savu priekšnesumu, kas izraisīja publikā skaļus smieklus: "Tagad spēlēšu otro daļu no Arnija Breitvaita Fantāzijas."

Lai nu bija kā būdams, man vecais zēns patika, arī es interesējos par sportu, un, kad neiegrima reminiscencē, viņš prata par to runāt gudri un zinīgi. Mūsti sarunas mani patiesi priecināja. Bez tam mūs tuvināja arī tas, ka viņš bija liels dzīvnieku draugs un tik gauži pieķēries savam sunim.

Vienā saulainā pēcpusdienā dažas nedēļas pēc nagu apgriešanas biju izgājis ar savu bīglenīti pastaigā uz upmalu, kad ieraudzīju nākam Arniju ar Baunseru. Viņi, kā parasts, bija nodevušies kādai no savām sporta spēlēm. Lielais suns dzinās pakaļ bumbai zem vecajiem vītoliem, kuru zari līka pāri ūdenim.

-     Viņš izskatās mazliet novājējis, Arnij, - es ieminējos, noraudzīdamies Baunsera iekritušajos sānos, kur redzami iezīmējās ribas. Vai viņš ir možs un vesels?

-    Jā, vesels un priecīgs, un ēd kā zirgs. Viņš gluži vienkārši ir labā sportiskā formā un patlaban trenējas futbola sezonas sākumam. Hei, čalīt, panāc šurp un parādi, kā spēlē Sidnejs Metjūss.

Baunsers iztrenkāja bumbu te vienā, te otrā vai trešā virzienā, mainīdams tos tik zibenīgi ātri, ka neviļus man tiešām atgādināja dižā sportista taktiku.

-    Neesmu Sidu labu laiku saticis, - Arnijs apcerīgi ieteicās, - viņš droši vien nevar izprātot, kur es esmu paslēpies.

Pagāja mēnesis, pirms atkal saskāros ar veco vīru. Viņa balss telefonā man izklausījās noraizējusies.

-    Vai jūs, Džim, neiegrieztos apskatīt manu suni? Man viņš liekas savārdzis.

-    Kas viņam vainas, Arnij?

-    Nekādas īstas vainas jau nav. Maķenīt tāds pavājējis.

Kad ierados, es nešķiramo pāri sastapu dārzā. Ieraudzīdams Baunseru, es drausmīgi satrūkos. Pagalam izkāmējis, viņš nekustīgi gulēja zālienā, pat nemēģinādams apsveicināties ar mani, kā paradis.

-     Dievs žēlīgais! Kālab jūs viņam ļāvāt tā izkāmēt? Viņš izskatās drausmīgi.

-    Ak nūjā. Redzēju gan, ka kļūst vājāks. Bet viņš visu laiku tik dūšīgi ēd, nu ēd kā zirgs. Un es nodomāju, ka viņš tikai par daudz noskrienas. Bet nupat pēdējās dienās piepeši savārga. Es tak neesmu pametis savu suni novārtā, kā jums šķiet?

-     Nē, Arnij, nē, protams, neesat. Un jūs sakāt, ka viņš joprojām turpina dūšīgi ēst?

-    Jā, pat vēl dūšīgāk nekā agrāk. Tieši tas mani mulsina visvairāk.

-    Un kā ar ūdeni - vai daudz dzer?

-    Lok vienā lakšanā.

Sāku Baunseru izmeklēt, taču vēl nebiju viņam pieskāries, kad nešaubīgi visu sapratu: strauja novājēšana, negausīga ēstgriba, nerimtīgas slāpes. Tas varēja nozīmēt tikai vienu.

-    Arnij, - es sacīju, - manuprāt, viņam ir diabēts.

-    Ak… vai tas ir ļauns?

-    Diemžēl - jā. Kad tā ir tik ieilgusi, iznākums var būt fatāls.

Viņš stingi vērās manī līdz nemaņai pārbijies. - Nē, nesakiet

man, ka viņš varētu nomirt!

-    Ceru, ka tā nenotiks. Ir daudz iespēju viņam palīdzēt.

- - Vai varat sākt tūliņ, Džim? - Viņš ar abām rokām izmisīgi ieķērās matos. - Es nedrīkstu viņu zaudēt.

-     Es to darīšu, Arnij. Taču man vispirms jāiegūst drošs apstiprinājums. Man vajadzīgi daži paraugi analīzei, piemēram, par nierēm. Vai varēsiet palikt apakšā trauciņu, kad viņš pacels kāju, un saturu iepildīt pudelītē? Izdariet to rīt un, kad kopā ar Baunseru nāksiet pie manis uz ambulanci, paņemiet līdzi.

-     Jā… labi… es to darīšu. Bet varbūt viņš nav tik slims, kā jums liekas… Es pamēģināšu. - Viņš paņēma futbolbumbu un pieripināja sunim, uzsaukdams: - Nu, čalīt, parādi, kā izskatās tavs Toms Finnijs!

Baunsers neizkustējās no vietas, tikai pagrūda bumbu ar pumu, tad pacēla galvu un vienaldzīgām acīm paraudzījās uz mūsu pusi. Saimnieks piegāja viņam klāt, pieliecās un noglāstīja tam galvu. - Ak Baunser, Baunser, - viņš tikko dzirdami nočukstēja.

Nākamajā rītā es pārbaudīju atnesto paraugu. Attiecībā uz glikozi rezultāts bija pozitīvs.

-   Tagad mēs zinām, Arnij. Tas ir diabēts. Bet nu mēs zinām arī, kas darāms. Es viņam iešjircināšu pavisam mazu insulīna devu. Un jums vajadzēs vest Baunseru šurp ik rītu un atnest arī svaigu paraugu. Es to pārbaudīšu un attiecīgi palielināšu insulīna injekciju, līdz analīze uzrādīs negatīvu rezultātu par glikozi urīnā.

-Jā… es nākšu ik rītu, vienalga, cik vien ilgi vajadzēs… tas ir… ja viņš paliks dzīvs… - Vecā vīra seja bija īsta sāpju maska.

Es palocīju galvu. - Jā, Arnij, ja viņš paliks dzīvs.

Dažkārt diabēta gadījumos pirmā insulīna injekcija rada jūtamu uzlabošanos. Ar Baunseru tā nenotika. Slimība bija aizgājusi pārāk tālu. Diendienā es velti pūlējos ieraudzīt jelkādas uzlabošanās pazīmes. Suns bija pārvērties par vārgulīgu, pilnīgi vienaldzīgu radījumu, ne vēsts vairs no senāko dienu dzirkstīguma. Tomēr Arnijs turējās sīksti un ik rītu ieradās ambulancē ar pulksteņa precizitāti.

Pēc desmit dienām es ieminējos:

-    Vai jums, Arnij, nākšana šurp ik mīļu dienu nekļūst par grūtu?

Viņš pacirta zodu uz priekšu. - Ja citādi ne, es tupu rāpu vilkšos šurp, lai tikai varētu izglābt savu suni.

Ap šo laiku es sāku manīt pirmās pārmaiņas Baunserā. Viņš, zināms, vēl aizvien bija tikpat kārns, tikpat apātisks, taču acīs uzradās dzīvīgums, trulais žulganums izzuda. Ar laiku manas cerības auga augumā, un, kad pēc triju nedēļu ārstēšanas glikozes rezultāts analīzē rādījās negatīvs, mani satiekoties apsveicināja dzīvīgs, draudzīgs suns, jautri asti luncinādams. Tā vien izskatījās, ka viņš atkal nobriedis kādai sporta spēlei.

-    Arnij, - es sacīju, - nu viņš beidzot ir nostabilizēts un būs vesels. Viss turpmākais ir jūsu rokās. Jums vajadzēs viņam injicēt insulīna devu ik rītu, kamēr vien viņš dzīvos.

-     Kā? Es lai to viņam iešļircinu? - Pārāk laimīgs viņš neizskatījās.

-    Jā, to jūs darīsiet, tas nav grūti. Ik rītu pēc rīta maltītes. Drīz vien tas nebūs nekas cits kā viens punkts jūsu dienas programmā.

Viņš gan uzlūkoja mani šaubīdamies, tomēr neko neiebilda, un es viņu apgādāju ar visu nepieciešamo.

Tiklīdz Baunsers bija ticis kalnam pāri, viņa atveseļošanās gāja uz priekšu milzu soļiem, un Arnijs pēc dažām dienām atnāca padižoties ar savu prasmi injicēšanā. Noskaidrojās pat, ka Balkānu kampaņas laikā viņš kādu joni nostrādājis par asistentu kara ārstam - ķirurgam.

Manās atmiņās par diabēta epizodi pēdējās laimīgās atskaņas saistās ar to, kā, paraudzīdamies pār dzīvžogu Amija dārzā, redzēju saimnieku un suni draudzīgi cīkstamies.

-    Kas jums šitā par spēli? - es uzsaucu pāri žogam.

-    Es apmācu Baunseru regbijā, - noskanēja atbilde.

Ziemas sākumā milzīgu satraukumu radīja vēsts, ka Darovbijā

notikšot Jorkšīras un Lenkašīras lauka hokeja komandu meistarības sacīkstes. Abās labākajās komandās bija vairāki starptautiskas klases spēlētāji. Interese bija ļoti liela, visi gribēja noskatīties slavenību spēlē. Sestdienas pēcpusdienā devos uz sporta laukumu, domādams, ka esmu aizgājis laikus, lai dabūtu labu vietu, taču ieraudzīju milzīgu pūli, kas bija aplencis laukumu kā mūris. Neziņā vēros apkārt, lai atrastu vietu, kur piemesties, kad izdzirdu saucam:

-    Hei Džim, nāciet, te ir brīva vieta.

Saucējs bija Arnijs, omulīgi iekārtojies vienā no sēdvietām tieši pretī sporta kluba ēkai.

-    Vai tiešām, Arnij?

-    Jā, es taisni jums to glabāju.

Labi, es nopriecājos, ļoti patīkami. Spēlei drīz vajadzēja sākties. No šīs vietas redzamība būs lieliska. Jutu kaut ko pieskārāmies pie bikšu staras. Tas bija Baunsera purns. Viņš gulēja savā ierastajā vietā zem sola saimniekam pie kājām un šķita atkal lieliskā formā. Pabužināju viņam ausis un sāku vērot laukumu. Tur norisa augsta standarta spēle. Četri starptautiskie redzami izcēlās pārējo vidū.

Arnijs komentēja neapklusdams.

-   Tas ir Pips Čepmens, Jorkšīras komandas kapteinis un centra uzbrucējs Anglijas valsts komandā, mans sens draugs. Un, re, tas ir Gregs Holroids, lenkašīniešu kapteinis, arī no manu veco draugu pulka. Un vēl tos divus starptautiskos - Džimu Mūvbreju un Džoniju Hārtu - pazīstu jau sen.

Pārtraukumā, kad visi spēlētāji salasījās bariņā atpūsties, Arnijam uznāca īstens atklāsmes noskaņojums un viņš turpināja čalot. - Nekas nekait, ir jauki noskatīties atkal ziemas sporta spēles, bet man vēl joprojām stāv prātā lielā kriketa spēle Skār- boro festivālā. Es mierīgi sēdēju un priecājos par silto saulgozi, kad mani pamanīja Freds Tīčmens. "Arnij," viņš sacīja, "es jūs nomeklējos pa malu malām."

Šis pēdējais teikums, kurā tika vārdā nosaukts viens no kriketa nemirstīgajiem elkiem, šķiet, sarosināja jauniešus, kas sēdēja mums aiz muguras. Tie, gruģinādami un smieklos klukstēdami, sāka sačukstēties, līdz viens uzrunāja Arniju.

-    Freds Tīčmens? īstais Freds Tīčmens, Arnij. Nomeklējies jūs pa malu malām? - Likās, ka šis teikums puišus kacināja un nedeva tiem mieru.

Mans draugs nelikās runātāju dzirdam, sēdēja, stīvi izslējies, nekustīgi vērdamies taisni uz priekšu. Viens no jauniešiem nespēja rimties un turpināja uzbrukumu: - Man tā vien bail, Arnij, vai tikai jums nav kādi veci draugi arī starp tiem, kas šodien spēlē laukumā? - Arnijs atkal palocīja galvu, es saspringu kā no asa dūriena. Šoreiz ūdens bija tik dziļš, ka smēlās mutē. Tiešie pierādījumi bija vai ar roku sasniedzami. Arnijs sēdēja rindas galā, tieši pie celiņa, pa kuru komandām jāiet, lai pēc spēles nokļūtu kluba ēkā. Sportisti vārda tiešā nozīmē būs pieskāriena tuvumā. Tie nevarēs Arniju nepamanīt.

Kad bija nosvilptas spēles beigas un sportisti, dodamies uz izeju, tuvojās mums, man uztraukumā aizžņaudzās rīkle. Jutu, ka nupat notiks kaut kas drausmīgs. Un es no visas sirds vēlējos, kaut šajā brīdī atrastos jelkur citur, tikai ne šeit.

Pirmais pa nedaudzajiem pakāpieniem uzkāpa un tuvojās Lenkašīras komandas kapteinis Holroids, lamzāja liels un lempīgs, piekusis, sviedriem norasojušu seju, ļodzīgiem soļiem. Viņš paskatījās uz Arniju, pagāja tam garām, kamēr man kuņģis sažņaudzās cietā kamolā, tad apstājās. Pagriezās atpakaļ un cieši paskatījās vēlreiz. Mirkli noskatījies, viņš iesaucās: - Tas tak ir Arnijs Breitvaits! Kā tev klājas, vecais puika? - Viņš metās manam draugam klāt un sirsnīgi spieda un kratīja tam roku. Tad uzsauca saviem komandas biedriem: - Hei Pip, Džimij, Tom, skatieties, kas te sēž! Mūsu vecu vecais čoms.

Izcēlās brangs ņudzeklis, kad citi spiedās garām četrām slavenībām, kas, Arniju apstājuši, ar viņu sasveicinājās, spiezdami tam roku, uzsizdami pa plecu, smiedamies un klaigādami. Baun- sers, priecīgi ieriedamies, jo dzīvi piedalījās vispārējā jautrībā.

Pips Čepmens noraudzījās lejup uz Arniju patiesi sirsnīgi. - Vai zini, Arnij, mēs iedomājāmies, ka tu droši vien atnāksi, un spēles laikā ari šad tad pametām acis uz skatītājiem. Jāteic, izmeklējāmies tevi pa malu malām.

27. nodaļa

Mani klienti bija par mani dažādās, turklāt visai atšķirīgās domās. Viens vai varbūt divi mani uzskatīja par izcili spožu parādību, lielum lielais vairums novērtēja mani par parastu ierindas veterinārārstu, daži sprieda, ka manas spējas iekļautas stingri iezīmētās robežās. Bet man pašam zināma tikai viena ģimene, kas cieši turas pie pārliecības, ka es neesmu pie pilna prāta un ka galvā man noteikti kaut kas nav kārtībā.

Tie bija Hārdviki, un es to sāpīgi pārdzīvoju, jo tieši viņi bija man vistīkamākie klienti.

Šādu uztveri bija radījuši vairāki sīki nelaimīgi atgadījumi, un tajā saltajā un saulainajā janvāra rītā man nebija ne mazākās nojausmas, ka pats radīšu pamatu sava tēla izbojāšanai. Naktī bija sasnidzis pietiekami dāsni, lai ietērptu pasauli baltā apsegā, un ceļu uz Hārdviku fermu tik tikko varēja nojaust žilbīgi mirdzošajā sniega klajā zem skaidrajām, zilajām debesīm.

Turklāt tas bija garš ceļš, īstenībā tikai paplata, nelīdzena taka, kas gandrīz jūdzes garumā stiepās visu laiku augšup, brīžiem pavisam pazuzdama starp robainām radzēm, līdz beidzot aizveda pie vārtiem.

Fermas ar daudziem vārtiem bija smags pārbaudījums dienās, kad darbs steidzināja darbu. Vārtu virināšana zagtin nozaga dārgās minūtes, nepiedāvājot nekādu kompensāciju.

Bet, kad izkāpu no mašīnas, lai atvērtu pirmos vārtus, saules siltums man iestaroja sejā un nāsīs iecirtās brīnišķīgi dzidrais, asais gaiss, es izjutu pateicību par savu laimīgo likteni. Pavisam bija seši vārti, es pie katriem mundri lēcu ārā no mašīnas, un sniegs gurkstēja man zem kājām.

Fermas pagalmā Sebs un Džošs Hārdviki cīnījās ap milzīgu runkuļu kaudzi, pārkraujot tos vezumā, kas bija iebraukts pagalmā. Kaut arī laiks auksts, abi bija nosvīduši, piesarkušām sejām.

- Āre, misters Heriots, labrīt! - Viņi bija tipiski Deilas fermeri - rimti, pieklājīgi, nosvērti.

-     Kā šodien klājas teļiem? - es jautāju.

-     Labāk, daudz labāk, - Sebs atbildēja. - Paldies Dievam. Bijām gan savu tiesu uztraukušies.

Jutos atvieglots. Ar salminellu jokot nevarēja - jauniem dzīvniekiem tā bieži bija fatāla, cilvēkiem - bīstama. Kad pirms pāris dienām teļus redzēju, aina bija gauži nepatīkama.

Iegāju barības nojumē, kur bija novietoti mani pacienti, pēc skaita divdesmit. Izjutu dziļu apmierinājumu, jo šodien viss izskatījās citādi, nebija vairs drūmā nolemtības noskaņojuma, kāds te valdīja iepriekšējā reizē - mazie telēni pavārguši, kā bez dzīvības, nokārtām galvām. Tagad tie dzīvīgi un ar interesi noskatījās, kad sāku ap tiem darboties. Klusībā man gribējās pašam sev uzsist pa plecu un sevi paslavēt, jo laikam biju rīkojies diezgan gudri. Varēju taču to diagnosticēt vienkārši kā caureju, bet mani darīja modru augstā temperatūra un savādais klusais klepus. Uztriepes no taisnās zarnas, ko biju nosūtījis analīzei, manu diagnozi apstiprināja. Ārstēšanai izvēlējos parasto kombināciju: hloro- fenikola injekcijas un flurazolonu mutē. Tas patiesi bija smags darbs.

-     Tā, - es noteicu. - Tiktāl pagaidām viss ir kārtībā. - Es ierāpos lielajā aizgaldā. - Tagad atkārtošu injekciju, bet jūs vēl piecas dienas turpiniet tiem dot pulverus. Jādomā, ka tad tiešām būs labi. Un neaizmirstiet pēc tam ikreiz krietni nomazgāt rokas.

Džošs noņēma žokejnīcu un noslaucīja sviedrus no pieres. - To mums prieks dzirdēt. Labi, ka jūs mums palīdzējāt. Un rokas tūliņ mazgāsim visi, mister Heriot. Jūs krietni nostrādājāties, un mums arī laiks otrām brokastīm, pulkstenis jau desmit.

Kad vēlāk virtuvē dzēru tēju un kodu pašceptas maizes rikā, un brāļu glītās, jaunās sievas, viena tumsnēja, otra ar ugunīgi rudiem matiem, draudzīgi tērzēja ar mani, bet pa grīdu ar savām rotaļlietām kumuroja divi mazi zeperi, mani apņēma tīkams siltums un likās, ka dzīve ir laba un dzīvošanas vērta. Man būtu paticis pakavēties te visu dienu, bet mani gaidīja vēl krietni daudz citu darbu un nevaļa spiedās virsū. Arī abi brāļi, kas bija uzaicinājuši mani brokastīs, sāka cilāties, viņiem vajadzēja iet atpakaļ pie runkuļiem, ko nebija paguvuši pārkraut.

Pagalmā atsveicinājāmies, brāļi ķērās pie dakšām, es grasījos atvērt mašīnas durtiņas. Taču nekas nenotika. Durvis vaļā nevērās. Izcīnījos, lūkodams nospiest rokturi. Tas nepadevās. Piegāju pie otrām durtiņām, bet arī tur nopūlējos velti. Mašīnā iekšā netiku.

Vainīga bija mana bīglenīte Dina. Kamēr es noņēmos, aprūpēdams teļus, viņa pakavēja laiku, aprejot fermas suņus. Tas viņai allaž sagādāja lielu prieku. Aizrautīgi metoties ar ķepām mašīnas logā, viņai bija gadījies uzsist uz pogām, kas noslēdza mašīnu.

Uzsaucu brāļiem: - Paklausieties, kāda traka ķibele - es netieku iekšā mašīnā.

-   Ak vai! Kas noticis? - Viņi pienāca klāt un ielūkojās mašīnā. Dina, mēli izkārusi, sajūsmā elsdama, raudzījās tiem pretī. Viņai aiz muguras, aizdedzē iesprausta, rēgojās mašīnas atslēga. Rokas pastiepiena atstatumā, tomēr bezjēdzīgi nesasniedzama.

Paskaidroju fermeriem situāciju. Džošs pārsteigts paskatījās uz mani. - Vai jūs to šuneli pastāvīgi vadājat līdzi?

-    Jā, vienmēr.

-    Un nepaņemat līdzi atslēgas, kad ejat prom no mašīnas?

-    Nē… nē… tā laikam ir.

-    Tad gan tīrais brīnums, ka tas nav noticis jau agrāk…

-   Jā, kad apdomā, tad tā tiešām ir. Un lielākais posts ir tas, ka nejaucība atgadījusies taisni šeit, tik tālu projām no visa.

-    Kādā ziņā?

-    Nu tāpēc, ka man tagad būs jālūdz, lai aizvedat mani uz mājām, kur man ir rezerves atslēgas.

Sebam mute atkrita vaļā. - Atpakaļ lejā līdz pašai Darov- bijai?

-   Diemžēl tā laikam vajadzēs, citas iespējas es neredzu. - Pūlējos nedomāt par desmit jūdžu attālumu.

Hārdviki iztrūkušies paskatījās vispirms viens uz otru, tad uz runkuļu kaudzi un pēc tam atkal uz mani.

Es gluži labi sapratu, ko viņi domā. Neba par runkuļiem vien. Fermā allaž bija kaut kas darāms, un tagad es viņiem grasījos nolaupīt šārīta darbiem paredzēto laiku.

Bet, tā kā viņi bija gauži lādzīgi puiši, tad nepateica man skaidri un gaiši acīs, kāds nejēga un ķēms es esmu. Sebs piepūta vaigus un viegli nosprauslājās, tad pievērsās brālim. - Nūjā, tad labāk nekavēsimies lieki. Atstāšu tevi pie kraušanas. Ko tu neuzspēsi, to pabeigsim pēcpusdienā.

Džošs, ne vārda nebildis, ķērās atkal pie dakšām un runkuļiem, bet Sebs izbrauca pagalmā ģimenes kopējo mašīnu. Tā, līdzīgi gandrīz visiem fermeru spēkratiem, bija ļoti liela un veca. Sākām ceļojumu lejup. Es izvirināju visus vārtus, ikreiz ietīts niknā izpūtes gāzu mutulī.

Ceļš līdz Darovbijai šķita drausmīgi garš, taču vēl garāks likās mājupceļš atpakaļ uz fermu. Es pūlējos īsināt laiku ar sarunām par sportu, laika apstākļiem, par darbiem fermā. Brauciena pēdējā pusstundā valodas apsīka. Kad nokļuvām atpakaļ fermā, Sebs atvēra mašīnas durtiņas, izkāpa, pavirši pamāja man ar roku un aizsteidzās pie brāļa.

Dina manu atgriešanos sagaidīja ar bezprātīgu prieku, lēkāja kā negudra, nolaizīja mani gluži slapju, tomēr man, projām braucot, I ikās, ka cilvēkos, ko pametu šeit, es sevišķu sajūsmu neesmu izraisījis.

Tomēr, kad ierados pēdējoreiz pārbaudīt, kā klājas teļiem, viss šķita piedots, bija tikai viens nelāgs mirklis: kad izkāpu no mašīnas, brāļi Hārdviki uzmanīgi mani vēroja un pa gabalu uzsauca: - Tik neatstājiet atslēgas aizdedzē! Neaizmirstiet!

Jutos nejēdzīgi, turklāt kā pēdīgais muļķis, jo domāju, ka notikums nekad netiks aizmirsts.

Labāk man ap sirdi kļuva vienīgi tad, kad redzēju, ka teļi ir pilnīgi atveseļojušies, un es pats, rokas nomazgājis un virtuvē tēju dzerot, sapratu, ka muļķīgā, nepatīkamā epizode nodota aizmirstībai.

Dažas dienas vēlāk, kad atgriezos mājās no apgaitas, Helēna mani sagaidīja ar dīvainu vēsti.

-    Bija viens jocīgs telefona zvans. Zvanīja misis Hārdvika.

-     Kādā ziņā jocīgs?

-    Viņa sacīja, ka tu esot nospēris viņas vīra brilles.

-Ko?!

-    Tā viņa sacīja.

-     Kā… kā? Es nesaprotu, par ko tu runā.

-    Nu tā - tās brilles meklēdami, viņi izvandījuši visus kaktus, taču mājā to neesot. Neviens cits ārpusnieks pie viņiem neesot iegriezies, vienīgi tu. Viņa ir pārliecināta, ka tu esi tās paņēmis.

-     Kaut ko tādu savu mūžu neesmu dzirdējis. Ko gan es, ellē, būtu ar tām uzsācis?

Helēna noplātīja rokas. - Man nav ne jausmas, bet Hārdvika kundzei tās ļoti vajadzīgas. Tās esot vīram lasāmās brilles. Nu viņš vairs nevarot pat Zemkopja un lopkopja žurnālu izlasīt. Viņš esot uztraucies. Lai tu labāk tomēr paskatoties.

-     Pilnīgs dullums, - es noteicu, tomēr ķēros klāt pārmeklēt darba virsvalku. Nekā neatradis, pārbaudīju arī kabatas. Un tur kopā ar sīkām zāļu pudelītēm, šķērēm, auklu galiem un šādiem tādiem veterinārijas sīkumiem tiešām bija briļļu maks, kas izskatījās gauži līdzīgs manam termometru maciņam.

Nespēdams acīm noticēt, raudzījos uz atradumu. - Manu dieniņ! Te tās patiesi ir. Būšu tās aiz pārskatīšanās paķēris virtuvē. Termometru biju paņēmis līdzi noskalot.

Piezvanīju uz fermu un atvainojos Sebam. - Redziet, ka atkal esmu izdarījis pamatīgu muļķību, - es pasmiedamies sacīju. Viņš to neapstrīdēja, tomēr noturējās laipns un pieklājīgs, tikai atteicās no mana piedāvājuma aizvest viņam brilles.

-Nē, viss kārtībā, es tūliņ aizbraukšu tām pakaļ. - Skaidrs, ka viņam gribējās drīzāk tikt pie vēstīm Zemkopja un lopkopja žurnālā.

Mani ļoti nomāca doma par to, ka Sebam manas vainas dēļ vajadzēja vēl otrreiz mērot garo, vienmuļo ceļu, un šī izjūta mani mocīja vēl pēc trim dienām, kad apgaitas žurnālā ieraudzīju jaunu izsaukumu uz Hārdviku fermu.

Aizbraucis brāļus ieraudzīju govju kūtī, kur tie bāza sienu barības redelēs. Viņi mani nesagaidīja ar parasto sveicienu, likās pat pārsteigti, mani ieraugot.

-    Sveiki, - es mundri viņus uzrunāju, - atbraucu pie jūsu klibās govs.

Viņi neizteiksmīgi paskatījās viens uz otru, pēc tam uz mani.

-    Mums nav nevienas klibas govs, - Džošs beidzot attapās pateikt.

-    Bet… ir saņemts jūsu pieteikums.

Atkal tas pats tukšais, neizteiksmīgais skatiens.

-     Nūjā…. tad laikam kļūdaini ierakstīts. - Pūlējos runāt bezrūpīgi, pat viegli pasmiedamies, tomēr neradu nekādu atsaucību un neparko nespēju novērst acis no govju rindas.

Sebs pacēla roku. - Ticiet man, mister Heriot, neviena no viņām neklibo. Ja vēlaties, varat pārbaudīt.

-   Nē, nē, nē… protams, ne. Kāds no mūsējiem būs pārpratis un nepareizi pierakstījis izsaukumu. Vai drīkstu piezvanīt pa jūsu telefonu?

Sebs mani aizveda uz virtuvi, un, griezdams numuru, ievēroju, ka viņš neuzkrītoši aizvāc briļļu maku. Vieglāk ap sirdi man, to redzot, nekļuva. Kad dabūju savienojumu, uzzināju, ka bija jāierodas Borviku fermā, kas atrodas tikai jūdzes attālumā no ambulances. Bet kas tās vispār par ērmībām? Kā izskaidrot, ka tieši saskarē ar šiem cilvēkiem es izdaru aplamību pēc aplamības, allaž palikdams muļķa lomā?

Paņēmu lodīšzīmuli, kas atradās pie telefona, un pierakstīju uzvārdu ļoti skaidri, lai nerastos vairs nekādi pārpratumi.

Tad pievērsos abām jaunajām saimniecēm. - Jel piedodiet. Man gaužām žēl, ka aizvien no jauna kļūstu jums par apgrūtinājumu. - Grasījos iet ārā, kad viena no kundzītēm pastiepa roku. - Vai drīkstu palūgt mūsu lodīšzīmuli atpakaļ, mister Heriot?

Pietvīcis izvilku rakstekli no kabatas un laidos lapās.

Mans neveiklais mulsums vēl nebija izgaisis, kad jau dažas dienas vēlāk saņēmu jaunu izsaukumu uz Hārdviku fermu.

Aizbraucis sastapu Sebu ar drūmu vaigu. Viņš stāvēja govju kūtī un noskatījās uz teli, kas gulēja uz kūts klona.

-Viņa gluži vienkārši nespēj piecelties. Un paskatieties, cik ērmīgi atšauta viena pakaļkāja.

Noliecos pie jaunās gotiņas un pabužināju tai ausi. - Nu, mīlīt, slienies kājās, parādi, kas tev īsti kait.

Gotiņa tiešām īsu britiņu pacīnījās, lūkodama piecelties, tomēr atšļuka atpakaļ uz kūts klona. Nebija ne mazāko šaubu, ka nevarības cēlonis ir labajā pakaļkājā.

Izbraucīju vilnaino pavēderi un cirksni, un, kad tiku līdz gurnam, diagnoze bija skaidra.

-    Viņai ir izmežģīta gūžas locītava, Seb, - es sacīju. - Lauzts nekas nav, bet locītavas galva izslīdējusi no bļodiņas.

-     Vai esat par to pārliecināts? - viņš jautāja, it kā šaubīdamies.

-    Pilnīgi pārliecināts. Pataustiet šo izcilni. To var redzēt, pat nepieskaroties.

Sebs nemaz nepapūlējās izvilkt roku no kabatas. - Nūjā, es nezināju, man likās, ka viņa tikai sastiepuse un jūs iedosiet kādas ierīvējamās zāles, un viss būs labi.

-    Nē, tā nav, ticiet, ko saku. Par diagnozi man nav ne mazāko šaubu.

-    Būs labi, un ko mēs tādā reizē darām?

-    Kājajāiedabū atpakaļ locītavā, kurtai vieta. Viegli tas nav, bet ir labas izredzes uz veiksmīgu iznākumu.

Fermeris īsi nostenējās. - Nu ko, darīsim, kas jādara. Ķeramies tik klāt!

-     Diemžēl, - es pavīpsnādams atteicu, - gluži tik vienkārši tas nav. Es to nevaru izdarīt. Un arī par abiem kopā mēs to nepaveiksim. Mums nepieciešami palīgi.

-     Palīgi? Man neviena palīga nav. Džošs ir projām tālajā tīrumā.

-    Diemžēl nevarēšu neko līdzēt, jums vajadzēs aiziet viņam pakaļ, un, lai cik nepatīkami, tomēr man jums jāsaka, ka tas būs darbs četriem vīriem, vajadzēs pasaukt talkā arī vienu kaimiņu, un būtu labi, ja gadītos spēcīgs vīrs.

-    Sasodīta padarīšana… - Sebs paskatījās uz mani. - Kālab visa tā lielā izrīkošanās?

-Zinu, kajums tā liekas liela iziīkošanās, bet, lai arī vēl tikai tele, viņa ir liela un spēcīga. Lai ievilktu kāju atpakaļ locītavā, mums jāpārvar viņas muskuļu pretestība. Vilkšana būs pamatīga, varat man droši ticēt, esmu to darījis ne vienreiz vien un tāpēc zinu.

Sebs palocīja galvu. - Nu labi, tad iešu un lūkošu sarunāt Čārliju Losonu. Jūs pakavēsieties, tepat, vai ne?

-    Nē, man jāaizbrauc atpakaļ uz ambulanci pēc hloroforma maskas.

-    Hloroforma? Priekš kā tad vēl to?

-Kā jau jums teicu-būs jāpārvar muskuļu pretestība. Lai to panāktu, mums viņa jāiemidzina.

-     Nu pagaidiet, mister Heriot. - Fermeris pacēla rādītājpirkstu, it kā mudinādams uz piesardzību. - Vai jūs tiešām esat pārliecināts, ka jāuzņemas tik lielas klapatas? Vai jums neliekas, ka pietiktu ar ierīvēšanu?

-    Man ļoti žēl, Seb, taču viss, ko sacīju, ir nepieciešams.

Viņš pagriezās un, kaut ko savā nodabā purpinādams, izgāja

no kūts, bet es devos pie mašīnas.

Ceļā uz Darovbiju un atpakaļ uz fermu manu prātu nodarbināja galvenokārt divas domas. Gaidāmais pasākums bija viens no īsti problemātiskajiem darbiem veterinārajā praksē. Ja tas izdevās, iznākums bija tūlītējs un nepārprotami redzams, lopiņš aizies, it kā tam nekas nebūtu kaitējis. Ja šodien neizdosies, tele kļūs par neglābjamu kropli, bet es būšu lieku reizi apliecinājis reputāciju, kādu šajā fermā jau biju iemantojis.

Kad ar hloroforma masku atgriezos fermā, Džošs, Čārlijs Losons un Sebs mani pagalmā jau gaidīja.

-    Sveiks, mister Heriot, - viņi sveicināja. - Sveiks, mister Heriot… - bet paskatījās uz mani tā, ka skaidri redzēju šaubas viņu acīs.

-    Labi, ka esat klāt, kungi, - es moži sacīju. - Ceru, ka jums netrūks dukas, jo darbs būs smags.

Čārlijs Losons saberzēja rokas un pasmējās. - Darīsim, ko varēsim.

-    Nu labi, tad sāksim, - es sacīju. - Vajadzēs viņu pavirzīt vairāk uz durvju pusi, tā būs vairāk telpas vilkšanai, uzlikšu viņai masku un apsiešu virvi ap kāju. Jūs aiz tās vilksiet, bet es spiedīšu kaulu locītavā. Taču vispirms mums viņa jāapvej.

Kamēr fermeri cīnījās ap govs sāniem, es stūmu klibo kāju tai apakšā.

Pēkšņi kaut kas skaļi noklikšķēja, tele pagrozīja galvu, paskatījās visapkārt, tad pieslējās kājās un izgāja pa durvīm ārā.

Mēs visi četri noskatījāmies, kā viņa aizlīgoja pāri pagalmam taisnā ceļā uz vārtiem, ārā pa tiem un tālāk uz ganībām. Tele bija pilnīgi vesela. No klibuma ne vēsts.

-    Kaut ko tādu es vēl nekad neesmu piedzīvojis, - es noelsos. - Laikam taču apvelšana un spiediens uz kājas ievirzīja to atpakaļ locītavā.

Visi trīs fermeri cieši skatījās uz mani. Skaidri manīju, ka viņi man netic.

Ceļā uz mašīnu dzirdēju Seba piezīmi, ko viņš izteica abiem pārējiem: - Būtu pilnīgi pieticis ar ierīvēšanu. - Pa ceļam pabraucu garām telei, kas omulīgi ganījās saules puses nokalnē. Neviļus atcerējos vārdus, ko Zigfrīds man reiz sacīja mūsu kopējā darba sākumā: "Mūsu profesija dod mums neskaitāmas iespējas nokļūt muļķa lomā."

Cik patiesi vārdi. Un tie mūžam būs un paliks patiesi, bet kādēļ man tas pastāvīgi atgadījās tikai vienā vietā, tikai saskarē ar Hārdvikiem?

Nespēju noticēt, kad jau pēc nedēļas ieraudzīju grāmatā jaunu izsaukumu pie Hārdvikiem.

-   Zigfrīd, - es sacīju, - gribu palūgt, lai tu aizbrauc uz turieni, es sakarā ar to vietu un cilvēkiem esmu noburts.

Viņš pārsteigts palūkojās manī. - Bet viņi taču pieder pie taviem tīkamākajiem klientiem. Turklāt viņi vienmēr aicina tieši tevi.

-    Jā, zinu, bet pēdējā laikā man jau pašā sākumā liekas, ka atkal atgadīsies kaut kas nelabs. - Izstāstīju viņam savu jaunāko piedzīvojumu.

-    Blēņas, Džeims, - viņš noteica un nicīgi atmeta ar roku.

-     Tev laikam sāk spoki rādīties. Sīki, nenozīmīgi atgadījumi. - Krēslā omulīgi atgāzies, viņš pasmējās. - Amizanti, bet tici man

-     tīrie nieki. Hārdviki - tā ir ģimene uz goda un nemūžam nepievērsīs tādiem sīkumiem uzmanību.

-    Man īsti tik galvojams nešķiet. Zinu, ka viņi ir lādzīgi ļaudis, bet droši zinu arī ko citu. Viņi ir pārliecināti, ka man galvā kāda skrūvīte vaļīga. Un piemīt arī zināma tieksme uz kleptomāniju.

Viņš no jauna iesmējās. - Kādas muļķības! Brauc vien turp. Bez tam - nekas nopietns tur nav, viena cūka apslimusi. Šoreiz nekas nevar saiet grīstē.

Iespējams, ka tā bija tikai mana iedoma, taču man likās, ka abi brāļi mazliet saspringst, kad iebraucu pagalmā. Pieteiktā cūka bija sivēnmāte ar divpadsmit sivēnu metienu, kas visi kviekdami murdzījās tai apkārt. Cūcene gulēja aizgalda kaktā, kur bija tik tumšs, ka es viņu tik tikko varēju saredzēt, bet es biju pie tādām situācijām pieradis un bieži strādājis, paļaudamies vairāk uz tausti nekā uz redzēšanu.

Ierāpos aizgaldā, kur cūka vīdēja kā tikko saredzams gaišāks blāķis. Izņēmu termometru un taustījos uz tālāko kaktu.

_ - Jūs sacījāt, ka viņa šodien nav ēdusi?

-    Ne kripatiņas. Un no vietas ar nav izkustējusies. Sivēnteļi kviec kā pie bada. Ar pienu šai laikam bēdīgi.

-Jā… jā… jā… skaidrs… - Es izmisīgi grābstījos, lūkodams sataustīt cūkas dibengalu, lai varētu iestumt termometru, bet velti, aizgalda pamatnē valdīja tumsība piķa melnumā. Taču biju arī citkārt čamdījies tumsā gar cūku dibeniem, bet šoreiz netiku gudrs. Asti sataustīju, bet anālo atveri ne. Kad pēdīgi iestūmu termometru un konstatēju, ka tā ir vagīna, man atausa gaisma.

-     Šitai cūkai nav dibena! - es iesaucos. Un pirmajā mirklī man tas šķita slavens atklājums, kas jādara zināms visai pasaulei. Uzvaras priekā pacēlu galvu un pavēros uz brāļiem.

Tie, lūpas sakniebuši, klusēdami nolūkojās lejup uz mani. Tad Sebs mazliet mulsi ierunājās: - Kā viņai nav? - Es pēkšņi atskārtu, ka neatrodos piemērotā vietā, lai gavilētu par tik lieliem atklājumiem. Jārunā skaidri un nopietni. Tāpat kā biju pie zemes sakņupis, atsaucos: - Dibena. Anālās atveres. Ārkārtīgi rets gadījums. Visai bieži sastopams maziem sivēniem, bet pieaugušai cūkai nekad neesmu to konstatējis.

-   Kā tad tā, - ieteicās Džošs. -Ja viņai nav pakaļas, kur tie mēsli rodas? Es katru ritu to aizgaldu izmēžu, nekādu trūkumu neesmu jutis.

-    Izkārnījumi tiek izdalīti pa vaginālo atveri, - es jaunā aizrautības uzplūdā paskaidroju.

-    Un tā viņa darījuse visu mūžu?

-     Kā tad, ka darījusi. Atnesiet lākturi, es jums parādīšu. - Brāļi pārmija skatienu. - Būs jau labi, mēs jums ticam. - Taču skaidri bija redzams, ka netic vis.

Jutu kārdinājumu vēl turpināt paskaidrojumus, taču tad nolēmu mest mieru un pārvilku roku cūcenei pār vēderu un aptaustīju tesmeņus. Tie bija valgi un karsti.

-     Lai paliek. Temperatūra nemaz nav jāmēri, viss skaidrs tāpat: viņai ir mastīts. Tesmeņi karsti un pietūkuši. Iešļircināšu viņai antibiotikas, un esmu pārliecināts, ka viss būs labi. - Pūlējos runāt skaidri un lietišķi, bet tas neko nelīdzēja.

No jauna ierunājās Džošs. - Jūs tātad nemaz neizmērījāt temperatūru?

-    Nebija vajadzības to darīt…

-      Protams, nebija vajadzības, - viņi abi palocīja galvu. - Neraizējieties, mister Heriot.

Man sagriezās raibs gar acīm. Viņi mani žēloja, centās izrunāt man pa prātam. Tas vairs nebija labi.

Bez domu mehāniski iešļircināju cūcenei antibiotikas, aši nomazgāju rokas, bet no tējas atteicos.

Kad braucu projām, Sebs un Džošs, pagalmā blakus stāvēdami, gandrīz svinīgi pacēla roku atvadu sveicienam, bet pie virtuves loga man atvadas māja abas jaunās sievietes. Man nebija grūti nolasīt viņu domas.

Nabaga vecais Heriots, gluži lādzīgs cilvēks. Cik skumji noskatīties, kā viņš jūk prātā.

28. nodaļa

Klaušinot izcilādams stetoskopu pa vecā suņa ribainajiem sāniem, prātoju, cik ilgi viņš vēl pavilks dzīvību.

-    Lielu uzlabošanos es Dona sirdī nejūtu, - sacīju vecajam misteram Čāndleram, kas sakucis sēdēja atzveltņu krēslā pie virtuves pavarda.

Pūlējos to pateikt tā, lai neizklausītos drūmi. Īstenībā sirds stāvoklis bija kļuvis ļaunāks. Tie nebija parasti sirds nepietiekamības trokšņi, tā, ko dzirdēju, bija īsta kakofonija, kā asinis vispār vēl spēja izriņķot pa visiem vecā suņa orgāniem, saglabājot tajos dzīvību?

Dons bija garspalvains kollija jauktenis, viņam bija četrpadsmit gadu un sirdskaitei piebiedrojies hronisks bronhīts, kas vēl papildināja simfoniju viņa krūškurvī.

-   Jā, var jau būt, bet citādā ziņā turas diezgan brašs. Arī ēd itin labi, - vecais vīrs noteica.

Es palocīju galvu. - Jā, protams, viņam ir laba dzīve, laimīgs suns. - Noglāstīju vecajam sunim galvu, kad tas nogulās uz paklājiņa pavarda priekšā un dedzīgi pavēcināja asti, it kā apstiprinādams manus vārdus.

-    Viņam nekas nesāp, un dzīvesprieku viņš nav zaudējis.

-     Ja vien tas nejaukais kāss viņu nemocītu, - saimnieks žēlojās. - Netiek un netiek no tā vaļā. Un šodien bij pavisam slikti, tālab jau jums piezvanīju.

-    Pavisam vaļā viņš no tā nekad netiks, bet, lai būtu vieglāk, iešļircināšu vienas zāles tagad un atstāšu jums tabletes, ko iedot.

Pēc injekcijas iedevu saimniekam paciņu veco, labo pretklepus tablešu.

Vecais vīrs paņēma paciņu un nolika to uz plauktiņa pie pavarda.

-   Paldies jums, mister Heriot. Un kā jūs īstenībā vērtējat viņa varēšanu vēl padzīvot?

-    To ļoti grūti noteikt, mister Čāndler, - es vilcinādamies atbildēju. - Man ir gadījies redzēt suņus, kas ar slimu sirdi nodzīvo gadu gadiem, un atkal tādus… nekad neko nevar paredzēt, gadās visādi.

-    Jā… jā… allažiņ jau gribas cerēt to labāko… bet lāgiem sametas dikti smagi ap dūšu, ja pats esi tāds vecs atraitņa sakārnis kā es. - Viņš pakasīja galvu un skumīgi pasmaidīja. - Man bija nelāga nakts. Televizors ir labs biedrs, bet neba vienmēr spēj līdzēt, kādreiz neparko negrib darboties. - Viņš norādīja uz ekrānu virtuves kaktā. - Vai jūs kaut ko no tām pogām saprotat? Kā vakar bilde pazuda, tā vairs nerāda. Esu pavisam uztraukts.

-   Bīstos, ka nevarēšu līdzēt, mister Čāndler. Es pats to tālrādi tikai nesen nopirku.

Piecdesmito gadu sākumā man, tāpat kā daudziem citiem, televīzija vēl piederēja pie pasaules brīnumiem. Saprast nenieka no tā nesapratu. Tomēr piegāju pie ekrāna un ieslēdzu, izgrozīju visas pogas un pēdīgi aizgāju pie slēdža, kur bija pievienots vads. Pēkšņi izdzirdu aiz muguras kliedzienam līdzīgu iesaukšanos: - Ir! Bilde ir! Rāda!

Nespēdams noticēt, pagriezos, un ekrānā patiesi pa Teksasas klajumu joņoja jātnieki. Neizprotamā kārtā man kaut kā bija palaimējies.

-    Tas nu gan ir kroņa numurs, mister Heriot! - Vecais vīrs staroja pār visu ģīmi. - Nu jūs gan mani iepriecinājāt.

Es jutos gluži lepns par negaidīto veiksmi. - Man arī prieks, ka varēju jums izlīdzēt. - Taču nepavisam nejutos priecīgs, kad paraudzījos uz suni, kas izstiepies nekustīgi gulēja uz paklāja.

-    Ja viņam kļūst sliktāk, mister Čāndler, nekavējieties padot man ziņu, - es atvadīdamies piekodināju. Tomēr, projām ejot, mani nomāca sajūta, ka nebūs ilgi jāgaida, līdz saņemšu ļaunas vēstis no mistera Čāndlera. Līdz ar to būs beidzies kaut kas jauks, jo biju veco Donu iemīļojis. Viņš bija labsirdīgs un draudzīgs, es viņu aprūpēju un ārstēju jau vairākus gadus.

Un ilgi tiešām nebija jāgaida. Jau pēc trim dienām septiņos vakarā iezvanījās telefons.

-    Te Čāndlers, mister Heriot.

Balss skanēja satraukti, un es nocietināju prātu, sagatavodamies tam, ko dzirdēšu.

-    Jā, katrā ziņā, mister Čāndler. Es tūdaļ būšu klāt. Varu iedomāties, cik satriekts jūs jūtaties.

-    Jā, briesmīgi, bet zinu, ka jūs varēsiet palīdzēt.

Man likās, ka atkal no jauna dzirdu nejaukos trokšņus, kādus dzirdēju stetoskopā, izklaušinot veco suni. Sapratu, ka šajā brīdī jābūt godīgam. - Četrpadsmit gadi ir ilgs laiks, mister Čāndler. Tik garā laika sprīdī viss sadilst.

-    Kur nu četrpadsmit? Tak tikai divi gadiņi!

Divi gadiņi..? Vai vecais vīrs pavisam sajucis prātā? - Divi? Donam tikai divi gadi?

-    Donam? Es taču nerunāju par Donu. Kopš viņš ēd tās jūsu dotās tabletes, viņam ir daudz vieglāk. Tas nejaukais televizors atkal sagājis grīstē. Vai jūs varētu atnākt un to vēlreiz iestādīt, lai rāda, kā nākas?

29. nodaļa

Fermeris Vaitheds neziņā braucīja zodu. - Nesaprotu, ko īsti par to puisieti domāt, - viņš sacīja. - Pēc laucinieka nemaz neizskatās. Taču skaidri var nomanīt, ka par lopkopību viņam jēga ir. Pats gan saka, ka esot strādājis par

skolotāju. Būs vien jāļauj pamēģināt. Trakoti grūti atrast labu darbaspēku, nav daudz to, kas gribētu apmesties šinī Dieva aizmirstajā kaktā. Nav man iespējas būt pārāk izvēlīgam. Kad būsiet viņu saticis, padodiet man ziņu un pasakiet, ko par viņu domājat.

Es palocīju galvu. - Labi, pateikšu. Vai viņš precējies?

-    Un kā vēl! - fermeris iesmējās. - Viņam ir septiņi bērni.

-    Septiņi. Tad nu gan ir prāva ģimene.

-    Kā tad. Un tas ir viens no iemesliem, kāpēc man prāts nesas viņu pieņemt. Viņam, liekas, vissmagākais ir izmitināšanas jautājums, un mums stāv dīkā prāvs ērbēģis. Man tā puiša maķenīt tā kā žēl. - Fermeris pārlaida domīgu skatienu pagalmam. - Kā jau jums sacīju - viņš nav gluži no parastajiem.

Kad gāju projām, fermeris man vēl nosauca pakaļ: - Viņa vārds, starp citu, ir Bezils Kortnejs. Arī nav pārāk ikdienīgs, vai ne?

Govju kūtī es Bezilu nopētīju ar interesi. Viņš varēja būt trīsdesmito gadu vidū, ļoti slaids, tumsnējs, izskatījās gandrīz pēc spānieša. Mani viņš sagaidīja ar platu smaidu. - Sveiks, Veterinдr, brangi piesalst šodien, klajā laukā kā ar šķērēm šķērē.

-Taisnība, sals kniebj pamatīgi,-es atteicu. Ieklausījos viņa valodā. Nekā skolmeistarīga tajā nebija. Taču ap viņu dvesmoja jautrs dzīvīgums, tumšajās acīs vīdēja draudzīgs skatiens. Man viņš patika.

Klibajai govij vaina bija pakaļkājas pēdā, un, kad es iebāzu tai pirkstu starp nagiem, viņa mani brīdināja ar spērienu. Sacīju Bezilam: - Lūdzu, pieturiet.

Viņš graciozi palocīja galvu, it kā viegli paklanījies, un iegāja steliņģī. Taču viņš nesaķēra govi aiz raga un neiebāza otras rokas pirkstus tai nāsīs, kā parasti tika darīts. Viņš ar abām rokām satvēra govs kaklu, bet tās galvu piekļāva sev pie krūtīm. Šādu paņēmienu es nekad nebiju redzējis, bet likās, ka ar to viegli var panākt vēlamo efektu. Govs nostāvēja mierīgi visu laiku, kamēr es darbojos ap tās kāju.

-   Kājā ir neliels augonis, - es sacīju, - man tā vieta jāiztīra. Kāju vajadzētu pacelt augstāk. Vai jūs, lūdzu, varētu sadabūt virvi?

Atkal vieglais galvas mājiens, tikko manāma simboliska palocīšanās, un viņš aizgāja līganā, graciozā gaitā pa kūts eju. Atgriezies ar virvi, viņš aši apmeta vajadzīgās cilpas ne mazāk veikli kā drēbnieks, mezglus mezdams.

Ielicis govs kāju cilpā, pametu galu Bezilam, lai tas pavelk kāju vajadzīgajā augstumā, un ķēros pie pēdas.

-    Dzirdēju, ka jūs esot kalis bērniem gudrības galvā, - es ieteicos, kasīdams no govs pēdas atmirušos audus.

-    Jā, jāā,- viņš atteica, runādams dziļā jorkšīriešu izloksnē, - savulaik esu ar to brangi noņēmies.

-    Kādus priekšmetus jūs mācījāt?

-    Gan šo, gan to. Visu, kas tādiem sīkajām vaidzīgs, to es mācīju.

-    Un kur jūs mācījāt? Kurā skolā?

-   Ak, šur un tur. Es maķenīt paklenderēju pa pasauli. Bezils papurināja galvu un pasmaidīja, it kā paša teiktie vārdi būtu viņā pamodinājuši laimīgas atmiņas.

Kamēr es darbojos ar govs kāju, viņš visu laiku čaloja un, neielaizdamies sīkumos, ļāva noprast, ka kaut ko mācījis arī universitātēs.

-    Jūs tiešām lasījāt lekcijas?

-    Lasīju, lasīju.

Man sāka reibt galva, bet es turpināju iztaujāt.

-    Kurās universitātēs?

-Nu…vienā, otrā, trešajā…

Mūsu sarunai pienāca gals, kad mans nazis govs pēdā pāršķēla augoni un es no tā iztīrīju strutas.

-    Gatavs, - es noteicu, - nu viņa vairs neklibos. - Vēl tikai injekcija, un pēc pāris dienām viss būs kārtībā. Man vajadzētu karsta ūdens, kur nomazgāt rokas.

Bezils cēli pavēzēja roku, kas nozīmēja aicinājumu.

-    Jūs varat ienākt mājā un kārtīgi nomazgāties.

Sekoju viņam uz fermera pieminēto ērbēģi, kas atradās fermas saimniecības ēku vidū. Plaši atvēris durvis, viņš bez liekām ceremonijām ieveda mani virtuvē.

Pie gara galda virtuves sānā visa ģimene bija sasēdusi ieturēt sestdienas pusdienu maltīti. Galda galā sēdēja Kortneja kundze, ļoti tukla, gaišmataina un smaidīga, visapkārt galdam sēdēja veselīga izskata bērni un dūšīgi tukšoja ar ēdienu piekrautos šķīvjus. Pašā virtuves vidū uz podiņa bija notupināts visjaunākais saimes loceklis. '

Bezils pamāja ar roku uz mājīgo ainu. - Šī ir mana sieva un pārējā ģimene, mister Heriot. Un mēs visi priecājamies ar jums iepazīties.

Viņš nepārspīlēja. Bērnu ģīmīši nekavējās atmirdzēt smaidos, un Bezils pats izskatījās ļoti lepns par savu laimīgo ģimeni.

Tad Bezils mani aizveda pāri virtuvei līdz izlietnei, kas bija krautin piekrauta ar vairāku maltīšu izlietotajiem traukiem un ēdienu paliekām. Viņam vajadzēja krietni noņemties, līdz izbrīvēja vietu, lai es vispār varētu pabāzt rokas zem sīkās strūkliņas, kas irdzēja no krāna.

Kamēr es mazgāju rokas, mazais zeperis nolēma pamest savu vietu uz podiņa. Bezils aizgāja turp un redzami apmierināts aplūkoja trauka saturu. Tad piegāja pie sienas, kur atradās prāva atkritumu kaste, pacēla tās vāku. Pat šajā nodarbībā viņa kustības nezaudēja grāciju.

Kundze mazliet piepacēlās no krēsla. - Jūs tak izdzersiet krūzīti tējas, mister Heriot?

- Nē… nē… pateicos. Man tiešām nav laika, vēl jātiek vairākās vietās. Vēlreiz - sirsnīgs paldies.

Nākamajos pāris mēnešos man vēl bija divi izsaukumi uz šo fermu, un es redzēju, ka Bezils visai labi tiek galā ar darbiem, bet man nezuda sajūta, ka viņš visu dara citādi, ne tā, kā pārējie lopkopji. Pati pieeja lopiem viņam bija atšķirīga. Visu viņš darīja it kā prasmīgi, bet man likās, ka viņam gan pietiek saprāta, tomēr trūkst pieredzes.

Kad man gadījās būt šajā fermā, viņš allaž bija draudzīgs, labprāt tērzēja, pastāvīgi izmezdams pa neskaidrai piezīmei par savu raibo pagātni. Šad tad ieskanējās kāds vārds par teātra pasauli, par arhitektūru un par daudz ko citu. Šķita, ka zināmu laiku viņš bijis viesību deju skolotājs. Taču īsti pieķert man viņu nekad neizdevās, tālāk par izplūdušām, miglainām atbildēm viņš neielaidās: "šur tur, šo to", un nekā vairāk.

Pāris reižu man gadījās Bezilu sastapt arī Darovbijā. Dzērājs viņš nebija, tomēr sestdienas vakaros labprāt iegriezās kādā no pilsētiņas alus krogiem. Kad pirmoreiz viņu vienā ieraudzīju, mani no jauna pārsteidza viņa neparastā izturēšanās. Viņš sēdēja pie liela galda, ko bija apsēduši jautri laucinieki ar pintes mēra alus- glāzēm priekšā. Bezils nedzēra alu. Viņš sēdēja, krēslā vai pusguļu atgāzies, kājas uz priekšu izstiepis un ar plaukstu apkļāvis vīna glāzi. Glāzes kājiņa rēgojās viņam no pirkstapakšas. Biju ievērojis tādā veidā turam vīna glāzes - tā dažkārt darīja smalki svešzemju kungi, bet Jorkšīrā gan neviens tā nedarīja.

Kā vienmēr, īstens elegances un grācijas iemiesojums, viņš turēja auditoriju savā varā, lāgiem ar cēlu rokas mājienu pastiprinādams teikto un šad tad iebaudīdams malciņu no glāzes. Lauciniekiem viņa stāsts laikam bija īsta medusmaize, viņu atzinību apliecināja tiklab brāzmainie smiekli, kā arī sajūsmas saucieni un apstiprinošie mājieni ar galvu.

Drīz vien viņš šo ļaužu vidū izvērtās par slavenību, un es ar laiku konstatēju - lai arī viņš lauciniekiem reizumis šķita noslēpumains, tomēr visvairāk tos intriģēja Bezila gaitas universitātēs, un tie viņu iedēvēja par "profesoru Bezu". Ar šo vārdu viņš kļuva pazīstams visās lauku ļaužu aprindās. Par parastajiem "šur tur un šo to" neviens vairāk no viņa neko neuzzināja. Bet viens fakts pārvaldīja visu un palika nemainīgs: viņš visiem patika.

Sākot ar martu, man Bezilņ gadījās sastapt visai bieži. Šis ir laiks, kad mājlopu veselības stāvoklis kļūst kritisks. Visu garo ziemu kūtī nostāvējušiem, pretestības spēja lopiem bija zema un viegli varēja pieķerties dažādas kaites. Visjutīgākie un uzņēmīgākie pret slimībām bija teļi. Tieši Bezila aprūpējamos teļus bija piemeklējusi nāvējoša caureja - dizentērija, mūsu sensenais lāsts, kas jau paaudžu paaudzēm pļāva teļus bez žēlastības. Par laimi jaunie zinātnes sasniegumi stāvokli bija stipri uzlabojuši, un arī manā rīcībā tajā laikā bija spēcīgi līdzekļi - vērtīgas antibiotiku un sulfamīdu mikstūras. Bet tieši ar šiem teļiem man lāgā neveicās.

Garā aizgaldu rindā tur stāvēja sešpadsmit teļu un es - pieaugošā nemierā. Teļi izskatījās gaužām nožēlojami. Dažiem no samirkušajām astēm pilēja bālgans šķidrums, daži nevarīgi gulēja salmos.

-   Bezil, - es jautāju, - vai esat pārliecināts, ka noteiktā laikā iebarojat tiem noteiktās zāļu devas?

-    Pavisam droši, mister Heriot, tieši tā, kā jūs likāt.

-    Un vai dodat viņiem tās vēlu vakarā un pašā rīta agrumā? Tas ir svarīgi.

-    Tieši tā. Par to varat neraizēties.

Sabāzu rokas dziļāk kabatās. - Nesaprotu. Viņi nemaz nereaģē uz zālēm. Ja tā turpināsies, tad drīz tiem sāksies plaušu karsonis. - Spēcināšanai iešļircināju tiem vitamīnus un braucu projām, tomēr nespēju atbrīvoties no nejaukas sajūtas, ka teju teju notiks kaut kas ļoti nepatīkams.

Laiks visu dienu bija turējies neganti auksts, un vējam piemita tas asums, kas bieži vien bija priekšvēstnesis sniegam. Un tā arī notika. Nejutos pārsteigts, kad ap pulksten astoņiem gaisā noplēnēja pirmās pārslas un jau pēc stundas visa pasaule bija apsnigusi balta. Tad pārstāja snigt, un par to es biju pateicīgs, pa dziļu sniegu bija grūti nokļūt līdz fermām kalnos. Allaž vajadzēja ņemt līdzi sniegalāpstu.

Arī otrā rītā jutos atvieglots, ka nav piesnidzis klāt, jo pulksten septiņos man piezvanīja, ka jābrauc uz vientuļu sīkzemnieka fermu kalnos saņemt teļu. Ap deviņiem biju ar darbu galā un braucu mājup. Mani sildīja prieks par to, ka viss labi izdevies un teliņš piedzimis sveiks un vesels. Braukdams izbaudīju brīnumaino jauno pasauli sev visapkārt. Šeit augšā vienmēr ir skaisti, bet tagad sniegs visam vēl bija pārklājis dziļu mieru.

Vēroju kupenas, ko sniegs un vējš bija sanesuši ceļa malās, un tad atskārtu, ka tepat ir ari mistera Vaitheda fermas vārti. Man ienāca prātā, ka šī ir laba iespēja pa ceļam iegriezties un paskatīties, kā klājas teļiem. Iegriezu mašīnu piebraucamajā ceļā. Visapkārt valdīja miers un klusums. Pirmais, ko ieraudzīju fermas saimniecības ēku pudurī, bija neskartais baltais sniega klajums no Bezila dzīvojamās mājas uz teļu kūti.

Pieklauvēju, un Bezils atvēra durvis, jautrs un sirsnīgs kā vienmēr.

-Nāciet iekšā, mister Heriot! Kā jums šorīt klājas? Kundzīte ir augšā, klāj gultas. Bet drīz vien nāks lejā, tad iedzersim lāsīti tējas.

-    Paldies, nē, - es attraucu. - Iebraucu vienīgi paskatīties teļus. Kā viņiem šorīt klājas?

-    Ak, man šķiet, apmēram tāpat kā vakar.

-    Un zāles jūs viņiem sadevāt?

-    Jā, protams, pirms brokastīm visu sadevu.

Es pamāju uz virtuves logu. - Panāciet šurp, Bezil.

Mēs abi piegājām pie loga, un viņš stāvēja pavisam kluss, kad paskatījās uz neskarto sniega segu.

-   Jūs šorīt neesat aizgājis turp kaut vai paskatīties, un neesat tur bijis arī vakarvakarā. Sniegs pārstāja snigt pulksten deviņos, bet zāles jums teļiem vajadzēja iedot vakar, pirms gājāt gulēt.

Viņš nebilda ne vārda, tikai pavērās uz mani. Un likās, ka viņam no sejas būtu noņemta maska. Burvīgais jautrais smaids izzudis kā nebijis, vaigā palikusi tikai kaila bezpalīdzība. Viņš uzmeta man vajāta cilvēka skatienu.

Pārvērtība bija tik dramatiska, ka manu dusmu pirmais vilnis mazliet atplūda. Pāris mirkļu mēs klusēdami vērāmies viens otrā, tad es lēnām ierunājos:

-    Nu tā, Bezil, man nav nodoma nosūdzēt jūs saimniekam. Bet vai jūs saprotat, cik nelietīgi esat iegāzis mani? Un vai varat apsolīt, ka turpmāk strādāsiet kārtīgi?

Klusēdams viņš truli palocīja galvu.

-    Labi, - es atteicu, - tad aiziesim tagad pie teļiem.

Viņš apsēdās un sāka aut kājās gumijas zābakus, bet pusratā apstājās un satriekts paraudzījās manī.

-Es jums ko pateikšu, mister Heriot. Negribu tak nemaz tiem teļiem nodarīt ļaunu, negribu tīšām viņus pamest novārtā, bet nav man sirds pie lauku darbiem, nekad nav bijuse. Nekad no manis neiznāks fermas strādnieks.

Es neko neteicu, un viņš turpināja: - Es runāju par to ar saimnieku un drīz vākšos prom.

-    Vai jums jau ir jauns darbs?

-   Jā… jā… kaut kas man ir padomā. Bet neraizējieties, teļus es apkopšu, kā nākas.

Un viņš tiešām to darīja, kopš tā rīta teļi sāka atveseļoties. Un, kad pēdējoreiz ierados tos apraudzīt, bija prieks paskatīties - apvēlušies, žirgti un mundri tie stāvēja aizgaldā.

Bezils no mūsu apkārtnes drīz vien aizvācās, taču "profesora Beza" slava vēl ilgi dzīvoja apkārtējo lauku ļaužu atmiņā, un daudzi nožēloja viņa aiziešanu.

Viens lopu kopējs viņu raksturoja šādi: - Ko tur daudz sacīt - šāds tāds vējagrābslis jau bij, bet ar viņu mums gāja jautri. Tik un tā viņš visiem patika.

-   Jā, man liekas gluži tāpat. Interesanti, uz kurieni viņš aizklīdis.

Mans sarunas biedrs iesmējās. - Kaut kur jau būs piemeties,

droši vien, "gan še… gan tur"…

Es biju pārliecināts, ka Bezilu nekad vairs nesatikšu, bet kļūdījos. Vienu vakaru mēs abi ar Helēnu aizbraucām uz Brotonu nosvinēt viņas dzimšanas dienu. Bijām rezervējuši galdiņu Bro- tonas lielākās viesnīcas restorānā. Noskaņa tiešām bija kā svētkos, ieejot ēdamzālē, kas ar Viktorijas laiku greznību bija pieskaitāma Brotonas jaukākajām vietām.

Viss bija ļoti tīkami, mēs savu svētku maltīti izbaudījām pilnībā un bijām jau tikuši līdz kafijai, kad ievēroju, ka Helēnas skatiens intensīvi pievērsies kaut kam zāles otrā pusē…

-   Tas viesmīlis, Džim, kas apkalpo viņā zāles galā… Tev tas ir aiz muguras, bet…

Pagriezos un paskatījos turp. - Manu dieniņ! Tas taču ir Bezils! - Iegrozīju krēslu tā, lai varētu labāk redzēt, un skatījos. Tas noteikti bija Bezils. Patlaban viņš apkalpoja kādu pavecu pāri. Slaiks un elegants. Melnā uzvalkā ar baltu krūtežu. Un es nemaldīgi jutu, ka ar tumsnējo, pievilcīgo ārieni, dabisko grāciju un laipno izturēšanos viņš bija ideāls viesmīlis. Patlaban viņš apkalpoja kundzi un, to uzklausīdams, pielieca galvu pozā, ko es tik labi pazinu, un, uzklausījis tās vēlēšanos, tikko manāmi paklanījās. Viņš arī runāja, un es it viegli iztēlojos, kā plūst viņa valoda, atcerēdamies sarunas ar viņu govju kūtī. Vecīgais pāris jau bija nokļuvis viņa valdzinājuma varā, jo smējās un apstiprinot palocīja galvu. Es skatījos turp kā apburts un prātoju, ko gan viņš varētu tiem stāstīt.

Kafija manā tasē atdzisa, kamēr vēroju viņu. Jo ilgāk skatījos, jo vairāk pārliecinājos, ka Bezils beidzot atradis sev īsto vietu. Grācija, ar kādu viņš slīdēja starp galdiņiem, balansēdams ar paplātēm un šķīvjiem, rosināja domāt, ka viņš to vien darījis visu mūžu. Viņa rāmā, brīvā izturēšanās, nepārprotamā labpatika saskarsmē ar viesiem liecināja, ka šādi izpaužas viņa īstā esība. Es šai brīdī karsti vēlējos, kaut profesora Beza karjerā turpmāk vairs negadītos nekādi traucējumi.

-    Vai iesi ar viņu aprunāties? - Helēna jautāja.

-Nē… labāk ne.

Projām ejot, iegadījāmies pāris soļu no galdiņa, pie kura viņš apkalpoja sirmo pāri. Visi trīs jautri smējās. Tad vecais kungs pacēla roku.

-    Un kur, starp citu, jūs to visu darījāt?

-    Ak, šur un tur, - Bezils atbildēja, - šur un tur…

30. nodaļa

Kelams draudzīgi mani iedunkāja sānos. - Traki gribētos, lai tu man kādu rītu atnāc līdzi paskatīties uz briežiem, Džiin. Cik reižu neesmu tevi aicinājis, bet nekā nevaru piedabūt.

Mēs sēdējām Drovera krogā un dzērām alu itin mierīgā garā, jo parastie kroga apmeklētāji ar āpsi jau bija apraduši. Tā kā Kelams neatlaidīgi pastāvēja uz to, lai Merilina viņam būtu plecā, tad sākumā mūsu ierašanās kr6gistabā sacēla īstu troksni, taču nu sensācija jau bija pārskanējusi, un mūs sagaidīja tik vien kā ar uzjautrinātu vīpsnu. Fenneri un citi apkārtējie lauku ļaudis bija Kclamu iesaukuši par "lopārstu ar āpsi".

-    Aiziešu, Kelam, noteikti aiziešu, vīrs un vārds.

-    Tā tu tikai katrreiz saki. Bet kāpēc ne, piemēram, rītrītā? - Viņa tumšās acis neatlaidīgi lūkojās manī, un es jutos kā slazdā noķerts.

-    Nu, es nezinu… rītdien ir daudz visādu darbu.

-    Nav vis. Dags Hēlijs savu pieteikumu atsauca, nu viss rīts ir brīvs. Tāda izdevība jāizmanto.

Es lāgā nezināju, ko sacīt. Zināmā mērā man gribējās kaut uz brīdi ielūkoties Kelama pasaulē. Viņš ik brīvo brīdi pavadīja, klaiņodams pa apkārtni, pētīdams puķes un citus augus, vērodams savvaļas būtnes un to parašas un dzīvesveidu. Salīdzinājumā ar viņu es šai ziņā biju pilnīgs nejēga. Uzaugu Glāzgovas lielpilsētā, un, kaut arī Jorkšīru biju ļoti iemīļojis, manās floras un faunas zināšanās trūka daudz kā tāda, kas vislabāk apgūstams bērnībā. Zigfrīdam tās bija, abiem maniem bērniem arī, viņi man allaž šo to iemācīja un es patiesi daudz ko nezināju. Vismaz nc tuvu nespēju līdzināties Kelamam. Viņu neizsakāmi interesēja visa dzīvā radība. Tā viņam bija īsta kaislība.

-     Tātad rītrītā, jā? - Līdz ar līmeņa krišanos manā glāzē pagaisa arī šaubas. - Nu labi, varbūt izdosies rīt iekārtoties.

-     Kolosāli! - Mans kolēģis pasūtīja vēl divas pintes. - Aizbrauksim uz Stcdfortas mežiem. Man tur izbūvēts slēpnis.

-    Uz Stedfortas mežiem? Tur tak nav neviena brieža.

Kelams noslēpumaini pasmaidīja. - Ir gan, turklāt ne mazums.

-   Jocīgi gan. Esmu tur izbraukājies tūkstoš reižu. Esmu vedis uz turieni izskraidināt suņus. Nekad neviena brieža neesmu manījis.

-    Gan rītrītā ieraudzīsi. Pagaidi vien.

-    Norunāts. Cikos dodamies ceļā?

Viņš priecīgi saberzēja rokas. - Es tevi savākšu pulksten trijos.

-    Pulksten trijos? Tik nešķīsti agri?

-    Jā gan. Mums tur jānokļūst pirms rītausmas.

Kad tiku galā ar otru pinti, iecerētais pasākums vērtās aizvien valdzinošāks. Atiet! Pirms rītausmas dosimies izdibināt meža noslēpumus. Nesapratu, kā esmu varējis līdz šim bez tā iztikt. Citādi jutos nākamajā rītā, kad modinātājpulkstenis ieplarkšķējās bez ceturkšņa trijos. Gadu gadiem ticis izrauts no miega nejēdzīgi agri, biju karsti iemīlējis savas cisas un šajā rītā nespēju aptvert, ka vajadzēs pamest iemīļoto gultu melnā tumsībā, lai izpriecas dēļ kvernētu meža biezoknī. Tad nudien jābūt jukušam.

Kad sastapu Kelamu, man uzreiz kļuva skaidrs, ka viņam tā neliekas. Viņš smiedamies uzbelza man pa plecu, pats sprikstēdams aiz sajūsmas. - Tev iepatiksies, Džim. Es tiešām ļoti gaidīju brīdi, kad tevi pielauzīšu braukt man līdzi.

Es drebinādamies iesēdos viņa mašīnā. Kelams svilpodams sāka braukt.

Pa ceļam viņš mundri tērgāja, un nevarēja nemanīt, ka šāda klejošana pa apkārtni viņam ierasta un ir dzīves sastāvdaļa, bet, tiklīdz nobraucām dažas jūdzes, jutu, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt.

-    Paklau, - es sacīju, - šis tak nav ceļš uz Stedfortas mežu, mums jau labu gabalu atpakaļ vajadzēja nogriezties pa labi.

Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja. - Mēs tur iebrauksim pa citu ceļu, gar Freda Velbērna fermu.

-    Gar Freda Velbērna fermu? Die's žēlīgais! No turienes taču vismaz divas jūdzes jāiet kājām.

Viņš ieklukstējās smieklos. - Neraizējies, esmu noorganizējis transportu.

-    Transportu..? Par ko tu tagad runā?

Kelams atkal iesmējās. - Gan jau redzēsi.

Mašīnu atstājām pie fermas, kas atradās pakalnā, no kura pavērās skats uz plašiem laukiem nogāzē līdz pat upes lejai. Tur sākās jauns pakalns un mežs. Vēl bija tumšs, un es to visu iztēlojos atmiņā. Apjucis prātoju, kas tas par transportu. Pajautāju Ke- lamam.

Viņš pasniedzās un izcēla no mašīnas aizmugures ar auzām piebērtu spaini.

Skatījos uz viņu galīgā neizpratnē. - Kam tad tas?

-    Zirgiem.

-    Kādiem zirgiem?

-    Jā, pievilināšu divus zirgus, lai varam aizjāt līdz mežam.

Es eksplodēju. - Ko? Neko tamlīdzīgu tu nekad neesi pat

ieminējies.

Kelams drošinādams man uzsmaidīja. - Nebēdā, viss kārtībā. Tā būs daudz vieglāk. - Viņš pagrabināja spaini, un man mute atkrita vaļā, kad nomanīju tumsā iznirstam divus milzīgus Šīras zirgus. Zeme nodimdēja no viņu lielajām kājām.

-     Tas ir vājprāts, - es noteicu, neticīgi noraudzīdamies uz abiem lielajiem lopiem. Es nekad neesmu bijis vērā liekams jātnieks un kur nu vēl, ja runa ir par neapseglotiem smagiem darba zirgiem. - Mēs tak nevaram kāpt mugurā šitiem šausmoņiem. Un Freds Velbērns - ko viņš par to teiks?

-   Esmu parūpējies par visu. Man Freds atļāvis šos lietot, kad vien man ievajagas. Nāc, es tev palīdzēšu uzrausties.

Es vēl protestēju, kad viņš jau mani stutēja vienam zirgam mugurā, bet pats uzrausās uz otra un jautri to pamudināja. Un, iekams es vispār apjēdzu, kas notiek, mēs jau dunējām pa zāļaino nogāzi lejup.

-    Turies stingri krēpēs! - Kelams uzsauca. - Nogāzei pašā lejā ir viens stāvāks kritums.

Viņš to varēja ari neteikt, jo es jau no paša sākuma turējos, izmisīgi ieķēries krēpēs. Ar šausmām gaidīju, ka jebkuru mirkli nolidošu no platās muguras un pazudīšu nezināmā tumsā. Kaut kā tomēr noturējos arī stāvākajā krituma vietā, un tad jau atkal rikšojām ielejas otrā pusē pa pakalnu augšup.

Mēs joņojām kā negudri, taču Kelamam tas nelikās pietiekami strauji, un viņš savu jājamlopu nemitīgi skubināja.

Neskaidri tumsā samanīju, ka viņš man pa priekšu izjāj pa šauriem vārtiņiem, un es pārbijos, jo likās, ka mans resnais zirgs nekādā ziņā neizspiedīsies tiem cauri. Un baiļojos pamatoti, to sajutu savā ceļgalā, kas atsitās pret vārtu stabu, un vienu mirkli man likās, ka kāja nost gan.

Mežonīgos auļos pārlaidām pāri vēl vienam laukam, tad mans kolēģis apturēja savu rumaku un nolēca zemē.

-    Ai, tas bija vareni! - viņš nopriecājās, dziļi ievilcis elpu. Arī es nošļuku no sava zirga, paklumburodams dažus soļus uz priekšu. - Tu taču klibo. Kas vainas?

-    Satriecu celi pret vārtu stabu, - es atteicu, klibodams un sāpošo vietu berzēdams.

-    Tas nu gan žēl, bet šādi mēs ietaupījām garu, nogurdinošu gājienu. Nu esam klāt un varam doties taisni mežā iekšā. - Pārrāpāmies vēl pār vienu žogu, un tad viņš mani ieveda mežā, it kā iedams pa zināmu ceļu, līdz aizveda pie rūpīgi sasietas un labi noslēptas zaru būdas. Tā atradās nelielā izcirtumā un, cik varēju saskatīt pirmajā palsajā rītausmā, bija izveidota rūpīgi un prasmīgi.

-   Skaties turp! - mans kolēģis čukstēja. Seja viņam, cik varēju saredzēt, bija pilna gaidu un satraukuma, acis platas, lūpās viegls smaids.

Ilgi mums nevajadzēja gaidīt. Rītausmas gaisma sāka spiesties cauri līdz izcirtumam, starp kokiem kaut kas sakustējās, sašūpojās, un tad cits pēc cita klajumā iznāca brieži. Visos šeit nodzīvotajos gados es šajā mežā ne reizes nebiju manījis nevienu ragaini. Un te nu viņi bija-maigas briežumātes un majestātiski tēviņi. Elsdami un šņākuļodami viņi sāka plūkt zāli. Iespēja noskatīties šo ainu bija pielīdzināma dārgai dāvanai. Es skatījos, elpu aizturējis, savas sāpes un visas neērtības aizmirsis. Jutos pacilāts un pagodināts. Netālu bija arī āpšu ala, un Kelams man piebikstīja, norādot uz saviem iemīļotajiem dzīvniekiem, kad vecie āpši izveda laukā mazuļus, kas tūdaļ sāka draiskoties.

Vēlāk izstaigājāmies pa mežu, sabirušās priežu skujas klusināja mūsu soļus, un Kelams runāja ne vien par briežiem, arī par citiem savvaļas dzīvniekiem, par augiem, par puķēm, kas augšanai izraugās šādas noslēptas vietas. Un es sāku saprast, ka šī dziļā interese dara bagātu viņa dzīvi. Viņš bija atradis atslēgu, ar ko atdarīt veselu brīnumainu pasauli.

Kad atgriezāmies klajumā, saule jau bija uzlēkusi. Palūkojos atpakaļ uz mežmalu. Pirmie saules stari spiedās cauri zarotnei un sasniedza sila pulkstenīšus pļavmalē.

Kad, paklausot manam lūgumam, lēnām un rātni aizgājām līdz mašīnai, mans ceļgals bija pavisam stīvs. Aizkliboju līdz durtiņām un kāju celšus iecēlu mašīnā.

Kelams līdzjūtīgi man uzsmaidīja. - Žēl, ka tev tā atgadījās ar kāju. - Tad viņa sejas izteiksme pārvērtās. - Bet nebēdā pārāk. Man ir padomā pārsteigums.

Jutu, ka, raugoties uz viņu, man acis samiedzās šauras. - Kas tas par pārsteigumu?

Viņš viltīgi pavīpsnāja. - Gribu tevi uzaicināt paēst kopā ar mani pusdienas.

-    Pusdienas? Kopā ar tevi - kur?

-   Manā mājoklī. Tu taču arī zini, ka Helēna šovakar būs kaut kādā sanāksmē un tu būsi atstāts pats savā vaļā. Esmu ar Helēnu par to norunājis. Mums būs maltīte ar pīles cepeti.

-    Pīles cepeti? Kas tad to pīli ceps?

-    Es. Tā būs manis paša noplūkta un izcepta.

Es nekā nesapratu. Zināju, ka viņš dārza tālajā galā tur pīles, par ko Zigfrīds raudzījās uz viņu kā daždien uz cilvēku ar ērmīgām ieražām, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš ēšanai nepievērsa nekādu uzmanību un vispār ēda tikai retos gadījumos. To visu bija ļoti grūti izprast. Bet vienu es zināju - viņš gribēja būt draudzīgs.

-     Paldies, Kelam. Tas būs gaužām jauki… Cikos maltīte paredzēta?

-    Pulksten astoņos - precīzi.

Noteiktajā laikā uzkāpu augšā un tiku sirsnīgi sagaidīts. Nolicis man priekšā dzēriena glāzi, kad biju ērti apsēdināts, Kelams pats aizgāja uz virtuvi. Es pārlaidu skatienu nelielajai dzīvojamai istabai. Viss bija tieši tāpat kā pirmajā dienā, kad viņš šeit ienāca. Cits iemītnieks šo to pārkārtotu pēc savas gaumes, bet Kelainu neinteresēja ne paklāji, ne aizkari, ne mēbeles. Uz galda nekā nebija, izņemot divus nažus, dakšiņas un piparus.

Viņš drīz atgriezās un nolika mums katram pa šķīvim. Kad viņš atvēra virtuves durvis, no turienes uzvēdīja brīnum tīkama smarža.

-    Sēdīsimies klāt, Džim! - viņš uzsauca uzvarētāja balsī un ienesa trauku ar divām pīlēm. Uzdūris vienu cepto putnu uz dakšiņas, viņš to noguldīja manā šķīvī. Otru uzlika uz savējā. Atkritis krēslā, viņš pavēzēja dakšiņu. - Ķeries klāt, ceru, ka tev garšos.

Es noraudzījos savā šķīvī. Jā, tā tiešām būs maltīte ar Kelamu - katram pa pīlei bez jebkādām piedevām. Viņš sāka dūšīgi ēst, un, kad es ķēros pie sava cepeša, tad drīz vien konstatēju, ka ar plūkšanu mans kolēģis nav pārcenties un atstājis cepetim klāt visai daudz gan lielāku, gan sīkāku spalvu. Cīnījos, kā pratu.

_ Kelams viens divi bija ar savu putnu galā un dziļi apmierināts atlaidās krēslā. Jutos pārsteigts par ātrumu, kādā viņš bija pieveicis pīli. Taču tad man ienāca prātā, ka droši vien viņš vismaz diennakti nav baudījis ne kumosa.

Saldā ēdiena uzēdām nebija, kafijas arī ne, un jau pēc brīža viņš mani izvadīja laukā.

Ap pulksten desmitiem Helēna atgriezās no sanāksmes. - Nu, kā pavadīji dienu kopā ar Kelamu? - viņa apvaicājās, novilkdama mēteli.

Es paberzēju ceļgalu. īsti viegli nebija atbildēt uz šo jautājumu. - Labi, man patika… viss… bija ļoti interesanti… pavisam neparasti.

Viņa iesmējās. - Nupat tu aprakstīji pašu Kelamu. - Laikam gan, - es smiedamies atsaucos. - Šī bija īsta Kelamdiena.

31. nodaļa

-Tas bija vecais Viljamss Holijs, - Zigfrīds sacīja, nolikdams klausuli. - Viens teļš nokritis un guļot bez samaņas. Viņš bīstas, ka varot nobeigties. Jābrauc ātri turp. Daudz nabaga večukam to teļu nav.

Es pacēlu galvu no dienas uzdevumu žurnāla, kurā biju skatījies. - Tūliņ nevarēsim vis braukt. Šorīt pulksten desmitos mums jābūt pie pulkveža Foultera pārgriezt zirgam augoņus.

-   Tas nekas. Pa ceļam varam iegriezties pie Holija paskatīties, kas ar teļu. Uz to pašu pusi vien iznāk.

Tā mums bija sen izstrādāta sistēma. Ja Zigfrīdam bija jāizdara kāda ķirurģiska operācija, mēs devāmies turp divatā. Es braucu līdzi par anestezētāju. Rīts bija jauks, un par to vajadzēja priecāties, jo mūsu operācijas galds būs klajš lauks.

Nobraukuši trīs jūdzes, iegriezāmies šaurā sānceļā un drīz vien ieraudzījām Holiju fermu. Dzīvojamā māja nebija necik lielāka par pelēko mūra šķūni, bet tiklab viena, kā otra ēka stūrgalvīgi un pamatīgi bija iesēdušās nogāzes košajā zaļumā. Uz tām nolūkojoties, es nodomāju to, ko esmu domājis jo bieži - nekur citur pasaulē es tādu ainu neieraudzītu.

Fermeris, kam sirmu matu šķipsnas spraucās ārā no vecas cepures apmales, satraukts mūs sagaidīja un ieveda pie saļimušā teļa, kas gulēja kūts kaktā.

-   Ko jūs par to domājat, mister Farnon? - fenneris jautāja. - Es vēl nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis.

Rūpēm viņa balsī līdzi skanēja dziļa ticība. Zigfrīds bija viņa varonis, drīzāk brīnumdaris nekā cilvēks, un bija brīnumainā kārtā palīdzējis viņa lopiņiem jau ilgi pirms manas ierašanās Darovbijā.

Viljamss Holijs vēl piederēja pie vecās fermeru cilts, kas bija vienkārši un paļāvīgi un kādus vēl varēja sastapt piecdesmitajos gados. Tagad tie zinātnes un izglītības spožumā sen pazuduši un izdzisuši.

Zigfrīds runāja gaužām nopietni, pat drūmi: - Patiesi dīvaini - caurejas nav, tas nav arī plaušu karsonis, tomēr telēns guļ kā plāksteris.

Viņš izmeklēja teliņu rūpīgi un metodiski, izklaušināja ar stetoskopu tā plaušas, sirdi, vēderu… Tad izslējās taisni. Sejā nekādas izteiksmes, nolūkojoties uz zemē guļošo, nekustīgo augumiņu. Arī temperatūra bija izmērīta, mute un rīkle apskatīta. Kas vēl atlika?

Pēkšņi viņš pagriezās pret fermeri.

-   Viljams, vai jūs būtu tik laipns un sadabūtu man kādu auklu?

-Kā?

-    Auklu - kādu gabalu auklas. Lūdzu.

-    Auklu?

-    Jā, apmēram tādā garumā. - Zigfrīds izpleta abas rokas. - Un lūdzu, ātri.

-     Labi, labi, sadabūšu… Bet kā lai jēdzu pareizi nomērot? - Viņš paskatījās uz mani. - Jūs, mister Heriot, atnāciet līdzi, es pie jums nomērīšu.

- - Katrā ziņā, - es noteicu un gāju līdzi.

Kad izgājām ārā, viņš satvēra mani aiz rokas, un es uzreiz sapratu: runa nav par mērīšanu, bet par noskaidrošanu.

-     Priekš kā viņam tā aukla vaidzīga? - viņš izbrīnījies noprasīja.

-     Man nav ne mazākās jausmas, mister Holij, - es, plecus paraustīdams, atteicu.

Viņš apmierināts palocīja galvu, it kā citādu atbildi arī nebūtu gaidījis. Vienkāršs lopu dakteris tak nemūžam nespēj nojaust, kas padomā misteram Farnonam, par kura brīnumaino mākslu stāsta leģendas, kurš zirgiem klibumu ārstē ar purpurkrāsas dūmiem… un dara vēl citus nedzirdētus brīnumus. Vecais Viljamss cieši ticēja visiem nostāstiem un bija pārliecināts-ja kāds tiešām spēj lopiņu izārstēt ar auklas gabalu, tad vienīgi misters Farnons. Par to viņš nešaubījās ne mirkli.

Taču trakākais bija tas, ka, apstaigājuši malu malas, auklu neatradām.

-     Tavu nedienu! - vecais sodījās. - Allažīn auklas mētājas pa visiem kaktiem. Uz naglas parasti karājas vesels ritulis, bet akurāt šodien ne galiņa. Ko viņš domās par fermeri, kam ne auklas gabala nav mājās…

Gandrīz panikā un tuvu asarām, izvandījis malu malas, viņš pēdīgi uz maisu kaudzes ieraudzīja guļam auklu.

-    Kā būtu ar šito, mister Heriot? Vai garums derēs?

-    Man šķiet, ka būs pašā labumā, - es atteicu.

Paķēris auklu, viņš, cik vien ātri vecās kājas ļāva, slāja atpakaļ pie Zigfrīda.

-    Te nu būs, mister Farnon. Dikti gan aizkavējos. Vai teliņš vēl dzīvs?

-     Ak tā… jā, dzīvs. - Zigfrīds, roku pacēlis, ļāva auklai nokarāties, vērtēdams tās garumu. Tad, kamēr mēs vērojām, aptina auklu sev ap vidu. Mēs skatījāmies platām acīm.

-    Sirsnīgs paldies, Viljams. Nu ir labāk, - viņš nomurmināja. - Nevarēju strādāt, kad tā draņķa žakete plandījās. Tur trūkst divu pogu. Vakar govs ar ragu izrāva.

-     Bet… bet… - vecais vīrs izskatījās gauži satriekts. - Tā aukla… es domāju, ka… jums tā aukla vajadzīga, ka bez tās nevar manu teļu izglābt… Vai varēsiet?

-    Protams. Kāpēc jūs iedomājāties, ka ne?

-    Ak tā… nu vai jūs tagad zināt, kas viņam kaiš?

-    Jā. Viņam ir CCN.

-     Kas tas ir?

-    Cerebrokortikālā nekroze. Tā ir smadzeņu slimība.

-      Kāds briesmīgs nosaukums. Vai tā kaite pavisam bez cerībām?

-      Kāpēc? Tas nav nekas briesmīgs. Es iedošu zāles: iešļircināšu vēnā B vitamīnu. Tas parasti iedarbojas kā uz burvju mājiena. Tikai pieturiet teļam galvu. Redziet, kā tā atliekta atpakaļ. Tas ir šai slimībai tipisks stāvoklis. To sauc ari par opishotonozi.

Ātri iešļircinājis telēnam vitamīnu, Zigfrīds piecēlās.

-    Rīt viens no mums abiem iegriezīsies pie jums apskatīties, kā teļam klājas, - viņš sacīja. - Varu saderēt, ka viss būs labi.

Tas biju es, kas nākamajā dienā iegriezās fermā. Teļš tiešām atkal bija kājās un arī ēda. Viljamss Holijs, zināms, bija priecīgs.

-    Tās gan ir bijušas brīnum labas zāles, ko misters Farnons viņam vakar iešļircināja.

Taču injekcija ir un paliek tikai injekcija. Man vēl bija prātā Viljamsa sejas izteiksme brīdī, kad Zigfrīds sajoza žaketi. Viņa dievinātais veterinārdakteris teļu bija izārstējis. Tomēr es jutu, ka sirds dziļumos vecais vīrs izjūt nožēlu - kāpēc ārstniecībai netika izmantota aukla…

32. nodaļa

Zigfrīds, omulīgi zvilnēdams atpūtas krēslā, bija gaužām valdonīgā noskaņā. - Jauki gan, Džeims, ka iegriezies. Man ir prieks tikties ar tevi jebkurā laikā. Dienā, ar darbiem noņemoties, reti iznāk laiks aprunāties.

Biju apmeklējis viņu mājās, atgriežoties no vakara izsaukuma. Viņš mani uzņēma sirsnīgi, pacienāja ar dzēriena glāzi un nu gatavojās patērzēt. - Vai tev kāda problēma?

-     Nē, nē. Vienkārši biju šai pusē. Piena drudzis. Džona Lenkastera saimniecībā. Kad braucu projām, govs jau atkal bija kājās.

-    Tas gan labi, tas teicami. Džons ir lādzīgs puisis.

-     Jā, lādzīgs gan, un nopriecājās, redzēdams, ka govs jau uzreiz slienas augšā. Aiz prieka šai mīlīgi uzšāva pa gurnu.

-     Lieliski. Tās ir sīkās uzvariņas mūsu darbā. Man arī bija laba, mierīga diena, viss gāja kā pa diedziņu, un cik patīkami un mierīgi ir pēc labas darbdienas aukstā vakarā mierīgu prātu pasēdēt un atpūsties. Cik tad pulkstenis pašreiz rāda? - Viņš paraudzījās pulkstenī, kas stāvēja uz kamīna apmales. - Pusastoņi? īstais laiks izjust, cik jauki, ka dienas darbi galā un varēs pāris stundu izbaudīt mierīgu atpūtu.

-    Pareizi sacīts, Zigfrīd. Šis ir mans vakars, tu vari laiskoties līdz rītam. - Iedzēru malciņu no glāzes un sirsnībā vēroju, kā viņš paliecas uz kamīna pusi un ar čības purngalu pastumj pagali uz priekšu. - Un kur tad vēl piedevām televīzija ar filmām. - Viņš paraudzījās uz jaunā televizora ekrānu otrpus kamīnam. Skaņa bija izslēgta. - Lāgiem tur pārāk daudz runā tā, ka gala nevar sagaidīt. Bet ir arī dažas interesantas programmas, ko es skatos ar patiesu patiku. Vispār Deilā jaunais brīnums lielu piekrišanu nav iemantojis, bet man gan patīk. Biju šopēcpusdien pie Dereka Metoka. Uzgadījos tieši cūku bērēs. Mani varen apdāvināja - sadeva gan aknu gabalu, gan karbonādi. Tie ir milzīgi dāsni cilvēki.

-    Jā, - es piekritu, - bet to puslīdz var teikt par visiem Deilas fermeriem. Arī es tieku bagātīgi apdāvināts gan ar sviestu, gan olām, gan ar dārzeņiem no viņu dobēm.

Zigfrīds palocīja galvu. - Jā. Un ar Deku man bija diezgan ilga saruna. Starp citu, viņš kaut ko pieminēja, un būs labāk, ja pateikšu to arī tev. Tu esot solījies viendien aizbraukt un apcirst dažām govīm ragus. Taču nu jau esot apkārt divas nedēļas, bet tu nerādoties.

-    Sasodīts, tiešām! Rīt pat aizbraukšu turp. Tie jaunlopi gan vēl nekādu postu nevar nodarīt.

Viņš man uzsmaidīja no krēsla spilvenu dziļumiem. - Zināms, ka nevar, bet īstenībā tev tas bija piemirsies, vai ne?

-    Jā, tā laikam bija. Bet rīt es grēkus izpirkšu.

-    Par to es nešaubos, Džeims. - Viņš svinīgi palocīja galvu, apklusa un tikai pēc brītiņa ieminējās: - Dīvaini, ka ir vēl viens gadījums tādā pašā sakarā. Bobs Hārdijs sacīja, ka viņa lopiem prettuberkulozes potes termiņš notecējis. Tu esot sacījis, ka sapotēšo* tos nākammēnes.

Es paraustīju plecus. - Jā, tā es apsolīju. Un termiņš nav notecējis ilgāk par nedēļu vai divām. Tas nav nekas nopietns. Nokārtošu.

Viņš atkal man uzsmaidīja un šoreiz pacēla pirkstu. - Bet tomēr tu biji to aizmirsis, vai ne?

-    Jā jel, jā! Bet kā es jau sacīju…

-    Ja tu man atļautu, Džeims, vēl tikai dažus vārdus… - Viņš pacēla roku. - Tev piemīt vaina visai bieži kaut ko aizmirst. Tā ir sīka kļūmīte citā ziņā pilnīgi nevainojamā raksturā. Cik viegli var notikt, ka tik vērtīgs un spējīgs veterinārārsts kā tu aizmāršības dēļ radi aplamu priekšstatu par sevi. Cilvēki sāks domāt, ka tev gar viņu lopiņiem nav nekādas daļas, ka tev tie ir pilnīgi vienaldzīgi.

-    Pagaid…

-     Nē, ļauj man pabeigt. Es runāju tevis paša labā. - Viņš salika kopā abu roku pirkstgalus. - Aizmāršība ir viegli labojama kļūda, ja pareizi ķeries pie labošanās. No šādiem kļūmīgiem atgadījumiem nav grūti izvairīties, ja tu jau pašā sākumā cieši paturi prātā to, kas jāatceras.

-    Manu dieniņ… ko tas… par ko tu…

• - Vēl tikai vienu mirkli, mīļo puikiņ. Ikreiz, kad tu kaut ko apsoli, nekavējies cieši ierakstīt apziņā, ka solījums jāizpilda. Tas nemaz nav grūti. Es pats stingri turos pie šīs metodes. Tādā veidā tu nekad neko neaizmirsīsi.

Es jau vēru vaļā muti, lai protestētu pret to, ka aizmāršībā mani nopeļ visaizmāršīgākais cilvēks Jorkšīrā, kad iezvanījās telefons.

Zigfrīds laiski pacēla klausuli. - Ā, jūs tas esat, Vulf, vecais draugs. Kā jums klājas?

-      Man klājas labi, mister Farnon, - es skaidri sadzirdēju atbildi, jo zvanītājs bija fermeru pašievēlētās lauku apsardzes grupas komandieris, un balss tam bija tāda, ka pāri jūdzēm sadzirdama. Tātad Vulfs Brenlijs, viens no vecās skolas. Arī tagad skaidri sadzirdēju katru viņa teikto vārdu. - Man tikai labprāt gribētos cerēt, ka arīdzan jums klājas labi.

-    Lieliski man klājas, Vulf, absolūti lieliski, - Zigfrīds tīksmīgi murrāja, turēdams klausuli pa gabalu no auss.

-    Tad jau viss labi. Mēs, šeku, baidījāmies, vai tik jums nav noticis kas nelabs.

-    Noticis… kas nelabs? Kāpēc jūs tā domājat?

-Āre, zāle nu jau pusstundu pilna līdz pēdējai vietiņai, gaidām un uztraucamies, vai tik uz ceļa nav gadījusēs kāda nelaime…

Kā dzelts Zigfrīds uzšāvās no savas pusguļu pozas. Zods viņam atšļuka, mute atkrita vaļā.

-Zāle…?

-      Kā tad. Būs pāri par divi simti mūsējo sanācis. Pērn jūs mums visu tik labi izskaidrojāt. Nu visi grib atkal jūs dzirdēt. Bez jums mēs nevaram iesākt. Visi jūs gaida. Paliek jau nepacietīgi. Bet kur tad bez oratora…

Zigfrīds izskatījās drausmīgi satriekts. Šķita, ka viņš manu acu priekšā noveco.

-    Ak, piedodiet, Vulf, man tiešām briesmīgi žēl. Es…

-    Ko nu, ko nu, mister Farnon. Jums nevaig atvainoties. Tik dikti aizņemts cilvēks kā jūs. Nekad nezin, uz kurieni nākambrīd aizsauks… Vienmēr var iznākt nokavēties. Mēs tak labi zinām, ka jūs nesēdējāt dīkā pie televizora. He, he, he, vai ne?

Zigfrīdam iepletās acis. - Kātad, Vulf, kātad. Ha-ha! Protams, ha-ha-ha! Tā nu gan būtu iedoma! Ha-ha-ha! - Samākslotie smiekli apklusa it kā ar piepūli. - Esmu jau gandrīz iešanas gatavībā, Vulf. Nepaies ne brīdis, kad būšu klāt.

Ar troksni nometis klausuli, mans partneris pielēca kājās kā no katapultas izšauts.

-    Man jāsteidzas, Džeims. Satiksimies rīt.

Kad viņš lēkšoja uz durvīm, mani pieveica nelietīgs impulss. - Zigfrīdi - es uzsaucu.

Viņš pie durvīm apstājās un visai mežonīgi ieplestām acīm paskatījās manī.

Es pacēlu pirkstu un brīdinot to pakratīju, ģīmī man iezagās ņirga. - Tu aizmirsi, vai ne?

33. nodaļa

Zigfrīds mani sagrāba aiz rokas, kad, iznācis no aptiekas istabas, gāju viņam garām. - Kelams sadomājis iegādāties otru suni. Vai tev, Džeims, par to kas zināms?

-    Kaut ko tamlīdzīgu viņš minēja. Sacīja, ka aprunāšoties ar tevi. Cik noprotu, viņam tas suns jau ir, tikai dzīvo pie viņa mātes, un nu viņš to grib atvest pie sevis uz Darovbiju. Viņam taču nevar to liegt, manuprāt.

Mans kolēģis iecirtās. - Es nu gan tur neredzu jēgas. Viņš te ieradās ar āpsi un ar suni, tad viņam itin drīz uzradās otrs āpsis, un nu sadomājis te turēt divus āpšus un divus suņus tur augšā tanī mazajā dzīvoklītī. Es viņam sacīju, ka no tā nekas neiznāks.

-     Man šķiet, Zigfrīd, ka tu pret viņu izturies mazliet cietsirdīgi. Puisis droši vien jūtas vientuļš, tik viņam ir sabiedrības kā tie dzīvnieki.

Zigfrīds uzmeta man skarbu skatienu. - To viņš, protams, saka, bet jūtu, skaidri jūtu - ja viņam šoreiz atkal izdosies gūt virsroku, tad nebūs ilgi jāgaida, līdz tur augšā ņudzēs vesels sasodīts zvērudārzs.

-    Ej nu ej, - es atsmēju, - tu pats saproti, ka pārspīlē un ka nekas tamlīdzīgs mums nedraud. Viņš ir labs puisis un ļoti vērtīgs mūsu praksei. Mums no savas puses jārūpējas, lai viņš te justos labi un mājīgi. Un nav grūti saprast, ka viņš grib atkal būt kopā ar savu suni.

Mans partneris pāris reižu strauji ievilka elpu un atkal paskatījās uz mani.

-     Citādu valodu es no tevis negaidīju. Tu esi pārāk viegli pielaužams. Bet es palieku pie sava. Tas nenotiks, un beigta balle. - Sastūķējis kabatās vairākas kalcija pudeles, viņš aizbrauca.

Nākamajās pāris dienās Kelams vēl kādreiz man par to ierunājās, gan visai neuzstājīgi. Zigfrīds turpretī bija nikni iespītējies un sarunās neielaidās.

Kad es vienu vakaru Drovera krogā pie alus glāzes atkal par to ierunājos, viņš nekā gan neteica, tomēr mani uzklausīja.

-    Man šķiet, tev vajadzētu savu lēmumu mainīt, es ļoti to vēlētos, - sacīju, - un nesaprotu, kāpēc viņa vēlēšanās atvest šurp savu suni tev liekas tik neiespējama. Viņš strādā tik labi, ka pelna uzmundrinājumus, nevis aizliegumus. Tev gluži vienkārši ir kāds aizspriedums pret viņu, un tavi iebildumi ir pilnīgi bez pamata.

-    Bez pamata? - Viņš, alu malkodams, mazliet aizrijās un nolika glāzi uz galda. - Es gan tā nedomāju. Man ir un ir tāda sajūta, un es netieku no tās vaļā. Bet tu nenoguris mani apstrādā, lai tik es izdaru viņam pa prātam. - Viņš pieklusa un pārlaida skatienu krogistabai.

Uzsitu viņam pa plecu un iesmējos. - Paldies, Zigfrīdi Es skaidri zinu, ka tā ir pareizi. Tu nekad to nenožēlosi.

Viņš vārgi pasmīkņāja. - Tev par to varbūt nāk smiekli, bet es saku - mēs pieļaujam milzīgu kļūdu. - Viņš pacēla un pavēcināja pirkstu man gar acīm. - Es to rūgti nožēlošu. Piemini manus vārdus.

Nākamajā rītā Kelams uzgavilēja, kad pastāstīju viņam jauno vēsti. Un es pats jutos gauži apmierināts, divas dienas vēlāk iz- dzirdis augšstāvā rejam suni.

Zigfrīds patlaban ambulancē iepazinās ar rīta pastu, un es smaidīdams ieteicos. - Kādas patīkamas skaņas. Nu Kelams būs laimīgs.

Viņš uzmeta man saltu skatienu, taču nepaguva atbildēt, kad ambulancē kā peldēt iepeldēja mūsu asistents, turēdams pavadā divus lielus dobermanpinčerus.

-     Velios, ko tas nozīmē? - kājās pietrūkdamies, iebrēcās Zigfrīds.

-    Ak, tie ir mani suņi, - Kelams priecīgi atsaucās. - Iepazīstieties - Megija un Anna.

-    Suņi! - Zigfrīds eksplodēja. - Līdz šim jūs sacījāt - suns.

-     Jā, zinu. Es to izlēmu negaidot. Sākumā tiešām gribēju pievākt tikai Megiju, bet nabaga Anna to pārāk sāpīgi pārdzīvoja. Viņas ir ļoti saradušas. Turklāt lēnīgas kā vecas aitas.

-     Man gan tās tik bezdievīgi mīlīgas neliekas. - Pacietību zaudējis, mans partneris uzkliedza: - Jūs līdāt vai no ādas ārā, līdz izdīcāt atļauju turēt vēl vienu suni, bet tagad atvedat divus slepkavniekus.

Likās, ka gluži tukšu viņš šoreiz nerunā. Dobermaņos bija nojaušams kluss, slēpts niknums. Kļuva diezgan neomulīgi ap dūšu, redzot lielos, kārnos suņus nekustīgi stāvam, kamēr viņu acis neatlaidīgi pārmijus ceļoja no viena svešinieka pie otra. Tā vien likās, ka viņi jebkurā mirklī var kļūt gauži nepatīkami.

-    Tā ir nelietīga izdarība! - mans partneris aizsvilās arvien vairāk, nikni pavērsies pret Kelamu. Nu arī suņi sāka kļūt agresīvāki, ieņurdējās, lūpas tiem notrīcēja, nedaudz atiezās, pazibēja balti zobi.

-    Mierā! - Kelams uzsauca. - Sēdēt! - Abi suņi nekavējoties izpildīja abas saimnieka komandas - apsēdās un uzticīgi raudzījās uz Kelamu.

Skaidrs - tie, gluži kā visi citi dzīvnieki, bija viņam pilnīgi padevīgi.

-     Džekam Skineram savārgusi govs, - Kelams, ielūkojies savā sarakstā, sacīja. - Es tūliņ braukšu turp. - Viņš pagriezās un izgāja ārā, abi suņi viņam cieši pa pēdām līdzi.

Zigfrīds gurdeni paraudzījās uz mani. - Nu, vai tagad atceries, ko tev sacīju? Nupat sākas…

Viendien nākamajā nedēļā es, ienācis no pagalma, kas atrodas aiz mājas, gāju pa dārza celiņu, kad piepeši izdzirdu troksni - suņu rejas un tām pa vidu vīrieša balsi, kas brēca pēc palīdzības.

Skeldeilā bija vēl viens neliels pagalms tieši pie operāciju istabas. Likās, ka tracis norisinās tur. Mazais pagalms netika daudz lietots. Tur atradās dažas atkritumu urnas, šķūnītis un mūžveca āra tualete, laikam celta vienā laikā ar māju.

Pagalmā bija mazas sāndurtiņas, kas veda uz dārzu. Pa tām es no dārza puses palūrēju pagalmā. Palīgā saucējs bija Zigfrīds. Izmisīgie brēcieni skanēja no vecās mazmājiņas, kuras durvis ērmīgi karājās vienā virā. Pie šīs nenozīmīgās aizsargsienas riedami plosījās abi dobermaņi, alkdami asiņu. Man pašam aiz šausmām asinis dzīslās sastinga. Kliedzieni skanēja no mazmājiņas. Tiklīdz durvis izkritīs, var notikt kaut kas neglābjami drausmīgs. Es neko nespēju līdzēt. Vispār es nebaidos no suņiem, taču šai brīdī zināju skaidri: ja šiem abiem piedāvāšu sevi, tie ilgi nevilcināsies.

-    Kelam! Kelam!

Nodrāzies pa kāpnēm no sava augšstāva un ieklausījies troksnī, viņš atlēkšoja pa dārzu uz mazo pagalmu. - Megij! Anna! Nejaukie suņi! Šurp!

Riešana vienā mirklī apklusa, suņi vilkšus pievilkās pie saimnieka un it pazemīgi palika stāvam. - Atpakaļ augšā! - Suņi paklausīgi aizrikšoja.

Visai bikli saviem suņiem nopakaļ aizgāja arī Kelams, nolēmis Zigfrīdu atstāt manā ziņā. Es nekavējos izgāzt sagrabējušās durvis, lai atbrīvotu stipri saīgušu veterinārdakteri. - Dieva vārds, Džeims, - viņš sacīja, vēl nespēdams nomierināties, - nu gan tikai par mata platumu tiku sveikā cauri. Vakar dārzā nolasīju plūmes un lasīdams laikam mazliet pavairāk ieēdu. Un šodien vēders mani tā sagrāba, ka jozu, cik ātri spēdams, lai sasniegtu tuvāko glābiņa vietu… Pēdējā mirklī iespruku te, bet tikko paguvu apstāties, kad tie divi briesmoņi bija klāt. Piespiedu durvis ar kāju un turēju ciet. Ja nebūtu izdevies noturēt… Piedevām vēl uznāca nelabums no tām plūmēm…

-     Man gauži žēl, Zigfrīd… - Man bija ne tikai žēl, mani mocīja vainas apziņa. Es taču biju tas, kas tik neatlaidīgi uzstāja, lai mans partneris rīkojas pret saviem apsverumiem un savam nojautām. Te nu bija sekas.

34. nodaļa

Vienu sestdienas vakaru pulksten astoņos, kad es grasījos braukt pie slima teļa, iezvanījās telefons.

-     Runā misters Bērss no Efeju ielas desmit. Man ir slims suns. Vai atnāksiet?

-    Kas sunim vainas, mister Bērs?

-    Nezinu. Neēd. Vai nāksiet? - Balss skanēja īgni un nepacietīgi, it kā runātājam būtu citas, svarīgākas lietas darāmas.

-    Labi, būšu pavisam drīz.

Viņā galā klausule tika nolikta ar blīkšķi, bet neba pirmoreiz es piedzīvoju, ka veterinārārsts netiek uzskatīts pārcilvēku. Viņiem nevar rasties tāda vēlēšanās kā citiem ļaudīm - pavadīt sestdienas vakaru mājās kopā ar ģimeni.

Māja Efeju ielā desmit bija sērijveida ģimenes māja. Piezvanīju pie durvīm. Nekas nenotika. Mēģināju vēlreiz. Joprojām bez panākumiem. Tomēr gaisma logos liecināja, ka mājā kāds ir. Biju nostāvējis minūtes piecas zvanīdams un klauvēdams, līdz beidzot durvis atvēra vīrietis, gados pāri piecdesmitiem, kreklos un bikšturos. Likās, ka viņš ļoti steidzas, jo, īsi pamājis man ar galvu, viņš gandrīz rikšiem aizjoza pa gaiteni uz, šķiet, galveno istabu. Kad es līdz ar viņu tur iegāju, viņš vēl paguva ar pirkstu norādīt uz kaktu, kur atradās suņa guļamgrozs, pirms atkrita krēslā, piebiedrodamies pārējiem ģimenes locekļiem citos krēslos televizora ekrāna priekšā. Visu skatieni bija pievērsti vienīgi ekrānam, mani neviens nelikās redzam. Tā kā necerēju iegūt jelkādu informāciju par suņa slimību, gāju taisnā ceļā pie groza, kur cerēju atrast savu pacientu. Tas bija liels melns labradors, kas rāmi gulēja groza malā un noraudzījās manī ar savas cilts laipnajām, draudzīgajām acīm. Kad notupos uz grīdas sunim blakus, tas sasveicinādamies uzsita ar asti pāris reižu pa guļvietu, nolaizīja man roku, taču tūliņ pēc tam sāka intensīvi kasīties. Redzēju, ka uz visa auguma kažokā ir kaili plankumi un kasot saskrāpēta āda. Apskatīju visas četras kājas un arī uz tām atradu kailas vietas bez spalvas. Visvairāk bija cietuši elkoņi un pakaļkāju locītavas līdz pat gurniem. Āda kailajās vietās stipri iekaisusi. Tipiska sarkoptiskā kašķa aina, turklāt slimība ielaista un nomocījusi nabaga dzīvnieku jau tiktāl, ka tas atsacījies uzņemt barībii.

Par diagnozi biju visai pārliecināts, tomēr gribēju nokasīt ādas paraugus analīzei. Neviens uz manu pusi pat nepaskatījās, kad izgāju pie mašīnas pēc skalpeļa un stikliņiem, atstādams ārdurvis vaļā. Atgriezies atpakaļ istabā, nokasīju uz stikliņiem iekaisušās ādas plēksnītes un visu sastūmu aploksnē, kamēr suns pacietīgi manī noraudzījās, bet tālāk istabā murmuļoja televizors.

Suņa apskati pabeidzis, izgāju virtuvē un nomazgāju rokas izlietnē, kas bija pilna ar netīriem traukiem, kas skaidri norādīja, ka ēsti dārzeņi un Jorkšīras pudiņš. Iegājis vēlreiz atpakaļ dzīvojamā istabā, apskatīju tuvāk tur sasēdušos sabiedrību. Tēvs un māte, dēls un meita - abi vēlīni divdesmitgadnieki - kūpināja cigaretes, visi ar acīm pielipuši ekrānam. Kaut kā man tomēr vajadzēja ar viņiem sazināties. Es izvēlējos tēvu.

-Jūsu sunim ir kašķis, - es sacīju. Uz mirkli viņa acis pavērsās uz manu pusi, samirkšķinājās, bet tad uz ekrāna iekaucās riepas, gaisā pacēlās dūmu mutuļi, un acis bija atpakaļ iepriekšējā redzes laukā.

Sniedzu viņam divas paciņas ar aktivizēto sēru. Mums gan ir vairāki modernāki līdzekļi kašķa ārstēšanai, taču es tieši ar šo allaž esmu guvis labus rezultātus.

- Izlasiet lietošanas pamācību uz paciņas, - es kliedzu viņam ausī. - Sagatavojiet viņam peldi, rūpīgi apmazgājiet visas slimās vietas. Pēc nedēļas izmantojiet otru paciņu. Tad atnākšu viņu vēlreiz apskatīt.

Tēvs palocīja galvu. Acis viņam bija stiklainas. Man likās, ka nav vērts vēl ko skaidrot. Noliku abas paciņas uz bufetes un devos projām. Neviens nenāca mani izlaist ārā.

Tumšajā ielā es atspiedos pret mašīnu un brītiņu iegrimu apcerē. Veterinārārstam daudzkārt gadās piedzīvot šo to dīvainu. Šovakar pat. Neviens vārds netika pārmīts, kamēr tur atrados, un - kāpēc? Ļāvuši jaukam sunim tik tālu savārgt, neko nemanīdami, kaut gan kaite ir jau vairākas nedēļas veca, un tad piepeši sestdienas vakarā sadomā meklēt ārsta palīdzību… Kas to lai izprot! Iesēdos mašīnā un aizbraucu.

Slimais teļš mita mistera Farova fermā, kas atradās divas jūdzes no Darovbijas. Iegāju kūtī, kur fermeris patlaban dakšoja pakaišu salmus jaunlopiem. Mani ieraudzījis, viņš nolika dakšas un priecīgi paplēta rokas. - Labvakar, mister Heriot, labvakar, labvakar. - Vārdus viņš izrunāja lēnām, it kā kaut ko svarīgu pavēstīdams, un sejā viņam atplauka īsti sirsnīgs smaids. - Žēl, ka iznāca jūs tramdīt sestdienas vakarā. Bet ir dikti patīkami atkal jūs redzēt. Nu jau krietni sen neesat pie mums bijis. - Garām gāja viņa dēls, nesdams uz pleca lopu miltu maisu. Arī tas smaidīja un pamāja sveicienu.

Grasījos jau doties pie teļiem, kad fermeris pacēla roku un mani aizturēja. - Nē, nē, vispirms jums jāienāk pateikt saimniecei labvakaru.

Viņš aizsteidzās uz virtuvi, saukdams: - Hei, Edīt! Edīt! Atbraucis misters Heriots.

Misis Farova bija klusas, biklas dabas kundze, taču viņa piecēlās no krēsla un panācās man pretī smaidīdama tā, it kā sen būtu mani gaidījusi. - Sveiks, mister Heriot. Sen neesat mūsmājās redzēts. Kad būsiet pabeidzis, tad taču ienāksiet izdzert krūzīti tējas. Man uguns iekurta un ūdens karsts.

- Jā, lielo paldies, ar prieku. - Izgāju ārā, kur sejā sitās vēsais gaiss, taču iekšķīgi jutos sasilis no sirsnīgās sagaidīšanas. Farovi tā izturējās vienmēr, taču šovakar pēc iepriekšējā apmeklējuma pie Bērsiem es to izjutu jo sevišķi tīkami.

Ari viņu attieksme pret dzīvniekiem bija ļoti atšķirīga. Teļš, kura dēļ atbraucu, bija saaukstējis plaušas un varēja sākties plaušu karsonis. Kad biju iešļircinājis zāles, fermeris ar dēlu, negaidījuši manu ieteikumu, apsēja telēnam ap vidu un krūtīm maisu. - Tas gan ir labi darīts, - es sacīju. - Tagad ar antibiotikām un citām modīgajām zālēm mēs lāgiem aizmirstam, cik liela nozīme ir siltumam.

Ticis atpakaļ ambulancē, paliku noņemtos ādas paraugus zem mikroskopa. Un man pretī raudzījās nekrietnie mazie Sarcoptes scabei. Šie sīkie briesmonīši bez žēlastības ieēdās suņa ādā un padarīja jaukajam sunim dzīvi neciešamu. Tomēr tie nebija tik bīstami kā garenie cigārveida demodeksi, kas iedzinuši nāvē neskaitāmus suņus.

Demodeksiskais kašķis ļoti bieži ir neizdziedināms, šajā gadījumā no tā nebija jābaidās. Tomēr visu nedēļas nogali es nejutos īsti mierīgs, vai tie Bērsi izdarījuši visu, kā nākas? Vai suni kārtīgi izpeldinājuši un apkopuši? Man tas likās maz ticams, it īpaši, atceroties Farovu gādību un rūpes par telēnu.

Pirmdienas rītā vairs nespēju ilgāk nociesties un piezvanīju pie durvīm Efeju ielā 10. - Labrīt, misis Bērsa. Man gadījās braukt garām, tāpēc iegriezos vēlreiz apskatīt jūsu suni. - Ak tā… nu… - Likās, ka kundze nav sevišķi iepriecināta, bet es vienkārši pagāju viņai garām un devos taisni uz lielo istabu.

Lielais suns tāpat sēdēja kā sēdējis savā grozā, un abas baltās zāļu paciņas joprojām neskartas gulēja uz bufetes, kur biju tās nolicis.

-    Mēs bijām diezgan aizņemti, - kundze sacīja. - Izdarīsim to šovakar.

Man vienmēr melno labradoru spīdīgais kažoks sagādājis acīm prieku. Nespēju novērst acis no suņa. Nespodrā spalva izskatījās galīgi plušķaina un nelīdzena, āda kailajās vietās raupja. Dienas gaismā skats vēl daudz nelāgāks. Mokošā nieze neļāva sunim ne mirkli noturēt kājas mierā.

-    Kā viņu sauc? - es jautāju.

-    Džets.

Es piegāju pie suņa un notupos tam blakus. - Nabaga vecais Džet, tu tak esi pavisam pie gala. - Kamēr glāstīju sunim galvu un viņš laizīja man roku, es biju izlēmis, kas darāms.

-    Lūdzu, pagādājiet man spaini ar siltu ūdeni, misis Bērsa. Sagādāšu viņam pirmo atvieglojumu. Tas nebūs ilgi, tikai dažas minūtes.

-   Nāc nu, vecīt, - es aicināju, un viņš paklausīgi tecēja man līdzi. Izgājām mazajā dārziņā aiz mājas. Tur kuplās nezālēs rēgojās daži Briseles kāpostu stādiņi. Iemērcu paciņu ūdenī un krietni sakūlu, lai preparāts izkūst. Jutos diezgan muļķīgi, jo nekad nebiju tā saimniekojis klienta mājā. Tad sāku suni apstrādāt. Džetam tas sagādāja acīm redzamu labpatiku.

Visu laiku, kamēr berzu viņam ādā zāles, viņš kulstīja asti un priecīgi raudzījās man acīs. Mana personiskā pieredze saistījās tikai ar bīgliem, taču šis lielais suns gluži tāpat jutās laimīgs par to, ka ap viņu darbojas. Jutu, ka viņam visa procedūra vareni patīk.

Darbodamies jutu, ka mani kāds novēro. Pacēlu galvu un ieraudzīju pie žoga stāvam pavecu vīru, kas jautri smaidīja.

-    Hm, jūs laikam esat veterinārs…

-    Tā ir.

Viņš iesprauslājās smiekliņā. - Jā, jums gan laikam darba netrūkst, ja visās mājās suņi jānomazgā.

Man arī sanāca smiekli par tādu veterinārārsta pienākumu izpratni. - Jā, netrūkst gan. Ir, ko noņemties.

Jutu vecā vīra skatienu, kas mani vēroja, līdz beidzu suni šampunēt un sāku izberzt dvielī sausu.

-    Varens suns, - večuks noteica.

-    Tā tiešām ir.

Turpinādams runāt, vecais pieklusināja balsi līdz Čukstam. - Šitenie saimnieki tak neliekas par viņu ne zinis. Redz, kāds viņš, nabags palicis. Izskatās pēc putnu biedēkļa.

Es neko neatteicu, bet tie bija patiesi vārdi.

-    Vai jūs varēs viņu izārstēt?

-   Šķiet, ka varēšu, bet ne tik drīz. Suns jamazgā ar šim manam zālēm ik nedēļu, kamēr būs izārstēts.

-    Tad jau nākamnedēļ jāsāk, ko?

-Jā, tā ir. Es palūgšu Bērsa kundzei, lai nākamajā pirmdienā atkal viņu nomazgā.

-    Varbūt jums laimēsies, - vecais nomurdēja, tad viņa galva aiz žoga nozuda.

Iegājis virtuvē, izklāstīju misis Bērsai visu, kas ar suni darāms.

Viņa sarauca degunu. - Redzēju, ka jūs sarunājāties ar veco Hovelu. Tas ir nešķīsts vecs okšķeris. Augām dienām lūr pār žogu.

Vienalga, okšķeris vai ne, tomēr suns tam rūp daudz vairāk nekā viņai. Devos projām, uzmetis vēl pēdējo skatienu sunim. Džets priecīgi sarosījās ar visu slimības samocīto augumu. Un es zināju, ka nākamajā pirmdienā atkal ieradīšos Efeju ielā 10.

Kad nedēļa bija pagājusi, es, juzdamies gan kā pēdīgais muļķis, tomēr stingrā apņēmībā piezvanīju pie zināmā nama durvīm. Misis Bērsa tās atvēra, neslēpdama pilnīgu sajūsmas trūkumu. Bez pārspīlētas laipnības viņa mani ar mājienu aicināja iekšā.

Izvedusi mani aizaugušajā dārziņā, viņa, kaklu izstiepusi, ar galvu pamāja uz dzīvžoga pusi.

-    Šie no tās mājas viņu paņēma mazgāt. - Tad pagriezās un pazuda atpakaļ mājā.

Piegāju pie žoga un paraudzījos pāri. Tādā pašā mazā, bet sakoptā dārziņā pie kūpoša spaiņa stāvēja Džets, un misters Hovels kopā ar sievu cītīgi berza viņa kažoku.

Vecais vīrs pacēla galvu un smaidīgs paskatījās uz mani.

-    Nu, sveiks, vetrinār, mēs, šeku, pārņēmām jūsu darbu. Tie Bērsi tak nemūžam neuzņemtos viņu nomazgāt un noberzt katru nedēļu, kā jūs vēlējāt darīt. Mums tas viņu suns patīk.

-    Nu, jauki. Tas ir labs darbs, ko jūs darāt.

Arī Džets pagrieza galvu uz manu pusi, un, kaut arī viss purns bija notriepts ar zālēm, acis dzirkstīja un aste kustēja kā kulstīkla. Skaidrs, ka tā viņš gribēja izrādīt, cik tas viss esot lieliski. Turklāt abi vecie ļaudis darbodamies visu laiku ar suni sarunājās, mīlīgi murmuļojot: vēl šamā vietiņā, Džet, mīlīt… - vai - Padod nu otru kāju, lai tai arī tiek… - Mīlīgā purpināšana neapklusa. Suns droši vien pie tādas sirsnības nebija pieradis.

Nogaidīju, kamēr darbs bija galā un suns kārtīgi noslaucīts, tad sacīju. - Apbrīnojami. Jūs visu izdarījāt tā, ka labāk nav iespējams. Neviena vietiņa nepalika neapkopta.

Vecā kundze pasmaidīja. - Mēs dzirdējām, kā jūs pamācījāt. Gribam taču, lai viņš atveseļojas.

-Labi… ļoti labi… jūs visu darāt nevainojami, bet jāsaprot, ka tas būs ilgs darbs. Paies daudz laika, līdz kažoks atgūs normālu izskatu. Vēl viņš ir pliks un noplucis, taču galvenais jautājums ir cits - kasīšanās. Vai viņš vēl kasās?

-   Jā, vēl jau pakasās gan, bet ne vairs tā kā senāk. Un arī ēst sācis, kā nākas.

-    Prieks dzirdēt, tiktāl nu viss ir labi, bet darba vēl diezgan. Vai būsiet ar mieru šo procedūru vēl vairākas nedēļas atkārtot? Nav taču galu galā jūsu suns.

-Izdarīsim, visu izdarīsim! - vecā kundze dedzīgi atsaucās. - Varat neraizēties, mēs viņu novārtā nepametīsim.

Es ar apbrīnu noraudzījos uz abiem Hoveliem. - Jūs, kā redzu, esat lieli suņu mīļotāji, tomēr pašiem jums nav suņa.

Iestājās klusums, tad vecais vīrs sacīja. - Ak, bija mums suns, divpadsmit gadu mums bija suns, bet jūs viņu nekad nedabūjāt redzēt, mister Heriot, jo viņam nekad nekas nekaitēja. - Viņam aizķērās balss. - Viņu sabrauca. Nobrauca beigtu - tikai nupat, pirms mēneša…

Brītiņu noraudzījos bēdu nomāktajās vecīgajās sejās. - Cik tas sāpīgi. Man varat neteikt, es zinu, ko nozīmē zaudēt suni… bet - vai neesat padomājuši par jaunu suni? Tas ir vienīgais, kas spēj līdzēt.

Hovela kundze paraustīja plecus. - Mums abiem jau nāk pāri septiņdesmitiem. Ja mēs tagad paņemtu kucēnu un tad ar mums šis vai tas notiek, sunītis paliks viens, un mēs nezināsim, vai viņš tiks mīļots, kā nākas.

Es palocīju galvu un atvadīdamies izjutu pret vecajiem cilvēkiem dziļu cieņu godprātīgu jūtu un patiesās gādības dēļ. - Tomēr, - es sacīju, - jūs esat ieguvuši draugu. Skaidri redzams, cik atzinīgi viņš novērtē jūsu pūles. Atstāšu jums vēl dažas paciņas šo pašu apmazgājamo zāļu un jutīšos drošs, ka viņš palicis labās rokās.

Darbi sagadījās tā, ka neiznāca tajā pusē būt, un no jauna es Džetu ieraudzīju tikai pēc trim nedēļām. Hoveli tirgū iepirkās, un kopā ar viņiem bija Džets. Suns bija mundrs, kaut arī vēl arvien puspliks un ar pusaizdzijušārfi brūcēm.

-    Esat gan viņu dabūjuši uz strīpas, - es uzslavēju.

-   Jā, esam. - Vecā kundze satvēra manu delmu. - Viņš tagad pieder mums.

-    Jums?

-    Jā. Misis Bērsa sacīja, ka viņš visu mūžu palikšot pliks un kašķains. Vīrs un arī viņa negribot mocīties un bez tam vēl maksāt lielos veterināru rēķinus. Esot nosprieduši, ka Džets jānovāc.

-Ko?… Nē jel!

-    Nu, es tad sacīju, ka mēs viņu paņemsim un tos rēķinus nomaksāsim.

-Jūs?

-    Viņa sākumā vēl minstinājās šā un tā, bet es vēl pabaidīju, sacīju, ka jūs prasīsiet dubultu maksu par to, ka tikāt izsaukts sestdienas vakarā.

Es izbrīnījies pavēros viņā. Un man likās, ka viņai acīs pazibēja viltībiņa.

-     Mēs tā nemēdzam darīt, lai arī varbūt vajadzētu. Bet ja nu jūs tā sacījāt vienīgi tāpēc, lai to dāmu pārliecinātu…

Nu es skaidri redzēju tai acīs smējīgu viltību. - Nu…

Es pasmaidīju. - Lai nu būtu kā būdams, Džets ir pārcēlies uz kaimiņmāju, un es esmu pārliecināts, ka tas ir labākais atrisinājums visiem, tiem taču viņš bija pilnīgi vienaldzīgs.

-     Ak… un viņš ir tik mīļš. Bērsi tak viņu neizveda pat pastaigāties, vienkārši palaida, lai skrien. Nesaprotu, kāpēc tādi cilvēki vispār tur suņus.

-   Un kā tagad ir ar to, ko jūs man viņdien sacījāt - par to, ka baidoties paņemt kucēnu, jo paši esot krietni gados-par vecu, lai paņemtu kucēntiņu?

Viņa paraustīja plecus. - Jā, pārrunājām arī to. Bet tad nospriedām, ka Džets nav kucēns. Viņam ir apmēram seši gadi, un tāpēc…

-    Lieliski. Gandrīz kā tanī dziesmiņā: vecs ar vecu saderēja…

-     Jums taisnība - tas tiešām ir lieliski, ka mums nu pieder Džets. Cik drausmīgi grūti bija bez suņa pēc tam, kad bijām zaudējuši savējo. Bet nu esam laimīgi.

Viņi tiešām izskatījās laimīgi - Hoveli smaidīja pār visu ģīmi, un Džets kulstīja asti.

Aizritēja daudzas nedēļas, pirms mēs atkal reiz sastapāmies. Es gāju pa vienu no sānceliņiem, kas liecas apkārt tīrumiem Darovbijas apkārtnē. Debesīs nebija neviena mākonīša, un saule pamatīgi cepināja. Jau pa gabalu ievēroju, cik melns ir Džeta kažoks. Kad satikāmies, es pieliecos, lai noglaudītu tam galvu un biju pārsteigts par spalvas spīdumu. - Cik skaists suns tu esi! - es priecājos, viņu glāstīdams. Pārlaidu roku pār suņa gludo kaklu, muguru, sāniem. Neviena izdiluma, neviena plikumiņa. Saimniekiem es sacīju: - Jūs pie viņa esat paveikuši īstu brīnumdarbu. Viņa mugurā un uz kakla spalva tā spīguļo, ka var gandrīz vai spoguļoties.

Hoveli pieticīgi smaidīja, bet Džets, labi saprazdams, ka viņu slavē, nezināja, kā izgrozīties un izrādīties.

-     Bija vērts papūlēties, - sacīja vecā kundze. - Mēs paši nespējam noticēt laimei, ka mums ticis tāds suns.

Noskatījos, kā viņi aiziet pa zaļo taku, līdz nonāca ozola pavēnī. Džets skraidīja pakaļ izmestam kociņam, vecīši lāgiem uzsauca pa uzmundrinājumam.

Ilgi noskatījos pakaļ trijotnei līdz tā nozuda meža nostūrī. Vecs ar vecu… Cik daudz vēl laimes un prieka viņiem ticis vecumdienās!

35. nodaļa

-    Labi, mister Basbij, - es sacīju, juzdams, ka balss vada viņā galā trauksmaini saspringst. - Būšu klāt ļoti drīz.

-     Papūlieties gan. Man tā govs nemaz nepatīk. Pavisam šļaugana, acis iekritušas. Neēd ne kripatas. Sienam ij virsū nepaskatās. Nekavējieties.

Klausīdamies agresīvajā valodā, es it viegli iztēlojos fermera piesarkušo ģīmi un satraukumā1 izvelbtās acis, kamēr viņš klausulē man vairākkārt noskaitīja govs neveselības simptomus, laikam gribēdams justies drošs, ka teiktais tiešām sasniedzis manas smadzenes. Misters Basbijs nebija ļauns cilvēks, tikai ātras dabas, un ikviens satraukums viņam teju teju varēja pārvērsties par paniku. Tāpēc prātīgāk bija pasteigties.

Ieskatījos savā sarakstā, pēc tam palūkojos pulkstenī. Tas rādīja 9.00 no rīta. Neviena steidzama izsaukuma nebija, tātad varēju doties tieši pie mistera Basbija un darīt viņu laimīgu.

Paķēru somu un traucos uz ārdurvīm. Pie tām ārpusē stāvēja jauniņā misis Gārdnere un turēja klēpī savu teijeru. Viņa izskatījās ļoti satraukta.

-    Ai, mister Heriot, tikko grasījos zvanīt pie durvīm. Ar Viljamu atgadījies kas nelabs. Šorīt izlaidu viņu ārā, viņš lēca pāri vārtiņiem un tagad vairs nevar vienu priekškājiņu pielikt pie zemes.

Es piespiedos pasmaidīt. - Labi, nesiet viņu iekšā.

Devāmies atpakaļ mājā uz konsultāciju istabu. Noliku sunīti uz galda. Aptaustīju savainoto kāju, uzreiz konstatēju fraktūru.

-    Kāja diemžēl ir lauzta.

-    Ak vai! - kundze iekunkstējās. - Cik drausmīgi!

-    Neraizējieties, - es pūlējos runāt mundri. - Ja lūzums ir tīrs, turklāt priekškājā, mēs viņu drīz vien izārstēsim. - Viljams sēdēja, šļaugano ķepu pacēlis, un žēli raudzījās manī, it kā lūgdamies. Laikam taču cerēja, ka viņa labā tiks kaut kas darīts, turklāt drīz.

-    Vai viņš jau ir kaut ko ēdis? - apjautājos, sākdams gatavoties ieģipsēšanai.

-    Šorīt neko.

-   Tas ir labi, varēšu mierīgi viņu anestezēt, - es atteicu un izņēmu no skapja visu nepieciešamo. Kamēr piepildīju injekcijas šļirci, mani pārņēma izjūta, kas lauku veterinārārstam allaž uzdzen netīkamas tirpas. Misteram Basbijam nu vajadzēs pagaidīt. It labi iztēlojos, kā viņš drasē pa savas mājas pagalmu, skaļi sodīdamies par mani.

Daži kubikcentimetri nebutāla iežūžoja Viljamu mierīgā dusā, no kuras pamodies, vairs nejutīs sāpes un varēs likt kāju droši pie zemes. Samērcēju ģipša apsēju un ieģipsēju ķepu. Parasti man šis darbs patika. Bet šoreiz, gaidot, kamēr ģipsis sacietēs, es jutu vienīgi to, kā aizsteidzas laiks.

Uzdauzīju ar pirkstiem pa ieģipsējumu. Tas bija ciets kā akmens.

-   Kārtībā, - es noteicu un nocēlu sunīti no galda. - Tas viņam būs jāpavalkā mēnesi, pēc tam atnāksiet ar viņu vēlreiz šurp. Ja šajā laikā jūs par kaut ko raizēsieties, piezvaniet, taču esmu pārliecināts, ka nekas negadīsies.

Noguldīju Viljamu kundzes mašīnas aizmugures sēdeklī un paskatījos pulkstenī. 9.45. Paķēru somu un no jauna devos uz durvīm.

Lai nokļūtu mistera Basbija fermā, man vajadzēja pusstundu līkumot pa šauriem, mūra žogu iekļautiem ceļiem. Kad beidzot tuvojos fermai, es gara acīm jau skatīju ainu: misters Basbijs pārskaities, rokas sānos iespiedis, kājas iepletis draudīgi stāv savā bruģētajā pagalmā, aiz muguras slienas pelēki kalnu pauguri. Pagalmā iebraucot redzēju, ka īstā aina ļoti līdzinās iztēlotajai. Acis fermerim zvēroja, no cepures apmales izspraukusies rudo matu šķipsna likās aiz niknuma sacēlusies. - Kur jūs, sasodīts, palikāt? - viņš rēca. - Teicāt, ka tūliņ braukšot šurp.

-    Jā, zinu, bet man vajadzēja apkopt vienu suni. To atveda tieši tai brīdī, kad gāju ārā no mājas.

Man likās, ka misters Basbijs tūliņ pārsprāgs. - Suni. Nolāpītu suni! Mana govs gan ir vērtīgāka par jebkuru draņķa suni. Ja govs nobeidzas, tas man ir liels zaudējums, bet ko gan vērts tāds nieks, tāds klēpja šunelis?

-    Tas nebija klēpja šunelis, bet dūšīgs mazs terjers, un viņam sāpēja. Saimniecei viņš ir ļoti mīļš.

-     Mīļš vai nemīļš. Viņai tas neķeras pie kabatas. Ko viņai nieku tas maksā…

Man gribējās iebilst kādu vārdu, ka viņai tas varēja ķerties pie sirds, un pieminēt arī, cik svarīga nozīme cilvēku dzīvē ir iemīļotiem lutekļiem, taču pamanīju, ka misteram Basbijam kājas it kā noraustījās, un pēkšņi viņš sāka ērmoti mīņāties pa bruģi. Man nekad nebija gadījies redzēt cilvēku aiz niknuma dīdāmies tā, it kā viņš dejotu, un arī pašreiz nekāroju ar šādu parādību iepazīties. Neko neteicis, devos uz kūti. Jutos gaužām atvieglots, kad konstatēju, ka govij visa vaina ir neliels sastrēgums kuņģī. Noskaidroju, ka tā ielavījusies lopbarības šķūnī un našķodamās mazliet pārēdusies. Kamēr govi izmeklēju un iešļircināju tai zāles, misters Basbijs, govs asti turēdams, noburkšķēja garu monologu.

-    Man te jādzīvo uz maza zemes ielāpiņa, un jūs ne iedomāties nespējat, cik svarīga man katra viena govs. Kur es, pēc jūsu domām, lai ņemu naudu, kad vaidzēs nopirkt jaunu? Un vienu saku jums droši - ir ko padomāt un pasvīst, kamēr tādā mazā kalnu fermā var savilkt galus kopā, bet jums, tā vien man liekas, par to nav nejēgas. Suņi… visādi kvekšķi… man uz spēles izdzīvošana, bet jums vienalga…

Es pašos pamatos galvenokārt biju govju dakteris, vienmēr esmu darījis visu, kas manos spēkos, taču nebildu ne vārda, lai aizstāvētos.

Kad nākamajā dienā aizbraucu govi apskatīt, tā bija pilnīgi atžirgusi un vesela, bet misters Basbijs vēl arvien bija uzmetis lūpu. Viņš nebija man piedevis.

Dažas nedēļas vēlāk grasījos braukt rīta apgaitā, kad Helēna mani aizturēja.

-   Pagaidi, Džim! Nupat piezvanīja - atvedīšot suni, kas ciešot lielas sāpes. Uzvārdu es nesaklausīju, tas cilvēks ātri nometa klausuli.

Es paberzēju zodu. Tolaik mēs par deviņdesmit procentiem bijām lielo mājdzīvnieku ārsti un mums nebija noteiktas pieņemšanas stundas ambulancē, vismaz ne priekšpusdienās.

-    Vienalga, kas zvanījis, viņam būs jāpagaida, - es sacīju. - Redam Taisveitam smagi asiņo jauns vērsis ar ievainotu ragu. Vispirms man jāaizbrauc uz turieni.

Nepieciešamība būt divās vietās vienlaikus ir neatrisināma problēma mūsu darbā. Arī tagad, pūlēdamies nedomāt par pieteikto suni, drāzos uz kalnu fermu maksimālā ātrumā.

Tas bija parastais gadījums, kad rags nolauzts un visai ornamentāla asiņu strūkla uzšaujas pat pāris pēdu augstumā, apšļācot tuvākajā apkārtnē visu un visus. Arī mēs abi ar misteru Taisveitu bijām vārda tiešā nozīmē samērcēti, valdot vērsēnu, kamēr viņš to turēja, bet es apkopu lūzuma vietu ar sulfamīdiem un nosaiņoju ar vati. Tas prasīja diezgan daudz laika, tāpat arī notīrīšanās pēc pabeigtā darba. Un tā pagāja vairāk nekā stunda, iekams es, ar paldies atteicies no saimnieces piedāvātās tējas tases, varēju braukt atpakaļ uz Darovbiju.

Skeldeilas mājā skriešus izbrāzos cauri garajam gaitenim un atgrūdu vaļā uzgaidāmās istabas durvis. Uz sliekšņa pārsteigts apstājos. Mani gaidīja misters Basbijs. Viņš sēdēja istabas kaktā, auklēdams klēpī mazu korgiju. Un sejas izteiksme viņam bija tieši tāda kā todien, kad ierados viņa fermā pie govs.

-     Kur jūs, sasodīts, bijāt? - viņš man uzrēja. - Es te nīkstu jau veselu stundu. Biju tak pieteicies, ka ieradīšos.

-     Man gaužām žēl, mister Basbij. Man vajadzēja apkopt asiņojošu vērsēnu. Nevarēju citādi - bija jābrauc.

-   Tad nu gan liela lieta - krāma vērsēns! Bet, ka mans nabaga sunītis gaidīdams mokās sāpēs, tas jums vienalga, vai ne?

-     Protams, ka nav vienalga. Bet jums tikpat labi kā man zināms, ka vērsēns varēja noasiņot līdz nāvei, un tas fermerim būtu bijis liels zaudējums.

-    Liels zaudējums? Zināms, jūs runājat par naudu. Bet ja mans labais suns aizietu postā. Viņš man ir dārgāks par naudu. Ne par kādu naudu jūs viņu nevarētu nopirkt.

-Es jūs saprotu, mister Basbij. - Mirkli vilcinājies, vēl piebildu: - Šis izskatās varen brašs suņuks. Domāju, ka jums ir tikai ganu suņi. Nezināju, ka turat arī luteklīti mājā.

-   Protams - man ir šitais. Viņu sauc Dendijs. Mēs abi ar sievu viņu neprātīgi mīlam. Nespēju ne iedomāties, kas būtu, ja viņam kas notiktu. Jūs pametat mūs neziņā un aiztraucaties pie kaut kāda krāma vērša.

-     Paga, paga - neba pametu. Taču nevarēju ļaut labam lopam noasiņot līdz nāvei, fermerim tas ir izdzīvošanas jautājums.

-    Atkal jūs par to pašu. Nauda vēl nav viss! Bet jums tik tā vien stāv prātā.

Misteram Basbijam acis iepletās gluži platas. - Tad klausieties jel, ko saku - viņš cieš mokas.

Paņēmu korgiju un nesu to uz ambulanci. Jau gaitenī, sunīti nesdams, jutu tā muskuļus saraujamies un sastingstam gluži cietus. Man likās, ka zinu, kas viņam kait. Nolicis pacientu uz galda, es maigi paspaidīju tam skaustu. Suņa ķermenis atkal sarāvās. Misters Basbijs ievaidējās.

Temperatūra bija normāla. īstenībā viss bija normāli, izņemot stingumu un sāpes.

-    Vai viņam jāmirst? - fermeris, cieši manī raudzīdamies, noprasīja.

-    Nē, nē. Viņam ir reimatisms. Suņiem šī slimība ir nejauki sāpīga, tomēr tā labi padodas ārstēšanai. Esmu pārliecināts, ka viņš drīz atveseļosies.

-    Cerēsim, ka jums taisnība, - fermeris noburkšķēja. - Man tikai gribētos, lai jūs viņu ārstētu drīzāk, nevis ļautu viņam mocīties, kamēr apbraukājat vēršus. Ir jau sava taisnība tam, ko jūs sakāt par naudu, bet mīlestība un pieķeršanās ir daudz vairāk vērts, nekā spējat iedomāties.

Ievilku zāles injekcijas šļircē. - Esmu pilnīgi vienisprātis ar jums, mister Basbij. Tikai tagad, lūdzu, pieturiet viņam galvu.

-   Dzīvē ir šis tas vērtīgāks par naudu, jauno cilvēk. Kad pats nāksiet vecāks, sapratīsiet.

-    Esmu pārliecināts, ka jums taisnība, mister Basbij. No šīm tabletēm iedodiet viņam vienu šovakar, otru ritrītā. Un, ja rīt vēl nebūs jūtami labāk, atvediet viņu atkal šurp.

-    Atvedīšu, un ceru, ka būsiet šeit, ja atbrauksim. - Mistera Basbija niknums bija izplēnējis, tā vietā stājusies apbrīnas vērta svētulība. - Man gan arī vajadzēja zināt, ka tāds puisis kā jūs sapratīs, ko nozīmē tāds mīļš dzīvnieks. Neba materiālās vērtības ir dzīvē galvenais.

Viņš paņēma korgiju padusē un devās uz durvīm. Kliņķi jau rokā satvēris, viņš pagriezās pret mani. - Un vēl kaut ko es jums pateikšu…

Es nopūtos. Pamācības tātad vēl nebija galā.

Viņš pacēla un pakratīja pirkstu. - Cilvēkam nebūs dzīvot no maizes vien.

Kamēr viņš gāja pa garo gaiteni, Dendijs pagrieza galvu un paskatījās atpakaļ uz mani. Likās, ka viņš jau jūtas labāk. Reimatisms ir drausmīgi nežēlīgs, tomēr par laimi, ļoti ātri atkāpjas, ja tiek ārstēts.

Jā, Dendijs drīz būs sveiks un vesels, kā bijis, bet viņa saimnieks nekad nemainīs savus priekšstatus par manu materiālo dzīves uztveri un jūtu nabadzību.

36. nodaļa

Telefonā skanēja Darovbijas policijas seržanta balss. - Man šķiet, mums palaimējies notrāpīt vienu noziedzīgu elementu, mister Heriot. Notvērām, kad viņš, ģīmi ar masku aizsedzis, tumsā zagās pa Dekerleju. Aizturējām un noprasījām,

ko viņš tur dara, ko meklē desmitos vakarā. Šis teica, ka esot ceļā uz zivju un cepto kartupeļu bodi. Sacīt var daudz ko… Pēdējā laikā mūsu pusē savairojušās zādzības. Drošības labad mēs šo aizvedām uz iecirkni.

-    Skaidrs. Bet kāds man ar to sakars?

-    Nu šis tik vienā gabalā melš, ka esot bez vainas, jūs viņu pazīstot un izgalvošot. Viņu saucot Bernards Veins. Viņam piederot neliela ferma netālu no Holtertonas.

Man viss pēkšņi kļuva skaidrs, un es sāku smieties. - Un maska nav nekas cits kā sarkanbaltrūtots mutauts?

-    Jā, bet kā jūs to zināt?

-    Nu jūs tak esat pievākuši pavisam nekaitīgu dievabērnu.

-    Ko?

Seržantam visu izskaidrot būtu prasījis pārāk daudz laika, bet viss teiktais saskanēja un atbilda patiesībai.

Bernardam bija pāri četrdesmit, un viņam piederēja sīksaim- niecība, kur viņš dzīvoja kopā ar gados vecāku māsu. Teikt, ka Bernards fermu apsaimnieko, nebūtu īsti pareizi. Viņš nedarīja neko citu kā vien to, ko viņam lika padarīt. Mis Veina savu spriedumu par brāli bija apkopojusi vienā vārdā - nejēga. Šis bija viņas iecienītais vērtējums brālim.

Es jau kopš vairākiem gadiem, šo fermu apmeklējot, biju pieradis pie viņas pastāvīgi atkārtotā teiciena: - Vajadzēs jums vienam pašam kaut kā tikt galā, mister Heriot. No Bernarda jums labuma nebūs. Viņš ir nejēga.

īsumā pastāstīju seržantam notikumus Veinu mājā iepriekšējā vakarā, kad biju pie viņiem. Vajadzēja saņemt jēru. Mis Veina piezvanīja no ciema kioska. - Aitai sākās jau no paša rīta. Bernards izčamdījās gan, bet tik vien zināja pateikt, ka kaut kas neesot kārtībā. Domāju, ka jums tur daudz darba nebūs. Bernardu nav daudz ko klausīties. Viņš ir nejēga.

Grambainajā ceļā, kas veda uz fermu, bija jāizvirina treji vārti, un, kad iebraucu pagalmā, starmešu gaismā stāvēja Bernards - sīka auguma, tumsnējs un vienmēr smaidošs - tieši tāds, kādu es viņu allaž esmu pazinis.

Viņš saberzēja rokas un, kā vienmēr, gribēdams būt laipns un iztapīgs, viegli palocījās, kad kāpu ārā no mašīnas. Tomēr neiz- kustēja ne soli no vietas, līdz no mājas neiztipināja māsa, kuras žiglās līkās kājeles nesa to gandrīz tenteriski pāri pagalmam.

Viņa bija vismaz desmit gadus vecāka par brāli, un, uz to paskatoties, viņai pavirinājās žoklis. - Ko stāvi, kā saknes zemē ielaidis. Še, ņem spaini un paradi misteram Heriotam, kur ir aita. - Viņa pagriezās pret mani. - Mēs viņu ievedām kūtī, bet viņš droši vien to jau aizmirsis.

Kad es aizgaldā novilku kreklu un ziepēju delmus, paskatījos uz grūsno aitu. Tā stāvēja līdz ceļiem salmos, lāgiem padzinās, taču nomocījusies neizskatījās. Kad Bernards neveikli lūkoja to saturēt skaustā aiz vilnas, tā izrāvās viņam no rokām. - Ūja, vai tad ne aitu nemož noturēt! - māsa iesaucās. - Apķer tak rokas ap kaklu un iestum viņu kaktā. Esi gan tu nevīža! Nu, tā ir pareizi. Beidzot apjēdzi gan. Brīnišķīgi! Un kur palicis dvielis, ko tev iedevu, lai atnes šurp? Vai arī esi aizmirsis?

Iestūmu roku aitai vagīnā. Mis Veina sakrustoja rokas pār krūtīm un noteica: - Man šķiet, jums nekādu grūtību nebūs, mister Heriot. Bernards lūkoja gan, bet vai tad viņš jēdz ko no jēru saņemšanas. Gatavais nejēga.

Bernardam, kas stāvēja aitai pie galvas, smaids papletās platāks, it kā viņam būtu izteikts kompliments. Viņš nebija īsti plānprātiņš, viņš bija dabas cilvēks, maiga vientiesīga dvēsele. Smagais zemnieka darbs viņam nebija pa spēkam.

Nometies salmos uz ceļiem pie aitas, iztaustīju situāciju. Mis Veina ierunājās no jauna: - Varu saderēt, ka tamā aitā viss ir kārtībā.

Viņai bija taisnība. Dažkārt ir tikai viens pārmērīgi liels jērs, turklāt beigts, jo tam trūcis vietas kustībām. Taču šoreiz vietas bija pārpārēm, jo bija trīs sīki jēriņi, kas labi pasargāti gulēja placentās. Vienīgā vaina bija divas kopā saspiedušās galviņas un krustu šķērsu sajukušās kājeles, kas vienlaikus meklēja izeju. Viss bija pārlieku vienkārši. Darba tik vien, kā paspiest vienu galviņu atpakaļ, bet priekšējā jēriņa galvu un kājeles pavilkt ārup, un nepaietu ne minūte, kad abi jēri ķepurotos salmos. Bet tad pēkšņi atskārtu - ja visu nokārtošu tik ātri un viegli, Bernardam var sanākt smagas nepatikšanas.

Pacēlu galvu un ieraudzīju viņa sejā nemieru un bailes. Sapratu, ka jēriem vēl kādu brīdi jāpaciešas ar pasaulē nākšanu.

Kad vilku roku ārā, tai pieskārās pirmā jēriņa mēle.

Es noelsos un sacīju: - Nudien, mis Veina, tur iekšā ir pamatīgs juceklis. Iespējams, ka ir trīnīši un visiem kājas sapinušās. Āķīga lieta, ticiet man. Nu, paskatīsimies, kuram kuras kājas pieder… nē… nē… nepavisam nevar tikt gudrs. - Zobus sakodis, tēloju grūtu cīņu. - Šis darbiņš nav pa jokam.

Kamēr es runāju, mis Veinai samiedzās pavisam šauras acis. Iespējams, ka biju pārcenties, bet lai nu kā - Bernards bija paglābts. Saliecu pirkstu, satvēru pārīti kāju un izvilku pirmo jēru. Noguldīju to salmos; tas tūdaļ pacēla galvu un sāka to enerģiski purināt. To allaž uzskata par labu zīmi, bet varbūt mazuli tikai pārsteidza neparastā gaisma.

- Un kas mums vēl gaidāms? - es sacīju, iestumdams roku aitā. Darbs praktiski bija galā, taču gribēju sagādāt Bernardam pilnīgu attaisnojumu, tāpēc vēl mazliet pastenēju un paņirksti- nāju zobus, iekams izvilku otro un trešo jēriņu. Bija gauži patīkami noskatīties, kā viņi kumuroja pa salmiem. Pirmais jērs jau lūkoja nostāties uz drebelīgajām kājelēm. Drīz vien tas jau dosies ceļā uz piena restorānu.

Uzsmaidīju mis Veinai. - Ņemiet nu par labu - trīs braši jēri. Darbs iznāca mazliet sarežģīts. Labi, ka paaicinājāt mani. Ar to kāju jucekli iznāca, ko noņemties. Viegli varēja gadīties, ka jūs būtu zaudējusi visus trīs.

Galvu nodūrusi, viņa nepasmaidīdama noraudzījās manī. Daļa viņas būtnes, šķiet, sāpīgi pārdzīvoja nolaupīto iespēju pamocīt brāli. Tomēr viņai bija saglabājies vēl viens iegansts uzbrukumam.

-    Teikšu jums ko, - viņa negaidot ierunājās. - Man viena govs piecas dienas pēc atnešanās vēl vazā līdzi otro pusi. Ja jau esat te, tad varētu viņai to noņemt.

Tas bija parasts darbs, bet ne no tiem, ko dara deviņos vakarā, tomēr es nekurnēju, jo tādējādi aiztaupīsies nepieciešamība braukt lielo ceļa gabalu vēlreiz.

-    Labi, - es atteicu, - tikai, lūdzu, atnesiet man tīru ūdeni.

Šajā brīdī ieraudzīju Bernarda acis bailēs ieplešamies. Atcerējos, ka viņš ir ārkārtīgi jutīgs pret smakām. Bet iestāvējušos placentu smaka ir viena no negantākajām lauku veterinārijā.

Atnesis spaini ar kūpoši karstu ūdeni, viņš nolika to zemē, izvilka no kabatas lielu sarkanbaltrūtotu mutautu, aizsedza ar to degunu un muti un pakausī cieši sasēja mezglu. Virs maskas palika vienīgi lielas, valgas bērna acis. Un man neviļus ienāca prātā, cik trāpīga ir mūsu iesauka - Dievabērns, tā Tristans savulaik viņu iedēvēja. Aizvien, tiklīdz vajadzēja piedalīties smakojošā operācijā, tika izvilkts un lietots rūtotais mutauts, ko, pavirši uzskatot, tiešām varēja noturēt par masku. Šāds aizsegs sagādāja drošības sajūtu, turklāt deva iespēju priecīgi, kaut arī mazliet neskaidri sarunāties ar mani. Taču dažkārt viņš šādos brīžos aizvēra acis, it kā izjustu tuvumā kaut ko baigu, svešatnīgu.

Kad braucu projām, viņš, pagalmā stāvēdams, māja man ar roku. Seju joprojām aizsedza mutauts.

Man gluži labi bija izdevies attēlot policijas seržantam patiesos apstākļus. Tomēr īsti pārliecināts viņš man nelikās.

-    Viņš tak nepaturētu masku uz ģīmja, ienācis Darovbijā?

-    Bernards paturētu gan.

-    Vai jūs gribat sacīt, ka viņš vienkārši aizmirsis to noņemt?

-    Pilnīgi.

-    Tad nu gan viņš ir ērmots kukainis.

Es itin labi spēju saprast policista izbrīnu, bet manā uztverē Bernarda izdarības pilnīgi atbilda viņa raksturam. Viņš bija pārlaidis traumatisku vakaru, bija satraucies par jēriem, par operāciju ar govi. Es pārlieku labi sapratu, ka viņš bija uzlēcis mugurā divritenim, atminies uz pilsētu, lai atgūtu sirdsmieru, notiesājot paciņu ceptas zivs ar čipsiem.

-    Jā, ņu labi… jādomā, ka varu droši ticēt tam, ko jūs par viņu sakāt.

-     Seržant, - es viņu mierināju, - tas puisietis, ko esat pievākuši, ir visšķīstākā dvēsele Jorkšīrā.

Sekoja pauzīte. - Nūjā, tad ņemsim viņam rokudzelžus nost.

-    Ko? Jūs taču nebūsiet../

-   Nē, nē, he-he-he… Es tik maķenīt ar jums pajokoju, mister Heriot.

-    Labs ir, - es arī pasmējos. - Vai Bernards ir ļoti uztraucies?

-     Uztraucies? Nepavisam. No uztraukuma ne vēsts, tikai noraizējies, ka var netikt laikā uz zivju un čipsu bodi.

-    Manu dieniņ! Vai tad vēl paspēs?

-    Jā, jā. Tajā ziņā varēju viņu nomierināt. Tie šovakar tirgo līdz vienpadsmitiem.

-    Labi, labi. Tad jau Bernardam šovakar viss beidzies laimīgi.

-    Laikam gan. - Seržants, klausuli nolikdams, nosmējās.

Bet cik vien trūka, lai notikums pavērstos pavisam citādi! Ja

mazajā fermā tur augšā virsājā būtu telefons, policisti būtu zvanījuši turp, nevis man. Un atsaukusies būtu mis Veina. Man kļuva salti, iedomājoties viņas reakciju, uzzinot, ka Bernards nespēj nopirkt pat ceptas zivs gabaliņu ar kartupeļiem, nenonākot policijas rokās.

Man likās, ka skaidri dzirdu viņas nicīgo saucienu: - Nejēga. Nejēga.

37. nodaļa

Nav daudz skatu, ko vērot būtu tik smagi un nomācoši, kā metiens jaunpiedzimušu sivēntiņu, kas nobeidzas cits pēc cita.

-   Izskatās diezgan bezcerīgi, mister Biš, - es sacīju, pārliecies pār aizgalda malu. - Un metiens bija liels, veseli divpadsmit, vai ne?

-   Jā, - fermeris atmurdēja, - bet tā jau allažīn notiek. - Viņš nekad nebija varējis lepoties ar jautrību, taču pašreiz kārnā seja ar iekritušajiem vaigiem rādījās vēl jo drūmāka.

Noraudzījos lejup uz mazajām rozā radībiņām, kas gulēja, kaudzītē saspiedušās. Gar astītēm lejup irdzēja brūngans šķidrums. Neonatālā caureja. Akūta dizentērija, kas uzbrūk jaunpiedzimu- šiem sivēniem un gandrīz vienmēr beidzas ar nāvi. Vienīgais glābiņš ir nekavējoties uzsākta ārstēšana.

-    Kad viņiem tas sākās? - es jautāju.

-    Drīz vien pēc piedzimšanas. Varētu sacīt, pirms dienām trim, vai.

-    Tā nu ir, - es sacīju, - žēl, ka netiku atsaukts agrāk, tad būtu varējis viņu labā kaut ko darit.

Fermeris paraustīja plecus. - Sākumā man likās, ka nav nekas nopietns. Domāju, ka cūcenei pārāk trekns piens.

Atvēru durtiņas, iegāju aizgaldā un sāku apraudzīt sivēnus. Lielā cūka ierukšķējās, it kā rosinādama. Pati tā gulēja uz sāna, aicinot izgāzusi vēderu ar divām rindām pierietējušu tesmeņu, bet saimīte nelikās gar tiem ne zinis.

Izcilājis mazos ķermenīšus, skaidri sapratu, ka tie vairs nekad māti nezīdīs.

Kaut ko man tomēr vajadzēja darīt, nedrīkstēju stāvēt, rokas nolaidis. - Kaut ko vēl pamēģināsim, - es noteicu.

Fermeris nebilda ne vārda, kad devos ārā pie mašīnas. Neatcerējos, kad biju redzējis viņu tik satriektu. Viņa nošļauktie pleci un drūmi sarauktā seja vēl tikai pastiprināja smago nolemtības gaisotni.

Es savā funkcijā jutos pievilts, jo tieši ap šo laiku biju saņēmis jaunas zāles, no kurām cerēju sagaidīt palīdzību. Tā bija neomicīna mikstūra, iedzerama. Līdz šim biju guvis visai labus rezultātus, ārstējot teļus, bet līdz šim nebija gadījusies izdevība izmēģināt jauno līdzekli cūkām vai sivēniem. Tagad satriepu šļauganajiem, pusdzīvajiem mazuļiem pa devai uz mēles un noliku tos atpakaļ vietā. Jutu, ka tā ir pilnīgi nelietderīga laika tērēšana.

Papildināju ārstēšanu vēl ar nelielu sulfapreparāta injekciju, tā cenzdamies nomierināt sirdsapziņu, ka esmu izdarījis visu iespējamo, un gatavojos braukt projām.

Iedevu fermerim neomicīna pudeli, teikdams: - Paņemiet šo, un, ja rītrītā vēl kāds ir dzīvs, ielejiet tiem pa druskai mutē un padodiet man ziņu par stāvokli. Jums nav vērts maksāt vēl par vienu izsaukumu.

Trīs dienas nesaņēmu nekādas ziņas un nospriedu, ka mana prognoze bijusi pareiza un piepildījusies. Tomēr vienlaikus man nedeva mieru doma, ka neesmu ieteicis fermerim neko, kas varētu palīdzēt nākotnē. Bija kāds E vitamīna paveids eļļā, kas iedarbojās cūcenei pirms aplecināšanas. Šim fermerim piederēja vēl dažas vaislas cūkas.

Tā kā, atgriežoties no izsaukuma, man iznāca braukt garām Biša fermai, iegriezos pa vārtiem. Izkāpis no mašīnas, ieraudzīju fermeri slaukām vienu pagalma kaktu. Viņš nepagriezās uz manu pusi, un man dūša sašļuka. Taču vienlaikus jutos arī aizvainots. Galu galā - neba manas vainas dēļ viņš zaudēja sivēnu metienu. Viņam nebija pamata izrādīt tādu nevērību. Es no savas puses biju darījis visu, ko spēju.

Tā kā viņš man nepievērsa ne mazāko uzmanību, devos taisnā ceļā uz cūku kūti. Ieskatījos aizgaldā.

Sākumā nodomāju, ka esmu piegājis pie aplama aizgalda. Tā tomēr nevarēja būt, jo es atpazinu cūceni - viņai vienā ausī bija izkosts robiņš. Tas, kam mans prāts nespēja noticēt, bija vesels ņudzeklis baltsārtu tuntuļu, kas varonīgi cīkstījās ap labākajiem pupiem. Nepagāja ne brīdis, kad katrs bija atradis savējo un visi zīda, ka šmakstēja vien. Un viņu bija divpadsmit.

Piegāju pie durvīm un paskatījos ārā. - Hei, mister Biš, viņi tak visi ir dzīvi! Visi kā viens.

Fermeris, slotu nenolicis, lēnām slāja pāri pagalmam. Abi kopā nolūkojāmies aizgaldā.

Es vēl joprojām nespēju ticēt tam, ko redzēju. - Cik brīnišķīgi, īstenībā jāteic — tas ir brīnums. Es domāju, ka visi būs pagalam, bet, raugiet, visi dzīvi un veseli!

Fermera vaigā nemanīju nekāda prieka. - Jāāā, - viņš nomurdēja. - Dzīvi gan ir, bet nīkuļi, svarā nepieņemas.

Mistera Biša ņurdiens man vēl skanēja ausīs, kad iebraucu lorda Greiema fermā.

Tikai tad, kad man, jauniesauktajam Karaliskajā Gaisa karaspēkā, seržants uzbrēca: "Hei, tu, panāc šurp!", sapratu, cik daudz man bija nozīmējusi rāmā cieņa un atzinība, ko saņēmu no Jorkšīras fermeriem un uzskatīju par pelnītu un dabisku, jo biju viņu veterinārārsts. Un tam nebija nekāda sakara ar veiksmi vai neveiksmēm manā darbā. Gadījās, ka reizēm kāds klients pateica skarbu vārdu, tomēr man nekad nezuda sajūta, ka esmu profesionālis, kas ārstē viņu lopiņus un allaž dara visu, cik labi vien spēj, tāpēc arī tieku attiecīgi cienīts.

Turpretī, gluži tāpat kā nule no mistera Biša, man nekad nav gadījies dzirdēt atzinīgu vārdu no darbu vadītājiem lorda Greiema fermā. Denijs, Bērts, Jūdžins un Džo izturējās tik nevērīgi, ka es apmulsu. Turklāt tas nenotika aiz tiešās nepatikas pret mani, viņi arī neizturējās rupji, nē, tikai neiedomājami vienaldzīgi, nepūlēdamies pat šķietami izrādīt interesi.

Ikviens veterinārārsts zina, ka viņa praksē ir vietas, kur viss noris gludi kā pa diedziņu, turpretī dažuviet ķeras un pinas, un saiet grīstē. Dīvainā kārtā lorda Greiema fermā man, šķiet, allaž stāvēja klāt visi mani labie gariņi. Daudzie šeit gūtie panākumi sildīja un priecēja manu sirdi.

Šodien, kad biju izkāpis no mašīnas un iegājis laidarā, sapratu, ka atkal vajadzēs lūgt labās laumas palīgā. Paskatījos uz govi, kas stāvēja līdz ceļiem salmos. Skats bija tāds, ka sirds pagura. Likās, ka viņai izgāzušās visas iekšas. Govij bija izslīdējusi dzemde. Tas ir skats, kas izdzēš smaidu ikviena veterinārārsta vaigā. Tas sola smagu, bezgala nogurdinošu darbu, turklāt uz spēles ir govs dzīvība. Taču gadu gaitā nāves gadījumu skaits gājis mazumā, un man likās, ka ar pašreizējām zināšanām un manā rīcībā esošo aprīkojumu diezgan droši varu cerēt uz izdošanos atgriezt govi normālā kondīcijā. Vienlaikus zināju arī, ka ar grūto veikumu neizpelnīšos ne atzinību, ne cieņu. Šinī fermā ne.

Tika iedarbināts traktors, un govs iegurnis iekļauts nesen izgudrotajā Begšova vinčā. Tā es varēju pacelt pakaļgalu un darboties lejup virzienā. Ar spinālās anestēzijas palīdzību un toreizējo spēku man izdevās ieslidināt dzemdi atpakaļ vietā. Govs aizgāja, kā no jauna piedzimusi, mani bija aizrāvusi sajūsma par lielisko izdošanos, bet fermas vīri nebija aizkustināti. Tie aizslāja, nebilzdami ne vārda.

Drīz pēc tam tajā pašā fermā vajadzēja izārstēt dažas aitas, kas slimoja ar "riņķa kaiti" - listeriozi. Tās visu laiku riņķoja aplī. Pietika ar pāris penicilīna injekcijām, un aitas bija veselas. Acīm saskatāma izārstēšanās. Fermas darboņu reakcija palika nemainīga. Nekādas intereses. Ne kripatiņas atzinības.

Nedēļu vēlāk mani vēlreiz izsauca turp pie govs, kam bija sametusies dzemde. Govs gulēja gluži pagurusi un nespēja atnesties. Ja es nebūtu ieradies palīgā, govi nāktos nokaut. Bet, vairākkārt izvalstot to no vieniem sāniem uz otriem, izdevās visu noregulēt. Piedzima skaists, dzīvs teliņš. Noraugoties uz jauno dzīvību, izjutu dziļu apmierinājumu un gandarījumu par savu darbu. Fermas puiši darbojās, uztīrīdami operācijas vietu. Es nezin kuro reizi ieprātojos, kam gan būtu jānotiek, lai viņus iekustinātu. Ģērbjot mugurā žaketi, no vienas kabatas izkrita aploksne. Tā bija no Liverpūles futbola derību firmas, un vienkārši tikai tāpēc, lai pārtrauktu klusumu, ieteicos: - Āre, izkrita mans šāsnedēļas vinnests.

Efekts bija pielīdzināms elektrības dzirkstelei. Apātija pazuda kā nebijusi, uzdzirkstīja dzīva interese. Puiši ņēmās pētīt pasta pārvedumu, kaut arī tur bija ierakstītas tikai divas mārciņas. - Nu paskat tikai, paskat! - Jā, bet mēs jau nejēdzam apieties ar tiem kuponiem. - Es vēl nebiju redzējis nevienu, kas kaut ko vinnējis. - Piezīmes bira kā no pilnības raga. Denijs, viņu brigadieris, apvaicājās: - Vai jūs bieži vinnējat?

Pārsteigts par negaidīto dedzīgo interesi, es visai vienaldzīgi atteicu: - Jā, visai regulāri-Tas bija pārspīlējums, jo man laimējās gaužām reti, bet puišiem par tādu piezīmi mutes atkrita vaļā. Nu reizi par visām reizēm bija pienācis brīdis, kad kļuvu par viņu spraigās intereses centrālo figūru.

Pēc īsa brītiņa Denijs nokremšļojās. - Mister Heriot, mēs ar puišiem arī piedalāmies, ik nedēļu katrs iemaksājam pa šiliņam, bet vēl nekad nekas nav trāpījies. Vai jūs būtu ar mieru aizpildīt mūsu kuponus?

Ar skumīgu sirdi apzinādamies, ka mana pēkšņā popularitāte drīz vien izkūpēs, ķēros pie kuponiem, par galdu izmantodams govs muguru.

Viņi laimēja. Nākamajā nedēļā Denijs ieradās pie manis ambulancē. - Vinnējām, mister Heriot! Katram pa trīsdesmit mārciņām. Puiši aiz priekiem lec gaisā. Vai izdarīsiet to vēlreiz?

- Katrā ziņā! - es bezbēdīgi attraucu un savilku krustiņus mazajos laukumiņos. Atkal gadījās laimests. Šoreiz pie manis ieradās visi četri vīri. Visi staroja uzvaras priekā: - Atkal pa trīsdesmit uz galviņas! Šonedēļ mēs gribam uzlikt vairāk.

Es jutu, ka katls sāk kūsāt pāri malām. - Vai zināt, puiši, labāk neprasiet to no manis. Man ļoti negribētos, ka jūs zaudētu naudu, bet, ja sāksiet likmes palielināt, tad tā iznāks. Lai nu kā - es neesmu pieredzējis spēlmanis un tikai panerrojos, jums teikdams, ka vinnēju ik nedēļu.

Istabā iestājās klusums. Visiem četriem acis savilkās pavisam šauras. Viņi nenoticēja nevienam manam vārdam.

Es itin nelaimīgs noraudzījos visos pēc kārtas, bet viņi stāvēja kā akmenī izcirsti, gaidīdami manu nākamo gājienu.

-    Paklausieties, ko jums teikšu, - es beidzot ierunājos. - Šonedēļ vēl iezīmēšu jūsu kuponus, bet tā būs pēdējā reize. Norunāts?

Sekoja četri galvas mājieni. - Jā, tā būs labi, - Denijs apstiprināja.

-    Tātad vienīgi šonedēļ un pēc tam vairs nekad.

Es vēlreiz savilku krustiņus kvadrātiņos un vispēdīgi vēlreiz noprasīju: - Un jūs nekad vairs man nelūgsiet to darīt?

Denijs pacēla roku. - Nē, nekad vairs, mister Heriot, to es jums apsolu.

Arī trešā nedēļa bija veiksmīga. Manis iezīmētie kuponi laimēja. Pat tagad rakstot jūtu, ka nedrīkstu prasīt, lai kāds man notic, bet šis ir patiess stāsts. Taču vēl vairāk šajā ērmoto norišu virtenē vai varbūt liktenī mulsina tas, ka tanī nedēļā arī man gadījās pats lielākais laimests, kādu esmu piedzīvojis. Šī summa - septiņdesmit septiņas mārciņas četri šiliņi un vienpadsmit pensi - man paliks atmiņā kā iededzināta līdz mūža galam.

Tovakar parādīju pasta pārskaitījuma zīmi savam partnerim.

-    Paskat, Zigfrīd, kas naudas! Un, ja būtu ievilcis krustiņu vienu lodziņu tālāk, būtu kļuvis par lielā laimesta īpašnieku - man piederētu sešpadsmit tūkstoši mārciņu!

Zigfrīds iesvilpās, pētīdams pasta pārskaitījuma pavēsti.

-    Tas jānosvin, Džeims! Ejam tūliņ uz Drovera krogu!

Krogā viņš mani aizstūrēja līdz letei. - Divus lielos viskijus, Betij, - viņš uzsauca. - Misters Heriots nupat uz kuponiem laimējis sešpadsmit tūkstošus.

-    Nē… nē… - es protestēju, lūkodams apturēt savu dedzīgo kolēģi, - gluži tik daudz ne.

Bet bija par vēlu. Bāra jaunkundzei acis gandrīz sprāga no pieres ārā, pārējie kroga apmeklētāji aizrijās ar alu, ko tikko bija cēluši pie lūpām. Posts bija nodarīts. Jaunā vēsts aizbrāzmoja pār Darovbiju kā prērijas ugunsgrēks. Tanī laikā sešpadsmit tūkstoši mārciņu bija liela bagātība, un kur vien es turpmākajās nedēļās parādījos, manīju slepenus smaidus, it kā netiešus mājienus. Tas notika gandriz pirms četrdesmit gadiem, tomēr vēl šobaltdien mūsu mazajā pilsētiņā ir cilvēki, kas pārliecināti, ka Heriots futbola loterijā kļuvis par bagātnieku. Nākamajā reizē, kad iznāca būt lorda Greiema fermā, vajadzēja pārpotēt govis pret tuberkulozi. Tas bija darbs, kas lielu gudrību neprasīja, neko vairāk - tikai izcirpt govij uz kakla mazliet spalvas un ielaist zemādas injekciju. Taču vispārējā gaisotne bija gaužām atšķirīga no tās, kāda valdīja agrākajos apmeklējumos, kad es strādāju ar pilnu atdevi, paveikdams gandrīz brīnumus un glābdams lopus. Visi četri strādnieki aiz centības līda vai no ādas ārā, nolasīja man katru vārdu no lūpām. "Jā, mister Heriot," "Pareizi, mister Heriot". Senāk viņi visai uzsvērti nelikās gar manu klātbūtni ne zinis, turpretī šoreiz uzmanīja katru manu kustību. Es ļoti drīz sapratu, ka viņu acīs biju pacēlies līdz tāda cilvēka augstumiem, kuram futbola loterijas noslēpumi ir kā atvērta grāmata, ko var izmantot pēc vajadzības. Ielūkojos ciešāk visiem četriem acīs un ieraudzīju tajās kaut ko tādu, kā tur agrāk nebija.

Tā bija cieņa, dziļa, godpilna cieņa.

38. nodaļa

Atrados ierastā, labi pārzināmā pozīcijā. Gulēju visā garumā plakaniski uz bruģēta klona, vienu roku līdz plecam iestūmis jaunā pirmpiena gotenē. Tā man bija pagājusi apmēram stunda un nupat mācās virsū izmisums. Teļš, kam jādzimst, bija liels un dzīvs un nevarēja piedzimt viena vienīga iemesla dēļ - bija atliekta viena kāja. Parasti tāda vaina neko lielu nenozīmēja un bija viegli novēršama. Šajā gadījumā tas nebija iespējams, jo telīte ļoti sīka un man nebija vietas, kur rīkoties. Pāris reižu man bija izdevies satvert teļa kāju, bet varēju tai apkļaut ne vairāk kā divus pirkstus. Tiklīdz lūkoju to pavilkt, kājele izslīdēja man no pirkstiem.

Piedevām man nejauki iesāpējās roka, kad iekļuva kā slazdā starp teļa galvu un govs cieto iegurņa kaulu. Gotene dzīdamās saspieda manu plaukstu vēl sāpīgāk.

Es kaismīgi no visas sirds vēlējos, kaut mana roka būtu par dažām nieka collām garāka. Tad es viegli tiktu tālāk pāri gludajam, slidenajam nagam un satvertu kājas apmatoto stilbu. Viss būtu nodarīts dažās minūtēs. Bet pēc tāda piepildījuma es tvīku jau veselu garu stundu. Jutu, ka roka sāk tirpt un kļūst nespēcīga.

Šādās situācijās es visai bieži sameklēju kādu gara auguma laucinieku un palūdzu, lai velk nost kreklu un piekļūst man nesasniedzamā vietā. Bet fermeris misters Kilnings un arī viņa dēls bija strupa auguma. Viņu rokas neaizsniegtos pat tik tālu kā manējā.

Un tad man pēkšņi kaut kas iešāvās prātā. Kelams noņēmās ar prettuberkulozes potēm fermā, kas atradās tikai jūdzi no manas mocību vietas. Ja vien man izdotos dabūt viņu rokā, mana bēda uzreiz būtu izbēdāta, jo līdzteku citām labām dotībām viņam bija garas rokas.

-    Mister Kilning, - es sacīju, - vai būsiet tik laipns piezvanīt Eltertoniem un palūgt, lai misters Bačenens atbrauc uz brīdi šurp man talkā. Pašreiz man palīdzība nepieciešama.

-    Bačenens? Tas lopdakteris ar āpsi?

Es pasmaidīju. Tā ar šo iesauku Kelamu pazina ne tikai mūsu pilsētiņā, bet arī jūdzēm tālās lauku sētās. - Tas pats ir īstais.

Fermeris aizsteidzās un ļoti drīz atgriezās. - Jā, viņš tikko esot pabeidzis potēšanu. Pēc īsa brītiņa būšot klāt. - Fermeris bija lādzīgs vīrs un negremzās, ka es tik ilgi bez iznākuma vārtos pa viņa kūts klonu, tomēr nespēja noslēpt nemieru.

-    Ceru, ka jums būs iespējams kaut ko darīt, mister Heriot. Es šito teļu dikti gaidīju.

Kamēr viņš runāja, kūtī gariem soļiem ieslāja Kelams. Smaidīgs un priecīgs. - Vai tev atgadījusies kāda ķibele, Džiin? - Viņš paraudzījās lejup uz samocīto jauno gotiņu.

Izskaidroju situāciju, viņš ātri nometa kreklu, un mēs abi kopā nogūlāmies uz klona, kas šķita padzisis aukstāks un kļuvis cietāks. Iestūmis govī kreiso roku, es sataustīju teliņa purnu, bet Kelams blakus manējai iestūma savu labo roku.

-    Kārtībā. Es stumšu galvu atpakaļ, bet tu lūko satvert kāju.

-    Okei, - viņš atsaucās. - Atiet!

Es atspiedu teļa galvu atpakaļ, tā atbrīvodams mums nepieciešamo telpu. Tanī brīdī govs ar spēcīgu dzīšanās grūdienu atsita manu roku no teļa galvas, bet Kelams iebļāvās, jo viņa pirksti bija iekļuvuši slazdā. - Oiii! Tu nu gan varēji izgudrot kaut ko labāku, Džim.

Zobus sakodis mēģināju vēlreiz, uzsākdams cīņu ar govi, kas arī pūlējās, ko mācēja.

-    Nupat jau gandrīz esmu klāt, - Kelams krekstēja. - Gandrīz. .. gandrīz… Nu stum jel! Tu taču nemaz nestum!

-    Es stumju, sasodīts, - es elsu. - Bet viņa ir spēcīgāka par mani. Un esmu tā noņēmies vismaz stundu. Man rokas ir šļauganas kā novārīti makaroni.

Elsdami un stenēdami vēl kādu brīdi nomocījāmies, tad Kelamam galva atšļuka uz pleca. - Atpūtīsimies kaut vai dažas sekundes!

Es nekavēdamies biju ar mieru. Un, kamēr atslābinājos, jutu, ka telēna asā mēle laiza man roku. Labi, vismaz teļš vēl dzīvs.

Kad nu tā gulējām, praktiski vaigu pie vaiga, katrs ar vienu roku govī, mans kolēģis it jautri pasmaidīja. - Un par ko mēs atpūzdamies varētu patērzēt?

Mans prāts uz tērzēšanu īsti nenesās, bet kaut ko atbildēt vajadzēja. - Nezinu. Vai tev ir kādi interesanti jaunumi?

-    Nu, varētu teikt - jā. Ir gan. Es grasos apprecēties.

-Ko?

-    Sacīju, ka esmu nodomājis apprecēties.

-    Nu tu gan melsies!

-    Nekā. Kā sacīju, tā ir.

-Kad?

-    Nākamnedēļ.

-    Jā… nūjā… ar kādu, ko es pazīstu?

-   Nē, nē. Tā meitene strādā Londonas veterinārajā koledžā. Iepazināmies, kad es tur mācījos.

Gulēju, kā zibens ķerts. Mans prāts jauno ziņu neņēma pretī. Nemūžam nebūtu iedomājies, ka Kelams varētu sapņot par mājīgu ģimenes dzīvi. Es vēl pūlējos sakārtot domu jucekli, kad viņš mani atsauca atpakaļ īstenībā. - Nu, ķersimies vēlreiz klāt!

Un gandrīz varēja domāt, ka nupat piedzīvotais šoks manā organismā savairojis adrenalīnu, un es spiedu teļa galvu ar tādu spēku, ka noturējos pretī govij, kaut pašam acis spiedās no pieres ārā. Tad izdzirdu Kelama saucienu: - Satvēru! Un vaļā viņš guvumu neatlaida. Acis aizvēris un zobus sakodis, viņš vilka, līdz kājiņa parādījās pasaulē. Viņa sviedriem klātajā sejā iepletās īsti laimīgs smaids. - Kāds skaists skats! - Bija gan! Mums piederēja divas kājas un galva, bet pārējā teļa vēl nebija. Uzsitu ar plaukstu govij pa gurnu. Nu, skuķīt, saņemies, šis ir tas brīdis, kad tu mums esi vajadzīga. Nu tu drīksti viņu stumt, cik stipri vien vēlies.

It kā atbildot manam mudinājumam, tele ar spēcīgu grūdienu pastūma teļu uz priekšu, mēs to pavilkām aiz kājām, un tai pašā mirklī telēnam nāsis noraustījās, parādījās platā piere un atvērās acis, kurām, kā man šķita, spējā gaisma nepavisam nepatika. Nekavējās arī pārējais ķermenis, un nedabūjām ne apskatīties, kad jaunpiedzimušais teļš ķepurojās salmos.

Mani pārņēma labsajūta. Es allaž priecājos par katru šādu iznākumu, bet šai reizē vēl nāca klāt Kelama bumbas sprādziens - vēsts par gaidāmo apprecēšanos.

Nevarēju vien sagaidīt, kad ieraudzīšu, kādu meiteni viņš pārvedīs. Viņš bija tik savdabīgs puisis un viņa idejas tik ļoti atšķīrās no parasto cilvēku domu gaitas, ka izredzētā jaunā sieviete varēja būt jelkāda - pelēcīgi nenozīmīga, ekscentriska, resna, kārna. Savā prātā es izcilāju un pārdomāju visdažādākās iespējas.

Visai drīz tiku no mokām atpestīts. Vienu pēcpusdienu, atgriežoties mājās un ieejot dzīvojamā istabā, ieraudzīju savu kolēģi un viņam līdzās meiteni. - Šī ir Dīrdre, - viņš sacīja.

Viņa bija pagara auguma, un pirmie vārdi, kas man iešāvās prātā viņas aprakstam, bija "laipna" un "mātes tips", bet tad ieprā- tojos, vai šādi apzīmējumi vienlaikus nenorādītu, ka Dīrdre nav ne glīta, ne pievilcīga. Taču viņa bija ļoti pievilcīga, bet par pirmējo raksturojumu es tagad, gandrīz pēc četrdesmit gadiem, varu mierīgu sirdi piešķirt sev augstāko atzīmi intuīcijā. īsi sakot, ikviens jauns vīrietis priecātos, ka, acis atverot, ik rītu ieraudzītu šādu meiteni. Turklāt viņa izaudzināja sešus lieliskus jaunos Bačenenus.

Kad sarokojāmies, viņa pasmaidīja silti un sirsnīgi. Un es pēkšņi kaut ko atskārtu - Kelams atkal bija izrīkojies kā vienmēr, ar visām savām dīvainībām viņš tomēr prata atrast fundamentālās un īstās vērtības, kad bija kaut kas jāizvēlas visam mūžam.

Cerības saņemt ielūgumu piedalīties aizraujošās kāzu svinībās drīz vien tika sagrautas, turklāt jaunajam pārim ļoti raksturīgā veidā. Viņi klusītēm noziedēja - iemuka Kīleras baznīcā, kur viņus salaulāja bez liekas izrādīšanās.

Nevienā no saviem ceļojumiem pa Angliju neesmu sastapis neko pielīdzināmu Kīleras baznīcai. Tā ir ļoti sena un skaista celtne, ko ap 1000. gadu uzbūvējuši normāņi. Visai vientuļa tā paceļas apkārtējo tīrumu un pļavu vidū. Netālu no tās gan ir viena ferma, bet līdz tuvākajam ciemam divas jūdzes. Kīlera atrodas uz mūsu prakses teritorijas robežas, taču no galvenā ceļa ir skaidri saredzama, un es ikreiz, garām braukdams, priecēju acis ap skaisto celtni tīrumu un kalnu ainavā. Man šis skats allaž šķitis ļoti romantisks.

Visā garajā laika ritējumā, visos gadsimtos dievkalpojumi senajā baznīcā nekad nav pārtraukti. Nelielo draudzi kopš laiku laikiem veido apkārtējie fermeri un tuvējo ciemu iedzīvotāji, līdz ar to saglabājot baznīciņu sveiku un neskartu. Senatnīgās, no lieliem, raupjiem akmeņiem celtās baznīciņas skaistums ir gauži atšķirīgs no Darovbijas jaunās baznīcas mūsdienīgā cēlā skaistuma, kas to sacildinājis līdz iedēvēšanai par mazo katedrāli. Mēs ar Helēnu esam laulāti šajā baznīcā un palikuši tai uzticīgi.

Kelams un Dīrdre tomēr izvēlējās Kīleru, un es gluži labi sapratu, ka tā vislabāk atbilda viņu vēlmēm. Un ikreiz, braucot garām baznīciņai, kas cildenā vientulībā jau deviņus gadsimtus stāv dižo kalnu virknes pakājē kluso lauku vidū, man aizvien jādomā, cik piemērota šī vieta&lt;jaunajiem Bačeneniem likās savas nākamās dzīves uzsākšanai. Laulībām sekoja īss medusmēnesis, un tas bija viss.

Es sākumā cerēju, ka Dīrdre padarīs Kelama mitekli mājīgāku un skaistāku, papildinot to varbūt ar savām mēbelēm vai rotājumiem, bet tam nebija lemts notikt. Dīrdrei šī sadzīves daļa nerūpēja vairāk kā Kelamam, ari viņu valdzināja vienīgi āra dzīve. Viņa jutās priecīga un laimīga, nezin cik reižu dienā izskraidot augšup un lejup, ļoti bieži kailām kājām un dungriņbiksēs. Viņa dzīvoja vienā ritmā ar vīru. Viņu, tāpat kā Kelamu, interesēja puķes un visa cita dzīvā radība, nevis kādi mēbeļu pārvalki.

Brīvajā laikā viņi kopā krustu šķērsu izstaigāja mežus un kalnus, vērodami un pētīdami, un, ja darbs Kelamam neļāva nodoties kādam svarīgam vērojumam, Dīrdre labprāt to uzņēmās vīra vietā. Vienu šādu gadījumu es pieredzēju siltā vasaras vakarā, kad jau metās krēsla. Kelamam bija steidzams izsaukums.

-   Kelam, - es sacīju, - Stīvam Holsvērtam ir zirgs ar kolikām, tev jāsteidzas turp, cik vien ātri vari.

-    Protams, - viņš atsaucās. - Tikai atvēli man pāris minūšu, kamēr uzceļu Dīrdri kokā, pēc tam tūliņ došos ceļā.

39. nodaļa

Tas notika ap to laiku, kad uzradās Kelama trešais āpsis, kad mani sāka vajāt neizprotama neizbēgamības sajūta.

Viņš tika saukts par Bilu, un priekšlaikus Kelams par viņa gaidāmo ierašanos netika bildis ne vārda. Man viņš to pateica pavirši, it kā starp citu, bet Zigfrīdu ar gudru ziņu uzticības personu lokā neiekļāva. Man šķiet, viņš nosprieda, ka nav nepieciešams manu partneri lieku reizi uztraukt, drīzāk viņš laikam cerēja, ka daudzo dzīvo būtņu burzmā, kas ņudzēja visapkārt, Zigfrīds nodomās, ka ierāvis kādu glāzi punša pavairāk, un jaunpienācēju nepamanīs.

Es patlaban, aptiekas istabas durvīs stāvot, apspriedu ar kolēģi dienas darbus, kad Zigfrīds ierāva galvu plecos. - Kas tas? Vellos, kas tas bija? - viņš iekliedzās, kad kaut kas spalvains nošvīkstēja viņam virs galvas, gandrīz to skarot.

-    Ak - tā bija Kelama pūce.

Zigfrīds cieši skatījās uz mani. - Tā pūce? Man šķiet, es dzirdēju, ka tā esot slima? - Viņš pievērsās mūsu asistentam. - Kelam, ko tā pūce šeit dara? Jūs to pārnēsāt pirms vairākām dienām, teikdams, ka tā esot nevesela. Pašreiz tā šķiet pietiekami atžirgusi, lai atgrieztos turp, no kurienes nākusi. Man, kā jūs zināt, putni patīk, bet nepatīk, ka tie kā plēsīgi ērgļi plivinās pa mūsu ambulanci un var pārbiedēt klientus līdz nāvei.

Norātais puisis piekrītot palocīja galvu. - Jā… jā… nu jau ir labi paveseļojusies, es ļoti drīz to nogādāšu atpakaļ mežā. - Paņēmis savu apgaitas sarakstu, viņš aizgāja. Es neteicu neko, tomēr skaidri zināju - ja Kelamam reiz izdevies iegūt pašam savu pūci, viņš nekādā ziņā nesteigsies no tās šķirties. Es paredzēju tuvākajā nākotnē dažas nepatīkamas domstarpības.

-    Un kas ar tiem lapsēniem? - Zigfrīds turpināja. - Tie taču saceļ elles brēku. - Tiesa, lapsēni nekādi klusētāji nebija, tie ņauk- stēja, ņurdēja, rēja, ka viss garais gaitenis mājas viņā galā skanēja vien. Jautri, trokšņaini mazuļi, par to nebija ne mazāko šaubu. - Kādai vajadzībai Kelams tos savācis?

-     Es īsti droši nezinu… kaut ko viņš sacīja… bet man aizmirsies…

-    Ak… - Zigfrīds nostenēja. - Ceru vienīgi, ka viņš drīz no tiem atbrīvosies. Tas nu iet pāri pārmēru. Jādzīvo kā vienā sasodītā zvēru dārzā!

Vēlāk tai pašā dienā mēs ar Zigfrīdu ģipsējām sunim lūzumu, kad operācijas istabā ienāca Kelams. Uz pleca viņam, kā parasts, gulēja Merilina, bet elkoņa ielokā omulīgi bija iekārtojies mazs mērkaķītis. 1

Zigfrīds pacēla galvu no darāmā darba. Viņš paskatījās uz ienācēju un neviļus pārstāja darboties ap ģipša plāksteri. Mute pavērās. Atskanēja: - Ak Dievs žēlīgais, nē! Nē! Tikai sasodīta mērkaķa vēl trūka! Tas nu reiz ir par daudz! Nē!

-    Jā, - sacīja Kelams. - Viņam vārdā Mortimers.

-    Kāda man daļa gar viņa vārdu! Kas viņam te būtu darāms?

-    Lūdzu, neuztraucieties. Viņš nav mans mājdzīvnieks. Viņš zināmā mērā ir pacients.

-    Ko nozīmē - zināmā mērā? - Zigfrīds, acis šauri samiedzis, jautāja.

-    Nu tā - netieši. Dina Tērstone man palūdza to pieskatīt, kamēr viņa pati būs atvaļinājumā.

-    Un jūs, protams, sacījāt - jā. Bez vilcināšanās! Tas patiesi ir vienīgais, kā mums vēl trūka - nešķīsts mērkaķis, kas visu māju apgriezīs otrādi!

Kelams ļoti nopietni paskatījās uz Zigfrīdu. - Zināt, es biju ļoti neveiklā situācijā - pulkvedis Tērstons ir viens no mūsu vērtīgākajiem klientiem - liela ferma un bez tam jājamzirgi un vesels lērums suņu. Es lāgā nevarēju viņam atteikt…

Mans partneris no jauna ķērās pie darba. Plāksteris sāka sacietēt. Sapratu, ka manam partnerim vajadzīgs laiks, lai padomātu.

-    Nūjā, - viņš pēc maza brītiņa sacīja, - īsti labi tā nebūtu. Bet, - viņš aizdomīgi paskatījās uz Kelamu. - Bet noteikti tikai uz to laiku, kamēr Dina ir atvaļinājumā?

-   Jā, protams. To es jums apsolu. - Kelams attrauca, dedzīgi palocīdams galvu. - Viņa tam mazajam spociņam ļoti pieķērusies un tūliņ to savāks, tikko atgriezīsies.

-   Nu labi, - Zigfrīds noteica, - cerēsim, ka viss izies godam. - Viņš uzmeta vajāta cilvēka skatienu mērkaķēnam, kas noraudzījās viņā, muti iepletis un zobus atiezis. Laikam smējās.

Mēs nocēlām iemidzināto suni no galda un aiznesām to uz vienu no rekreācijas būdām. Šķita, ka manam partnerim nav vēlēšanās runāt par Kelama jaunāko ieguvumu, un es klusumu nepārtraucu. Man nepavisam negribējās pieminēt, ka Dina Tērstone nav aizbraukusi divu nedēļu atvaļinājumā uz Skārboro, bet gan uz Austrāliju, kur uzturēsies pusgadu.

Mani tovakar vēl izsauca, un es piebraucu pie ambulances, lai aptiekas istabā paņemtu vajadzīgās zāles. Iedams pa garo gaiteni, izdzirdu tik daudzus dažādus balsu trokšņus kā pie Bābeles torņa. Atvēris gala istabas durvis, ieraudzīju Kelamu viņa draugu āpšu vidū, kuri grozījās ap barības traukiem, pūce laiski aizplī- voja līdz grāmatplauktam un apmetās uz tā, mans paziņa pirmējais lielais suns draudzīgi luncināja asti, bet dobermaņi modri pārraudzīja visu sabiedrību. Mortimers, Kelama valdzinājuma jau pilnīgi apburts, no galda ielēca Kelamam tieši rokās un smēja pār visu ģīmīti. Istabas kaktā mazie lapsēni ņaukstēja un ņurdēja uz pāris trušiem un zaķi, kurš acīmredzot bija pavisam jauns ieguvums.

Pārlaizdams skatienu istabai, skaidri redzēju, ka Zigfrīdam bijusi taisnība no paša sākuma. Viņa paredzētā zvērnīca patiesi bija izveidojusies. Kad atvēru durvis, lai ietu ārā, neviļus iedomājos - Dievs vien zina, līdz kādiem apmēriem tā vēl pieaugs.

Es jau biju ar vienu kāju gaitenī, kad Kelams, kas pie galda maisīja kaut ko nenosakāmu lielā bļodā, pagriezās uz manu pusi.

-    Pirms tu aizej, Džim, gribu tev pastāstīt vienu labu jaunu vēsti.

-    Kādu?

Viņš norādīja uz vienu no dobermaņiem. - Annai pēc mēneša būs kucēni.

40. nodaļa

Izkāpis no mašīnas, lai atvērtu vārtus ceļā uz fermu, apstājos un ar interesi sāku vērot ērmoto veidojumu pļavmalē pie ceļa. Dīvainā struktūra atradās mūra žoga pavēnī un bija pavērsta pret ieleju. Izskatījās tiešām dīvaini - šķiet, lieli teltsaudekla gabali bija pārvilkti pār metāla balsta mietiem, lai izveidotu pārjumu.

Kamēr es stāvēju un brīnījos, pārsegs pavērsās un tajā parādījās gara auguma vīrietis ar baltu bārdu. Viņš izslējās visā augumā, paraudzījās visapkārt, ar plaukstu notrauca putekļus no senlaicīga uzvalka un tad pasita uz augšu cepuri - no tām, kādas bija modē Viktorijas laikā. Uzlicis to galvā, stāvēja, dziļi elpodams, un noraudzījās uz viršiem apaugušo nogāzi. Tad viņš pagriezās, pavēroja ceļmalu un laikam pamanīja manu klātbūtni. Noskatījis mani, viņš svinīgi pacēla cepuri. - Labrīt, esiet sveicināts, - viņš noducināja balsī, kas gluži labi piederētos arhibīskapam.

- Labrīt, - es atņēmu, pūlēdamies neizrādīt pārsteigumu. - Kāda jauka diena.

Viņa smalkie sejas vaibsti atvilga smaidā. - Jā, tiešām jauka. - Tad pieliecās, mazliet pacēla pārsega malu un uzsauca: -Nāc, Emīlij!

Kamēr es nenovērsies blenzu, no nojumes graciozi iztipināja neliela kaķenīte un tīksmīgi izstaipījās vīrietim pie kājām. Viņš noliecās un piestiprināja kaķim pie kakla siksniņas pavadu. Pagriezies pret mani, viņš vēlreiz pacēla cepuri novēlēdams: - Palieciet sveicināti! - Tad viņš kopā ar kaķi nesteidzīgā pastaigas solī aizgāja pa ceļu lejup.

Arī es nesteidzos ar vārtu vēršanu, bet labu brīdi noraudzījos aizejošajos. Man gandrīz šķita, ka esmu redzējis parādību. Jutos atrauts no savas ierastās teritorijas, jo viens no mūsu ilggadīgajiem klientiem Edijs Keiress bija mantojis fermu divdesmit jūdžu no Darovbijas, tomēr lūdza iespēju ari turpmāk izmantot mūsu prakses pakalpojumus. Juzdamies glaimoti par šādu atzinību, nespējām viņu noraidīt, kaut arī ceļš bija tāls un laika patēriņš liels.

Ferma atradās divu lauku platumā no ceļa. Kad iebraucu pagalmā, Edijs jau nāca man pretī.

-     Edij, - es sacīju, - nupat man gadījās redzēt kaut ko ļoti savādu.

Edijs iesmējās.— Varat man neteikt, kas tas bija. Jūs redzējāt Jūdžinu.

-    Jūdžinu?

-    Tieši tā, Jūdžinu ītsonu. Viņš tur dzīvo.

-Ko?

-    Jā, jā, tas ir viņa mājoklis. Pirms diviem gadiem viņš pats to uzcēla un iekārtojās tur uz dzīvi. Šī ferma, kā jūs zināt, piederēja manam tētim, un viņš man to visu izstāstīja. Viņš esot uzradies nezin no kurienes, apmeties tur uz fermas zemes kopā ar kaķi un projām vairs nav kustējis.

-     Es nevaru iedomāties, kā viņš tā varējis, atļauju neprasīdams, uzcelt sev mitekli. Pašā pļavmalā pie ceļa.

-    Es ari ne. Bet neviens nav licies ne zinis un viņu traucējis. Un es jums pateikšu vēl ko jocīgu. Viņš ir izglītots cilvēks un Kornēlija Itsona brālis.

-    Rūpnieka Kornēlija ītsona?

-    Tā paša gan, tā paša. Tā miljonāra, kas dzīvo muižā kādas piecas jūdzes no Brotonas ceļa. Būsiet tak redzējis to lielisko uzrakstu pie iebrauktuves?

-Jā… zinu… bet kā…

-    Pilnu stāstu nezina neviens, bet runā, ka Kornēlijs mantojis visu un brālis nedabūjis nenieka. Stāsta, ka Jūdžins apbraukājis pasauli un izdzīvojies dažādās mežonīgās zemēs, tomēr, lai ko redzējis un piedzīvojis, vienmēr atgriezies atpakaļ Ziemeļjorkšīrā.

-    Bet kālab viņš dzīvo tanī ērmotajā teltī?

-    Tas nevienam nav izprotams. Es zinu tikai to, ka viņam nav nekā kopīga ar brāli un arī otrādi un ka viņš acīm redzami te jūtas labi un ir apmierināts. Mans tētis viņu gauži ieredzēja un stāstīja, ka vecais puika šad tad atnācis uz fermu ieturēt maltīti un nomazgāties vannā. Kādreiz iegriežas vēl tagad, bet neielaižas ne ar vienu nekādās sarunās. Kārtīgi iet uz ciemu pēc pārtikas precēm un pensijas.

-    Un vienmēr kopā ar kaķi?

Edijs atkal iesmējās. - Jā, kaķi vienmēr ņem līdzi.

Devāmies uz kūtīm, un es sāku prettuberkulozes potēšanu. Taču, apcērpot govīm spalvu potējamās vietās un injicējot vakcīnu, prāts visu laiku atgriezās pie vecā vientuļnieka.

Kad es pēc trim dienām no jauna braucu uz fermu pārbaudīt kontrolpotes rezultātus un izkāpu atvērt vārtus, misters Itsons sildījās saulē, sēdēdams šūpuļkrēslā ar kaķi klēpī, un lasīja.

Kad izkāpu no mašīnas, viņš atkal pacēla cepuri un sveicināja: - Labdien. Kāda tīkama, silta pēcpusdiena.

-     Jā - es atsaucos, - ļoti patīkama. - Kamēr es to sacīju, Emīlija izlēca saimniekam no klēpja un brida pa zāli pie manis apsveicināties, un, kad es tai pakasīju pakaklīti, sāka murrādama tīties man ap kājām.

-    Kāda jauka maza mince, - es sacīju.

Vecā vīra pieklājība pārtapa par kaut ko siltāku. - Vai jums kaķi patīk?

-     Jā, patīk. Allaž ir patikuši. - Turpināju jauno draudzeni paijāt un, kad mīlīgi to pavēlu un pavārtīju, rotaļīgā kaķenīte paskatījās augšup man acīs, un dzirnaviņas sāka malt trīskārt skaļāk.

-     Skat, jūs arī esat Emīlijai varen iepaticies. Nekad nebiju redzējis viņu tik atsaucīgu.

Es pasmējos. - Viņa zina, ko es jūtu. Kaķi vienmēr zina, ko jūt cilvēks. Kaķi ir ļoti gudri dzīvnieki.

Misters Itsons nekavēdamies man piekrita. - Es taču jūs te redzēju jau viņdien, vai ne? Vai jums kāda darīšana pie mistera Keiresa?

-    Jā, esmu viņa veterinārdakteris.

-    Redz, kā… Skaidrs. Esat veterinārārsts. Un uzslavējāt manu Emīliju.

-    Nevarēju neuzslavēt. Viņa ir skaista.

Vecā vīra seja iestarojās pateicīgā smaidā. - Jūs esat ļoti laipns. - Viņš vilcinādamies pieklusa. - Man ienāca prātā… mister… ē…

-    Heriots.

-    Ak tā… jā, mister Heriot, man ienāca prātā, vai pēc tam, kad būsiet visu nodarījis pie mistera Keiresa, jūs būtu ar mieru izdzert kopā ar mani tasi tējas?

-    Gaužām labprāt. Nepaies ne stunda, kad būšu tur ar visu galā.

-    Lieliski. Lieliski. Es jūs ļoti gaidīšu.

Edija saimniecībā ar kontrolpotēm viss bija kārtībā. Nekādu sarežģījumu, pat neviena apšaubāma rezultāta. Ierakstīju visu vajadzīgo kontrolžurnālā un braucu pa fermas ceļu atpakaļ lejup.

Misters ītsons mani sagaidīja pie vārtiem. - Ārā kļūst dzestrāks. Būs labāk, ja iesim iekšā, - viņš sacīja un aizveda mani pie nojumes. Pasitis pie ieejas teltsdrānu sānis, viņš senlaicīgi galanti ievadīja mani savā mājoklī.

-    Atsēdieties, - viņš nomurmināja, norādīdams uz kaut ko, kas gluži līdzinājās krietni izsēdētam, ar nodilušu, noberztu ādu apvilktam izbijušam automobiļa sēdeklim, un pats atzvila šūpuļkrēslā, ko pirmāk biju redzējis ārā stāvam.

Kamēr viņš sameklēja divas krūzītes, nocēla tējas katliņu no prīmusa un lēja tēju krūzēs, es pārlaidu skatienu interjeram. Redzēju saliekamo gultu, ar kaut ko piestūķētu mugursomu, grāmatu rindu, lampu un guļamgrozu Emīlijai.

-     Pienu vai cukuru, mister Heriot? - vecais kungs laipni piedāvāja. - Ak cukuru ne? Tad, raugiet, man te ir dažas smalkmaizītes. Nogaršojiet. Lejā ciemā ir lieliska maiznīca, kur es regulāri iegriežos.

Es kodu smalkmaizītē, dzēru tēju un metu slepus skatienus uz grāmatu rindu. Viena vienīga dzeja. Bleiks, Svinbērns, Long- fellovs, Vitmens. Visi sējumi veci, apdiluši, gandrīz vai nolasīti driskās.

-    Jums ļoti patīk dzeja? - es ieminējos.

Viņš pasmaidīja. - Jā, patīk. Lasu ari citas grāmatas. Bibliotēkas busiņš piebrauc ik nedēļu. Tomēr allaž atgriežos pie saviem vecajiem draugiem, galvenokārt pie šā, - viņš paņēma rokā ļoti apdriskātu sējumiņu, pie kā laikam nesen bija kavējies. Tā bija Roberta V. Servisa Dzeja.

-    Un tas jums patīk?

-    Jā. Iespējams, ka viņa dzeju nevar īsti pieskaitīt klasikai, bet kaut kas tajā mani skar ļoti dziļi. - Viņš mirkli noraudzījās uz grāmatu, tad skatiens aizklīda, un tikai viņš viens pats zināja, kurp. Man atlika vienīgi izprātoties, vai tā bija Aļaska vai Jukonas krastu pirmatnība, vai kāda cita viņa apceļota vieta. Vienu īsu mirkli es cerēju, ka varbūt viņš izpaudīs kaut ko par savu pagātni, taču tūliņ arī manīju, ka viņš nepavisam nevēlas par to runāt.'

Viņš gribēja runāt par savu kaķi.

-     Tas ir kaut kas neiedomājams, mister Heriot. Visu mūžu esmu nodzīvojis vienpatībā, tomēr nekad neesmu juties vientuļš, bet tagad būtu izmisīgi vientuļš, ja man nebūtu Emīlijas. Vai jums tas šķiet muļķīgi?

-    Nē, nemaz. Varbūt jūs tā jūtaties tāpēc, ka agrāk jums nekad nav bijis sava mājas lutekļa. Vai ir kāds bijis?

-     Nē, nav. Es nekad nepaliku vienā vietā tik ilgi, lai kādu iegādātos. Man patīk visi dzīvnieki. Dažkārt man gribējās pašam savu suni. Kaķis man pat prātā neienāca. Biju dzirdējis, ka tie nekad nepieķeroties cilvēkam un tiem neesot vajadzīga mūsu mīlestība. Kaķi esot pašmīlīgi un nepieķērīgi. Vai jūs arī tā domājat?

-    Protams, ne. Tās ir pilnīgas blēņas. Jā, kaķi ir ļoti pašapzinīgi. Tiem neapšaubāmi ir spēcīgs raksturs, bet es esmu sastapis un ārstējis simtiem kaķu, kas ir bijuši ļoti uzticīgi un pieķērīgi saviem saimniekiem.

-    Priecājos dzirdēt nojums tādus vārdus, jo man šķita, ka es tikai sev glaimoju, iedomādamies, ka Emīlija man patiesi pieķērusies. - Viņš paraudzījās lejup uz kaķenīti, kas tūliņ ielēca viņam klēpī, un noglāstīja tai galvu.

-   Tas taču skaidri redzams, - es sacīju, un vecais vīrs priecīgi pasmaidīja.

-   Vai zināt, mister Heriot, kad tikko biju šeit apmeties, - viņš turpināja, ar rokas mājienu norādīdams uz savu mājokli tā, it kā šī būtu viesistaba lielā tūkstoš akru muižā, - man šķita, ka nav nekāda pamata kaut ko mainīt vientuļajā dzīvē, kādu biju vadījis visu laiku, bet tad viendien it kā no nekurienes uzradās šitais mazais dzīvnieciņš un pilnīgi pārvērta visu manu dzīves būšanu.

Es iesmējos. - Viņa jūs adoptēja. Tā kaķi mēdz darīt. Un jums tā bija laimīga diena.

-    Jā… jā.. cik patiesi vārdi. Liekas, mister Heriot, ka jūs šīs lietas brīnišķīgi izprotat. Un tagad, lūdzu, ļaujiet papildināt tēju jūsu krūzītē.

Tas bija mans pirmais apciemojums pie mistera ītsona neparastajā mājoklī. Atgriežoties no Keiresa fermas, es nekad vairs nepabraucu garām, nepavēris teltsdrānas mājokļa ieeju, un, ja Jūdžins bija mājās, mēs dzērām tēju un tērzējām. Runājām par daudz ko - par grāmatām, par politisko situāciju, par dabas zinātnēm, kur viņam bija dziļas un plašas zināšanas, tomēr beigu beigās valodas vienmēr atgriezās pie kaķiem. Viņš gribēja izzināt līdz pēdīgajam sīkumam visu par kaķu ieražām un dzīves veidu, īpatnībām, slimībām. Kamēr es kāri uztvēru katru nieku no viņa pasaules apceļotāja piedzīvojumiem, ko viņš pieminēja gaužām pavirši, viņš, iepletis acis kā bērns, klausījās visā, ko es stāstīju no savas veterināra darba pieredzes.

Vienā no šiem apciemojumiem sāku runāt tieši par Emīliju.

Ieteicos: - Es viņu pastāvīgi redzu vienīgi šeit vai pie pavadas kopā ar jums. Vai viņa nekad nekur neaiziet pati uz savu roku?

-   Jā… kad jūs tā ieminējāties, man nāk prātā, ka reizēm viņa tā dara gan. Tomēr nepaliek ilgi projām, pēdējā laikā viņa pāris reižu ir aiztecējusi augšā uz fermu. Viņa nekad neiet uz ceļa, kur viņu varētu sabraukt.

-   Ne tāpēc es sāku par to runāt, mister Itson. Man bija prātā, ka šādās gaitās viņa var kļūt grūsna.

Viņš salēcās krēslā. - Žēlīgā debess, jā! Par to nekad netiku iedomājies. Kāds muļķis esmu bijis! Skaidrs, ka drošāk būs to turēt sev tuvumā.

-    Tas būs ļoti grūti, - es atteicu. - Daudz vienkāršāk būtu viņu sterilizēt.

-Kā?

-    Ja atļausiet, es apņemos to izdarīt. Izoperēt viņai dzemdi un olnīcas. Tad viņa būtu nodrošināta, un jums nebūtu noņemšanās ar kaķēniem. Vai jūs gribētu tfe kaķēnu baru?

-   Nē… nē… protams, ne… bet operācija… - Viņš raudzījās manī pārbiedētām acīm. - Tas zināmā mērā būtu bīstami…

-    Nē, nē, - es attraucu, cik braši spēju. - Mēs to darām ļoti bieži.

Viņa normālais urbānisms bija spēji izgaisis. Kopš mūsu pazīšanās sākuma biju viņu allaž vērtējis kā cilvēku, kas savā mūžā pieredzējis tik daudz dažādu notikumu, ka viņu nekas nespēj satricināt un izsist no līdzsvara, bet nu likās, ka viņš manu acu priekšā sakrītas. Viņš lēni glāstīja kaķenīti, kura, kā parasts, gulēja viņam klēpī, tad paliecās atpakaļ, paņēma melnos ādas vākos iesietu grāmatu ar pabalējušām zeltītām lapu apmalēm. Tas bija Viljama Šekspīra Rakstu sējums, ko viņš bija lasījis pirms manas atnākšanas. Ielicis zīmīti atvērtajā lappusē, viņš grāmatu novietoja atpakaļ plauktā un mulsi sacīja:

-    Es tiešām nezinu, ko teikt, mister Heriot.

Es drošinādams viņam uzsmaidīju. - Jums nemaz nav jāuztraucas. Es jums no visas sirds iesaku piekrist. Ja varētu jums aprakstīt operācijas norisi, jūs pilnīgi nomierinātos, mēs to dēvējam par "atslēgas cauruma operāciju", tas nozīmē, ka ķirurģiskais iegriezums ir pavisam niecīgs. Pincete satver dzemdi un ar vienu rāvienu…

Es apklusu, jo ieraudzīju, ka vecajam vīram acis ciet un pats viņš tā sasvēries uz sāniem, ka kuru katru mirkli draudēja izkrist no šūpuļkrēsla. Tā nebija pirmā reize, kad ķirurģiskam norises skaidrojumam ir šāds efekts. To redzēdams, es tūliņ mainīju taktiku.

Skaļi iesmiedamies, uzsitu ar plaukstu viņam pa ceļgalu. - Tātad jūs pats redzat, ka tas ir tīrais nieks.

Viņš atvēra acis un dziļi ievilka elpu.

-    Jā… jā… es saprotu… jums ir taisnība. Bet dodiet man mazliet laika padomāt. Tas man viss sanāca tik pēkšņi…

-    Labi. Edijs Keiress man piezvanīs, kad būsiet izdomājis. Bet nedomājiet pārāk ilgi.

Nejutos pārsteigts, kad nesaņēmu no vecā vīra nekādas ziņas. Mans ierosinājums un pati doma par operāciju bija viņu pārlieku satraukuši, un pagāja vesels mēnesis, līdz atkal viņu sastapu.

Pavēru telts durvju spraugu. Viņš sēdēja šūpuļkrēslā un mizoja kartupeļus. Uz mani viņš paskatījās nopietnām acīm.

-    Ā! Misters Heriots. Nāciet iekšā un apsēdieties. Gatavojos ar jums parunāties. Priecājos, ka esat atnācis. - Viņš atmeta galvu kā daždien cilvēks, kas kaut ko cieši apņēmies. - Esmu izlēmis paklausīt jūsu padomam. Varat viņu operēt, kad jums liksies izdevīgi. - Taču runājot balss iedrebējās.

-    Lieliski! - es jautri atsaucos. - Man mašīnā ir grozs kaķu pārvadāšanai. Varēšu viņu tūliņ paņemt līdzi.

Pūlējos neieskatīties vecā vīra raižu sagrauztajā vaigā, kad kaķenīte ielēca man klēpī. - Pareizi, Emīlij, - es sacīju, - šodien mēs abi kopā brauksim projām. - Pēkšņi es saminstinājos. Vai tā tikai mana iedoma, vai arī es tiešām saskatīju kaķenītei vēderā zīmīgu apaļumu?

-   Acumirkli, - es nomurmināju un iztaustīju mazo augumiņu. Tad paskatījos uz veco vīru.

-    Diemžēl, mister ītson, esam nokavējuši. Viņa ir grūsna.

Mute viņam pavērās, bet neatskanēja neviens vārds. Norīstījās un pēdīgi aizsmacis izčarkstēja: - Un ko mēs tagad iesāksim?

-    Neko. Itin neko. Viņai piedzims kaķēni, tas būs viss. Es sameklēšu tiem saimniekus. Viss būs labi. - Runāju, cik vien bezrūpīgi mācēju, tomēr laikam tas neko nelīdzēja.

-     Bet, mister Heriot, man par tām lietām nav ne mazākās jēgas. Dzemdējot taču viņa var dabūt galu. Viņa ir tik sīciņa. Esmu briesmīgi uztraucies.

-Nē jel, nē, neraizējieties! Kaķenēm ārkārtīgi reti gadās šāda veida sarežģījumi. Paklausieties, ko jums sacīšu. Kad viņai sāks dzimt kaķēni, pasakiet Edijam, lai padod man ziņu. Es atbraukšu šurp un uzraudzīšu, ka viss notiek labi un kārtīgi. Kā jums tas liekas?

-    Ak, jūs esat tik labs! Es šai ziņā jūtos kā pēdīgais muļķis. Tīrais posts, ka viņa man nozīmē tik neizsakāmi daudz.

-    Es zinu, un nomierinieties. Viss notiks tieši tā, kā vajag.

Izdzērām kopā pa krūzītei tējas, un, kad man pienāca laiks

braukt projām, viņš tiešām bija nomierinājies.

Nākamreiz es viņu ieraudzīju pilnīgi neiedomājamos apstākļos.

Tas notika apmēram divas nedēļas pēc mūsu sarunas. Man vajadzēja piedalīties Lauksaimnieku asociācijas gadskārtējās svinīgajās pusdienās. Tas bija formāls sarīkojums, kurā piedalījās izcilākie fermeri, lielie zemes īpašnieki un augsti Lauksaimniecības ministrijas pārstāvji. Man nebūtu bijis tur jāatrodas, bet mani turp deleģēja Asociācijas Piensaimnieku apakškomiteja.

Ar pirmspusdienu dzēriena glāzi rokā stāvēju, sarunādamies ar kādu savu klientu un tad pēkšņi gandrīz aizrijos ar dzēriena malku. - Žēlīgā debess! Misters Itsons! Nespēju novērst acis no garā auguma vīra frakā, ar baltu krūtežu, viss, kā nākas. Viņš stāvēja zāles tālīnējā galā. Parasti izspurušais sudrabaino matu ērkulis pieglauzts un nogludināts. Smaidā muti vai līdz ausīm aizvilcis, glāzi rokā pacēlis, viņš kaut ko enerģiski un strauji runāja, pārējie, kas pulciņā stāvēja viņam apkārt, klausījās.

-    Es nespēju savām acīm ticēt, - neizpratnē bildu fermerim.

-Tas pats jau ir,-mans sarunas biedrs īgni noteica. - Maitas-

gabals nešķīstais.

-Ko?

-    Skaidrs, ka vecs nelietis. Tas jau būtu ar mieru pats savai mātei ādu novilkt.

-    Tas nu gan būtu jocīgi. Sevišķi ilgi es viņu nepazīstu, bet man viņš patīk. Man viņš ļoti patīk.

Fermeris izbrīnījies sacēla uzacis. - Tad jūs gan esat vienīgais no man pazīstamiem cilvēkiem, kam viņš patīk.

Es brīnīdamies pagrozīju galvu. - īstenībā es tomēr neko nesaprotu. Un apģērbs… kur viņš tajā savā ceļmalas teltī tādu glabā…

-    Hei, paga, paga! - Viņš sāka smieties un iedunkāja mani. - Nu es saprotu. Jūs tak runājat par viņa brāli, veco Jūdžinu. Šis ir Kornēlijs.

-   Manu dieniņ, kaut kas traks! Cik neticami līdzīgi! Vai viņi ir dvīņi?

-    Nē, viņiem ir divu gadu atstarpe. Bet jums taisnība - gandrīz nav atšķirami viens no otra.

It kā nojauzdams, ka mēs viņu aprunājam, garais vīrietis pagriezās pret mums. It kā būtu Jūdžina seja, tomēr izteiksme pavisam citāda. Jūdžina seja pauda maigumu, šī turpretim - agresiju, Jūdžina sejā atspīdēja lēnīga nopietnība, šajā - rupja aro- gance. Tikai dažus mirkļus dabūju pabrīnīties par apbrīnojamo līdzību, tad viņš atkal pievērsās klausītāju grupai un turpināja runāt. Es vēl joprojām apstulbis blenzu uz to pusi, kad izdzirdu savu sarunas biedru sakām:

-     Jūs neesat vienīgais, tā daudzi ir kļūdījušies. Bet viņi ir līdzīgi tikai izskatā. Citādā ziņā jūs neatradīsiet divus tik atšķirīgus cilvēkus. Es rēķinu, ka esu apmēram tādos pašos gados, un mana ferma atrodas uz Itsonu zemes. Kad viņu tēvs nomira, Kornēlijs mantoja visu, bet man liekas, ka Judžins nemaz nebija ieinteresēts fermas valdīšanā vai tekstilrūpniecībā. Viņš bija sapņotājs un ceļotājs, labestīgs un draudzīgs, bet kaut kā dikti sevī noslēdzies. Viņam nerūpēja ne nauda, ne sabiedriskais stāvoklis. Viņš, ja gribat zināt, aizgāja uz Oksfordu, bet drīz vien mācīšanos pameta, un pēcāk ilgus gadus neviens nezināja, vai viņš dzīvs vai miris.

-    Un tagad ir atgriezies un iekārtojis sev pieticīgu mitekli ceļmalā.

-    Jā, ērmots stāsts, ērmota būšana, vai ne?

Jā, ērmots gan, viens no dīvainākajiem, kādus man bija gadījies dzirdēt. Tas visu laiku turējās man prātā, un manas domas visnotaļ kavējās pie vecā vīra un viņa kaķa. Gribējās zināt, kā viņiem klājas un vai kaķēni jau piedzimuši. Tas gan nevarēja būt noticis, biju pārliecināts, ka viņš man paziņotu.

Vēsti saņēmu kādā vējainā vakarā.

-    Mister Heriot, zvanu jums no fermas. Emīlija tos kaķēnus vēl nav laidusi pasaulē. Bet viņa ir… ļoti resna un visu dienu guļ trīcēdama, un neko neēd. Es, protams, jūs traucēju, ir vēls un ārā plosās vētra, bet es taču tajās lietās neko nejēdzu, un viņa izskatās… tik nelaimīga.

Man nepatika vecā vīra žēlā balss, centos viņu uzmundrināt. - Neizlaidiet tikai Emīliju no acīm, mister ītson. Gan kaķēni izvelsies kā kunkuļi.

-    Tiešām… vai jūs to droši sakāt?

-    Pilnīgi droši. Neraizējieties, es drīz pie jums ieradīšos.

Savāda, gandrīz nereāla aina man atklājās, kad apmēram pēc

četrdesmit minūtēm tumsā pusklupšus pieklunkuroju pie telts un pavēru aizviru drānu. Vēja brāzmas no ārpuses sitās telts sienu brezentā, bet mazās lampiņas gaismas plīvā savā šūpuļkrēslā sēdēja Jūdžins un glāstīja Emīliju. Kaķenīte gulēja savā grozā, ko viņš bija nolicis sev blakus.

Kaķenīte bija drausmīgi piebrieduši, tik ļoti, ka viņu gandrīz vairs nevarēja ne pazīt. Kad notupies viņu iztaustīju, jutu, ka vēdera sieniņās āda nostiepta gluži spraiga. Viņa bija pilnum pilna ar kaķēniem, bet apātiska un nekustīga, gluži kā nedzīva, kaut gan ik pa brīdim notrīsēja un dzinās.

Palūkojos augšup uz veco vīru. - Vai varat sagādāt karstu ūdeni, mister ītson?

-    Jā, jā. Katliņš tikko uzvirda.

Samērcēju mazo pirkstiņu. Tas tikko spēja iespraukties sīkajā vagīnā. Dzemde bija plaši atvērusies. Sataustīju veselu kamolu masas. Dievs vien zina, cik tur kaķēnu pavisam… Sastūķēti cits uz cita. Bet viens bija nepārprotami skaidrs: ārā izkļūt tie nevarēja, jo nebija vietas, kur pakustēties. Emīlija pagrieza galviņu uz manu pusi un klusu, žēli ieņaudējās. Man izskrēja cauri asa sāpe: mazā kaķenīte it viegli var aiziet bojā.

-    Mister Itson, - es sacīju, - man viņa tūliņ jāved projām.

-    Jāved projām? - viņš neskanīgā čukstā pārvaicāja.

-    Jā, viņai nepieciešams ķeizargrieziens. Normālā veidā šie kaķēni nevar piedzimt.

Krēslā izslējies, Jūdžins klanīja galvu, līdz šokam pārbijies, viņš no manis teiktā laikam tikai pusi saprata. Es paķēru grozu un Emīliju un skriešus izmetos ārā tumsā. Tad atcerējos veco vīru, kas ar neprātīgu, tukšu skatienu noraudzījās man pakaļ, un sapratu, ka mana neapdomība var izraisīt ļaunas sekas, pagriezos un uzsaucu:

-Neraizējieties, mister Itson! Viss būs labi.

Neraizējieties! Brašs padoms. Kad noliku Emīliju aizmugures sēdeklī un braucu projām, pats biju uztraucies un noraizējies kā pēdīgais nabags. Klusībā nolādēju nejēdzīgo likteņa ironiju: par spīti maniem apgalvojumiem, cik viegli kaķenēm dzimst mazuļi, es pašreiz skatījos taisni acīs traģēdijai. Cik ilgi Emīlija jau gulējusi šādā pusnemaņas stāvoklī? Galvā man šaudījās dažādas iespējas. Nelaime uzbrukusi nevienam citam kā vientuļam vecam cilvēkam?

Piestāju ciema kioskā un piezvanīju Zigfrīdam.

-   Tikko biju pie vecā Jūdžina. Braucu uz mājām. Vai tu varētu atbraukt man palīgā? Ķeizargrieziens kaķenei. Steidzams. Man ļoti žēl sabojāt tev brīvo vakaru.

-    Viss kārtībā, Džeims. Man nekas nav darāms. Tiksimies apmēram pēc pusstundas, vai derēs?

Kad ierados ambulancē, sterilizators jau burbuļoja, visi instrumenti salikti pa rokai. - Šī būs tava ballīte, Džeims. Es tikai aneste- zēšu. - Es tikko biju paguvis noskūt operācijas vietu un pacēlis skalpeli pret kaķenes nedabiski piebriedušo vēderu, kad viņš klusu iesvilpās. - Die's žēlīgais! Tas taču ir tikpat, kā pārgriezt augoni.

Tieši tā ari bija. Man likās, ka līdz ar iegriezumu man ģīmī iešķīdīs kaķēnu masa. Un tā notika. Kad, maksimāli viegli pieskaroties, biju pāršķēlis ādu un muskuļu kārtu, viss kamols izspiedās kā kalns.

-    Velļos! - es izdvesu. - Cik viņu tur ir?

-    Būs, ko paskaitīt, - mans partneris atteica.

Uzmanīgi pāršķēlu pcritonu, nopriecādamies, ka tas ir tīrs un vesels. Gaidīju, ka teju teju ieraudzīšu traku kājeļu un galviņu mudžekli. Bet tad piedzīvoju nākamo brīnumu. Acis man pletās arvien platākas, tomēr nespēju saskatīt neko citu kā vienu vienīgu muguru ogles melnumā, turklāt visa iegriezuma garumā. Kad, ar pirkstiem aptvēris kaķēna augumu, izcēlu to uz galda, redzēju, ka dzemde kaķenei iztukšota.

-    Tikai viens vienīgs, - es noelsos. - Vai tu būtu spējis tam noticēt?

Zigfrīds iesmējās. - Bet kas par zeperi! Un vēl piedevām - dzīvs.

Zigfrīds paņēma kaķēnu rokā un apskatīja pamatīgāk. - Pārākais runcis - gandrīz tikpat liels kā māte.

Jutu, kā prieks viļņiem vien aizskalo smago saspringumu, kas bija mani visu laiku mocījis. Kaķenīte bija labā stāvoklī. Manas bailes par laimi bijušas nepamatotas. Vislabāk būtu atstāt kaķēnu pāris nedēļu pie Emīlijas, pēc tam es sameklētu tam saimnieku un mājas.

-   Paldies, ka atbrauci, Zigfrīd, - es sacīju. - Sākumā situācija man šķita pavisam draņķīga.

Nevarēju vien sagaidīt, kad tikšu atpakaļ pie Jūdžina, jo zināju, ka viņš aiz bailēm un raizēm ir pusbeigts. Un tiešām, pavēris spraugu telts ieejā, ieraudzīju viņu sēžam tā, it kā pēc manas aiziešanas viņš nebūtu no vietas izkustējies. Viņš sēdēja, galvu nodūris, ar skatienu zemē urbdamies.

Kad noliku grozu viņam blakus, viņš lēnām pagrieza galvu un it kā izbrīnā skatījās gan uz Emīliju, kas sāka atmosties no anestēzijas un cilāt galvu, gan uz jaunpienācēju, kurš laikam juta mostamies interesi par savu personīgo barības avotu.

-   Viņa būs sveika un vesela, mister ītson, - es sacīju, un viņš lēni palocīja galvu.

-    Cik brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi, - viņš klusu nomurmināja.

Kad es pēc desmit dienām aizbraucu izņemt diegus, nokļuvu īstā karnevāla noskaņojumā. Vecais Jūdžins aiz sajūsmas bija gluži kā sajucis, Emīlija gulēja uz muguras kopā ar savu milzīgo dēlu, kas enerģiski viņu zīda, un paraudzījās uz mani ar tādu lepnumu, kas šķita gandrīz vai augstprātīgs.

-    Man šķiet, gadījumam par godu mums derētu iebaudīt pa krūzītei tējas un uzkost kādu no manām iecienītajām maizītēm, - vecais vīrs ierosināja.

Kamēr ūdens tējas katliņā karsa, viņš pārvilka pirkstu kaķēnam pār muguriņu.

-    Viņš taču ir viens smuks jaunskungs, vai ne?

-    Viņš noteikti izaugs par ļoti izskatīgu kaķi.

Vecais kungs pasmaidīja. - Par to es nešaubos. Un būs jauki, kad viņi abi ar Emīliju te dzīvosies.

Man roka apstājās pusceļā pretī smalkmaizītei. - Jūs tak nevarēsiet te turēt divus kaķus, mister ītson?

-    Tiešām? Un kālab ne?

-   Nu tāpēc, ka esat ieradinājis Emīliju doties kopā ar jums uz ciemu. Jūs viņu vedat pavadiņā. Ar diviem kaķiem pavadās jums var rasties grūtības, ejot pa ceļu. Un šeit iekšā telpas par maz diviem.

Viņš neko neatbildēja, tāpēc es turpināju: - Bez tam viena kundze nesen apvaicājās, vai es nevarētu viņai sagādāt melnu kaķēnu. Mums daudzi lūdz, lai palīdzam tiem sameklēt kādu piemērotu mājdzīvnieku vai nu zaudētā vietā, vai pilnīgi no jauna. Ne vienmēr varam šos lūgumus izpildīt. Bet šajā gadījumā es droši varēju sacīt, ka man ir zināms melns kaķis, īsti tāds, kāds viņai vajadzīgs.

Jūdžins lēni palocīja galvu un, īsu brītiņu domīgi klusējis, sacīja: - Esmu pārliecināts, ka jums taisnība, mister Heriot. Nebiju visu pamatīgi apdomājis.

-     Esiet bez raizēm, - es viņu drošināju. - Šī kundze ir ļoti jauka un patiesa kaķu mīļotāja. Runčukam tur būs brīnišķīgas mājas, viņš dzīvos kā sultāniņš.

Jūdžins iesmējās. - Labi… labi… Un es ceru, ka varbūt kādreiz dzirdēšu, kā viņam klājas.

-    Katrā ziņā, - nosolījos. - Es jūs regulāri informēšu. - Jutu, ka esmu visu labi un gludi nokārtojis un varu mainīt tematu. - Starp citu, nesen man pirmoreiz gadījās redzēt jūsu brāli.

-   Kornēliju? - viņš vienāldzīgi un ar neizteiksmīgu seju pārvaicāja.

Senāk nekad šim tematam nebijām pieskārušies. - Un ko jūs par viņu nodomājāt?

-    Nu… sevišķi laimīgs viņš neizskatījās.

-    Nevar izskatīties. Viņš nepieder pie laimīgiem cilvēkiem.

-    Un tomēr ir tik daudz ieguvis.

Vecais kungs liegi pasmaidīja. - Ir ļoti daudz, ko viņš nav ieguvis.

Iedzēru malciņu tējas. - Pareizi. Viņam, piemēram, nav Emīlijas.

-    Cik patiesi vārdi! Īstenībā gribēju pats to sacīt, bet nodomāju, ka jums tas, iespējams, izklausīsies muļķīgi… - Viņš atgāza galvu un iesmējās. Līksmiem, zēniskiem smiekliem. - Jā, man ir Emīlija, pati lielākā vērtība. Es ļoti priecājos, ka mēs abi par to esam vienisprātis. Uz to mums jāapēd vēl pa smalkmaizītei!

41. nodaļa

-    Auuu! Oi! Vai! 'eriot, ko jūs nupat izdarījāt? - Nats Bigss streipuļodams lēkāja un riņķoja pa teļu aizgaldu, saķēris kreiso dibenvaigu.

-    Ak vai, Nat, žēl, ka tā iznāca, - es atsaucos, turēdams uz augšu paceltu ar vakcīnu piepildītu injekcijas šļirci. - Jūs laikam neviļus uzdūrāties uz manas injekcijas adatas.

-    Neviļus uzdūros? Jūs gan gribējāt sacīt, ka iegrūdāt to draņķa adatu man pakaļā! - Viņš bija liela auguma spēcīgs vīrišķis ar diendienā valkājamu nīgri dusmīgu sejas izteiksmi, taču patlaban izskatījās tā pārskaities, ka gatavs vai kauties. Viņš bija turējis teļa galvu, kamēr es gatavojos injekcijai pie anālās atveres, un nepiemērotā mirklī negaidot pagriezies.

Es vēl mēģināju izlīgt. - Ko nu, Nat, tas nav nekas nopietns, tikai tāds nieka oda dzēliens.

-Nemēģiniet iestāstīt! - lielais tēvainis gremzās un stenēdams spaidīja dibenu. - Es skaidri sajutu, ka jūs to adatu man tīšām iegrūdāt.

Atbalstu viņa niknums neguva arī no abiem darbabiedriem Reja un Fila. Viņi visi trīs bija pastāvīgi strādnieki sera Justisa Lembērna fermā. Nats Bigss vienīgais bija drūms īgņa. Abi pārējie bija jautri puiši, allaž gatavi uz jokiem.

Visai lielu vietu manā darbā aizņēma lopu profilaktiskā potēšana. Tās laikā tika izcīnīti smagi čīkstini ar aizgaldos vai kūts ejās sadzītajiem lopiem. Un tad dažkārt gadījās, ka adata iedūrās lopiņam aplamā vietā vai pat cilvēkam miesā. Visbiežāk par upuri kļuvu es pats, jo mani pacienti gaužām reti stāvēja mierā, kamēr es tos potēju. Kad lopiņš rāvās projām, lai atbrīvotu ādas kroku, ko biju satvēris, tad adatai tuvākais mērķis bija mana roka. Ja veterinārdakterim atgadījās tāda kļūme vai arī kāds smags liellops nomina kāju, visiem iznāca garda pasmiešanās. Ja es iebļāvos vai lēkāju uz vienas kājas, visi to uzskatīja par izdevušos joku. Taču tas, kas nupat atgadījies ar rūgumpodu Natu, bija gandrīz tikpat labs stiķis, jo vairāk tālab, ka manas šļirces adatu beigu beigās atrada viņa pēcpusē.

-    Kā tad - smejiet vien, - Nats šņāca, - jums tik pasmieties, bet kas tagad notiks ar mani? - lielais tēvainis zūdījās, - kad man nu iešļircināta vesela deva tās nešķīstās pretaborta vakcīnas. Kas nu ar mani notiks?

-    Bet tu taču neesi grūsns, Nat, - Fils ņirdza. - Tā vakcīna tak iedarbojas tikai uz grūsnām govīm, tā vismaz saka. Bet, ja nu kā, tad zini, ka tavs teļš ir drošībā. - Un abi puiši no jauna laida vaļā smējienu.

Bigss pacirta zodu uz augšu. - Kas jums ko nesmieti Bet kas būs ar mani? Tās ir viltīgas zāles. Un ja man iekšā sāksies kas nelabs darīties?

-   Paklausieties, Nat, es sacīju, - nekādu pilnu devu jūs neesat saņēmis, varbūt pilieniņu, un par to es atvainojos, bet nekāds ļaunums jums nevar celties. - Parādīju viņam šļirci, kur visi pieci kubikcentimetri vakcīnas vēl1 bija iekšā.

-   Tā domājat jūs, 'eriot. Bet uz mani vairs neceriet. Meklējiet citu, kas jums tos lopus pieturēs.

Rejs piegāja pie viņa un uzsita viņam uz pleca. - Neskaisties, Nat. Tu taču esi nupat kā apprecējies. Tiksi apčubināts un aprūpēts, kā nākas. Jaunā kundzīte tev pašaus spilventiņu zem dibena ikreiz, kad grasīsies apsēsties.

Rejs un Fils, bez šaubām, todien vēl vairākkārt pasmējās par sīko negadījumu un tad to aizmirsa, bet man vēl ilgi nācās noklausīties viņu kašķīgā biedra apsūdzībās ikreiz, kad ierados Lembērna fermā. Dzirdēju, ka sadurstītais dibens satūcis, ilgi sāpējis un sagādājis Natam ciešanas, tomēr biju pārliecināts, ka tas ir smags pārspīlējums, un lielu uzmanību tam nepievērsu. Līdz tai dienai, kad šai sakarā piedzīvoju daudz nopietnāku pavērsienu.

Nats Bigss piebāza man pavisam tuvu klāt savu dusmīgo ģīmi. - Tagad es jums kaut ko pateikšu, 'eriot. Jūsu vainas dēļ man nekad nevarēs būt ģimene.

-Ko?

-    Jā gan. Un nedomājiet, ka es dzenu jokus. Mēs ar sievu nu jau tik ilgi saguļam, bet kā nekā, tā nekā. Dakteris nezin, kas par vainu, bet es zinu. Tur vainīga jūsu sasodītā injekcija.

-     Paklau, Nat, tas taču ir smieklīgi. Tam sīkajam atgadījumam nekādā ziņā nevar būt tāds efekts.

-     Re, ka var gan būt! Tām draņķa zālēm, ko jūs man iešļircinājāt, ir darīšana ar abortiem, dzimstību un visu ko tādu.

Un tas nozīmē, ka jūs man esat atņēmis iespēju jebkad tikt pie bērniem.

Es nespēju noticēt tam, ko dzirdēju. Ņēmos stāstīt un skaidrot, bet Nats dziļā nopietnībā palika pie sava. Es biju izpostījis viņa dzīvi ur. viņš teicās nekad man to nepiedot.

Arī abi biedri nespēja palīdzēt.

- Neklausieties uz viņu, mister Heriot, - Rejs sacīja. - Neko viņš nedarīs. Viņš tikai meklē ieganstus.

Kaut arī tas viss bija smieklīgi, es jutos nelāgi un pat satraukts. Nepatīkamus brīžus pārdzīvoju ne tikai fermā vien. Nevarēju taču paredzēt, kad un kur iznāks ar nīgro tēvaini sastapties. Gadījās, ka viņš ar greiziem skatieniem mani nomēroja Darovbijas tirgus laukumā. Dažkārt viņš uzkūlās pat lauku alus krogos, kur iegāju mierīgi izdzert glāzi alus. Ja vien viņš gadījās tuvumā, mani šaustīja viņa indīgie skatieni.

Vairākus mēnešus man šķita gandrīz neiespējami ierasties pēc izsaukuma Lembērna fermā. Zobošanās sen bija rimusi, bet Bigsa naidīgums nezuda, es to jutu visu laiku. Vārdos viņš notikumu pieminēja reti. Es biju vainīgs viņa sterilitātē, un beigta balle. Tas, vārdos neizteikts, plīvoja gaisā.

Reiz, ilgi pēc nelaimīgā notikuma, ierados fermā ārstēt vairākus ar plaušu karsoni sasirgušus lopus. Sākās parastais rodeo ar apmēram divdesmit lielā aizgaldā sadzītiem jaunlopiem. Es ar antibiotikām pildīto injekcijas šļirci biju iespiests pašā biezumā. Bigss, pret mani pagriezies, turēja ciet sevišķi spārdelīgu vērsēnu. Viņš stāvēja ar muguru pret mani, un es nemūžam neuzzināšu, vai viņš pakāpās atpakaļ, vai kāds jaunlops pagrūda manu roku, bet nākamajā mirklī no viņa mutes izlauzās sāpju brēciens. Viņš atkal streipuļoja, pēcpusi saķēris, un zvērojošām acīm blenza uz mani.

Es nespēju tam noticēt. Nav iespējams, ka vēsture tik precīzi atkārtojas. Bet nu par to vairs nebija šaubu - aina tieši tāda pati kā toreiz. Bigss, dibenu saķēris, vaimanāja, abi viņa biedri smējās, es stāvēju, šausmās sastindzis.

Rokas no pēcpuses neatvilcis, Bigss pievērsās man un pieliecās man klāt ar visu piecpadsmit stounu augumu. - Kādu nelaimi sitās zāles man nodarīs, ko? - viņš blēja. - Vai tad neesat vēl diezgan posta sastrādājis? Vai ar to devu nepietika, nelieti gatavais? Kas man šoreiz būs jāizcieš?

-Nat, man tiešām no sirds žēl, bet ticiet man, ka jums nekas ļauns nevar notikt. Injekcijas šļircē ir vienīgi antibiotika - penicilīns.

-     Man ir sasodīti vienalga, kas tur iekšā. Tas bij domāts lopiem, nevis man. Nu vienreiz mērs ir pilns! Vēlreiz jūs, 'eriot, man to pašu vairs nenodarīsiet!

-    Taču ne to pašu, Nat, ne to pašu! - iesaucās Fils. - Misters Heriots vienmēr strādā kārtīgi. Un bija pavisam normāli, ka viņš gribēja izlabot savu kļūmi. - Viņi abi ar Reju no sirds izsmējās.

Pēc šī notikuma biju pateicīgs liktenim, ka sera Justisa lopi turējās pie labas veselības, un tajās dažās reizēs, kad vajadzēja tuip aizbraukt, palūdzu Zigfrīdu, lai aizbrauc manā vietā. Bija pagājis gandrīz gads, līdz es no jauna satikos ar trim vecajiem paziņām. Jutos atvieglots, kad Bigss jau pašā sākumā man naidīgi neuzbruka. Iepriekšējā reizē viņš gandrīz mani piekāva, bet tagad ķēra lopus klusēdams.

īsajā atelpas brīdī, kamēr es vilku zāles injekcijas šļircē, ierunājās Rejs: - Mums ir jaunas vēstis, ko jums pastāstīt, mister Heriot.

-    Tiešām? Kādas?

-    Jā, turklāt pavisam svaigas. Nats kļuva par tēti.

-     Patiešām? Nu brīnišķīgi! Apsveicu, Nat. Ko sagaidījāt - meitu vai dēlu?

Tēva gods lielo īgņu, šķiet, bija atmaidzinājis. Pār visu ģīmi smaidīdams, viņš lepni paziņoja: - Dvīņus. Dēlu un meitu.

-    Grandiozi! Neko labāku nevar vēlēties.

Nu ierunājās arī Fils: - Mēs viņam izskaidrojām, mister Heriot, ka to pirmās reizes kļūdu jūs izlabojāt ar uzviju.

42. nodaļa

-    Te ir kaut kas tāds, kas varētu tevi interesēt, Džeims, - sacīja Zigfrīds, aizvērdams dienas apgaitas žurnālu, ko, pie rakstāmgalda sēdēdams, bija izskatījis, un piecēlās.

-    Kas tas būtu?

-    Nu - zinu, ka tu esi nodzīvojis laimīgu gadu savā jaunajā mājā Rovengeitā, bet zinu arī, ka tev allaž bijusi arī cita vēlēšanās - dzīvot pilnīgi ārpus pilsētas, kādā lauku ciemā.

-    Pareizi - kaut kad tālā nākotnē.

-    Te pieminēta viena iekārojama vieta - Haifīldas māja He- merlijā. Tā drīz nākšot pārdošanā. Man šķiet, tas objekts ir kaut kas sevišķs. Ap to kārotāji plēsīsies. Vai tu negribētu to apskatīt?

Dzirdētais nepalika bez iespaida. Diezgan sen reiz biju lolojis domu par šādu dzīvi, tomēr līdz īstenai izlemšanai nekad neno- nācu, tas bija un palika visai neskaidri iezīmēts sapnis. Bet nu tiku nostādīts ar to aci pret aci.

-    Nav viegli tevi izkustināt no vietas, Džeims. - Mans partneris ar paceltu pirkstu mani brīdināja. - Bet uzklausi, ko tev saku: reiz tā diena pienāks, un tad tu stāvēsi tukšām rokām un nezināsi, kurp griezties, jo tici man - neko labāku tu nekur neatradīsi. Hemerlija ir ļoti skaists ciems, un tā māja tev ir ideāli piemērota.

Šis ierosinājums mani notvēra kā slazdā. Zigfrīds mani gaužām labi pazina. Bet aizritēja stunda pēc stundas, es vilcinājos un prātoju, līdz beidzot visai neizlēmīgi nospriedu, ka jāaprunājas ar Helēnu.

Mana mīļā sieva nebija tik neizlēmīga. - Aizbrauksim apskatīties, - viņa nevilcinādamās noteica.

Un mēs apskatījāmies, rīkodamies pilnā saskaņā ar Helēnas rosmīgo raksturu, kas necieta vilcināšanos. Es Hemerliju labi pazīstu, jo šis ciems atradās pašā mūsu prakses teritorijas sirdī. Tur bija kāds ducis māju, apkārt dažas fermas, klusa, nomaļa vieta, uz kuru veda tāds pats kluss, nomaļš ceļš. Visa kopa atradās kalna nogāzes aizvējā. Ceļam nekāda noteikta mērķa nebija, tas vienkārši aizvijās pa nogāzi uz kaimiņu ciemu dažas jūdzes tālāk. Ainava bija skaista, tomēr nepavisam ne salkana kā konfekšu kastītes vāks.

Ārsts, kas līdz šim bija pārdodamo māju apdzīvojis, mums visu izrādīja. Māja nebija grezna, tā bija vienkārša, tomēr ļoti tīkama, atradās pati uz sava lauka nogāzē, kur tālāk varēja redzēt ganāmies aitas. Pa nogāzes stāvāko malu lejup traucās strauts, kas lejas līdzenumā ieplūda dīķī.

Vēlāk mēs abi ar Helēnu un kopā ar mums suns, izbaudīdami brīnišķīgo, silto maija dienu, kāpām kalnā aiz mājas. Mums visapkārt koki slīga ziedos, bet tālāk, kur koki izbeidzās, visapkārt pavērās plašais kalnu virsājs. Paraugoties uz otru pusi, tālumā vīdēja Jorkas jumti.

Pēc saltā pavasara tagad maija saulē daba bija brīnišķīgi atmaigusi, viss zaļoja, kuploja, ziedēja, smaržoja. Nokalne bija raibin raiba pļavu puķu ziedos.

Kamēr mēs tīksmi gozējāmies zaļajā jaukumā, sikamorās draiskuļoja vāverītes, lāgiem tās kaitējās arī ar Dinu, nozibot tai priekšā un tad spēji izgaistot.

Gandrīz skriešus mēs metāmies atpakaļ uz māju un nekavējoties salīgām ar dakteri. Šoreiz nevajadzēja pārdzīvot nekā no līdzšinējos mājas meklējumos pārciestajām mokām. Viens rokas spiediens, un viss bija nokārtots.

Helēnas vārdi kļuva pravietiski, kad viņa sacīja: lai cik žēl bija šķirties no jaukās, mīļās mājas Rovengeitā, kas saistījās ar laimīgām atmiņām, tomēr dzīve Hemerlijā bija salīdzināma ar paradīzi zemes virsū. Es lāgiem nespēju pat noticēt, ka mums ir tik ļoti laimējies. Mēs varējām sēdēt mājas priekšā saulgozī, dzert tēju un noskatīties, kā mežapīles peras mūsu dīķī. Nogāze gadalaikos mainīja krāsas, bet mūžam nemainīga lejup uz mums noraudzījās klintsradze.

Gaismojot ceļu ar kabatas bateriju, kad izvedu Dinu vēlīnā pastaigā, nedzirdēju nevienas citas skaņas kā vien strauta čalu tā mūžīgajā nerimās tecējumā. Dažkārt man pār taku pārslīdēja āpsis. Gadījās pat redzēt aizšvīkstam lapsu.

Kādu iītu, gaismai svīstot, gatavojoties braucienam agrā izsaukumā, ieraudzīju divus briežus kā bultas aizšaujamies pāri nogāzei. Pār žogiem tie lidin pārlidoja un pazuda mežā. Šeit, tikai dažas jūdzes no Darovbijas, mums abiem ar Helēnu likās, ka dzīvojam pirmatnējā savvaļā.

43. nodaļa

-    Ak Die's, tādu svīšanu! - Alberts Bats noelsās, visā savā sešpadsmit stounu varenībā nozveldamies uz krēsla un slaucīdams nosvīdušo ģīmi. Tad uzmeta mums izmocītu skatienu. - Un es zinu, ka nupat man nāks virsū garie pirdieni.

-    Kas? - Mēs tikko bijām nodejojuši pāris kadriļu Kelama nesen nodibinātajā Skotu deju klubā Keidronas ciema sarīkojumu zālē. Arī es biju mazliet aizelsies, kad apsēdos blakus jaunajam fermerim. - Vai tiešām esat pārliecināts, ka tā būs?

-    Hā. Kā bankā. Kad Kelams mani aizvilka uz dančiem, es tikko biju brangi paēdis - trīs Jorkšīras pudiņus. Dejas… tā ir gatavā slepkavība.

Nezināju, ko sacīt. Pamēģināju ar drošināšanu.

-    Pasēdiet vien kādu brītiņu mierā. Gan jau tad viss būs labi.

Alberts papurināja galvu. - Uz labumu nav ko cerēt. Es

vienmēr jūtu, kad tas nāk virsū. Tas Kelams ir gatavais maitasga- bals. Ienāk iekšā un nogrābj mani aiz rokas akurāt tanī brīdī, kad tikko beidzu ēst pusdienas. Māte man pastāvīgi sataisa kaut ko īpašu trešdienu vakaros, kad atgriežos no Haltonas tirgus. Šovakar arī - divas pamatīgas vēršgaļas šķēles ar visām vajadzīgām piedevām un, kā jau teicu, trīs Jorkšīras pudiņus ar mērci, piecas pintes alus, visu, kā nākas. Es nupatiņ grasījos sasliet kājas augšā un kādu brīdi atpūsties. Te šis iedrāzās un saka, man esot jāiet šim līdzi, būšot dejošana. Es nodomāju, ka runa ir par Viktoru Dil- vestru, kas dejo televīzijā.

Manu līdzjūtību par nabaga puiša ciešanām pastiprināja fakts, ka visiem.pārējiem zālē sarīkojums ļoti patika.

Kelamam ar savu nenogurdinošo, rosmīgo enerģiju bija izdevies pārliecināt amatpersonas par to, cik derīgi būtu izveidot pašiem savu deju klubu.

Mēs abi ar Helēnu kļuvām par dedzīgiem šās idejas atbalstītājiem, un šis bija mūsu trešaiš apmeklējums. Uzaudzis Glāzgovā, biju jaunībā izdejojies pārpārēm gan skolā, gan viesībās un mājas ballītēs, bet biju, kā mēdz teikt, ierūsējis un dažus soļus aizmirsis, tomēr lielajam dalībnieku vairumam - fermeriem, skolotājiem, ārstiem un ciema iedzīvotājiem - dejošana bija visai neierasta nodarbība. Bet mācīšanās prieks un līdz ar to smieklu skaļums lāgiem noslāpēja mūzikas skaņas.

Nebija grūti saprast Albertu. Jaunajam fermerim bija apmēram divdesmit pieci gadi, viņš dzīvoja kopā ar ļoti darbīgu māti, kura viņu pārāk labi aprūpēja. Viņš, tāpat kā citi šejienes jaunie ļaudis, ļoti labprāt gribēja sabiedriskajā ziņā turēties solī ar jauno veterinārārstu. Diemžēl deju zāle nebija viņa īstā joma.

Biju ievērojis, ka vispār apkārtnē nav daudz resnu puišu, Alberts bija neaizmirstams izņēmums. Viņš bija sešas pēdas un trīs collas augumā, platu ģīmi un varenu vēderu. Tāds viņš līgoja savā piena lopu un siena audzēšanas fermā. Viņa ēstgriba bija leģendāra ne tikai tuvākajā, bet arī tālākajā apkārtnē un sagādāja mūžīgas nepatikšanas nelielajām restorānēdnīcām ar paušālcenu, kur par noteiktu samaksu drīkstēja ēst, cik un ko pasūtītājs vēlējās. Pašreiz viņš jutās gaužām nelāgi, sēdēdams man pretī, rokas pār vēderu salicis un satraukts manī raudzīdamies.

Es viņam patiesi varēju just līdzi, jo pirms brīža biju redzējis viņa sviedriem noplūdušo seju kadriļas laikā pāri citu dejotāju galvām un sapratu, ka tagad viņš par dejošanu maksā ar ciešanām.

- Es jums teikšu, Džim, - viņš turpināja, - ja man no jauna vajadzēs sākt to spriņģošanu un auļošanu, man spruks vaļā pirdieni, un, kad man tas uznāk, tad neparko nespēju to apturēt.

-    Manu dieniņ, Albert. Man traki žēl, tas ir nejēdzīgi nepatīkami, apkārt tik daudz dāmu…

Es nebiju gribējis izturēties cietsirdīgi, bet viņš pavērās manī šausmās ieplestām acīm.

-    Velis un elle, - viņš ievaidējās, - nupat sākas. Es eju ārā, pazūdu…

Viņš grasījās celties kājās, kad istabā ienāca jaunā mācītāj- kundze.

-    Tas nu gan nav labi, mister Bat, - viņa pa jokam rājās, - ka jūs veselu deju mani atstājat sēžam. Jūs mums esat vajadzīgs zālē.

Alberts izmocījarēgainu smaidu… - Nē… ak, nē… pateicos, es tikai…

-   Nāciet, nāciet droši. Jums nemaz nav jāuztraucas. Mēs jau gandrīz visi vēl tikai mācāmies.

Kundze pastiepa viņam pretī roku, un viņš uzmeta man pēdējo izmisušo skatienu, pirms tā viņu izveda ārā no istabas.

Patiesas ciešanas plaiksnīja viņa acīs, kad viņš zālē stāvēja starp mācītāja sievu un glītu jaunu skolotāju no Darovbijas sākum- skoliņas. Glābiņa nebija. Manu dieniņ, viņi sākapas de bas. Tas bija fatāli. Kādu mirkli es vēl vēroju izmisušo ģīmi palēcienā paceļamies un pietupienā lejup noslīgstam un resno vēderu paklausīgi līdzi mētājamies, tad mūzika iedārdējās ar pērkona troksni un es tiku ierauts dejas virpulī tāpat kā visi pārējie dejotāji. Un man gluži neviļus ienāca prātā, ka šī aizraušanās ar tautas dejām arī ir viens no jauninājumiem, ko Kelams ieviesis Darovbijā un apkārtnē. Paraudzījos uz viņa garo, muskuļaino augumu skotu tautastērpā un viņam līdzās slaido, graciozo Dīrdri.

Allaž no jauna es atgriezos pie domas, ka Kelamam piemīt neatvairāma vara pār cilvēkiem, tomēr šai attieksmei aizvien ir piejaukts neliels briesmu asumiņš: man pašam tas bija jājiens uz mežu ar lielo darba zirgu, Zigfrīdam piedzīvojums ar dobermaņiem un tagad Alberta izmisīgais bezizejas stāvoklis.

44. nodaļa

-     Paskaties, Džim, kāds kaķis - tas noteikti ir pieklīdenis. Nekad agrāk neesmu viņu te redzējusi. - Helēna stāvēja virtuvē pie izlietnes un mazgāja traukus. Viņa parādīja uz logu. Mūsu jaunā māja Hemerlijā bija uzcelta nolaidenā laukā. No lauka to atdalīja žogs krūšu augstumā. Aiz žoga nogāze kāpa augšup, kur zāļainā pļava sāka apaugt ar krūmiem.

No krūmāja malas uz mājas pusi nedroši raudzījās kārns, neliels kaķuks, kaķene - blakus tai kumuroja divi kaķēni.

-   Jā, šķiet, tev taisnība, - es atteicu. - Tā ir bez mājām un saimnieka. Klīst apkārt ar visu metienu. Droši vien meklē kaut ko ēdamu.

Helēna salika bļodiņā šo to ēdamu un ielēja lāsi piena. Bļodiņu viņa nolika uz mūra līdzenās augšmalas, bet pati ienāca atpakaļ virtuvē. Pagāja dažas minūtes, kaķene neizkustēja no vietas, bet tad ārkārtīgi piesardzīgi pielavījās pie bļodiņas, paķēra kumosu un aiznesa to kaķēniem.

Gājienu viņa atkārtoja vairākkārt, bet tikko kāds no mazajiem grasījās sekot, viņa ar asu ķepas cirtienu aizraidīja to atpakaļ.

Mēs aizkustināti noraudzījāmies pa logu, kā izbadējusies kaķumāte vispirms pabaroja mazuļus un tikai pašās beigās pietupa pie bļodiņas un izlaka pienu. Kad kaķu ģimene bija pabarota, mēs klusiņām atvērām virtuves durvis. Bet, tiklīdz kaķi mūs pamanīja, tie vienā mirklī izčibēja garajā zālē kā nebijuši.

-    Interesanti, no kurienes viņi uzradušies, - Helēna prātoja.

Es paraustīju plecus. - Die, s viņu zina. Mums te visapkārt ir

klajš plašums, varbūt atceļojuši no vairāku jūdžu attāluma. Un lielā kaķene ari nemaz neizskatās pēc parasta mājā dzīvojoša kaķa. Man viņa šķita mazliet savdabīga un mežonīga.

Helēna palocīja galvu. - Jā, man arī viņa izskatījās pēc tādas, kas nekad nav dzīvojusi cilvēku mājoklī vai vispār bijusi saskarē ar cilvēkiem. Esmu dzirdējusi par tādiem patstāvīgiem āra kaķiem. Cilvēku tuvumā barību meklēt viņa varbūt nāca vienīgi tāpēc, ka jābaro kaķēni.

-   Droši vien ir tā, kā tu saki, - es piekritu, kad mēs atgriezāmies virtuvē. - Lai būtu kā būdams, tiem nabaga badakāšiem vismaz iznāca viena kārtīga maltīte. Neticu, ka mēs viņus vēl kādreiz redzēsim.

Taču es maldījos. Pēc divām dienām no jauna ieraudzījām kaķu trijotni. Tie uzradās tai pašā vietā, izskatījās izsalkuši, un kaķene cieši vērās mūsu virtuves logā. Helēna arī šoreiz kaķus pabaroja. Tāpat kā iepriekšējā reizē, lielā kaķene ar sirdīgiem ķepas cirtieniem neļāva kaķēniem atstāt krūmus. Un, tāpat kā pirmajā dienā, visi aizdiedza, tikko pamanīja mūs tuvojamies.

Kad kaķi nākamajā rītā atkal bija klāt, Helēna smaidīdama man sacīja: - Man šķiet, mēs esam atzīti.

Un viņai bija taisnība. Lielā kaķene atļāva savām atvasēm nākt līdzi pie ēdiena trauka, tomēr visu laiku mazos ļoti vērīgi uzmanīdama. Kaķēni vēl bija ļoti jauni un bikli. Izskatā atšķirīgi: viens melns ar baltu, otrs raibs kā gliemežvāks.

Tā Helēna viņus sabaroja diendienā veselas divas nedēļas, tomēr tuvāk mēs viņiem nepiekļuvām. Tad, kādu rītu, kad es jau posos ceļā, Helēna mani paaicināja uz virtuvi.

Viņa pamāja uz loga pusi. - Kā to lai saprot? - viņa jautāja.

Es palūkojos laukā un parastajā vietā zem krūma ieraudzīju abus kaķēnus. Bet lielās kaķenes nebija.

-    Tas ir savādi, - es sacīju. - Līdz šim taču viņa nekad nav tos izlaidusi no acīm.

Kaķēni tika pabaroti, un pēc tam, kad tie skrēja projām, es pūlējos tos izsekot, taču garajā zālē ātri vien tos pazaudēju un, lai gan pārstaigāju visu lauku, nemanīju ne pašus, ne māti. Kaķumāti mēs vairs redzēt nedabūjām, un Helēna par to uztraucās.

-   Kas gan viņai varēja notikt? - viņa neizpratnē raizējās turpmākajās dienās, kamēr kaķēni ieturēja brokastis.

-   Visādi var būt, - es atteicu. - Tāda klejotāja kaķa dzīvība allaž ir apdraudēta. Varbūt viņa sabraukta vai citādā negadījumā aizgājusi bojā, kas to lai zina.

Helēna nenovērsa acu no abiem kaķēniem, kas, kopā saspiedušies, galviņu pie galviņas, tukšoja barības bļodiņu.

-    Vai tev liekas, ka viņa tos vienkārši pametusi?

-     Izslēgts tas nav. Viņa bija gādīga māte un sarūpēja mazajiem labu iztikšanu, un tad varbūt nosprieda, ka nu tie ir lieli diezgan, lai paši rūpētos par sevi. Iespējams, ka viņa atkal atgriezusies savā vecajā savvaļas dzīvē. Pēc mājas kaķa viņa neizskatījās.

Mums tas palika neizzināts noslēpums, taču viens bija skaidrs

-     kaķēni palikuši paši savā ziņā, bez aprūpētāja. Un skaidrs bija arī tas, ka viņiem nekad nebūs māju, kā kārtīgiem kaķiem pieklājas. Lai kā mēs pūlētos, tie nekad mums nedosies rokās, visi mūsu pūliņi ievilināt tos mājā bija nesekmīgi.

Vienā aizlijušā rītā ieraudzījām abus mežonēnus tupam uz žoga mūra un gaidām brokastis. Pa virtuves logu skaidri varēja saredzēt, cik samirkuši tiem kažociņi, pat acis lietū piemiegtas.

-    Nabadziņi, - Helēna žēloja kaķēnus. - Es gluži vienkārši nespēju noskatīties, kā viņi mirkst. Mums viņi jādabū iekšā.

-    Kā? Esam tak izmēģinājušies nezin cik reižu.

-    Ak, zinu, zinu. Tomēr palūkosim vēlreiz. Varbūt viņiem pat patiks nokļūt siltumā un sausumā.

Sagriezām maltītei mazos gabaliņos svaigu zivi, vienu no kaķu lielākajiem gardumiem. Trauku nolikām virtuvē gandrīz pie pašām durvīm, tad paslēpāmies pie loga tā, lai kaķēni mūs neredz.

Taču viņi pat nepakustējās, mirka lietū, acis no harības trauka nenovērsdami, tomēr ienākt virtuvē tiem laikam likās neiedomājami.

-   Lai notiek, - es sacīju, - jūs esat uzvarējuši. - Iznesu trauku ārā un noliku uz mūra plāksnes. Vienā mirklī trauks bija iztukšots.

Kamēr es, juzdamies spēli zaudējis, blenzu uz kaķēniem, ap stūri iegriezās Herberts Paits, viens no šejienes atkritumu savācējiem. Viņu ieraudzījuši, kaķēni laida ļekas vaļā. Herberts iesmējās.

-    Skatos, ka esat tos kaķus iebarojis. Un liekas, ka viņi te dabū gardi paēsties.

-    Jā, bet nav iespējams tos piedabūt, lai ienāk virtuvē paēst.

Viņš atkal iesmējās. - Un nenāks arī. Šito kaķu ģimeni es

pazīstu sen. Paaudžu paaudzēs. Pazinu šito kaķēnu māti, kas dzīvoja pie vecās misis Keitijas, un vēl tās kaķenes māti, tā dzīvoja lejā Bilija Teja fermā. Un varētu aiziet vēl tālākos šiteno kaķu senčos.

-    Tas nu gan ir joks - vai tā var būt?

-    Jā, tā patiešām ir. Neesu redzējis nevienu no tās cilts, kas būtu iegājis kādā mājā. Tie ir savvaļnieki, īsti mežoņi.

-    Nu paldies, Herbert, tas daudz ko izskaidro.

Herberts pasmaidīja un iztukšoja atkritumu urnu. - Es tad nu iešu tālāk. Un šie varēs atgriezties un pabeigt brokastis, ja vēl nav paspējuši.

-    Tad redzi, Helēn, kā viss ir, - es vēlāk sacīju. - Viņi visu mūžu būs un paliks āra kaķi. Taču tagad mēs to zinām un vismaz varēsim viņiem uzlabot dzīves apstākļus.

Slietenī, ko mēs dēvējām par šķūnīti, es iemetu klēpīti salmu kaķēniem naktsguļai. Nekāds īstais šķūnis tas nebija, pārjumts gan, bet vienā sānā pavisam bez sienas. Visi vēji žūžoja nojumei cauri. Tur gluži labi varēja pažāvēt malkas šķilas, taču nekāds omulīgais mājoklis tas nebija. Ņēmos un aizkrāvu visas klajās vietas ar malkas šķilām, lai aizturētu caurvēju. Nu bija nodrošināta gan aizmugure, gan sāni. Mazliet aizelsies pakāpos soli atpakaļ un aplūkoju savu darbu.

-    Redzi, - es sacīju, - nu viņiem te būs itin omulīga dzīve.

Helēna piekrītot palocīja galvu, bet bija izgudrojusi vēl vienu

uzlabojumu. Viņa atnesa prāvu kasti ar tajā ieguldītu vecu spilvenu un nolika to sāniski zemē. - Nu tiem kastē būs silti un labi, nevajadzēs gulēt salmos.

Es priecīgi saberzēju rokas. - Brīnišķīgi. Nu mums vairs nebūs jāraizējas. Man šķiet, viņiem te ļoti patiks.

Kopš tās dienas kaķēni šķūnītī vairs nerādījās. Viņi to nepārprotami boikotēja. Ik dienu viņi ieradās parastajās ēdienreizēs, taču es nekad nemanīju, ka viņi meklētu šķūnītī pajumti. - Viņi gluži vienkārši vēl nav pie tā pieraduši, - Helēna prātoja.

-     Hm. - Es skatījos uz izpolsterēto kasti malkas krāvumu iežogotā laukumiņa pašā vidū. - Vai nu ir tā, kā tu domā, vai arī viņiem nepatīk šāds iekārtojums.

Vairākas dienas pavadījām neziņā, veltīgi izprātodamies, kur kaķēni nakšņo, kad tie pēkšņi uzradās, iegāja šķūnītī, piesardzīgi nopētīja kasti un atkal aizgāja.

-    Man diemžēl liekas, ka tava kaste ir galvenais, kas viņus atbaida, - es ieteicos.

Helēna izskatījās nelaimīga. - Nabaga mazie muļķīši, tā viņiem ir brīnišķīga midzina.

Taču, kad šķūnītis vēl divas dienas bija nostāvējis tukšs, viņa devās turp un atgriezās, vienā rokā nesdama kasti, bet ar otru pasitusi padusē spilvenu.

Jau pēc dažām stundām kaķēni bija klāt un pārlūkoja mitekli. Šķita, ka mans izbūvētais vejtveris viņus netraucē, un viņi apmierināti ierīkojās salmos. Mūsu pūliņi izveidot kaķiem Hiltona viesnīcu bija cietuši smagu sakāvi.

Man sāka rasties nojausma, ka šie kaķi nespēj panest nekāda veida sienas vai nosprostojumus, kas tiem noslēdz ceļu izbēgšanai. Guļot vaļējā šķūnītī salmos, tie brīvi varēja pārredzēt apkārtni, pamanīt pat visniecīgākās pazīmes, ka draud briesmas.

-     Okei, draudziņi, tas ir dzīves stils pēc jūsu prāta un vēlēšanās, bet es savukārt vēlos labu tiesu pārjums izzināt.

Reiz, kad Helēna bija nolikusi barību un tie ēda, es abiem pārmetu smalku zvejnieku tīkla gabalu. Pēc īsas cīņas biju noskaidrojis, ka raibais ir kaķene, bet melnbaltais - runcis.

-    Labi, - Helēna sacīja, - sadošu viņiem vārdus - Olijs un Džinija.

-    Kādēļ Olijs?

-    To es īsti nezinu. Viņš gluži vienkārši izskatās pēc Olija. Man tas vārds patīk.

-    Un kā ar Džiniju?

-    Nu, tāpat vien - viegli izsaukt.

Un tā palika. Turpmākajos pāris mēnešos abi jaunuļi strauji auga un attīstījās. Un manu veterināra prātu sāka nodarbināt cita doma. Nolēmu, ka tie jāsterilizē. Un līdz ar to man radās jauna problēma - kā paveikt veterināru operāciju dzīvniekam, kuram netiku klāt pat pieskarties?

Ķēros atkal pie reiz jau izmantotā paņēmiena ar tīklu un sagūstīju abus savvaļniekus, kamēr tie ēda, un ieslodzīju būrī, no kura tie raudzījās manī pārbiedētām acīm, bez tam iedomājos tajās izlasām arī apsūdzību. Kad mēs ar Zigfrīdu tos izņēmām no krātiņa un anestezejām ar injekciju vēnā, es pārsteigts konstatēju kaut ko ļoti neparastu:, kaut pirmo reizi savā mūžiņā tie bija nokļuvuši cilvēku varā, tikuši iesprostoti un vēl tālāk apstrādāti, tie nesagādāja mums nekādas grūtības. Daudzi mūsu pacienti no mājas kaķu cilts plosījās kā nezvēri, pirms izdevās tos iemidzināt. Un kaķi tiklab ar nagiem, kā ar zobiem spēj nodarīt diezgan lielu postu. Bet Olijs un Džinija, kaut arī cīnījās un kārpījās izmisīgi, ne reizes nemēģināja laist darbā ne zobus, ne nagus. Zigfrīds ieminējās: - Abi šitenie jaunuļi ir apbrīnojami pakļāvīgi. Interesanti, vai tā izturas visi savvaļas kaķi.

Operāciju laikā es jutos visai ērmoti, noraudzīdamies uz nemaņā guļošajiem ķermenīšiem. Šie abi bija mani kaķi, un tomēr tikai tagad varēju pirmoreiz tiem pieskarties un tos pamatīgi aplūkot, novērtēt kažoku glītumu un krāsas.

Kad viņi atmodās no anestēzijas, nekavējos viņus tūliņ aizvest atpakaļ uz mājām. Tikko izpurināju tos no krātiņa, tie tūdaļ aizmei- muroja uz šķūnīti. Kā parasts pēc nelielām operācijām, arī šajā gadījumā nekādu pēcoperāciju efektu nebija. Dažās nākamajās nedēļās viņi pietuvojās Helēnai gandrīz klāt, kad tā viņiem atnesa un nolika ēdienu, bet tūliņ ņēma kājas pār pleciem, tikko tuvumā pamanīja mani. Veltīgi nopūlējos saķert Džiniju, lai izņemtu diegu no nelielās iegriezuma šuves. Tas diegs palika aizdzijušajā iegriezumā uz visiem laikiem, un es lieku reizi konstatēju, ka Heriots tiek uzskatīts par mežoni un ļaundari, kas rupji sagrābj kaķus un iespundē tos krātiņā, ja vien kaķis neuzmanās un pieļauj šādu iespēju.

Drīz vien kļuva pilnīgi skaidrs, ka situācijai jāpaliek tādai, kāda tā izveidojusies. Helēna joprojām tos cienāja ar kārumiem, un, tikko viņa parādījās virtuves durvīs, tie, izauguši par skaistiem, slaidiem kaķiem, nāca, kūkumu mezdami, viņai pretī. Bet man pietika pavērt durvis un pabāzt ārā galvu, kad abi vienā mirklī pazuda no redzes loka. Es biju tas lops, no kura jāturas pa gabalu, un mani tas ļoti sarūgtināja, jo man kaķi no laika gala ļoti patikuši. Jo sāpīgāk es to izjutu tāpēc, ka tā izturējās tieši šie divi. Un beidzot pienāca diena, kad Helēna uzdrīkstējās tos maigi paglāstīt, kamēr tie ēda. Tas manas žēlabas padarīja vēl skaudrākas.

Parasti viņi nakti pārgulēja šķūnītī, tomēr dažkārt pazuda un nakšņoja nezin kur, un mājās nepārradās vairākas dienas.

Un mēs tad neziņā prātojām, vai tie mūs pametuši, vai arī tiem atgadījies kas ļauns. Un, tiklīdz tie parādījās, Helēna sajūsmā man ziņoja: - Atgriezušies, Džim, viņi ir atgriezušies! - Abi jaunie kaķi bija iekļāvušies mūsu dzīvē un kļuvuši par tās sastāvdaļu.

Vasaru nomija rudens, un, kad pienāca Jorkšīras bargā ziema, mēs nevarējām vien nobrīnīties par abu kaķu salizturību. Mēs jutāmies drausmīgi, no savas siltās virtuves noraudzīdamies, kā viņi dirn aukstumā un sniegā. Taču, lai cik spīvi sala, ne viens, ne otrs nebija piedabūjami ienākt mūsu mājā. Viņus nevilināja ne siltums, ne ērtības.

Jaukā laikā kaķi sagādāja mums daudz jautru brīžu. Pa virtuves logu šķūnītis bija labi pārskatāms. Bija brīnišķīgi noraudzīties viņu attiecībās. Abi bija nešķirami draugi. Reizēm tie stundām nogulēja blakus, mazgādami ar mēli viens otram kažoku, reizēm rotaļājoties viens otru valstīja un vārtīja uz nebēdu. Tikuši pie ēdiena trauka, viņi nekad negrūstījās un necentās atņemt otram kumosu. Kad pienāca nakts, abi apgūlās salmos un saritinājās kamoliņos cieši jo cieši blakus.

Tad pienāca reize, kad mums likās, ka viss pārvērtīsies uz laiku laikiem. Kaķi kārtējo lāgu bija aizklīduši. Pagāja diena pēc dienas, bet tie neatgriezās, un mūsu nemiers un bailes auga augumā. Ik rītu Helēna, ārā izgājusi, ūjināja: - Olij! Džinij! - Šo aicinājumu dzirdot, kaķi allaž bija klāt, kā likts. Taču tagad Helēna izsaucās velti, no kaķiem ne vēsts. Pagāja nedēļa, pagāja divas, un mēs gandrīz ne uz ko vairs necerējām.

Bijām pusi dienas pavadījuši Brotonā un tikko atgriezušies, kad Helēna pieskrēja pie virtuves loga un paskatījās ārā. Kaķi labi pārzināja mūsu gaitas un parasti pacietīgi gaidīja mūs atgriežamies. Bet šai dienā uz mūra neviena nebija un arī šķūnītis tukšs un pamests.

-    Vai tu domā, ka viņi tiešām aizgājuši uz visiem laikiem, Džim? - viņa jau kuro reizi jautāja.

Es paraustīju plecus. - Tā sāk izskatīties. Vai atceries, ko vecais Herberts par to dzimtu stāstīja? Varbūt viņiem klaiņošana iedzimta un viņi aizgājuši jaunos vietraugos.

Bija žēl noskatīties uz Helēnas bēdīgo vaigu. - Es nespēju tam īsti noticēt. Viņi šeit šķita tik laimīgi. Ak, gribas taču cerēt, ka nekas briesmīgs ar viņiem nav noticis.

Skumīgi viņa sāka izkravāt un novietot pirkumu. Visu vakaru viņa bija mazrunīga, un es nesekmīgi pūlējos viņu cik necik uzmundrināt, bet arī pašam man nebija jautri ap sirdi.

Nākamajā rītā izdzirdu Helēnu, kā parasts, saucam kaķus. Prieka balsī un saucienā nebija.

Tad viņa ieskrēja dzīvojamā istabā. - Viņi ir atgriezušies, Džim, viņi ir atpakaļ. Bet man liekas, viņi nav dzīvotāji.

-    Ko? Kāpēc tu tā runā?

-    Ak, viņi izskatās drausmīgi. Viņi ir pārvārguši un smagi slimi, man liekas - uz nāvi slimi.

Izgāju Helēnai līdzi virtuvē un paskatījos pa logu. Kaķi sēdēja blakus uz žoga mūra tikai dažus soļus atstatu. Acis apmiglojušās, pa pusei ciet, no nāsīm rasoja bālgans šķīdums, no mutes tecēja siekalas, un ķermeņi drebēja nespēcīgā, acīmredzami mokošā kāsā.

Kaķīši bija izkāmējuši un noplukuši un nemaz vairs nelīdzinājās skaistajiem jaunuļiem, ko mēs tik labi pazinām, un nožēlojamo ainu vēl spilgtāk iezīmēja drūmais ziemas rīts ar dzēlīgo salto vēju, kas abiem vārguļiem neļāva ne acis atvērt.

Helēna atvēra virtuves ārdurvis. - Olij, Džinij, - viņa iesaucās.

-    Kas ar jums noticis?

Un tad notika kaut kas pavisam savāds. Izdzirduši Helēnas balsi, kaķi priecīgi pietraucās kājās, nolēca no žoga un nevilcinādamies ienāca pa durvīm virtuvē.

Tas bija kaut kas neredzēts un neticams - šī pirmā ienākšana mūsu mājoklī…

-    Paskaties! - Helēna iesaucās. - Es nespēju tam noticēt. Bet tas nozīmē, ka viņi tiešām if slimi. Bet kas viņiem kait, Džim? Vai viņi varētu būt saindējušies?

Es papurināju galvu. - Nē, viņiem ir kaķu gripa.

-    Vai tu vari to noteikt?

-    Jā. Aina ir klasisks paraugs.

-    Vai viņi nomirs?

Es paberzēju zodu. - Domāju, ka ne. - Gribēju, lai tas izklausās kā drošinājums, bet lāgā neticēju, vai man tas izdevies, elpošanas ceļu iekaisuma vīruss ir visai ļaunprātīgs ar augstu mirstību. Bija piedzīvoti gadījumi, kad pacienti izveseļojās, bet smagākajos gadījumos tas notika reti, un šis bija izcili smags.

-     Vispirms aizver durvis, - sacīju Helēnai. - Pēc tam paskatīsimies, vai tie ļausies izmeklēšanai.

Ieraudzījuši, ka durvis tiek vērtas ciet, abi kaķi kā bultas izšāvās ārā.

-    Ver durvis atkal vaļā! - es uzsaucu. Un, pāris mirkļu vilcinājušies, kaķi ienāca atpakaļ virtuvē.

Es brīnīdamies noraudzījos uz tiem. - Vai nu tici, vai netici, bet viņi nenāk meklēt pajumti, viņi meklē palīdzību.

Par to nebija nekādu šaubu. Abi apsēdās cieši blakus un gaidīja, lai mēs viņu labā kaut ko darām.

-    Paskatīsimies, vai viņi pieļaus, ka tāds baigs bubulis kā es viņus izčamda.

Sāku collu pa collai tiem tuvoties, līdz beidzot varēju tos ar roku aizsniegt. Viņi nepakustējās. Man likās, ka es sapņoju, kad vienu pēc otra, kuslus un ļenganus, paņēmu tos rokās un iztaustīju, nejuzdams ne mazākās pretestības. Helēna viņus liegi glāstīja, kamēr es izgāju ārā pie mašīnas, lai paņemtu zāles un termometru. Sanesu iekšā visu vajadzīgo. Temperatūra, kā jau varēja domāt, abiem sniedzās pāri par 104° F [4] .

Injekcijai izmantoju oksitetraciklīnu, antibiotiku, kas man allaž šķitusi visnoderīgākā sekundāras bakteriālās infekcijas gadījumos, kas parasti sekoja vīrusu uzbrukumam. Vienlaikus injicēju arī vitamīnus, iztīrīju abiem pūžņus no acīm un nāsīm, lietojot ar antibiotisku ziedi piesūcinātu vati. Darbodamies es visu laiku brīnumiem brīnījos, ka drīkstu netraucēts rīkoties ar ļāvīgajiem ķermenīšiem, kam senāk nebiju dabūjis ne pirkstu piedurt, izņemot brižus, kad kaķēni bija anestezēti sterilizācijas operācijai.

Kad biju visu iespējamo paveicis, neparko nevarēju pieļaut domu, ka vajadzēs tos izlikt atpakaļ ārā un nodot negantā vēja varā. Pasitu katru savā padusē un sacīju:

-   Helēn, pamēģināsim vēlreiz. Lūko pavisam nemanot aizvērt durvis.

Helēna satvēra durvju rokturi un piesardzīgi sāka stumt durvis ciet. Nākamajā mirklī abi kaķi vienlaikus izrāvās man no rokām un kā raķetes izšāvās ārā. Mums atlika vienīgi noskatīties tos pazūdam tik ātri un pamatīgi, it kā to nekad te nebūtu bijis.

-    Nu tu redzēji, cik nepanesama viņiem šķiet iespēja tikt ieslodzītiem, - es sacīju.

Helēnai vairs daudz netrūka līdz asarām. - Kā gan viņi spēs pārciest āra aukstumu? Viņus vajadzētu paturēt siltumā. Diezin, vai mēs viņus vairs jelkad redzēsim.

-    Nezinu, - es atteicu, - varu vienīgi sacīt, ka pašreiz viņi atrodas savā ierastajā vidē. Viņi ir norūdīti un sīksti radījumi. Man šķiet, viņi atgriezīsies.

Man bija taisnība. Nākamajā rītā tie tupēja ārā aiz virtuves loga. Acis, no vēja sargājoties, samiegtas, spalva saķepusi ar iesnu izdalījumu gļotādu.

Helēna atvēra durvis, kaķi atkal mierīgi ienāca virtuvē un nemaz nepretojās, kad es atkārtoju visu iepriekšējās dienas ārstēšanas procedūru: injekcijas, acu un nāsu tīrīšanu. Atvēru un pārbaudīju muti, iztaustīju visu augumu, izvalstīju tos gluži kā pie šādām izdarībām sen pieradušus mājas lutekļus.

Tāda kārtība turpinājās vienu nedēļu diendienā. Izdalījumi no acīm un deguna mazinājās, bet gārdzošais klepus turpinājās tāpat kā līdz šim. Kad man jau zuda cerība gūt panākumus, viņi sāka mazliet ēst un drīz vien vairs neizrādīja vēlēšanos nākt iekšā virtuvē. Procedūru laikā tie kļuva nemierīgi, izrādīja nepatiku un beidzot vispār vairs nedevās rokā. Man no jauna tika liegta atļauja tiem pieskarties. Neatlika nekas cits, kā saberzt vajadzīgās zāles pulverī un pievienot ēdienam, tā tomēr nepārtraucot ārstēšanu.

Laiks kļuva vēl skarbāks, vējš dzenāja gaisā sīkas sniegpārslas. Tomēr pienāca diena, kad kaķi liedzās spert kāju pāri slieksnim. Es pa logu vēroju tos ēdam. Tie ēda dūšīgi, acis un nāsis bija sausas, klepus tos vairs nemocīja, acis atkal vērīgi raudzījās pasaulē, kauli apauga ar miesu. Viņi bija izārstēti.

Vienā jaukā marta rītā vēroju, kā Helēna iznes kaķiem barību un kā tie viņu sagaida, nepārprotami vairāk priecādamies par tikšanos ar viņu nekā par barību. Helēna pieliecās abus paglaudīt, viegli velkot plaukstu tiem vispirms pār galvu, tad pār muguru visā augumā. Tāda glāstīšana tiem patika vislabāk.

Man arī gribējās iesaistīties darbībā, un es, roku pastiepis, paspēru soli uz priekšu.

-    Džinij, - aicināju, - panāc pie manis, Džinij!

Nekā. Džinija atkāpās tālāk uz mūra un tad no droša atstatuma vēroja mani - ne naidīgi, tomēr katrā ziņā piesardzīgi. Kad pagājos soli uz priekšu, viņa pakāpās tālāk nost.

-    Labi, labi, - es noteicu, - tu negribi ar mani ielaisties. Tu, Olij, laikam arī ne. - Melnbaltais runčelis žigli atkāpās. Vienaldzīgais skatiens, ko viņš man uzmeta, skaidri liecināja, ka viņš ir ar mani vienisprātis.

Par spīti visiem pūliņiem, es atrados turpat, kur biju sākumā.

Diezgan sašutis es abiem uzsaucu: - Hei, vai jūs mani vispār vēl atceraties? - Abu kaķu acīs es skaidri izlasīju, ka atceras gan, tikai ne gluži tā, kā es vēlējos.

Helēna iesmējās. - Jocīgs pārītis gan. Bet paskaties uz viņiem - vai nav lieliski? Spīd un laistās aiz veselības. Vai tagad tu redzi, ko nozīmē svaiga gaisa terapija?

- Redzu, redzu, - es, greizi pavīpsnādams, atteicu, - bet kāds krislītis nopelnu varbūt jānovēl arī veterinārmedicīnai.

45. nodaļa

-    Tūliņ brauc uz mājām un liecies gultā, Džeims! - Zigfrīds bija savā visvaldonīgākajā noskaņojumā un pozā - zods izsliets, pirksts pacelts.

-    Nudien esmu vesels.

-    Man gan nešķiet, ka tu izskatītos sasodīti vesels. Ja gribi zināt, tad drīzāk izskaties pēc tāda, kas vedams uz dīriķa Meloka sētu. Nē, āra darbam tu neesi derīgs.

Viņa piezīme par dīriķi nebija gluži nevietā, jo saruna notika pēc vienas no manām brucelozes lēkmēm, un man likās, ka uzturēšanās svaigā gaisā un zināma fiziska piepūle man uzlabos gan noskaņojumu, gan veselību, bet zināju arī, ka tas drebelīgais ķīselis, ko biju redzējis spogulī, nederēja nekādam darbam.

Sabāzu rokas kabatās, pūlēdamies apvaldīt drebuli. - Ar šito būšanu es ātri tikšu galā, Zigfrīd. Temperatūra man normāla, un, pa gultu vārtīdamies, es sajukšu prātā. Viss būs kārtībā, tici man.

-    Džeims, varbūt rīt tu atkal būsi uz strīpas, bet, ja tu šodien puspliks ņemsies pa lauku, tu it viegli vari nozvelties un būt uzreiz pagalam. Man tagad jābrauc projām un nav laika ar tevi strīdēties. Es tev aizliedzu strādāt! Saprati? Un es tev vēl kaut ko pateikšu. Ja tu galīgi atsakies likties gultā, brauc līdzi Kelamam viņa vizītēs. Vari sēdēt pie viņa mašīnā, tikai neķeries ne pie viena darba.

Viņš paņēma savu instrumentu somu un aizgāja, atstādams mani sēžam kā pēdīgo muļķi.

Viņa ieteikums galu galā nemaz nebija peļams. Tomēr labāk, nekā nīkt gultā, klausīties mājas ikdienas trokšņos otrpus durvīm un palikt izslēgtam no darbīgās pasaules. Pagriezos pret mūsu asistentu. - Vai esi tā ar mieru, Kelam?

-    Protams, Džim. Tīrais prieks būt ar tevi kopā.

Nekāds vērtīgais ceļabiedrs es nebiju, sēdēju klusēdams un vēroju akmens krāvuma žogus un apsnigušos kalnus, kas slīdēja gar mašīnas logiem. Kad sasniedzām pirmo fermu, ieraudzījām, ka piebraucamais ceļš nosprostots.

-    Vajadzēs aizkātot kājām pāri dažiem tīrumiem. Bet tu, Džim, ja vēlies vari pasēdēt mašīnā un mani pagaidīt.

-   Nē, iešu tev līdzi. - Izsvempos no mašīnas, un mēs devāmies ceļā pa gludo balto sniega klājienu. Pat šajā īsajā ceļojumā mans kolēģis prata pamanīt kaut ko ievērojamu.

-    Paskaties, Džim, te skrējusi lapsa. Redzi - pēdu iespiedumi, un to plato sliedi sniegā ievilkusi kuplā aste. Tie sīkie caurumiņi sniegā norāda, ka zem sniega mīt peles. Viņu ķermeņa siltums izkausē sniegu līdz pašai virskārtai. - Kelams identificēja arī dažādas putnu atstātās iezīmes sniegā. Man tie visi bija tikai dažādi iespiedumi sniegā, viņam - grāmata ar plašu lasāmvielu.

Fermeris Edgars Skots mūs sagaidīja pagalmā. Kelams šajā fermā ieradās pirmoreiz. Iepazīstināju viņus. - Es šodien neesmu lāgā derīgs darbam, tālab jūsu govi apskatīs misters Bačenens.

Apkārtējo fermeru vidū misters Skots tika apzīmēts par "gudru maitasgabalu", kas pārējo acīs nebūt neraksturoja viņa intelektuālo pārākumu, bet drīzāk norādīja uz viņu kā agresīvu viszini. Pats viņš sevi uzskatīja par izcili asprātīgu vīru un nekad nekautrējās kādu no kaimiņiem piezobot vai apcelt.

Viņš bija brangi noaudzis vīrišķis ar draiski blēdīgi zibošām ačtelēm gaļīgajā ģīmī. Kelamu noskatījis, viņš sacīja: - Ak tad šodien darbosies aizstājējs. He, veterinārdakteris ar āpsi. Esu par jums dzirdējis. Ta nu paskatīsimies, kādas jums tās zināšanas.

Kūtī es atslīgu uz salmu ķīpas un tīksmīgi ieelpoju salmu silto, rūgtensaldo garojumu. Misters Skots veda Kelamu gar govju rindu, līdz apstājās pie vienas sarķes. Uz to norādīdams, viņš sacīja: - Šī pate ir. Nu, ko jūs par viņu teiksiet?

Kelams noskatīja pinkaino goteni un pakasīja tai krustus.

-    Kas jūs dara nemierīgu, mister Skot?

-Āre, jūs tak esat vetrinārs, pasakiet jūs man, kas tai vainas.

Mans kolēģis pieklājīgi pasmaidīja par mūžveco joku un bilda: - Labi, pagriezīsim jautājumu citādi. Kādus simptomus esat ievērojis? Vai viņa atsakās uzņemt barību?

-Jā.

-    Nemaz neēd?

-    Tik vien kādu nieku.

-    Kad viņa atnesās?

-    Apmēram pirms mēneša.

Kelams izmērīja govij temperatūru, izklausījās vēderu un plaušas, tad pagrieza govs galvu un paostīja elpu, pēc tam ieslauca delnā mazu lāsīti piena un apostīja arī to. Es redzēju, ka viņš ir galīgi samulsis. Uz viņa jautājumiem par govs izcelsmi Skots neskaidri kaut ko atmurdēja, un, redzot Kelamu pāris reižu atkāpjamies nostāk un neizteiksmīgi noraugāmies uz govi, viņam lūpas noraustījās ņirdzīgā smīnā.

-    Vai jūs, lūdzu, neatnestu man spaini karsta ūdens, ziepes un dvieli? - Kelams palūdza.

Novilcis kreklu, viņš vispirms iebāza roku govij vagīnā, pēc tam taisnajā zarnā. Es sapratu, ka viņš pārbauda vēdera dobuma orgānus. Fermeris pa to laiku stāvēja blakus, rokas kabatās sabāzis, un ar sardonisku interesi vēroja jaunekli.

-    Man tas šķiet ļoti dīvaini. Liekas, viss ir pilnīgi normāli. Vai ir kaut kas tāds, ko neesat man pateicis, mister Skot?

Lielais lamza ieirgojās. - Jā, ir gan kaut kas tāds, ko neesu jums pateicis. Nav nekādas vainas, ko meklēt. Tam lopam itin nekas nekait.

-Kā?

-   Es sacīju, ka tai govei nav nekādas vainas. Viņa ir tik vesela, ka nenopriecāties. Es tik vien gribēju izzināt, vai jums par to savu amatu ir kāda sajēga vai nav. - To pateicis, viņš laida vaļā smieklu pilnā rīklē un sajūsmā pliķēja ceļgalu.

Kad Kelams, līdz pusei kails, mēsliem nošķiestām rokām, stāvēja pretī zviedzīgajam fermerim un vērās viņā ar pilnīgi neizteiksmīgu skatienu, fermeris uzsita tam pa plecu. - Āre nu, es jau zināju, ka jūs pratīsiet joku novērtēt, jaunais cilvēk. Hahahaha! Nekas taču nav labāks par brāngu izsmiešanos. Hehehe!

Dažus ļoti garus mirkļus Kelams turpināja blenzt uz lielo tēvaini, tad pamazām viņa seja atslāba līdz smaidam, un, kad bija ieziepējis un spainī noskalojis roku un uzvilcis atkal mugurā kreklu, viņš it mīlīgi iesmējās, teikdams: - Jums taisnība, mister Skot. Pats labākais pasaulē ir brangi izsmieties. Hahaha! Jums taisnība, pilnīgi taisnība.

Fermeris veda viņu tālāk gar govju rindu. - Šī ir tā gotene, ko vajag apskatīt.

Kā jau varēja gaidīt, diagnoze viņam bija gatava. Misters Skots allaž visu zināja. - Nekas liels viņai nekait, piesities tāds viegls cūku drudzis. - Tā fermeri dēvēja acetonēmiju, visai parastu un viegli ārstējamu vielmaiņas slimību. - Viņai apkārt jūtama salkana smaka, un viņa sākuse zaudēt svaru.

-     Droši vien, ka tā ir, mister Skot. Es tikai kārtības labad pārbaudīšu. - Kelams izspieda mazu strūkliņu piena visu laiku paklusu murmulēdams: - Cik jocīgi, nudien, jocīgi. Kāds labs joks? - Klusā smiekliņā klukstēdams, izmērīja temperatūru. Pēc tam, savā nodabā uzsvilpodams, piespieda stetoskopu govij pie vēdera, klausījās un spēji aprāva svilpošanu. No govs kreisā sāna viņš pārgāja pie labā, tad atpakaļ pie kreisā. Beidzot izslējās taisns.

-    Vai jūs varētu atnest no mājas vienu ēdamkaroti, lūdzu?

Ņirga fermera ģīmī izplēnēja. - Ēdamkaroti? Priekš kā, ellē,

jums karote? Vai kaut kas nav kārtībā?

-    Ak, droši vien tas nekas nav. Negribu jūs velti uztraukt. Tikai, lūdzu, atnesiet karoti.

Kad fermeris atgriezās, Kelams turpināja izklausīt govs kreiso sānu, tikai šoreiz, to darīdams, klaudzināja ar karoti pa ribu lejgaliem.

-    Ak Die's, tas tiešām tur ir! - viņš iesaucās.

-    Kas tur ir? - noelsās fermeris. - Par ko jūs runājat?

-    Tas klunkšķis.

-    Kāds klunkšķis?

-    Tā klunkstošā skaņa, mister Skot, ko es sadzirdēju, ceļas no pārslīdēs.

-    Pārslīde… Kas tā, ellē, tāda ir?

-     Tas ir stāvoklis, kad tā sauktais ceturtais kuņģis no labā sāna pārslīd uz kreiso. Man ārkārtīgi žēl, bet tas ir ļoti smags bojājums.

-    Bet kā tad ar to salkano smaku?

-     Jā, pārslīdēs gadījumos allaž uzrodas arī acetonēmijai raksturīgā smaka. Tāpēc viegli var kļūdīties un abas kaites sajaukt.

-    Un kas tagad notiks?

Kelams nopūtās. - Viņai būs jāpārcieš ļoti liela, smaga operācija. Tas ir darbs diviem veterinārārstiem, jo vienlaikus govij jāatgriež vaļā abi sāni. Jāatzīst, ka tas ir ļoti liels un grūts darbs.

-    Un cik noprotu, maksā bargu naudu.

-    Tā diemžēl ir.

Fermeris noņēma no galvas žokejnīcu un apjucis ielaida pirkstus matos… Tad viņš pienāca pie salmu ķīpas, uz kuras es biju izlaidies. - Vai tā ir taisnība? Viss, ko viņš teica par klunk- stēšanu?

-   Man gaužām žēl, mister Skot, bet tā patiesi ir, - es atbildēju.

-    Velis un elle… - Viņš atkal pievērsās Kelamam. - Vai pēc tās operācijas ar viņu viss būs labi?

Jauneklis nopūtās. - Galvot neņemos. Man žēl jums to sacīt, bet īsti vesela nekļūst gandrīz neviena.

-Parasti lielākā daļa… nobeidzas? Un kas notiks, ja netaisīs operāciju?

-    Es zinu, ko jūs izjūtat, mister Skot, - Kelams sacīja, - daudzi fermeri pretojas domai par lielajām operācijām. Tādā gadījumā jūs viņu varētu nosūtīt uz kautuvi, ja vēlēsieties.

-     Uz kautuvi… Šitā ir man viena sasodīti laba gotene.

-   Nu tad tikai ķersimies pie darba. Misters Heriots ir savārdzis, viņam tas darbs šobrīd ir par grūtu. Bet es varu piezvanīt misteram Farnonam, lai brauc šurp ar visu aprīkojumu.

Fermeris bija pagalam satriekts, bezspēcīgi saļima uz manas salmu ķīpas un palika sagumis, nevarīgi uz krūtīm nodurtu galvu sēžam. Skatiens drūmi urbās grīdā. Pa to laiku Kelama sejā sāka veidoties smējīgs smaids un izpletās gandrīz līdz ausīm.

-    Viss kārtībā, mister Skot, es tikai pajokoju.

-    Ko? - fermeris, elpai aizraujoties, neizpratnē izsaucās.

-    Jā, pajokoju. Tas bija mazs jociņš. Hahaha! Govij ir tikai acetonēmija, man mašīnā ir steroīdi. Iebarosiet pārīti dienā, un vesela būs.

Kad fermeris gausi cēlās augšā no salmu ķīpas, Kelams smaidot viņam padraudēja ar pirkstu.

-    Es zinu, ka jūs protat novērtēt joku. Haha-haha! Nekas taču pasaulē nav labāks par brangu izsmiešanos. Hahaha!

46. nodaļa

Esmu kaķu mīļotājs un jutos sāpīgi aizskarts par to, ka mūsu pašu kaķi mani ne acu galā neieredzēja. To es saku par Džiniju un Oliju. Viņi bija kļuvuši par mūsu ģimenes locekļiem, un, kad vien mēs uz kādu dienu pametām māju, Helēnai pēc atgriešanās pirmais darbs bija atvērt virtuves ārdurvis un pabarot kaķus. Kaķiem šī kārtība bija labi zināma, un tie mūs sagaidīja vai nu tupot uz mūra žoga plakanās virsmas, vai arī vēroja mūs no šķūnīša, kas bija kļuvis par viņu pastāvīgo mājokli.

Kādā manā brīvajā pēcpusdienā bijām aizbraukuši uz Bro- tonu. Kad atgriezāmies, kaķi, kā parasts, mūs sagaidīja, un Helēna, izlikusi uz mūra trauku ar ēdienu un bļodiņu piena, pakavējās, lai paglaudītu mīkstos kažociņus. Tie laiki, kad kaķi neļāvās glāstiem, bija sen pagājuši. - Džinij, Olij, - viņa abus mīlīgi uzrunāja, un tie par atbildi glaudās viņai gar roku, meta kūkumu un murrāja. Jauki, piemīlīgi mājdzīvnieki, kas tramīgi mežonīgi kļuva vienīgi aiz bailēm, un no Helēnas viņi vairs nebaidījās. Arī mani bērni un daži ciema bērni, viņu draugi, bija iemantojuši kaķu pāra uzticību, viņi pat drīkstēja šad tad tos viegli noglāstīt, bet Heriotu tie stingri turēja aiz robežlīnijas. Piemēram, šajā reizē. Klusu un mierīgi es izgāju Helēnai nopakaļ ārā. Bet, tikko pievirzījos tuvāk mūrim, kaķi pameta ēdiena traukus un atkāpās drošā atstatumā. Gabaliņu tālāk tie palika stāvam, pat kūkumu uzmeta, bet rokā nedevās. Viņi noraudzījās manī pavisam miermīlīgi, bet pietika man pastiept roku, lai viņi tūdaļ atvirzītos nostāk.

- Nu paskat, vai nav sušķi, - es sacīju, - vēl aizvien tie negrib ielaisties ar mani nekādās darīšanās.

Tas mani netīkami mulsināja, jo kopš pirmajiem soļiem veterinārijā kaķi man allaž likušies intriģējoši, un tas man stipri atviegloja darbu, jo man viņi patika un kaķi to juta. Es pat lepojos ar tehniku, ko biju izstrādājis attieksmē pret kaķiem, atvedināju to uz visu sugu un biju pārliecināts, ka arī es tiem patīku, tā bija abpusēja pievilcība. Godīgi atzīstoties, es sevi uzskatīju par īstu speciālistu kaķu ārstēšanā. Taču nekā no tā visa nebija saskarsmē ar šiem diviem, kuriem es pats biju tik dziļi pieķēries.

Īstenībā tas bija mazliet netaisni, jo biju pamatīgi nopūlējies, viņus ārstēdams, un patiesībā izglābis viņiem dzīvību, kad tā karājās gandrīz mata galā. Interesanti, es kādreiz ieprātojos, vai viņi to vēl atceras, un, ja atceras, kāpēc es vēl joprojām nedrīkstu tiem ne pirkstu piedurt? Taču, ja viņi tiešām kaut ko atcerējās, tad katrā ziņā faktu, ka tas biju es, kas viņiem uzmeta virsū tīklu un iespundēja viņus būrī, kad veda uz operāciju. Man likās, ka, redzot mani, tie allaž atcerējās tiklab tīklu, kā krātiņu.

Man atlika vienīgi cerība, ka laiks atmiņas izdzēsīs un mēs sadraudzēsimies. Bet tā vien šķita, ka liktenis šajā ziņā pret mani sazvērējies un stāvoklis vēl ilgi paliks nemainīgs. Viens no lielākajiem sarežģījumiem bija Olija kažoks. Atšķirībā no māsas apmatojuma viņš bija garspalvains kaķis, tātad spalva viņam bieži salēkšķēja un sapinkājās. Ar jebkuru parastu mājas kaķi viss būtu pavisam vienkārši - izsukātu katru pinku, tiklīdz to pamanītu, bet šim netiku pat tuvumā.

Kaķi mita pie mums jaungadus divus, kad reiz Helēna iesauca mani virtuvē.

-    Nu paraugies tak uz viņu. Kāds drausmīgs izskats!

Es palūkojos pa logu. Olijs tiešām bija stipri līdzīgs putnu biedēklim. Pinkains un pluskains tas sēdēja blakus savai glītajai, gludajai māsai.

-    Zinu, zinu, bet ko es varu līdzēt? Paga, varbūt tomēr varam jel drusku palabot. Paskaties, pie kakla viņam nokarājas divas pārmērīgi garas ļerpatas. Še , paņem šķēres un vismaz tas nogriez. Pāris griezieni, un nost būs.

Helēna uzmeta man sāpīgi izbijušos skatienu. - Vai, Džim! Mēs tak jau esam kaut ko tādu mēģinājuši un nekas nav iznācis. Bez tam es neesmu vetārste, viņš droši vien neļausies. Viņš labprāt ļauj, ka viņu apmīļoju, bet griezt ir pavisam kas cits.

-    Protams, bet pamēģini tomēr. Tas patiesi nav nekas grūts. - Iedevu viņai rokā šķēres ar ieliektiem galiem un tad sāku pa logu neskopodamies viņu instruēt: - Labi, tagad nekavējies. Saņem visu nokareno masu pirkstos. Labi, labi. Tagad - šķēres klāt un griez!

Taču, tikko iezibējās tērauds, Olijs bija kājās un jau nākamajā mirklī gabalā. Helēna atgriezās gluži izmisusi.-Nudien, Džim, nekas neiznāks. Viņš neļauj pat vienu lēkšķi nogriezt, un viņam to ir nezin cik.

Paraudzījos uz mazo pinkaino mežoni, kas no droša attāluma mūs vēroja. - Jā, tev taisnība. Man vajadzēs kaut ko izdomāt.

Kaut ko izdomāt praktiski nozīmēja Oliju iemidzināt, lai es varētu mierīgi viņam piekļūt. Un man ienāca prātā uzticamās nembutāla kapsulas. ŠTorālā anestēzijas zāle bija izmantota neskaitāmos gadījumos, strādājot ar nepieļāvīgiem dzīvniekiem, bet visi tie gadījumi nebija pielīdzināmi šim. Visos iepriekšējos gadījumos mani pacienti atradās un tika iemidzināti slēgtās telpās. Olijs turpretim atradās ārā, un tā rīcībā bija viss apkārtējais plašums. Es nesamanītu, kur viņš iemidzis. Man vajadzētu viņu visu laiku paturēt acīs.

Vajadzēja izlemt un rīkoties. - Lūkošu to padarīt šosvētdien. Svētdiena ir mierīgāka diena, un es palūgšu Zigfrīdu pastrādāt manā vietā, ja gadīsies kas steidzams, - es sacīju Helēnai.

Kad svētdiena pienāca. Helēna iznesa kaķiem maltīti divos trauciņos. Abos bija sakapātas zivis. Viena porcija bija papildināta ar nembutālu. Pie loga noslēpies, vēroju, kā Helēna aizvada Oliju pie pareizā trauciņa un kā runčelis sāk ēsmu aizdomīgi apostīt, tomēr drīz vien izsalkums uzvarēja piesardzību un viņš ātri notiesāja visu līdz pēdējai kripatai.

Nu sākās pasākuma āķīgākā daļa. Ja Olijs būs nolēmis doties tīrumu izpētē, kā bieži mēdza darīt, tad man izgudrēm jānoturas viņa tuvumā. Bet, man par lielu atvieglojumu, viņš ierīkojās uz guļu savā ierastajā vietiņā salmos un sāka mazgāties.

Krūmos paslēpies, es priecīgs vēroju, ka viņam rodas grūtības notrāpīt ar mēlīti pareizā vietā, cenšoties nomazgāt pakaļkāju. Mēģinādams otrādi - pacelt tā, lai var nolaizīt, - viņš apvēlās. Vēl tikai dažas minūtes, un viņš būs man rokā. Es klusu iesmējos aiz prieka.

Un tā arī sanāca. Olijs samierinājās ar to, ka apvēlies guļus, un, šķiet nosprieda, ka nemaz nebūtu par ļaunu mazliet nosnausties. Pametis noreibušu skatienu visapkārt, viņš saritinājās salmos.

Es īsu brītiņu nogaidīju, tad, cik vien klusu spēdams, žagos viņam klāt. Pavisam nemaņā iegrimis Olijs nebija, jo es nebiju viņam atvēlējis pilnu anestēzijas devu, bet vienīgi tik daudz, lai krietni viņu sagurdinātu un varētu nodarīt to, kas man darāms.

Kad es notupos un sāku rīkoties ar šķērēm, viņš atvēra acis un vārgi pamēģināja izlauzties brīvībā, taču es viņu noturēju un knaši ķēros pie darba. Sevišķi tīrs darbs man neiznāca, jo runčuks visu laiku ķepurojās, tomēr apšķibīju visas garās savēlušās pinkas, ar kurām viņš visai sāpīgi varēja aizķerties krūmos. Droši vien tās drīz atkal ataugs.

Ievēroju, ka Olijs ne tikai ķepurojas, bet pamazām pa īstam sāk mosties. Kaut arī vēl miega pilns un apskurbis, viņš mani pazina, un viņa acis man skaidri pateica visu. "Ak tas atkal esi tu," viņš sacīja. "To man gan būtu vajadzējis zināt."

Pēc pabeigta darba biju ievietojis viņu kaķu pārnēsājamā krātiņā un to nolicis salmos. - Piedošanu, vecīt, - es bildu, - tomēr nevaru palaist tevi brīvībā, iekams neesi pilnīgi atžirdzis.

Olijs uzmeta man miegainu skatienu, taču viņa pašaizsardzības izjūta bija nomodā. "Ak tad tu atkal esi mani noķēris. Citādi tu laikam nespēj rīkoties, vai ne?"

Olijs bez lēkšķēm un pinkām izskatījās daudz glītāks, bet tas viņam, šķiet, daudz nerūpēja. Tiklīdz atvēru krātiņu, viņš, uzmetis man vienu vienīgu dziļa riebuma pārņemtu skatienu, aizdrāzās, kā plēsts.

Helēna par manu roku darbu bija sajūsmināta un otrā rītā rādīja uz abiem kaķiem, kas tupēja uz žoga mūra. - Nu, vai nav skaistulis! Kā es priecājos, ka tev izdevās to izdarīt! Tās pinkas mani ļoti uztrauca, tagad viņš noteikti jūtas daudz labāk.

Paskatoties laukā pa logu, arī es jutos visai apmierināts. Oliju tiešām gandrīz vairs nevarēja pazīt, atbaidošais vakarējais radījums bija pazudis. Bez Šaubām, to biju panācis es ar savu dramatisko iejaukšanos. Taču mana pašapziņa izgaisa, tiklīdz izgāju no virtuves. Olijs patlaban kāri tiesāja brokastis, bet, ieraudzījis mani, zibenīgi aizšāvās pāri pauguram un nozuda. Noskumis atgriezos virtuvē. Mana reputācija Olija acīs bija nokritusies vēl par dažiem grādiem. Gurdi ielēju tasē tēju. Dzīve dažkārt mēdz būt skarba.

47. nodaļa

Mazais suņuks stingi raudzījās taisni uz priekšu un sēdēja uz virtuves galda tik nekustīgi, it kā būtu pie tā pielipināts. Viņš trīcēja, liekas, bīdamies pat galvu pakustināt, un acīs bija lasāms kaut kas līdzīgs šausmām.

Pirmoreiz es viņu ieraudzīju, kad mana kaimiņiene Mollija Minkena bija viņu paņēmusi no māsas Rozes suņu patversmes. Tas bija pirms dažām dienām, un mani uzreiz savaldzināja jauk- tenīša pievilcība, smejošais ģīmītis un draudzīgais dzīvīgums. Piepeši tāda pārvērtība.

-    Kad viņš sāka tā izturēties, Mollij? - es jautāju.

Vecā kundze pastiepa roku uz suņuka pusi, tad atvilka to atpakaļ. - Es to pamanīju tikai šorīt. Vēl vakar vakarā viņš priecīgi draiskuļoja un skraidīja. Vai zināt, man liekas, viņš bīstas no pieskaršanās.

-   Man arī tā liekas, - es apstiprināju. - Viņš no pieskāriena pilnīgi saspringa. Tas mani mudina uz domām par akūtu reimatisma uzliesmojumu. Vai naktī viņš kādreiz iekaucas, it kā viņam sāpētu?

Vecā kundze papurināja galvu. - Nē, guļ pavisam klusu.

-     Tas ir jocīgi, - es sacīju un pārvilku roku pār Bobija saspringtajiem muguras muskuļiem, un viegli paspiedu skaustu. Nejutu nekādu reakciju. - Ja viņam sāpētu, viņš to noteikti izrādītu. Pārbaudīsim temperatūru.

Man likās, ka iestumju termometru dzīvnieka izbāzenī. Bet, izvilcis termometru, iesvilpos. Tas rādīja 105° F*.

-    Tātad aizmirsīsim reimatismu, - es sacīju. - Reimatismā temperatūra gandrīz nesakāpj augstāk par normālo.

Ņēmos suņuku pamatīgi izmeklēt, izspaidīju vēderiņu, pārbaudīju plaušas. Sirdsdarbība nebija paātrināta.

-   Liekas, viņš būs saķēris kādu infekciju, Mollij, - es sacīju. Šādā mērā paaugstināta temperatūra varētu norādīt uz nierēm.

Par laimi, mums tagad ir antibiotikas un tādas kaites viegli ārstējamas.

Injicēdams Bobijam antibiotiku, nodomāju to, kas man jau vairākkārt bija ienācis prātā - ka tieši augstā temperatūra rosina uz jauno zāļu lietošanu. Ja temperatūra būtu normāla, es pie tām neķertos. Un šajā brīdī jutos pat visai apmierināts par savu rīcību, bet gluži ne tik drošs par diagnozi.

-Atstāšu jums tabletes. Vienu iedodiet viņam šovakar pirms gulētiešanas, bet otru rīt no paša rīta. Un es kaut kad rīt iegriezīšos paskatīties. - Biju patiesi pārliecināts, ka temperatūru būšu ar antibiotikām pieveicis. Rīt ap šo laiku Bobijam būs jau krietni labāk. Likās, ka Mollija domā tāpat. - Gan es viņu drīz dabūšu uz kājām.

Viņa nolieca sirmo galvu pār sunīti. Pasmaidīdama viņa mīlīgi sacīja: - Re, kā tu mūs nobiedēji, muļķa puiškān.

Viņa bija neprecēta, pāri septiņdesmitiem un allaž šķitusi kā Jorkšīras sievietes etalons: pašapzinīga, darbīga, apveltīta ar rāmu humoru, kas nekad nebija tālu un ilgi jāmeklē. Tiku izsaukts pie viņas iepriekšējā suņa, ko bija sabraucis fermas traktors, bet, kad aizbraucu, tas bija jau gandrīz pagalam. Cik drausmīgs trieciens vecam cilvēkam - zaudēt vienīgo biedru. Asaru nebija. Stingra, apvaldīta seja un roka, kas visu laiku glāstīja sunīti, kurš to vairs nejuta. Mollija bija stiprs cilvēks.

Viņa paklausīja manam padomam un aizbrauca uz māsas Rozes suņu patversmi. Tur viņa atrada Bobiju.

Nocēlu suņuku no galda un noliku to uz grīdas blakus guļvietai. Viņš palika stāvam, kā nolikts, un pat negrasījās apgulties. Es apjuku pa otram lāgam. Mulsi noskatījos uz viņu.

Aizgāju pie izlietnes nomazgāt rokas. Izlietne atradās pie loga, un es paraudzījos dārzā. Tur zem ābeles saulē gozējās trusis. Pamanījis mani pie loga, tas piecēlās, aizlēca un pazuda vecajā mūra žogā.

Mollijas mājiņā viss bija vecs. Padrupušais žoga mūris apaudzis ar efejām un mežvīteņiem, kādreiz sarkanais kārniņu jumts smagi nolīcis pār augšstāva guļamistabas logiem, kuru kvadrāts nepārsniedza astoņpadsmit collas.

Arī durvju aile bija tik zema, ka man vajadzēja pieliekt galvu. Ārā ejot pagriezos un vēlreiz palūkojos uz Bobiju. Tas joprojām stāvēja pie savas guļvietas gluži nekustīgs, tieši tā, kā biju to nolicis. Mazs koka sunītis.

Kad es nākamajā dienā ierados, Mollija bija dārzā.

-     Labdien, - es sveicināju. - Kā klājas Bobijam? - Mans jautājums izskanēja mazliet brašāk, nekā es jutos.

Man sašļuka dūša, kad redzēju, kā vecā kundze vilcinās un acīm redzami pūlas atrast vārdus uzmundrināšanai.

-    Varbūt mazliet labāk… bet ne sevišķi.

Viņam neklājās ne drusku labāk kā iepriekšējā dienā. Viņš stāvēja virtuvē pie savas guļvietas tieši tā, kā vakarā biju viņu nolicis. Vēl aizvien trīcēdams, saspringti sastindzis, acīs vēl aizvien tas pats pārbiedētais skatiens.

-    Vai viņš vispār nav apgūlies? - es jautāju.

-    Tā gluži nav. Bija apgūlies un pāris stundu pagulēja, bet tad piecēlās un šitā nu stāv. Liekas, ka viņam ir grūti nogulties. - Es pieliecos, paglaudīju viņu un tad izmērīju temperatūru. Precīzi tie paši 105 grādi. Ne mana antibiotiku injekcija, ne tabletes nebija spējušas to pazemināt. Galīgā neizpratnē atkārtoju injekciju, tad pievērsos Mollijai.

-   Man vajadzētu iegūt viņa urīnu analīzei. Vai jūs varētu viņu iznest ārā un, kad viņš pacels kājiņu, iegūt tīrā trauciņā mazliet tās mantas un iepildīt to pudelītē?

-    Nūjā, - Mollija pasmējās, - to viegli pateikt, bet nezin kā iznāks ar darīšanu.

-    Jā, - es piekritu, - uzdevums mazliet sarežģīts, bet esmu pārliecināts, ka jūs to izdarīsiet.

Arī nākamajā dienā Bobijs nebija mainījies, pat temperatūra uzrādīja tos pašus 105 grādus. Urīna analīzes rezultāts normāls - nieres tās nebija, ne proteīns, nedz arī kas cits, kas norādītu uz nieru kaiti.

Es vēlreiz atkārtoju antibiotikas un bez tam noņēmu asiņu paraugu, ko nosūtīju izpētei uz laboratoriju. No laboratorijas man pa telefonu paziņoja, ka asinis neko nenormālu neuzrāda. Pēc piecu dienu apmeklējuma un viena bezrezultātu rentgena uzņēmuma sunītim nekāda uzlabošanās nebija manāma.

Stāvēju virtuvē un noraudzījos uz savu mīklaino pacientu. Viņa izskats patiesi bija nožēlojams. Galīgi panīcis, stīvs un drebelīgs. Atrados aci pret aci ar drūmo īstenību: viss velti, nesapratu, kā palīdzēt. Bobijš vairs dzīvotājs nebūs.

-    Izmēģināšu vēl kaut ko citu, Mollij, - es sacīju. Man bija viens no jaunajiem steroīdiem - deksametazons, un to es Bobijam iešļircināju - vienu kubikcentimetru.

-    Esmu jums droši vien drausmīgi apnicis, tomēr rītrītā es atkal iegriezīšos apskatīties, vai no jaunajām zālēm būs kāds labums.

Mollija negaidīja līdz otram rītam. Viņas mājiņa atradās ne vairāk par simt jardiem no mūsmājas, un viņa ieradās pie manis jau tanī pašā pēcpusdienā.

Viņa bija pavisam bez elpas. - Brīnišķīga uzlabošanās, mister Heriot. It kā tas būtu pavisam cits suns. Kā man gribētos, lai jūs viņu redzētu!

Man pašam tik ļoti gribējās viņu redzēt, ka es teciņiem vien aizsteidzos turp. Bobijs izskatījās gandrīz kā tas sunītis, kuru es tik labi pazinu. Vēl viņš gan bija stīvs, tomēr jau varēja piesardzīgi pārvietoties pa virtuvi. Pārbiedētais skatiens bija pazudis, un, mani ieraugot, viņš priecīgi paluncināja asti. Arī trīcēšana bija mitējusies.

-    Vai viņš ir arī ēdis? - es apvaicājos.

-    Jā. Divas stundas pēc jūsu aiziešanas viņam jau devu ēst.

Tas bija brīnišķīgi. Es jutos neizsakāmi atvieglots. Izmērīju

temperatūru. 102 grādi, tātad gandrīz normāla. - Rīt tomēr atnākšu, - es sacīju. - Man šķiet, vajadzīga vēl viena injekcija, lai viņš būtu pilnīgi uz kājām.

Pēc nedējas Bobijs tiešām bija pilnīgi vesels, sprigans, pilns dzīvesprieka, un kaut nezināju, no kā esmu viņu izārstējis, liku prātu mierā un pieskaitīju arī šo reizi pie gadījumiem ar laimīgām beigām.

Bet man vīlās. Apmēram pēc mēneša pie manis ieradās Mol- lija, satraukta un noraizējusies. - Sākas atkal, mister Heriot.

-    Kā jūs teicāt? Kas sākas?

-    Viņš atkal trīc un nevar paiet.

Un atkal viena steroīda injekcija atjaunoja Bobijā možumu un dzīvesprieku un pāris nedēļu ļāva Mollijai noticēt, ka sunītis izdziedināts. Bet tad baigie simptomi parādījās no jauna, un Mol- lija no jauna steidzās pie manis. Un, kad es atvēru durvis, viņa turpat pie sliekšņa, galvu mazliet sāņus piešķiebusi un sāpīgi pasmaidīdama, sacīja: - SOS, mister Heriot, SOS. - Kaut izmisusi, viņa tomēr mēģināja ar mazliet šķērmu humoru situāciju padarīt ciešamāku.

Ikvienā šādā reizē es steigšus devos viņai līdzi uz māju un laidu darbā steroīdus. Dažkārt parastajiem simptomiem pievienojās traucējumi elpošanā, un es jutu, ka ar savu iejaukšanos ikreiz izglābju sunītim dzīvību. Izmēģināju un mainīju vairākas taktikas, lāgiem atstāju viņam tabletes vairākām dienām.

Gadījās pat, ka pagāja daudzas nedēļas, lēkmes neatkārtojās, un mēs jau sākām cerēt, ka bēdas izbēdātas un varēsim par tām vairs nedomāt, atceroties tās vienīgi kā ļaunu sapni. Tomēr atkal pienāca diena, kad Mollija sāniski piešķiebtu galvu stāvēja pie manām namdurvīm. - SOS, mister Heriot, SOS.

Pamazām šīs norises kļuva par mūsu dzīves sastāvdaļu. Mol- liju biju pazinis visu laiku, kopš pārcēlāmies uz dzīvi ciemā, bet tagad Mollija šad tad man sāka pastāstīt šo to no savas dzīves, kad satraucošais apmeklējums beidzās, iedzerot tēju virtuvē pie mazā, ābeles un efejstīgu aizēnotā lodziņa.

Jaunos gados viņa bija strādājusi par mājkalpotāju. Šajā mājiņā dzīvoja vairāk nekā trīsdesmit gadu. Pirms krietna laiciņa bijusi smagi slima un būtu nomirusi, bet ar operāciju viņu Bro- tonā glābis slavenais ķirurgs sers Čārlzs Ārtenedžs. Runājot par seru Čārlzu, viņas seja iestarojās kā izgaismota. - Viņš ir tik gudrs, slavens visā pasaulē, bet bija pret mani tik labs un laipns, un es tak neesmu nekas cits kā veca sieva, kurai pat naudas nav. Tomēr jaukāk izturēties un vairāk darīt viņš nebūtu varējis pat karalienes labā. - Viņa nespēja noslavēt vien savu varoni.

Mūsu draudzība izvērtās ļoti sirsnīga, bet kā smags mākonis to aptumšoja Bobija slimība, kas ik pa laikam biedīgi atkārtojās.

Viņas dzīvē bija vēl otrs varonis. Tas bija aktieris Džons Veins. Viņa nepalaida garām neredzētu nevienu viņa filmu, ko rādīja Darovbijas necilajā ķinītī. Un, kad viņa uzzināja, ka arī man patīk Veins, tad sākās mūsu nebeidzamās sarunas par viņa filmām. - Ak, viņš ir tik burvīgs, - viņa jūsmoja un tūdaļ pati pasmējās par savu aizrautību.

Viegli viņai neklājās, jo nebija nekādu citu ienākumu kā vienīgi vecuma pensija. Es, protams, gāju uz viņas namiņu ikreiz, kad Bobijam bija nepieciešams, un nekad neņēmu par to jelkādu maksu. Sākumā viņa gan uzstāja par kaut vai minimālu atlīdzību, bet es to nespēju pat iedomāties. Tad viņa centās man atmaksāt citādi: šo to noadīja Helēnai vai bērniem, kā arī dāvināja mums burkas ar tomātu biezeni.

Kad pēc gariem gadiem paraugos atpakaļ uz šo dzīves posmu, tad redzu, ka tas ievijies manā veterināra praksē kā spilgts krāsains dzīpars. Bobija neizprotamā slimība, sers Čārlzs Ārtenedžs, Džons Veins un SOS.

Ik apmeklējumā es pabrīnījos par sunīša labestīgo dabu, viņš nekad man neko neņēma ļaunā, piedeva, ka ikreiz es viņu sāpīgi durstīju ar injekcijas adatu. Līdzko viņš bija atžirdzis, tā ņēmās visiem spēkiem luncināt asti, mani satiekot, un slējās pakaļkājās man pie ceļiem, jūsmīgi raudzīdamies augšup, lai ieskatītos man acīs. Tad pienāca laiks, kad lēkmes sāka atkārtoties arvien biežāk. Bija neciešami sāpīgi redzēt mazo dzīvnieciņu mokāmies, un, lai gan man izdevās Bobiju no tām ikreiz atbrīvot, es tomēr jutos pateicīgs, kad pienāca brīdis skatīties acīs drūmajam faktam, ka ilgā cīņa ir bezcerīgi zaudēta.

Krīze iestājās kādu rītu pulksten trijos. Izdzirdu zvanu pie durvīm, uzrāvu mugurā rītasvārkus un devos atvērt durvis. Uz sliekšņa stāvēja Mollija, bet šoreiz nespēja izteikt parasto SOS.

-     Mister Heriot, lūdzu, ja varat, nāciet. Šoreiz Bobijam ir drausmīgi slikti.

Es negrasījos pat ģērbties, pagrābu tikai somu un steidzos Mollijai līdzi. Sunītis tiešām bija drausmīgā stāvoklī - pilnīgi čumurā sarauts, neganti raustījās un mežonīgi cīnījās pēc elpas. Tik briesmīga lēkme viņu vēl nekad nebija piemeklējusi.

-    Lūdzu, iemidziniet viņu, - Mollija klusu sacīja.

-    Vai jūs tiešām to gribat?

-    Jā, es redzu, ka viņš nonācis sava ceļa galā. Es to vairs nespēju noskatīties, mister Heriot. Es arī pati nejūtos labi, un šitais mani beidz pavisam kopā. Un es bez šaubīšanās varu sacīt, ka labāk ir viņa ciešanas izbeigt, nekā ļaut mocīties.

Tāpat kā sākumā-asaru nebija. Tikai klusai nopūtai līdzīgs: - Ai Bobij, Bobij… - Un roka liegi glāstīja plušķaino augumiņu.

Es atslīgu virtuves krēslā pie galda, kur sēdēdams biju izdzēris tik daudz krūzīšu tējas, un gandrīz nespēju aptvert, ka ilgā cīņa beigusies tādā veidā.

-    Mollij, - es pēc maza brītiņa sacīju. - Varbūt ejiet tagad uz guļamistabu un liecieties pie miera.

Viņa paskatījās uz mani. - Vai jums prātā sekcija? - Viņa papurināja galvu. - Nē, nē, nekā tamlīdzīga nevajag.

Likās, ka man vairs nav nekas piebilstams, un es devos projām. Izgāju ārā un atstāju aiz sevis noslēpumu. Iedams pa mēnesnīcā mirkstošo dārzu, jutos sakauts un iztukšots, galvenokārt tāpēc, ka šis noslēpums nekad netiks ne atrisināts, ne uzminēts.

Ikdienas darbs ar savām gaitām un rūpēm aiztrauca domas par šo notikumu, tomēr Bobijs man neizgāja no prāta visu laiku. Es sapratu neizbēgamību, ka dažkārt maniem pacientiem dzīvības pavediens pārtrūkst pirms laika, un ar suņiem allaž iznāk raizes, jo viņu mūžs ir tik īss. Es sapratu - ja gribu palikt dzīvs, tad nevaru pilnā mērā, izsērot par katru bojā aizgājušu pacientu kopā ar īpašnieku, un visiem spēkiem pūlējos saglabāt profesionālu attieksmi. Bet ne vienmēr tas īsti veiksmīgi izdevās, un pavisam neizdevās ar Bobiju. Saskarsmē ar viņu bija izveidojusies pārāk cieša saikne, atmiņas neizgaisa, un visu vēl ļaunāku padarīja tas, ka mans ceļš, gan aizbraucot apgaitā, gan atgriežoties, veda garām Mollijas mājiņai, un es visnotaļ redzēju dārzā pavīdam balto galvu. Tajā pašā dārzā, kur viņa mēdza spēlēties ar Bobiju. Man šķita, ka viņa jūtas ļoti vientuļa.

Es atturējos no sava parāstā padoma: "Paņemiet jaunu suni." Mollijas veselība nebija nekāda spožā, un viņai nenāktos viegli sākt vēlreiz visu no jauna.

Manas nojausmas skumjā kārtā piepildījās, un Mollija pārdzīvoja Bobiju tikai par dažām nedēļām. Šī nodaļa nu bija pilnīgi pabeigta.

Pēc kāda laika es vienā vēlā pēcpusdienā, iegriezdamies mūsu ambulancē sastapu Zigfrīdu aptiekas istabā taisām kādu mikstūru.

-    Zigfrīd, - es sacīju, - man šodien bija stipri riebīga diena.

Viņš nolika pudeli, ko tikko bija piepildījis. - Kādā ziņā riebīga, Džeims?

-   Nu tā - kur gāju, tur kāja aizmetās. Visās vietās, kur ierados otrreiz, lopiem bija kļuvis sliktāk, neviens nebija atžirdzis. Un dažs labs klients noturēja mani par draņķīgu, nederīgu lopdakteri.

-    Tā nu gan nav. Kas, tev spoki rādās, vai?

-    Nedomāju, ka spoki. Sākās jau no paša rīta, kad izmeklēju misis Kolingas suni. Atkal viens diezgan neskaidrs gadījums. Ņēmos skaitīt viņai priekšā visas iespējamās kaites. Bet viņa noskata mani ar īstām lāsteku acīm un saka: "īsi un skaidri, tas nozīmē, ka jums nav ne jausmas, kas sunim īsti kait."

-     Par to nu es gan neuztrauktos, Džeims. Tā tikai tāda izrunāšanās, gan jau viņa neko ļaunu nedomāja.

-     Būtu tu redzējis viņas ģīmi! Nu, tā palika, braucu pie Džordža Grindlija. Tur man bija jāizmeklē aita ar grūsnības sarežģījumiem. Grasījos izmērīt aitai temperatūru, kad Džordžs pēkšņi sacīja: "Vai jūs ar zināt, ka manā saimniecībā vēl nekad nevienu lopu neesat izārstējis. Jācer, ka šoreiz varbūt izdosies. Derētu gan."

-    Bet tā taču nav taisnība, Džeims. Es labi zinu, ka nav.

-     Varbūt patiešām nav, bet tā viņš sacīja. - Es iegrābos ar pirkstiem matos. - Pēc tam aizbraucu pie vecā Hokina, kur vajadzēja iztīrīt divas govis pēc atnešanās. Nebiju vēl lāgā izkāpis no mašīnas, kad vecais mani saņēma sarauktu pieri un noņurdēja: "Ak tas esat jūs. Mana sieva saka - tas uz ļaunu, ja atbrauc misters Heriots." Es laikam izskatījos nožēlojams, jo viņš paplikšķināja man pa plecu un mierinādams sacīja: "Nu neņemiet to pie sirds. Kā cilvēks jūs viņai it labi patīkat."

-    Dieniņ balto! Man traki žēl, Džeims…

-     Paldies, Zigfrīd. Pietiks gausties, bet apmēram tādā garā turpinājās manas gaitas visu dienu. Ar domām kaudamies, es pats savā ciemā braucu garām nabaga vecās Mollijas Minkenas mājiņai. Tur patlaban atradās ūtrupnieks, kas aplūkoja istablietas un pārējo viņas trūcīgo mantību. Viņš bija izlicis ārā un dārzā sakrāvis kaudzē dažādus nederīgus krāmus. Un man piepeši kā dzeltin iedzēla doma, ka arī Mollijas sunīti es nespēju izārstēt, tas aizgāja postā, jo es nepratu noskaidrot, kas tam kaitēja. Divus gadus es to šuneli it kā ārstēju, un viņa noteikti saprata, ka es taustos pa tumsu. Dievs vien zina, ko viņa par mani nodomāja. Un tomēr viņa mani mīļi cienāja ar tēju, kaut arī biju tāds nepraša un nespēju palīdzēt. Tas, ko tur redzēju, pielika galīgo punktu visai šai dienai.

Zigfrīds paplēta rokas. - Apdomā jel, cik veterināru un arī cilvēku ārstu nav zaudējuši pacientus, neizprotot un neuzzinot nāves cēloni! Tu nebūt neesi vienīgais. Bet mums visiem kādreiz jāpārdzīvo tāds noskaņojums kā tev šodien, Džeims, kad nekas neiet pareizās sliedēs. Taču tu esi piedzīvojis un piedzīvo tik daudz labu, veiksmīgu dienu, kas atsver visus nelāgos brīžus.

Palocīju galvu atvadām un devos projām. Mans partneris gribēja draudzīgi man palīdzēt, tomēr vēlējos vienīgi drīzāk doties uz mājām. Iebraucot Hemerlijā, vēl joprojām jutos nomākts. Kad mājās apsēdos pie galda, Helēna neizpratnē paraudzījās uz mani.

-    Kas tev vainas, Džim? Tu esi tik nerunīgs.

-    Piedod, Helēn, es šodien laikam tiešām esmu īsts rūgum- pods, - nožēlas pilns lūkoju atvainoties.

-    Sākumā man likās, ka tas kaut kā saistās ar tavu darbu, bet īstenībā tev laikam prātā tas, ko redzēji Mollijas Minkenas mājā, vai ne?

Es palocīju galvu. - Tev taisnība. Attiecības ar viņu bija kaut kas īpašs, un, kad ieraudzīju Visas viņas mantiņas izmestas dārzā, atcerējos, kā viss bija. Mollija noteikti noturēja mani par galīgu neprašu.

-    Bet viņa vienmēr izturējās pret tevi ļoti mīļi, Džim.

-    Viņa izturējās mīļi pret visiem cilvēkiem, - es atteicu.

-     Bet es pievīlu viņas cerības. Nevar būt, ka viņa to nejuta. Bet viņas vairs nav, un man palikusi tāda nelāga jušana, ka dziļi sirdī viņa mani nicināja. Un tas nekad vairs nebūs izlabojams.

Helēna domīgi pasmaidīja. - Šķiet, man ir kaut kas tāds, kas skatu uz dzīvi padarīs gaišāku. - Viņa izgāja no istabas. Es, neko nesaprazdams, paliku sēžam, līdz viņa atgriezās, pasitusi padusē kaut ko līdzīgu ielogotai bildei.

-     Pegija Forda bija Mollijas mantu izsolē. Šitais atradies guļamistabā, ko viņa nosolījusi, un viņa to atdeva man, teica, ka tas varbūt tev likšoties interesanti. Še, paskaties.

Tā nebija bilde, bet gaišā ietvarā ielikta kartona lapa un uz tās Mollijas nedrošajā rokrakstā šāds teksts: "Šos trīs vīrus vērtēju augstāk par visiem pasaulē." Tas bija tāds kā virsraksts. Zem tā rindā ielipinātas trīs fotogrāfijas. Tajās bija redzamas trīs sejas: sera Čārlza Ārtenedža, Džona Veina… un manējā.

48. nodaļa

Pirmoreiz mūžā redzēju vīrieti iznākam no mājas un atbrīvojam bikšu galus no spīlēm, ko lieto, braucot ar divriteni. Uz šo ģimenes māju mani bija izsaucis kāds misters Kolvels, un, kad patlaban kāpu ārā no mašīnas, pārsteigts ieraudzīju parādāmies minēto vīrieti, vispirms piesardzīgi paraugāmies apkārt, tad pieliecamies un izņemam no bikšu galiem spīles. Dīvainā kārtā tuvumā neredzēju neviena divriteņa. - Lūdzu, atvainojiet, - es ieteicos. - Ceru, ka neņemsiet ļaunā jautājumu: kādam nolūkam jums tās aizsargspīlītes?

Vīrietis vēlreiz paskatījās atpakaļ, tad pasmaidījis atbildēja. - Ak tas esat jūs, mister Heriot. Es nupat biju nolasīt gāzes skaitītāja datus, un šitos pieliku piesardzības labad.

-    Kādas piesardzības labad?

-    Pret blusām.

-    Blusām?

-    Jā, tā ir, kā es saku. Tie Kolveli ir lāga ļaudis, bet saimniecei kārtība daudz nerūp, un tā nu tur blusas krietni savairojušās.

Es blenzu uz viņu. - Nūjā… bet tās spīles tomēr… nesaprotu…

-    Ak jā! - Vīrišķis iesmējās. - Tās satur bikšu galus ciet, blusas netiek bikšu iekšpusē un arī pie maniem lieliem ne.

Vīrišķis noglabāja spīles kabatā un devās tālāk uz nākamo māju. Es paliku stāvam pie mašīnas un kavējos pārdomās. Blusas brūk virsū kāju lieliem! Kāds nedzirdēts stulbums! To gāzes pie- rakstītāju pazinu daudzus gadus, un viņš man vienmēr bija licies pavisam normāls. Kāda liga viņu tagad apsēdusi? Dažs, piemēram, ir kā jucis uz roku mazgāšanu ik pēc brītiņa. Šis droši vien sprauž bikšu galus ciet, lai ietu, kurā mājā ieiedams. Pagājos ap stūri un noraudzījos uz nelielo ģimenes māju rindu. Taču viņš vairs nekur nebija redzams.

Kādas ērmības tikai cilvēkiem dažkārt nesakāpj galvā! Man tās aizvien bija likušās interesantas, biju pieredzējis gan šo, gan to, bet blusu komplekss bija kaut kas pirmoreiz dzirdēts. Atlika vienīgi cerēt, ka viņš, nabags, šīs apsēstības dēļ nejūtas nelaimīgs, taču laikam ne, jo, ap stūri iegriezdamies, viņš jautri svilpoja, tālab nospriedu, ka viņa dēļ nav jāraizējas, un devos atpakaļ pie mašīnas^ par piedzīvoto pat pasmaidīdams. Smaids izvērtās īsti priecīgs, iedomājoties, ka ir ceturtdiena un šī mana pēdējā vizīte, bet pēc tam visa pēcpusdiena brīva.

Lai gan veterinārija bija mana dzīve un es nekad neparko nebūtu ar mieru strādāt ko citu, tā tomēr bija nodarbošanās bez noteiktām darba stundām un īsti brīvs varēju justies vienīgi ceturtdienu pēcpusdienās. Šajā dienā sirds bija prieka pilna jau no paša rīta, zinot, ka jau pusdienlaikā abi ar Helēnu laidīsim uz Brotonu - brīvi kā putni debesīs. Ieturēsim nesteidzīgu pusdienu azaidu kādā no pilsētas lieliskajām kafejnīcām, pēc tam satiksimies ar manu draugu un kolēģi Gordonu Reju un viņa sievu, nedomāsim ne par telefona zvaniem, ne gumijas zābakiem, bet, padzēruši tēju, vakara beigu daļu pavadīsim kinoteātrī. Izklausās visai pieticīgi, bet mums tā bija brīnišķīga atslodze.

Šis ceturtdienas vakars aizritēs citādi, jo Darovbijas Mūzikas asociācijas prezidente misis Vininga bija uzdāvinājusi Helēnai divas biļetes uz simfoniskā orķestra koncertu. No pilsētas atgriezīsimies laikus, lai pārģērbtos un sapostos koncertam. Diriģents būs mans varonis kopš jaunības gadiem sers Džons Barbirolli, bet programmā paredzēts gan Elgāra vijoļkoncerts, gan Brāmsa Pirmā simfonija. Dziļi ievilcis elpu, pieklauvēju pie Kolvelu namdurvīm. Jau pēc stundas varēsim doties ceļā.

Durvis man atvēra pats saimnieks, gadu sešdesmit, bez apkaklītes, bārdas rugājiem apaudzis, bet ar laipnu smaidu vaigā.

-     Nāciet tik iekšā, mister 'eriot, un piedošanu, ka aicinājām jūs šurp, taču mums sava transporta nav, bet sunim vajadzīga palīdzība.

-Viss kārtībā, mister Kolvel. Cik nopratu, jūsu suns dabūjis triecienu no automobiļa.

-    Jā, tā ir. Viņš šorīt izskrēja uz ielas taisni pasta pikapam priekšā. Mašīna viņu aizlidināja pa gaisu. Saimniekam acis satraukti iepletās. - Gribas cerēt, ka nav nekas nopietns. Nabaga vecais Rupijs - tā mēs viņu iesaucām tālab, ka viņam ir rupja balss, kad rej.

Ārdurvis vērās tieši uz dzīvojamo istabu. Gaiss istabā bija sasmacis un smaka spēcīgāka nekā fermas govju kūtī. Kurp vien acis vērsās, visur klājās bieza putekļu kārta, uz galda netrūka ne avīžlapu, ne maizes drupatu. Mājas kundze ielīgoja no virtuves un uzsmaidīja man tikpat draudzīgi, kā bija smaidījis vīrs. Bet acis viņai bija saraudātas gluži sarkanas.

-    Ak mister Heriot, - viņa žēlojās - Mēs dikti raizējamies par Rupiju. Viņš mūžu nekad nav slimojis, un ja nu tagad mums viņš jāzaudē…

Es paskatījos uz suni, kas gulēja plakanā grozā pie sienas un raudzījās manī pārbiedētām acīm. Tas bija spaniela jauktenis.

-   Vai pēc negadījuma viņš spēja pats saviem spēkiem ienākt iekšā?

-   Nē, - misters Kolvels atteica, - viņu vajadzēja ienest. Mēs bīstamies, vai tikai viņam nav salauzts mugurkauls.

-   Mhm. - Nometos uz ceļiem pie suņa guļvietas. Abi notupās man blakus.

Pavilku Rūpijām apakšējo plakstiņu. Gļotāda bija sārta.

-    Krāsa laba, - es sacīju. - Tātad iekšēju ievainojumu nav. Nāc, puikiņ, paskatīsimies, vai tu turies kājās.

Saudzīgi pabāzu roku sunītim apakšā un piesardzīgi cēlu viņu kājās, pret ko viņš iekaukdamies protestēja, arī abi suņa saimnieki iekliedzās kā lielās sāpēs. Tad pārmijus sekoja izsaucieni: "Rupij, nabadziņ!", "Turies, puikiņ!", "Viņš ir tik labs sunītis!" Visu laiku viņi ņēmās šuneli glāstīt.

Lēnām izcēlu suni no groza un nostatīju uz kājām. Nedaudz sagrīļojies, viņš tomēr palika stāvam. Noguldīju viņu atpakaļ grozā.

-    Liekas, ka vairāk viņš nav cietis. Tikai daži noberzumi un sasitumi. Viņš ir mazliet apdullis, bet nopietnu ievainojumu nav.

Abi Kolveli uzgavilēja un turpināja dūdot ap šuneli, kas viņos noraudzījās ar valgām, sērīgām spaniela acīm. Bija skaidri redzams, ka viņš situāciju tīksmīgi izbauda.

Mēs visi trīs pieslējāmies kājās, un es pasniedzos pēc savas somas. - Ar pāris injekcijām novērsīšu viņam sāpju sajūtu. Tās zāles veicinās arī nobrāzumu un jēlumu drīzāku sadzīšanu. - Injicēju steroīdu un antibiotiku, iedevu penicilīna tabletes vēlākai lietošanai. - Viņš, zināms, pārcieš piedzīvotā šoka sekas, bet mazliet arī pietēlo, - es smiedamies piebildu, noglaužot pinkaino galvu. - Vai tā nav, Rupij?

Kolveli jautri pasmējās kopā ar mani. - Jums taisnība, mister Heriot. Tā viņš vienmēr dara, - misis Kolvela apstiprināja. Bet tad kundzes vaigā atkal iezagās bailes. - Lai nu kā būtu, tomēr ir milzīgs atvieglojums zināt, ka mums nevajadzēs viņu zaudēt.

Aši notraukusi ar plaukstas virspusi miklumu no vaigiem, viņa sacīja. - Tas mums jānosvin ar tasi tējas. Vai jums būs brītiņš laika, mister Heriot?

Brotona aicināja, taču es nespēju pateikt nē.

- Paldies, misis Kolvel, sirsnīgi pateicos, bet tas mums jādara ļoti ātri.

Ūdens katliņš tiešām jau pēc īsa brītiņa sāka burbuļot, un misis Kolvela, laizdama darbā abas rokas, it kā sakopa galdu, sabraucīdama visu drazu vienā kaudzē, un tās vietā uzlika tases. Malkodams tēju, vēroju abus laipnos ļaudis, kas priecīgi tērzēja un mīlestības pilnām acīm noraudzījās uz sunīti. Pierakstītājam bija taisnība. Viņi tiešām bija laipni ļaudis.

Manas atvadas izvērtās par īstu triumfa gājienu, jo viņi mani svinīgi izvadīja laukā, vēl vairākkārt pateicās un, kad braucu projām, māja ardievas.

Pirms aizbraukšanas vēl paguvu viņiem atgādināt. - Pēc pāris dienām piezvaniet un pastāstiet, kā viņam klājas. Esmu pārliecināts, ka viss būs labi.

Biju tikko iegriezies ap stūri otrā ielā, kad jutu nepatīkamu kņudēšanu ap potītēm. Vainoju jaunās zeķes, ko šodien biju pirmoreiz uzvilcis. Pavilku tās stingrāk uz augšu. Nejaukais kairinājums līdz ar zeķēm pakāpās augstāk. Pavilku bikšu staru uz augšu un ieraudzīju, ka viss liels apsēsts ar maziem melniem kustīgiem punktiņiem, kas palēkdamies virzījās uz augšu. Dieniņ balto! Tas gāzes pierakstītājs tātad nemaz tik stulbs nebija!

Sapratu, ka jātiek iespējami drīzāk mājās, taču ceļu aizsprostoja vairāki fermu traktori ar lielām piekabēm, un man visu laiku vajadzēja vilkties tiem aizmugurē. Bet sīkie mocītāji bija tikuši man jau līdz viduklim un tracināja mani ar nerimstošo darbošanos. Kad es ieskrēju istabā, Helēna patlaban pārģērbās, posdamās braucienam uz Brotonu. - Man tūliņ jātiek vannā! - es izmisis iesaucos.

-    Ak… tev gadījies netīrs darbs?

-    Nē, man gadījušās blusas.

-    Kas?

-    Blusas. Miljons blusu! Malu malās!

-    Ak… bet… kā…

-    Vēlāk pastāstīšu, bet nu nāc drīzāk, savāc manas drēbes un tūliņ sabāz veļas mašīnā. Man tūliņ jāapmaina visas drēbes un veļa. Sametu visu kaktā, bet pats ieniru ūdenī.

Helēna ienākusi ar riebumu uzlūkoja drēbju kaudzīti un bez žēlastības sastūķēja visu veļas mazgājamā mašīnā.

Gulēju vannā, vispār vairs negribēdams kāpt ārā. Jutos neizsakāmi atvieglots pēc atbrīvošanās no kārīgajiem asinssūcējiem. Kad redzēju dažu melnumu vēl peldam ūdenī, iztecināju vannu un tad salaidu tajā vēlreiz ūdeni, lai redzētu, ka nav vairs neviena mocītāja, jo negribēju ielaisties ne mazākajā riskā. Vēlreiz noskalojos, tad uzvilku visu svaigu un tīru un jutos laimīgs kā daždien atbrīvojies no liela posta. Man tā bija pirmā īstā saskarsme ar šāda veida uzbrukumu. Līdz šim biju vienīgi lasījis par svešzemju cietumiem, kur cilvēki mokās blusu apsēstās cisās, tomēr nebiju ne sapratis, nedz arī spējis iedomāties, ko tas nozīmē īstenībā.

Ceļā uz Brotonu šoreiz nemaz nebija viegli panākt jauko, bezrūpīgo noskaņojumu, kāds mums bija šajos braucienos ik ceturtdienu. Tomēr, kad kalni palika aiz muguras un iebraucām Jorkas plašajā līdzenumā, kur gar mašīnas logiem slīdēja labi pazīstamās un ceturtdienās iemīļotās ainavas, pamazām atvilgām, atbrīvojāmies no nepatīkamajām atmiņām. Atpūzdamies paēdīsim pilsētā pusdienas, un vakarā mūs gaida patiess prieks Mūzikas hallē.

Jau skolas gados Glāzgovā man bija laimējies sastapt leģendāro Barbirolli, kas toreiz vēl nebija sers Džons, turklāt visai neparastos apstākļos. Biju aizgājis uz īpašu koncertu skolēniem, kas notika Svētā Endrū zālē. Starpbrīdī aizgāju uz tualeti, kur tobrīd nebija vairāk neviena kā tikai maza auguma frakā tērpies vīrietis. Es saspringu - tas bija viņš, pats dižais diriģents. Šī gan nebija vispiemērotākā vieta domu apmaiņai, tomēr viņš apvaicājās, kā man patīk koncerts un kas patīk vislabāk un piedevām arī par mani pašu. Tāds viņš bija jau toreiz - laipns un sirsnīgs, viņš, kas iemantoja slavu visā pasaulē.

Kopš mūsu tikšanās es visu turpmāko gadu gaitā izsekoju viņa karjerai - no tā laika, kad viņš pēc Toskanīni sāka diriģēt Ņujorkas Filharmonijas orķestri un 1942. gadā atgriezās Anglijā. Kad vien man bijis iespējams, tiku apmeklējis viņa koncertus, vērodams, kā viņš gadu ritumā sarūk augumā, bet pieaug radītajā iespaidā.

Dalījos savās atmiņās un pārdomās ar Helēnu, un mūsu brivās pēcpusdienas eiforija pamazām atgriezās, kad apmēram jūdzi pirms Brotonas sastingu un apklusu.

Kādu minūti vai ilgāk sieva, mani pavērojusi, iejautājās: - Kas vainas? Ko tu pēkšņi apklusi?

Es piesardzīgi sagrozījos sēdeklī. - Ak nu, droši vien nekas, tikai man pēkšņi uzradās stulba sajūta, it kā nebūtu vēl ticis vaļā no visām blusām.

-    Ko? Tev nevar būt blusas - pēc nomazgāšanās vannā un pilnīgas pārģērbšanās? Tas nav iespējams!

-    Es zinu, ka tas nav iespējams. Bet jušana man ir tāda pati kā pirmīt.

-    Tā ir tikai tāda pēcsajūta. Neaizmirsti, Džim, ka tu tak biji sakodīts no vienas vietas.

-     Zinu, zinu, - es nostenējos, - un tomēr jūtu, ka vismaz kāda sākusi darboties no jauna.

Viņa saņēma manu roku un līdzjūtīgi pasmaidīja. - Nu, nu, tas viss notiek tavā iztēlē. Lūko pievērsties citām domām.

Pūlējos, cik spēju, tomēr nemierīgi dīžājos, kamēr kāpām augšup pa lokveida kāpnēm uz Brauna kafejnīcu. Tīkamās ēdienu smaržas, apmeklētāju priecīgā, klusinātā čalošana un mums no daudzajām ceturtdienām labi pazīstamo viesapkalpotāju laipnie galvas mājieni parasti bija kā draudzīgs sveiciens, kas vairoja labsajūtu. Bet šodien viss bija citādi.

Kad bijām apsēdušies pie galdiņa, izskatījuši bagātīgo ēdienkarti ar daudzajiem vecmodīgajiem Jorkšīras gardumiem, kas man allaž gājuši pie sirds, un jau baudījām izcili garšīgo zupu, es jutos kā ļaunā sapnī, jo mocības zem krekla nemitējās ne mirkli. Kad maltīte nāca jau gandrīz uz beigām, pienāca vēl viens pāris. Visi apkārtējie galdiņi bija aizņemti.

-Vai drīkstam jums piebiedroties? - vīrietis pieklājīgi apvaicājās.

-    Protams, - es atbildēju, izmocījis smaidu. - Sēdieties vien

klāt.

Nebija grūti noteikt, kādu ļaužu viņi ir - tas bija fermeris ar sievu. Likās, ka viņi, līdzīgi mums, uz kādu cēlienu atrāvušies no darba. Āra cilvēku sejas. Viņiem varēja būt pāri piecdesmitiem. Vīrieti, šķiet, mazliet traucēja tiklab košā kaklasaite, kā smalkā tvīda žakete. Viņš pastiepa lielu roku, paņēma ēdienkarti un sāka kopā ar sievu to pētīt.

-    Jā, jā, - viņš noteica, paskatījies uz mums, - tad nu viņnakt gan bija laiciņš, vai ne?

Tātad viņš atšifrēja, ka neesam pilsētnieki, es nodomāju, kad mēs piekrītot palocījām galvu. Es viņu nepazinu. Brotona atrodas pietiekami tālu, mani fermeri te bieži neciemojas. Šie abi droši vien bija no Vērfdeilas.

Manus prātojumus pātrauca Helēna, piespiezdama ceļgalu man pie kājas. Paskatījos uz viņu. Un ieraudzīju viņas sejā šausmas.

-    Viena tup tev uz apkaklītes, - viņa pačukstēja. - Ak vai - aizlēca! - Tiešām bija aizlēkusi un slaidā lokā nonākusi uz baltā galdauta. Kamēr es kā sastindzis to vēroju, izlēca vēl viena un vēl trešā.

Fermeris un viņa sieva, kas nule grasījās uzsākt draudzīgu sarunu, aprāvās un sāka raudzīties uz kustīgajiem melnumiņiem. Vispirms iestājās baismīgs klusums, tad fermeris atkal ierunājās: - Āre, paskat, Eva, tur pie loga atbrīvojies mūsu pastāvīgais galdiņš. Jūs taču neņemsiet ļaunā, vai ne? - Mēs steigšus, gluži kā trenkti, pabeidzām maltīti - arī tikai puslīdz, jo no deserta atteicāmies. Palūdzām rēķinu un metāmies bēgt.

Mēs, protams, vairs netiecāmies satikt Džīnu un Gordonu, mūsu vienīgais mērķis bija vannas istaba pašu mājās, bet es nebiju atraujams no atmiņu ainas par sīkajiem kukainīšiem uz galdauta. Braucu ar maksimālo ātrumu, visu laiku nokaudamies ar domu - kā gan bija iespējams, ka, par spīti visam, ko darīju, lai no uzbrucējiem atbrīvotos, tomēr tik daudzi paglābās?

Mājās tika atkārtota visa priekšpusdienas procedūra - niršana vannā un pilnīga pārģērbšanās. Laimīgā kārtā līdz šim nebiju ķēries pie "labā uzvalka", to biju pietaupījis koncertam. Kad beidzot biju saposies, es izmisušā cerībā jautāju sievai: - Bet nu taču ar mani viss būs kārtībā?

-    Jābūt, - viņa atteica, - nav tak iespējams, ka to mūdžu ir bez skaita.

Es drūmi pagrozīju galvu. - Pusdienlaikā mēs arī tā domājām.

Pa ceļam mums vajadzēja savākt ari abas Viningu jaunkundzes Herietu un Felisiju. Viņas abas, kā parasts, sprikstēja un dzirkstīja aiz jautrības un labas omas. Tās bija brangi noaugušas, kustīgas, darbīgas dāmas krietnā pusmūžā. Bija viens otrs, kas sacīja, ka viņas esot resnas, taču man tās allaž likušās ļoti patīkamas, un es nekad nebeidzu brīnīties, kālab ne viena, ne otra nav apprecējušās.

Brauciens atpakaļ uz Brotonu pagāja nemanot, sarunām ne mirkli neapklustot, un es jutos vienkārši svētlaimīgs, kad netiku vairs ēsts pie dzīvām miesām. Koncertzālē abas māsas sasēda man katra savā pusē, un to man pieklājās uzskatīt par komplimentu, kaut arī sēža iznāca pašaura, jo katra no viņām aizņēma maliņu arī mana krēsla.

Sēžot zālē, ar labsajūtu ieklausījos tik labi pazīstamajās pirms- koncerta skaņās, kad orķestranti klusu iemēģināja instrumentus, abas manas jaukās kaimiņienes mīļi tērgāja, es, vēlreiz atcerēdamies šāsdienas smagos pārdzīvojumus, tomēr patlaban pilnā mērā apzinājos, ka dzīve īstenībā ir labs iestādījums.

No visas sirds piebiedrojos aplausiem, kas sveica tikko uz skatuves paaugstinājuma uznākušo diriģentu. Jorkšīrieši viņu mīlēja tikpat stipri kā klausītāji visā pasaulē, un aplausi nerimās līdz pat mirklim, kad viņš pacēla diriģenta zizli. Tanī mirklī, kad uzbrāzmoja Coriolanus pirmie varenie akordi, es sajutu pirmo iekņudēšanos uz kreisā pleca lāpstiņas. Žēlīgais Dievs, tas nav iespējams, tomēr aizvien pieaugošais kairinājums bija pārāk pazīstams. Pūlējos nelikties ne zinis, tomēr jau pēc minūtes atspiedu muguru pret krēsla atzveltni, lai mazinātu niezi. Taču tā izplūda pa visu muguru, un es spicdos aizvien ciešāk pie atzveltnes.

Ļoti drīz atskārtu, ka, sēžot tik cieši iespīlēts no abām pusēm, ar katru visniecīgāko kustību satramdīju blakussēdētājas tiklab vienā, kā otrā pusē. Jo stiprāk sāka niezēt, jo skaudrāk manī modās tieksme kasīties, brukt virsū negantniecei, kā vien iespējams, bet tas bija neiedomājami. Man neatlika nekas cits, kā samierināties ar neizbēgamo īstenību, ka dažas turpmākās stundas būšu nolemts mocībām, ko vajadzēs paciest, pat nepakustoties.

Tas prasīs no manis milzīgu gribasspēku, īstas jogu iemaņas, lai to izturētu.

Biju pārliecināts, ka patlaban darbojas tikai viena blusa. Uzskatīju jau sevi par ekspertu attiecībā uz blusu sugu, un man likās, ka spēju paredzēt tās turpmākos maršrutus pa manas personas virsmu.

Un, kamēr man apkārt dārdēja Bēthovens, mani pārņēma drudžaina ideja: pieķert nelietīgo kukaini nozieguma vietā un nospiest beigtu. Tikko izjutu kodienu, centos tieši ar to vietu jo cieši piespiesties pie krēsla atzveltnes. Pieberzos lēni un stingri, lai ir uzreiz pagalam.

Šie manevri mani neizbēgami ievirzīja blakussēdētāju teritorijā. Biju cerējis šajā vakarā tuvāk iepazīt savas visādi patīkamās kaimiņienes, uzzināt kaut ko vairāk par viņu personību, bet nu iznāca tuvāk iepazīt viņu anatomiju, brangi apaļīgus delmus, dziļi un labi noglabātas ribas, plūdlīnijas gurnus. Tā kā viņas abas bija labi audzinātas dāmas, tad vienīgā reakcija bija viegla iekrem- šļošanās vai dziļāk ievilkta elpa no tā sāna, kur sēdēja Herieta, bet, kad mans kreisais elkonis atsitās pret Felisijas viļņojošām krūtīm, viņai uzacis sakāpa augstu pierē.

Neko vairāk man negribētos par šo nelaimīgo vakaru sacīt, izņemot to, ka Elgāra Vijoļkoncerts, kas vairāk nekā jebkurš mūzikas sacerējums aizveda mani labākā, skaistākā pasaulē, šajā vakarā noderēja vienīgi par fonu smagajai personiskajai kaujai, ko es izcīnīju, zālē sēdēdams. Tāpat bija ar karsti mīlēto Brāmsa Pirmo simfoniju. Es nevēlējos nekā cita, kā vienīgi drīzāk nokļūt mājās. Starpbrīdī un vēlāk atvadoties bija daudz samākslotu smaidu un nemierīgu, šaudīgu skatienu, un senais teiciens, ka es vēlējos vai zemē ielīst, nekad man nebija licies tik patiess kā tajā vakarā.

Un, kad viss bija beidzies un mēs ar Helēnu, uz gultas malas sēdēdami, vēlreiz pārcilājām aizvadītā vakara notikumus, es vēl arvien jutos nejēdzīgi. Kad izstāstīju Helēnai par mulsinošajām situācijām, ko mana neveiklība bija radījusi saskarsmē ar abām māsām, beigās sāpīgi novaidēdamies: - Ak Dievs, kāds baigs vakars! -, redzēju, ka Helēnai, lai gan viņa stingri valdījās, lūpas tomēr sāka aizdomīgi raustīties.

Es tomēr izmisis turpināju: - Un zini, Helēn, esmu pārliecināts, ka visās mokās, ko šovakar izcietu, vainīga viena vienīga blusa. Vai vari iedomāties, viena pati blusa!

Nu mana sieva dziļi nolieca galvu uz krūtīm un iespējami dobjā balsī iedziedājās:

-    Blusa! - Laikam viņa centās, cik spēja dabiski atdarināt Šaļapinu. - Hahaha - blusa.

-   Jā, - es sarūgtināts noteicu, - ļoti jocīgi, tomēr Musorgskis nebūtu iekomponējis tanī ārijā tik daudz smieklu, ja būtu izcietis visu to, ko šovakar izcietu es.

Pēc divām dienām piezvanīja misters Kolvels. - Rūpijām klājas vareni! - viņš jūsmīgi pavēstīja. - Skraida un lēkā kā kucēns. Tikai viens nags atlūzis un visur aizķeras. Būtu labi, ja jūs atnāktu un to nagu nogrieztu.

Es pāris mirkļu klusēju, pirms ieminējos: - Jūs… to jūs bez pūlēm pats varat izdarīt. Viens šņāpiens ar šķērēm, un gatavs.

-    Nē, nē, man tādi darbi nevedas. Es būtu dikti pateicīgs, ja jūs iegrieztos, kad iznāks braukšana uz šo pusi.

-    Labi… labi. Pēc kāda brīža piebraukšu, mister Kolvel.

-     Helēn, - es, projām braukdams, uzsaucu sievai: - Man vēlreiz jāiegriežas pie Kolveliem.

-    Ko? - viņa pa virtuves durvīm uztraukta atsaucās.

-    Jā… bet pirms tam iegriezīšos pie Džeka Arnolda.

-    Ko tur?

-    Aizņemšos no viņa riteņbraucēju bikšgalu spīles.

49. nodaļa

Medmāsiņa Roze saudzīgi pacēla no galda trīcošu sunīti, kas viņā skatījās baiļu pilnām acīm. Sunītis bija kādas mazo terjeru šķirnes jauktenis.

- Nabadziņš, - es noteicu, - nav brīnums, ka viņš tā pārbijies, šis taču ir tas, ko atrada uz ceļa pie Helvingtonas, vai ne?

Māsa Roze palocīja galvu. - Jā, šaudījās bez mērķa šurp un turp, veltīgi meklēdams, kur palikuši saimnieki. Tādi nabagi redzēti daudzkārt.

Tā diemžēl bija taisnība. Tas nebija nekas nepiedzīvots: suns, kas izmisis meklē cilvēkus, kurus mīl un kuriem uzticas, bet kuri viņu pametuši likteņa ziņā un paši aizbraukuši. Man aizvien sažņaudzas sirds, redzot šos pamestos dzīvniekus, kas dažkārt jau bija veci un visai nevarīgi. Tādos brīžos man niknums un līdzjūtība sita elpu ciet.

-    Neraizējies, vecīt, - sacīju, noglauzdams šunelim galvu. - Tagad tevi gaida labākas dienas.

Labākas dienas gaidīja visus pamestos suņus, kas nokļuva māsas Rozes mazo dzīvnieku patversmē. Tur dzīvnieki, izjuzdami gādību, rūpes un mīlestību, apbrīnojami ātri atguva dzīvesprieku, aizmirsa pamestību un bailes. Tie mitinājās gaišos, tīros, ar stiepļu sietu nožogotos aplociņos un apmeklētājus sagaidīja, asti luncinādami un priecīgi riedami.

Es patversmi apmeklēju parastā apgaitā, lai pārbaudītu dzīvnieku veselību un izmeklētu jaunpienākušos, ja tādi gadījās. Visi patversmes dzīvnieki tika vakcinēti pret trakumsērgu, hepatītu un leprospirozi, kuces tūliņ pēc ierašanās sterilizēja. Ja konstatēju kādu saslimšanu, ārstēju, līdz dzīvnieks pilnīgi atguva veselību.

-    Jā, man liekas, ka vienu kāju viņš vispār nevar lietot un man gribētos, lai jūs to apskatāt. Ceru, ka tas būs īslaicīgs klibums.

Iztaustīju ķepu un apakšējo locītavu. Viss kārtībā, tomēr, pavelkot roku augstāk, vainu atradu uzreiz.

Māsiņai paskaidroju: - Viņam bijis lūzums locītavā, bet kauli nav pareizi vai vispār nav salikti kopā, tātad nav saauguši un sadzijuši.

-   Tātad suņuks salauzis kājiņu, bet saimnieks par to nav licies ne zinis?

-    Tā diemžēl ir. - Pārvilku roku pār kārno ķermenīti, pār mugurkaula zāģi un ribām, uz kurām gandrīz nebija miesas.

- Bez tam viņš ir badā pavārdzis. Tik vien kā kauli un āda. Pilnīgi un galīgi novārtā pamests šunelis.

-     Un es varu saderēt, ka viņš nepazīst ne glāstu, ne mīļu vārdu, - piebilda māsiņa. - Viņš sāk drebēt, tikko dzird mūs ierunājamies. Man šķiet, viņam ir bail no cilvēkiem. - Viņa smagi nopūtās. - Vismaz mēs darīsim, ko varēsim. Kā būs ar kājiņu?

-    Man viņš vispirms jāapskata rentgenā. To izdarīsim šopēc- pusdien. - Noskatījos, kā māsa Roze sunīti iznes ārā un novieto atsevišķā aplociņā, kas tagad pieder viņam. - Kā jūs viņu nosaucāt? - es apvaicājos.

Māsiņa pasmaidīja. - Es viņu nosaucu par Tiču. Tāds necils vārdiņš. Bet viņš jau pats arī ir tik necils un maziņš.

-Jā, piekritu. Vārds iznācis piedienīgs. - To sakot, man ienāca prātā, ka māsiņai Rozei allaž bija problēmas ar vārdu sagudrošanu saviem pansionāriem, kas pastāvīgi mainījās, un ne tikai ar to vien. Ļoti svarīga bija arī naudas problēma, ko viņa mēģināja atrisināt ar vairāku "fondu" palīdzību, kuru vidū kā gal venais minams "barības fonds". Tomēr bieži vien viņai nācās meklēt palīdzību pašai savā kabatā.

Kamēr apsaitēju vienam citam sunim inficēto kāju, ieraudzīju gar aplociņiem no viena gala uz otru staigājam vīrieti. Rokas aiz muguras saņēmis, viņš vēroja suņus. Vēroja pamatīgi, it kā vērtēdams.

-    Skatos, ka jums uzgadījies klients, - es ieteicos.

-    Gaužām ceru, ka tā būs. Man viņš liekas patīkams. Ieradās tikai īsu brīdi pinns jums. Un ļoti vērīgi aplūko suņus.

Māsiņai runājot, vīrietis pagriezās puspavērsienā, un nez kādēļ man viņa druknais, strupais stāvs likās pazīstams.

-    Tas tak ir Rūps Neilists! - iesaucos. - Es viņu pazīstu.

Pirms dažiem gadiem viņam piederēja liels pārtikas preču

veikals Darovbijā, bet to viņš pārdeva un uzsāka vēl plašāku uzņēmumu netālā, bet lielākā kaimiņu pilsētā Hārgrovā. Tā atradās trīsdesmit jūdžu attālumā no Darovbijas, un viņš pārcēlās uz turieni arī dzīvot, tomēr palika mums uzticīgs klients un allaž veda savu suni pie mums uz gadskārtējām potēm. Pirms nedējas suns piecpadsmit gadu vecumā bija nomiris.

Pabeidzis pārsiešanu, es kopā ar māsu Rozi piegāju pie viņa.

-    Labdien, Rūp, - es sveicināju.

Viņš strauji pagriezās. - Āre, sveiks, mister Heriot. Nebiju gan gaidījis jūs te sastapt. - Viņa platā, mazliet uzblīdusī seja smaidā kļuva pievilcīga. - Esmu kā paputējis, kopš mans vecais suns pagalam. Pašreiz man jūsu padoms lieti noderētu. Gribu iegādāties jaunu suni.

-    Tas ir vienīgais ceļš, kas šādā reizē ejams, Rūp. Jūs esat ieradies pareizajā vietā. Te jūs redzēsiet vairākus ļoti jaukus suņus.

-     Jā, jums, zināms, taisnība. - Viņš noņēma cepuri un noglauda matus. - Jūs varbūt uzskatīsiet mani par ķertu, bet man ir tāda jocīga jušana - tiklīdz izvēlēšos un paņemšu vienu nabaga klaidoni, man būs žēl visu to pārējo, kas paliks te.

Māsiņa Roze sāka smieties. - Jūs neesat vienīgais, kuram tā liekas, mister Neilist. Bet neraizējieties-ar laiku es visiem saviem suņiem atrodu labas mājas un saimniekus. Man nerūp, cik ilgi tie jānotur šeit, bet neviens netiek iemidzināts, lai no viņa atbrīvotos. Tas notiek vienīgi gadījumos, ja suns ir pilnīgi bezspēcīgs aiz liela vecuma vai arī neglābjami slims.

-   Tas ir brīnišķīgi. Vēl tikai reizīti nostaigāšu gar visu aplociņu rindu un apskatīšos. - Un viņš aizgāja, viegli pieklibodams ar labo kāju. Tā bija atmiņa no bērnībā pārciesta poliomielīta.

Māsiņa Roze nebija pārspīlējusi, teikdams, ka viņai šis apmeklētājs licies ļoti pamatīgs izvēlē, jo turpināja drasēt gar novietnēm un vērot. Vairāki no patversmes suņiem bija patiesi skaisti dzīvnieki un izskatījās tīrasinīgi - gan braši labradori, gan cēli zeltītie retiīveri, pat viens vācu aitusuns, kas izstādē droši varētu pretendēt uz godalgu. Neilists lāgiem iebāza pirkstu pa stiepļu režģi, lai pakasītu kādam purnu. Es savukārt vēroju pašu Rūpu, kas pa to laiku bija aizgājis līdz Tiča aplociņam, un izbrīnījies redzēju, kā mazais šunelis pielēca stāvus un, uz trim kājām klumburodams, steidzās panākt gājēju un, galviņu izslējis, pūlējās ielūkoties tam acīs.

Rūps to pamanīja, apstājās un noraudzījās lejup uz mazo plušķi.

-    Vai zināt, es laikam paņemšu šito, - viņš nomurmināja.

-   Tiešām? - māsa Roze izbrīnījusies jautāja. - Viņš te ir tikai pirmo dienu. Mums vēl nav bijis laika viņu pienācīgi sakopt. Viņš ir šoka stāvoklī, turklāt ļoti klibs.

-Jā, to uzreiz var redzēt. Bet vai atļausiet viņu tuvāk apskatīt?

Māsiņa atvēra aizsprosta durvis, un Rūps Neilists izstiepa roku, satvēra sunīti un pacēla to sev klāt galvas augstumā aci pret aci. - Nu, mazo draudziņ, - viņš maigi ierunājās, - vai gribēsi braukt man līdzi uz mājām? - Mazā šuneļa pārbiedētās acis plušķainajā ģīmītī pāris mirkļus kavējās pie runātāja sejas, kas bija pavisam tuvu klāt, tad sunīša aste noraustījās un sāka viegli lunci- nāties, un tūliņ pēc tam pastiepās sārta mēle un noslīdēja gar Rūpa vaigu. Tirgotājs pasmaidīja. - Man liekas, ka šitais ir viens sirsnīgas dabas sunītis ar smalkām manierēm, un, kā man rādās, mēs abi dikti labi satiksim.

-     Jūs tiešām gribat viņu ņemt? - māsa Roze izbrīnījusies jautāja.

-    Tieši to es gribu, un tūliņ.

-     Mēs gan gribētu viņu vispirms sakopt tā, lai varētu atdot jums godam.

-    Neraizējieties, to es visu nokārtošu. - Viņš nolika sunīti zemē un ieslidināja naudas zīmi ziedojumu šķirstiņā.

-    Paldies, māsiņ, ka ļāvāt man pamatīgi apskatīties. Kas tad šitam mazajam zellim vārdā?

-    Nu… es viņu nosaucu par Tiču. Bet jūs, protams, varēsiet vārdu mainīt.

Rūps pasmējās. - Ij prātā nenāk mainīt. Nu, Tic, brauksim uz mājām. - To pateicis, viņš kliboja uz mašīnu, un viņam nopakaļ kliboja jauniegūtais suns.

Rūps pagriezās atpakaļ un, pār visu ģīmi smaidīdams, palūkojās uz palicējiem, teikdams: - Re, tāda pati gaita kā man, un ar to pašu kāju.

Pēc divām nedēļām es no jauna sastapu abus - saimnieku un suni - savā ambulancē. Tičs bija pārvērties līdz nepazīšanai - pieņēmies miesās, vairs ne trīcēja, ne drebēja, arī iztrūcinātā skatiena vairs nebija.

-   Pavisam cits suns, Rūp, - es sacīju. - Beidzot viņš - galvenais - ir laimīgs.

-    Jā, pirmajās dienās atēsties vien nevarēja, bet tagad jūtas vareni, manai cienīgajai arī viņš traki patīk.

Es vēroju, ka visu laikii, kamēr viņš runāja, šunelis ne mirkli nenovērsa skatienu no viņa. Sīks, pluskains, nezināmas izcelsmes nieks, tomēr neapšaubāmi pievilcīgs, kādu to galvenokārt vērta mirdzošās, uzticīgās acis. Tičs vēlreiz bija atradis cilvēku, kam pieķerties, un šoreiz vairs netiks pievilts. Rūps Neilists nemēdza izplūst jūsmā, tomēr, redzot, kā viņš nolūkojas uz savu jauno draugu, cik viegli un maigi noglauž tam galviņu, kļuva nepārprotami skaidrs, ka tieši šajā radībiņā viņš atradis kaut ko patiesi mīlamu.

Izmantoju iespēju nofotografēt rentgenā klibo kājiņu, un uzņēmums apstiprināja manu sākotnējo vērojumu.

-    Vienīgā iespēja un cerība, - es skaidroju, - būtu salikt abus kaulu galus kopā un uz dažām nedēļām nostiprināt ar metāla platnīti. Taču arī tad nevaru garantēt, ka saaugums būs nevainojams. Tas viss jādara tūliņ pēc lūzuma.

-     Jā, to visu es saprotu, bet teikšu jums, ka daudz ko nežēlodams atdotu, lai tik šitais mazais puiškāns varētu skraidīt uz visām četrām kājām. To klibo kājiņu viņš nekad nepieliek pie zemes, un tas mani uztrauc. Izdomājiet kaut ko, un es darīšu visu, kā jūs vēlēsiet.

Lauztu locekļu sastiprināšana ar plātni iesniedzās dziļāk veterinārajā ķirurģijā, nekā sniedzās mana līdzšinējā pieredze.

Tomēr divi iemesli mudināja mani pamēģināt. Pirmkārt, Rūps Neilists nešaubīgi ticēja manai amata prasmei, otrkārt, Kelams Bačenens visiem spēkiem virzīja mani uz mazo dzīvnieku veterināriju, kas dienu no dienas kļuva aizvien populārāka.

Īstenībā bija vēl trešais iemesls. Biju no vairākiem Hārgro- vas iedzīvotājiem dzirdējis, cik ļoti Rūps pieķēries savam jaunajam sunītim. Viņš to visnotaļ vadājot līdzi pa malu malām, rādot visiem un lepojoties ar to kā ar visdižciltīgāko ciltssuni, lai gan no pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka tas ir tikai mazs, nenozīmīgs jauktenītis.

Rūpa uzņēmējdarbība bija vērsusies plašumā, nesen viņš bija atvēris vēl vienu lielu veikalu, bez tam darbojās pilsētas valdē, kā arī citos pašvaldības pasākumos. Dažkārt tika gan dzirdamas piezīmes par to, ka viņš nešķīrās no Tiča pat pilsētas valdes sēdēs, un, ja viņš nebūtu personība, kuras iespaids ar katru dienu kļuva spēcīgāks, viņš nebūtu varējis atļauties tādu vaļību.

To visu kopā savelkot, sapratu, ka jāķeras klāt, jālūko salabot sunīša kāja.

Nokļuvu situācijā, kas man nebūt nebija sveša: vajadzēja ķerties pie operācijas, kādu ne tikai nekad nebiju izdarījis, bet nebiju pat redzējis tās norisi. Veterinārajā koledžā biju ieguvis labas un vērtīgas zināšanas, taču tajā laikā, kad es beidzu mācības, pār veterinārzinātni vēl nebija vēlies jaunatrasto zāļu un moderno ārstniecības un ķirurģijas paņēmienu vilnis. Taču es centos turēties solī ar jauno laiku. Vienīgā iespēja, kā to panākt, bija izlasīt visas pieejamās publikācijas profesijas žurnālos. Piemēram, kad ķēros pie ķeizargrieziena operācijām govīm, jutos zināmā mērā kā pionieris, jo pirms tam šādas operācijas mūsu pusē nebija pazīstamas. Taču šādus pasākumus man uzspieda ikdienas darbs, jo biju mācījies par lielo mājdzīvnieku ārstu. Darbošanās ar mazajiem dzīvniekiem īstenībā bija tikai tāds sāņlēciens, turklāt visos nopietnākos gadījumos es pacientus piegādāju Grenvilam Benetam, bet nu bija pienācis laiks skatīties patiesībai acīs, proti, ka nākotnē mums aizvien vairāk būs jānododas suņu un kaķu ārstēšanai. Kelams bija aizrautīgs jaunā viļņa aizstāvis. Drosmīgi un apņēmīgi viņš ķērās pie katras jauna veida operācijas. Par iespēju darboties ar Tiča kāju viņš bija sajūsmā. Atšķirībā no manis viņš bija redzējis izdarām daudzas šādas operācijas. Modernajām veterinārkoledžām bija pašām savas labas klīnikas, kādas mana laika studenti pat sapņos nebija redzējuši.

Mums vajadzēja iegādāties dažus jaunus instrumentus un ierīces, bet nākamās sestdienas rītā varējām stāties pie darba. Šo dienu izraudzījāmies tāpēc, ka izsaukumu sestdienās ir mazāk un mūsu ricībā būs vairāk laika. Kā visās operācijās, pie kurām ķēros pirmoreiz mūžā, arī šī, kad pienāca reālais izpildes brīdis, šķita daudz grūtāka un bīstamāka, nekā gatavojoties biju iedomājies. Likās, ka mēs abi ar Kelamu, galvas kopā sabāzuši un pār iemidzināto Ticu noliekušies, esam pavadījuši veselu gadu, līdz tikām cauri muskuļu slānim, attīrījām atmirušos audus, pasargādami asinsvadus un salikdami kopā kaulus, bet pēc tam iestiprinādami lūzuma vietu metāla plātnītēs.

Līdz tam brīdim, kad tika aizšūta āda un par operāciju liecināja tikai šuve, es biju nosvīdis slapjš un piekusis kā nabags. Domādams par to, kas atrodas zem šuvēm, es klusībā noskaitīju lūgsnu.

Turpmākajās pāris nedēļās Rūps Neilists vairākkārt atveda Tiču uz pārbaudi. Brūce dzija teicami, bet šunelis ne reizes nemēģināja ar operēto kāju pieskarties pie zemes.

Kad pēc diviem mēnešiem noņēmām plātnes, konstatējām, ka kauli saauguši teicami, bet Tičs vēl joprojām lēkāja uz trim kājām.

-    Vai viņš ar to kājiņu vispār nekad pat nepieskaras pie zemes? - es jautāju.

Rūps papurināja galvu. - Nē, nekad. Tāds kā pašreiz viņš ir allažiņ. Varbūt viņš tik ilgi bijis klibs, ka vairs neprot nolikt kāju pie zemes?

-    Iespējams, bet tas ir nelāgi, jo tagad viņš droši var skraidīt ar visām četrām kājām.

-     Neraizējieties, mister Heriot. Jūs abi dakteri esat visu izdarījuši uz to labāko. Bet tas mazais puiškāns visādā citādā ziņā ir zelta vērtē. Esmu jums ļoti pateicīgs.

Kad viņš devās projām un šunelis tenterēja uz trim kājām viņam līdzi, piebrauca Kelams. Noskatījies abiem aizejošajiem nopakaļ, viņš, greizi pavīpsnādams, noteica: - Tā ir, ka dažkārt neizdodas pat vislabākie nodomi.

Pagāja vēl daži mēneši, kad Kelams, viendien Darovbijas un Haltonas avīzi lasīdams, ieteicās. - Paskat, kas te teikts: sestdien pusdienlaikā pie pilsētas valdes nama godinās Rūpertu Neilistu, kas nesen ievēlēts par Hārgrovas pilsētas mēru.

- Labi gan, ka godinās veco Rūpu, - es atsaucos. - To viņš godam nopelnījis - daudz laba pilsētai izdarījis. Man viņš patīk.

Kelams palocīja galvu. - Man arī. Un kā tu domā, vai mēs nevarētu uz kādu brīdi aizšaut turp paskatīties, kā viņu slavina?

Es domīgi paskatījos uz viņu. - Tas būtu itin koši. Nekādi lielie darbi uz sestdienu nav pieteikti. Parunāšu ar Zigfrīdu, gan jau viņš apņemsies cietoksni noturēt.

Un sestdienas pusdienlaikā mēs abi ar Kelamu stāvējām cilvēku barā saules apmirdzētajā laukumā Hārgrovas pilsētas valdes nama priekšā. Kāpņu augšgalā abās pusēs masīvajām durvīm bija nolikti vairāki lieli trauki ar puķēm. Cilvēku pulkā valdīja priecīgs, gaidpilns noskaņojums, BBC televīzijas kameras bija uzņemšanas gatavībā, pavērstas pret durvīm.

Ilgi mums nenācās gaidīt. Durvis plaši atvērās. Tajās parādījās ar mēra zelta ķēdi izgreznojies Rūps, viņam līdzās pilsētas mēra kundze. No pūļa uzbrāzmoja vētraini slavinājumi. Draudzīgās sejas, rokas, kas māja sveicienus, apliecināja viņa popularitāti. Apsveikuma saucieni vēl pieauga spēkā, kad, gluži negaidot, saimniekam pa pēdām iztipināja Tičs. Pilsētā visi zināja, cik ļoti Rūps pieķēries savam sunim.

Un tad troksnis pēkšņi pārvērtās, visā laukumā uzbrāzmoja skaļi, nevaldāmi smiekli. Tičs mierīgi panācās uz priekšu līdz lielajiem puķu traukiem un pie viena no tiem pacēla kājiņu, atvieglodamies pie viena no lielajiem puķupodiem. BBC operatori steidzās šo ainu iemūžināt, padarot mazo Tiču slavenu visā pasaulē. Smiekli vēl nerima, kad nelielā procesija nokāpa pa portāla kāpnēm un devās cauri pūlim, kas draudzīgi pašķīra ceļu pilsētas mēram, viņa kundzei un Tičam arjergardā.

Jauka, patīkama, saderīga aina, taču mums abiem ar Kelamu acis kavējās tikai pie viena no gājiena dalībniekiem.

Kelams iegrūda man dunku sānos. - Vai tu redzi to pašu, ko redzu es?

-    Redzu… - es izdvesu. - Protams, redzu.

-    Viņš ir vesels. Tek uz visām četrām. Un ne drusciņ neklibo.

-   Jā… vareni… brīnum brīnišķīgi! - Lieliskajā triumfa sajūtā likās, ka pat saule spīd spožāk.

Nespējām ilgāk vairs nočiesties, to vajadzēja apspriest. Kad jau sēdējām mašīnā, Kelams sacīja: - Tas iesākās tad, kad Tičs kārtojās pie puķupoda. Vai ievēroji?

-    Jā… viņš pacēla veselo kāju un balstījās ar visu svaru uz klibās.

-    Tas nozīmē… - Kelams smēja pār visu ģīmi.

-Tas nozīmē, ka viņš nekad vairs neklibos. - Kelams apsēdās pie stūres un, iedarbinot motoru, atvieglots nopūtās: - Dažkārt gadās ari uzvarēt.

50. nodaļa

Bobs Stokdeils bija vienīgais dzīvajos palikušais kataklizmā, kas piemeklēja "Lorda Nelsona" krogu. Sabristiem gumijas zābakiem kājās, plakanu žokejnīcu galvā, viņš sēdēja uz augsta ķebļa bāra letes galā, šķiet, pilnīgi neuzņēmīgs tiklab pret dūdu vienmuļo mūziku, kā pret jauniešu bariņa skaļajām balsīm. Es izcīnījos līdz bāram un, pievācis savu alus pinti, paliku turpat stāvam un vēroju ainu, kas iezīmējās pret pretējo sienu. Vēl pirms gada "Lords Nelsons" bija parasts Jorkšīras ciema krogs. Atceros kādu vakaru, kad iegriezos tur kopā ar draugu no manas jauno dienu pilsētas Glāzgovas. Toreiz te bija tikai viena liela krog- istaba, kas drīzāk atgādināja plašu virtuvi ar nomelnējušu virtuves pavardu galā. Ozolkoka krēslos ar augstām atzveltnēm pie masīviem ēvelētu dēļu galdiem allaž sēdēja kāds desmits laucinieku, katram priekšā alus pinte. Šie pamatīgie krēsli, kam cauri nepūta asie vēji, kas brāzmoja kalnu tīrumos un ganībās, kur aizritēja šo vīru mūžs, bija drošs patvērums.

Valodas nekad nepacēlās skaļumā augstāk par paklusu mur- muļošanu. - Nu, vai zini, te gan ir īstā miera valstība, - sacīja mans draugs, gandrīz ar apbrīnu vērodams krodzinieku, kas, kreklos un bikšturos izmeties, nesteidzīgi nokāpa pagrabā un atgriezās, uznesdams augšā lielu emaljētu krūzi ar alu. No tās viņš piepildīja iztukšotās glāzes, lietpratīgi parūpēdamies, lai katrā tiek vajadzīgais putu daudzums.

-    Mazliet citādi kā Vestnīlstrītā, vai ne?

Viņš iesmējās. - Citādi gan. Es tikai lāgā nesaprotu - vai viņam tas atmaksājas? Ik vakaru kādi desmit iegriežas un tie paši necik daudz nenodzer.

-     Man šķiet, nekāda liela atmaksāšanās viņam nesanāk - varbūt pāris mārciņu nedēļā. Krodzinieks ir arī sīkzemnieks - viņam ir gan govis, gan cūkas, ar ko sagādāt iztikšanu. Krogs viņam ir vairāk tāda patīkama blakusnodarbošanās.

Draugs nodzēra no savas glāzes malku alus, izstiepa kājas un pievēra acis. - Ir jau gan te patīkami. Aizmirstas visi grūtumi. Gaužām jau jauki.

Patiesi bija jauki, apmēram tāpat kā visos ciemu krogos visapkārt Darovbijai. Bet, paraugoties uz modernizēto "Lordu Nel- sonu", man prāts kļūst nemierīgs - cik ilgi pārējie krodziņi vēl saglabās sendienīgo jaukumu…

Jaunais īpašnieks, kas pārņēma "Lordu Nelsonu", laiku velti netērēdams, ķērās pie revolucionāriem pārveidojumiem. Viņš nebija fermeris, viņš bija pieredzējis viesnīcnieks, tūliņ nojauca virtuves pavardu krogistabas galā un tā vietā izveidoja elegantu bāru ar spoguļsienu un mirdzošu pudeļu rindām aizmugurē, bet visas istabas garumā leti ar augstiem ķebļiem. No šāda krodziņa gleznainajā Vesbijas ciemā kalna nogāzē viņš gaidīja lielas lietas. Sienas izgreznoja ar apaušiem, pakaviem, medībragiem un dažādiem sporta piederumiem. Vecmodīgie krēsli un galdi tika aizvākti un gala siena nojaukta: viesi mielojās elegantā ēdamzālē, kur es savulaik saņēmu teļus un ārstēju cūkas.

Gandrīz vienlaikus bija vērojamas divas norises: jauna tipa apmeklētāji lielā daudzumā brauca šurp no Jorkšīras prāvākajām pilsētām, bet līdzšinējie nemanot pazuda. Es tā ir neuzzināju, uz kurieni pārcēlās fermu ļaudis, laikam taču uz aluskrogiem citos apkārtējos ciemos. Bet Bobs Stokdeils palika. Es nesapratu, kāpēc, un to arī neuzzināju, jo Bobs pēc dabas bija nerunīgs. Varbūt viņš bija mazliet jucis, bet varbūt juta, ka jāpaliek tanī pašā telpā, kur nosēdējis tik daudz vakaru ilgus gadus. Cik man gadījās tur iegriezties, allaž redzēju viņu tur sēžam - pastāvīgi uz viena un tā paša ķebļa, bet zem ķebļa saritinājusies gulēja viņa vecā sune Mega. Dzirdēju, ka viņš tur ierodoties vairākus vakarus nedēļā, nelikdamies par pārmaiņām ne zinis. Vesbija atradās garajā ceļā, kas veda uz kalniem. Pa to esmu braucis tūkstošiem reižu. Un, ja gadījās atgriezties no kāda izsaukuma vakarā, es lāgiem iegriezos bārā izdzert glāzi alus. Šai vakarā es biju nopūlējies, ievietodams govij atpakaļ izslīdējušu dzemdi, un tagad nesteidzīgi sūcu alu tīkamā apmierinājumā, kāds rodas pēc veiksmīgi padarīta darba.

Vienbrid pamanīju, ka burzma ap bāru kļuvusi klajāka, un aizstūrēju līdz Bobam. - Labvakar, Bob, - es viņu uzrunāju. - Skatos, kā jūsu glāzē krities līmenis. Vai atļausiet to pacelt?

- Jāā, pateicos, mister Heriot, pamatīgi nokrities. - Viņš izdzēra atlikušo pāris collu tiesu un pastūma iztukšoto glāzi pa leti. Viņš runāja lēni, rūpīgi artikulēdams vārdus. Tuvojās kroga slēgšanas stunda, viņš droši vien šeit sēdēja jau krietni ilgi, kriti- nādams līmeni alus pintēs, un nu bija sasniedzis stadiju, kad gribējās pieminēt senās dienas un pasauli toreiz.

Pieliecos, kur starp ķebļa kājām bija redzams Megas jau krietni sirmot sākušais purns. Noglaudīju Boba palīgu un draugu. Dienā viņa turēja govis vienkop, neļaudama tām aizklīst, modri turējās postenī augu dienu, bet vakaros viņi abi kopā atpūtās.

Ieskatījos suņa draudzīgajās acīs, ko jau sāka apmiglot katarakta.

-    Viņa vairs nav nekāda jaunā, Bob, vai ne? - es ieminējos.

-    Jā, pavasarī, tā ap Lieldienu laiku, viņai būs pilni desmit gadi, bet vēl ir makten žirgta.

-Tiesa gan. Esmu viņu redzējis darbā. Viņa jums kalpos vēl ilgi.

Bobs svinīgi palocīja galvu.

Mēs brītiņu parunājāmies, man vienmēr sirds sila pret tādiem cilvēkiem kā Bobs, viņš piederēja pie tiem, kas saķēra un turēja ciet govis un vēršus, ko man vajadzēja potēt vai ārstēt, svīda kopā ar mani teļu un jēru saņemšanā. Man allaž patika tikties ar šiem vīriem brīvajos brīžos. Un Bobam acīmredzot arī mūsu aprunāšanās sagādāja prieku, ja pat mēle dažkārt maķenīt sametās un acis sāka gurdi virināties.

Izdzēru savu glāzi un paskatījos pulkstenī. - Nu man jāiet, Bob. Turieties, gan atkal tiksimies.

Viņš par atbildi noslīdēja no ķebļa. - Kustēšu es ar uz māju pusi. - Un, apdomīgi kājas celdams, viņš slāja uz durvīm.

Ārā maigajā vasaras vakara nokrēslī viņš devās pie sava divriteņa, ko bija pieslējis pie sienas. Es, iedams pie savas mašīnas, noskatījos. Biju šo rituālu redzējis jau vairākkārt, un tas mani aizvien intriģēja.

Bobs velosipēdu atstūma no sienas un kādu brītiņu apņēmīgi pūlējās to nostatīt vēlamā pozīcijā, pārsviest vienu kāju pār segliem. Pirmajā reizē neizdevās. Dažus mirkļus pastāvējis un laikam dziļi ievilcis elpu, no jauna cēla smagajā gumijas zābakā ieauto kāju. Arī šai reizē mēģinājums neizdevās. Man jau sāka likties, ka nupat nostiepsies gar zemi gan pats, gan ritenis, bet pēdējā mirklī viņš atguva līdzsvaru un, galvu nodūris, palika stāvam, laikam apspriezdamies pats ar sevi. Dažas sekundes tā pakavējies, viņš izslējās taisns, enerģiski sagrāba stūri, iestūmās un ar konvulsīvu lēcienu tika uz sēdekļa.

Aizritēja vēl viens saspringts mirklis, kad viņš pavirzījās uz priekšu tikai par dažām collām, galvenokārt pūlēdamies noturēt savu braucamo vertikālā stāvoklī. Un man - ne pirmoreiz - ienāca prātā, cik žēl, ka Bobs nekad nepiedalījās lēnbraukšanas sacensībās ar divriteņiem, kas tika rīkotas Darovbijā. Viņam godalga būtu nodrošināta gadu pēc gada. Atspiedies pret savu mašīnu, vēroju ceļojuma tālāko norisi. Vecā Mega, pie šādas pārvietošanās rutīnas pieradusi un to labi pazīdama, mierīgi soļoja ritenim blakus, ikreiz pieplakdama pie zemes, tiklīdz ritenis sazvarojas. Boba mājiņa atradās apmēram jūdzi no kroga, un man lāgiem būtu licies interesanti uzzināt, cik laika'viņiem vajadzēja, lai līdz turienei nokļūtu. Nekad man nav gadījies dzirdēt no viņa kādreizējiem kroga brāļiem, ka viņš būtu kaut reizi pa ceļam nokritis. Arī pats neesmu pieredzējis, ka Bobam būtu noticis kas ļauns.

Kad abi ceļinieki - cilvēks un suns - pazuda vasaras nakts tumsā, arī es sēdos mašīnā un braucu mājup.

Kā jau minēju - pusi mūža esmu pavadījis uz lielceļa, kas ved cauri Vesbijas ciemam, citādi nebija ari turpmākajos mēnešos, un šad tad iegriezos arī "Lordā Nelsonā". Un vienmēr redzēju Boba plakano žokejnīcu vīdam starp modernajām žaketēm un kleitām. Bet vienu vakaru, paskatoties cauri apmeklētāju biežņai uz bāra tālīno kaktu, pamanīju kaut ko neparastu. Devos tūdaļ turp. - Sveiks, Bob, - es uzsaucu. - Skatos, ka šovakar neesat paņēmis Megu līdzi.

Viņš paraudzījās uz tukšo vietu pie ķebļa kājām, tad iedzēra no glāzes malciņu alus.

-    Nē… - viņš atteica. - Nevarēju.

-    Kālab ne?

īsu brītiņu viņš neatbildēja, bet, kad ierunājās, balss bija piesmakusi un gandrīz nedzirdama: - Viņai ir vēzis.

-Ko?

-    Vēzis. Megai ir vēzis.

-    Kā jūs to zināt?

-      Viņai ir uzradies liels izaugums. Tas tagad skaidri saredzams. Auga jau labu laiku.

-    Kāpēc jūs man par to nekā neteicāt?

-Jūs būtu viņu iemidzinājis. Bet es negribu, ka viņu jau piebeidz.

-     Paga, paga… Jūs pārsteidzaties ar spriedumiem, Bob. Ne visi audzēji ir ļaundabīgi.

-    Šitenais noteikti ir. Tas ir nelietīgi liels - kā kriketa bumba.

-    Un kurā vietā viņai tas ir?

-     Pavēderē. Nokarājas gandrīz līdz zemei. Baigs. - Viņš izberzēja acis, it kā gribēdams izdzēst redzēto. Seja sirdsēstos sastingusi.

Es satvēru viņu aiz delma. - Nu pagaidiet, Bob. Pēc jūsu stāsta man drīzāk vedas domāt par piena dziedzera augoni.

-     Ak, nē, nē… šitais nav no tiem… šitais ir tik nešķīsti liels, - Bobs strīdējās pretim, ar plaukstām rādīdams bumbuļa apmērus.

-    Lielums neko nenozīmē. Nāciet, Bob, aizbrauksim uz jūsu māju un aplūkosim, kāds šis izskatās.

-Nē… nē… es jau z^nu, ko jūs darīsiet! - Acīs viņam ieplaik- snījās izmisums un neprātīgas bailes.

-    Es nedarīšu itin neko. To es jums apsolu. - Paskatījos savā pulkstenī. - Krogu drīz taisīs ciet. Ejam!

Viņš uzmeta man vēl vienu aizdomīgu skatienu, tad noslīdēja no ķebļa un parastajā piesardzīgajā gaitā devās uz durvīm. Kad izgājām ārā, es, kā parasts noskatījos cīņu ar velosipēdu, bet šoreiz trešajā piegājienā Bobs sabruka zemē kopā ar riteni. Šajā neaizmirstamajā ceļojumā Bobs krita vairāk reižu, un, piegājis klāt, lai palīdzētu viņam uzcelties, kad viņš uz mutes gulēja virsū divritenim, redzēju, ka viņš pilnīgi izgājis no jēgas.

Kad nonācām mājās, Boba brālis Ādams pārsteigts uz mums paskatījās. Ne viens, ne otrs no brāļiem nebija apprecējies. Kaut gaužām atšķirīgi raksturā, abi dzīvoja kopā itin saticīgi. Es, istabā iegājis, tūdaļ devos uz Megas guļvietu. Maigi pavēlu veco kuci uz sāniem. Audzējs patiesi bija liels, taču ciets kā akmens, pieaudzis cieši pie ādas, nekādā saskarē ar piena dziedzeri.

-     Paskatieties, Bob, - es sacīju, - varu brīvi iebāzt pirkstu starp bumbuli un Megas vēderu. Esmu pārliecināts, ka varu to nokniebt ar garantiju, ka nenodarīšu viņai neko ļaunu.

Bobs sanīcis nespēcīgi atkrita krēslā un, kad kuce piegāja pie viņa apsveicināties, sāka lēnām glāstīt tai ausis. Kaut kas sāpīgi aizkustinošs bija kuces kopskatā - aste kautri luncinājās, pavērtā mute it kā smēja, bet pavēderē gandrīz līdz zemei Šūpojās nejaukais bumbulis.

Mani vārdi palika bez atbildes. Klusumu pārtrauca Ādams: - Nu jūs redzat, kā tās lietas sastāv, mister Heriot. Es viņam jau nedēļām guļu ausīs, lai iet pie jums, bet viņš neliekas ne dzirdis. Sen man zuduse pacietība ar viņu.

-    Nu, Bob, kā būs? Vai atvedīsiet viņu pie manis uz ambulanci, cik driz vien iespējams? Jo drīzāk, jo labāk. Jūs taču negribat pieļaut, ka viņa tāda staigā apkārt.

Vēl brītiņu viņš klusēdams turpināja glāstīt suni, tad nolieca galvu uz krūtīm un klusu noteica: - Labi.

-Kad?

-    Es jums paziņošu.

Ādams ierunājās no jauna. - Re, kā viņš jums nesaka, un neteiks arī. Bet es jums pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka viņš nekad Megu pie jums nevedīs. Viņš cieši ieņēmis galvā, ka Megai jāmirst.

-    Tas tak ir stulbi, Bob! - es iesaucos. - Saku jums vēlreiz: esmu pilnīgi pārliecināts, ka ar viņu viss būs kārtībā. Un ja es viņu paņemtu tūliņ līdzi? Ko jūs par to teiktu?

Ar skatienu vēl joprojām grīdā urbdamies, viņš klusēdams papurināja galvu. Es nolēmu ķerties pie šoka taktikas.

-    Labi, tad es operēšu tūliņ.

Viņš pārbijies paraudzījās manī. - Kā… Tepat uz vietas?

-     Kālab ne? Tas nav nekāds grūtais darbs. Šāda operācija neskar nevienu dzīvībai svarīgu orgānu. Un ķirurga instrumenti man vienmēr ir mašīnā.

-    Cik laba doma! - strauji iesaucās Ādams. - Šī ir vienīgā iespēja, kā to nodarīt.

-   Tikai viens jautājums gan, - es sacīju. - Kad viņa pēdējoreiz ēda?

-   Viņa apēda pāris sausiņu šorīt, - atbildēja Ādams. - Tas arī ir viss. Pa īstam Bobs viņu baro tikai vēlu vakarā.

-    Labi: ļoti labi, tad būs viegli viņu anestezēt.

Bobs šķita gluži apstulbis, nerunāja ne vārda, pat nepakustējās. Mēs ar Ādamu sākām gatavoties operācijai. Šo abu pusmūža brāļu savstarpējās attiecības man jau sen likās interesantas. Viņi bija galēji pretstati. Ādams visā mūžā nekad nebija ņēmis mutē ne malku alkohola, tomēr ne mazākā mērā nenosodīja brāļa dzīves stilu, patiku iedzert alu un nīkt augiem vakariem "Lordā Nelsonā". Pats viņš labāk izvēlējās vakara izglītības kursus ciemā. Viņa jaunākā aizraušanās bija nelielu grīdas paklāju izgatavošana. Viņš arī nebija fermas strādnieks, bet kalpoja lielā piensaimniecības uzņēmumā par piena savācēju Deilas fermās. Viņš bija neliela auguma, visai smalki veidots, kustīgs un valdonīgs, nepavisam nelīdzinādamies smagnējam, mazrunīgajam brālim.

Kad biju novārījis instrumentus, uzcēlām Megu uz galda, un es viņu anestezēju ar barbiturāta injekciju vēnā. Apguldījuši viņu uz muguras, nostiprinājām situāciju ar apsējiem ap kājām, kurus savukārt apmetām ap galda kājām. Bobs, kas vēl nebija pat žokejnīcu no galvas noņēmis, sašļuka vārgāks ar katru mirkli un, kad iedevu brāļiem katram rokā pa pincetei, bet pats pacēlu skalpeli, viņš cieši aizmiedza acis. Šāda veida audzēju operēšanai biju izstrādājis savu sistēmu: elipses veidā pārgriezu ādu, tad ar pirkstiem aptvēru atklājušos audzēju. Tāds paņēmiens varēja likties visai rupjš, bet tas nodrošināja pret asiņošanu. Tikko biju izdarījis pirmo griezienu un atlocījis ādu, grasījos paņemt no brāļiem pincetes, lai aizkniebtu pāris asinsvadu, kad Bobs atvēra acis. Dobji ievaidējies, viņš atkrita uz šaura virtuves dīvāniņa un aizsedza seju ar plaukstām. Viņa kalsnais, trauslais brālis bija drāzts no cietāka koka. Kaut arī nedaudz nobālējis, tas tomēr satvēra abas pincetes, aizspiezdams vajadzīgos asinsvadus. Lūpas cieši sakniebis, viņš turējās braši.

Reiz darbu sācis, turpināju rosmīgi un ar pirkstiem aptvēru sfērisko audzēju, stumdams atpakaļ cīpslas, ar kurām tas turējās pie ādas. No pieredzes zināju, ka audzējam sakne vaidojusies tieši virs plata asinsvada. - Turiet pinceti gatavībā, Ādam, - es sacīju, taču gandrīz vienlaikus ar maniem vārdiem asiņu strūkla iešļācās viņam sejā.

Tieši šo mirkli Bobs izvēlējās, lai atvilktu rokas no acīm. Pietika ar vienu skatienu uz brāļa asinīm nošķiestajām brillēm, lai viņš atkristu atmuguriski guļus uz dīvāniņa. legārdzies kā aizžņaugts, viņš ar šļauganu roku pārvilka žokejnīcu pār ģīmi, aizsegdams acis, un palika tā guļam.

-    Labi nodarīts, Ādam, - es atzinīgi uzsaucu sīkajam brālim, kas bija noturējies postenī, stingri aizkniebis liktenīgo asinsvadu. - Nu esam ar darbu galā. Vēl tikai dažas šuvītes, un viss būs kārtībā.

Aizšuvu griezumu un atkāpos nostāk.

-   Re nu, - es apmierināts priecīgi sacīju, - vecā meičiņa tagad izskatās daudz labāk, kad vairs nav tā nejaukā bumbuļa. Runādams noglaudu kucītes gludo, glīti sašūto vēderu, taču nelaimīgā kārtā aizķēru izgriezto cieto audzēju, kas vēl nebija novākts. Tas noripoja no galda un ar blīkšķi nokrita uz grīdas pie dīvāniņa.

Bobs pagriezās un iztrūcies paraudzījās, meklēdams trokšņa cēloni. To ieraudzījis, viņš vaidus nosēcās: - Vella būšana! - un aši apsviedās ar seju pret sienu.

Tā viņš palika guļam, kamēr es palīdzēju Ādamam aiznest aizmigušo Megu uz viņas guļvietu, noberzt galdu un novākt visas operācijas pēdas.

Kad viss bija novākts un notīrīts, Ādams, paņēmis tējas katliņu, piegāja pie izlietnes ūdenskrāna.

-   Nezinu, kā jūs, mister Heriot, - viņš sacīja, - bet es tagad labprāt izdzertu krūzīti tējas.

-    Labprāt iedzeršu, - es atsaucos, atkrizdams uz krēsla.

Ādams pievērsās brālim, kas, kamolā sarāvies, gulēja, mums

muguru uzgriezis. - Un tu, Bob, vai tu arī dzersi?

Bobs pagriezās, uzslējās sēdus un pārlaida nedrošu skatienu virtuvei.

-   Nē… nē… - viņš nobuldurēja, pārgāja šķērsu pāri virtuvei pie plaukta, nocēla no tā pudeli brūnalus un glāzi. To piepildījis, ievilka krietnu malku, bet pēc tam aizstūrēja līdz Megas guļvietai un klusēdams noraudzījās uz aizmigušo suni, tā gludo vēderu un līdzeno šuvi. Nokņupis pie guļamgroza, viņš viegli glāstīja nemaņā guļošo, un lēnītēm viņam lūpās sāka iezīmēties smaids, kas pēdīgi izplūda pār visu seju.

-    Nūjā, - viņš ierunājās, - tad izdarījām gan.

-   Jā, Bob, vecīt, - brālis, viņam pretī pasmaidīdams, apstiprināja, - izdarījām.

Kad es pēc desmit dienām izņēmu Megai diegus no šuves, biju mikroskopā pārbaudījis, ka audzējs nav ļaundabīgs, un varēju Bobam ar mierīgu sirdi pavēstīt, ka viņam nav vairs jāraizējas.

Pēc tam neredzēju viņu gandrīz veselu mēnesi, līdz vienu vakaru cauri "Lorda Nelsona" smalkās publikas biežņai pamanīju Boba plakano žokejnīcu. Tuvojās slēgšanas laiks, un es devos pie viņa. Viņš piecēlās, no ķebļapakšas iznira Mega, un abi kopā viņi devās uz durvīm. Sune izskatījās jaunāka un spraunāka. Noskatījos uz abiem pa kroga logu. Tiklīdz viņi bija ārā, Mega nogūlās un, purnu uz ķepām nolikusi, gaidīja, līdz parastā norise būs galā un saimnieks divriteņa seglos nostiprinājies.

Pirms tam Bobs sagrāba divriteni pie stūres un pamatīgi sapurināja -jādomā, lai tas saprastu, kurš ir noteicējs. Šai vakarā viņam pietika ar diviem piegājieniem, lai tiktu ritenim mugurā, un, kaut arī šoreiz neiztika bez mīņāšanās uz vietas, tomēr visā viņa izdarībā bija jūtama zināma autoritāte. Drīz vien abi sāka savu ceļojumu mājup - droši un mierīgi, bez mazākajiem draudiem par krišanu.

Bobs bija no jauna sevi atguvis.

51. nodaļa

Uzlicis pēdējo šuvi un aizmetis pēdējo mezglu, Kelams, acu nepacēlis, dažas sekundes noraudzījās uz iemidzināto kaķi.

-   Džim, - viņš sacīja, galvu nepacēlis, - man diemžēl jāsaka, ka grasos tevi atstāt.

-   Ak… - Sajutu sirdī spēju triecienu. Pirmajā brīdī nesapratu, ko teikt. Kelams bija pavadījis kopā ar mums divus gadus un, tāpat kā visi jaunie veterinārārsti, zināmu laiku par asistentiem nostrādājuši, vēlējās uzsākt pats savu darba dzīvi. Bet man bija prātā tikai viena vienīga doma: negribēju, ka viņš aiziet.

Nekādu atbildi nesaņēmis, Kelams turpināja: - Jā, man radusies iespēja dabūt darbu īsti pa prātam.

-    Ak… - mans aprobežotais vārdu krājums sāka mani pašu kaitināt un lika justies kā idiotam. - Nūjā… saprotu. Zināms, Kelam. Un uz kurieni tu gribi doties?

Manas smadzenes pamazām sāka atkal darboties, un viena doma man likās nemaldīgi droša: tā noteikti būs kāda nomaļa, pirmatnēja, pusmežonīga vieta kaut kur Skotijas ziemeļos… varbūt Rietumu salās.

-    Uz Jaunskotiju, - viņš atbildēja.

-     Ak Dievs! - es pēkšņi atskārtu, ka vispār viņu nemaz nepazīstu.

Viņš iesmējās. - Tā jau man likās, ka tu kaut ko tamlīdzīgu sacīsi. Es sakontaktējos ar vienu puisi, kam prakse tanī novadā. Tur būs man piemērotas perspektīvas. Plaši lauku apvidi, primitīvi apstākļi. Savvaļas dzīvnieku bagātība un dažādība. Daudzi vientuļi, neapdzīvoti nogabali. Turklāt tie nemaz nav tālu jāmeklē. Vai tu to saproti un spēj iedomāties? - Viņa skatiens aizklīda kādā man nezināmā tālē, it kā tumšās acis būtu saskatījušas Apsolīto Zemi.

Nu es arī iesmējos. - Ak, piedod, Kelam, man tiešām žēl, ka tā izturējos, bet tas uzkrita kā sniegs uz galvas, īstens šoks, bet izklausās, ka tā vieta tev būs traki piemērota, ceru, ka tu būsi tur ļoti laimīgs. Ko Dīrdre par to domā?

-     Priecājas. Nevar vien sagaidīt, kad pārcelsimies. Dzirdu tuvojamies Zigfrīdu. Mums vajadzēs arī viņam pateikt.

Dzirdējām manu partneri pa gaiteni tuvojamies. Pirmajā brīdī, kad pavēstījām viņam jauno ziņu, viņš izskatījās visai svinīgs, bet tad, tāpat kā es, priecīgi uzrunāja Kelamu, draudzīgi uzsizdams tam uz pleca. - No sirds priecājos, ka esat atradis ko tādu, kas jums tiešām patīk, manu zēn. Esmu pārliecināts, ka tā jums būs īstā vieta un jūs abi ar Dīrdri tur jutīsieties laimīgi. Man būs ļoti žēl no jums šķirties…

Viņš spēji aprāvās un norādīja uz milzīgu radījumu spalvu ietērpā, kurš lēnām tuvojās. - Kas…? Kas… tas tāds? - Gaiteņa pustumsā tas šķita strausa lielumā.

Kelams priecīgi pasmaidīja. - Tas ir gārnis. Es viņu savācu pirms divām dienām upmalā, kur viņš nelaimīgs klumburoja apkārt. Palidot nevarēja, laikam ievainots spārnā, bet, šķiet, sāk jau atkopties. - Kamēr kolēģis runāja, lielais putns saplivināja spārnus un aizplanēja ap stūri, izzuzdams mūsu skatienam.

-   Ceru… ļoti ceru, ka atkopsies, - viņš noteica, acu no Kelama nenolaizdams. Tad piepeši, galvu piešķiebis, ieklausījās, kā abi nesen iemantotie bruņurupuči kaut ko krimšķina, un iesmējās, teikdams: - Jā, man tiešām būs žēl no jums šķirties. Daudz kā pietrūks.

Nedaudzās nedēļas līdz Kelama aizbraukšanai aizskrēja kā vēja spārniem. Un, kad viņš un Dīrdre bija projām, manī palika salta tukšuma izjūta. Uzkāpu augšstāva dzīvoklītī, kur reiz bija mitinājies Džons Krūks un pēdējos gados Kelams. Abi viņi bija man kļuvuši par draugiem, tiklab aiz viena, kā aiz otra palika neaizpildīta vieta, tukšums, turklāt pārmaiņa, kas radusies, Kelamam aizejot, bija dramatiskāka, jo līdz ar viņu pazuda arī "zvērudārzs", pie kura bija tā pierasts, un, kad atvēru logu istabā, kur Kelams pirmajā dienā bez žēlastības bija notiesājis veselu plātsmaizi, un paraudzījos ārā, saradās daudz atmiņu ainu un notikumu. "Vai atļauts paēst, ser?", "Tūliņ, man tikai Dīrdre jāieceļ kokā", viņa aizsapņojusies seja un tumšās acis, kad viņš izvilināja senu melodiju no manu bērnu vecās mūzikas kastes. Kelams bija interesanta personība, kamēr dzīvoja Darovbijā, taču ne mazāk interesanti bija izsekot viņa turpmākajai karjerai. Es regulāri saņēmu no viņa vēstules ar plašu aprakstu viņa praksē - apvidū ar nebruģētiem ceļiem un neapstrādātiem lauku plašumiem. Viņš pūlējās izvērst iespējami plašāk darbu ar mazajiem dzīvniekiem. Vēstules pēdējā rindā bieži bija lasāms: "Atļaujiet beigt, ser", un šie vārdi mani atkal aizveda atpakaļ senajās, kopā aizvadītajās dienās. '

Viņš aizrāvās ari ar borderkolliju apmācīšanu un lāgiem publiski demonstrēja savu dresētāja prasmi. Vairākas aitusuņu paaudzes cēlušās no viņa godalgotajiem vaislas suņiem, ko viņš bija nopircis no viena fermera, ar kuru bija sadraudzējies, kad dzīvoja Darovbijā. Viņš nopirka arī fermu Keipbretonā, it kā bez tās viņam nebūtu pieticis darba un noņemšanās.

Es regulāri tiku informēts arī par viņa bērnu piedzimšanu, kas visi tika audzināti pēc viņa ģīmja un līdzības - radināti pie āra dzīves un savvaļas dzīvniekiem, pie mežu un purvu pār- sta i gāšanas.

Bieži vien, lasot Kelama vēstules, nodomāju, ka viņš nu ir atradis savu īsto vidi, taču maldījos. Divdesmit gadu pēc viņa aizbraukšanas no Darovbijas man gadījās ārstēt govi tā paša viņa drauga - Alena Bērča - fermā. Alens turēja govs galvu un pār plecu man jautāja: - Vai esat jau dzirdējis pēdējos jaunumus par Kelarnu?

-Nē. Kas tie par jaunumiem?

-    Viņš brauc projām no Jaunskotijas.

-Nevar būt!

-    Brauc gan. Un kā jums šķiet - uz kurieni viņš pārcelsies?

Man galvā sagriezās vesels domu karuselis. Varbūt beidzot,

pusmūžā, iegādājies fermu, kur samērā pieklājīgi varēja izmitināt ģimeni, viņš nolēmis atgriezties šurp.

-    Nav ne jausmas, - es atteicu.

-    Uz Papuasu. Jaungvinejā.

-Ko?

-    Saku simtprocentīgu patiesību. - Alens pasmaidīja pār visu ģīmi. - Vai jūs būtu varējis to iedomāties?

-     Ak Dievs žēlīgais! No saltiem ziemeļiem pārcelties uz trakāko svelmi. To spēj izdomāt vienīgi Kelams. Varbūt Jaun- skotija viņam sāka likties pārāk civilizēta.

-     Tā varētu gan domāt. Labāk padzīvot tur, kur vēl saglabājusies laba daļa kanibālu, cik man nācis ausīs. Viens traks pui- sietis viņš ir.

Tādu Kelama raksturojumu biju no Darovbijas apkārtnes fermeriem dzirdējis tūkstošiem reižu, bet vēl nekad man tas nebija licies tik piemērots kā šoreiz. Sameklējis publiskajā bibliotēkā informāciju par Jaungvineju, kurp devies vai dosies Kelams, uzzināju, ka 1930. gadā pirmais baltais cilvēks kontaktējies ar kalnaino zemi un miljonu tās iedzīvotāju. Tā bija zeme pilnīgi bez civilizācijas un kontakta ar pārējo pasauli. Skatījos uz attēliem - mežonīga, neganta izskata gandrīz kaili cilvēki - vīrieši un sievietes - degunā ievērtām smailām kaula šķēpelēm, apbruņojušies ar lokiem un bultām - tādi viņi blenza fotoaparātā. Šie briesmīgie ļaudis nu būs viņa kaimiņi, un es ne mirkli nešaubījos, ka viņš tos mīlēs, jo sevišķi bērneļus, kam attēlos acu baltumi spīdēja vien. Vēstules sāka pienākt no Mendijas, kas atrodas Dienvidu kalnienē. Kā jau varēju gaidīt, Kelams bija sajūsmā par visu. Lauksaimniecība esot akmens laikmeta attīstības fazē, vienīgie mājlopi - cūkas. Vairums apmetņu nemainīgi palikušas tādā stāvoklī, kādā bijušas, kad tur ieradušies pirmie baltie cilvēki. Zemkopji esot visai primitīvi un lāgā negribot ņemt vērā to, ko viņš cenšoties tiem iemācīt, bet citādā ziņā lāga ļaudis. Tiklab viņš, kā Dīrdre jau ar visiem sadraudzējušies.

Mēnešiem un gadiem aizritot, viņš pilnīgi iekļāvās turienes dzīves attīstīšanā un uzlabošanā. Es uzzināju, kā viņš ieviesa liellopu, aitu un mājputnu turēšanu un audzēšanu, apmācīja zemniekus un ar savu nerimās enerģiju arī pats metās visos pasākumos.

1988. gadā man atrakstīja viena no viņa meitām, Sāra. Viņa rakstīja: "Tētis mani joprojām pārsteidz ar savām plašajām zināšanām par šejienes augu valsti un savvaļas dzīvniekiem. Paša izmēģinājumu fermā viņam ir 11 borderkolliju, 2 cūku ganusuņi (labradoru jaukteņi), 2 ūdensbifeļi, 5 zirgi, bez tam daudz govju, aitu, kazu, vesels mājputnu sortiments - vistas, pīles, pundurvis- tiņas un vesels bars pasta baložu."

Nolicis vēstuli, pakavējos domās pie nelielās dzīvnieku kolekcijas, kuru Kelams bija savācis Skeldeilas mājā. Tā bija tikai prelūdija visam turpmākajam. Nu "veterinārdakteris ar āpsi" patiesi varēja justies laimīgs.

52. nodaļa

Pagāja mēnesis pēc mēneša, bet manās attiecībās ar mūsu kaķiem nekas nemainījās, un es ar pastāvīgi pieaugošām bažām un nemieru vēroju, ka Olija kažoks atkal sāk izskatīties tāds, kāds bija pirms cirpšanas. Parādījās tādas pašas labi pazīstamās pinkas un lēkšķes, un, kad gads bija apkārt, runčuks izskatījās tikpat briesmīgi kā senāk. Ar katru dienu nepārprotamāk kļuva redzams, ka man kaut kas jādara. Bet kas? Vai man atkal vajadzēs viņu ievilināt lamatās? Laikam būs jāmēģina.

Sāku atkal visu tāpat kā pirmajā reizē - ar nembutālu. Helēna atkal nolika sazāļoto barības trauciņu. Bet Olijs šoreiz neuzķērās - apostīja ēsmu un aizgāja. Izmēģinājāmies nākamajā ēdienreizē. Viņš ar milzīgām aizdomām pārbaudīja cienastu un novērsās no tā. Nu bija gluži skaidrs: runcis nojauta ko nelabu.

Ieņēmis parasto pozīciju pie virtuves loga, sacīju sievai: - Helēn, man vajadzēs tomēr viņu kaut kā noķert.

-    Noķert? Tu domā - saķert tīklā?

-   Nē, nē. Tīkls noderēja tad, kad viņš vēl bija kaķēns. Tagad tas vairs nav iespējams.

-    Bet kā tad?

Es vēroju melno pinkulāci, kas tupēja uz mūra. - Nu, varbūt man noslēpties tev aiz muguras, kad iesi viņus barot, tad arī ar vienu grābienu viņu saķert un veikli iebāzt krātiņā. Pēc tam aizvestu uz ambulanci un anestezētu.

-   Nogrābt viņu un iebāzt krātiņā? - Helēna skeptiski atkārtoja. - Man tas izklausās pilnīgi neiespējami.

-Zinu. Tomēr šad tad man savulaik itin labi ir izdevies notvert pa kaķim, kustības man ir pietiekami ātras, ja vien izdotos noslēpties, lai viņš mani priekšlaikus nepamana. Katrā ziņā rīt pamēģināsim.

Nākamajā rītā Helēna salika trauciņos sakapātu jēlu mencu, kas kaķiem sevišķi garšoja. Uz vārītām zivīm tie pārāk kāri nebija, bet šis bija neatvairāms gardums. Atvērtais krātiņš bija nolikts labā slēpnī turpat tuvumā. Abi kaķi slaistījās uz žoga mūra - Džinija šmauga un vijīga spīdīgā kažociņā, Olijs nožēlojami sapinkojies, savēlušās vilnas lēkšķes tam neglīti nokarājās gar kaklu un sāniem.

Helēna, nolikusi ēdienu un, kā parasts, izdudinājusies un izču- binājusies ap kaķiem, nogaidīja, kamēr tie kāri sāk ēst, tad atgriezās virtuvē, kur es biju paslēpies un gaidīju.

-Nu ir īstais brīdis,-es sacīju. - Tu izej pavisam lēni ārā, es salīcis turēšos tev aiz muguras. Kad tu pieiesi pie Olija, viņš, jācer, būs pietiekami aizrāvies ar ēšanu un mani nepamanīs.

Helēna neko neatbildēja, kad es kā liptin pielipu viņai aiz muguras pilnīgā aizsegā.

-     Atiet! - Es ar kreiso ceļgalu pastūmu viņējo, un mēs izkūņojāmies ārā pa durvīm.

-     Smieklīga ērmošanās, - Helēna pačukstēja, - īstie tirgus kumēdiņi.

Piespiedis lūpas viņai pakauša pusē pie auss, es atčukstēju:

-    Kuš! Ej vien uz priekšu!

Kad mēs, šādi divkāršojušies, pielavījāmies pie kaķiem, Helēna pastiepa roku un noglaudīja Olijam galvu, bet viņš bija pārāk nodarbināts ar mencu, lai liktos zinis gar ko citu. Nu viņš bija tikai divu pēdu atstatumā no manis, pilnīgi pa tvērienam. Labākas izdevības man nekad nebija bijis.

Vienu roku apliecis Helēnai ap vidu, ar otru satvēru Oliju aiz čupra. Pāris sekundes pūkainais kamols man rokā neganti spārdījās, tad iestūmu to krātiņā. Kad vēru to ciet, pretī pastiepās izmisusi ķepa, taču tūliņ tika atbīdīta atpakaļ. Un glābšanās ceļš bija ciet.

Es sarāvos, kad mani ķēra smaga pārmetuma pilnais kaķa skatiens. Tas šķita sakām: "Vai tad atkal? Nē jel, nē! Nav taču iespējams, ka atkal! Vai tava nodevība nekad nebeigsies?"

Godīgi atzīstoties, jāteic, ka es tiešām jutos nejēdzīgi. Nabaga kaķuks, mana uzbrukuma līdz nāvei pārbiedēts, pat nemēģināja izlaist nagus, lai skrāpēdams aizstāvētos. Viņa vienīgā vēlēšanās bija izrauties un aizbēgt. Es nespēju viņu vainot par to, ka viņš manī saskata vislielāko ļaundari.

Tomēr mierināju sevi ar domu, ka beigu galā viņš atkal būs izskatīgs, sakopts dzīvnieciņš. "Tu, vecīt, pats sevi pēc tam vairs nepazīsi," es sacīju pārbiedētajam nabadziņam, kas, čokurā sarāvies, kaktiņā ievilcies, tupēja krātiņā man blakus uz sēdekļa, kad braucām uz ambulanci. Šoreiz gribēju visu nodarīt kārtīgi. - Neraizējies, tu izskatīsies glauni un jutīsies pavisam labi.

Zigfrīds piedāvājās man palīdzēt. Kad izcēlu Oliju no krātiņa uz galda, lai iešļircinātu viņam vēnā anestēzijas līdzekli, man rokās gulēja šļaugans, bezpalīdzīgs radījums.

Noraugoties uz dziļi aizmigušo vilnas kamolu, es mežonīgā tīksmē ķēros pie darba un ar elektriskajām dzirklēm nošņāpu visas liekās pinkas, izveidodams klasisku "īso cirpumu". Iznāca pamatīga nostrādāšanās.

Zigfrīds smējās, kad es pēc pabeigta darba pacēlu Oliju rokās un izgrozīju. - Nu viņš var rādīties jebkurā kaķu izstādē, - viņš sacīja.

Šie vārdi man ienāca prātā nākamajā rītā, kad kaķi ieradās uz žoga mūra brokastīs. Džinija vienmēr bija skaista, bet šorīt diezin vai varēja mēroties ar brāli, kas rāmi slāja šurp, mirdzinādams saulē melnbalto kažoku.

Helēna bija sajūsmā un, neatņemdamās glāstot runčuku, sacīja, ka nespējot noticēt brīnumainajai pārvērtībai. Es, protams, atrados parastajā slēpnī pie virtuves loga. Sapratu, ka būs jāpaiet ilgam laikam, līdz vispār uzdrīkstēšos parādīties Olijam acīs.

Drīz vien pārlieku skaidri atklājās, ka manas akcijas noslīdējušas zemāk par zemu, jo pietika man kaut solīti paspert ārā pa virtuves durvīm, lai Olijs pazustu zibens ātrumā. Situācija kļuva tik nelāga, ka man sāka uzmākties grūtsirdība.

-    Helēn, - es vienu rītu sacīju, - man tā būšana ar Oliju sāk krist uz nerviem. Man gribētos kaut ko izdarīt, lai būtu citādi.

-    To var izdarīt, Džim, - Helēna atteica. - Jāpanāk, lai viņš pa īstam iepazīst tevi. Un tev jāiepazīst viņš.

Uzmetu viņai nīgru skatienu. - Es bīstos par vienu - ja tu viņam par to ierunātos, viņš tev gan pateiktu, ka iepazinis mani pietiekami labi.

-    Zinu, zinu, bet, ja padomāsi par šiem gadiem, kopš kaķi mums ir, tad konstatēsi, ka viņi tevi tikpat kā nav redzējuši, izņemot ārkārtējus gadījumus. Es vienmēr esmu bijusi tā, kas viņus diendienā baroja, pasauca, apmīļoja. Mani viņi pazīst un man uzticas.

-    Tā tiešām ir. Bet man nav bijis laika noņemties.

-   Protams, tev nav bijis laika. Visa tava dzīve ir nebeidzams, garš skrējiens. Tu pārrodies mājās, lai tūliņ atkal drāztos projām.

Es domīgi palocīju galvu. Viņai bija taisnība, pilnā mērā taisnība. Visus šos gadus biju abiem kaķiem pieķēries, tos iemīļojis, biju kā prazdams par tiem rūpējies, nopļāvis nogāzē garo zāli, bet Helēna tos piejaucēja un allaž apmīļoja, es paliku tiem tāls un samērā nepazīstams ar negaidītu smeldzi sirdī par to, ka laiks tik nesaudzīgi aizsteidzies.

-   Nūjā, - es noteicu, - tagad droši vien jau ir par vēlu kaut ko uzsākt. Vai tev šķiet, ka es varētu vēl jelko pamēģināt?

-    Jā, - Helēna atbildēja, - tev jāsāk ar barošanu. Es zinu, ka pastāvīgi tev tas nebūs iespējams, tomēr tev jāizmanto jebkura iespēja būt šeit, kad kaķi jāpabaro.

-    Tu tātad domā, ka viņiem mīlestība iet caur vēderu?

-     Nepavisam. Tu tak tik bieži esi redzējis mani ar viņiem kopā un būsi ievērojis, ka viņi nepaskatās uz ēdienu, pirms neesmu viņus apmīļojusi un noglaudījusi. Viņiem galvenais ir uzmanība un sirsnība, nevis ēdiens.

-    Es vairs ne uz ko neceru. Ar savu izskatu vien esmu viņiem kā dadzis acī.

-     Tev būs jāpiemērojas. Man arī pagāja ilgs laiks, līdz viņi pie manis pierada. Ar Džiniju bija grūti. Viņa ir tramīgāka nekā brālis. Pat vēl tagad, ja straujāk tuvinu roku, viņa aizbēg. Par spīti visam, kas līdz šim noticis, man šķiet, ka tava galvenā cerība ir Olijs. Kaķiem ir gandrīz neizsmeļama atmiņas banka.

-     Labi, - es noteicu. - Iedod man viņiem nolemto barību un pienu. Sākšu tūliņ, nav ko gaidīt.

Tā sākās viena neliela sāga manā dzīvē. Kad vien man bija brīvs brīdis, par kaķu barotāju kļuvu es. Izliku trauciņus uz žoga mūra, bet pats paliku turpat stāvam un gaidām. Sākumā izgaidījos velti. Skaidri redzēju, kā abi minči no šķūnīša skatās uz mani. Divi purniņi - melnbaltais un zeltainbaltais - vērīgi sekoja katrai manai kustībai, tomēr viņi vēl ilgi nespēja sadūšoties un nākt pie barības, iekams es nebiju posteni atstājis. Un, tā kā mana dzīve noritēja visai neregulāri, bija diezgan grūti noturēt jauno sistēmu darbībā. Tajos rītos, kad man bija agri izsaukumi, kaķiem brokastis nokavējās par stundu vai vēl ilgāk. Vienā šādā reizē, kad brokastis atkal krietni kavējās, likteņa pirksts pārmaiņas labad iedarbojās man labvēlīgi: kaķu izsalkums ņēma virsroku, un izbadējušies tie tuvojās barībai, kamēr es nepakustēdamies stāvēju tuvumā. Ēda viņi ļoti steidzīgi, ik mirkli uzmezdami pa aizdomīgam skatienam manai nekustīgajai figūrai. Paēduši tie tūdaļ nozuda. Es apmierināts smaidīju. Ledus bija ieplaisājis.

Šim rītam sekoja diezgan ilgs laika sprīdis, kad es kaķu brokastlaiku nostāvēju mierā, un viņi pamazām pierada pie manis kā pie ainavas sastāvdaļas. Beidzot es iedrošinājos piesardzīgi pacelt roku. Viņi uzreiz atkāpās. Taču turpmākajās dienās viņiem manas rokas kustība vairs gluži tik draudīga nelikās, un manas cerības auga augumā.

Kā Helēna pareizi bija paredzējusi, Džinija tiešām diedza prom, tiklīdz es sakustējos, un vairs nerādījās, turpretim Olijs aizbēga gan, bet driz vien atgriezās atpakaļ un pat sāka mani vērot. Man viņa skatiens šķita pārsteigts, it kā viņš, iespējams, būtu ar mieru aizmirst pagātni un pat revidēt savus uzskatus par mani. Daudzu dienu bezgalīgā pacietībā es pamazītēm virzīju roku viņam aizvien tuvāk un pēdīgi pienāca neaizmirstamais brīdis, kad viņš, neizkustēdamies no vietas, ļāva man ar pirkstu pakņudināt viņam vaigu, un, kad es maigi noglaudu viņa kažoku, viņš paraudzījās manī ar nepārprotami laipnām acīm un tikai pēc tam aizlocījās projām.

- Helēn, - es sacīju, pagriezies pret virtuves logu, - mēs beidzot sākam draudzēties. Nu vairs ir tikai laika jautājums līdz brīdim, kad drīkstēšu viņu glāstīt ar tikpat drošu roku kā tu. - Es biju gluži irracionāla prieka pārpilns un jutos piepildīts. Šādu reakciju varēja uzskatīt par stipri muļķīgu cilvēkam, kas gadu gadiem diendienā saskaras ar dažādiem dzīvniekiem, bet e^ pārdzīvoju patiesu prieku, domādams par turpmākajiem gadiem, ko pavadīšu, draudzējoties tieši ar šo kaķi.

Es vīlos. Tanī brīdī, protams, nevarēju zināt, ka pēc četrdesmit astoņām stundām Olijs būs pagalam.

Nākamajā rītā Helēna no dārza mani sauca: - Džim, nāc ātri šurp. Olijs… - Balss skanēja kā šausmu pārņemta.

Es aizskrēju turp. Helēna stāvēja pļaviņā aiz šķūnīša. Tur bija arī Džinija, bet no Olija tikai tumša masa zālē. Helēna satvēra manu roku, kad es noliecos. - Kas… kas ar viņu noticis?

Viņš gulēja nekustīgi. Kājas stīvi atstiepis, mugura uzliekta kūkumā, acis stiklainas.

-    Es bīstos, ka viņš ir pagalam. Izskatās pēc saindēšanās ar strihnīnu. - Bet, kamēr es runāju, viņš viegli sakustējās.

-    Pagaidi! - es sacīju. - Viņš vēl ir dzīvs, bet tikai mazliet. - Redzēju/ ka stingums atslābst, varēju saliekt kājas un viņu pacelt, nekādu reakciju no viņa puses nejūtot. - Tas tomēr nav strihnīns. Izskatās pēc strihnīna, bet nav. Drīzāk, jādomā, tas kaut kā saistās ar smadzenēm. Iespējams, ka trieka. - Mute man bija satraukumā izkaltusi sausa, kad aiznesu viņu uz māju un noguldīju. Viņš saraustīti, nevarīgi vilka elpu.

Asarās aizslāpušā balsī Helēna jautāja: - Kā tu varēsi viņam palīdzēt?

-    Bez kavēšanās aizvest viņu uz ambulanci. Darīsim viņa labā visu, ko spēsim. - Noskūpstīju Helēnu uz asarainā vaiga un aizskrēju pēc mašīnas.

Ambulancē abi ar Zigfrīdu vispirms ar sedatīvu viņu nomierinājām, jo viņš sāka raustīt kājas, pēc tam injicējām steroīdus un antibiotikas, un vieglu narkotiku devu vēnā. Novietoju viņu lielajā atpūtas krātiņā.

Noraudzīdamies, kā viņš tur gulēja, kā viņam neapzināti raustījās ķepiņas, es ieminējos. - Vairāk laikam mēs neko viņa labā darīt nevaram?

Zigfrīds papurināja galvu. Viņš bija vienisprātis ar mani par diagnozi: trieka, kaut kāda neredzama cerebrāla asiņošana. Vienalga, kādā vārdā to nosauca, bojājumam bija sakars ar smadzenēm. Redzēju, ka viņš jūtas tikpat nevarīgs un bez padoma kā es. Visu dienu aprūpējām un uzmanījām viņu, cik spējām, un vienu brīdi pēcpusdienā likās, ka sāk iestāties neliela uzlabošanās, bet vakara pusē koma atjaunojās un naktī viņš nomira.

Vedu viņu uz mājām, un, kad noguldīju mašīnā uz sēdekļa, spīdīgais, gludais kažociņš likās kā rūgts apsmiekls, jo viņam tā vairs nevajadzēja, viņam viss bija beidzies.

Aprakām viņu aiz šķūnīša, dažus soļus no salmu klājiena, kur vairākus gadus atradās viņa guļvieta.

Veterinārdakteri ne ar ko neatšķiras no citiem cilvēkiem, kad zaudē iemīlētu dzīvnieku. Mēs abi ar Helēnu jutāmies ļoti nelaimīgi. Cerējām, ka laiks aizdziedēs brūci, taču palika vēl viena sāpīga problēma. Kas notiks ar Džiniju?

Abi šie kaķi mūsu dzīvē bija kļuvuši par nešķiramu, nedalāmu vienību, nespējām iedomāties vienu bez otra.

Ne mirkli nešaubījāmies, ka viņai pasaule bez Olija liekas nepilnīga. Vairākas dienas viņa nepieskārās ēdienam. Mēs viņu nemitīgi saucām un aicinājām, bet viņa parādījās tikai pāris reižu, apgūlās pāris soļu no šķūnīša un, it kā kaut ko meklēdama, mulsi raudzījās visapkārt, un pēdīgi beidzot apgūlās salmu klājienā. Pirmoreiz visā nodzīvotajā mūžā viņai nu vajadzēja gulēt tur vienai. Vēl vairākas nedēļas apjukums viņas acīs neizzuda, kad viņa mulsi raudzījās visapkārt un droši vien redzēja daudz ko tādu, par ko mums nebija ne jausmas.

Vairākas dienas pienesām viņai ēdienu klāt guļvietā, līdz beidzot atvilinājām viņu atkal uz žoga mūri. Viņa tik tikko turējās kājās. Piebāzusi purniņu pie barības trauka, viņa nesteidzās ēst, bet acīm redzami gaidīja Oliju piebiedrojamies.

- Cik vientuļa viņa jūtas, - sacīja Helēna. - Mums vairāk nekā jelkad jānodarbojas ar viņu. Lūkošu iespējami daudz uzturēties ārā viņas tuvumā. Vislabākais atrisinājums, protams, būtu, ja mēs viņu spētu pieradināt pie uzturēšanās telpās, mājā. Bet neticu, ka izdosies to panākt.

Noraudzījos uz kaķenīti un prātoju, vai jelkad spēšu pierast pie skata, ka uz mūra redzams tikai viens kaķis, bet aizvilināt vientuļnieci Džiniju uz istabu, par spīti visiem Helēnas pūliņiem, šķita nepiepildāms sapnis. - Jā, - es sacīju, - maz ticams. Bet ar Oliju es guvu zināmus panākumus. Tagad pamēģināšu ar Džiniju.

Zināju, ka tas prasīs daudz laika un ka varbūt manai iecerei nav ne mazāko izredžu uz piepildīšanos, jo Džinija allaž bija biklākā no abiem, tomēr biju cieši apņēmies pamēģināt. Sāku noņemties ar viņu, kad vien radās brīvs laiks un izdevība. Noliku viņai barību, grozījos virtuves durvju priekšā, aicināju viņu gan ar balsi, gan ar rokas mājieniem. Taču pagāja diena pēc dienas, viņa ēda manis pasniegto barību, tomēr pieskarties neatļāva. Bet pienāca diena, kad viņai varbūt radās vēlēšanās pēc sabiedrības, viņa neparāvās atpakaļ un ļāva man ar pirkstu pakņudināt viņai vaidziņu, gluži tāpat, kā bija atļāvis Olijs.

Turpmākajās nedēļās es mierīgi drīkstēju pakasīt viņai vaidziņu un pat palaist roku tālāk, noglaudīt galvu un ausis. Pēdīgi nokļuvu līdz visaugstākajam sasniegumam - drīkstēju slidināt plaukstu pāri visam augumiņam. Tas bija augstākais sasniegums. Kopš tās dienas viņa sāka citu pēc citas atmest visas formalitātes, pati prasīja ēdienu, berzās gar manu roku vai plecu, ja biju pieliecies. Viena no vislielākajām laipnībām, ko viņai labpatika izrādīt, bija pabakstīt mani ar purniņu pie vaiga un pat ieskatīties acīs.

Vienu rītu, dažus mēnešus pēc tam, kad biju noslēdzis draudzību ar Džiniju, Helēna mūs pārsteidza Šādā pozā. Es stāvēju pie durvīm, Džinija uz mūra, un mēs patlaban saberzējāmies ar deguniem, skatīdamies viens otram acīs, un man tas šķita tik brīnišķīgi, ka nekad neapniktu. Izdzirdu aiz muguras balsi.

Helēna klusu sacīja:

-    Vēroju veterinārārstu darbā.

-    Turklāt ļoti patīkamā, - es atteicu, nemainīdams stāvokli. Zaļās acis draudzīgi vērās manējās tikai pāris collu atstatumā. - Un gribu tev svinīgi pavēstīt, ka šī ir mana vislielākā uzvara.

Heriots Džeimss  Ik dzīva radībiņa. No angļu vai. tulk. H. Lapiņa, māksi. M. Muskare, R., Alberts XII, 2000., 360 lpp.

UDK 821.111 -31

Parakstīta iespiešanai 28.06.2000. Formāts 84 x 108/32. Apgāds "Alberts XII", Katoļu ielā 22, Rīgā, LV 1003. Reģistrācijas apliecība nr. 000322145. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", Puškina ielā 12, Rīgā, LV 1050.

[1] lords lovets popularizēja tvida audumus un ieviesa mode īpašas zaļas krāsas tvīdu ar vāji saredzamu citas krāsas rakstu.

[2] ap 40 °c.

[3] 39 - 40° c.

[3] Iekaisums zirgam kājas pēda zem pakava.

[4] pāri par 40° c.

[4]Ap 40,5° C. Suņa normālā temperatūra ir 38° C.

Content

Heriots Džeimss Ik dzīva radībiņa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa