Heriots Džeims

Ja vien viņi prastu runāt. Gadās arī tā…

DŽEIMS HERIOTS

JA VIEN VIŅI PRASTU RUNĀT

GADĀS ARĪ TĀ…

.

JA VIEN VIŅI PRASTU RUNĀT

.

/

1. nodala

Grāmatās nekas par to nebija rakstīts, es nodomāju, kad sniegs vērpetēja iekšā pa atvērtajām durvīm un bira uz manas kailās muguras.

Gulēju ar vaigu pie zemes uz bruģakmeņu klona riebīgā dubļu peļķē, roku vai līdz plecam sadzinis grūsnajā govī, ar kājām izmisīgi meklēdams kādu akmeni, pret ko atsperties. Biju līdz vidum kails, un sniegpārslas uz manas miesas sakusa kopā ar mēsliem un sakaltušajām asinīm. Neredzēju itin nekā ārpus plīvojošā gaismas apļa, ko viesa dūmojošā petrolejas lampa, kuru fermeris turēja man virs galvas.

Nē, grāmatās nebija ne vārda par to, kā tumsa jāgrābstās pēc virvēm un instrumentiem; par to, ka jālūko saglabāt tīrību, mazgājoties pusspainī remdena ūdens; par to, cik klona akmeņi nejauki griežas krūtīs. Ne vārda par to, kā pamazām notirpst rokas, kā muskuļi kļūst nevarīgi, pirkstiem cīnoties pret govs spēcīgo dzīšanos.

Nekur ne ar vārdu nebija pieminēts pagurums, izmisīgā apziņa, ka viss velti, un kaut kur tālumā klusītēm jau ieskanas panikas balss.

Gluži neviļus nāca prātā attēls akušērijas grāmatā. Govs stāv uz spoži noberzta klona, bet slaids veterinārārsts nevainojami spodrā virsvalkā tur pieklājīgā atstatumā pastieptu roku. Viņš ir mierīgs un smaida, arī fermeris un viņa palīgi smaida, pat govs smaida. Nekur ne mēslu kripatiņas, ne asins piliena.

Puisis tanī bildē tikko ir ieturējis sātīgu azaidu un tad iegriezies turpat kaimiņos saņemt teliņu — tīrā prieka pēc, gluži kā iebaudīt 1 saldo ēdienu. Viņš nav, aukstumā drebēdams, rausies ārā no gultas divos naktī un kratījies divpadsmit jūdžu pa sasalušām, piesnigušām dangām, pusnomodā gaidīdams, kad starmešu gaismā parādīsies vientuļā ferma. Viņš nav rāpies pusjūdzi augšup pa slīpo nogāzi uz šķūni, kuram nav durvju un kurā guļ viņa pacients.

Es pūlējos tikt par collas tiesu dziļāk govī. Teļam bija atpakaļ atmesta galva, un es, neganti mocīdamies, ar pirkstu galiem stūmu tuvāk viņa apakšžoklim tievu aukliņu ar cilpu galā. Mans delms visu laiku bija saspiests starp teļu un govs iegurņa kaulu. Ikreiz, kad govs sāka dzīties, spiediens kļuva nepanesams, bet, tiklīdz govs pierima, es pastūmu pirkstus par collas tiesu tālāk. Prātoju — diezin, cik ilgi spēšu to izturēt. Ja pavisam drīz neizdosies satvert žokli, es to teļu nemūžam ārā nedabūšu. Nostenējos, sakodu zobus un turpināju.

Vējš atkal iepūta sniega vērpetīti, un es gandrīz vai dzirdēju pārslas čūkstam uzmanos nosvīdušās muguras. Arī piere bija sviedros norasojusi, un sviedri pilēja acīs, kamēr es neatņēmies cīnījos uz priekšu.

Grūtas atnešanās reizē allaž pienāk brīdis, kad mostas šaubas, vai maz izdosios šai.cīņā uzvarēt. Man šis brīdis 11u bija pienācis.

Galvā sāka veidoties iespējamas sarunas, piemēram: «Varbūt labāk govi nokaut, iegurnis tai šaurs, es neticu, ka teļš varēs tam tikt cauri» vai: «Viņai ir labs barojums, par tādu gaļu saņemsiet visaugstāko cenu. Vai jums nešķiet, ka nopelnīsiet vairāk, ja paaicināsiet miesnieku?», vai varbūt: «Ļoti nelāgs gadījums. Pareizi noaugušā govī būtu tīrais nieks pagriezt teļam galvu pareizi, bet šeit tas nav iespējams.»

Protams, varēju izvilkt teļu embriotomiski — apmest stiepli ap kaklu un galvu nogriezt. Šādas atnešanās beigās salmos parasti paliek vārtāmies galva, kājas un kaudze iekšu. Ir sarakstītas biezas mācību grāmatas par dažādām iespējām, kā sagraizīt teļu.

Bet šoreiz nederēja neviens no šiem padomiem, jo teliņš bija dzīvs. Vienubrīd biju ar pirkstu sasniedzis teļa muti un satrūkos, kad sajutu, ka telēns cenšas ar mēli zīst manu pirkstu. Tas bija pārsteigums, jo šādā stāvoklī teļi parasti mēdz būt beigti — govs dzemdes kontrakcijas aizspiež nenormāli izliekto kaklu. Bet šinī mazulī vēl plīvoja dzīvības dzirkstelīte, tāpēc tam jāizklūst laukā vienā gabalā.

Aizgāju pie spaiņa, kurā ūdens bija atdzisis un asiņains, un klusēdams saziepēju rokas un delmus. Pēc tam no jauna nometos zemē, juzdams akmeņus spiežamies krūtīs vēl sāpīgāk nekā pirrnāk. Atspiedos ar kāju pirkstiem pFCt akmeņiem, noskurināju sviedrus no pieres un iebāzu govī roku, kas pašam šķita gluži ļengana; telēna asās priekškājeles berzās" man gar ādu kā smilšpapīrs; sataustīju kakla izliekumu, tad ausi; no turienes ar mokām tiku līdz vaigam, cerēdams sasniegt apakšžokli; pašreiz tas man šķita augstākais dzīves mērķis.

Pats nespēju noticēt, ka esmu tā noņēmies jau gandrīz divas stundas — ar gaistošiem spēkiem iedabūt žokli nelielajā cilpā. Biju izmocījies visādi — gan atstumdams teļa priekškājas, gan ar trulu āķi cenzdamies satvert acs dobumu, beigās tomēr atgriezos pie cilpas.

Šis gadījums bija smags jau no paša sākuma. Fermeris, misters Dinsdeils, bija garš, skumīgs, nerunīgs vīrs, kas allaž šķita gaidām, ka noliks visļaunākais. Viņam bija tāds pats garš, skumīgs, nerunīgs dēls, un abi noskatījās manos pūliņos, kļūdami ar katru mirkli drūmāki.

Taču visnelāgāk bija ar onkuli. Tikko iegājis piekalnes šķūnī, pārsteigts ieraudzīja uz salmu ķīpas sēžam večuku ar zibsnīgām acīm un apaļu platmaļu cepuri galvā. Viņš patlaban stūķēja pīpē tabaku, un visas zīmes rādīja, ka viņš gatavojas patīkami pavadīt laiku.

— Nu, jauno cilvēk, — viņš uzsauca ar nazālu vestrīgingasa .centru.

—  Es esmu mistera Dinsdeila brālis. Manas mājas ir Listondeilā.

Noliku savu nesamo un pamāju.

— Sveiki. Mans vārds ir Heriots.

Vecais nopētīja mani no galvas līdz kājām.

— Mans veterinārdakteris ir misters Brūmfilds. Būsiet tak par viņu dzirdējis — man liekas, ka viņu gan katrs pazīst. Varens vīrs, mūsu misters Brūmfīlds,īpaši teļu saņemšanā. Nav, ziniet, gadījies piedzīvot, ka viņam kādreiz viltos.

Es izmocīju vārgu smaidu. Jebkurā citā brīdī būtu priecājies, dzirdot, cik mans kolēģis vērtīgs, tikai ne pašreiz, tikai ne pašreiz. Vēl vairāk — večuka vārdi manās ausis ieskandināja vārgu, sērīgu zvārgulīti.

— Nē,misteru Brūmfīldu es diemžēl nepazīstu, — atteicu, novilkdams žaketi un vēl negribīgāk stiepdams kreklu pāri galvai. — Es tikai nesen ierados šai pusē.

Onkulim aiz brīnumiem mute palika vaļā.

—   Nepazīstat? Tad nu jūs esat vienīgais, kas viņu nepazīst. Listondeilā, varat man ticēt, viņu tur lielā godā. — Viņš sašutis apklusa un uzrāva sērkociņu aizkūpināt pīpi. Pēc tam uzmeta ašu skatienu manam ar zosādu pārklātajam torsam. — Misters Brūmfilds, kad noģērbjas, izskatās kā Lsts bokseris. Tādu muskuļu nevienam citam neesmu redzējis.

Man lēnām sāka velties virsū nespēks. Kājas piepeši likās kā svina pielietas. Kamēr es uz tīra dvieļa iztiku virves un instrumentus, vecais atkal atsāka valodas:

— Cik ta sen, ja drīkstu jautāt, jūs esat amatā?

— Apmēram septiņus mēnešus.

—   Septiņus mēnešus! — Onkulis iecietīgi pavīpsnāja, paurķēja pīpē tabaku un tūliņ pēc tam izlaida smirdīgu, zilu dūmu mākuli.

—  Jā, jā, nekas nav tik vērtīgs kā pieredze. Misters Brūmfilds strādājis nu jau vairāk nekā desmit gadu un savu darbiņu prot. No grāmatām vien gudrs netiksi. Es vienādiņ saku — pieredzes vajag.

Ielēju spainī antiseptisku līdzekli un rūpīgi noskaloju rokas līdz pleciem. Tad notupos pie govs.

— Misters Brūmfilds vienādiņ vispirms noziež rokas ar īpašu eļļu, — noteica onkulis, domīgi sūkdams pīpi. — Viņš teic, ka ar ziepēm un ūdeni vis nepietiekot, tā varot inficicrēt dzemdi.

Es ķēros pie darba. Bija pienācis saspringtais mirklis, ko piedzīvo ikviens veterinārārsts, pirmoreiz iebāžot roku govs ķermenī. Tuvākajās sekundēs uzzināšu, vai varēšu jau pēc piecpadsmit minūtēm alkal uzvilkt žaketi vai arī mani gaida stundu ilgs smags darbs.

Šoreiz uz laimi cerēt nevarēju; teļš gulēja nejēdzīgi. Galva atliekta atpakaļ, un brīvas vietas nemaz; varēja drīzāk domāt, ka atnesas tele, nevis otrā piena govs. Govs iekšiene bija pilnīgi sausa — «ūdens» droši vien noskrējis jau pirms vairākām stundām; gotene bijusi aizbēgusi uz kalnu pļavām, un atnešanās sākusies nedēļu pirms noteiktā laika; tāpēc saimniekam bija vajadzējis to atvest uz šo pussabrukušo šķūni. Lai nu ies kā iedams, savu gultu es tik drīz neieraudzīšu.

-      Nu, ko tad jūs tur atradāt, jauno cilvēk? - Onkuļa čukstēšana griezās klusumā kā nazis. — Ak, galva atliekta, ko? Tad jums tur liela ķēpāšanās nebūs. Esmu redzējis, kā to dara misters Brūmfilds — apgriež visu teļu otrādi un izvelk ar pakaļkājām pa priekšu.

Tādas muļķības biju dzirdējis arī agrāk. Neilgais prakses laiks man bija iemācījis, ka visi fermeri ir milzīgi zinātāji par citu fermeru ganāmpulkiem. Kad pašu lopiņiem uzbrukusi liksta, viņi skriešus metas pie telefona izsaukt veterinārārstu, bet kaimiņu nedienās ir pašpārliecināti, gudri un nekad'neskopojas ar padomiem. Otrs fenomens, ko biju iegaumējis, izpaudās tā, ka savus padomus viņi aizvien uzskatīja vērtīgākus par ārsta ieteikumu. Piemēram, šoreiz; onkulis acīmredzot tika vērtēts par ļoti gudru, un abi Dinsdeili bijīgi uzklausīja katru tā izteikto vārdu.

-      Šitādā darbā ir vēl otra iespēja, — onkulis turpināja, — jāpasauc pāris spēcīgu puišu ar virvēm, un teļš jāizrauj ārā raušus — ar visu atpakaļ atmesto galvu.

Es aizelsies pretojos. — Šinī šaurībā diemžēl nav iespējams teļu apgriezt otrādi, bet, raujot to ar varu, kamēr galva nav iegrozīta pareizi, var salauzt govij iegurni.

Dinsdeili samiedza šauras acis. Viņu sprjļpdums bija nepārprotams: es tikai spurojos pretim tāpēc, ka onkuļa gudrība ir pārāka par manējo.

Un nu — pēc divām stundām — nelaime bija jau tepat aiz durvīm. Es jutos kā salauzīts. Biju vārtījies un berzies uz mēslainajiem klona akmeņiem, kamēr Dinsdeili, drūmi klusēdami, mani vēroja, bet onkuļa piezīmes burbuļoja bez mitas kā strautiņš. Onkulim sarkanais ģīmis staroja aizrautīgā priekā, mazās ačteles zibsnīt zibsnīja; tik interesantu nakti viņš gadiem nebija piedzīvojis. Tālais kāpiens kalnā simtkārt atmaksājies. Viņa dzīvīgums nenoplaka ne drusku, viņš tīksinīgi izbaudīja katru mirkli.

Kamēr es guļus, ar vaļā atkritušu muti, aizmiegtām acīm, ar mēsliem noskretušu stīvu ģīmi pūlējos kā negudrs, onkulis izņēma pīpi no mutes un paliecās no savas salmu ķīpas man tuvāk.

-      Jūs jau drīz būsiet pie gala, jauno cilvēk, — viņš dziļi apmierināts sacīja. — Jā, jā, nekad nav gadījies redzēt misteru Brūmfildu tā nomokāmies, bet viņam ir liela pieredze. Un vēl kas — viņš ir spēcīgs, īsts spēka mitriķis. To vīru nokausēt nav iespējams.

Traks niknums man izšāvās no galvas līdz papēžiem. Vispareizākais, protams, būtu bijis slieties augšā, izgāzt asiņainā ūdens spaini onkulim uz galvas un aizbraukt. Aizbraukt projām no Jorkšīras, no Dins- dcilicm, no Sitās pašas govs.

Taču es tikai sakodu zobus, atspēros pret akmeņiem un ar visu atlikušo spēku stūmu roku dziļāk; un gandrīz nenoticēju, kad sajutu cilpu noslīdam uz asajiem, sīkajiem priekšzobiem telēna mutē. Nedroši, klusībā lūgsnu skaitīdams, sāku ar kreiso roku vilkt tievo auklu un jutu, ka cilpa savelkas. Biju aizķēris apakšējo žokli.

Nu beidzot varēja sākt kaut ko darīt.

—   Tagad turiet auklu, mister Dinsdeil, un pavisam vieglītēm velciet, es lūkošu pastumt teļu, un, ja jūs tai pašā laikā vilksiet, galvai vajadzētu sagriezties pareizi.

— Bet ja nu aukla pārtrūkst? — onkulis cerību pilns ievaicājās.

Es neatbildēju. Atspiedu roku pret telēna plecu un sāku spiest to

atpakaļ pretēji govs dzīšanās kustībām. Jutu mazo ķermenīti atslīdam tālāk.

—  Nu tikai velciet, mister Dinsdeil, bet neraujiet, — un klusībā nopurpināju: — Dievs, žēlīgais, kaut tikai aukla nenoslīdētu!

Galviņa sagriezās. Jutu, ka kakls pret manu roku iztaisnojas un tūliņ man pie elkoņa pieskaras velēna auss. Aizsargādams ar roku vagīnas sieniņu 110 mazuļa zobiem, virzīju galviņu, kur tai bija jāatrodas — starp priekškājām.

— Nākamajā dzīšanās reizē velciet galvu aiz auklas.

— Nekā! Tagad tev jāvelk aip kājām! — iesaucās onkulis.

—  Klausiet, ko saku — velciet to sasodīto auklu! — es iebrēcos nelabā balsī, un man uzreiz kļuva vieglāk, redzm nāvīgi apvainoto onkuli atkāpjamies un atsēžamies atpakaļ uz ķīpas.

Tā velkot, galviņa tika ārā un drīz pēc tam viegli izslīdēja viss ķermenis. Mazais kustonītis nekustīgi palika guļam uz klona ar stiklainām, neredzošām acīm un zilu, pietūkušu mēli.

— Beigts. Citādi nemaz nevar būt, — norukšķēja onkulis, no jauna mezdamios uzbrukumā.

Es iztīrīju teliņam gļotas no mutes, pūtu rīklē dvašu un sāku mākslīgo elpināšanu.- Kad biju pāris reižu saspiedis mazulim krūšu- kurvi, tas ierāva elpu; plaksti notrīsēja. Tūliņ pēc tam tas sāka elpot un noraustīja vienu kāju.

Onkulis noņēma platmali un, negribēdams redzētajam ticēt, pakasīja galvu.

— Nudie, dzīvs. Es nu gan domāju, ka pagalam būs, kā jūs tur visu laiku ķimpājāties. — Viņa dedzība šķila apdzisusi, pat pīpe mutē šūpojās salta un tukša.

—  Es zinu, kas šitam mazulim nu vajadzīgs, — noteicu. Saķēru telēnu aiz priekškājām un aizstiepu mātei pie galvas. Govs gulēja uz sāniem, galvu gurdeni atmetusi uz akmeņainā klona. Sāni viņai smagi cilājas, acis gandrīz ciet; viņa Šķita vienaldzīga pret visu. Tad, sajuzdama ieliņa, ķermeni pie paša purna, viņa strauji pārvērtas; acis plaši pavērās, un purns ošņājot sāka pētīt neparasto priekšmetu. Ar katru elpas vilcienu govs interese pieauga, viņa uzslējās ceļos, bakstīja mazuli ar purnu, un dziļi krūtīs kaut kas dobji it kā iedūcās. Un tad viņa ņēmās mazuli kārtīgi jo kārtīgi aplaizīt. Pati daba izdomājusi lielisko stimulēšanas masāžu šai brīdī, un sīkais radījums tīksmē uzmeta kūkumu, juzdams asās mēles pieskārienus pie ādas. Jau pēc minūtes tas sāka purināt galvu un slieties kājās.

Es smējos. Tā bija manai sirdij tīkama aina. Sīkais dabas brīnums. Zināju, ka man nekad neapniks par to priecāties, lai cik bieži to redzēšu. Cik varēju, tik notrausu asinis un netīrumus pats no savas miesas, taču lielākā daļa bija tik cieši pieķepusi, ka pat ar nagiem nevarēju visu nokasīt. Vajadzēs vien paciesties, līdz mājās tikšu karstā vannā. Velkot kreklu pāri galvai, bija tāda sajūta, it kā labu brīdi mani kāds būtu slānījis ar resnu stibu. Sāpēja vispēdējais muskulītis. Mute bija izkaltusi, lūpas lipa kopā.

Tuvumā iznira garš, skumīgs stāvs.

—  Varbūt padzerties? — misters Dinsdeils Iejautājās.

Jutu, ka mans nīgrais ģīmis saviebjas smaidā. Prātā parēgojās kūpoši karsta tēja ar krietnu lāsi viskija piedevas.

— Tas būtu gaužām laipni, mister Dinsdeil, ļoti gribētos padzerties. Tās bija divas grūtas stundas.

—   Nēē, — atteica misters Dinsdeils, uzmezdams man nopietnu skatienu, — es domāju — govei.

Man sametās mēle. — O, jā, protams, katrā ziņā padzirdiet. Viņa būs ļoti izslāpusi. Tas viņai derēs. Padzirdiet gan, noteikti padzirdiet.

Savācu savu mantību un izgengerēju no šķūņa. Purvaine vēl tinās tumsā, ass vējš dzina sniegu man acīs. Kad es jau'klumburoju lejup pa nogāzi, mani vēl pēdējoreiz sasniedza onkuļa skaļā, neuzvarētā balss:

—  Misters Brūmfilds neatzīst dzirdīšanu pēc atnešanās. Tas saldējot vēderu.

2. nodala

Mazajā, sagrabējušajā autobusiņā bija traki karsti, un es turklāt - sēdēju aplamajā pusē, kur logos cepināja jūlija saule. Savā labākajā uzvalkā es jutos gaužām nelāgi un šad tad lūkoju iebāzt pirkstu aiz cieši sažņaugtās baltās apkaklītes. Muļķīga iedoma, tik nejēdzīgi saģērbties tādā karstumā, bet dažas jūdzes'tālāk mani gaidīja potenciāls darba devējs un es gribēju atstāt labu iespaidu.

Gaidāmā saruna daudz ko izšķirs; būt šā, 1937. gada izlaiduma jaunizceptam veterinārārstam nozīmēja iestāties garā bēduļu rindā.

Lauksaimniecība valdības nevērības dēļ pārdzīvoja depresiju, darba zirgi, kas bija šīs profesijas galvenā maize, strauji gāja mazumā. Nebija grūti kļūt par ļauna likteņa pareģi jaunajiem cilvēkiem, kas pēc pieciem grūtiem mācību gadiem sastapās ar pasauli, kurai nebija nekādas intereses par viņu entuziasmu un gudrajām galvām. «Rekordā» parasti parādījās divi trīs sludinājumi par vakantām asisterfta vietām, uz katru vidēji sanāca ap astoņdesmit gribētāju.

Man šķita pilnīgi nereāli, kad saņēmu vēstuli no Darovbijas Jorkšīrdeilā. Misters Zigfrīds Farnons, MRCVS [1] , grib.pt mani piektdienas pēcpusdienā sastapt; lai atbraucot uz tēju, un savstarpējas vienošanās gadījumā es varēšot palikt un strādāt par asistentu. Laimei nenoticēdams, satvēru pamesto glābšanās jostu; tik daudzi draugi, ar kuriem kopā pabeidzu koledžu, strādāja veikalos vai par ostas st rādniekiem, ka biju zaudējis visas cerības pats piedzīvot labāku likteni.

Bremzes atkal iekaucās, kad šoferis strauji pagrieza mašīnu nākamajā līkumā. Apmēram pēdējās piecpadsmit jūdzes bijām visu laiku braukuši kalnup, tuvojoties Pennīnu zilgajai blīvai tālumā. Nekad vēl nebiju Jorkšīrā bijis, bet nosaukums man allaž asociējās ar neinteresantu ainavu, kurā tikpat maz jaukuma kā šai vārdā nosauktajam pudiņam; biju sagatavojies ieraudzīt smagnēju ainavu, kam nepiemīt nekāds valdzinājums. Bet, kamēr autobuss krakšķēdams rausās arvien augstāk, man iepletās acis. Sākotnēji bezveidīgās augstienes izvērtās par augstieni, zāļainiem pakalniem un plašām ielejām. Ieleju ieplakās starp'kokiem aizlocījās upes, un pamatīgas, no laukakmeņiem būvētas mājas bija iegūlušas starp labi koptas aramzemes salām, kas stiepa zaļus zemesragus augšup kalnu nogāzēs līdz pat tumšajam virsājam kalnu virsotnēs.

Redzēju, ka dēļu sētas un dzīvžogus te nomainījuši akmeņu krāvumi, kas tīrumus nožogoja gar ceļmalām un sniedzās augšup vai līdz klinšainai bezgalībai. Krauto akmeņu žogi stiepās neskaitāmu jūdžu garumā un veidoja rakstus pat ļoti augstu zaļajos kalnos.

Taču, tuvojoties galamērķim, manu prātu varmācīgi sāka mocīt šausmu stāsti, viss, ko nedaudzos darba mēnešos sarūgtinātie un vārdzinātie veterāni zināja pavēstīt koledžā. Asistenti nebija nekas cits kā nevērtīgi mēslu bambāļi, kas beztiesiski pakļauti cietsirdīgiem un neģēlīgiem darba devējiem, lai tiktu mērdēti badā un verdzināti. Deivs Stīvenss, ar drebošiem pirkstiem aizkūpinājis cigareti, sacīja: «Nekad neviena brīva vakara, nevienas brīvas pēcpusdienas. Viņš man lika mazgāt mašīnu, uzrakt dārzu, pļaut mauriņu, iepirkties visas ģimenes vajadzībām. Taču, kad saņēmu pavēli iztīrīt skursteni, es aizlaidos.» Vai Vilijs Džonstouns: «Pirmais darbs, ko man uzdeva, bija ievadīt zirgam kuņģī zondi. Iegrūdu viņam to nevis barības vadā, bet balsenē.

Pāris reižu pamēģinājis ievilkt elpu, zirgs nogāzās zemē uz necelšanos — beigts. No tā brīža es sāku sirmot.» Un kur vēl drausmīgais piedzīvojums, kas bija atgadījies Fredam Pringlam. Frcds bija atgaisojis piepūtušos govi; fermeris bijis tik pārsteigts par gaisu, kas šņākdams plūdis ārā no govs vēdera, ka Frcds, gribēdams iespaidu vēl pastiprināt uzšķīlis pie caurules izvadgala šķiltavas. Pēkšņi uzšāvusies milzu liesma, kas aizķērusi salmu ķīpas, un kūts nodegusi līdz pamatiem. Tūliņ pēc tam Freds aizbraucis strādāt kaut kur uz kolonijām — Līvardas salām, vai.

Velna būšana, tik traki taču īstenībā nemaz nevar atgadīties! Es klusībā nolādēju savu neveselīgo iztēli un pūlējos nedomāt par uguns ellišķīgo rūkoņu un lopu baurošanu, kad tos dzina ārā no liesmām. Nē, kaut kas tik briesmīgs īstenībā tomēr nevarēja nolikt; paberzu nosvīdušās delnas gar bikšu ceļgaliem un mēģināju iztēloties cilvēku, ko sastapšu.

Zigfrīds Farnons. Ērmots uzvārds veterinārārstam Jorkšīrdeilā. Droši vien vācietis, kas ieradies mūsu zemē nostrādāt prakses laiku un pēc tam nolēmis apmest ies te pavisam. Un sākumā viņa uzvārds laikam nemaz nav bijis Farnons, drīzāk, domājams, Fārcncns. Jā, Zigfrīds Fārcnens. Pamazām man prātā veidojās viņa izskats: mazs, tukls, īsts apalītis ar jautrām acīm un sprauslainiem smiekliem. Taču tai pašā laikā man draudīgi mācās virsū cits veidols: masīvs tcitonis ar saltu skatienu un spurainu matu ezīti, līdz galam-uzticīgs parastajam priekšstatam par asistenta pavēlnieku.

Pamanīju, ka autobuss kratās pa šauru ieliņu, kas izbeidzās laukumā; tur mēs arī apstājāmies. Virs necila pārtikas preču veikala ieraudzīju izkārtni: «Darovbijas kooperatoru savienība». Bijām atbraukuši.

Izkāpu un paliku slāvam blakus savam apbružātajam koferim; paraudzījos visapkārt. Kaut kas te bija gaužām neparasts, bet sākumā es neapjēdzu, kas īsti. Tad atskārtu, ka tas ir klusums. Pārējie pasažieri bija izklīduši, šoferis izslēdzis motoru, nekur nevienas skaņas, nekādas kustības. Vienīgā dzīvības pazīme bija ap pulksteņa torni sasēdušu vecu vīru pulciņš, bet tic varēja arī būt akmenī izcirsti tēli.

Ceļvežu grāmatās Darovbijai plaša vieta nav atvēlēta; ja tā vispār pieminēta, tad attēlota kā pelēka mazpilsēta Darovas upes krastā; bruģēts tirgus laukums, un, izņemot divus senlaicīgus tiltus, nekas cits sevišķu interesi izraisīt nevar. Taču, vērīgāk ieskatoties, pilsētiņa atrodas skaistā vietā pie oļainas upes, mājas saceltas biezi un nesimetriski Hērna kalna lejākajās nogāzēs. No katras vietas Darovbijā — no ielām, no namu logiem saredzams Hērna kalns, kas savu rimto, zaļo blīvu pacēlis vairāk nekā divtūkstoš pēdu virs jumtu biežņas.

Gaisā bija tāds dzidrums, tāda plašuma un viegluma izjūta, ka man sāka likties — kaut ko es esmu pametis vienmuļajā klajumā, kas palika divdesmit jūdžu aiz manis. Pilsētas sprosts, drūmums, dūmi — tas viss šķita no manis atlobāmies un nobirstam.

Trengeita bija klusa ieliņa, kas veda projām r.o laukuma, un es pa gabalu ieraudzīju Skeldeilas Māju. Zināju, ka tas ir īstais nams jau tad, kad vēl nebiju piegājis tik tuvu, lai uz vecmodīgās vara plātnīlcs, kas mazliet iešķībi karājās dzelzs režģī, izlasītu: «Z. Farnons, MRCVS». Pazinu māju pēc vīnstīgām, kas pa dzeltenīgajiem ķieģeļiem juceklīgi bija sastīgojušas līdz logiem pašā jumta čukurā. Vēstulē tieši tā bija teikts: vienīgā māja ar vīnstīgām; šī māja varētu kļūt par vietu, kur es sākšu savas veterinārārsta gaitas.

Tagad, nonākušam šeit, man aptrūka elpas, it kā es būtu pagalam noskrējies. Ja darbu dabūšu, tad šeit uzzināšu visu par sevi. Vēl daudz kas bija jāpierāda.

Man patika vecās mājas izskats. Tā bija Džordža stila celtne ar izskatīgām, balti nokrāsotām durvīm. Arī logiem bija balti ietvari. Apakšējā un otrā stāvā logi bija plati un cēli, bet mazi un šķērseniski pašā augšā, kur tie spīgoja zem jumta dzegas. 'Krāsa aplupusi, un apmetums ķieģeļu starpā apdrupis, taču kopumā māja pratusi saglabāt nemainīgu eleganci. Durvju priekšā,nebija dārziņa, no ielas māju dažu soļu platumā šķīra vienīgi režģu žogs.

Piezvanīju pie durvīm, un tai pašā mirklī pēcpusdienas klusumu satricināja tāds troksnis, it kā šurp drāztas vesels vilku bars. Durvju augšdaļa bija no stikla, un, kad es palūrēju iekšā, ap kāda gara gaiteņa stūri izplūda plata suņu upe, kuri, mežonīgi ņerkstot, metās durvīs. Ja es nebūtu apradis ar dzīvniekiem, tad šai brīdī būtu laidies ņrojdm ko kājas nes. Taču tagad tikai mazliet atkāpos un vēroju, kā suņi lēkšo šurp, dažu mirkli citpāri citam, zvērojošām acīm, ieplestām rīklēm. Jau pēc pāris mirkļiem pratu tos atšķirt un redzēju, ka mans pirmais aprēķins, vērtējot skaitu apmēram uz četrpadsmit, bijis pārspīlēts. Īstenībā tur bija pieci suņi: viens liels, rūsgans greihaunds, kas parādījās visbiežāk, jo viņam platāks solis, kokerspaniels, skotu terjers, vipets un mazītiņš, īskājains medību terjers. Šo iznāca retāk ieraudzīt, jo durvju stiklotā daļa bija tam par augstu, bet, ja izdevās to sasniegt, tad sīkais, pirms atkal nozuda, ievaukšķējās īpaši neganti.

Grasījos jau zvanīt otrreiz, kad ieraudzīju gaitenī liela auguma sieviet i. Viņa, šķiet, uzsauca tikai vienu vārdu, un troksnis apklusa kā uz burvja mājienu. Kad viņa atvēra durvis, plēsoņu bars padevīgi tinās viņai ap kājām, luncinot kājstarpā ierautās astes un zibinot acu baltumus. Nekad nebiju redzējis tik paklausīgu suņu kopu.

— Labdien, — es sveicināju, smaidīdams, cik jauki vien pratu, — mans vārds ir Heriots.

Kad durvis nu bija vaļā, sieviete izskatījās vēl varenāka. Viņai varēja būt ap gadu sešdesmit, taču no pieres stingri atsukātic mati bija piķa melnumā gandrīz bez rarmas. Viņa pamāja un uzlūkoja mani nīgrā labvēlībā, tomēr šķita gaidām tuvāku informāciju. Acīmredzot mans vārds viņai nekā neizteica.

—  Misters Farnons mani gaida. Viņš man atrakstīja un uzaicināja šodien ierasties.

—    Misters Heriots? — viņa domīgi atkārtoja. — Ambulance atvērta no sešiem līdz septiņiem. Ja gribat atvest suni, tad šis laiks būtu pats piemērotākais.

—  Nē, nē, — es.alteicu, joprojām smaidīdams. — Es pretendēju uz asistenta vietu. Misters Farnons rakstīja, lai es ierodoties uz tēju.

—  Asistents? Nu, tas ir jauki. — Viņas seja nedaudz atmaiga. — Es esmu misis Holla. Aprūpēju mistera Farnona saimniecību. Viņš, raugi, ir vecpuisis. Par jums viņš man nekā nav teicis. Bet tas nekas, nāciet vien iekšā izdzert tasi tējas. Droši vien arī viņš drīz atgriezīsies.

Gāju viņai nopakaļ pa gaiteni ar balsinātām sienām, mani soli klaudzēja uz klona flīzēm. Gaiteņa galā iegriezāmies pa labi otrā gaitenī, un es jau sāku gudrot, cik dziļa tāda māja vispār var būt, kad tiku ievests saules gaismas pielijušā istabā.

Istaba bija celta dižmanīgā modē — augsti griesti, plašums, masīvs kamīns, kuram katrā sānā izbūvēts velvēts alkovs. Vienā istabas galā stikla durvis, aiz kurām redzams ar augstu žogu apjozts dārzs. Redzēju nekoptu zālienu, nelielu klintaini un daudzus augļu kokus. Karstajā saulē margoja liela pujeņikdobe un tālīnajā stūrī augstās gobās tupēja kovārņi. Tālāk aiz dārza zaļi pakalni cēlās augšup un laidās lejup.

Uz ļoti izmīdīta paklāja bija izvietotas vienkāršas mēbeles. Pie sienām karājās medību bildes un visapkārt bija lērums grāmatu — plauktos, alkovos, bet laba tiesa kaktos vienkārši sakrautas kaudzēs. Vienā gala uz kamīna apmales godavietā stāvēja alvas krūze. Tā bija interesanta krūze — bāztin piebāzta ar čekiem un banknotēm tā, ka saturs bira ārā un noklāja gandrīz visu kamīna apmali. Es brīnīdamies nolūkojos šinī ainā, kad atkal ienāca misis Holla un ienesa paplāti ar tējas traukiem.

— Misters Farnons laikam izgājis pēc izsaukuma? — es ieminējos.

—  Nē, aizbrauca uz Brautonu apciemot māti, Nemāku īsti teikt, kad viņš atgriezīsies. — Viņa atstāja tēju un aizgāja.

Suņi iekārtojās istabā it miermīlīgi, izņemot īsu domu apmaiņu starp skotu terjeru un kokeru par vietu vienā dziļā atpūtas krēslā, bet no pirmītējā zvērīguma vairs nebija ne vēsts. Suņi gulēja, laipnā vienaldzībā vēroja mani, tai pašā laikā bezcerīgi cīnoties ar miegu. Drīz vien pēdējā galva nošļuka uz priekšu un istabā bija dzirdams vairs tikai šņākuļains elpu koris.

Man suņu rāmais noskaņojums nepielipa. Uzmācās nepatīkama pamestības sajūta; biju sagatavojies sarunai, be' nu jutos kā gaisā pakārts. Ērmoti gan. Kālab jāraksta, ka vajadzīgs asistents, jānorunā tikšanās noteiktā laikā un tad pašam jāaizbrauc ciemos pie mātes? Būtu citādi, ja es jau būtu pieņemts darbā un dzīvotu šeit, bet saimniecei nebija dots rīkojums sakārtot man Lstabu. Viņa pat nebija nekā par mani dzirdējusi.

Manu apceri iztraucēja skaļš zvans pie ārdurvīm, un suņi, it kā būtu saskārušies ar kailu elektrības vadu, rēkdami pielēca kājās un juku jukām, cits pār citu izdrāzās gaitenī. Man labāk būtu paticis, ja viņi tik pārlieku apzinīgi nenodotos savu pienākumu pildīšanai. No misis Hollas nebija ne miņas, tāpēc aizgāju pats līdz ārdurvīm, kur suņi plosījās kā negudri.

—  Klusu! — es uzbrēcu, un kamols tūdaļ pajuka. Visi pieci satupa man apkārt, pazemībā gandrīz vai mezdamies uz ceļiem. Visizteiksmīgāk savu nostāju pauda lielais greihaunds, atvilkdams lūpas un atžņiebdams zobus pazemīgā smaidā.

Atvēru durvis, un man pretī raudzījās dzīvīga, apaļa seja. Tās īpašnieks, tumīgs vīriņš, ieāvies zābakos ar atlocītiem stulmiem, stāvēja, omulīgi atzvēlies pret žoga. režģi.

— Sveiki, vai misters Farnons mājās?

— Pašreiz nav. Vai varu jums ko līdzēt?

— Jā, jā — kad pārnāks, padodiet ziņu. Teiciet, ka Bertām Šārpam vajag izborēt govi.

— Izborēt?

— Kā ta, kā ta — iet tik uz trīs cilinderi.

— Trīs cilindri?

— Kā ta, un, kad ātri kaut ko neizdarīs, būs vēl sliktāk, vai ne?

— Droši vien.

— Negribas tak, ka uzmestos augonis, vai ne?

— Nekādā ziņā.

— Labs ir. Tad tik pateiciet. Svcikiņi!

Es domīgs atgriezos dzīvojamā istabā. Cik nepatīkami, bet nevarēju noliegt, ka pirmo slimības vēsturi savā praksē biju noklausījies, nesaprazdams ne vārda.

Tikko biju apsēdies, kad zvans ieskanējās no jauna. Šoreiz izgrūdu tik negantu bļāvienu, ka suņi sastinga lēcienā, vēl aizdrāzties ne- paguvuši; viņi aptvēra lietas būtību un mulsi atgriezās savās vietās.

Šoreiz tas bija svinīgs kungs ar galvā pavisam taisni uzmauktu audekla platmali tā, ka tā balstījās uzausim, tieši uz ādamābola mezglā sasietu šalli un pīpi precīzi mutes vidū. Izņēmis pīpi no mutes, viņš ierunājās ar stipru, neizprotamu akcentu:

—  Man vārds ir Muligcns, vajag, lai misthers Farnon uztais zāl priekš man shun.

— Kas vainas jūsu sunim, mister Muligen?

Viņš neizpratnē sacēla vienu uzaci un pielika plaukstu pie auss. Es kliedzu, cik skaļi spēju:

—  Kas vainas?

Viņš šaubīdamies mirkli vilcinājās, tad:

—  Vem, serr. Trakot vem.

Nu man uzreiz radās drošs pamats zem kājām, un es nekavējoties sāku pārcilāt prātā dažādas diagnozes iespējas.

—  Cik ilgi pēc ēšanas viņš sāk vemt?

Roka atkal pacēlās pie auss. . ,

—  Kojūssak?

Pieliecos viņam pavisam klāt, pievilku pilnas plaušas ar gaisu un taurēju:

—  Kad viņš sāk vemt — es teicu — vemt?

Mistera Muligena vaigā pavīdēja izpratne. Viņš liegi pasmaidīja.

— Jā, jā — vem, trakot vem.

Vēlreiz tā piepūlēties nebija mano§ spēkos, tāpēc teicu tikai, ka parūpēšos un lai viņš piestaigā vēlāk. Laikam viņš nolasīja atbildi man no lūpām, jo izskatījās apmierināts un aizčāpoja. &lt;&gt;

Atgriezies dzīvojamā istabā, atslīgu krēslā un ielēju tasē tēju. Paguvu norīt pirmo malciņu, kad atkal kāds tarkšķināja zvanu. Šoreiz pietika ar vienu niknu skatienu, lai piespiestu suņus atgriezties guļvietās; man kļuva vieglāk ap sirdi, redzot, cik ātri tie nākuši pie prāta.

Aiz durvīm stāvēja burvīga sarkanmataina meitene. Viņa pasmaidīja, atsedzot daudz ļoti baltu zobu.

—   Labdien, — viņa sveicināja skaļā skolota cilvēka balsī. — Es esmu Diāna Bromptona. Misters Faraons gaida mani ierodamies uz tēju.

Man aizsitās elpa un vajadzēja pieturēties pie durvju kliņķa.

— Viņš uzaicināju JŪS uz tēju?

—   Jā, pilnīgi pareizi, — viņa atteica, rūpīgi uzsvērdama katru vārdu, — viņš mani uzaicināja uz tēju.

—   Diemžēl mistera Faraona nav mājās. Nemāku teikt, kad viņš atgriezīsies.

Smaids saira. — O, — viņa noteica, ieguldīdama šai skaņā dziļu " saturu. — Bet varbūt es tomēr drīkstu seiet?

—   Protams, lūdzu, nāciet iekšā. Piedodiet, — es nomurmulēju, pēkšņi apjēgdams, ka biju blenzis viņā ar vaļā muti.

Pavēru durvis platāk, un viņa, ne vārda nebilduši, pašāvās man garām. Ceļu viņa zināja, jo bija jau nozudusi istabā, kad es vēl lāgā nebiju ticis līdz pirmajam pagriezienam. Uz pirkstgaliem aizlipināju garām durvīm un metos vēl kādus trīsdesmit jardus tālāk pa līkumotu gaiteni līdz lielai virtuvei ar akmens klonu. Misis Holla tur rīkojās ar traukiem; es uztraukts sacīju:

— Atnākusi viena jauna dāma — mis Bromptona. Ari viņa ieradusies uz teju. — Man vajadzēja pārvarēt spēcīgu vēlēšanos paraustīt misis Hollu aiz piedurknes.

Viņas sejā nebija nekādas izteiksmes. Es gaidīju, ka viņa brīnumos sāks plātīt rokas, bet viņa neizskatījās pat pārsteigta.

— Ejta vien atpakaļ un sakiet, ka aiznesīšu vēl dažas kūciņas.

—  Bet ko, sasodīts, lai es ar viņu runāju? Cik ilgi misters Farnons vēl būs projām?

—  Nekas, patērzējiet vien par šo un to. Nedomāju, ka viņš pārāk ilgi kavēsies, — viņa rāmi noteica.

Lēnām es vilkos atpakaļ uz dzīvojamo istabu, un, kad atdarīju durvis, jaunava aši pagriezās, jau pavērusi lūpas jaunam, starojošam smaidam. Viņa pat nepapūlējās noslēpt nepatiku, kad redzēja, ka ienācis esmu tikai es.

—  Misis Holla domā, ka viņš visai drīz pārradlšoties. Varbūt jūs izdzersiet kopā ar mani tasīti tējas, kamēr gaidāt? &gt;

Ar vienu skatienu viņa mani nomērīja no izspūrušo matu kodeļas līdz vecajām, nodilušajām kurpēm. Pēkšņi atjēdzu, cik nekārtīgs "un nosvīdis esmu pēc garā ceļojuma. Tad viņa paraustīja plecus un aizgriezās. Suņi vienaldzīgi viņu vēroja. Istabā iestājās smags klusums.

Ielēju tasē tēju un pasniedzu viņai. Nelikdamās gar mani ne zinis, viņa aizkūpināja cigareti. Grūti būs, es nodomāju, bet jāmēģina.

Nokremšļojos un vieglā gald sarunu tonī ieteicos:

—   Arī es pats ierados tikai pirms brīža. Ceru kļūt par jauno asistentu. ,

Šoreiz viņa pat nepapūlējās pagriezt galvu.

— Ā, — viņa noteica, un īsā skaņa, kas nesvēra pat zilbi, bija smaga belziena vērta.

— Šeit ir loti skaista apkārtne, — es turpināju uzbrukumu.

—  Jā.

—  Līdz šim nekad neesmu bijis Jorkšīrā, bet tas, ko esmu paguvis redzēt, man patīk.

— Ā.

— Vai jūs jau sen pazīstat misteru Farnonu?

-     Jā.

— Liekas, ka viņš vēl ir jauns — gadu trīsdesmit?

-     Jā.

— Cik brīnišķīgs laiks.

-     Jā.

Drosmīgi un neatlaidīgi es tā noturējos minūtes piecas, meklēdams oriģinālu un asprātīgu sakāmo, līdz beidzot mis Bromptona atbildes vietā izņēma cigareti no mutes, pagriezās uz manu pusi un veltīja man ilgu, stingu skatienu. Es sapratu, ka tās ir beigas, un apklusu.

Pēc tam viņa sēdēja, raudzīdamās ārā pa stiklotajām durvīm, dziļi ievilkdama cigaretes dūmus un piemiegdama acis, kad tajās koda no lūpām plūstošie dūmi. Kas attiecas uzmanu personu — es vispār vairs nebiju klāt.

Varēju pēc sirds patikas viņu apskatīt, un viņa tiešām bija interesanta. Es nekad mūžā vēl nebiju redzējis dzīvu paraugu no smalko aprindu žurnāliem. Vēsa linu kleita, dārga izskata jaciņa, elegantas kājas un pār pleciem krītošs koši rudu matu klaids.

Mani nelaida vaļā intriģējoša doma. Viņa šeit sēdēja, nepārprotami tvīkdama pēc maza, resna vācu veterinārdaktera. Laikam taču šim Farnonam piemita kaut kas īpašs.

Pēdīgi aina pārtrūka, kad mis Bromptoņa lēktin pielēca kājās. Viņa nikni iemeta cigareti kamīnā un izsoļoja no istabas.

Es gurdi pieslējos kājās. Kad pa stiklotajām durvīm izklumburoju dārzā, man sāka sāpēt galva. Atmetos augstajā maura zālē, kas man sniedzās līdz ceļiem, un atspiedu muguru pret lielu akāciju. Kur, nelabais, palicis Farnons? Vai viņš tiešām mani gaida vai arī kāds izspēlējis ar mani nelietīgu joku? Pēkšņi man kļuva salti. Ceļam uz šejieni biju iztērējis savas pēdējās mārciņas, un, ja notikusi kāda pārskatīšanās, es būšu pie gala.

Taču, paraugoties visapkārt, man kļuva labākap sirdi. Saules spožums atstaroja no augstajām, veclaicīgajām sienām, lielajā puķu biezoknī sanēja bites. Liega vēsma viegli kustināja milzīgu noziedējušu glicīniju, kas aizsedza gandrīz visu mājas aizmugures sienu. Šeit valdīja miers.

Atspiedu galvu pret akācijas stumbru un aizvēru acis. Redzēju Fārenena kungu — mats matā tādu, kādu biju to iedomājies — raugāmies uz mani. Viņš izskatījās pār mēru sašutis.

«Ko jūs ir izdarījuš?» viņš sprauslāja, un treknie vaigi drebēja dusmās. «Jūs atnākuš ar falš aizbildināšan uz man māj, jūs apvainojuš freilen Brompton, jūs dzēruš man tēj un ēduš man kūL Ko jūs vēl ir nodomājuš darīt? Varbūt nozagt man karots? Jūs runā par asistents, bet man nevien asistents nevajag. Es domā labāk piezvanīt uz policei.»

Fārenena kungs paķēra tuklajā rokā telefonu. Pat sapnī brīnījos, kā cilvēks var runāt ar tik briesmīgu akcentu. Dzirdēju viņu aizsmakušā balsī saucam: «Hallo! Hall!»

Atvēru acis. Kāds tiešām sacīja: — Hallo! —, bet tas nebija Fārenens. Pret sjenu atspiedies, stāvēja garš, tievs vīrietis, rokas kabatās sabāzis. Šķiet, viņu kaut kas uzjautrināja. Kad es uzrausos kājās, viņš atgāja no sienas un pastiepa man pretī roku.

— Piedodiet, ka liku jums gaidīt. Es esmu Zigfrīds Farnons.

Viņš bija visangliskākais anglis, kādu es jebkad esmu redzējis. Garš, jocīgs, spēcīgiem žokļiem. Ar nelielām Osiņām, nekārtīgi sajukušiem smilškrāsas matiem. Mugurā viņam bija veca tvīda žakete, kājās nebuktētas vilnas flaneļa bikses. Kreklam apkaklīte nospurojusics, kaklasaites mezgls sasiets visai nevērīgi. Pēc izskata spriežot, viņš spoguļa priekšā daudz laika netērēja.

Viņu vērojot, es sāku justies labāk, kaut gan pret koku atspiestais kakls nejauki sāpēja. Sapurināju galvu, lai pilnīgi atvērtu acis, un man no matiem izbira zāles smalkumi.

— Bija ieradusies kāda mis Bromptona, — es nobuldurēju. — Teica, ka nākusi uz tēju. Es sacīju, ka jūs esat aizsaukts.

Farnons izskatījās domīgs, bet nešķita apmulsis. Viņš lēni paberzēja zodu.

— Hm, jā — ak, nekas. Bet es ļoti atvainojos, ka nebiju mājās, kad ieradāties jūs. Man ir drausmīga atmiņa. Vienkārši biju aizmirsis.

Arī balss bija ļoti angliska.

Farnons pētīgi mani noskatīja, tad pasmaidīja.

— Iesim iekšā. Gribu jūs izvadāt pa māju.

3. nodala

Garajā galā mājas aizmugurē lepnākos laikos bija mituši kalpotāji. Šeit valdīja tumsa, šaurība un pelēcība spilgtā pretstatā mājas priekšpuses telpām.

Vienā no gaiteņiem Farnons mani ieveda pa pirmajām durvīm telpā, kur gaisā vēdīja ētera un karbola smārds.

—   Šī, — viņš, acīm fespīdotics sacīja, it kā atklādams svarīgu noslēpumu, — ir aptiekas istaba.

Aptieka bija gaužām nozīmīgs iestādījums tanīs laikos, kad vēl nebija penicilīna un sulfonamīda. Pie baltajām sienām plauktos no griestiem līdz grīdai bija saliktas mirdzošas pusgalona [2] pudeles. dziļā patikā es lasīju pazīstamos nosaukumus: ēteris, kampara tinktūra, hiorodīns, formalīns, ožamspirts, heksamīns, svina cukurs, cinka ziede, sublimāts, velkošais plāksteris. Zāļu nosaukumi mierināja dvēseli.

Biju nokļuvis senu draugu vidū. Gadiem biju mocījies, iekaldams to gudrības, izvilinādams to noslēpumus. Zināju to izcelšanos, iedarbību un izmantošanas iespējas; un neiedomājamo dažādību devās. Vēl tagad ausīs skanēja eksaminētāja balss: «Kāda būs deva zirgam — un govij — un aitai — un cūkai — un sunim — un kaķim?»

Šajos plauktos glabājās viss veterinārārsta bruņojums cīņai ar ļaunām kaitēm, bet uz sola zem loga ieraudzīju darbarīkus zāļu izgatavošanai: traukus ar iedaļu atzīmi un menzūras, miezerus un piestas. Un pašā apakšā glabājās zāļu pudeles un pudelītes, kaudzēm dažāda lieluma korķi, tablešu cibiņas, papīriņi pulveru fasēšanai.

Jo tātek gājām, jo aizrautīgāks kļuva Farnons. Acis viņam iespīdējās, valoda ritēja arvien straujāk. Bieži vien viņš pastiepa roku un noglauda plauktā kādu pudeli vai izcēla kādu preparātu no glabātavas, tlksmīgi to aplūkoja un atlika atpakaļ.

—  Paskatieties uz šito, Heriot! — viņš nebrīdinājis man uzsauca. — Adfevāns! Izcils līdzeklis pret zirgu sarkanajiem tārpiem. Ievērojiet — diezgan padārgs: desmit šiliņu par paciņu. Un, reku, zilais genciāns un vēl šīs violetās svecītes. Ja pēc neveiksmīgas tīrīšanās ielaižat to govs dzemdē, izdalījumiem pēc tam ir varen jauka krāsa. Rodas iespaids, ka zāles droši līdzējušas. Un vai šādu triku esat redzējis?

Viņš uzlika dažus sublimēta joda kristāliņus uz stikla šķīvīša un uzpilināja mazliet terpentīna. Kādu sekundi nenotika nekas, tad griestos uzvēlās blīvs violetu dūmu mākonis. Redzēdams manu pārbijušos ģīmi, Farnons vai rēca aiz smiekliem.

— Gatavā burvestība, vai ne? To es lietoju, kad zirgiem ievainotas kājas. Šī ķīmiskā reakcija palīdz jodam dziļi iekļūt audos.

— Tiešām?

—  Skaidri nezinu, tāda teorija pastāv, un jūs nevarat noliegt, ka skats ir varens. Tas iedarbojas pat uz vissīkstākajiem klientiem.

Dažas plauktos redzamās pudeles neatbilda koledžā mācītajiem ētiskajiem standartiem. Piemēram, pudele ar uzrakstu «Mikstūra pret koliku», piedevām tur bija uzzīmēts zirgs, kas vārtās, mocīdamies vēdergraizēs. Dzīvnieka galva bija pagrieza pret skatītāju, un zirga fizionomijā atspoguļojās īsti cilvēciska ciešanu izteiksme. Uzraksts uz kādas citas pudeles «Universāls līdzeklis liellopiem» vēl bija papildināts ar ornamcntālu paskaidrojumu: «Nepārspējams līdzeklis pret klepu, saaukstēšanos, noberzumiem, plaušu karsoni, pienadrudzi, dzemdes iekaisumu un visa veida gremošanas traucējumiem»; etiķetes apakšā ar lieliem trekniem burtiem apgalvojums: «Palīdz vienmēr.» -

Gandrīz par katru medikamentu Farnons zināja kaut ko pastāstīt. Katru viņš savā piecu gadu praksēbija kādreiz izmantojis; katram piemita savs īpašs brīnumspēks, sava indivic'uāla mistika. Daudzas pudeles bija skaisti veidotas, ar masīviem stikla aizbāžņiem un stiklā-jegravētiem nosaukumiem latīņu valodā — nosaukumiem, ko ārsti pazinuši gadu simtiem un kas no paaudzes paaudzē apauguši ar leģendām.

Mēs abi noraudzījāmics uz spulgo pudeļu rindām, nenojauzdami, ka pudeļu saturs gandrīz jau zaudējis nozīmi un ka veclaiku zaļu dienas gandrīz skaitītas. Drīz tās vairs nespēs sacensties ar jauno atklājumu straujo gaitu un nogrims aizmirstībā, lai nekad vairs neatgrieztos.

—  Šeit mēs glabājam instrumentus, — teica Farnons, ievezdams mani kādā citā istabiņā. Ekipējums mazo dzīvnieku ķirurģijai bija novietots ar zaļuv vadmalu pārvilktos plauktos; instrumenti bija ļoti labā kārtībā un spoži. Injekcijas Šļirces, knaibles kucēnu saņemšanai, instrumenti zobakmens attīrīšanai, dažādas zondes, bet izcilā vietā — oftalmoskops.

Ar maigām rokām Farnons to izcēla no melnā futrāļa.

— Tas ir mans jaunākais ieguvums, — viņš nomurmināja, noglauz- dams instrumenta gludo cilindru. — Brīnišķīga mantiņa. Paņemiet, pārbaudiet manu tīkleni.

Ieslēdzu gaismu un ar interesi pavēroju mirdzošos, krāsainos rakstus viņa acs dziļumā.

— Ļoti skaisti. Varu jums izrakstīt apliecību par teicamu redzi.

Viņš pasmējās un uzsita man pa plecu.

—  Labi gan, priecājos, to dzirdot. Es vienmēr iedomājos, ka man tur sāk perināties katarakts.

Tad viņš ņēmās man izrādīt lielajiem mājdzīvniekiem lietojamos instrumentus, kas karājās uz sienās sadzītiem āķiem: šķēres, piededzināmās dzelzis, bezasiņu kastrēšanas rīki, virves un auklas teļu saņemšanai, āķi un ķekši. Jauns, sudrabains embriotoms karājās godavietā, taču daudzi instrumenti, tāpat kā redzētās zāles, bija muzeja eksponāti. Piemēram, flebcMoms un «āderes cirtnis» — īsta viduslaiku relikvija, tomēr joprojām lietojama, kad jānotecina asiasstrūkla.

—  Laminīta gadījumā tas joprojām ir visnoderīgākais, — Farnons visā nopietnībā paskaidroja.

Vispēdīgi iegriezāmies operāciju istabā: baltas, kailas sienas, augsts galds, skābekļa baloni, anestēzijas ierīce un neliels sterilizators.

— Šai apkārtnē ar mazajiem dzīvniekiem daudzdarba nav, — sacīja Farnons, pārlaizdams roku pār galda virsmu. — Es tomēr cenšos to popularizēt. Tā ir patīkama pārmaiņa pēc tam, kad esi vārtījies uz vēdera pa govju kūti. Bet viss jādara pareizi. Sensenā prakse ar rīcineļļu un zilskābi nekam neder. Jums varbūt pašam zināms, ka vecie lopu dakteri negrib noņemties ar suņiem un kaķiem, bet mūsu profesijai pienācis laiks pieeju mainīt.

Viņš piegāja kaktā pie skapja un pavēra tā durtiņas. Ieraudzīju stikla plauktus, kur bija salikti skalpeļi, artēriju žņaugi, adatas, pudeles ar organiskajiem diegiem, zīda diegi spirtā. Pirms aizvēra durtiņas, viņš, izvilcis mutautiņu, apslaucīja auroskopu.

— Nu, ko jūs par to visu sakāt? — viņš jautāja, kad izgājām gaitenī.

—  Vareni, — es atteicu. — Jums šeit savākts itin viss, kas darbam vajadzīgs. Esmu gluži apstulbis.

Viņš vai plīsa aiz lepnuma. Plānie vaigi pietvīka, un viņš sāka klusu savā nodabā dungot. Tad drebelīgā baritonā iedziedājās pilnā balsī, pieskaņodams ritmu mūsu soļiem.

Kad atgriezāmies dzīvojamā istabā, es viņam pastāstīju par Bertu Šārpu:

— Viņš runāja kaut ko par borējamu govi, kas iet uz trim cilindriem. Un tad kaut ko par augoņiem — es lāgā netiku pie skaidrības.

Farnons iesmējās.

—   Šķiet, ka varēšu pārtulkot. Viņš grib, lai izdarām Hadsona operāciju aizcietējušam pupam. Par augoņiem šai apvidū dēvē mastītu.

— Paldies. Vēl bija atnācis arī viens kurls īrs, misters Muligens.

—   Pag, pag, — Farnons pacēla roku, — jaujiet man minēt — vemšana?

— Jā — «traki vem, serr».

—  Pareizi. Jāsagatavo un jāiedod viņam vēl viena pinte [3] ogļskābā bismuta. Tas suns ir mans klients neklātienē. Izskatās pēc crdclterjera, bet izaudzis ēzeļa augumā un ir diezgan nejaukas dabas. Kad nav nekā * labāka ko darīt, vārta Džoju Muligenu pa zemi — vienkārši nogāž zemē un stampā. Bet Džojs viņu mīl.

— Un kā ar to vemšanu?

—  Nieki. Dabiska reakcija, ja suns saēdas visādu draņķi, ko atrod. Labāk aizbrauksim pie Šārpa. Bez tam man ir vēl dažas vizītes — vai negribat braukt līdzi, lai varu jūs mazliet iepazīstināt ar apvidu?

Kad izgājām ārā, Farnons mani aizveda pie briesmīgi sagrabējuša hilmena un, iedams mašīnai apkārt uz pasažiera sēdekli, uzmetu ašu skatienu pagalam nodilušajām riepām, rūsas saēstajai karosērijai un gandrīz necaurredzamajam priekšējam stiklam, kas piedevām bija no vienas vietas krustu šķērsu saplaisājis. Nepamanīju vienīgi to, ka sēdeklis blakus vadītājam nav piestiprināts pie grīdas, bet turas uz sliecēm līdzīgiem skrituļiem. Sparīgi iesēzdamies, apmetu atpakaļiski kūleni un nokļuvu ar galvu uz pakaļējā.sēdekļa, bet ar kājām mašīnas griestos. Farnons man palīdzēja uzrausties, burvīgi atvainojās, un mēs devāmies ceļā.

Tikko bijām izbraukuši no tirgus laukuma, ceļš strauji veda lejup un pavēra skatu uz visu Deilas ieleju, kas vakara saulē aizstiepās tālu mums priekšā. Augsto kalnu kontūras liegajā gaismā neizskatījās asas, un sudraba svītra iezīmēja Darovas ceļu pa plašo ieplaku.

Farnons bija nevērīgs braucējs. Acīmredzot ainavas valdzināts, viņš lēnām ripināja mašīnu pa nokalni lejup, atspiedis elkoņus uz stūres un zodu ieguldījis plaukstās. Lejā nokļuvi?, viņš it kā pamodās no sapņa un uzņēma septiņdesmit jūdžu stundas ātrumu. Vecā mašīna kā sajukusi lēkāja pašauro ceļu, un mans sēdeklis šļūkāja no vienas puses uz otru, kamēr es atspēries centos noturēt kājas uz grīdas.

Pēkšņi viņš uzmina uz bremzēm, »ai paradītu man dažas tīršķirnes Isragu govis, tad atkal joņoja tālāk ar pilnu jaudu. Viņš ne mirkli neskatījās uz ceļu, visu uzmanību veltīdams vienīgi apkārtējai ainavai un pat vēl tai, kas mums jau bija aiz muguras. Tas mani uztrauca visvairāk, jo visu laiku viņš brauca ļoti ātri, bieži raudzīdamies pār plecu atpakaļ.

Beidzot nogriezāmies no galvenā ceļa un braucām tālāk pa gatvi, kur ik pa brīdim bija kādi vārti. Studenta prakses laiks man bija iemācījis veikli izlēkt no mašīnas un ielēkt atpakaļ, jo pastāvēja uzskats, ka students pirmajā un galvenajā kārtā ir vārtu vārstāmā mašīna. Taču Farnons man ikreiz svinīgi pateicās, un, kad biju pārvarējis pārsteigumu, man tas šķita ļoti patīkami.

Iebraucām kādas fermas pagalmā.

—  Te viens zirgs sācis klibot, — Farnons paskaidroja. No staļļa izveda dīžīgu klaidsdeilu, un mēs uzmanīgi vērojām, kamēr fermeris to vadāja mums garām šurp un turp.

— Kura kāja, jūsuprāt, vainīga? — mans kolēģis jautāja. — Šāspuscs priekškāja? Jā, arī man tā liekas. Gribat to apskatīt?

Saņēmis zirga kāju, jutu, ka tā ir krietni karstāka nekā otra. Palūdzu āmuru un padauzīju pa pakavu. Zirgs sarāvās, pacēla kāju un stāvēja trīcēdams, līdz piesardzīgi nolika to atpakaļ pie zemes.

— Man šķiet, kājā ir strutas.

—  Varu saderēt, ka jums taisnība. Šai pusē, starp citu, to dēvē par granti. Ko ieteiksiet darīt?

— Jāatloba nags un strutas jānovelk.

—   Pareizi. — Viņš sniedza man nazi. — Gribu pavērot jūsu tehniku.

Neveikli, juzdamies kā tiesas priekšā, es saņēmu nazi, pacēlu zirga kāju un iespiedu to starp ceļiem. Zināju, kas man darāms — jāatrod nagā tumšāka vieta, kur kājā iekļuvusi infekcija, un jāgriež tālāk, līdz sasniegšu sastrutojumu. Noskrubināju piekaltušos netīrumus un atradu ne tikai vienu, bet vairākas tumšas iezīmes. Vēl padauzījis sāpīgo nagu, atradu piemērotāko vietu un sāku griezt.

Nags likās tik ciets kā marmors, un katrs naža grieziens atšķēla tikai plānplānu kārtiņu. Zirgam, liekas, patika, ka sāpošā kāja nav jāspiež pie zemes, un viņš pateicīgi atzvēlās ar visu svaru man uz muguras. Tik labi viņš nebija juties visu dienu. Es nostenējos un ar elkoni iegrūdu viņam dunku sānos, taču tas līdzēja tikai uz mirkli, pēc sekundes viņš atkal atzvēlās pret mani.

Tumšums kļuva arvien bālāks un līdz ar pēdējo šņāpienu izzuda pavisam. Es klusībā r.osodījos un ķēros pie nākamās iezīmes. Likās, ka mugura man teju, teju pārlūzīs, sviedri pilēja acīs, es jutu — ja arī šī vieta nebūs īstā, man neatliks nekas cits, kā atlaist kāju vaļā un brītiņu atelsties. Bet to man traki negribējās ierādīt, jo Farnons mani vēroja.

Briesmīgas mokas ciezdams, griezu vien tālāk, un, kamēr caurums pamazītēm kļuva dziļāks, mani ceļgali sāka nevaldāmi drebēt. Zirgs jutās gaužām apmierināts, ka var savu pusotra tūkstoša mārciņu svaru tik omulīgi pūtināt pie iejūtīga cilvēka pleca. Es patlaban sāku prātot, kā īsti izskatīsies, ja es uz mutes sabruktu zemē, kad zem naža asmens izsprāga pirmie strutu pilieni, un pēc tam strutās sāka irdzēt ar straumīti.

— Re, kā tek, — priecājās fermeris, — nu viņam uzreiz būs vieglāk.

Es renīti vēl paplašināju, tad atlaidu zirga kāju vaļā. Pagāja labs

brītiņš, līdz varēju atliekt taisnu muguru; kad atgāju nostāk, jutu, ka sviedri man pielipinājuši kreklu pie miesas.

—  Labi nostrādāts, Hcriot. — Farnons paņēma no manis atpakaļ nazi un iebāza to kabatā. — Nav joka lieta, ja nags tik ciets kā Šis.

Viņš iešļircināja zirgam antitoksīnu pret stingumkrampjiem, tad sacīja fermerim:

—  Vai jūs nepieturētu uz mirkli zirga kāju, kamēr es izdezinficēju brūci?

Druknais vīrs saņēma zirga kāju starp ceļiem, ar interesi norau- dzīdamies, kā Farnons piepilda brūci ar joda kristāliņiem un uzpilina terpentīnu. Tūliņ pēc tam viņš nozuda mēļos mākoņos kā aiz tumša aizkara.

Es aizrautīgi vēroju, kā biezais mākulis ceļas un plešas, līdz resnīša atrašanāsvietunodevavienīgisprauslošanakaut kur mākonim ap vidu.

Kad dūmi sāka paklīst, mums pretī vērās apaļu, iztrūkušos acu pāris.

—  Debestētīt, mister Farnon, nu gan vienu mirklīti likās, ka elle pasprukusi vaļā, — fermeris kāsēdams izdvesa. No jauna paraudzījies uz nokvēpušo zirga nagu, viņš itin apcerīgi noteica:

— Brīnišķīgi, ko tik visu zinātne mūsu dienās neiespēj!

Vēl mums bija atlikuši divi pacienti — teļš ar sagrieztu kāju, kam es uzliku šuves un pēc tam kāju apsaitēju, un govs ar aizcietējušo pupu.

Misters Šārps mūs jau nepacietīgi gaidīja. Viņš mūs ieveda kūtī, un Farnons man norādīja uz govi.

— Apskatiet, kas tur būtu darāms.

Es notupos pie govs un paspaidīju pupu; audu sabiezējums sniedzās gandrīz līdz tesmenim. Te vajadzēja pastrādāt ar Hadsona instrumentu, un es sāku virzīt tievo spirālīti pupā. Nākamajā mirklī es, pēc elpas cīnīdamies, sēdēju vircas notekā ar glītu govspēdas nospiedumu tieši virs saules pinuma.

Jutos satriekts, bet nespēju nekā cita, kā vien palikt sēdus un tvarstīt gaisu, plātot muti kā sausumā izmesta zivs.'

Misters Šārps aizsita muti ar plaukstu, iedzimtā smalkjūtība viņā cīnījās ar dabisku jautrību, redzot, kādā postā iegāzies lopu dakteris.

—  Piedošanu, jauno cilvēk, man laikam vaidzēj jums pateikt, ka šitā gos ir viens sirsnīgs lops. Viš vienādiņ grib sasveicināties. — Tad, pārmēra priekā par savu joku, viņš piespieda pieri govij pie muguras un kratījās klusā, bet nevaldāmā smieklu lēkmē.

Pēc brīža, cik necik atguvis elpu, es, nezaudēdams pašcieņu, piecēlos no vircas notekas. Kamēr misters Sārps turēja govi pie galvas, bet Farnons valdīja to aiz paceltas astes, man izdevās dabūt instrumentu cauri audu sabiezējumam; kaut arī stingrie piesardzības pasākumi govs temperamenta izpausmes nedaudz aizkavēja, tā tomēr paguva ar dažiem labi notēmētiem spērieniem apveltīt manus delmus un lielas.

Taču, kad operācija bija paveikta, fermeris satvēra pupu; pa to izšļācās spēcīga piena strūkla un putojot atsitās pret kūts klonu.

— Kapitāli! Nu viš atkal iet uz visi četri cilindcri!

4. nodala

—  Mājup brauksim pa citu ceļu. — Farnons pastiepās pāri stūrei un ar piedurkni noslaucīja saplaisājušo vējstiklu. — Brauksim pāri Brenkstouna pārejai un cauri Sildeilas ielejai. Nav daudz tālāk, un man gribas jums to parādīt.

Ceļš bija stāvs un līkumains, mēs kūlāmies aizvien augstāk, bet stāvā krauja lejā izbeidzās tumšā gravā, pa kuru kalnu strauts krāčoja uz mīlīgākām zemienēm. Virsotni sasnieguši, izkāpām no mašīnas. Vasaras nokrēslī atklājās mežonīga ainava — plašā apkārtnē robu robiem slējās klinšu radzes un smailes, sakusdamas ar sarkanām un zeltainām svēdrām rieta debesīs. Austrumu pusē virs mums pārkaru pacēlās augsts, tumšs kalns, ļauni draudīga kaila, melna blīva. Zemāk nogāze bija piebirusi ar milzīgiem četrstūrainiem klinšu bluķiem.

Es, visapkārt vērdamies, klusu iesvilpos. Tas, ko te redzēju, ļoti atšķīrās no piemīlīgajiem, viļņainajiem pakalniem, ko tiku vērojis, tuvojoties Darovbijai.

Farnons paskatījās uz mani.

—  Jā gan, šī ir viena no pirmatnīgākajām vietām visā Anglijā. Ziemā te ir diezgan baigi. Esmu piedzīvojis, ka šī ieleja nav pieejama nedēļām ilgi.

Ar pilnu krūti vilku plaušās tīro gaisu. Milzīgajā plašumā nevienas kustības, kaut kur vāri iebrēcās kuitala, un tiktikko varēja sadzirdēt upes šalkoņu tūkstoš pēdu zemāk ielejā.

Bija jau satumsis, kad atkal iesēdāmies mašīnā un sākām garo Icjupbraucicnu uz Sildeilu. Ieleja nu bija bezveidīgs tumsas blāķis,

vienīgi sīki gaismas punktiņi norādīja, kur kraujai vietvietām pv. pūšas vientuļas fermas.

Iebraucām klusā ciematā, un Farnons mežonīgi nokaucināja bremzes. Es savā kustīgajā sēdeklī bez pūlēm, kā pa slidkalniņu, pašāvos uz priekšu un ietriecos vējstiklā. Mana piere dziedāt iedziedājās, atsitoties pret stiklu, bet Farnons izlikās to nepamanām.

— Te ir makten labs krodziņš. Ieiesim izdzert pa kausam alus.

Tādu krogu es vēl nebiju redzējis. Īstenībā tā bija ļoti liela virtuve —četrstūraina, ar akmens klonu. Vienā telpas galā bija milzīgs kamīns un vecs, nokvēpis pavards. Uz pavarda stāvēja katls, ko sprēgādama karsēja viena vienīga liela malkas šķila, piepildot visu telpu ar sveķu smārdu.

Kāds desmits vīru sēdēja garsienām krēslos araugstām atzveltnēm. Visiem priekšā rindojās pintes mēra krūzes, saliktas uz ozolkoka galdiem, ko vecums bija sašķiebis gan šā, gan tā.

Mums ieejot, valdīja klusums. Kāds bez sajūsmas, bet pieklājīgi ieteicās: — Nu, sveiks, mister Farnon, — un pēc tam vēl daži kaut ko draudzīgi nogruģināja, dažs pamāja ar galvu. Tie visi lielākoties bija fermeri un laukstrādnieki, ienākuši papriecāties bez liekas jūsmas un ālēšanās. Gandrīz visi bija saulē iedeguši, sasarkuši, jaunākie bez kaklasaitēm; pa neaizpogāto krekla priekšu varēja redzēt viņu muskuļainos kaklus un krūtis. Kaktā vairāki domino spēlētāji klusu klikšķināja kauliņus.

Farnons aizveda mani pie brīvām sēdvietām, pasūtīja divus kausus alus un tad ierunājās*

—  To vietu jūs varat dabūt, ja gribat. Četras mārciņas nedēļā pie visa brīva. Okci? Pēkšņais piedāvājums man aizsita valodu. Esmu pieņemts. Un četras mārciņas nedēļā! Prātā parēgojās «Rekorda» sludinājumi: «Pieredzējis veterinārārsts ar mieru strādāt par uzturu.» Medicīnas pētniecības padomei nācās pielietot spaidus, lai redaktors pārtrauktu pieņemt šādus izmisuma kliedzienus. Neizskatījās glīti, ka mūsu profesijas pārstāvji piedāvā savus pakalpojumus par baltu velti. Četras mārciņas nedēļā bija pārpilnība.

—   Pateicos, — es sacīju, visiem spēkiem cenzdamies neizrādīt pārvarīgo prieku, — pieņemu.

— Labi. — Farnons strauji ievilka pamatīgu malku alus. — Pastāstīšu jums par savu praksi. Pirms gada es to nopirku no viena astoņdesmit gadus veca vīra. Bet iedomājieties — viņš joprojām vēlstrādāja,īsts vecs unsīksts ozols. Beidzot večukam tomēr metās par grūtu nakts vidū celties augšā, un to var saprast. Protams, arī daudzējādā citā ziņā viņš praksi bija stipri nolaidis - turējās tikai pie vecajām ārstniecības idejām. Daži mūžsenie instrumenti ambulancē piederēja viņam. Tā nu iznāca, ka no prakses daudz pūri nebija palicis, un es tagad pūlos to no jauna sastutēt.

Pagaidām peļņa ir niecīga, bet, ja mēs kopīgi dažu gadu papūlēsimies, esmu pārliecināts, ka mums neklāsies slikti. Fermeriem patīk, ka pie darba ķēries jauns cilvēks, patīk arī modernāka ārstēšana un operācijas. Bet man nācās viņus atradināt no trīsarpus šiliņu takses par apmeklējuma, jo tāds bija vecā daktera tarifs. Deilicši ir brīnišķīgi cilvēki, jums viņi iepatiksies, bet no savas naudiņas šķirties ir ar mieru vienīgi tad, ja skaidri redz, ka saņem kaut ko vērtīgu pretī.

Viņš jūsmīgi klāstīja savus nākotnes plānus, kausi kursēja vienā kursēšanā, un gaisotne krodziņā kļuva arvien sirsnīgāka. Istaba sanāca pilna ar pastāvīgajiem apmeklētājiem no ciema, gaiss kļuva karstāks, balsis aizvien skaļākas, un kādu brīdi pirms slēgšanas laika liku atšķirts no kolēģa un iekļuvu priecīgā barā, kur man katrs šķita jau gadiem pazīstams.

Tomēr viens tips tur bija tāds, kas allaž no jauna iznira manā redzeslokā. Tas bija mazs, vecīgs vīrelis, kam nospeķota balta panamas platmale aizēnoja brūnu, laika saburzītu seju, kura spīdēja kā vecs, nospodrināts zābaks. Man ar roku mādams, viņš spiedās garām apkārtējo pulciņam tuvāk pie manis.

Skaidri redzēju, ka viņam kaut kas padomā, tādēļ atrāvos no pārējiem un ļāvu sevi iestūrēt un apsēdināt pašā kaktā. Večuks apsēdās man pretim, atspieda rokas uz spieķa, bet zodu uz rokām un no puspievērtu plakstu apakšas raudzījās manī.

— Nu ta, jaunekli, gribu tev ko pateikt. Visu garu mūžu esmu nodzīvojis starp kustoņiem un tālabad man ir ko tev teikt.

Man notirpa kājas. Jau vairākkārt biju tā iekritis. Tikko iestājies koledžā, atklāju — veci lauku ļaudis iedomājas, ka tieši viņiem zināmas neiedomājami dārgas gudrības, ko pavēstīt. Un tas allaž bija stāstāms ilgi un gari. Nemierīgi palūkojos visapkārt, bet redzēju, ka sēžu slazdā. Večuks pievilka savu krēslu tuvāk un sāka noslēpumaini čukstēt. No dažu collu attāluma man aumaļām sejā sitās alus dvinga.

Vecā vīra stāstā nebija nekā jauna — parastais brīnumaino izārstēšanu uzskaitījums, ko viņš panācis, droši galvojamas zāles, kas zināmas vienīgi viņam, ar nelieliem iestarpinājumiem par to, kā negodīgi cilvēki varītēm cenšas viņam izvilt noslēpumu. Viņš apklusa tikai tajos brītiņos, kad ar baudu iestrēba alu no lielās krūzes; alu viņa sīkais augums šķita spējīgs uzņemt apbrīnojamā daudzumā.

• Taču viņš jutās labi, un es ļāvu viņam tērgāt. Pat uzmundrināju viņu, tēlodams apbrīnu par dižajiem veikumiem.

Tāds klausītājs večukam laikam nekad nebija gadījies. Viņš bija savā laikā bijis sīkzemnieks, un, jādomā, jau sen vairs neviens viņam neveltīja pelnīto ievērību. Visu laiku viņš viltīgi smīkņāja, un ūdeņainās acis pauda sirsnīgu draudzību. Taču tad viņš pēkšņi kļuva nopietns un izslēja muguru.

—   Bet nu, pirms tu, jaunekli, aizej, es tev kaut ko pateikšu, kas zināms vienīgi man. Lielu naudu es būtu varējis ar to nopelnīt. Man ar varu ir mākušies virsū, lai tik pasaku, bet es neparko.

Līmenis alus kausā atkal noplaka par vairākām collām, pēc tam viņš samiedza acis pavisam šaurās spraudziņās.

—  Tās ir zāles kašķa ārstēšanai uz zirga priekškājām un pakaļkāju vēzīšiem.

Es salēcos krēslā, it kā mums jumts grasītos sagrūt uz galvas.

— Nevar būt, — es noclsos, — taču ne zirgu kašķa ārstēšanai?

Večuks izskatījās*gaužām pašapmierināts. — Var gan būt. Nekps

cits tev nav jādara, kā vien jāieberž slimās vietas ar man zināmo smēru, un zirgs aizies sveiks un vesels. Būs vēl labāks, nekā bija! — Viņa balss pacēlās līdz smalkam spiedzienam, un viņš tik sparīgi paplēta rokas, ka noslaucīja no galda gandrīz iztukšoto alus kausu.

Es, bezgala pārsteigts, paklusām iesvilpos un pasūtīju vēl vienu pinti.

—  Un jūs no tiesas man pateiksiet, kas tā par ziedi? — es čukstus jautāju.

—  Pateikšu, jaunekli, bet ar sjingru noteikumu. Tu nedrīksti to izpaust nevienam pašam. Tev tas jo cieši jāglabā, lai to zinātu tikai tu unes. — Bez pūlēm viņš salēja rīklē pusi no tikko atnestā alus. — Tikai tu un es.

—  Lai notiek, to es jums apsolu. Neteikšu nevienai dvēselei. Kas tad tā ir par brīnumzāli?

Večuks zagšus pārlaida skatienu pilnajai kroga istabai. Tad dziļi ievilka elpu, uzlika roku man uz pleca un piebāza lūpas man pie pašas auss. Nožagojics viņš aizsmakušā balsī pačukstēja:

— Altcjas ziede.

Satvēru viņa roku un klusēdams to paspiedu. Dziļā aizkustinājumā vecais notecināja gandrīz visu atlikušo puspinti gar zodu.

Taču tūliņ pēc tam Farnons, durvīs stāvēdams, deva man zīmes. Bija laiks doties mājup. Kopā ar saviem jaunajiem draugiem izgājām ārā, izveidojot klusajā ciema ielā trokšņainu gaišu saliņu. Jauns puisis ar atlocīt.ām krekla piedurknēm un kuplu matu ērkuli dabiskā pieklājībā atvēra mašīnas durtiņas, un es, vēl pamādams ar roku sveicienu, iezvēlos sēdeklī. Šoreiz sēdeklis atsvieda mani atpakaļ vēl straujāk, un esatsprākliski pārmetu kūleni, atjēgdamies ar galvu starp kaut kādiem zābakiem un ar paša ceļgaliem zem zoda.

Caur mašīnas aizmugures stiklu mani vēroja vesela rinda pārsteigtu seju,bet draudzīgas rokas tūdaļ palīdzēja man uzķepuroties un viltīgais sēdeklis tika novietots atpakaļ uz skrituļiem. Man neviļus ienāca prātā — diezin, cik ilgi sēdeklis jau ir šādā stāvoklī un vai manam šefam ne reizes nav ienācis prātā to nostiprināt.

Mašīnai nelabi rēcot, mēs aizšāvām ies tumsā, un es vēlreiz palūkojos atpakaļ uz palicējiem, kas mums māja ardievas. Redzēju arī sīko večuku, kura platmale durvju spuldzes gaismā spīdēja gluži kā jauna. Viņš iurfcja pie lūpām piespiestu pirkstu.

5. nodala

Visi aizvadītie pieci mācību gadi bija mani veduši pretī vienam noteiktam brīdim, un tas vēl nebija pienācis. Pavadījis Darovbijā pilnu diennakti, es tomēr nebiju vēi bijis patstāvīgā vizītē.

. Vēl viena diena bija pagājusi izbraukumos kopā ar Farnonu. Tīrais brīnums, ka šķietami tik nevērīgs un citādā ziņā aizmāršīgs vīrs kā Farnons bija nenogurdināmi centīgs sava asistenta nodarbināšanā.

Šodien bijām aizbraukuši uz Liderdeilu, un es iepazinos ar vairākiem jauniem klientiem — draudzīgiem, laipniem fermeriem, kas mani saņēma atsaucīgi un vēlēja labu veiksmi. Taču, strādājot Farnona uzraudzībā, jutos atkal kā koledžā, kur profesors vēro katru manu kustību. Biju cieši pārliecināts, ka mana profesionālā karjera sāksies tikai ar to brīdi, kad es, Džeims Hcriols, bez virsvadības un uzraudzības, ķeršos pie kāda sasirguša dzīvnieka ārstēšanas.

Lai nu kā, šis brīdis vairs nevarēja būt sevišķi tālu. Farnons atkal bija aizbraucis uz Brautonu pasērst pie mātes. Cik sirsnīgs dēls, es brīnīdamies nodomāju. Tā kā viņš pieteica, ka atgriezīšoties vēlu, es nospriedu, ka vecajai dāmai ir visai dīvains dienas režīms. Bet ko man par to bēdāt — svarīgs bija vienīgi tas, ka tagad sardzē atrados es.

Sēdēju atzveltņu krēslā ar apdriskātu pārvalku un pa stiklotajām durvīm raudzījos garajās ēnās, ko pievakares saule stiepa pār aizaugušo zālienu. Man likās, ka tu es bieži vien dabūšu pasēdēt.

Bezdarbībā lūkoju iztēloties, kads būs mans pirmais izsaukums. Pēc ilgajiem gaidīšanas gadiem droši vien kāds sīks nieks. Būs kādam teļam piesities kāss vai kādam ruksim aizcietējis vēders. Un tā varbūt nemaz nebūtu slikti — sākt ar kaut ko tādu, kas viegli labojams. Biju it omulīgi iegrimis tīkamajos minējumos, kad gaitenī neganti ic- tarkšķējās tālrunis. Neatlaidīgā zvanīšana tukšajā mājā atbalsojās nejēdzīgi skaļi. Pacēlu klausuli.

— Vai misters Farnons? — jautāja dobja, skarba balss. Bez apvidus akcenta; varbūt runātājs cēlies no dienvidrietumiem.

— Nē, viņa diemžēl nav mājās. Runā asistents.

— Kad viņš atgriezīsies?

— Domāju, ka ļoti vēlu. Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

—   Nezinu, vai varat man palīdzēt vai nc. — Balss skanēja ļoti kundziski. — Es esmu misters Soumss, lorda Haltona muižas pārvaldnieks. Man viens ļoti vērtīgs jājamzirgs sasirdzis ar koliku. Vai jūs kaut ko jēdzat par koliku?

Jutu, ka man saceļas spuras.

—    Esmu veterinārārsts, tāpēc domāju, ka man kaut kas par to jāzina.

Iestājās klusuma brīdis, pirms balss no jauna ierējās:

— Laikam jau jāzina gan. Lai nu kā, es pats zinu, kāda injekcija tam zirgam vajadzīga. Atvediet arekolīnu. To misters Farnons parasti lieto. Un Dieva dēļ, negaidiet nakti, pirms ierodaties. Kad jūs būsiet?

— Tūliņ braukšu.

— Labi.

Dzirdēju runātāju viņā galā ar troksni nometām klausuli. Kad gāju projām no tālruņa, man tvīka vaigi. Mans pirmais apmeklējums tātad nebūs tīrā formalitāte. Kolika ir viltīga kaite, un piedevām man blakus stāvēs kāds viszinis vārdā Soumss.

Astoņas jūdzes garajā ceļā es atmiņā atkārtoju visu, kas rakstīts Koltona Rīka klasiskajā mācību grāmatā «Parastās zirgu kolikas». Pēdējā mācību gadā biju to tik pamatīgi izstudējis, ka varēju veselas rindkopas noskaitīt no galvas kā dzejoli. Lappuses ar daudzajām iezīmēm man braucot visu laiku rēgojās acu priekšā.

Šoreiz, jādomā, ir neliels sastrēgums un vieglas spazmas. Varbūt zirgam mainīta barība vai arī tas ieēdis pavairāk sulīgas zāles. Droši vien būs kaut kas tamlīdzīgs. Aša arekolīna injekcija un varbūt mazliet hlorodīna pret gāzēm, un viss būs kārtībā. Atcerējos gadījumus studenta prakses laikā. Šāds zirgs ir pavisam mierīgs, tikai šad tad pacilā vienu vai otru pakaļkāju un pagriež galvu, lai paskatītos uz vēderu. Tiešām tīrais nieks.

Līdz pat ceļa galam sīki izprātojos par gaidāmo tīkamo ainu. Iebraucu priekšzīmīgi tīrā grantētā pagalmā, ko no trim pusēm iežogoja zirgu novietnes. Pie tām stāvēja drukns vīrietis platiem pleciem, rūtotā sporta cepurē un žaketē, labi piegrieztās bridža biksēs un spožos zābakos.

Apturēju mašīnu apmēram trīsdesmit jardu atstatu; kad izkāpu, vīrietis demonstratīvi pagrieza man muguru. Nesteigdamies gāju pāri pagalmam, gaidīdams, kad stāvētājs pagriezīsies mani sagaidīt, bet viņš stāvēja kā stabs un, rokas kabatā sabāzis, skatījās uz pretējo pusi.

Dažus soļus no viņa es apstājos, bet viņš nepagriezās. Pēc krietna -brīža, kad man bija apnicis skatīties viņa mugurā, ierunājos:

— Mister Soums?

Sākumā stāvētājs arī tagad vēl nepakustējās, tad ļoti lēnām pagriezās. Viņam bija resns sarkans kakls, sarkana seja un mazas, niknas ačteles. Viņš neatbildēja, bet vērīgi noskatīja mani no galvas līdz kājām, ievērodams gan manu apdilušo putekļu mēteli, gan manu

jaunību, gan skaidri saredzamo pieredzes trūkumu. Apskati pabeidzis, viņš atkal sāka vērties tāluma.

— Jā, es esmu misters Soumss. — Viņš tik spēcīgi uzsvēra «misteru», it kā tas viņam liktos diezincik svarīgi. — Mēs ar misteru Faraonu esam ļoti tuvi draugi.

— Mans vārds ir Heriots.

Soumss nelikās to dzirdējis. — Jā, misters Faraons ir gudrs vīrs. Mēs esam lieli draugi.

— Sapratu, ka jums ir ar koliku slims zirgs. — Es gauži vēlējos, lai mana balss neskanētu tik sīki un nedroši.

Soumsa skatiens vēl joprojām kavējās kaut kur debešos.

Viņš vēl klusu savā nodabā nosvilpoja kādu melodiju, pirms atbildēja.

—  Tur — iekšā, — viņš noteica, pamādams ar gaivu uz vienu no steliņģiem. — Viens no milorda labākajiem medību zirgiem. Manuprāt, tam nepieciešama pieredzējuša cilvēka palīdzība.

Atvēris durvis, iegāju boksā. Un apstājos, it kā būtu atsities pret sienu. Stcliņgis bija ļoti plašs ar dziļu kūdras pakaišu kārtu. Bērs zirgs nerimtīgi riņķoja aplī un savā ceļā bija kūdrā ieminis dziļu sliedi. No galvas līdz astei viņš bija nosvīdis gluži slapjš, nāsis ieplestas, skatiens trul un nejēdzošs. Pie katra soļa viņš purināja galvu, caur sakostajiem zobiem škistin šķīda putas un pikām krita zemē. No ķermeņa cēlās gai i-ņi, it 1 i viņš pilnā sparā auļotu.

Man mute izkalta gluži sausa. Nespēju parunāt, līdz beidzot čukstus izmocīju:

— Cik ilgi viņš jau ir tāds?

—  Vēders viņam apsāpējās laikam šorīt. Visu dienu devu viņam melno tinktūru, pareizāk - tur tas puisis deva. Nebrīnīšos, ja atkal būs ko sajaucis, kā vienmēr visu saputro.

Tagad ievēroju, ka kakta krēslībā stāv vēl kāds — liels, resns vīrs ar apaušiem rokā.

—  Ak, mister Soums, es viņam kārtīgi devu melno tinktūru, bet labāk viņam no tās netika.

—  Zirgkopis esot, — Soumss sodījās, — vajadzēja man pašam to darīt, velns parāvis. Tagad jau būtu vesels.

—  Ar melno tinktūru viņam nevarēs līdzēt, — es sacīju, — šī nav vienkārša kolika.

— Kas tad, ellē, cits tas ir?

—   Pirms neesmu viņu izmeklējis, nevaru pateikt, bet stipras, ilgstošas sāpes var norādīt uz zarnu pārmešanos.

— Zarnu pārmešanās, kaķim jāsmejas! Mazliet apsāpējies vēders, tas Ir viss. Viņam šodien nav izgājis vēders, jāiedod kaut kas stimulēšanai. Vai jums arekolīns ir līdzi?

—  Ja tā ir zarnu pārmešanās, tad arckolīns ir pats ļaunākais, ko viņam varētu iedot. Viņš jau tagad cieš lielas sāpes, bet tas viņu aiz sāpčm padarītu traku. Arekolīns savelk zarnu muskulatūru.

—  Pie velna! — Soumss. iesaucās. — Nesāciet man skaitīt savas nolādētās pārgudrības! Vai sāksiet kaut ko darīt vai ne?

Pievērsos resnajam, kas stāvēja kaktā. — Uzlieciet zirgam apaušus, es viņu izmeklēšu.

Kad zirgam apauši bija galvā, tas apstājās. Stāvēja drebēdams un stenēdams, kamēr es iebāzu roku tam padusē aptaustīt pulsu. Pulss darbojās katastrofāli — mežonīgi ātri un nevienmērīgi. Ar pirkstu pacēlu tam acs plakstiņu — radzene bija tumšā ķieģeļu sarkanumā. Termometrs rādīja turpat četrdesmit grādu.

Paskatījos pāri stcliņģim uz Soumsu.

— Vai varu palūgt spaini karsta ūdens, ziepes un dvieli?

— Kāda velna pēc? Nekā jūs vēl neesat padarījis, bet jau sagribējāt mazgāties?.

— Gribu pārbaudīt taisno zarnu. Lūdzu, sagādājiet man ūdeni.

—   Lai Dievs žēlīgs! Kaut ko tādu es vēl neesmu piedzīvojis. — Soumss gurdeni nobraucīja ģīmi, tad apcirtās apkārt un uzsauca resnajam: — Nu, ko stāvi kā zemē iemiets! Atnes viņam to ūdeni, varbūt tad viņš sāks kaut ko darīt.

Kad atnesa ūdeni, es saziepēju roku un saudzīgi iebāzu to dzīvnieka taisnajā zarnā. Bez pūlēm sataustīju tievās zarnas novirzi kreisajā pusē un vienlaikus biezu, satūkušu masu, kam tur nevajadzēja būt. Tiklīdz es tai pieskāros, zirgs nodrebēja un dobji ievaidējās.

Kamēr es mazgāju un slaucīju rokas, sirds man dauzījās kā negudra. Ko darīt? Ko teikt? '

Soumss smagiem soļiem drasēja steliņģī iekšā un ārā un kaut ko purpināja, bet sāpju tracinātais dzīvnieks locījās un raustījās.

— Savaldi to sasodīto! — viņš uzrēca zirgkopim, kas tūliņ satvēra apaušus. — Kam tu tāds, velns parāvis, deri?

Resnais zirgkopis neteica ne vārda. Viņš ne pie kā nebija vainīgs un tikai klusēdams skatījās uz Soumsu.

Es dziļi ievilku elpu. — Viss norāda tikai vienu. Esmu pārliecināts, ka zirgam sametušās zarnas.

—  Nu, labi, palieciet pie sava. Lai ir sametušās#arnas. Bet, Dieva dēļ, sāciet jel ko darīt! Vai mums te vajadzēs nonīkt visu nakti?

— Te neviens nekā vairs ntspēj darīt. Šī vaina nav glābjama. Pašreiz vissvarīgākais ir atpestīt Viņu no sāpēm, cik vien ātri iespējams.

Soumsa seja sastinga niknumā.

—  Nav glābjams? Atpestīt no sāpēm? Ko jūs te melšai? Uz ko tēmējat?

Es centos savaldīties. — Uz to, lai ļaujat man zirgu nekavējoties nošaut.

— Ko jūs teicāt? — Soumsam mute palika vaļā.

—  Teicu, ka man viņš jānošauj, tūliņ uz vietas. Mašīnā man ir pistole iemidzināšanai.

Likās, ka Soumss teju, teju pārsprāgs.

—  Nošaut! Vai jūs esat galīgi traks? Vai maz zināt, ko tas zirgs ir vērts?

— Tam, cik viņš vērts, nav nekādas nozīmes, mister Soums. Visu dienu viņš izcietis elles mokas un tagad ir pie beigām. Jums vajadzēja mani ataicināt daudz agrāk. Varbūt viņš vēl pāris stundu novilks, bet iznākums būs tas pats. Un pašreiz viņš cieš nepanesamas sāpes.

Soumss aizklāja seju ar plaukstām.

—   Ak Dievs, kāpēc tieši man vajadzēja to piedzīvot? Milords ir aizbraucis atpūtā, un es nevaru viņam piezvanīt, lai ved jūs pie prāta. Kad es jums saku — būtu atbraucis jūsu šets, viņš zirgam iešļircinātu zāles un pusstundas laikā dabūtu to uz kājām. Paklausieties, vai nevaram pagaidīt, līdz šonakt atgriezīsies misters Farnons un zirgu izmeklēs?

Kaut kas manā apziņā priecīgi uztvēra šo domu. Iešļircināt morfiju un tikt vaļā no visa. Uzvelt atbildību citam. Tā būtu vieglāk. Es atkal paskatījos uz zirgu. Tas no jauna bija sācis aklo riņķošanu pa apli, izmisīgi cenzdamies kaut kā atbrīvoties no sāpēm. Kamēr es skatījos, tas pacēla grīļīgo galvu un klusu it kā iesmilkstējās. Tā bija tik neprātīgi izmisusi, neizpratnes pilna skaņa, ka es ilgāk nespēju izturēt.

Aši izgāju ārā un atnesu no mašīnas pistoli.

—  Pieturiet viņam galvu, — es pavēlēju zirgkopim un piespiedu pistoli zirgam pie pieres starp stiklainajām acīrn. Noskanēja sauss sprakšķis,zirgs sagrīļojās. Tad saļima kūdras pakaišos un palika guļam.

Pagriezos pret Soumsu, kas, nespēdams redzētajam noticēt, blenza uz beigto zirgu.

— Rītrītā atbrauks misters Farnons un izdarīs sekciju. Es vēlos, lai lords Haltons apstiprina manu diagnozi.

Uzvilku žaketi un izgāju pagalmā pie mašīnas. Kad patlaban iedarbināju motoru, Soumss atvēra durtiņas un pabāza galvu iekšā. Viņš runāja klusu, bet balss trīcēja trakā niknumā.

Par jūsu šāvakara darbiem cs informēšu milordu. Un misteru Faraonu arī. Pateikšu skaidri, kādu palīgu viņš sev uzkrāvis kaklā.Un jums cs sacīšu tā. Gan rīt sekcija pierādīs, ka esat rīkojies aplam, un tad cs jūs iesūdzēšu tiesā. — To pateicis, viņš aizcirta durtiņas un aizslāja.

Atgriezies ambulancē, nolēmu sagaidīt šefu un, tur sēžot, nespēju atkratīties no domas, ka esmu sagrāvis savu karjeru, pirms paguvu to uzsākt. Tomēr atskatoties neredzēju iespēju, ka būtu varējis rīkoties citādi. Lai cik reižu visu pārcilāju, secinājums allaž palika tāds pats.

Farnons atgriezās vienos naktī. Kopā ar māti pavadītais vakars viņam bija gājis labumā. Kalsnie vaigi pietvīkuši, un no viņa plūda tīkama džina smarža. Mani pārsteidza, ka mugurā viņam bija vakara uzvaiks, un, kaut arī smokinga žaketei bija visai vecmodīgs piegriezums un tā uz viņa kārnā auguma va|īgi krokojās, viņš tomēr prata tanī izskatīties kā vēstnieks.

Klusēdams viņš noklausījās manā stāstā par zirgu. Viņš jau grasījās izteikt savas domas, kad iezvanījās telefons.

—  Paskat, cik vēlu, — viņš klusu noteica un pēc tam: — Ak tas esat jūs, mister Soums. — Man pamājis, viņš apsēdās. Labu laiku turpinājās: «Jā» un «Nē», «Saprotu», bet tad viņš izslējās krēslā taisni un sāka runāt.

—  Paldies, ka piezvanījāt, mister Soums, un man šķiet, ka misters Heriots ir izdarījis vienīgo, kas šādos apstākļos bija iespējams. Nē, nepiekrītu. Būtu bijis nežēlīgi ļaut zirgam mocīties. Viens no mūsu pienākumiem ir novērst ciešanas. Man žēl, ka jūsu ieskats ir tāds, bet, manuprāt, misters Heriots ir ļoti spējīgs veterinārārsts. Ja būtu tur bijis es, katrā ziņā būtu darījis tieši tof&gt;ašu. Arlabunakti, mister Soums. Rīt satiksimies.

Man ap sirdi kļuva tik labi, ka es gandrīz jau gatavojos garai pateicības runai, bet beigu beigās pateicu vienīgi: — Paldies.

Farnons pasniedzās pie stiklotā plaukta virs kamīna un nocēla no tā viskija pudeli. Viņš nevērīgi pielēja līdz pusei lielu glāzi un piestūma to man. Sev viņš pielēja tādu pašu mēru un atkrita atzveltņu krēslā.

Ierāvis krietnu malku, viņš brītiņu klusēdams vēroja dzintaraino šķidrumu glāzē, tad smaidīdams palūkojās uz mani.

—   Tad nu gan jums šovakar tika darbiņš, manu zēn. Pirmais izsaukums! Un pie Soumsa.

— Vai jūs viņu labi pazīstat?

— Nu, es zinu tā puslīdz visu par viņu. Ļoti nepatīkams saskarsmē un piedevām riebīgi augstprātīgs. Ticiet, ka viņš nav mans draugs. Vispār dzird runājam, ka viņš esot arī blēdīgs. Itin labi protot iedzīvoties uz milorda rēķina. Ceru, ka reiz viņš tomēr kaklu lauzīs.

Tīrais viskijs saskrēja man kuņģī kā uguns, bet es jutu, ka pašreiz tas lieti der.

— Negribētos bieži picdzī%'Ot to, ko piedzīvoju šovakar, bet nedomāju arī, ka veterinārārsta darbs ir tāds vien.

—  Ne gluži, — atteica Farnons, — bet nekad arī nevar zināt, kas jūs gaida. Mūsu profesija, ziniet, ir traki ērmota. Reizēm sanāk kopā tādas nejaušības, ka pats parādāt sevi par gatavo muļķi.

— Taču tas, jādomā, atkarīgs no paša spējām.

— Tikai zināma mērā. Spējas, protams, palīdz labi strādāt, bet pat tad, ja esat īsts ģēnijs, pazemojami un izdevība kļūt smieklīgam glūn aiz katra st ūra. Reiz biju uzaicinājis slavenu zirgu speciālistu steidzamai operācijai, un operācijas vidū zirgs pēkšņi pārstāja elpot. Redzot dakteri kā bez prāta lēkājam pa pacienta ribām, guvu neaizmirstamu mācību: visai regulārās atstarpēs manā darbā pienāks brīži, kad izskatīšos kā pēdīgais nejēga.

Es iesmējos. — Tātad drīkstu uzskatīt, ka esmu to piedzīvojis jau pašā sākumā.

— Tas jātur prātā. Par lopiņiem uz priekšu nekas nav paredzams, tāpat kā par mūsu dzīvi. Tā veidojas no garas sīku uzvaru un sīku neveiksmju virtenes, un šis darbs tiešām ir jāmīl, lai pie tā paliktu. Šovakar tas bija Soumss, citu vakaru būs kāds cits. Galvenais ir tas, ka nekad nav garlaicīgi. Iedzeriet vēl malku viskija.

Es iedzēru vēl malku viskija un pēc tam vēl, un mēs runājām. Nemanījām, kā aiztek laiks, līdz lielā akācija iznira no pelēkās krēslas aiz stiklotajām durvīm, kaut kur svilpes izmēģināja strazds, un Farnons ar nožēlu iepilināja pēdējos pilienus no pudeles savā glāzē.

Viņš nožāvājās, atvilka melnās kaklasaites mezglu un paraudzījās rokaspulkstcnl.

— Skat — jau pieci. Kas to būtu domājis! Bet es priecājos, ka mēs pasēdējām un kopā iedzērām — vajadzēja taču nosvinēt jūsu pirmo darbu. Tā tak bija pareizi, vai ne?

6. nodala

Ar divarpus stundām miega izgulējies nebiju, tomēr piespiedos pusastoņos uzcelties un doties lejup, bet astoņos būt nomazgājies un noskuvies.

Brokastot man tomēr vajadzēja vienam. Misis Holla, celdama man priekšā olu kulteni, pavēstīja, ka šefs jau pirms laba brīža aizbraucis, lai izdarītu sekciju lorda Haltona zirgam. Es nobrīnījos, vai viņš maz gājis gulēt.

Pieveicu patlaban pēdējo grauzdētās maizes šķēli, kad istabā iebrāzās Farnons. Sāku jau pierast pie viņa vētrainās uznākšanas un gandrīz nemaz nesatrūkos, kad viņš, durvis atgrūdis, ar lēcienu nokļuva uz paklāja istabas vidū. Viņš bija sārts un lieliskā omā.

— Vai kafijkannāvēl kas palicis? Izdzeršu tasīti kopā ar jums. — Viņš atkrita uz krēsla, kas pretodamies nokrakšķēja. — Jums ne par ko nav jāuztraucas. Sekcija uzrādīja klasisku zarnu samešanās gadījumu. Bija at mirušas jau vairākas zarnu cilpas — gluži melnas. Cik labi, ka jūs neļāvāt lam nabagam ilgāk mocīties.

— Vai manu draugu Soumsu arīsatikāl?

—  Ha, viņš, protams, bija sekcijā klāt. Pāris reižu mēģināja uzvelt vainu jums, bet es viņu apklusināju. Norādīju, ka viņš daudz par ilgu kavējies un ka lords Haltons nebūs priecīgs, kad uzzinās, kādas mokas viņa zirgam bija jāizcieš. Braucu projām un ļāvu viņam šo domu sagremot.

Jaunās vēstis stipri uzlaboja manu omu. Aizgāju pie rakstāmgalda un atšķiru vizīšu grāmatu.

— Te ir visi šārlta pieteikumi. Ko man vajadzēs darīt?

Farnons izraudzījās vairākus izsaukumus, uzšņāpa uzvārdus uz

papīra strēmeles un pasniedza to man.

— Ņemiet, — viņš sacīja, — tie visi irviegli gadījumi bez uztraukumiem — jums ko iešūpoties.

Es jau pagriezos uz iešanu, kad viņš pasauca mani atpakaļ.

—  Gribēju jums vēl ko palūgt. Mans jaunākais brālis, ceļodams ar gadījuma mašīnām, šodien ieradīsies šeit. Viņš mācās Edinburgas veterinārkoledžā, un vakar viņam beidzās semestris. Tiklīdz tiks sasniedzamā tuvumā, viņš droši vien mums piezvanīs. Vai varēsiet aizbraukt pretim un viņu savākt?

— Protams. Labprāt.

— Viņu, jūsu zināšanai, sauc Tristans.

— Tristans?

— Jā. Ak tā, man to vajadzēja jums jau agrāk pateikt. Jūs droši vien brīnījāties par manu ķēmīgo vārdu. Tēva vaina. Tēvs bija milzīgs Vāgnera cienītājs. Tas noteica viņa dzīvi. Mūzika viņam bija viss — galvenokārt Vāgners.

— Daļēji arī man.

—   Nav slikti, bet jūs neesat ar to barots no rīta, pusdienās un vakarā. Un neesat nosodīts saukties par Zigfrīdu. Lai nu, lai — varēja būt vēl trakāk, piemēram, Votans.

— Vai Pogners.

Farnons uzmeta man nobijušos skatienu. — Traks numurs, jums taisnība. Veco Pogneru biju pavisam piemirsis. Šķiet, man vēl jājūtas gaužām pateicīgam.

Gaidītais zvans atskanēja tikai vēlā pēcpusdienā. Balss viņā galā šķita ārkārtīgi pazīstama.

— Runā Tristans Farnons.

—  Klausieties — jums ir tāda pati balss kā brālim.

Viņā galā ieskanējās patīkami smiekli.

—  Tā saka visi. Jūs esat ļoti laipns. Es priecātos, ja man kāds atbrauktu pretim. Atrodos «Palmas» kafejnīcā pie Lielās Ziemeļu šosejas.

Spriežot pēc balss, bij u domājis ieraudzīt sava šefa jaunāko izdevumu, bet sīkais puišelis ar bērnišķīgo seju, kurš sēdēja uz mugursomas, nepavisam nelīdzinājās brālim. Viņš piecēlās, albraucīja tumšos matus no pieres un pastiepa man pretī roku. Viņam bija burvīgs smaids.

— Vai daudz iznāca nostaigāt kājām? — es apjautājos.

— Diezgan krietni, bet man derēja izkustēties. Vakarvakarā mums bija visai vētraina semestra noslēguma balle.

Atvēris mašīnas durtiņas, viņš iemeta mugursomu aizmugurē. Kad es ieslēdzu motoru, viņš ierīkojās blakussēdeklī, it kā tas būtu ērtākais atzveltņu krēsls pasaulē, izvilka no kabatas Vudbeina cigarešu paciņu, maigi aizkūpināja smēķi un svētlaimīgi rīt in aprija dūmus. No sānkabatas viņš izvilka Daily Mirror un, gaužām apmierināti nopūzdamies, to atšķīra. Dūmi, kas ilgi bija pazuduši, sāka aumaļām plūst ārā pa nāsīm un muti.

Nogriezos ntušosejas uz rietumiem, un satiksmes drūzma drīz vien palika mums aiz muguras. Palūkojos uzTristanu un apvaicājos:

— Tikko kārtojāt eksāmenus?

— Jā, patoloģijā un parazitoloģijā.

Gandrīz jau grasījos pārkāpt vienu no stingrākajiem paša rakstītajiem likumiem un apvaicāties, vai viņš pārbaudījumus izturējis, tomēr laikā attapos. Tas ir visai riskants jautājums. Tristans zināja pastāstīt parvisiem jaunumiem avīzē, šad tad izlasīdams arī pa gabaliņam priekšā un tad ar mani to apspriezdams. Vielas sarunām mums netrūka. Es ar katru brīdi vairāk pārliecinājos, ka esmu sastapies arstraujāku un dzīvīgāku raksturu nekā manējais. Nemaz nemanīju, cik drīz nokļuvām pie Skeldcilas Mājas.

Zigfrīds bija izbraucis, kad ieradāmies, un tuvojās jau vakars, kad viņš atgriezās. Ienācis pa stiklotajām durvīm, viņš draudzīgi pamāja man sveicienu un tad atzvēlās lielajā krēslā. Viņš tikko bija sācis stāstīt par vienu no apmeklējumiem, kad ienāca Tristans.

Gaisotne istabā pēkšņi kļuva citāda, it kā būtu nospiests kādsslēdzis. Zigfrīda smaids sašķiebās ironisks, un viņš ilgi, it kā vērtējot uzlūkoja brāli. Nomurdējis: — Sveiks, — viņš sāka ar pirkstu braukāt pa alkova plauktā salikto grāmatu muguriņām. Ar to viņš nodarbojās labu brīdi, un es jutu veidojamies saspīlējumu. ArīTristana izteiksme bija kļuvusi pavisam citāda — seja pilnīgi vienaldzīga, bet skatiens piesardzīgs.

Beidzot Zigfrīds šķita atradis meklēto grāmatu, izcēla to no plaukta un sāka ncstcidzigi šķirstīt. Tad, acu nepacēlis, klusu ierunājās:

— Nu, kā gāja eksāmenos?

Tristans uzmanīgi norīstījās, tad dziļi ievilka elpu. — Ar parazitoloģiju kārtībā, — viņš atbildēja nedzīvā, vienmuļā balsī.

Zigfrīds izlikās nedzirdējis. Viņš bija grāmatā atradis ko interesantu un, atlaidies krēslā, sāka lasīt. Labu brīdi palasījies, viņš atlika grāmatu atpakaļ plauktā. Un no jauna ņēmās pārbaudīt visus virsrakstus; vēl joprojām stāvēdams ar muguru pret brāli, viņš tai pašā klusajā balsī jautāja:

— Kā ar patoloģiju?

Tristans tiktikko turējās uz pašas krēsla maliņas, it kā gatavotos dot kājām ziņu. Viņa skatiens šaudījās no brāļa uz grāmatplauktu un atpakaļ.

— Nenoliku, — viņš neskanīgi atbildēja.

Zigfrīds neizrādīja nekādu reakciju. Nemainīgā pacietībā viņš turpināja meklēt grāmatu, šad tad izvilka pa sējumam, paskatījās un rū pīgi nolika to atpakaļ vietā. Tad viņš neauglīgo meklēšanu pārtrauca, atsēdās vecajā vietā, ļaudams rokām nokarāties gandrīz līdz grīdai un uzlūkoja Tristanu.

—Tātad tu izkriti patoloģijā? — viņš vieglā sarunu tonī apvaicājās.

Jutos pagalam pārsteigts, kad izdzirdu savu gandrīz histērisko balsi buldurējam:

— Ziniet, tas nemaz nav slikti. Viņš ir pārcelts pēdējā kursā un varēs nokārtot patoloģiju Ziemsvētkos. Tādā veidā viņš gadu nezaudēs. Patoloģija ir ciets rieksts.

Zigfrīds uzmeta man saltu skatienu.

— Akjūs domājat, ka nemaz navslikti? — Iestājās ilgs klusuma brīdis, ko viņš negaidot pārtrauca, pagriezies pret brāli un tam uzrēkdams: — Es gan tā nedomāju! Es domāju, ka tas ir sasodīti neģēlīgi! Tas ir kauns un negods! Ko tad tu visu semestri sadarīji? Pļēguroji, jādomā, skraidīji pakaļ brunčiem, tērēji manu naudu — darīji visu, tikai nestrādāji. Un tev nešķīstenim vēl pietiek dūšas rādīties man acīs un pateikt, ka esi izgāzies patoloģijā. Tu esi sliņķis, tā visa nelaime. Sasodīts, nelabojams sliņķis!

Zigfrīdu gandrīz nevarēja pazīt. Seja pietvīkusi tumši sarkana, acis zvēroja. Un viņš turpināja rēkt uz brāli:

— Bet nu man reiz pietiek! Tu man esi apriebies. Es neiešu strādāt, līdz pirksti jēli, lai ļautu tev bezdievīgi slinkumu lāpīt. Nu tam beigas. Vienreiz par visām reizēm, dzirdi? Beigas, un viss. Vācies prom no šejienes un nerādies man vairs acīs! Nu, vācies!

Tristans, kam bija izdevies sejā saglabāt aizvainotas cieņas izteiksmi, klusēdams izgāja ārā.

Dziļi satriekts, es paraudzījos uz Zigfrīdu. Bija skaidri redzams, cik smagi viņš šo sarunu pārdzīvojis. Sejā iesitušies plankumi; viņš kaut ko purpināja un ar pirkstiem bungoja pa krēsla roku balstu.

Kļuvis par liecinieku tādam izvirdumam, es jutos drausmīgi, tālab biju pateicīgs, kad Zigfrīds aizsūtīja mani pie pacienta un es tiku ārā no mājas.

Bija jau gandrīz pavisam tumšs, kad atgriezos, apmetu līkumu un pa sānvārtiem iebraucu dārza viņā galā. Garāžas durvju iečīkstēšanās iztramdīja kovārņus lielajās gobās, kuru zari kārās pāri ēku jumtiem. Tumsā nošvīkstēja spārni, noskanēja apslāpēti ķērcieni, tad atkal iestājās klusums. Kamēr es gaidīju putnus apklustam, pamanīju tumsā pie mājas durvīm kādu slāvam un noraugāmies dārzā. Kad stāvētājs pagrieza seju pret mani, redzēju, ka tas ir Tristans.

Es atkal samulsu. Bija skumji un nepatīkami ieraudzīt nabaga puisi te vienu nīkstam.

— Cik žēl, ka tā iznāca, — es neveikli ieminējos.

Cigaretes oglīte koši iekvēlojās, kad Tristans dziļi ievilka dūmu.

— Nē, ko nu par to. Varēja, ziniet, būt daudz ļaunāk.

— Ļaunāk? Arī tā ir pietiekami ļauni. Ko jūs tagad darīsiet?

— Darīšu? Kā jūs to domājat?

— Nu, esat taču padzīts. Kur jūs šonakt gulēsiet?

— Redzu, ka jūs nesaprotat, — Tristans sacīja. Viņš izņēma cigareti no mutes, un es redzēju smaidā pazibam ļoti baltus zobus. — Neraizējieties. Es gulēšu tepat un rītrītā būšu brokastīs.

— Bet ko tad brālis?

— Zigfrīds? Līdzam laikam viņš visu būs aizmirsis.

— Vai esat pārliecināts?

—   Pilnīgi. Viņš ikreiz mani dzen ārā no mājas un ikreiz to atkal aizmirst. Vienīgais āķis bija piedabūt viņu tik viegli noticēt par parazitoloģiju.

Es nespēju novērst acu no tumšā auguma, kas stāvēja man blakus. Augstajos kokos vēlreiz sarosījās kovārņi, ierīkodamies uz naktsguļu, tad atkal iestājās klusums.

— Parazitoloģiju?

—  Jā, atcerieties — es pateicu vienīgi, ka ar parazitoloģiju viss kārtībā. Tuvāk nekā nepaskaidroju.

— Jūs tātad…

Tristans klusu iesmējās un uzsita man pa plccu.

— Pareizi. Nenoliku parazitoloģiju. Izkritu abos priekšmetos. Bet neraizējieties. Ziemsvētkos to nokārtošu.

7. nodala

Ierušinājos ciešāk segās, kad visā vecajā mājā atbalsojās tālruņa nejaukais ļerr, ļerr, ļerr…

Bija pagājušas trīs nedēļas kopš Tristana ierašanās, un dzīve Skeldeilas Mājā iegājusi samērā normālās sliedēs. Visas dienas sākās vienādi — ar tālruņa ļerkstēšanu starp septiņiem un astoņiem, kad fermeri bija beiguši pirmās rīta gaitas pie saviem lopiņiem.

Mājā bija tikai viens tālrunis. Tas stāvēja uz dzegas apakšstāva gaitenī, kam bija akmens flīžu grīda. Zigfrīds bija man piekodinājis, lai es neceļos augšā atbildēt uz šiem agrīnajiem zvaniem. Šo pienākumu viņš bija uzdevis Tristanam — atbildība viņam nākšot par labu. Zigfrīds šai ziņā bija liels optimists.

Klausījos zvanīšanā. Zvanīja un zvanīja — likās, ar katru reizi zvanīšana kļūst skaļāka. Tristana istabā nedzirdēju ne skaņas, ne roslšanos, un es gaidīju nākamo ainu šai ikrīta drāmā. Un sagaidīju, kad eņģēs nobrīkšķēja vaļā atrautās durvis. Zigfrīds izskrēja kāpņu laukumiņā un pa trim pakāpieniem uzreiz drāza lejā.

Sekoja ilgs klusums, un es iztēlojos viņu drebināmies gaiteņa caurvējā, kailām kājām mīņājamies uz aukstajām flīzēm un noklausāmies, kā fermeris nesteigdamies uzskaita sasirgušā lopiņa slimības simptomus. Tad nodžinkstēja noliktā klausule un nodimdēja Zigfrīda soļi uz kāpnēm, kad viņš lēkšiem metās uz brāļa istabu.

Nākamās skaņas bija dārdiens, kad lika atrautas durvis, un uzbrē- ciens. Reizumis saklausīju tanī triumfālu pieskaņu; tas nozīmēja, ka Tristans notverts gultā — Zigfrīds bija uzvarējis, bet bieži viņam neizdevās piedzīvot uzvaru. Parasti Tristans, neticami aši uzraudams mugurā drēbes, sagaidīja brāli pilnīgi apģērbies. Tas viņam sagādāja psiholoģisku priekšrocību — viņš jau sēja kaklasaites mezglu, kad Zigfrīds vēl bija pidžamā.

Taču šinī rītā Tristana aprēķins nebija izdevies; gribēdams pagulēt vēl pāris mazu brītiņu, viņš tika noķerts zem segas. Dzirdēju kliegšanu:

— Kāpēc tu negāji pie telefona, kā esmu tev licis? Nedomā man iestāstīt, ka esi tikpat kurls, cik slinks! Nu, drīzāk, drīzāk, pazūdi un nerādies man vairs acīs!

Es tomēr zināju, ka Tristans nekur tālu nepazudīs. Ja viņš tikp pieķerts guļam, tad parasti ieguva dažus punktus savā labā ar to, ka bija jau puslīdz paēdis brokastis, kad ienāca brālis.

Pavēroju Zigfrīda seju, kad viņš ienāca ēdamistabā un redzēja Tristanu labā omā tiesājam grauzdētās maizītes un lasām pret kafijkannu atslieto DaiŅMirror. Zigfrīds tad izskatījās pēc cilvēka, kam pēkšņi traki apsāpējies zobs.

T as viss veidoja saspringtu gaisotni, un es jutos priecīgs, ka varu aizšmaukt, lai savāktu mantiņas rīta apgaitai. Devos pa šauro gaiteni, kur vējoja ierastais, satraucošais ētera un karbola smārds, izgāju ar augsto žogu apjoztajā dārzā un tālāk uz pagalmu, kur stāvēja automobiļi.

Gājiens atkārtojās ik rītu, taču es to allaž izjutu kā pārsteigumu. Kad es izgāju saules gaismā, puķu smaržas piesātinātajā gaisā, man pastāvīgi šķita, ka tas notiek pirmoreiz. Dzidrajā gaisā bija jūtama arī tuvējās purvaines dvesma; piecus gadus nonīcis pilsētas sprostā, es nemaz nespēju to visu uzreiz aptvert.

Šai gājienā es nekad nesteidzos. Lai cik nopietns sirdzējs mani gaidīji», šo brīdi cs vienmēr pastiepu garumā. Šaura taka veda gar mežvīniem apaugušo mājas sienu un garo piebūvi, gar kuras sienām augšup stiepās glicīnijas, ar staipekņiem un ziediem pa logiem tiekdamās istabās. Tad garām alpinārijam, kur dārzs izvērsās nekoptajā zālienā, kas bija novārtā pamests, bet brlnum jauki un spirdzinoši piederējās pie mājas sienu apsūbējušajiem ķieģeļiem. Visapkārt zālienam, ar nezālēm cīnīdamās, kuploja košas puķes.

Pa to laiku jau biju sasniedzis rožu dārzu un sparģeļu dobi, kur no gaļīgajām saknēm bija izauguši un sakuplojuši lieli ceri. Tālāk auga zemenes un avenes. Augļu koku visur ka biezs, zari zemu slīga pār taku. Pie žoga dienvidu pusē par vietām cīnījās firziķu koki, bumbieres, ķirši un plūmes, cenšoties nomākt mežrozīšu pudurus.

Puķēs sanēt sanēja bites, un augstajās gobās strazdu svilpes sacentās ar kovārņu kērkāšanu.

Mana dzīve bija pilnum piepildīta. Tik daudz ko vajadzēja izzināt, t ik daudz ko pašam sev pierādīt. Dienas ritēja strauji, meta izaicinājumu, spicstin spiedās virsū ar jauno, nepiedzīvoto. Bet šeit dārzā viss apstājās. Šķiet, bija apstājies jau sen. Pirms iziešanas pagalmā es vēlreiz atskatījos, un piepeši man Likās, ka esmu atšķīris un vēroju attēlu senlaiku grāmatā — vientuļu, aizaugušu dārzu un aiz tā vecu, augstu, klusu māju. Nespēju nemaz īsti noticēt, ka atrodos šeit un pats esmu daļiņa visā.

Šī sajūta kļuva vēl spēcīgāka, ieejot pagalmā. Tas bija bruģēts četrstūris, un starp bruģakmeņiem auga kuplas zāles skupsnas. No divām pusēm pagalmu iekļāva celtnes: abas garāžas — senākās ratnīcas, stallis, zirglietu nojume, vaļējs stcliņgis un cūkkūts; trešajā pusē pie brīvās sienas virs akmenī veidotas siles rūsēja vecs dzelzs pumpis.

Staļļaugšā būtu sakraujams siens, virs vienas garāžas bija ierīkota baložbūda. Bez tam pagalmā allaž varēja sastapt veco Bordmenu. Arī viņš, no lepnākiem laikiem aizķēries, klumburoja apkārt, nekā noteikta nedarīdams.

Viņš nobubināja labrītu no sava būceņa, kur glabāja šādus tādus darbarīkus un dārza piederumus. No būceņa sienām viņam pretī raudzījās karalaika piemiņas — vesela rinda Brūsa-Beirnsfāzera litogrāfiju.Tāsviņš bija tur saspraudījis, kad 1918. gadā atgriezās no kara, un tā nu bildes, nokūpējušas un appluskātām malām, tur karājās vēl šodien, atgādinādamas viņam gan ķeizaru Viļumu, gan granātu bedres un dubļos slīkstošas tranšejas.

Bordmens lāgiem nomazgāja kādu mašīnu vai paknibinājās ap kādu sīkdarbiņu dārzā; viņš nekāroja vairāk kā lāgiem nopelnīt vienu vai divas mārciņas un atgriezties savā pagalmā. Daudz laika viņš pavadīja zirglietu nojumē, tāpat vien sēdēdams. Lāgiem viņš ilgi noraudzījās uz kailajiem āķiem, kur senāk bija karājušies iejūga piederumi, un tad ilgi berzēja ar dūri otras rokas plaukstu.

Man viņš mēdza stāstīt par senajām, labajām dienām:

— Es vēl tagadīņ redzu veco dakteri stāvam uz augšējā pakāpiena un gaidām, kad piebrauks pajūgs. Viņš bija liela auguma glauns vīrs. Vienādiņ valkāja gardibeni un ketoveju, un es atceros, ka, vēl puika būdams, redzēju, kā viņš tur stāvēja, gaidīdams viika rokā cimdus un atsita gardibeni.

Bordmena seja kļuva sapņainaun acis iemirdzējās, likās, ka viņš drīzāk sarunājas pats ar sevi nekā ar mani.

—   Vecā māja arī tanīs laikos bija citāda. Tur kalpoja saimniecības vadītāja un seši dienestnieki. Un dārznieks ņēmās augu dienu. Neviens zāles stiebriņš neauga nevietā, puķes rindās vien, koki uz to labāko izcirpti un izgriezti.' Un šitenais pagalms vecajam dakterim bija pati mīļākā vietiņa. Viņš iznāca tur pa tām durvīm, noskatījās, kā es spodrinu zirglietas, pakavējās. īsts kungs bija vecais dakteris, tikai nedrīkstēja viņu nokaitināt. Kad ieraudzīja kaut kur vai puteklīti, kļuva gluži traks aiz dusmām.

Bet līdz ar karu pienāca beigas. Tagad visi skrien kā negudri. Nerūpējas vairs ne par ko. Nav laika, to vien dzird, ka nav laika.

Viņš pārlaida neticīgu skatienu pagalmam — izļod zītajiem brug- akmeņiem, apiupušajām garāžas durvīm, kas vaļīgi šūpojās virās, tukšajam stallim un ūdenspurapiin, no kura vairs netecēja ūdens.

Pret mani viņš izturējās draudzīgi, bet diezgan pavirši, turpretim attieksmēs ar Zigfrīdu viņš atkal it kā atgriezās kādreizējā formā, izslējās un atbildēja: «Tieši'tā, seri», bet sveicinādams salutēja, paceļot vienu pirkstu. Šķita, ka manā šefā viņš saskata kaut ko īpašu — varbūt sava «vecā daktera» spēku un autoritāti — un kaisli centās saglabāt kaut jel drusciņ zudušās pagājības.

— Labrīt, Bordmen, — es sveicināju, atvērdams garāžas durvis. — Kā jūs šodien jūtaties?

—   Uz pusratiņa, puis, tik uz pusratiņa. — Viņš kliboja un noskatījās, kā es, sameklējis kurbuli, ķēros pie nākamā dienaskārtības punkta. Man novēlētā mašīna bija' mazītiņš, neminami sen ražots ostšns, un viens no Bordmena pienākumiem'bija palīdzēt to ievilkt, ja motors negribēja «pielēkt». Šorīt, kā par brīnumu, mašīna nošķaudījās jau pēc sestā kurbuļa apgrieziena.

Kad, izbraucis no pagalma, ap stūri izgriezu mašīnu uz ceļa, es, gluži kā ik rītu, jutu, ka šī ir vieta, kur viss sākas. Te, braucot tālāk'pa šo pašu ceļu, mani gaida problēmas, gaida mana darba prieki un bēdas, un to pašreiz, šķiet, nav mazums.

Es jutu, ka Deilā esmu ieradies nelabā laikā. Fermeri, par kuriem desmitiem gadu neviens nebija licies zinis, bija pieredzējuši atnākam pravieti — jauno, brīnišķīgo veterinārārstu misteru Faraonu. Viņš bija parādījies kā spoža komēta, vilkdams astē līdzi jaunās ārstniecības idejas. Viņš bija spējīgs, enerģisks, burvīgs, ua fermeri sagaidīja viņu kā meitene mīļoto. Bet nu, pašā medusmēneša jaukumā, pēkšņi uzrados es, un neviens mani negribēja.

Sāku jau pierast pie apmēram šādas sagaidīšanas: «Kur tad misters Faraons?», «Nebūs tak saslimis, vai», «Es cerēju, ka atbrauks misters Faraons». Jutos mazliet nejēdzīgi, redzot vilšanos viņu sejās, kad fermā iebraucu es. Parasti viņi lūkojās man garām, daži pat ielu rēja mašīnā, vai tiešām tas, kuru viņi gaidīja, nav tur paslēpies.

Nebija viegli izmeklēt dzīvnieku, ja tā īpašnieks grozījās apkārt, no sirds vēlēdamies, tai manā vietā būtu atbraucis cits.

Tomēr jāatzīst, ka fermeri bija godīgi. Es nesagaidīju sirsnīgu saņemšanu, un, kad sāku stāstīt, ko par attiecīgo gadījumu domāju, viņi noklausījās ļoti skeptiski un to arī neslēpa, bet, kad es, kreklos izmeties, pa īstam ķēros pie darba, sāka mazliet atkust. Un viņi bija viesmīlīgi. Kaut arī vīlušies par to, ka esmu ieradies es, viņi tomēr mani aicināja savās mājās. «Nāciet iekšā iekost kaut ko pusdienās,» bija teikums, ko dzirdēju gandrīz ik dienu. Lāgiem es uzaicinājumu ar prieku pieņēmu, un esmu pie viņiem ieturējis dažu-krietnu maltīti.

Bieži vien, kad braucu projām, viņi ielika mašīnā kādu pusduci olu vai sviesta mārciņu. Šāda viesmīlība Deilā bija tradicionāla, un es zināju, ka viņi tā apdāvinātu katru viesi, tomēr tā liecināja, ka aiz dažkārt nīgrajām sejām slēpjas draudzīga atsaucība, un tas stipri palīdzēja.

Pamazām sāku fermerus iepazīt, un tas, ko iepazinu, man patika. Viņiem piemita sīkstums un tāda filozofiska pieeja, kas man šķita gluži jauna. Par neveiksmēm, kuru dēļ pilsētnieki būtu dauzījuši galvu gar sienu, viņi tikai paraustīja plecus un noteica: «Ko lai dara, dzīvē visādi gadās.»

Likās, ka diena atkal būs karsta, un es noslidināju mašīnas logus, cik zemu iespējams. Šai dienai bija paredzēta pretluberkulozcs vakcinācija; šī visas valsts apmēra akcija sāka izplatīties arī Deilā, un progresīvākie fermeri paši lūdza potēt lopus.

Bet šodien man nebija darīšana ar parastu ganāmpulku. Mistera Kopfilda galovejas šķirnes govis savā ziņā bija slavenas. Zigfrīds man bija par tām stāstījis. — Viscietākais rieksts manā praksē. Ganāmpulkā ir astoņdesmit piecas galvas, un neviena govs savu mūžu nav bijusi valgā. īstenībā nav gandrīz iespējams tās dabūt rokā. Tās dzīvo kalnos, atnesas un izaudzē teļus ārā. Cilvēks tām pieskaras retumis. Īstenībā tās ir savvaļas govis.

— Ko jūs darāt, ja tās sasirgst? — es jautāju.

— Tad es kļūstu atkarīgs no Frenka un Džordža — tie abi ir Kopfilda dēli. Viņi kopš visagrākās bērnības auguši kopā ar ganāmpulku — sākuši noņemties ar teļiem, kolīdz iemācījušies kājām iet, un tagad valda pieaugušos lopus. Viņi ir tikpat mežonīgi kā viņu ragaiņi.

Kopfīldu mājas atradās drūmā, kailā vietā. Noraugolies uz liesajām ganībām, uz kailajiem kalniem, ko klāja plaši virsāji, nebija grūti uzminēt, kādēļ šis fermeris audzēja sīkstākas šķirnes govis nekā apvidū ierastās Isradzes. Taču šorīt saules gaisma apmīļoja drūmo kalnu kontūras un vientulīgs miers pletās pār bezgalīgajām zaļajām un brūnajām ārēm.

Frenks un Džordžs nepavisam nebija tādi, kādus biju tos iztēlojies. Iedomājos, ka izturīgie vīri, kas nāks man talkā, bās melnīgsnēji, kārni, ar dzelžainiem muskuļiem, bet Kopfīldu dēliem bija zeltaini mati un gludengluda āda. Abi bija glīti puiši apmēram manos gados, un salīdzinājumā ar masīvo kaklu un platajiem pleciem galvas izskatījās itin mazas, Ne viens, ne otrs nebija gara auguma, tomēr viņi izskatījās visai respektējami, jo atrotītās kreklu piedurknes atsedza īstus cīkstoņu muskuļus un stilbtiņos slēpās vareni, resni lieli. Kājās abiem bija koka tupeles.

Lopi bija sadzīti laidaros un kūtīs, kur tie aizņēma visu telpu līdz pat pēdējai vietai. Apmēram divdesmit piecas govis drūzmējās šaurā gatvē, gar vienu laidara malu redzēju pluskainās galvas snaikstāmies pāri žoga režģiem; lopi kūpēja. Divdesmit citas govis bija iespiestas vecā kūli, bet divi bari, pa divdesmit galvām kairā, mīņājās divos lielos steliņģos.

Es blenzu uz melnajiem, nemierīgajiem ragaiņiem, un tic blenza uz mani caur melnajām pinkām, kas tiem krita pār pieri. Govis visu laiku nikni, ļaunīgi vicināja astes.

Nebūs viegli aplaimot katru ar zemādas injekciju. Apvaicājos Frenkam:

— Vai jūs šitos varēsiet saturēt?

— Mums ir ellīgi labs paņēmiens, — viņš mierīgi atteica un pārmeta pār plecu apaušus. Abi ar brāli viņi aizkūpināja pa cigaretei, pirms pārkāpa pār žogu laidarā, kur bija sapulcināti lielākie dzīvnieki. Es pārrāpos viņiem pakaļ un ļoti drīz konstatēju, ka brīnumstāsti, ko biju dzirdējis par šo šķirni, nebija pārspīlēti. Ja tuvojos govīm no priekšas, tās nāca man virsū ar lielajām, pinkainajām galvām, bet, tiklīdz gribēju pieiet no aizmugures, tās, protams, spēra.

Par brāļiem kļuvu vai mēms no brīnumiem. Viens uzmeta govij apaušus un ieķērās ar pirkstiem tai nāsīs, bet jau nākamajā mirkli govs ar visu puisi aizgāja kā raķete. Govis viņus mētāja kā lupatleļļus, bet viņi vaļā nelaidās; gaišās galvas le pazuda, te parādījās starp melnajām mugurām; un vislielākais brīnums man bija tas, ka šai akrobātikā cigaretes tiem visu laiku noturējās mutē.

Kļuva arvien karstāks, līdz kūtīs jutāmies kā krāsns speltē, turklāt govis, visu laiku zāli ēdušas, nemitīgi, kā geizeri šķieda zaļganbrūnus, šķidrus mēslus.

Visai akcijai piemita aizrautīgas sporta spēles raksturs ar spēcīgiem uzmundrinājuma saucieniem tam, kurš patlaban darbojās: — Nu tik nelaid vaļā.Frenk! — Turies stingrāk nāsīs, Džordž! — Sasprindzinātākajos brīžos puiši klusu, bez dusmām sodījās: — Nebrien tak man uz kājām, vecā muļķe! — Reiz abi pārtrauca tvarstīšanu un no sirds izsmējās, kad viena govs ietrieca man ģīmī mēslaiņu asti; otrs atzinīgi novērtētā jautrs starpgadījums notika tad, kad, abas rokas pacēlis, patlaban piepildīju šļirci, un viens bullēns ar pakaļkājām iebelza man pa diafragmu. Es, bez elpas palicis, skaļi nožagojos, bet uzbrucējs tai mirklī bija sadomājis ejā apgriezties un piespieda mani pie žoga kā mušu. Kamēr viņš apgriezās, man acis vēlās ārā no dobumiem; es lāgā nesapratu, vai lūziena brīkšķis, ko dzirdCju, cēlās no manām ribām vai dēļiem man aiz muguras.

Akciju beidzām ar mazajiem teļiem, un tie galu galā bija visgrūtāk notverami. Drebelīgie sīkalas spērās, badījās, lēca gaisā, lūkoja izmukt mums starp kājām un mēģināja pat skriet augšā pa stāvu sienu. Brāļiem bieži vien vajadzēja uzmesties tiem jāšus mugurā un piespiest tos pie zemes; taču, tikko teļi juta adatas dūrienu, tie izkāra mēles un sāka ellišķīgi maut, bet ārpusē sapulcētās norūpējušās mātes korī atbildēja ar vēl nāvīgākiem māvieniem.

Bija jau pusdienlaiks, kad es izgengerēju no laidara. Man likās, ka esmu pavadījis vismaz mēnesi neciešamajā karstumā, nebeidzamajā troksnī un mēslu peļķēs.

Frcnks un Džordžs atnesa spaini ar ūdeni un ar grīdas skrubi mani cik necik aptīrīja, pirms devos projām. Kādu jūdzi ;yz fermas pabraucu nost no ceļa, izkāpu no mašīnas un atkritu vēsajā nogāzē. Rokas plati papletis, berzu plecus sviedriem piemirkušajā kreklā pret aso zāli un ļāvos spirgtā vēja veldzējumam. Saule man spīdēja tieši sejā, un es puspievērtām acīm vēros buia debesīs.

Ribas sāpēja, desmitiem spērienu bija sadauzījuši manus lielus vienos zilumos. Nekāda labā smarža arī no manis neplūda. Pievēru acis un pasmējos, ka šorīt esmu izdarījis diagnostisku pārbaudi. Ērmots paņēmiens zinātniskai procedūrai, īstenībā arī ērmots veids, kā pcinīt iztiku.

Bet galu galā taču varēja notikt tā, ka es sēdētu kādā kantorī, kam visi logi cieši aizdarīti, cīnoties pret benzīna izgarojumiem un ielas trokšņiem, galda lampa mestu gaismu uz skaitļu rindām, bet pie sienas uz vadža karātos mana katliņcepure.

Laiski atvēru acis un vēroju mākoņu ēnu, kas pārslīdēja pār zaļu pakalnu ielejas otrā pusē. Nē, nē… es nesūdzējos.

8. nodala

Kratīdamies pa ceļiem gar tīreļpurva malu savās dienas gaitās, nemanīju aizritam nedēļas; toties apvidus sāka kļūt pazīstams, cilvēki pamazām pārvērtās par individuālām personībām. Gandrīz ik dienu man pārsprāga riepa. Visiem četriem riteņiem riepas bija nobrauktas plikas; es brīnījos, ka tās vispār vēl turas klāt.

Viens no nedaudzajiem labierīkojumiem mašīnā bija sarūsējis «aizsargjumts pret sauli». Tas nežēlīgi čīkstēja, ja to noslidināja, taču es lielākoties to neizmantoju, arī logu stiklus turēju lejā, braukdams bez žaketes un izbaudīdams spirgto gaisu, kas vējoja man apkārt. Arī lietainās dienās no jumta nekāda labuma nebija, jo salaiduma vietās ūdens sitās cauri, satecēja man klēpi un uz biakussēdekļa,

Apguvu meistarīgu māku izlocīties starp peļķēm. Braukt tām cauri bija smaga kļūda, jo ūdens strūklām šļācās iekšā pa grīdas dēļu spraugām.

Taču šī bija jauka vasara, un garās ārā pavadītās stundas mani nobrūnināja tā, ka šai zinā varēju sacensties ar fermeriem. Pat riepu lāpīšana nebija nekāda sodība uz neiežogotajiem kalnu ceļiem, kur patīkamos biedros bija kliedzējas kuitalas, bet vējš bagātīgi piegādāja puķu un koku smaržu. Varēja jau izdomāt arī vēl citus ieganstus, lai pasēdētu raupjajā zālē un nolūkotos uz Jorkšīras gaisīgo jumtu. Tas bija it kā izņemt laiku no dzīves — laiku, lai nostatītu lietas perspektīvā un noteiktu pats sev virzību uz priekšu. Viss bija tik atšķirīgs no agrāk piedzīvotā, ka es vēl aizvien mulsu. Šī apkārtne pēc pilsētas ielām, atvieglojuma sajūta pēc eksāmeniem un mācīšanās, darbs ar jauniem izaicinājumiem ik dienu. Un tad vēl mans šefs.

Zigfrīds Farnons nodevās praksei ar neprātīgu enerģiju no ausmas līdz tumsai, un es bieži vien centos izdibināt, kas viņu dzen. Nauda tā nebija, jo pret to viņš izturējās ar pilnīgu necieņu. Iekasējis visus rēķinus, viņš naudu sabāza pintes traukā uz kamīna un, kad ievaja- dzējās, izgrāba pa saujai. Nekad netiku viņam redzējis maku, bet kabatas tūka no sīknaudas un saņurcītām banknotēm. Kad viņš vilka no kabatas ārā termometru, nauda lidoja līdzi.

Kādu nedēļu vai pāris nedēļas notriecies līdz nemaņai, viņš nozuda; dažkārt uz vakaru, dažkārt neatgriezās visu nakti un nekad neteica, kurp dodas. Misis Holla uzklāja galdu mums abiem, bet, kad redzēja, ka ēdājs būšu tikai es viens, ne vārda nebilzdama, novāca nevajadzīgo.

Ik rītu viņš tādā ātrumā izskatīja izsaukumu sarakstu, ka es dažu labu reizi tiku aizsūtīts uz aplamo fermu aplamam darbam. Kad vēlāk pastāstīju viņam par piedzīvoto pārpratumu, viņš sirsnīgi nosmējās.

Taču vienreiz arī viņš dabūja piedzīvot to pašu. Tikko biju pa tālruni saņēmis izsaukumu no kāda mistera Hītona Brouseta ar paskaidrojumu, ka nobeigusies aita un jāizdara sekcija.

—    Būtu labi, Džeims, ja jūs man atbrauktu līdzi, — Zigfrīds ieminējās. — Šis ir kluss rīts, un man šķiet, ka studentiem par sekcijām samāca nezin ko. Gribu pavērot jūs darbā.

Iebraucām Brouselas ciemā, un Zigfrīds strauji iegrieza mašīnu iežogotā gatvē pa kreisi.

— Kurp jūs braucat? — es brīnījos. — Hīloni taču dzīvo ciema viņā galā.

— Jūs tak teicāt — pie Sltonicm.

— Nē, noteikti ne.

—  Klausieties, Džeims, es stāvēju jums blakus, kad jūs runājāt ar fermeri. Skaidri dzirdēju jūs nosaucam uzvārdu.

Es pavēru muti, lai turpinātu strīdēties, bet mašīna traucās pa gatvi tālāk; redzēju Zigfrīda stūrgalvīgi izslieto zodu. Nolēmu ļaut, lai viņš pats konstatē kļūdīšanos.

Bremzēm kaucot, apstājāmies pie dzīvojamās mājas. Motors vēl pukstēja, kad Zigfrīds jau bija izkāpis no mašīnas un sāka rakņāties pa bagāžnieku.

— Sasodīts! — viņš iesaucās. — Neesmu paņēmis līdzi sekciju nazi. Nekas, aizņemšos kaut kādu tepat. — Aizcirtis bagāžnieku, viņš sāka klauvēt pie durvīm.

Iznāca saimniece, un Zigfrīds viņai jauki uzsmaidīja.

— Labrīt, misis Sītona. Vai jums atradīsies krietni ass gaļas nazis?

Godājamā kundze izbrīnā sacēla uzacis.

— Nazis, vai?

— Jā, gaļas griešanai, misis Sītona, gaļas nazis, lūdzu, krietni ass.

— Jums vajadzīgs gaļas nazis?

—   Jā, tieši tā, gaļas nazis! — Zigfrīds jau gandrīz kliedza, viņa skopie pacietības krājumi gāja uz beigām. — Un būtu labi, ja jūs pasteigtos. Man nav daudz laika.

Apjukusī saimniece nozuda virtuvē, un es dzirdēju viņu kaut ko ātri un klusu runājam. Vairāki bērni pa kārtai pabāza galvu durvju spraugā paskatīties uz Zigfrīdu, kas nepacietīgi mīņājās lievenī. Pēc brīža viena no saimnieka meitām bailīgi iznāca, turēdama rokā garu, bīstama izskata nazi. Zigfrīds izķēra viņai to no rokas un pārvilka īkšķi pār asmeni.

—  Ne vellam neder! — viņš gandrīz izmisis iesaucās. — Vai jūs nesaprotat? Man vajadzīgs tiešām ass nazis. Atnesiet strīķi!

Meitene iebēga atpakaļ virtuvē, un tur kļuva dzirdama balsu murdoņa. Pēc dažām minūtēm pa durvīm tika izstumta cita meiča. Bailīgiem solīšiem tā tuvojās Zigfrīdam, rokas stiepiena attālumā pasniedza viņam tērauda striķi un aizjoza atpakaļ drošībā.

Zigfrīds lepojās ar savu māku nažu trīšanā. Šī nodarbošanās viņam varen patika. Nazi trīdams, viņš tā iesila darbā, ka beigās sāka pat dziedāt. No virtuves nedzirdēja ne mazākā troksnīša. Vienīgi tērauda džinkstēšana pret tēraudu sabalsojās ar Zigfrīda nesakarīgo dziedāšanu; ik pa brītiņam iestājās klusums, kad viņš rūpīgi pārbaudīja asmeni, pēc tam tas pats troksnis sākās no jauna.

Kad viņam likās, ka darbs godam paveikts, viņš, durvis pavēris, pabāza galvu virtuvē.

— Kur jūsu vīrs? — viņš uzsauca.

Tā kā atbildes nebija, viņš, spožo asmeni vicinādams, devās iekšā. Es viņam sekoju pa pfidām un ieraudzīju misis Sītonu un meitenes, virtuves kaktā ierāvušās, lielām, izbīļa pilnām acīm blenžam uz Zigfrīdu.

Viņš plaši novēzēja nazi uz sieviešu pusi.

— Nu, nāciet, esmu gatavs sākt!

— Ko sākt? — māte čukstēja, piespiedusi meitenes cieši sev klāt.

—  Gribu iztaisīt sekciju tai aitai. Jums taču ir nobeigusies aita, vai tad ne?

Sekoja paskaidrojumi un atvainošanās.

Vēlāk Zigfrīds mani bargi norāja par to, ka es viņu esot nosūtījis uz aplamo fermu.

— Nākotnē esiet maķenīt uzmanīgāks, Džeims, — viņš visā nopietnībā aizrādīja. — Šitāda pārskatīšanās rada ļoti nelāgu iespaidu.

Otrs apstāklis, kas man šķila aplam interesants, bija regulārā sieviešu apgrozīšanās Skeldeiias Mājā. Visas bija labākās sabiedrības jaunavas, vairums no viņām — daiļas, un visām bija viena kopīga īpašība — apbrīnojama dedzība. Viņas nāca iedzert glāzi vīna, nāca uz tēju un vakariņās, bel īstais iemesls bija iespēja skatīties uz Zigfrīdu tādām acīm, ar kādām izvārguši ceļinieki tuksnesī skatās, ieraudzījuši oāzi.

Es jutos nejēdzīgi pazemots, kad meiteņu acis slīdēja man pāri bez mazākās ievērības un intereses, bet liptin pielipa manam kolēģim. Man neskauda, bet es biju pilnīgā neizpratnē. Ņēmos cītīgi pētīt Zigfrīdu, cenzdamies izdibināt viņa pievilcības noslēpumu. Noskatoties uz apdilušo žaketi, kas vaļīgi karājās kārnajos, šaurajos plecos, apspurušo krekla apkaklīti un nevīžīgi sasieto kaklasaiti, biju spiests konstatēt, ka apģērbam ar to nebija nekā kopīga.

Garajai, kaulainajai sejai piemita zināma pievilcība, taču tā lielākoties vienmēr bija tik kārna un iekritusi, ka sāku bažīties, vai tikai viņš nav slims.

Sieviešu pulkā it bieži pamanīju Diānu Bromptonu, un šajās reizēs

man vajadzēja ar varu apspiest vēlēšanos paslēpties zem dīvāna. Grūti

bija atpazīt pirmajā dienā sastapto salto skaistuli, kad redzēju viņu

lieglaimē raugāmies uz Zigfrīdu, kāri uztveram katru viņa vārdu un

ķiķinām kā skolnieci, i &gt;

Man kļuva baisi, iedomājoties, ka Zigfrīds no visa bara varētu izraudzīt un apprecēt tieši šo. Tas mani briesmīgi grauza, jo zināju — tad man vajadzēs iet projām, tieši tagad, kad man Darovbijā sāka patikt itin viss.

Zigfrīds tomēr neizrādīja nekādu pazīmju, ka grasās precēties, un cerīgā procesija turpinājās. Pēdīgi es pie tās pieradu un vairs neraizējos. '

* * *

Pieradu arī pie sava darba devēja garastāvokļa pēkšņajām maiņām. Vienu rītu Zigfrīds nonāca brokastīs, gurdi berzdams apsarkušās acis.

— Esmu kājās no pulksten četriem, — viņš gaudās, laiski ziezdams sviestu uz grauzdētās maizes šķēles. — Man nav patīkami jums to sacīt, Džeims, bet pie tā vainīgs esat jūs.

— Es — vainīgs? — brīnījos.

— Jā, draugs, jūs gan. Atceraties to govi, kas lāgā negribēja gremot. Fermeris bija vairākas dienas to ārstējis pats uz savu roku; vienu dienu pinti linsēklu eļļas, otru dienu — sodu un ingveru, bet tad piepeši četros no rīta nospriež, ka pienācis īstais brīdis izsaukt veterinārārstu. Kad es aizrādīju, ka viņš gan būtu varējis pāris stundu pagaidīt, šis uz rāvienu man pretī: misters Heriots teicis, lai nekad nekavējoties ar izsaukumu, vienalga, nakts vai diena, jūs braukšot.

Viņš uzsita ar karotīti vārītai olai tā, it kā tāds darbs ietu pāri viņa spēkiem.

—  Jā, ir jau ļoti labi būt apzinīgam un tā tālāk, bet, ja kāda vaina varējusi ciesties vairākas dienas, tad ir paciešama arī līdz rītam. Jūs, Džeims, šitos zeļļus pārāk lutināt, un man pēc tam jācieš. Nudien, apnicis līdz kaklam, ka mani par niekiem naktī rauj ārā no gultas.

—  Man no sirds žēl, Zigfrīd. Es patiesi negribēju jums to nodarīt; Varbūt tas vienkārši ir mans pieredzes trūkums. Ja es neceltos un neietu, man nedotu mieru doma, ka lopiņš pa to laiku var būt pagalam. Ja es gaidīšu līdz rītam, bet sirdzējs būs beigts — kā es tad jutīšos?

—  Un lai ir beigts, — Zigfrīds atcirta. — Vienīgi lopa nobeigšanās spēj viņus vest pie prāta. Gan tad nākamreiz zinās laikus mūs paaicināt.

Es klusēdams noriju labo padomu un turpmāk centos saskaņā ar to rīkoties. Pēc nedēļas Zigfrīds sacīja, ka gribot ar mani parunāt.

—   Džeims, zinu, ka ņemsiet ļaunā, ko tagad sacīšu, bet vecais Sammers man šodien sūdzējās. Viņš teica, ka esot vienu nakti jui,..s piezvanījis, bet jūs esot atteicies aizbraukt pie viņa govs. Viņš, ziniet, ir labs klients un ļoti lāga vīrs, bet šoreiz bija visai pikts. Mēs taču negribētu zaudēt tādu klientu kā viņš, vai ne?

—  Tur nebija nekā vairāk kā hronisks mastīts, — es atteicu, — mazliet sabiezējis piens, nekas nopietnāks. Viņš pats bija jau gandrīz nedēļu govi ārstējis ar kaut kādām pūšļotāju zālēm. Govs ēda labi, un es nospriedu, ka bez bailēm varu atlikt braucienu līdz nākamajai dienai.

Zigfrīds uzlika roku man uz pleca, un viņa seju apskaidroja neizmērojama pacietība. Es mobilizēju visus spēkus. Viņa nepacietība mani neuztrauca. Biju pie tās jau pieradis un spēju to paciest. Turpretī viņa pacietība bija grūti izturama.

—    Džcims, — viņš maigi ierunājās, — mūsu darbā ir viens pamatlikums, kas stāv pāri visiem citiem likumiem. Un es jums pateikšu, kā tas skan. PIENĀKUMS JĀPILDA. Tā skan šis likums, un tas jums jāieraksta savā dvēsele ar uguns burtiem. — Viņš brīdinot pacēla rādītājpirkstu. - PIENĀKUMS JĀPILDA Turiet' to vienmēr prātā, Džeims; tas ir visu pamatu pamats. Vienalga, kādos apstākļos — vai lietus līst vai saule spīd — ja klients jūssauc, jums jāiet; unjāiet ar priecīgu prātu. Jūs aizbildināties, ka šis gadījums jums neesot licies steidzams. Bet jums taču nav nekādas citas izziņas kā vien klienta stāstījums, un klientam trūkst vajadzīgo zināšanu, lai noteiktu, vai palīdzība steidzama vai ne. Nē, puis, jums jāiet. Pat ja saimnieki paši sākuši dzīvnieku ārstēt — varbūt no tā nabaga lopam kļuvis vēl sliktāk. Un neaizmirstiet, — viņš svinīgi pašūpoja pirkstu, — dzīvnieks pa to laiku var nobeigties.

—  Bet jūs taču teicāt, ka vienīgi dzīvnieka nobeigšanās spējot viņus vest pie prāta, — es strīdīgi iestarpināju.

—  Ko tas nozīmē? — Zigfrīds pagalam pārsteigts ierēcās. — Savu mūžu neesmu tādas aplamības dzirdējis. Nerunāsim vairs par to. Tikai turiet prātā - PIENĀKUMS JĀPILDA

Dažkārt viņam gribējās mani pamācīt, kā jādzīvo. Reiz viņš mani pārsteidza sagumušu pār tālruni, kad es tikko ar troksni biju nometis klausuli; stīvi blenzu sienā un klusām savā nodabā lādējos.

Zigfrīds dīvaini pasmaidīja. — Kas vainas, Džcims?

— Nupat man bija drausmīga saruna ar Rolstonu. Jūs taču atceraties, kā bija, kad viņam visi teļi sāka slimot ar plaušu karsoni? Es ar tiem teļiem noņēmos stundām, injicēju tiem dārgas zāles. Neviens pats nenobeidzās. Un tagad viņš sūdzas par rēķinu. Neviena pateicības vārdiņa. Sasodīts, nav gan pasaulē taisnības.

Zigfrīds pienāca klāt un aplika man roku ap pleciem. Sejā viņam atkal staroja bezgalīga pacietība.

—   Mīļo puikiņ, — viņš sacīja, — sirds sāp, uz jums paskatoties. Sarkans kā vēzis, uztraucies līdz negalam. Nedrīkst tā satraukties; mēģiniet atslābināties. Kā jums šķiet — kāpēc visā mūsu zemē dažādi profesionāļi atdod galus ar infarktiem un kuņģa čūlām? Vienīgi tāpēc, ka viņi līdz putām uztraucas par dzīves sīkumiem, gluži kā jūs pašreiz. Jā, jā. Zinu, cik tas nepatīkami, bet pie tādiem niekiem darba gaitā jāpierod. Saglabājiet mieru, Džeims, tikai mieru. Tas nav uztraukuma vērts — ticiet man — arī pēc simt gadiem nekas nebūs citādi.

Sprediķi viņš noskaitīja ar svinīgu smaidu vaigā, viegli plikšķinādams man pa plecu kā psihiatrs, kas cenšas nomierināt trakojošu vājprātīgo.

Dažas dienas vēlāk es patlaban rakstīju etiķeti kādai zāļu burkai, kad Zigfrīds kā lode iešāvās aptiekas istabā. Durvis viņš laikam bija atspēris ar kāju, jo Jās atsprāga līdz galam vaļā un, atsitušās pret aizsarggumiju sienā iepretim kliņķim, lidoja atpakaļ, gandrīz iebelžot viņam pa pieri. Viņš atdrāžas līdz galdam, pie kura es sēdēju, un sāka mežonīgi ar plaukstu pa to dauzīt. Acis tumši pietvīkušajā sejā zvēroja.

— Nupat biju pie tā cūkcepurcs Holta! — viņš kliegšus pavēstīja.

— Pie Neda Holta?

— Jā, tieši pie tā, kaut viņu nelabais!

Jutos gaužām pārsteigts. Misters Holts bija sīks vīriņš, kas strādāja grāfistes padomes ceļa būves darbos. Viņam bija neliela palīg- saimniecība ar četrām govīm, un vēl nekad nebija piedzīvots, ka viņš būtu samaksājis veterinārārstam rēķinu; bet viņam bija patīkama, jautra daba, un Zigfrīds jau gadiem nesūdzēdamies viņu apkalpoja par - baltu velti.

— Viens no jūsu mīļākajiem klientiem? — es ieteicos.

—  Bija, nudien — bija, — Zigfrīds nošņācās. — Es viņam ārstēju Murjeiu — jūs zināt, to lielo, rudo govi, kas kūlī stāv otrā no viņa gala. Viņai pastāvīgi piepūtās vēders — no ganiem katru vakaru nāca mājās kā baļļa, un es izmēģinājos visvisādi. Tad man pēkšņi iešāvās prātā, ka tā varētu būt priekškuņga aktinobakciloze. Iešļirciiiāju viņai vēnā nātrija jodīdu un Šodien redzēju, ka noticis brīnums — gotenc stāvēja, mierīgi gremodama, slaida kā stīga. Grasījos jau pats sev uzsist uz pleca par lielisko diagnozi, kad vecais Holts… varat iedomāties, ko viņš saka? Viņš, re, zinot gan, kāpēc govs vesela — vakarvakarā viņš sajaucis ar pelavām un iebarojis šai pusmārciņu rūgtās sāls. Tas esot govi izārstējis.

Zigfrīds sāka vilkt 110 kabatām ārā tukšas kartona kārbiņas un pudelītes un nikni zčgelēja tās papīrgrozā. Pēc tam atkal no jauna ņēmās kliegt:

—  Vai varat iedomāties — veselas divas nedēļas es uztraucos un gudroju par to govi, viņa man gandrīz ij sapņos nedeva miera. Nu, un izdibināju cēloni, izmantoju vismodernākās zāles, un govs ir vesela. Bet kas notika? Vai saimnieks iedomājās pateikt paldies par manu gudrību? Ne vclla — govi, re, uzcēlusi pusmārciņa rūgtās sāls. Par velti esmu notērējis tik daudz laika.

Viņš no jauna ar briesmīgu sparu uzblieza pa galuu.

—  Bet es viņu nobiedēju gan, Džeims! — viņš iesaucās, acīm zvērojot. — Nobiedēju kā nabagu. Kad viņš sāka vervelēt par sāli, cs uzbļāvu: «Dullais!» un metos grābt ciet. Laikam būtu viņu nožņaudzis, bet viņš iemuka mājā un laukā vairs nenāca. Kā zemē ielīdis.

Zigfrīds atkrita krēslā un sāka pluinīt matus.

— Rūgto sāli! — viņš dobji vaidēja. — Ak Dievs, prātu var zaudēt!

Man gribējās viņam ieteikt, lai nomierinās, un atgādināt, ka arī pēc

simt gadiem nekas nebūs citādi, bet mans šefs vienā rokā Vēl joprojām šūpoja tukšu seruma pudelīti. Es atteicos no sava nodoma.

Tad pienāca diena, kad Zigfrīds nolēma atjaunināt manu braucamo. Parasti mašīna dienā stabili tērēja divas pintes benzīna, bet, kad patēriņš sasniedza pusgalonu, šefc domāja, ka vajadzēs kaut ko darīt. Stingru izlemšanu laikam panāca kāds fermeris, kas tirgus dienā bija Zigfrīdam sacījis — viņš skaidri zinot, kad brauc jaunais dakteris, jo zilais dūmu mākonis esot saredzams vairāku jūdžu tālumā.

Kad mazais ostins atgriezās no garāžas, Zigfrīds ņēmās ap to, klukstēdams kā veca vista.

—   Nāciet šurp, Džeims, — viņš mani pasauca. — Man ar jums jāparunā.

Redzēju, ka viņš atkal staro pacietībā, un apliku bruņas.

—    Džeims, — viņš runāja, staigādams apkārt sagrabējušajai mašīniņai, un slaucīja traipus no lakojuma. — Vai redzat šo mašīnu?

Es pamāju.

— Tā ir at jaunināta, Džeims, atjaunināta par liel u naudu, un par to es gribu ar jums aprunāties. Tagad jūsu rokās būs tikpat kā jauna mašīna. — Viņš ar pūlēm izkustināja tverekli, un motora pārsegs čīkstēdams vērās vaļā, nobirdinādams ne mazumu rūsas un netīrumu. Ar otru roku viņš norādīja uz nomelnējušo, eļļaino motoru, ap kuru nesakarīgs vadu un gumijas cauruļu mudžeklis karājās kā godavārtu vītnes. — Redziet šo smalko mehānismu, un es gribētu, lai jūs pret to izturaties ar cieņu. Esmu redzējis jūs joņojam kā vājprātīgu, un tas nekam neder. Turpmākās divi vai trīs tūkstoš jūdzes jums tā jāsaudzē. Trīsdesmit jūdžu stundā ir pietiekams ātrums. Ieskatu, ka tas, kā dažs labs apietas ar jaunu motoru, ir noziegums — tādusdlvēkusvajadzētuliktcietumā,tāpēc,draiigs,turiet prātā — netrieciet mašīnu. Ja noklausīsiet, labi jums neklāsies.

Viņš saudzīgi nolaida motora pārvalku, ar piedurknes dūrgalu nospodrināja saplaisājušo vējstiklu un aizgāja.

Sie bargie vārdi mani varen spēcīgi ietekmēja, un es visu dienu vilkos tādā gaitā, ka kājāmgājējs bez pūlēm būtu varējis nostaigāt man blakus.

Tai pašā vakarā, kad es jau posos uz gulētiešanu, pārradās Zigfrīds. Viņam līdzi bija divi stulbi smaidoši lauku puiši. Istaba pieplūda ar negantu alus dvingu.

Zigfrīds runāja ar dziļu pašcieņu, tikai viegli piešļupstēdams:

—  Es ar šiem kungiem šovakar iepazinos Pie Melnā Buļļa, Džeims. Mēs izspēlējām vairākas lieliskas domino partijas, bet viņi diemžēl nokavēja pēdējo autobusu. Vai jūs nebūsiet tik laipns un nepiebrauksiet cstinu, lai es viņus varētu aizvest uz mājām?

Piebraucu mašīnu pie namdurvīm, un abi zemniekpuiši iczvēlās viens priekšējā sēdeklī, otrs aizmugurē. Es noskatījos, kā Zigfrīds visai grīļīgi apsēžās pie stūres un nolēmu braukt līdzi. Iesēdos pakaļējā sēdeklī.

Abi puiši dzīvoja fermā lielu gabalu aiz Ziemeļu pun/a; jūdzes trīs aiz pilsētiņas nogriezāmies no šosejas, un mūsu starmeši apspīdēja šauru zemesceļu, kas līkloču vijās gar tumšo kalna nogāzi.

Zigfrīds steidzās. Viņš neatlaida kāju no ātruma pedāļa, motora troksnis pieauga līdz īstam moku kaucienam, mašīniņa palēkdamās traucās tumsā uz priekšu. Izmisīgi sēdeklī turēdamies, es tomēr kaut kā paliecos uz priekšu, lai varētu iebļaul šefam ausī.

—  Neaizmirstiet, ka šī ir tikko atjaunināta mašīna, — es taurēju, cenzdamies pārkliegt ellišķīgo troksni.

Zigfrīds paraudzījās atpakaļ un iecietīgi pasmaidīja.

—  Jā, jā, atceros, Džeims. Par kevjūs uztraucaties? — Kamēr viņš runāja, mašīna noskrēja no ceļa un nesās tālāk pa zāli ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā. Mēs visi izlēkājāmies kā korķi, līdz Zigfrīds beidzot tika atpakaļ uz ceļa. Ncapmulsis viņš dragāja vien tādā pašā ātrumā tālāk. Puišiem stulbais smaidiņš sejā bija apdzisis, un viņi sēdēja gluži sastinguši. Neviens nerunāja ne vārda.

Pasažieri tika izsēdināti pie klusām lauku mājām, un mums sākās atpakaļbraucicns. Tā kā visu ceļu bija jābrauc no kalna lejup, Zigfrīds varēja uzspiest vēl lielāku ātrumu. Mašīna lēkāja vienā lēkāšanā, motors žēli kauca. Mums gadījās vairākas īsas, toties efektīgas iepazīšanās ar apkārtējiem purviem, bet mājās tomēr nokļuvām.

Mēnesi vēlāk Zigfrīdam vēlreiz radās iespēja izteikt aizrādījumu savam asistentam.

—  Džeims, draudziņ, — viņš dziļās skumjās sacīja, — jūs esat zelta puisis, bet ar automobiļiem apejaties cietsirdīgi. Paskatieties uz šo pašu ostinu. Tikai nupat, nupat atjaunināts, tas bija lieliskā stāvoklī, bet kāds tas ir tagad? Tempj benzīnu kā negudrs. Gatavās šausmas ar jums.

9. nodala

— Pirmais pacients, lūdzu! — es sacīju, ielūkodamies uzgaidāmajā istabā. Tur sēdēja veca kundze ar kaķi kartona kastē, divi puišeļi, kas pūlējās noturēt trusi, un vēl kāds, kuru pirmajā mirklī nespēju uzpazīt. Tad atcerējos — tas bija Soumss.

Sagaidījis savu rindu, viņš ienāca ambulancē, bet izskatījās gaužām maz līdzīgs tam tipam, ko glabāju atmiņā. Viņš pazemīgi smaidīja. Runādams visnotaļ klanīja galvu. Varītēm centās izpatikt. Taču visinteresantākā man šķita viņa labā acs — tā bija pavisam ciet, bet tai apkārt pletās milzīgs zilimclns plankums.

—  Ceru, neņemsiet ļaunā, ka esmu ieradies, mister Heriot, — viņš sacīja. — Esmu aizgājis no darba pie milorda un pašlaik meklēju jaunu vietu. Iedomājos, ka jūs un misters Farnons varētu bilst kādu vārdu manā labā, ja jums kāds darbs būtu zināms.

Es par notikušo pārvērtību biju tā pārsteigts, ka nesapratu, ko atbildēt. Sacīju, ka darīsim, ko varēsim; Soumss, cēlus vārdus netaupīdams, pateicās un klanīdamies atmuguriski izkāpās ārā.

Kad viņš bija projām, es jautāju Zigfrīdam:

— Ko jūs par to sakāt?

—   Tas notikums man zināms, — Zigfrīds, greizi pasmaidīdams, atteica. — Atcerieties, es jums minēju, ka viņš muižā šo to palaiž pa kreisi — šad tad pāris centneru graudu, šad tad kādu maisu minerālmēslu, un tā visu laiku. Bet tad pienāca beigas — laikam bija kļuvis pārāk nepiesardzīgs un izlidoja no darba, nepaguvis ne attapties.

— Bet kā viņš licis pie tik burvīgas zilas acs?

—  Tā viņam no Tomija. Jūs droši vien redzējāt Tomiju, kad tur bijāt. To zirgkopi.

Atcerējos nelaimīgo vakaru un klusējošo strādnieku, kas turēja '.irga galvu.

— Kā tad — tāds liels, resns tēvainis.

—  Jā, viņš ir maktens puisis, un man negribētos no viņa dabūl pa aci. Soumss viņam dzīvi padarīja par galavo elli, nu — kad Tomijs uzzināja, ka vecais atlaists, viņš vienreiz to apciemoja — tāpat vien, nokārtot senu rēķinu.

Es pa šo laiku biju pilnīgi iejuties Skcldcilas Mājas dzīves stilā. Sākumā īsti neizpratu, kā kopainā iekļaujas Tristans. Vai viņš ieradies studenta praksē vai pavadīt brīvlaiku, vai strādāt? Taču drīz vien man kļuva skaidrs, ka viņš ir pakalpiņš, kas iemēri zāles, nogādā tās klientiem, mazgā mašīnas un nepieciešamības brīdī pa! aizbrauc pie pacienta.

Vismaz Zigfrīds viņu par tādu uzskatīja un bija izstrādājis veselu dažādu paņēmienu repertuāru, kā viņu uzmanīt. Piemēram, negaidot pārraslics mājās un iedrāzties istabā cerībā, ka pieķers brāli slinkumu lāpot. Zigfrīds, šķiet, bija pilnīgi aizmirsis faktu, ka brīvlaiks augstskolās beidzies un Tristanam jau sen vajadzēja būt atpakaļ koledžā. Turpmākajos mēnešos es gribot negribot jutos spiests secināt, ka Tristanam laikam ir kāda īpaša noruna ar koledžas vadību, jo neviens students nedrīkstēja tik ilgi dzīvot pa māju.

Tristans savu lomu izprata gluži citādi kā brālis un, kamēr uzturējos Darovbijā, veltīja ļoii daudz sava modrā saprāta, lai cik vien iespējams izlocītos no jebkura darba. Lielu daļu laika viņš ziedoja gulšņāšanai atzveltnes krēslā. Kad mēs, izbraucot apgaitā, uzdevām viņam izgatavot kādas zāles, viņš vienmēr izmantoja vienu un to pašu paņēmienu. Piepildīja sešpadsmit unču pudeli līdz pusei ar ūdeni, pidvienoja tam mazliet hīorictīna un kādu nieku epikakahuānas, aizkorķēja, aiznesa uz dzīvojamo istabu un nolika blakus savam iemīļotajam atpūtas krēslam.

Viņa vajadzībām las bija brīnišķīgs krēsls — vecmodīgs, ar augstu atzveltni un «ausīm», kur ērti atbalstīt galvu.

Tad viņš paņēma Daily Minor, aizkūpināja cigareti un jutās omulīgi, lld'z viņu pāsmāca miegs. Ja pēkšņi uzradās Zigfrīds, Tristans pagrāba pudeli' un sāka to mežonīgi kratīt, ik pa brīdim pārbaudot satura gatavību. Pēc tam aizsteidzās uz aptiekas istabu, piepildīja pudeli līdz augšai un uzlipināja etiķeti.

Tā bija laba, visnotaļ derīga sistēma, tomēr tai piemita viena liela vaina. Viņš nekad droši nezināja, vai, durvīm atveroties, ienācējs būs Zigfrīds, bieži vien ienākt gadījās man, un es viņu pārsteidzu pusguļu krēslā raugāmies man pretim ar iztrūcinātām, miegainām acīm un kratām pudeli.

Vakaros viņu visbiežāk varēja sastapt Doversa krogā sēžam uz augstā ķebļa pie bāra un. jauki tērzējam ar bāra jaunkundzi. Citreiz viņš gāja sat ikties ar kādu no jaunajām pilsētas slimnīcas māsirfām; tā vien likās, ka slimnīca viņam ir īsta meiteņu piegādes aģentūra. Kopumā viņš iekārtojās tā, lai dzīve būtu iespējami patīkamāka.

Sestdienas vakarā ap pusvienpadsmitiem es patlaban pierakstīju apgaitas rezultātus, kad iezvanījās telefons. Nolamājos, māņticīgi saliku pirkstus krustām un pacēlu klausuli.

— Hallo, pie aparāta Hcriots.

—  Ak ta jūs gan, — atsaucās rupja balss ar pamatīgu Jorkšīras akcentu. — Bet man vajag misters Farnons.

—  Ļoti žēl. Mistera Farnona nav mājās. Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

— Jādomā gan. Bet es labāk grib misters Farnons. Es ir Zims no Bīlklouzas.

(Ai, lūdzu, tikai ne Bllklouzu sestdienas vakarā! Jūdzēm tālu augšā kalnos grambainas gatves galā aiz astoņiem vārtiem.)

— Jā, mister Zims, un kas tad vainas?

— Es jums teiks, ka vaina ir, un nav maza vaina. Man ir liels, varens izstāžzirgs. Septiņpadsmit plaukstas skaustā. Trakot nelabi sagriezis pakaļkāj, akurāt virs vēzīša. Tas tudalīņ jāsašuj,

(Žēlīgā debess! Virs vēidša! Visjaukākā vieta, kur zirgam likt šuvi. Ja zirgs nav pilnīgs lēnprātinš, tad izredzes burvīgas.)

— Cik liela tā brūce ir, mister Zims?

— Cik liels? Liels gan — būs kād pēdu garš, un asins tek kā ūdens. Un šamais zirgs ir izveicīgs kā viens zutis. Mušai acī trāpa, kad sper. Tagad es pats nevar tuvumā rādīties. Kā tik kādu ieraug, tā gar sien uz augšu. Es jums teiks, ka viņdien, kad aizved pie kalēj, kalējs bij bāls no bailēm. Velis, ne zirgs.

(Pie vella jūs pašu, mister Zims, pie vella Bīlklouzu un jūsu elles izdzimteni zirgu!)

—   Labi, cs tūliņ braukšu. Sagādājiet pāris stingru viru, ja mums vajadzēs zirgu dabūt guļus.

—  Guļus — šito? Šito — guļus? Nē, Sitamo zirgu gar zem nedabūs. Drīzāk viņš jūs nospers beigtu. Un tik un tā — tād vīr man nav. Vajdzes jums pašam tikt galā. Es zin, ka misters Farnons neliek saukt nekād vīrs, lai viņam palīdz.

(Burvīgi, burvīgi! Tas būs jāieraksta memuāros.)

— Labi. Es tūliņ braukšu, mister Zims.

—  Ak, es gandrīz piemirs. Vakardicn lietū mums iebrūk ceļš. Jums vajdzes kād jūdz vai pusotars paieties ar kājām. Tad nu taisatics ceļā, lai man vis nakt nav jāvāķē.

(Tas nu bija mazliet par daudz.)

—  Klausieties, mister Zims, man nepatīk jūsu tonis. Es sacīju, ka tūliņ izbraukšu un būšu pie jums, cik drīz spēšu.

—   Ak mans tons jums netīk? Bet man atkal netīk, kad visād pienpuiks noņemas gar maniem lopiem. Nekā jūs no tā darb nejēdz.

(Nu gan reiz pietiek!)

— Paklau, Zims, ko es jums teikšu. Ja tas nebūtu zirga labā, es kāju no mājām ārā nespertu. Par ko jūs sevi īpaši iedomājaties? Ja jūs vēl kaut reizi iedrošināsieties tā runāt…

—  Pag, pag, Džim, pieturi! Savācies, vecīt! Tev vēl pārplīsīs kāda ādere, ja tā plosīsies.

— Kas tur, sasodīts?…

—   Nu, nu, Džim, nomierinies. Nudien, traks! Tev tiešām jāuzmanās.

— Tristan! No kurienes tu, nešķīstais, runā?

— No kioska blakus Doversam. Manī ir piecas pintes alus un gribas mazliet padraiskuļot. Iedomājos, ka jāpiegriež tev.

—   Dieva vārds, ja tu Sitos pekstiņus nemetīsi pie malas, es vienā jaukā dienā tevi piebeigšu. Tu ēd manu mūžu kopā. Nav jau nekas briesmīgs šad un tad pablēņotics, bet šī nu ir trešā reize vienā nedēļā.

—  Un šitā bija pati labākā, Džim. Nudien, iznāca brīnišķīgi. Kad tu sāki slieties arvien lielāks un lielāks… Galu varēja dabūt. Ja tu būtu pats sevi dzirdējis! — viņš sāka aiz smiekliem šņukstēt.

Un cik nevarīgi bija mani atspēlēšanās mēģinājumi, kad cs, uztraukumā trīcēdams, iezagos kādā tukšā tālruņa automāta būdiņā.

—  Vai misters Farnons jaunākais? — es aizsmacis ķērcu. — Runā Tilsons no Haivudas. Brauciet tūdaļ šurp, man te ir briesmīgs…

— Atvaino, ka tevi pārtraucu, Džim, bet vai tev satūkušas mandeles. Labi, labi, turpini vien savu sakāmo, vecīt. Izklausās ļoti interesanti.

Tikai vienu vienīgu reizi man laimējās gūt gandarījumu. Tas nolika otrdienā, manā pusslodzes dienā, kad pulksten 11.30 atskanēja zvans.

Govij izkritusi dzemde. Lauku veterinārārstam tas ir viens no īsti grūtajiem darbiem, un man, kā parasts šādos gadījumos, kļuva vēsi.

Tas atgadās, ja govij pCc atnešanās turpinās dzīšanās, līdz visa dzemde tiek izspiesta ārā un paliek karājamies govij starp kājām, nostiepjoties gandrīz līdz zemei. Ir gaužām grūti lielo orgānu iespiest atpakaļ vietā, it īpaši tāpēc, ka govs, tikusi no šķietami liekās nastas vaļā,vairs nekāro toatgūt. Un darbietilpīgajā cilvēka un govs sacensībā visas priekšrocības ir govij.

Vecie praktiķi, cenšotiej sacensības noteikumus kaut mazliet izlīdzināt, mēdza pacelt un piesiet govij pakaļkājas, attapīgākie pat izmēģināja dažādas spiedes, lai samazinātu lielā orgāna apjomu. Taču iznākums allaž bija viens un tas pats — stundām ilgs smags darbs, kad likās, ka pašam mugura lūzīs pušu.

Epidurālās anestēzijas izmantošana darbu jūtami atviegloja, jo ar to aptur govij dzīšanos, tomēr tālruni dzirdētie vārdi «vieta izkritusi» izdzēš dzīvesprieku jebkura veterinārārsta vaigā.

Nolēmu ņemt Tristanu līdzi, ja varbūt vajadzēs kādu palīgā pie stumšanas. Viņš neatteicās, bet nekādu sajūsmu šī mana iecere viņā neizraisīja. Un vēl negribīgāks viņš kļuva, kad ieraudzīja kūtī guļam pacienti — ļoti treknu īsradzi, gaužām vienaldzīgu un neieinteresētu. Govij aiz muguras steliņģī rēgojās pašķīdusi asiņaina masa — dzemde, placenta, salmu krikumi, viss juku jukām.

Govs nepavisam nevēlējās celties augšā, bet, kad kliegdami un plecā it jūtami pabakstījuši, uzdabūjām to kājās, tā, gan nepatiku neslēpdama, tomēr palika slāvam.

Biezajos tauku rituļos bija grūti atrast cpidurālo laukumu, un es nepavisam nejutos drošs, ka esmu injicējis anestēzijas līdzekli īstajā vietā. Aizvācu placentu, aptīrīju dzemdi un novietoju to uz tīras drānas, kuru turēja fermeris un viņa brālis. Abi bija sīki vīriņi un tik vien spēja kā noturēt palagu ar visu nastu vajadzīgajā augstumā. Nekādi jēdzīgie palīgi tie nebija.

Pamāju Tristanam; izmetāmies kaili līdz jostas vietai, apsējām ap vidu tīrus maisus un par abiem pacēlām dzemdi.

Tā bija asinīm pieplūduši un pietūkuši; un pagāja vesela stunda, līdz iestūmām to atpakaļ. Sākumā vispār necerējām, ka izdosies, jo nebija ne mazāko panākumu; pati iedoma iebīdīt milzīgo orgānu šaurajā ejā šķita smieklīga — tas likās tikpat neiespējami kā, piemēram, ievērt cīsiņu adatas acī; tad vienu brīdi sāka likties, ka viss iet brīnišķīgi, bet konstatējām, ka šķietamos panākumus esam guvuši, izspiežot daļu masas pa ieplīsumu palagā. (Zigfrīds man pastāstīja, kā reiz noņēmies poscēlienu, lai iebīdītu dzemdi govij taisnajā zarnā. Visvairāk viņu uztrauca tas, ka mēģinājums gandrīz izdevies.) Un tad pēdīgi vienā svētlaimīgā mirklī visa masa sāka slīdēt uz iekšu un nozuda skatienam.

Vienreiz, kaut kad darba pusceļa, uz īsu mirkli piestājām atclpot; stāvējām elsdami pūzdami, sejām bezmaz saskaroties. Tristana vaigi bija koši izraibināti — tos bija apšļākušas asinis no kādas pārplīsušas artērijas; tai bridi paguvu dziļi ieskatīties viņam acīs un izlasīju tur neizsakāmu riebumu pret šādām nodarbībām.

Ziepējoties un spainī mazgājoties, jūtot sāpes plecos un mugurā, paraudzījos uz Tristanu. Viņš patlaban vilka mugurā kreklu tā, it kā darīt u to ar vispēdējiem spēkiem. Govs, kas omulīgi gremoja siena sauju, šai operācijā bija tikusi cauri visvieglāk.

Mašīnā sēžot, Tristans smagi novaidējās.

—  Es skaidri zinu, kādi darbi man nenāk par labu. Jūtos tā, it kā man būtu pārbraukusi pāri tvaika mašīna. Sasodīts, cik dzīve lāgiem ir nejēdzīga!

Pēc pusdienām, piecēlies no gaida, sacīju:

—   Es tagad braukšu uz Brautonu, Tris, un drošības labad atgādināšu, ka tev var gadīties ar to govi vēlreiz tikties. Šādas vainas lāgiem atkārtojas, pastāv iespēja, ka dzemde nedaudz atkal var izslīdēt. Ja tā gadās, tad tas paliek tavā ziņā, jo Zigfrīds ir projām uz ilgu laiku, un es neparko neļaušu izpostīt savu pusbrīvdienu.

Šoreiz Tristana humora izjūta viņu pameta. Viņš sakritās sejā, turpat manu acu priekšā kļuva vecs.

—  Žēlīgā debess! — viņš ievaidējās. — Labāk vispār nerunā par to. Esmu pusbeigLs — vēl viens tāds cēliens, un es, nudien, būšu pagalam. Un turklāt es te palieku viens pats! Kad es tev saku — tas būtu mans gals.

—  Ko nu, ko nu, — es sadista tīksmē atteicu. — Mēģini par to nedomāt. Nav jau sacīts, ka tā notiks.

Kad, nobraucis apmēram desmit jūdžu pa šoseju ceļā uz Brautonu, ieraudzīju ceļmalā tālruņa automātu, man kaut kas iešāvās prātā. Apturēju mašīnu un izkāpu. — Redzēs, — kiusu nopurpināju, — redzēs, vai tiešām vienreiz mar. neizdosies…

Tālruņa būdiņā mani pārņēma īsta iedvesma. Pārsēju klausuli ar mutautu, uzgriezu mūsu numuru un, kad Tristans atsaucās, kliedzu pilnā galvā:

— Vai jūs tas jauneklis, kas mūsu govij šorīt salika vietu atpakaļ?

—  Jā, es esmu viens no viņiem. — Tristans runāja uztraukuma aizžņaugtā balsī. — Kas ir — vai noticis kas ļauns?

— ir gan ļauns, — es bauroju. — Izmetās atkal.

— Izmetās? Izmetās? Vai pavisam? — viņš gandrīz kliedza.

—  Jā, baiga ķēpa. Visa asinīs. Un divreiz tik liela. Jums būs ko noņemties.

Iestājās tik iigs klusums, ka es jau sāku baidīties, vai tikai viņš nav noģībts. Tad izdzirdu viņa aizsmakušo, bet noteikto balsi: — Labi, es tūliņ braukšu.

Vēl viens klusuma brīdis, tad viņš vēlreiz gandrīz čukstus ierunājās:

— Vai galīgi visa izkritusi?

Es kapitulēju. Mani satrieca izmisušais tvīkums viņa čukstā, neprātīgā cerība, ka varbūt fermeris pārspīlē, ka ārā izslīdējis varbūt mazs, mazs gabaliņš. Sāku smieties. Būtu vajadzējis upuri vēl kādu brītiņu patincināt, bet tas nebija iespējams. Smējos aizvien skaļāk un noraisīju mutautu no klausules, lai Tristans arī var dzirdēt mani smejam.

Pāris sekunžu noklausījos viņa neganto lādēšanos, tad klusītēm pakāru klausuli. Droši vien nekad vairs to neatkārtošu, bet šoreiz jutos brīnišķīgi, pavisam brīnišķīgi.

10. nodala

— Jums vajadzīgs misters Heriots? Lūdzu, tūliņ pasaukšu. — Zigfrīds aizsedza klausuli ar plaukstu. — Nāciet šurp, Džcims, te atkal viens labāk grib jūs nekā mani. — Uzmetu viņam ašu skatienu, bet viņš smaidīja. Viņš priecājās.

Iedams pie tālruņa, atcerējos nostāstus, ko biju dzirdējis par citādiem šefiem — vīriem, kam nepatika, ka viņus gāž no pje- dcstāliņicm. Iedomājos arī par pārmaiņām, kas dažās nedēļās bija notikušas fermeru uzvedībā; viņi vairs neskatījās man pāri, cerēdami man aiz muguras ieraudzīt misteru Faraonu. Viņi bija sākuši ņemt mani par pilnu, un mani priecināja doma, ka tā nav tradicionālā viesmīlība vien, kas viņus mudināja uz aicinājumu «mazliet iekost».

Tas patiesi bija ieguvums, jo pierādīja, ka pamazām Deilas ļaudis sāk man uzticēties; tas man ļāva izjust viņu visai skopi dāvātās draudzības vērtību. Jo augstāk kalnos šie ļaudis dzīvoja, jo labāk tic man patika. Lejā ielejā, kur tā izpletās plašā ieplakā, fermeri bija kā daždien fermeri, bet, jo augstāk kalnos, jo cilvēki kļuva interesantāki, un tālu citu no citas atšķirtajās viensētās īpatnības izpaudās sevišķi spilgti — viņu vienkāršība un pašcieņa, skarbā neatkarība un viesmīlība.

Šai svētdienas rītā bija piezvanījuši Bellerbiji, kas dzīvoja Holdena kalna nogāzē — mazā icplaciņā Deilas pietekas līcī. Pēdējā jūdzē mana mašīna gāja palēkdamies pa nelīdzeno zemesceļu, kur ik pēc pāris jardiem no zemes ārā spraucās lieli akmeņi.

Izkāpu no mašīnas, un no tās vietas, kur stāvēju, man pavērās skats uz brīnumaini veidoto kalnu aizu, kuras kraujos sānus robu robiem izgrauzuši neskaitāmi strauti, kas ar saviem ūdeņiem baro krāčaino, putojošo Holdenbeku tur tālu lejā. Tālāk ielejā auga kupli koki un pletās iekopti lauki, bet te, man aiz muguras, pirmatnība spiestin spiedās virsū ieplaciņai, kurā atradās zemnieku sēta. Holstena

Virsotne, Olstcnga. Bērnsaida — visi senatnīgajos vārdos nosauktie augstie kalni te bija tuvu kaimiņos.

Šeit augšā visi civilizācijas krikumi šķita tālumtālu. Saimniecības ēkas bija uzceltas senlaikos no lieliem akmeņiem, un to vienkāršais uzdevums bija dot lopiņiem patvērumu. Šajās mūžvecajās celtnēs neviens nebija domājis par gaismu un ventilāciju, govju kūts bija tumša, bieziem mūriem, praktiski bez logiem, pamatne bedraina, iegrimusi, govju stāvvietas citu no citas šķīra pussatrunējuši dēļi.

Iegāju un taustījos uz priekšu, līdz acis pierada pie pustumsas. Neviena cilvēka kūtī nebija, bet vienai rūsganai govij pie astes bija piesieta zīmīte. Tā kā tas bija parasts sazināšanās līdzeklis ar veterinārārstu, pacēlu govij asti un izlasīju zīmīti: «Vaina pakaļējos pupos.»

Pastūmu govi sānis un pārbaudīju pakaļējos pupus. Sāku spiest no tiem ārā biezu, sūkalainu pienu, kad durvīs atskanēja balss:

—   O, tas esat jūs, mister Hcriot. Ļoti priecājos, ka tūliņ šorīt atbraucāt. Jūs varētu izdarīt mums lielu pakalpojumu, ja būtu tik laipns.

Pacēlu galvu un ieraudzīju Rutu Bcllcrbiju, glītu sievieti krietni ceturtajā gadu desmitā. Viņa bija progresīvākais ģimenes loceklis ar asu, zinātkāru prātu. Viņa bija āri liela visu jauninājumu atbalstītāja Deiiā.

—  Priecāšos, ja varēšu jums palīdzēt, mis Bellerbija. Ko man jūsu labā izdarīt?

— Redziet, mister Heriot, jūs droši vien zināt, ka šodien Darovbijas baznīcā atskaņos Mesiju, un mums ļoti gribētos turp nokļūt, bet iejūgt poniju un tipināt turp būtu briesmīgi gausi. Ja vien jūs varētu aizvest mūs savā mašīnā, tad mēs atceļam kādu sameklētu. — Protams, aizvedīšu? — es atteicu. — Ar lielāko prieku. Arī es pats iešu turp. Darovbijā tik reti rodas iespēja noklausīties labu mūziku.

Man tiešām bija prieks par iespēju izlīdzēt šient laipnajiem cilvēkiem. Es dziļi apbrīnoju Bellcrbijus. Man viņi šķila kā aizķērušies no cita laikmeta; viņi dzīvoja pasaulē, kur laiks zaudējis varu pār cilvēku. Nekad viņi nesteidzās; cēlās, kad svīda gaisma, gāja gulēt, kad bija piekusuši, ēda, kad māca izsalkums, un gaužām reti skatījās pulkstenī.

Ruta gāja man pa priekšu uz dzīvojamo māju.

—  Brauksim tikai mēs trīs — māte, tētis un es. Bobs diemžēl par to neinteresējas.

Ieejot mājā, jutos mazliet nepatīkami pārsteigts, čimene tikko gatavojās sēsties pie svētdienas pusdienu maltītes, visi vēl bija darba drēbēs. Paslepus paskatījos rokaspulkstcnī; bez ceturkšņa divpadsmit, un koncerts sāksies pulksten divos. Nekas, vēl man laika gana.

—  Nāciet, jauno cilvēk, — aicināja sīkais misters Bcllcrbijs, — sēdieties klāt iekost kādu nieku. — Allaž bija diezgan grūti atteikties, neaizvainojot aicinātājus, bet es aizbildinājos, ka, atgriežoties mājās, mani gaidīs pusdienas un misis Holla var ņemt ļaunā, ja tās paliks neapēstas.

Viņi bez ierunām atzina manu argumentu un sasēda ap tīri noberzto virtuves galdu. Misis Beīlerbija cēla katram priekšā trauku ar lielu, apaļu Jorkšīras pudiņu un no milzīgu apmēru emaljētas krūzes dāsni aplēja to ar mērci. Biju aizvadījis darbīgu rītu, un kārdinošā smarža, mērcei līstot pār zeltaino pudiņu, kļuva man par saldām mokām. Taču es sevi mierināju ar cerību, ka mana klātbūtne viņus pasteidzinās.

Pudiņš tika notiesāts nesteidzīgi un klusējot, tad Bobs, miermīlīgs drukns puisis, gadu divdesmit vai mazliet vairāk, pastūma savu iztukšoto šķīvi uz galda vidu. Viņš nebilda ne vārda, bet māte nekavēdamās uzlika uz tā otru pudiņu un atkal ņēma rokā mērces krūzi. Vecāki un māsa dziļā labvēlībā noraudzījās, kā viņš iznīcina biezo, trekno pudiņu.

Pēc tam no krāsns tika izņemts milzīgs cepetis, un misis Beīlerbija grieza un zāģēja to, kamēr katram uz šķīvja tika vesela kaudze biezu gaļas šķēļu. Tad no trauka, kas stipri atgādināja prāvu mutesbļodu, ikviens saņēma pa kalnam kartupeļu biezeņa. Piedevām pasniedza sautētus kāļus, un ģimene no jauna ķērās pie darba.

Nekādu steigas pazīmju. Visi ēda rāmi un klusu, nesarunādamies. Bobs saņēma biezeņa papilddevu.

Bellcrbiji bija mierīgi un priecīgi, bet es par sevi to nevarēju sacīt. Mani plosīja izsalkums, un mans pulkstenis nenoguris skaitīja minūtes.

Aizritēja diezgan ilgs laiks, pirms misis Beīlerbija aizgāja kaktā pie lielās plīts,atvēra cepeškrāsns durtiņas un izvilka milzu plāti ar kūpošu ābolrausi. Viņa nogrieza katram pa gabalam apmēram kvadrātpēdas apjomā un tos noslīcināja, aplejot pa pintes tiesai ar smaržīgu mērci no citas lielas, emaljētas krūzes. Ēdēji ķērās klāt, it kā nule tikai būtu apsēdušies pie maltītes, un pulciņā atkal iestājās aktīvs klusums. Bobs bezrūpīgi nokopa savu šķīvi un, ne vārda nebildis, pastūma to uz galda vidu. Māte tūliņ bija klāt ar otru lielu taisnstūri un jaunu mērces devu.

Domāju, ka būs traki jāpasteidzas, bet nu taču arī visam reiz jābūt galā. Viņi sapratīs, ka laika vairs nav, un sāks pārģērbties. Tomēr satriekts redzēju, ka misis Beīlerbija lēnām pieiet pie plīts un uzliek uz uguns trumuli, kamēr viņas vīrs un Bobs, krēslus atstūmuši, izstiepj kājas. Abiem bija kājās dungriņbikses ar atlaistu jostu un pamatīgi nagloti zābaki. Bobs, pārmeklējis kabatas, izvilka saņurcītu cigarešu paciņu, atgāzās tīksmīgā pusnemaņā, kamēr māte viņam nolika priekšā tējas krūzi. Misters Bellerbijs, izvilcis saliekamo nazi, sāka smalcināt tabaku pīpei.

Kad visi atkal kārtīgi sasēda pie galda un lēnām maziem malciņiem sāka dzert tēju, es jutu sevī uzrodamies visus klasiskos galēja saspringuma simptomus — paātrinātu pulsu, cieši sakostus žokļus un galvassāpes.

—   Mēs, jauno cilvēk, tagad mazliet nomazgāsimies un pārģērbsimies. Bobs paliks jums pakavēt laiku, viņš iīdzi nebrauks.

Ūdens šļakstēja vien, kamēr viņi virtuves tālākajā galā lielajā akmens izlietnē šķīstījās; tad visi uzkāpa otrā stāvā pārģērbties. Jutos gaužām atvieglots, kad pārģērbšanās daudz laika neprasīja. Misters Bellerbijs ļoti drīz nonāca lejā, ārienē pilnīgi pārvērties — stīvā, spīdīgā tumšzila sarža uzvalkā ar vieglu zaļganu atēnu. Sieva un meita drīz viņam sekoja puķotu kokvilnas kleitu mirdzumā.

—   Tā, nu visi gatavi, ja? — Manos šķietami jautrajos vārdos ieskanējās histērija. — Lūdzu, dāmas pa priekšu!

Bet Ruta stāvēja kā zemē iemieta, Stīvēdama rokās baltus cimdus, viņa noskatījās uz brāli, kas bija atgāzies krēslā.

—   Nu, Bob, taisni kauns par tevi! — viņa iesaucās. — Mēs visi dosimies klausīties skaistu mūziku, bet tu zvalstīsies te netīrās drēbēs, nelikdamies ne zinis. Kultūra tev ne prātā. Par gara pacilāšanu tu nedomā vairāk kā vērši laidarā.

Bobs samulsis sarāvās no negaidītā uzbrukuma, bet tas vēl nebija beidzies.

Ruta piecirta kāju pie grīdas.

— Nudien, asinis kāpj galvā, uz tevi noskatoties. It kā es nezinātu — mēs vēl nebūsim pa durvīm ārā, kad tu jau krāksi. Nosūtīsi visu pēcpusdienu kā tāds cūculis, — Viņa aši apsviedās apkārt. — Māt! Es to nepieļaušu. Neatstāšu viņu te krācam. Viņš brauks mums līdzi.

Es jutu pieri norasojam. Sāku nesakarīgi vervelēt:

—  Bet vai jums varbūt netiekas… tā mēs mazliet aizkavēsimies… sākums pulksten divos… man vēl jāpaēd…

Mani vārdi bija vējā teikti. Ruta bija cieši apņēmusies.

— Slienies augšā, Bob! Tūliņ slienies augšā un apģērbies! — Viņa apklusa un izslēja zodu.

Tādai pretoties Bobs nespēja. Lai cik dūšīgs ēdājs viņš bija, taču ar spēcīgu personisko gribu lepoties nevarēja. Neapmierināts, kaut ko nomurdējis, viņš aizstāja pie izlietnes. Viņš novilka kreklu, bet pārējie apsēdās un vēroja, kā viņš rūpīgi ieziepējas ar lielu balto Vindzoras ziepju gabalu un, iedarbinādams sūkni izlietnes malā, pabāž zem strūklas galvu līdz pleciem.

Visa ģimene laimīga viņā noraudzījās, priecājoties, ka arī viņš brauks līdzi, un apzinoties, ka tas viņam nāks par labu. Ruta ar , mīlestības apstarotu skatienu vēroja viņa plunčāšanos. Viņa paraudzījās arī uz mani, it kā jautādama: «Nu, vai nav jauki?»

Toties es tikai ar patvarīgu spēku valdījos, lai nekluptu pats sev matos un nesāktu tos plēst laukā veselām saujām. Nevaldāma vēlēšanās pietraukties kājās, auļot pa virtuvi un nobrēkties pilnā galvā skaidri rādīja, ka mani spēki galā. Šo vēlēšanos pārvarēju, aizvērdams acis, un laikam biju tās aizvēris ilgi, jo, kad atdarīju, Bobs stāvēja man blakus mats matā tādā pašā uzvalkā kā tēvam.

Par braucienu uz Darovbiju man prātā nekas nav palicis. Neskaidri atceros, ka mašīna lejup pa akmeņaino ceļu drāzās ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā, ka pats stingi raudzījos tikai uz ceļu un Bellerbiji, gan cieši kopā saspiesti, tomēr jautrā garā no sirds izbaudīja braucienu.

Pat nesatricināmā misis Holla man šķita mazliet ciešāk sakniebjam lūpas, kas es iebruku mājās bez desmit minūtēm divos, neiedomājamā steigā ieriju viņas labi pagatavoto ēdienu un aizbrāzos projām divas minūtes pēc diviem.

Mesijas sākumu nokavēju. Mūzika jau skanēja, kad es klusītēm iezagos baznīcā, kur mani uzreiz nopēla pārmetumu pilni skatieni. Pa acu galam redzēju Bellerbijus stalti sēžam. Likās, ka arī viņu skatieni nopeļ manu uzvedību.

11. nodaļa

Ielūkojos papīriņā, kur bija ierakstītas vizītes. «Dīns Tompsona sētā 3. Saslimis vecs suns.»

Tādu «sētu» Darovbijā netrūka. Īstenībā tās bija mazas ieliņas — kā Dikensa romānu ilustrācijās. Dažas no tām izbeidzās tirgus laukumā, bet lielākā tiesa bija izkaisītas aiz galveno ielu caurbrauktuvēm pilsētiņas vecākajā rajonā. No ārpuses tās līdzinājās vienkāršai iebrauktuvei, un es ikreiz jutos pārsteigts, ka, izejot cauri šaurai vārtu velvei, pēkšņi atklāju neGdzenās rindāssaceltas mājeles, kuru vidū nebija divu vienādu; astoņas pēdas apaļakmeņu bruģa šķirti, to logi raudzījās cits citā.

Dažas mājiņas priekšā bija uzrakņāta dārza strēmelīte, un starp akmeņiem galviņas snaikstīja kliņgerītes un kreses; bet ielas galā mājeles bija pussagruvušās, dažām logi pat ar dēļiem aizsisti.

Trešais numurs atradās šinī viņgalā, un izskatījās, ka namiņš vairs ilgi kopā neturēsies.

Kad pieklauvēju, krāsas pļaukas uz ietrunējušajiem durvju dēļiem ietrīsējās; ārsienas augšmalā mūrī bija ieplīsusi bīstami plata plaisa.

Durvis atvēra sīks, sirms večuks. Grumbu izvagoto seju atdzīvināja priecīgu acu pāris; viņa ietērps sastāvēja no kārtu kārtām nolāpītas adītas jakas, vecām biksēm un čībām.

— Atnācu aplūkot jūsu suni, — es sacīju, un vecais vīrs pasmaidīja.

— Cik jauki, ka atnācāt, ser, — viņš teica. — Sāku mazliet uztraukties par savu vecīti. Lūdzu, nāciet iekšā.

Viņš mani ieveda šaurā istabiņā. * &gt;

— Es nu dzīvoju viens pats,scr. Kundzīti zaudēju pirms vairāk nekā gada. Viņa ļoti mīlēja musu veco suņuku.

Nabadzības sūrums dūrās acīs ik uz soļa. Par to liecināja izdilušais linolejs, atdzisušais pavards, smagā pelējuma dvaka gaisā. Tapetes atlobījušās no sienām, kur piekļuvis mitrums, uz galda stāvēja vecā, vientuļā vīra pusdienu maltīte — mazs cūkgaļas gabaliņš, pāris ceptu kartupeļu un tējas krūzīte. Tā dzīvē atspoguļojās vecuma pensija.

Kaktā uz salocītas segas gulēja mans pacients — labradora jauktenis. Savā laikā tas droši vien bijis liels, spēcīgs suns, taču tagad nosirmojušais purns un blāvums acu dzīlēs liecināja par vecumu. Suns mierīgi palika guļam un bez naida vēroja mani.

— Sunītis laikam krietni gados, vai ne, mister Dīn?

—   Ir jau gan. Turpat pilni četrpadsmit, bet visu laiku lēkāja kā kucēns — līdz pat pēdējām pāris nedēļām. Saviem gadiem brīnišķīgs suns, mans vecais Bobs. Nekad visā mūžā nav lūkojis nevienam iekost. Bērni var ar viņu darīt visu, kas vien tīk. Tagad tas palicis mans vienīgais draugs. Ceru, ka jūs viņu drīz dabūsiet uz kājām.

— Vai viņš pārstājis ēst, mister Dīn?

—   Jā, pavisam. Un tas ir ērmoti, zobu dēļ viņš visu var saēst. Ēdienreizēs pastāvīgi nosēdās blakus un noguldīja galvu man uz ceļiem, bet pēdējā laikā vairs nenāk.

Skatījos uz suni un ar katru mirkli jutos nelāgāk. Vēders bija stipri uzblīdis, un es redzēju pazīmes, kas liecināja par sāpēm: elpas aiztrūkumu, atžņiebtas lūpas un atsvešināto izteiksmi acīs.

Kad saimnieks runāja, suņa aste pāris reižu atsitās pret segu, un bālajās, vecajās acīs uz mirkli atplaiksnīja interese, tomēr drīz vien izgaisa, skatiens atkal kļuva tukšs un vienaldzīgs,

Viegli pārlaidu plaukstu suņa vēderam. Ieildzis ascīts, tūska sākusi (ļzīvnieku jūtami mocīt.

— Nāc,vccīt, — es ierunājos, — palūkosim, vai nevaram tevi apvelt — Suns nepretojās, kad es saudzīgi viņu apgriezu uz otriem sāniem, bet, tiklīdz tas bija noticis, viņš iesmilkstējās un nemierīgi paskatījās visapkārt. Satraukuma iemesls tagad bija pārlieku viegli atrodams.

Es liegi iztaustīju sānu. Cauri plānajam muskulim sajutu cietu, rēpuļainu masu; nepārprotama liesas vai aknu karcinoma, turklāt milzīga, neoperēiama. Pulēdamies iegūt mazliet laika, lai apdomātos, sāku glāstīt vecajam sunim galvu. Tas būs grūts uzdevums.

— Vai viņš ilgi vārguļos? — jautāja vecais vīrs, un, kad suns izdzirda mīļotā saimnieka balsi, aste atkal pāris reižu nobūkšķēja. — Ir tik skumji, ja Bobs man nestaigā nopakaļ pa māju, kamēr apdaru savus sīkos darbiņus.

— Man ļoti žēl, mister Dīn, bet bīstos, ka kaite ir gaužām nopietna. Jūs redzat šo lielo pietūkumu. Tam pamatā ir iekšējs audzējs.

— Jūs domājat… vēzis? — večuks vārgi ieminējās.

— Diemžēl tā ir, turklāt jau attīstījies pārāk tālu, lai varētu kaut ko līdzēt. Man ļoti gribētos viņam palīdzēt, bet tas nav iespējams.

Vecais vīrs galīgi apjuka. Lūpas viņam iedrebējās.

— Tātad viņam jāmirst.

Centos runāt miepgi. — Mēs nedrīkstam vienkārši gaidīt, kamēr viņš nomirst. Jau tagad viņš cieš stipras sāpes, bet drīz vien mokas kļūs neciešamas. Vai jums neliekas, ka labākais, ko mēs varētu darīt, būtu viņu iemidzināt? Galu galā viņš nodzīvojis garu, labu mūžu. — Es allaž esmu centies runāt skaidri un tieši, vecās, nodeldētās klišejas man šķiet nejēdzīgas un tukšas.

Brīdi vecais vīrs klusēja, tad sacīja: — Vienu mirkli, lūdzu, — un stīvām kājām, nometās uz grīdas blakus sunim. Viņš nerunāja, tikai glāstīja un glāstīja suņa sirmo purnu un ausis; aste visu laiku klusu dimdināja grīdu.

Tā viņš notupēja ilgi, kamēr es stāvēju nemīlīgajā istabā, ļaudams skatienam kavēties pie izbalējušām bildēm, izdilušajiem, nespodrajiem aizkariem, pie atzveltņu krēsla ar salūzušām atsperēm.

Beidzot vecais vīrs uzrausās kājās un pāris reižu norīstījās, pirms sāka runāt. Nepaskatīdamies uz mani, viņš neskanīgā balsī noteica:

— Lai notiek, dariet to tūliņ.

Es piepildīju šļirci un sacīju to, ko mēdzu teikt vienmēr:

—    Nebīstieties, viņš nejutīs ne mazākās sāpes. Tā ir vienīgi pastiprināta anestēzijas deva. Sunītim tā ir visvieglākā nāve.

Suns pat nesarāvās no injekcijas adatas dūriena, un, kad barbiturāts sāka plūst vēnā, samocītā izteiksme izzuda, muskuļu springums atlaidās. Reizē ar zāļu izplūšanu no šļirces apstājās arī elpošana.

— Vai nu ir cauri? — vecais vīrs čukstus jautāja.

— Jā, cauri. Viņš vairs nemokās, — es atteicu.

Vecais vīrs stāvēja nekustīgi, tikai saņemtās rokas saspiedās un atlaidās. Kad viņš pagriezās pret mani, acīs bija atgriezies spožums.

—  Tā bija pareizi. Mēs nedrīkstējām ļaut viņam mocīties, un esmu jums ļoti pateicīgs. Un nu — cik esmu jums parādā par labo darbu, ser?

— Nē, viss kārtībā, mister Dīn, — es aši attraucu, — nekā, nē, itin nekā. Es iegriezos, garām braucot, nekas nav vajadzīgs.

Vecais vīrs pārsteigts paskatījās. — Bet tā taču jūs nevarat — gluži pārvelti

—  Lūdzu, nepieminiet vairs to, mister Dīn. Kā jau teicu — man tieši iegadījās šeit braukt garām. — Es atvadījos, izgāju no mājas un tālāk cauri vārtu velvei uz ielas. Arī cilvēku burzmā un spožajā saulē

man acīs visu laiku stāvēja vienīgi nabadzīgā istabiņa, vecais vīrs un viņa mirušais suns.

Ejot pie mašīnas, dzirdēju aiz muguras kādu man uzsaucam. Vecais vīrs čībās steidzīgi lamzāja man nopakaļ. Vaigi viņam bija asarām notecējuši, bet viņš smaidīja. Rokā viņš turēja kādu mazu, brūnu priekšmetiņu.

— Jūs bijāt tik labs,ser. Gribu kaut ko jums iedot. — Viņš sniedza man to, ko turēja rokā, un es paskatījos. Tas bija saspaidīts cigārs, taču skaidri varēja redzēt, ka tā ir dārga relikvija no sen pagājušiem labākiem laikiem.

— Ņemiet, tas jums, — viņš sacīja. — Uzpīpējiet cigāru.

12. nodala

Nelāgi gan, ka Zigfrīdam vispār iekrita prātā doma nodot grāmatvedību brāļa pārziņā, jo Skeldcilas Mājā bija iestājies mierīgs brīdis, un es jutos daudz labāk.

Gandrīz divas nedēļas tikpat kā nelika dzirdēta pacelta balss vai dusmīga bāršanās, izņemot vienu nepatīkamu reizi, kad Zigfrīds atgriežoties ieraudzīja brāli vizināmies pa gaiteni ar divriteni. Tristans kategoriski liedzās saprast dusmošanos un bļaustīšanos — viņam, proti, bija uzdots uzklāt galdu, bet ceļš no virtuves līdz ēdamistabai bija tāls; viņam šķita gluži normāli izmantot velosipēdu.

Bija pienācis rudens ar dzestrumu gaisā, un vakaros lielajā istabā kamīnā kurējās gaiša uguns, metot kustīgas ēnas skaistajos alkovos un uz augstajiem ar kokgriezumiem rotātajiem griestiem. Tic allaž bija patīkami brīži, kad mēs visi trīs pēc pabeigtiem dienas darbiem zvilnējām izsēdētajos atzveltnes krēslos, kājas pretī kamīna siltumam izstiepuši.

Tristans noņēmās ar Daily Telegraph krustvārdu mīklu, ko darīja ik vakaru. Zigfrīds lasīja, es snauduļoju. Man gauži nepatika tikt iejauktam krustvārdu mīklas risināšanā; Zigfrīds, minūti padomājis, aizvien prata pateikt pareizo vārdu, bet, kamēr es pūlējos sagudrot kaut pirmo vārdu atklātnei, Tristans jau bija galā ar visu uzdevumu.

Paklāju ap mūsu kājām nosedza suņi; visi cits uz cita kārtu kārtām sagūluši, tie vēl īpaši papildināja draudzīgo, mierpilno ainu.

Kad Zigfrīds ierunājās, man pēkšņi šķita, ka vakara omulībā ielauzusies dzestra vējpūta.

— Rīt ir tirgus diena, un rēķini nupat kā izsūtīti. Rīt fermeri stāvēs rindā, lai mums samaksātu, tāpēc cs gribu, lai tu, Tristan, visu dienu veltī naudas iekasēšanai. Mēs abi ar Džeimsu būsim aizņemti, tāpēc tu še mājā būsi vienīgais darbonis. Tev nekas vairāk nebūs jādara, kā jāsaņem no viņiem čeks, jāizsniedz preiī kvīls un las jāieraksta kases grāmatā. Nu, vai domā, ka varēsi tikt ar to galā, visu nesaputrojot?

Es samirkšķināju acis. Šī bija pirmā disonanses nots pēc ilga pārtraukuma.

—   Ceru gan, ka tāds darbs man būs pa spēkam, — Tristans augstprātīgi atbildēja.

— Labi, tad ejam pie miera.

Nākamajā dienā kļuva redzams, ka šāds darbs Tristanam ir īsti pa kaulam. Nostājies aiz rakstāmgalda, viņš ņēma pretī naudu un čekus pilnām saujām un visu laiku runāja vienā runāšanā. Taču viņš netērgāja vispārējā garā, bet ar katru aprunājās individuāli.

Ar dievbijīgu metodistu viņš pārsprieda laika apstākļus, govju cenas un ciema pārvaldes darbību. Brašuli, kam cepure uz vienas auss un no mutes plūda tirgū izdzertā alus dvaka, Tristans iepriecināja ar jaunākajiem jociņiem no kalendāra lapiņām. Taču virsotni viņš sasniedza ar dāmām. Jau no paša sākuma tās savaldzināja viņa nevainīgā, zēniskā seja, un, kad viņš lika lietā visu savu šarmu, dāmas kapitulēja bez ierunām.

Nevarēju nobrīnīties vien par nemitīgo ķiķināšanu un smiekliem aiz durvīm. Nopriecājos, ka puisim tik labi vedas. Šoreiz nekas nelāgs nevarēja atgadīties.

Pusdienas ēdot,Tristans jutās gaužām pacilāts un tējas laikā lielījās kā gailēns. Arī Zigfrīds bija apmierināts ar dienas ienākumiem, kurus brālis cēla priekšā kārtīgā stabiņā sarakstītus ar pilnu saskaitījumu ailes apakšā.

— Paldies, Tristan, tu tiešām esi centies.

Viss bija jauki kā pasakā.

Pievakarē es stāvēju pagalmā, vācu ārā no mašīnas bagāžnieka tukšās zāļu pudeles un melu tās atkritumu kastē. Dienā darba nebija trūcis, un tukšo pudeļu man bija sagadījies vairāk nekā parasti.

Tristans bez elpas pielēkšoja no dārza puses.

— Džim, esmu pazaudējis kases grāmatu.

—    Gribi atkal iznest mani cauri, atkal esi klāt ar muļķīgiem jociņiem? — es dusmojos. — Vai tu nevarētu ļaut savai tieksmei uz jokošanu kādu brīdi atpūsties? — Sirsnīgi pasmējies, ielidināju kādu ziedes pudeli pie pārējām, ka nodžinkstēja vien.

Viņš saķēra mani aiz piedurknes.

—  Es nejokoju, Džim, tici man. To draņķa grāmatu tiešām esmu pazaudējis. — Nu vienreiz viņa sang froid[4] bija viņu pametusi. acis ieplestas, seja bāla.

— Tā taču nevarēja vienkārši izgaist, — es sacīju, — gan atradīsies.

—   Neatradīsies vis — nemūžam! — Tristans, rokas lauzīdams, skraidīja pa brugakmeņiem šurp un turp. — Ja gribi zināt — es nomeklējos divas stundas. Visu māju apgriezu otrādi. Beigta un pagalam, kad es tev saku.

—  Bet kāda tam galu galā nozīme? Tu tak atzīmēji visus uzvārdus galvenajā grāmatā.

— Tur jau tā ķibele. Neatzīmēju. Gribēju to izdarīt tagad vakarā.

—  Citiem vārdiem sakot, tas nozīmē, ka visi fermeri, kas tev šodien samaksāja, to pašu rēķinu saņems arī nākammēnes?

—  Tā izskatās. Nevaru tak visus uzvārdus atcerēties, labi, ja divus vai trīs.

Es smagi piesēdu uz akmens siles. — Tad lai Dievs mums visiem žēlīgs, it īpaši tev. Šitiem Jorkšīras vīriem vispār prāts nenesas uz šķiršanos no savas naudiņas, bet, ja viņiem to sāks pieprasīt pa otram lāgam, ck, brālīt!…

Tad man iešāvās prātā vēl otra doma, un es mazliet nežēlīgi noprasīju: 4

— Un kā ar Zigfrīdu — vai tu viņiem jau izstāstīji?

Tristana seja krampjaini noraustījās.

— Nē, viņš tikko pārbrauca. Darīšu to tagad. — Viņš izslējāsstaltāk un aizgāja no pagalma.

Nospriedu neiet viņam pakaļ namā. Nejutos pietiekami spēcīgs tracim, kas nupat neizbēgami sekos. Labāk izgāju pa sānvārtiņiem un tad gar mājas aizmuguri uz tirgus laukumu, kur mijkrēslī pretī māja Droversa kroga apgaismotās durvis.

Man stāvēja priekšā uz galdiņa pinte ar alu, kad ienāca Tristans, izskatīdamies pēc cilvēka, kuram nupat nolaists pusgalons asiņu.

— Kā gāja? — es apvaicājos.

—  Ek, zini, tāpat kā vienmēr, varbūt šoreiz mazliet čābiskāk. Bet vienu es tev teikšu, Džini — negribas domāt par to, kas notiks nākammēnes šai pašā dienā.

Kases grā mata neat radās, un nākamajā mēnesī visi rēķini t ika nosūtīti no jauna — ar parasto samaksas termiņu: tirgus dienas rīta pusē.

Darba todien nebija daudz, un es liku galā krietni pirms pusdienlaika. Mājā iekšā negāju, jo pa uzgaidāmās istabas logu no ārpuses redzēju, ka visapkārt gar sienām sasēduši fermeri; visi izskatījās vienlīdz paštaisni un aizvainoti.

Aizzagos līdz tirgus laukumam. Kad gadījās brīvs brīdis, man ļoti patika apstaigāt visus stendus, kas cits pie cita bija saspiesti ap senlaicīgo laukumu. Tur varēja nopirkt augļus, zivis, lietotas grāmatas, dažādus sierus, drēbes, īstenībā gandrīz itin visu; tomēr vislabāk man patika porcelāna trauku stends.

To valdīja kāds Mozus ticīgs džentlmenis no Līdsas — resns, pašapzinīgs, nosvīdis un ar hipnotizētāja spējām tirgošanā. Nekad man neapnika viņā noraudzīties. Jutos kā apburts. Todien viņš bija vislabākajā formā — nostājies mazītiņā brīvā laukumiņā porcelāna trauku grēdu vidū; aiz tām fermeru sievas, muti iepletušas, klausījās viņa daiļrunā,

—  Es nav nekāds skaistulis, — viņš sacīja, — un neko gudrs ar nav, bet runāt es, paldies Dievam, protu. Caurumu debesīs es jums ierunās. Nu paskatiet šurp! — Viņš paņēma lētu tasi un turēja to augstu paceltu, taču turēja liegi, satvēris starp resno īkšķi un rādītājpirkstu, mazo pirkstiņu cīrīgi pastiepis atpakaļ. — Smuka, vai ne? Nu, vai nav brīnum smuka? — Tīksminādamies'viņš pārlika trauciņu atvāztā plaukstā un izrādīja publikai no visām pusēm. — Es teiks jums, cienītās, ka šitādu tējas servīzi jūs var nopirkt Bredfordā pie Konnera par trīs mārciņ un piecpadsmit šiliņ. Es nejoko, es nerunā niekus, tur jūs to var dabūt un tād ir cena. Bet'kād ir man cena, cienītās? — Viņš nezin no kurienes izvilka vecu spieķi ar ieplaisājušu rokturi. — Man cena par šito skaisto tējas servīz? — Saņēmis spieķi aiz gala, viņš no visa spēka trieca to ar rokturi pret tukšu trauku kasti. — Man nav ne prātā trīs un piecpadsmit! — Brāks! — Nav prātā tās mārciņ. — Brāks! — Nav prātā div mārciņ. — Brāks! — Nav prātā trīsdesmit šiliņ, — Brāks! — Nu, un kas man solīs vien apaļ mārciņ? — Neviena cienītā pat nesa- rosījās. — Nu lab, lab,es redz, ka šodien man sanākuš sīkst pircēj. Nu — lai iet ar — septiņpadsmit šiliņ un desmit — par vis servīz! — Vēl viens apdullinošs belziens, un cienītās saskatījušās sāka rakņāties pa rokassomiņām. Aiz stenda iznira sīks vīrelis un sāka izsniegt servīzes. Rituāls ievērots, un visi bija laimīgi.

Gaužām apmierināts ar redzēto, es gaidīju nākamo izrādi, kad ieraudzīju pūļa ārmalā lielu tēvaini ar rūtainu žokejnlcu galvā man nikni mājam. Otru roku viņš bija iebāzis svārku iekškabatā, un es itin viegli varēju iedomāties, ko viņš tur meklē. Nekavējies ne mirkli, es veikli pasitos aiz viena stenda nojumes, kur kaudžu kaudzēm bija sakrautas cūku siles un stiepļu sieta riiuļi. Biju patapis tikai dažus soļus, kad man draudīgi tuvojās kāds cits fermeris. Tas vicināja rokā aploksni.

Jutos jau gandrīz kā slazdā, kad ieraudzīju glābiņu. Aši pašāvos ap lētu rotaslietu leti, iespruku Droversa krogā un, būram pat tuvumā nerādoties, jo tur stāvēja vesels fermeru bars, klusītēm ieslīdēju krodzinieka kantorītī. Tur jutos drošībā; šī bija vieta, kur vienmēr tiku mīļi gaidīts.

Krodzinieks, pie rakstāmgalda sēdēdams, pacēla galvu, bet nepasmaidīja.

—   Paklausieties, — viņš ierunājās, — Pirms kāda laika aizvedu jums parādīt savu suni un saņēmu rēķinu. — Es iekšķīgi sarāvos čokurā. — Rēķinu samaksāju, kā nākas, un biju pagalam pārsteigts, kad šodien saņēmu to pašu vēlreiz. Man ir kvīts, ko parakstījis…

Es vairs nespēju izturēt.

—   Lūdzams, atvainojiet, mister Brūk, notikusi pārskatīšanās. Es visu nokārtošu. No visas sirds atvainojos.

Turpmākajās dienās līdzīgas norises atkārtojās jo bieži, tomēr visvairāk nācās ciest Zigfrīdam. Tas notika viņa iemīļotajā krodziņā Melnajā Gulbī. Pie viņa piegāja Bilijs Bekenbridžs, sirsnīgs, jautrs vīrs, viens no Darovbijas dižsaimniekiem.

—  Hei, vai atceraties, kā es jums ambulancē samaksāju trīs šiliņus un sešpensīti? Nupat saņēmu otru tādu pašu rēķinu.

Zigfrīds cēli atvainojās. Viņam todien bija labi gājis, un viņš izpirka kausu arī fermerim. Abi šķīrās draudzīgi.

Bet nelaimīgā kārtā Zigfrīds, kas reti ko atcerējās, šo gadījumu aizmirsa. Vēl pēc mēneša, atkal turpat Gulbī, viņš no jauna saskrējās ar Bekenbridžu. Šoreiz Bilijam joki prātā nestāvēja.

— Hei, vai atceraties rēķinu, ko piesūtījāt man divi lāgi? Nu ir atkal klāt.

Zigfrīds pūlējās, cik spēja, bet šoreiz saimnieku nomierināt neizdevās. Tas jutās aizvainots.

—  Skaidrs, redzu — jūs neticat, ka esmu rēķinu samaksājis. Jūsu brālis man izdeva kvīti, bet tā man kaut kur noklīdusi. — Zigfrīda protestos viņš ij klausīties negribēja. — Nē, nē, ir tikai viena iespēja, kā to nokārtot. Es saku, ka esmu trīs šiliņus un sešus pensus samaksājis, jūs sakāt, ka ne. Labi — izmetīsim naudiņu.

Zigfrīds vārgi lūkoja pretoties, bet Bilijs nebija pierunājams. Viņš izvilka no kabatas peniju un dziļā pašcieņā balansēja to uz īkšķa naga.

— Okei, sakiet jūs…

—   Ģerbonis, — Zigfrīds nopurpināja, un ģerbonis uzkrita. Fermerim ne vaibsts nenoraustījās. Tikpat nemainīgā pašcieņā viņš pasniedza Zigfrīdam trīs šiliņus un sešus pensus.

— Tagad varbūt uzskatīsim lietu par izbeigtu. — To pateicis, viņš izgāja no bāra.

Ir redzēti daudzi cilvēki ar vāju atmiņu, taču Zigfrīds šai ziņā bija īsts ģēnijs. Kaut kā viņam piemirsās notikušo akciju rakstveidā atzīmēt, un mēneša beigās Bilijs Bekenbridžs ceturto reizi saņēma rēķinu par summu, ko divkārt bija samaksājis. Pēc tā atgadījuma Zigfrīds mainīja krogu un sāka iet uz Sakrustotajām Atslēgām.

13. nodala

Kad pagāja rudens un pienāca ziema un pār kalnu virsotnēm noklājās pirmais sniegs, mēs Deilā sākām izjust sava darba sūrumu.

Stundām ilgi nācās braukt, pamazām jūtot kājas aukstumā sastingstam; uz lopu novietnēm kalnos vajadzēja rāpties svelošā vējā, kas aso kalnu zāli lieca līdz zemei. Pastāvīga izģērbšanās saltajā caurvējā, mazgāšanās līdz vidum spaiņos ar ledainu ūdeni un raupjām ziepēm, kad dvieļa vietā tika piedāvāta maisa skranda.

Dabūju izjust, ko nozīmē sasprēgājušas rokas. Steidzoties no darba uz darbu, rokas nekad netika īsti sausas, un mazās sarkanās iekaisuma pūtītes bija tikušas jau gandrīz līdz elkoņiem.

Šajā laikā nodarbošanās ar kādu sīku dzīvnieku nozīmēja milzīgu atslodzi. Tas nozīmēja uz brīdi atrauties no grūtajiem ikdienas darbiem; ieiet siltā viesistabā, nevis kūtī, un ķerties klāt kādam, kas nav tik briesmīgs milzenis kā zirgs vai bullis. Un visu omulīgo viesistabu vidū nebija otras tik tīkamas kā misis Pamfrijas mājā.

Misis Pamfrija bija paveca atraitne. Viņas nelaiķis vīrs, aldaru dižkungs, kura alus darītavas un krogi vai ik uzsola bija sastopami visā Jorkšīrā, bija sievai atstājis mantojumā lielu bagātību un skaistu māju Darovbijas nomalē. Tur kundze dzīvoja ar veselu baru mājkalpotāju, dārznieku, šoferi un Trikiju Vū. Trikijs Vū bija mazs pekiniešu šķirnes sunītis un savas saimnieces acuraugs.

Stāvēdams pie greznajām durvīm, es cītīgi noberzu kurpju purngalus gar bikšu starām un pūtu dvašu uz nosalušajām rokām. Jau tagad gara acīm skatīju dziļo, kamīna gaišajām liesmām tuvu piestumto klubkrēslu, lielo šķīvi ar kokteiļcepumicm, izcilas markas heresa pudeli. Šā heresa labad es vienmēr notēmēju savas vizītes uz pusstundu pirms pusdienu azaida.

Istabene mani ielaida, starodama kā saulīte, it kā saņemtu īsti godājamu viesi, un ieveda mani ar dārgām mēbelēm pieblīvētā istabā, kur malu malās mētājās krāsaini žurnāli un jaunākie romāni. Misis Pamfrija, kas sēdēja augstmugurainā krēslā pie kamīna, nolaida grāmatu klēpī un jūsmīgi iesaucās:

— Trikij! Trikij! Tavs onkulis Hcriots atnācis. — Par onkuli biju pataisīts jau krietni sen, un, ievērojot labumus, ko guvu no šīs radniecības, nekā pret to neiebildu.

Trikijs, kā vienmēr, pietrausās no spilvena, uzlēca uz dīvāna atzveltnes un uzlika ķepiņas man uzplečiem. Pamatīgi nolaizījis man ģīmi, viņš aizelsies devās atpakaļ vietā. Aizelsās viņš gaužām drīz, jo saņēma vismaz divtik barības, cik sunim viņa augumā vajadzētu saņemt. Turklāt tā bija nepiemērota barība.

—  Ai, mister Hcriot, — sacīja misis Pamfrija, satraukta vērodama savu mīluli. — Kā cs priecājos, ka atnācāt. Trikijs atkal bija uzņēmis dibendanci.

Ar šādu vārdu, kas nav atrodams nevienā mācību grāmatā, viņa apzīmēja Trikija anālo dziedzeru piebilduma simptomus. Kad dziedzeri bija piepildījušies, sunītis, vairīdamies no nepatīkamās sajūtas kaut vai pastaigas vidū, sāka bieži tupties, un saimniece tad lielā uztraukumā ikreiz steigšus metās pie tālruņa.

— Nāciet šurp, mister Heriot, viņam atkal uznācis dibendaneis.

Noliku šuneli uzgaida un, ar vates kušķi spiežot, iztīrīju dziedzerus.

Es brīnījos, ka mazais pckinictis ikreiz tā priecājas, mani ieraugot.

Sunim, kas spēj joprojām izjust draudzību pret cilvēku, kurš katrā tikšanās reizē to grābj ciet un spaida tam pēcpusi, jābūt neticami labestīgam, spējīgam visu piedot. Bet Trikijs nekad neapskaitās; viņš patiesi bija ļoti līdzsvarots un saprātīgs dzīvnieciņš, un cs biju no sirds viņam pieķēries. Tīrais prieks būt lādam par personisko ārstu.

Izspaidījis dziedzerus, nocēlu pacientu no galda un jutu, ka tas atkal pieņēmies svarā, ka sāni tam kļuvuši vēl biezāki un mīkstāki.

—   Misis Pamfrij, jūs atkal esat sākusi viņu pārlieku barot, Vai cs jums nepiekodināju — nost ar kūkām? Vai neliku dot vairāk proteīna?

—   Jā, protams, jā, mister Heriot, — misis Pamfrija gandrīz apraudājās. — Bet ko man bija darīt? Vistas gaļa viņam galīgi apnikusi.

Es paraustīju plecus; bezcerīgs gadījums. Istabene mani aizveda uz supergrezhu vannasistabu, kur es ikreiz pēc minētās operācijas nodevos roku mazgāšanas rituālam. Tā bija plaša telpa ar bagātīgi apgādātu tualetes galdiņu, masīvu zaļu keramikas apdari un vairākām rindām stikla plauktu, kas bija krautin nokrauti ar dažādiem tualetes piederumiem. Speciāli man domāts dvielis bija noklāts līdzās lielam dārgu ziepju gabalam.

Kad atgriezos viesistabā, mana heresa glāze jau bija piepildīta, un cs apsēdos pie kamīna, lai klausītos misis Pamfrijā. Par sarunu to nevarēja dēvēt, jo runāja tikai viņa, man allaž patika noklausīties.

Misis Pamfrija bija ļoti labsirdīga, daudz naudas ziedoja žēlsirdības pasākumiem un centās palīdzēt ikvienam grūtdienim. Viņa bija inteliģenta un asprātīga, un viņai piemita omulīga pievilcība; taču gandrīz ikvienam cilvēkam ir sava vājā vieta; viņai tas bija Trikijs Vū. Brīnumlietas, ko viņa stāstīja par savu mīluli, iesniedzās tālu fantāzijas pasaulē, un es ikreiz ar interesi gaidīju, kas nu atkal būs atgadījies.

—  O, mister Heriot, man ir ļoti interesanti jaunumi. Trikijam ir draudziņš, ar ko sarakstīties! Jā gan. Viņš nosūtīja vēstuli Doggy World redaktoram reizē ar dāvinājumu un rakstīja — kaut arī senčos viņam ir vesela rinda Ķīnas imperatoru, viņš tomēr nolēmis nolaisties no saviem augstumiem un sarakstīties ar vienkāršiem suņiem. Viņš lūdza redaktoru sameklēt pazīstamo sunu vidū viņam biedru, ar ko sarakstīties, tas abiem nākšot par labu. Sai nolūkā, rakstīja Trikijs, viņš pieņemšot vārdu misters Aterbunkums. Un, ko domājat, viņš saņēma no redaktora burvīgu atbildi (Domāju gan! Redaktors šo zelta āderi satvēra ar abām rokām.), kurā bija teikts, ka viņš iesakot sarakstei Bonzo Ferteringenu — vientuļu dalmācieti, kurš būšot laimīgs, iegūdams jaunu draugu Jorkšīrā.

Es maziem malciņiem sūcu heresu. Trikijs gulēja man klēpī. Misis Pamfrija turpināja:

—  Jūtos drausmīgi vīlusies par jauno lapeni — jūs jau zināt, liku to uzcelt tieši Trikijam, lai mēs abi tur varētu pēcpusdienās pasēdēt. Tāda jauka vasaras mājiņa, bet viņš to necieš ne acu galā. Vienkārši — viņam tā riebjas, ne solīti viņš negrib tajā spert. Ja jūs redzētu viņa sejas izteiksmi, kad viņš uz to paskatās! Un vai zināt, kā viņš vakar to nosauca? Es gandrīz neuzdrošinos jums to sacīt. — Pametusi skatienu vispār istabai, viņa pačukstēja: — Viņš to nosauca par «draņķa būdu».

Istabene piemeta kamīnā malku un no jauna piepildīja manu glāzi.

—  Un vai es jums, mister Heriot, pastāstīju, ka vakar Trikijs atkal krietni vinnēja? Es, ziniet, esmu pārliecināta, ka viņam jāstudē rikšošanas sacensību saraksti, jo viņam piemīt apbrīnojama spriešanas spēja. Viņš, piemēram, man ieteica likt uz Kenniledu sacensībās, kas vakar pulksten trijos nolika Rcdkārā, un, kā vienmēr, tas zirgs uzvarēja. Viņš lika uz to šiliņu un ieguva deviņus šiliņus.

Šīs likmes vienmēr tika izdarītas Trikija Vū vārdā, un es līdzjūtīgi ieprātojos par vietējiem bukmeikeriem. Darovbijas zirgu skriešanās sacīkšu rēķinu kārtotāji bija visai apšaubāma klejoņu kompānija. Viņi uzradās nezin 110 kurienes un ņēmās apvārdot vietējos derībniekus ieguldīt naudu derībās kopā ar Džoju Daunsu, apsolot garantēti drošus panākumus. Pāris mēnešus Džojs dzīvoja kā uz naža asmens, izspēlējot savu atjautu pret labi informētajiem apkārtējiem iedzīvotājiem, taču gala iznākums allaž bija viens un tas pats: vairāk reižu pēc kārtas uzvarēja daži favorīti, un tad vienu nakti Džojs ar visu savu kompāniju bija pazudis. Reiz es vienam šejienietim apvaicājos par nožēlojamo klaidoņu pēkšņo pazušanu. Tas man gluži vienaldzīgi atbildēja: «Mēs viņu pataisījām pliku.»

Vairākkārt no vietas zaudēt sunim šiem nelaimīgajiem bija pārāk smags krusts.

— Viņnedēļ es briesmīgi pārbijos, — misis Pamfrija turpināja. — Biju pārliecināta, ka man bez kavēšanās vajadzēs saukt palīgā jūs. Nabaga mazais Trikijs — viņam uznāca briesmīgs kriteklis!

Es šo vēl nedzirdēto suņu slimību automātiski ierindoju blakus dibcndancim un palūdzu tuvāku informāciju.

—   Tas bija drausmīgi. Es pārbijos līdz nāvei. Dārznieks mētāja Trikijam riņķus — jūs jau zināt, to viņš pa pusstundai dara ik dienu.

Biju šo izrādi vairākkārt noskatījies. Hodžkinam, sīkstam, salīkušam jorkšīrictim, pēc kura izskata varēja spriest, ka viņš nīst visus pasaules suņus, bet it īpaši Trikiju, diendienā vajadzēja zālienā pusstundu no vietas mētāt Trikijam mazus gumijas aplīšus. Trikijs joņoja tiem pakaļ un stiepa tos dārzniekam klāt, lai met no jauna. Nīgruma grumbas vecā vīra vaigā ar katru turpmāko rotaļas brīdi kļuva dziļākas. Lūpas viņam nemitīgi kustējās, taču vārdi, ko viņš purpināja, sadzirdami nebija.

Misis Pamfrija turpināja stāstu:

—   Tā nu viņš nodevās rotaļai, kuru dievina, līdz piepeši bez brīdinājuma viņam piemetās kriteklis. Viņš sāka skriet uz riņķi vien, uz riņķi vien, visu laiku riedams un ērmoti iekaukdamies. Tad nokrita zemē un palika guļam kā beigts. Vai zināt, mister Hcriot, es iedomājos, ka viņš tiešām ir pagalam, jo gulēja gluži sastindzis. Bet vissāpīgāk mani ievainoja tas, ka Hodžkins sāka smieties. Divdesmit četrus gadus viņš pie manis nokalpojis, un es nekad nebiju redzējusi viņu pat pasmaidām, bet nu, noraudzīdamics uz nekustīgo ķermenīti, viņš smējās smalkā, ķērkstošā balsī kā negudrs. Tas bija šausmīgi. Es jau gribēju skriet un zvanīt jums, kad Trikijs piecēlās un aizgāja, itin kā nekas nebūtu bijis.

Histērija, es nodomāju, no aplamas barības un pārkairinātības. Noliku glāzi un bargi palūkojos uz misis Pamfriju.

—   Redziet nu — tieši par to es visu laiku ar jums runāju. Ja jūs turpināsiet dot Trikijam visas tās nejēdzības, ar kurām viņu barojat, jūs pilnīgi sabeigsiet viņa veselību. Jums nekavējoties jāsāk viņu barot tā, kā suni pienākas barot — reizi, nu, varbūt divreiz dienā pa nelielai gaļas un rupjmaizes devai vai nedaudz liesu biskvītu, un starplaikā nekā.

Misis Pamfrija saduga krēslā, kļūdama par īstu vainas apziņas iemiesojumu.

—  Ai, lūdzu, nerunājiet ar mani tā. Es cenšos viņu barot pareizi, bet tas ir tik grūti. Es nespēju atteikt, kad viņš lūdzas kārumiņus. — Viņa piespieda mutautiņu pie acīm.

Es paliku nelokāms.

—  Manis dēļ, misis Pamfrij, tā ir jūsu darīšana. Bet es jūs brīdinu — ja tā turpināsiet, Trikijam kritekļi uznāks aizvien biežāk.

Negribīgi pametu omulīgo miera ostu un uz grantētā celiņa vēl apstājos paraudzīties atpakaļ; misis Pamfrija māja ar roku, bet Trikijs, kā vienmēr, stāvēja pie loga, divkājās paslējies, muti pavēris it kā sirsnīgā smējienā.

Mājup braucot, domāju par visiem labumiem, ko baudīju, ticis Trikija onkuļa godā. Vasaru pavadīdamsjūrmalā, viņš man veselām kastēm sūtīja ozolkoka dūmos kūpinātas zivis; un, kad viņa siltumnīcā nosarka tomāti, viņš nekavējās atsūtīt man ik nedēļu pa mārciņai vai divām. Regulāri saņēmu kastītes ar tabaku un dažreizarī pa fotogrāfijai ar mīļu veltījumu.

Taču, kad Ziemsvētkos mums atnesa lielu grozu no Fortnama un Meizona veikala, es pilnīgi pārliecinājos, ka esmu ieguvis tiešām labu pacientu, pie kura jāturas visiem spēkiem. Sākumā tikai piezvanīju un pateicos misis Pamfrijai par dāvanām, bet viņa diezgan dzedri atteica, ka neesot jāpateicas viņai, bet Trikijam.

Kad atceļoja lielais grozs, man atvērās acis, ka esmu pieļāvis smagu taktisku kļūdu. Sēdos klāt un sāku sacerēt vēstuli Trikijam. Vairīdamies no Zigfrīda ironiskā skatiena, pateicu savam krustdēlam no suņu cilts paldies gan par Ziemsvētku dāvanu, gan arī par visiem iepriekšējiem labumiem. Izteicu cerību, ka svētku gardumi nebūs viņam radījuši gremošanas traucējumus, un, ja nu tomēr dūša nav īsti laba, lai palieto vien melno pulveri, ko onkulis viņam allaž mēdz parakstīt. Vāro profesionālas neveiklības sajūtu padzina vīzijas par kūpinātām zivīm, tomātiem un gardumu pilniem groziem. Aploksni adresēju māsteram Trikijam Pamfrijam Bārbligreindžā un iemetu pastkastītē.

Nākamā apmeklējuma reizē misis Pamfrija paveda mani sāņus.

— Mister Heriot, — viņa čukstēja, — Trikijs bija sajūsmināts par jūsu vēstuli un nekad no tās nešķirsies, bet par vienu lietu viņš bija stipri satraukts — jūs tikāt rakstījis «māsteram»Trikijam,betviņšstingri pastāv uz «misteru». Sākumā viņš bija neiedomājami sašutis, bet, kad ieraudzīja, ka vēstuli esat rakstījis jūs, viņš drīz vien atguva labo omu. Nevaru iedomāties, no kā viņam rodas šādi sīki aizspriedumi. Varbūt tāpēc, ka viņš ir vienīgais suns — man šķiet, vienīgajam sunim izveidojas daudz vairāk aizspriedumu nekā bara suņiem.

Atgriešanās Skeldcilas Mājā man šķita kā pārnākšana saltākā pasaulē. Gaitenī saskrējos ar Zigfrīdu.

—   Āre, kas tad pārnācis? Ja nemaldos, tas ir visumīļais onkulis I leriots. Un ko tad jūs, onkulīt, tā sadarījāt? Laikam vergojāt Bārbligreindžā. Nabaga zēns, kā nomocījies. Vai jums šķiet, ka tiešām ir vērts noplēsties melnās miesās nākamā gardumu groza dēļ?

14. nodaļa

Atceroties tos laikus, ir grūti noticēt, ka mēs notērējām neskaitāmas stundas, brūvējot zāles. Bet toreiz mums neviens nepiesūtīja medikamentus patenlicsaiņojumos, un, pirms varējām doties pie pacientiem, mums vajadzēja piekraut mašīnu ar lielu daudzumu rūpīgi sagatavotu un lielākoties nederīgu zāļu.

Kad Zigfrīds torīt ienāca aptiekas istabā, es patlaban turēju acu augstumā divpadsmit unču pudeli un pilināju tajā kocilānas sīrupu. Tristans nīgri berza miezerī pulveri pret vēdergraizēm un sāka griezt piestu jo enerģiskāk, kad pamanīja sev pievērstu brāļa skatienu.

Tristans izskatījās varcn darbīgs, roka griezās zibenīgi. Zigfrīds labvēlīgi pasmaidīja.

Es arī pasmaidīju. Brāļu ķīviņi mani gaužām nomāca, bet nu redzēju, ka šis būs viens no laimīgajiem rītiem. Vispār bija manāma ievērojama gaisotnes uzlabošanās, jo drīz pēc Ziemsvētkiem Tristans bez sarežģījumiem bija atgriezies koledžā urf, šķiet, lieki nepiepūlēdamies, izturējis pārbaudījumus. Taču šorīt šefam bija padomā vēi kas īpašs; viņš likās tīri vai starojam apmierinātībā, it kā skaidri apzinātos, ka pastāstīs kaut ko patīkamu. Ienācis viņš aizvēra durvis.

— Man ir labas vēstis.

Aizkorķēju pudeli. — Tad netirpiniet mūs neziņā. Stāstiet.

Zigfrīds mūs pa kārtai uzlūkoja. Tad viegli pavīpsnāja.

—   Jūs tak atceraties to elles jezgu, kas izcēlās, kad Tristans pārņēma grāmatvedību?

Brālis novērsa skatienu un sāka berzt pulveri vēl dedzīgāk, bet Zigfrīds uzlika viņam roku uz pleca.

—   Nē, neuztraucies, es netaisos tev vēlreiz to uzticēt. Pareizāk sakot, tev nekad vairs nevajadzēs pie tā ķerties. Turpmāk šo darbu darīs cilvēks ar zināšanām. — Viņš nokremšļojās. — Mums būs sekretāre.

Redzēdams mūsu pilnīgo neizpratni, viņš turpināja:

—   Jā gan, es pats viņu izraudzījos un domāju, ka viņa būs priekšzīmīga.

— Un kāda viņa ir?

Zigfrīds savilka lūpas urskulī.

—  Grūti viņu tā vārdos attēlot. Bet padomājiet paši — kāds cilvēks mums šeit vajadzīgs? Mums te mājā nav vajadzīgs gaisīgs skuķis. Nav vajadzīga skaista blondīne, kas sēdētu pie rakstāmgalda, pūderētos un ar visiem koķetētu.

— Nav vajadzīga? — Tristans, no sirds izbrīnījies, pārvaicāja.

—  Nē, nav vajadzīga, — Zigfrīds apsviedās pret brāli. — Tā pusi dienas sapņotu par pielūdzējiem un, tiklīdz mēs būtu paguvuši viņu apmācīt, aizšvirkstētu pie vīra.

Tristans joprojām neizskatījās pārliecināts, un tas šķila brāli kaitinām. Zigfrīds pietvīka. — Un turklāt — kā gan šeit varētu uzturēties jauna, glīta meitene, ja mājā ir tāds lips kā tu? Tu tak viņai nedotu miera ne mirkli.

Arī Tristans sāka skaisties. — Un tu pats?

—  Es runāju par tevi, nevis par sevi! — Zigfrīds ierēcās. Es pievēru acis. Miers pagalam. Nolēmu iejaukties.

— Lai paliek, labāk pastāstiet par lo sekretāri.

Zigfrīds ar pūlēm apvaldīja dusmas.

—   Nu tā, viņai ir pāri par piecdesmit, un trīsdesmit gadu viņa nostrādājusi pie Grīna un Maultona Bredfordā. Tur viņa bijusi apvienības sekretāre, un firma sniedz par viņu brīnišķīgu atsauksmi. Viņa esot izcili centīga, un tieši tas mums šeit nepieciešams — centība. Te viss ir briesmīgi aizlaists. Mums ļoti palaimējies, ka viņa nolēmusi pārcelties uz dzīvi Darovbijā. Tūliņ varēsiet iepazīties — pulksten desmitos vina būs klāt.

Baznīcas pulkstenis patlaban sita desmit, kad atskanēja zvans pie durvīm. Zigfrīds steidzās tās atvērt un triumfiāli ieveda savu dižo atklājumu.

— Kungi, gribu jūs iepazīstināt ar mis Hārbotlu.

Tā bija liela auguma sieviete araugstām krūtīm, veselīgu apaļu seju un brillēm zeltītā ietvarā. No cepures apakšas rēgojās kupli, cirtaini un ļoti tumši mati; tie gandrīz izskatījās kā krāsoti un nesaderējās ar viņas tērpu un smagajām kurpēm.

Man ienāca prātā — diezin, vai mums vajadzēs raizēties, ka viņa varētu aizšvirkstēt pie vīra. Neglīta viņa nebija, taču uz priekšu izslietais zods un nepārprotami pavēlnieciskā sejas izteiksme gan laikam ikvienam vīrietim liktu bēgt, atpakaļ neatskatoties.

Mēs sarokojāmies, un es biju pārsteigts par spēku mis Hārbotlas rokasspiedienā. Mēs paraudzījāmies viens otram acīs, uz pāris sekundēm it kā mērodamies spēkiem, tad viņa priecīga, ka var paziņot neizšķirtu rezultātu, novērsās. Tristanu viņa pārsteidza pilnīgi nesagatavotu, un, kad viņa roka lika satverta, puiša sejā parādījās neviltota šausmu izteiksme; roka tika atlaista tikai tad, kad viņam jau sāka ļodzīties ceļi.

Mis Hārbolla tūliņ ķērās pie ambulances pārbaudes, bet Zigfrīds cieši

turējās viņai aiz muguras, berzēdams rokas un izskatīdamies kā liela

veikala nodaļas vadītājs, kas pavada savu visiecienītāko pircēju. Viņa

apstājās pie rakstāmgalda, uz kura augstās kaudzēs bija samesti ienākošie

un izejošie rēķini, Lauksaimniecības ministrijas formulāri, drogu firmu

reklāmas prospekti, turldāt to visu bagātināja pa roku galam nomestas

tablešu kastītes un tūbiņas ar ziedi tesmeņu mīkstināšanai. .» &gt;

Ar riebumu pārcilādama šo jūkli, viņa -izvilka mūsu sapluinīto reģistrācijas grāmatu un, turēdama to ar īkšķi un rādītājpirkstu, jautāja:

— Kas tas tāds?

Zigfrīds paspēra soli uz priekšu.

—   O, tā ir mūsu reģistrācijas grāmata. Tajā mēs ierakstām visas vizītes no dienas pierakstu grāmatas, kurai arī te kaut kur jābūt. — Viņš parakņājās pa galdavirsu. — Āre, tepat jau ir. Šajā mēs ierakstām izsaukumus tādā kārtībā, kādā tos saņemam. .

Pāris minūšu viņa ar izbrīnu vaigā pētīja abas grāmatas, līdz izbrīns pārvērtās nīgrā jautrībā.

—  Ja gribat, lai es rūpējos par jūsu grāmatvedību, kungi, jums būs jāiemācās rakstīt. Te ir treji rokraksti, bet šis ir pats ncsalasāmākais. Tiešām briesmīgs. Kā raksts tas ir?

—Tas ir manējais, — Zigfrīds atteica, neveikli mīņādamies. — Laikam būšu todien ļoti steidzies.

— Tāds tas ir viscaur, mister Farnon. Skatieties — Šeit un Šeit, un arī Šeit. Tā, ziniet, nevarēs.

Zigfrīds aizlika rokas aiz muguras un nodūra galvu.

—  Rakstāmlietas un aploksnes laikam glabājas šeit. — Viņa atvilka vienu no rakstāmgalda atvilktnēm. Tā līdz pat malām bija pilna ar dažādu sēklu paciņām, no kurām dažas bija pārplīsušas. No kaudzes augšas liegi noripoja daži zirņi un pupiņas. Nākamā atvilktne bija stāvgrūdām piebāzta ar gluži stīvām teļu ārā velkamajām virvēm, kuras bijām aizmirsuši izmazgāt. Sevišķi jauki tās nesmaržoja, un mis Hārbotla aši aizgrūda atvilktni ciet; taču viņa nebija viegli iebiedējama un cerīgi vilka vaļā trešo atvilktni. Tajā kaut kas muzikāli noskanēja, un viņas skatienam pavērās vesela rinda apputējušu tukšu alus pudeļu.

Viņa atslējās taisni un pacietīgi apvaicājās:

— Un kur, lūdzu, atrodas jūsu kase?

— Ak, ziniet, mēsvisu sabāžam, šeku, te. — Zigfrīds pamāja uz lielo krūzi, kas stāvēja uz kamīna dzegas. — īstas kases mums nav, bet šai arī nav nekādas vainas.

Mis Hārbotla ar šausmām noraudzījās uz krūzi.

—  Jūs tā gluži vienkārši sastūķējat… — Pāri krūzes malai rēgojās saburzīti čeki un banknotes, dažs labs jau bija paguvis izkrist ārā un nolidot uz kamīna restēm. — Un jūs gribat sacīt, ka ejat projām.un augām dienām atstājat naudu tā mētājamies?

— Liekas, nekad nekas ļauns nav noticis, — Zigfrīds atteica.

— Un kā ar sīkāko naudu?

Zigfrīds pamuļķīgi iesmējās. — Ak, ziniet, turpat ir visa — sīkā nauda un visa pārējā.

Mis Hārbotlas sārtā seja bija nedaudz zaudējusi krāsu.

—  Vai zināt, mister Farnon, tas ir par traku. Nesaprotu, kā jūs esat varējis tik ilgi šitā nodzīvot. Nudien, nesaprotu. Taču esmu pārliecināta, ka ļoti drīz tikšu pie kārtības. Jūsu grāmatvedībā acīmredzot nekā sarežģīta nav — aprēķiniem iekārtošu vienkāršu indeksa kartīšu sistēmu. Un ar pārējiem sīkumiem… — viņa vēlreiz uzmeta skatienu krūzei, — arī drīz tikšu galā.

—  Jauki, mis Hārbotla, ļoti jauki. — Zigfrīds berzēja rokas intensīvāk nekā jebkad. — Pirmdienas rītā mēs jūs gaidīsim.

— Precīzi pulksten deviņos, mister Farnon.

Kad viņa bija aizgājusi, iestājās klusums. Tristanam apciemojums bija sagādājis prieku, es jutos samulsis.

—  Klausieties, Zigfrīd, — es ieminējos, — var jau būt, ka viņa ir īsts centības dēmons, bet vai nav pārāk nelokāma?

—    Nelokāma? — Zigfrīds iesmējās skaļiem, bet tādiem kā aizlūzušiem smiekliem. — Ne uz to pusi. Atstājiet viņu manā ziņā. Es tikšu ar viņu galā.

15. nodala

Ēdamistabā mēbeļu nebija daudz, bet to cēlais veidojums un telpas pareizais lielums piešķīra garajai bufetei īstu smalkumu, tāpat arī vienkāršajam mahagoni galdam, pie kura mēs ar Tristanu patlaban ieturējām brokastis.

Vienīgo lielo logu leduspuķesbijaaizvilkušas līdz augšai, un ārā uz ielas vieglais sniegs gurkstēja zem gājēju soļiem. Izdzirdis piebraucam mašīnu, pacēlu skatienu no olu biķerīša. Lievenī kāds nodauzīja kājas, un istabā iebruka Zigfrīds. Ne vārda nebildis, viņš piesteidzās pie kamīna un kā liptin pielipa, atspiedis elkoņus uz pelēkās marmora apmales. Ziemas mētelī un šallē viņš bija satuntuļojies līdz ausīm, bet seja, cik vispār redzama, bija zilganvioleta.

Pievērsis galdam salā asarojošās acis, viņš sacīja:

—  Vecā Hezcltaina fermā sācies pienadrudzis. Vienā no kalnu kūtīm. Dieviņ, tētīt, kas tur par aukstumu! Elpu rāva ciet.

Novilcis cimdus un kustinādams nosalušos pirkstus virs liesmas, viņš pāris reižu sāniski pašķielēja uz brāli. Tristana krēsls stāvēja vistuvāk kamīnam, un viņš pats līksmi izbaudīja brokasta maltīti, kā prata izbaudīt visu — priecīgu prātu triepa sviestu uz grauzdētās maizes šķēles un svilpodams uzkrāva virsū vēl marmelādi. Kārtējais Daily Mirror bija atbalstīts pret kafijkannu. No viņa gandrīz saredzami viļņoja omulība un labsajūta.

Zigfrīds negribīgi atrāvās no kamīna un atkrita krēslā.

—  Man gribas vienīgi tasi kafijas, Džeims. Hczcltains bija trakoti laipns — uzaicināja kopā ar viņu pabrokastot. Pacienāja mani argardu mājās kūpināta šķiņķa šķēli — gan mazliet patreknu, bet — kas par aromātu! Vēl tagad garša turas mutē.

Viņš ar troksni nolika kafijas tasi atpakaļ uzgaida.

— Vai zināt — navmums nekādas jēgasšķiņķi unolaspirkt veikalā. Dārza viņgalā ir lieliska vistu kūts, bet pagalmā — cūkkūts ar visu lopbarības virtuvi. No saimniecības pārpalikumiem mēs gluži labi varētu nobarot cūku. Tas nemaz nemaksās dārgi.

Viņš pievērsās Tristanam, kas nupat bija aizkūpinājis cigareti un nodevies avīzei ar to vienreizīgo aizrautību, kas viņam tik raksturīga.

—  Un tev būtu lietderīgs darbs. Augām dienām pakaļu deldēdams, tu tiešām nekā produktīva nedari. Varēsi pakopt lopiņus, tas tev nāks vienīgi par labu.

Tristans nolika avīzi malā, it kā pēkšņi tā būtu zaudējusi visu burvību.

—   Pakopt lopus? Es taču kopju tavu ķēvi. — Tristans nejuta nekādas simpātijas pret brāļa jauno jājamzirgu, jo ikreiz, kad viņš veda ķēvi ārā pagalmā padzirdīt, tā bija iemanījusies, garām ejot, viņam tāpat pa jokam vien iespert.

Zigfrīds pielēca kājās.

—  Zinu, ka tu to dari, un zinu arī, ka tas neaizņem visu dienu. Gabals tev neatkritīs, ja parūpēsies arī par vistām un cūkām.

— Cūkām? — Tristans nobijies atkārtoja. — Man šķiet, sākumā tu runāji pār cūku.

—  Jā, par cūkām. Es nupat visu apsvēru. Ja mēs nopirksim veselu metienu sivēnu, mēs pārējos vēlāk varēsim pārdot un sev paturēt vienu. Tā mums nebūs nekādu izdevumu.

— Protams, ja darbaspēks par brīvu.

—  Darbaspēks? Vai tu maz jēdz, ko nozīmē darbs? Tik vien zini, kā gulšņāt un pīpēt, kamēr prāts vējā. Tu daudz par daudz nosmēķē to draņķa cigarešu.

— Tu arī.

— Tam nav nozīmes. Es runāju par tevi! — Zigfrīds brēca.

Es nopūlos un piecēlos no galda. Bija sākusies jauna diena.

Ja Zigfrīdam kāda ideja uzradās, viņš ilgi netūļājās. Viņa devīze bija — darboties tūliņ. Pēc četrdesmit astoņām stundām cūkkūtī tika nometināts desmit sivēnu metiens, un divpadsmit gaišās saseksietes knābājās laukumiņā pie vistu kūts. Pats viņš sevišķi priecājās par klukstēm.

—   Paskatieties, Džeims, tās tūliņ būs dējējas, sākumā pa kādai oliņai, bet, kad iedēsies, mēs būsim aprakti olās. Un kas gan ir vēl gardāks par tikko izdētu olu!

Jau no paša sākuma bija skaidrs, ka Tristans par vistām nav tik sajūsmināts kā brālis. Bieži vien redzēju viņu slaistāmies ap vistu kūti un vienaldzīgi šad tad pārlidinām pārsietu kādu garozu. Nebija nekādu pazīmju, ka vistas tiktu regulāri barotas pēc lietpratēju ieteiktas un izstrādātas metodes. Kā olu ražotājām tām nekādas pievilcības viņa acīs nebija, toties tās viņu interesēja kā personības. Viņam iepatikās tās, kas kladzināja vai kustējās kaut kā oriģināli.

Taču, kad aizritēja nedēļa pēc nedēļas, bet olu nebija, Zigfrīds kļuva aizvien niknāks.

— Lai tikai satieku to ļipu, no kura Sitas klukstes nopirku! Sasodīts nelietis. Esot varenas dējējas — melis gatavais. — Žel kļuva noskatīties, kā viņš ik rītu rūpīgi pārbaudīja tukšās dējamvietas.

Vienu pēcpusdienu gāju cauri dārzam, kad Tristans man uzsauca:

—   Panāc šurp, Džim! — Viņš norādīja augšup, un es ieraudzīju gobu zaros tupam neparastas krāsas putnus. Kaimiņmājas ābelēs bija satupuši vēl daži tādi paši.

Es izbrīnījies vēroju. — Tev taisnība, nekad neesmu tādus redzējis. Kas tic par putniem?

—  Ej nu, ej! — Tristans jautri iesmējās. — Tik nepazīstami tic nemaz nav. Ieskaties labāk.

Es atkal skatījos kokos. — Nē, savu mūžu neesmu redzējis tik lielus putnus ar tik neparastas krāsas spalvām. Kas tā par neparastu migrāciju?

Tristans smējās pilnā kaklā. — Tās tak mūsu vistas!

— Sasodīts! Kā viņas tikušas kokos?

— Pametušas mūsu māju. Noniecinājušas.

— Bet es varu saskaitīt tikai septiņas. Kur tad pārējās?

— Dieviņš vien zina. Paskatīsimies pār žogu.

Apdrupušajā žogā starp ķieģeļiem bija pietiekami daudz izciļņu, pie kā pieturēties, un mēs palūkojāmies kaimiņu dārzā. Atlikušās piecas vistas mierīgi čubinājās kāpostu dobēs.

Ilgi vajadzēja noņemties, līdz savācām tās atpakaļ kūtī, bet pēc tam šo nepatīkamo procedūru nācās atkārtot ik dienu, pat vairāk reižu dienā. Vistām noteikti bija apnikusi dzīve Tristana virskundzībā, un tās droši vien cerēja pieredzēt labākas dienas brīvā dabā. Mūsu vistas kļuva par klaidonēm un sāka meklēt iztikas līdzekļus aizvien tālāk no mājām.

Kaimiņi sākumā smīkņāja. Piezvanīja pa tālruni un paziņoja, ka viņu bērni esot aplenkuši vistas, lai mēs ejot tās savākt; bet pamazām viņiem patika uz jokiem mazinājās. Zigfrīdam iznāca dažas visai sāpīgas pārrunas. Viņam tika atklāti pateikts, ka viņa vistas visiem jau esot līdz kaklam.

Pēc kādas sevišķi nepatīkamas sarunas Zigfrīds nolēma, ka no vistām jāšķiras. Tas viņam bija smags pārdzīvojums, un dusmu negaiss, kā parasti, brāzās pār Tristana galvu.

,, — Es laikam būšu bijis vājprātīgs, iedomādamies, ka, dzīvojot tavā aprūpē, kāda vista jel kad sāks dēt. Bet vai tas tomēr nav mazliet par traku? Uzdodu tev sīku, vienkāršu darbiņu, un varētu gan domāt, ka pat tev nāktos grūti tur kaut ko saputrot.

Bet paskat vien, kas noticis nieka trijās nedēļās. Nevienas pašas olas neesam pieredzējuši. Sasodītās vistas plivinās pa pasauli kā tādi baloži. No kaimiņiem peles alā vairs nav miera. Esi vareni pastrādājis, vai ne? — Zigfrīda spalgajā balsī izlija viss neveiksmīgā olu ražotāja vilšanās rūgtums.

Tristana sejā atspoguļojās vienīgi aizvainots tikums, bet viņš nekavējās sevi aizstāvēt.

—  Zini, man jau no paša sākuma likās, ka ar tām vistām kaut kas ir ačgārni, — viņš nomurdēja.

Zigfrīdam zuda vispēdējās savaldības paliekas.

—   Ačgārni! — viņš mežonīgi ierēcās. — Ačgārns esi tu, nevis nabaga sasodītās vistas! Tu esi ačgārnākais nelietis, kāds jebkad redzēts. Dieva dēļ — pazudi! Pazudi, lai tevi vairs neredzu!

Tristans klusēdams ar cicņu atkāpās.

Pagāja labs laiks, līdz pilnīgi apklusa vistu epopejas pēdējās atbalsis, taču tikai tad, kad bija pagājušas nedēļas divas un mēs arTristanu sēdējām pie pusdienu galda, es beidzot jutos pārliecināts, ka nu viss aizmirsts. Tāpēc mani jo vairāk pārsteidza likteņa dīvainības, kad ieraudzīju Zigfrīdu gariem soļiem iedrāžamies istabā un drūmi tuvojamies brālim.

— Jādomā, ka tu vistas vēl atceries, — viņš gandrīz čukstus runāja, — un atceries, ka es tās atdevu misis Deilai, vecajai pensionārei, kas dzīvo Brauna sētā. Nu — unnupatman gadījās arviņuaprunāties. Viņa nespēj vien tās noslavēt. Katru vakaru un rītu viņa tām dod siltu putru, un ik dienu ievāc desmit olu. — Balss cēlās, līdz sāka līdzināties kliegšanai. — Desmit olu! Dzirdi — desmit!

Es ātri izstrēbu pēdējās tējas paliekas un aizbildinādamies izgāju no istabas. Aizsteidzos pa gaiteni līdz sētas durvīm un cauri dārzam līdz savai mašīnai. Pa ceļam iznāca iet garām tukšajai vistu kūtij. Tā izskatījās gaužām pamesta. Ēdamistaba bija tāiu no šīs vietas, bet es joprojām varēju sadzirdēt Zigfrīda balsi.

16. nodala

—  Džim, nāc šurp un paskaties uz šitiem mazajiem ērmiem! — Pārliecies pār cūku aizgaldu Tristans smējās pilnā balsī.

Gāju pāri pagalmam. — Kas tur notiek?

—  Es tikko tiem ielēju samazgas, laikam tās ir mazliet par karstu. Skaties!

Sivēni grūda šņukurus silē, rāva atkal atpakaļ un aizdomu pilni riņķoja ap barību. Pielīduši tuvāk, tic sakampa pa karstam kartupelim, bet tūliņ pārbijušies to izspļāva un atkāpās. Šoreiz neatskanēja cūku maltītei tik raksturīgie šļurksti, bija dzirdama vienīgi neapmierināta rukšķēšana.

Jau no paša sākuma Tristanam sivēni bija likušies interesantāki nekā vistas, un tā bija laba zīme, jo viņam vajadzēja attaisnot savu neveiksmi vistkopībā. Viņš pagalmā uzturējās bieži un ilgi, gan barodams sivēnus, gan mēzdams kūti, taču visbiežāk, elkoņus uzdurvju apakšējās malas atspiedis, vēroja savus aprūpējamos.

Gluži tāpat kā ar vistām, arī šoreiz viņu visvairāk interesēja sivēnu raksturs nekā speķa vai bekona ražošana. Salējis ēdienu garajā silē, viņš skatījās kā apburts rukšu pirmajā piegājienā. Drīz vien lielajā, negausīgajā rīšanā iestājās apjukums. Sīkākie sivēni sāka raudzīties sānis, ko brāļi tik kārīgi rij, līdz izziņas dziņa kļuva neizturama, tie sāka cits citu grūstīt, rausās cits citam pāri, vēlās iekšā silē.

Vecais Bordmens allaž bija gatavs palīdzēt, galvenokārt gan ar padomiem. Kā visi zemnieki, viņš iedomājās, ka zina visu tiklab par mājlopu audzēšanu, kā par slimībām, un piedevām izrādījās, ka cūkas ir viņa specialitāte. Viņa Bcirnsfāzera bildēm rotātajā istabele notika plašas konferences, kur večuks aizrāvās jūsmā par lielajiem, skaistajiem barokļiem, ko viņš savulaik bija izaudzējis šai pašā kūtī.

Tristans klausījās it bijīgi, jo Bordmena prasme apieties ar veco no ķieģeļiem mūrēto kurtuvi bija pārliecinošs pierādījums viņa pieredzei. Tristans spēja gan iekurt veco pavardu, bet, tikko viņš uzgrieza muguru, tā melnā cūka iekšā gan; turpretī Bordmena rokām uguns pakļāvās. Es bieži vēroju TrLstanu vērīgi klausāmies; katls burbuļoja, vecais vīrs tērgāja, un ap viņiem garoja verdošu cūkkartupeļu burvīgā smarža.

Tomēr neviena dzīva radība tik ātri nepārvērš barību gaļā kā cūka, un, nedēļām ritot, mazie rozā ruksīši draudīgi strauji pārvērtās par desmit pamatīgiem, vērā ņemamiem puscūčiem. Līdz ar augumu mainījās arī viņu daba. Viss jaukums pazuda. Barošanas reizes vairs nebija nekāda izprieca, bet kļuva par cīņu, kur visi apstākļi ar katru dienu vairāk nosvērās Tristanam par ļaunu.

Ievēroju, ka šīs norises vecā Bordmena dzīvē ienesa interesantu pārmaiņu, un viņš pameta savu darāmo ikreiz, kad redzēja, ka Tristans smeļ no katla cūkām barību.

Viņam nepārprotami ļoti patika no vietas, kur mēdza sēdēt, vērot cīņu ap akmens sili-. Tiklīdz cūkas, izdzirdušas spaiņu grabēšanu, sāka neganti kviekt, Tristans sagatavojās čīkstinām; pats sevi iedrošinādams, viņš pāris reižu cūku baram nikni uzbļāva, tad šāvās uz priekšu kā bulta un metās rukšķošo un kviecošo cūku ņudzeklī; lieli, kārīgi šņukuri varītēm līda spaiņos, asie nagi bradāja viņam pa kājām, smagie sāni spiest in spiedās virsū.

Man neviļus vajadzēja pasmaidīt, atceroties jautrās, rotaļīgās barošanas reizes sākumā. Nu vairs smiekli nenāca. Pēdīgi Tristans iegādājās pamatīgu mietu, ar kuru piedraudēja cūkām, pirms uzdrošinājās iet aizgaldā. Iekšā tikušam, viņa vienīgā cerība bija noturēties kājās mazītiņajā laukumiņā, ko viņš bija izbrīvējis, belzdams suķiem pa muguru.

Vienā tirgus dienā, kad cūkas jau gandrīz bija sasniegušas bekona svaru, atradu Tristanu izlaidušos iemīļotajā klubkrēslā. Taču kaut kas nebija tā kā vienmēr; viņš negulēja, blakus nebija kratāmās zāļu pudeles, nebija vudbaina cigarešu, nebija Daily Mirror. Rokas viņam šļaugani nokarājās gar krēsla malām, acis bija puspievērtas, uz pieres lāsoja sviedri.

—   Džim, — viņš čukstēja, — esmu pārdzīvojis ellišķīgāko pēcpusdienu mūžā.

Nobijos no viņa izskata. — Kas noticis?

— Cūkas, — viņš nosēcās. — Viņas šodien izbēga.

— Izbēga? Kā tad, pie visiem velniem, tas varēja notikt?

Tristans sāka pluinīt matus.

— Pa to brītiņu, kamēr es baroju ķēvi. Aiznesu tai sienu un nospriedu, ka pie vienas reizes varētu arī pabarot suķus. Tu gan zini, kādi tic pēdējā laikā bija, nu, un šodien galīgi šķīrās no prāta. Es tikko paguvu atvērt durvis, kad šīs barā man virsū. — Viņš šausmās nodrebēja un paraudzījās manī plati ieplestām acīm. — Es tev teikšu, Džim, kad es tur gulēju uz akmeņiem, domāju, ka nu ir beigas. Bet viņas man neuzbruka. Pilnos auļos iznesās ārā no pagalma.

— Vai tad vārti bija vaļā?

— Vaļā gan. Tieši šodien nebiju tos pievēris.

Tristans izslējās krēslā un sāka lauzīt rokas.

—  Zini, sākumā es nodomāju, ka viss būs kārtībā. Tikušas ārā, tās kļuva rāmas un itin rātni sāka tipināt projām pa galveno ielu, bet mēs ar Bordmenu šīm pa pēdām. Uz ielas visas bariņā apstājās. Laikam nesaprata, kurp nu doties tālāk. Es biju pārliecināts, ka mums izdosies šīm nogriezt ceļu, bet tanī brīdī viena ieraudzīja pati sevi Robinsona veikala skatlogā.

Tristans ļoti tēlaini atstāstīja, kā cūka pāris mirkļu vērojusi savu spoguļattēlu, tad pēkšņi, pārbīlī ierukšķēdamās, metusies apkārt.

— Un tad tas notika, Džim. Tas sasodītais lops ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā trakās izbailēs metās tieši uz tirgus laukumu, un viss bars pakaļ.

Man aizrāvās elpa. Desmit pieaugušas cūkas starp precēm piekrautajiem stendiem tirgus dienas burzmā — šādu skatu nebija iespējams pat līdz galam iztēloties.

—  Žēlīgais Dievs — tev vajadzēja to redzēt! — Tristans nevarīgi atslīga krēslā. — Sievietes un bērni spiedza, pārdevēji stendos, policisti, visi mani lādēja. Satiksmearīsastrēga — jūdzes garumā kā nelabie taurēja automobiļi, kārtībnieki man draudēja. — Viņš noslaucīja pieri. — Tu zini to balamutīgo trauku tirgotāju — šodien viņam pietrūka vārdu. Šis patlaban balansēja tasi rokā un bija pašā lielajā runāšanā, kad viena cūka ar priekškājām uzslējās uz stenda un skatījās šim tieši ģīmī. Viņš apklusa kā uz mutes sists. Citā reizē man būtu nākuši smiekli, bet tagad bija prātā tikai viens — ka tas nešķīstais lops izdauzīs visu trauku bodi. Stends jau sāka ļodzīties, kad cūkai mainījās oma un tā devās projām.

— Un kā ir tagad? Vai atdzini cūkas mājās? — es jautāju.

—   Atdzinu deviņas, — Tristans atteica, atlaizdamies krēslā un aizvērdams acis. — Kad palīgā sanāca gandrīz visi apriņķa vīrieši, es deviņas pārdzinu atpakaļ. Desmitā pēdējoreiz redzēta straujā gaitā aizrikšojam ziemeļu virzienā. Dievs vien zina, kur tā pašreiz atrodas. Ak, aizmirsu tev pastāstīt — viena iemaldījās pastā. Uzturējās tur labu brīdi. — Viņš paslēpa seju plaukstās. — Šoreiz man beigas,

Džim. Pēc šitā notikuma mani nems cict. Par to nav ne mazāko šaubu.

Es paliecos uz priekšu un papliķēju viņam pa gurnu.

— Neuztraucies tik traki. Nekāds lielais posts taču nav nodarīts.

Atbildes vietā Tristans novaidējās.

—   Ir vēl kas cits. Kad es pēdīgi, pārdzinis cūkas atpakaļ, aizvēru kūts durvis, nespēju vairs lāgā noturēties kājās. Aizelsies atspiedos pret sienu ievilkt elpu, kad ieraudzīju, ka ķēves nav. Jā, nav. Metos taču bez apdoma pakaļ cūkām un piemirsu noslogot steliņģi. Man nav ne jausmas, kur viņa atrodas. Bordmens solījās pameklēt — man vairs nav spēka.

Ar drebošu roku Tristans aizkūpināja cigareti.

—   Tās ir beigas, Džini. Šoreiz man no Zigfrīda nav ko gaidīt žēlastību.

Viņš lāgā vēl nebija to izteicis, kad durvis atsprāga un istabā iedrāzās brālis. __

—  Kas te, pie visiem velniem, notiek? — Zigfrīds rēca. — Nupat runāju ar mācītāju, un viņš teica, ka mana ķēve viņa dārzā ēdot visas puķes nost. Mācītājs nikns kā zvērs, un es viņam to neņemu ļaunā. Slienies kājās,slinkuma mais! Neslaisties, bet ej uz mācītājmāju un ved zirgu atpakaļ!

Tristans pat nepakustējās. Viņš ļengani zvilnēja un raudzījās uz brāli, Lūpas viņam vāri sakustējās.

— Nē, — viņš sacīja.

— Ko tas nozīmē? — Zigfrīds, savām ausīm neticēdams, ierēcās. — Tūliņ slienies kājās! Ej pakaļ ķēvei!

— Nē, — Tristans atkārtoja.

Es šausmās nodrebēju. Tāda dumpība vel nebija piedzīvota. Zigfrīds bija pietvīcis tumši sarkans, un es sagatavojos, ka tūliņ sekos eksplozija; bet šoreiz runāja Tristans:

—  Ja tev tā ķēve vajadzīga, ej pats tai pakaļ. — Balss skanēja mierīgi, bez naida. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kas no dzīves vairs nekā negaida.

Pat Zigfrīdam vajadzēja saprast, ka šī nu ir reize, kad Tristanam gana. Kādu mirkli nikni noraudzījies brālī, viņš pagriezās un izgāja. Ķēvi pārvedu mājās pats.

Par notikumu vairs netika pārmīts ne vārds, bet cūkas it steigšus nogādāja uz kautuvi; jaunas nekad vairs nelika pirktas. Lopkopības projekts bija aprakts.

17. nodala

Man ieejot, mis Hārbotla sēdēja, noliekusi galvu pār tukšo kasi; viņa izskatījās ļoti nomākta. Kases lāde bija jauna, spīdīgi melna kaste ar'uzrakstu: «Sīkie ieņēmumi», kas baltiem burtiem uzkrāsots uz vāka. Kastē gulēja grāmata'sarkanā iesējumā, un lajā kārtīgos stabiņos bija uzskaitīti visi ieņēmumi un izdevumi. Bet naudas tur nebija.

Mis Hārbotlas apaļie pleci saguma; negribīgi viņa divos pirkstos pacēla sarkano grāmatu; no lās izripoja vientuļa sešpensu monēiiņa un, klusu nodžinkstot, iekrita kastes dibenā.

— Viņš atkal bijis klāt, — viņa nočukstēja.

Gaitenī nočabēja zaglīgi soļi.

—  Mister Farnon! — viņa uzsauca, bet man piebilda: — Tiešām muļķīgs paņēmiens, šie mūžīgie mēģinājumi slepus aizzagties garām durvīm.

Zigfrīds lēnām ienāca istabā. Vienā rokā viņš turēja kuņģa zondi un sūkni, kabatas bija piestūķētas ar kalcija pudelēm, bet otrā rokā šūpojās bezasiņu kastrācijas instruments.

Viņš jautri pasmaidīja, bet es redzēju, ka viņš jūtas neveikli — ne tikai savas nešļavas dēļ, bet arī tāpēc, ka atradās neizdevīgā taktiskā pozīcijā. Mis Hārbolla savu rakstāmgaldu bija novietojusi kaktā diagonālē pret durvīm, un viņam vajadzēja noiet krietnu gabalu pa paklāju, lai nokļūtu pie galda. No viņas aspekta šāds izvietojums bija ideāls. Kaktā sēdēdama, viņa varēja pārskatīt visu lielo istabu līdz pēdējai vietiņai un, ja durvis bija vaļā, ieskatīties arī gaitenī, bet pa logu, kas atradās no'viņas pa kreisi, labi pārredzēt ielu. Viņas skatienam nekas nepaslīdēja garām; tādā pozīcijā viņa pilnīgi pārvaldīja situāciju.

Zigfrīds paraudzījās uz vareno sievišķi pie rakstāmgalda.

— Labrīt, mis Hārbotla. Vai varu būt jums palīdzīgs?

Pelēkās acis aiz brillēm zeltītajā ietvarā iezibējās.

—   Varat gan, mister Farnon. Jās, piemēram, varat paskaidrot, kāpēc atkal esat iztukšojis manu sīko ieņēmumu kasi.

— Ai, piedodiet, vakarvakarā man steigšus vajadzēja aizbraukt uz Brautonu un nebija naudas pie rokas. Man tiešām nebija citur, kur pjņcmt.

— Bet, mister Farnon, divos mēnešos, kopš esmu šeit, esam par to runājuši vismaz desmit reižu. Kāda man jēga censties, lai jūsu prakses ienākumos valdītu kārtība, ja jūs pals naudu zogat un notērējat?

— Ak, tas laikam vēl ieradums no vecajiem krūzes laikiem. Īstenībā tā nemaz nebija slikta sistēma.

—  Tā vispār nebija nekāda sistēma. Tā bija anarhija. Šādā veidā neviens uzņēmums nevar pastāvēt. Bet esmu to teikusi jums jau neskaitāmas reizes, un vienmēr jūs esat apsolījis, ka tā vairs nedarīšot. Es gandrīz vairs nesaprotu, ko iesākt.

—  Tas taču ir tīrais nieks, mis Hārbotla. Izņemiet, cik vajag, no bankas un noglabājiet sava kasē. Tad viss aikal būs kartība. — Zigfrīds pacēla atrisušos zondes līkumus no grīdas un pagriezās uz iešanu, bet mis Hārbotla draudīgi iekāsējās.

—   Ir vēl daži jautājumi. Vai jūs nebūtu tik laipns un, ka solījāt, katru dienu neierakstītu savas vizītes līdz ar nocenojumu reģistrācijas grāmatā? Būs pagājusi gandrīz nedēļa kopš pēdējā ieraksta. Kā lai es mēneša pirmajā datumā uzrakstu rēķinus? Tas ir ļoti svarīgi, bet kā lai to izdaru, ja jūs izturaties tik nevērīgi?

—  Jā, jā, lūdzu, piedodiet, bet pašreiz mani gaida vesela rinda izsaukumu. Man tiešām jāsteidzas. — Viņš jau bija pusceļā uz durvīm, taču zonde atkal atritinājās, un vienlaikus viņš aiz muguras izdzirda liktenīgo ieklepošanos.

—  Un vēl kas, mister Farnon. Es joprojām nespēju atšifrēt jūsu rokrakstu. Medicīnas termini ir ļoti sarežģīti, tāpēc, lūdzams, nekri- celējict, bet rakstiet skaidri.

—  Katrā ziņā, mis Hārbotla. — Viņš steigšus izmetās pa durvīm gaitenī, kur cerēja nokļūt drošībā. Viņa soļi jau noklaudzēja uz flīzēm, kad viņu sasniedza pazīstamā ieklcpošanās.- Mazliet piespiezdamās, mis Hārbotla prata piešķirt klepum apbrīnojami tālu dzirdamību, un tas bija signāls, kuru nedrīkstēja neievērot. Dzirdēju, kā viņš noliek uz grīdas sūkni un zondi; kalcija pudeles laikam bija spiedušās viņam ribās, jo viņš nolika zemē arī tās.

Un viņš vēlreiz nostājās pie rakstāmgalda. Mis Hārbotla draudīgi pacēla pirkstu.

—   Iekams esat aizgājis, gribu parunāt vēl par kaut ko, kas mani uztrauc. Paskatieties uz šo reģistrācijas grāmatu — cik daudz zīmīšu te salikts starp lapām. Visas norāda uz neskaidrībām — to ir desmitu desmitiem, un es nespēju turpināt darbu, kamēr jūs nebūsiet man to visu paskaidrojis. Kad vien esmu jūs lūgusi, jums nekad nav laika. Vai mēs nevarētu tagad tās noskaidrot?

Zigfrīds sāka strauji kāpties atpakaļ.

—  Nē, nē, tikai ne tūliņ. Kā jau teicu — ir daudz izsaukumu. Man ļoti žēl, bet to vajadzēs atlikt uz citu reizi. Tiklīdz būs iespējams, ienākšu pie jums. — Durvis aiz muguras bija vaļā, un, uzmetis vēl vienu skatienu masīvajai, dusmīgajai sekretārei, viņš apsviedās apkārt un metās bēgt.

18. nodaļa

Nu varēju atskatīties uz sešiem smaga praktiskā darba mēnešiem. Biju ārstējis govis, zirgus, cūkas, suņus un kaķus septiņas dienas nedēļā — no rīta, pēcpusdienā, vakarā un vēl visās tajās stundās, kad pasaule guļ miegā. Biju saņēmis gan teļus, gan sivēnus, līdz rokas sāpēja un āda lobījās nost. Esmu bijis notriekts zemē, bradāts kājām, nošķaidīts ar visvisādiem mēsliem. Biju iepazinis puslīdz visas kaites, kādas vien var dzīvniekiem piemesties. Un tomēr kaut kur zemapziņā mani aizvien vairāk sāka grauzt kāda sīka balstiņa, visu laiku atkārtojot, ka es nezinu nekā, itin nekā.

Tas bija dīvaini, jo šie seši mēneši taču dibinājās uz pieciem teorijas gadiem; piecus gadus biju mocījies, krādams citu pieci ta tūkstošiem faktu, ar pūlēm vākdams kopā zināšanu krislīšus, kā vāvere vāc riekstus. Sācis ar augiem un viszemākajām dzīvības formām, ticis līdz anatomijas laboratorijai, līdz psiholoģijai, līdz medicīnas milzīgajai bezdvēseles teritorijai. Tam sekoja patoloģija, kas galīgi norāva neziņas priekškaru un ļāva man pirmoreiz ieskatīties visdziļākajos noslēpumos. Un kur tad vēl parazitoloģija — tārpu, blusu un kašķa smidžu ņudzeklīgā pasaule. Vispēdīgi ārstēšana un ķirurģija, visas mācīšanās kristalizācija, iespēja izmantot zināšanas visās dzīvnieku nestundās.

Bija vēl citas gudrības — fizika, ķīmija, higiēna; tā vien likās, ka nekas nav palaists garām. Kālab tad sajūta, ka nezinu nenieka? Kālab es sāku justies kā astronoms, kas teleskopā vēro nepazīstamu galaktiku? Sajūta, ka grābstos kādam bezgalīgam plašumam vienīgi gar ārmalu, mani smagi nomāca. Dīvaini, jo gandrīz ikviens manā apkārtnē šķita par mājlopu slimībām zinām visu. Piemēram, puisis, kas turēja govi aiz astes, kaimiņu fermas saimnieks, vīri krogā, apkārtklcjojoši dārznieki; viņi zināja visu un neskopojās ar padomiem.

Mēģināju atcerēties, kā bijis manā dzīvē. Vai ir bijis tāds laiks, kad esmu juties pilnīgi pārliecināts par savu gudrību? Un atcerējos arī.

Toreiz es atrados Skotijā, man bija septiņpadsmit gadu, un es mācījos Veterinārajā koledžā Montrozstritā. Jau veselas trīs dienas biju students, bet tikai tanī pēcpusdienā es pirmoreiz izjutu, cik satraucošu piepildījuma apziņu dod zināšanas. Nebija jau slikti paklausīties kaut ko par botāniku vai zooloģiju, bet šinī pēcpusdienā pirmoreiz bija runāts par lietu. Biju noklausījies pirmo lekciju par lopkopību.

Lekcijas temats bija zirga ķermenis. Profesors Grānts bija pakāris pie sienas zirga attēlu dabiskā lielumā un iztirzājis zirgu no purna līdz astei, minēdams tādus vārdus kā skausts, galvvidus, pakaļkāju augšlocītavas, vēzīši un vēl citas zirga ķermeņa daļas. Turklāt profesors bija gudrs; lai padarītu lekciju interesantāku, viņš uzsvēra dažādus praktiskussīkumus. Piemēram: «Šī ir vieta laužņiem» vai «šai vietā zirgam bieži izveidojas augoņi». Viņš stāstīja par satūkumiem paslēpenēs, par sānukauliem, par noberzumiem — par visu to, ko studenti vairs nedzirdēs turpmākajos četros gados, bet kas stāstījumu ļoti atdzīvināja.

Visi jaunie vārdi man vēl dūca galvā, kad lēnām devos lejup pa slīpo ielu. Tādēļ jau biju braucis šurp. Man šķita, ka esmu izturējis svinīgu uzņemšanu un kļuvis par izcili ievērojama kluba biedru. Mugurā man bija pavisam jauns sporta mētelis ar dažādiem īpašiem rotājumiem uzpleču un ieloču veidā; tas man silās ap lieliem, kad ap stūri iegriezos Ņūtona ielā, kur valdīja dzīva satiksme.

Ieraudzījis zirgu, gandrīz nespēju noticēt savai laimei. Zirgs stāvēja pie bibliotēkas Kvīnskrosā un izskatījās it kā aizķēries no kāda senāka laikmeta. Galvu nokāris, tas stāvēja ilksīs, aizjūgts priekšā ogļu vezumam, kas pacēlās kā sala autobusu un vieglo automobiļu straumē. Gājēji vienaldzīgi steidzās tam garām, bet es jutos kā īsts laimesbērns.

Zirgs. Nevis bilde, bet īsts, dzīvs zirgs. Cits pēc cita atmiņā uzpeldēja lekcijā dzirdētie vārdi: pēdas kauls, atslēgas kauls, blese, vēzīši, un kur nu vēl visas sīkās iezīmes — krēpju cirpums, baltas «zeķes»… Stāvēju uz ietves un kritiski aplūkoju zirgu.

Nodomāju, ka ikvienam garāmgājējam ir skaidrs: lūk, kur stāv īsts lietpratējs. Nevis vienkārši ziņkārīgais, bet gan cilvēks, kas visu zina un saprot. Jutos it kā visiem saredzamas zirgzinības auras apstarots.

Pagājos pāris soļu šurp un turp, rokas dziļi sabāzis sava jaunā sporta mēteļa kabatās, ar acīm modri meklēdams, vai neieraudzīšu kādu nepareizi izaugušu nagu vai nepiedienīgu punu. Mana inspekcija bija tik pamatīga, ka apgāju zirgam apkārt un nokļuvu bīstami tuvu blīvajai satiksmes plūsmai.

Palūkojos apkārt uz cilvēkiem, kas steidzās garām. Neviens, pat zirgs nelikās par mani ne zinis. Zirgs bija liels, vismaz septiņpadsmit sprīžu augsts, stāvēja, apātiski noraudzīdamics uz ielu, ik pa brīdim it kā aiz gara laika pacilādams te vienu, tc otru pakaļkāju. Man bija žēl iet projām, bet pārbaudi biju beidzis un vajadzēja vien doties tālāk. Tomēr gribējās pirms šķiršanās kaut kādā veidā zirgam darīt zināmu, ka man viņa problēmas nav svešas un ka piederam abi pie vienas brālības. Strauji pagājos uz priekšu un paplikšķināju rumaka kaklu.

Aši kā odze dzēlienā zirgs pameta galvu un sagrāba manu plecu lielajos, spēcīgajos zobos. Ausis atglaudis, acis nikni pārgriezis, tas pacēla mani tā, ka kājas vairs neskārās pie zemes. Karājos bezspēcīgs kā lupatlcllis. Tirinājos un spārdījos, bet zirga zobi turēja manu mēteli kā knaiblēs.

Nu par garāmgājēju intereses trūkumu vairs nebija jāsūdzas. Ērmīgais skats — cilvēks, kas karājas zirgam zobos, uzreiz apstādināja ikvienu, sapulcējās krietns bariņš ļaužu, kas snaikstīja galvas, lai cits citam pār plecu un no aizmugures laužoties uz priekšu, labāk saskatīt u, kas noliek.

Viena veca dāma šausmās iebrēcās: «Nabaga zēns! Ejiet taču kāds viņu glābt!» Daži drosmīgākie tiešām sāka mani raustīt, bet zirgs, nikni nosprauslājies, tikai sakoda zobus vēl ciešāk. No visām pusēm birtin bira dažādi pretrunīgi padomi. Dziļi nokaunējies, pamanīju pašā priekšā stāvam divas glītas meitenes, kas aizrautīgi smējās.

Satriekts par savu absurdo stāvokli, sāku mežonīgi sisties ar rokām; krekla apkaklīte sažņaudzās ap rīkli; zirga siekalas pilēja pa jauno mēteli man uz krūtīm. Jutu, ka sāku smakt, un biju jau zaudējis cerības, kud ieraudzīju kādu vīrieti spiežamies cauri pūlim.

Viņš bija pavisam sīks augumā. Ogļu putekļiem nokūpējušā sejā zibsnīja niknas acis. Pār roku vīrelim bija pārmesti divi tukši maisi.

— Vcllos, kas te notiek? — viņš kliedza. Viņam atbildēja neskaidra murdoņa.

—  Ko neliki mieru sasodītajam zirgam? — viņš iebļāva man ģīmī. Es neatbildējušo biju pusnožņaugts, acis spiedās ārā no dobumiem un arī prāts nenesās uz sarunām.

Tad ogļu vedējs izgāza dusmas uz zirgu.

— Laid vaļā, lielais lempi! Laid vaļā, kad saku!

Atbildi nesaņēmis, viņš sāpīgi iegrūda īkšķi'žirgam vēderā. To zirgs saprata uzreiz un palaida mani vaļā, gluži kā paklausīgs suns pēc pavēles izmet kaulu. Es nokritu uz ceļiem un kādu brīdi čurnēju ielas notekā, līdz atguvu elpu. Sīkā vīreļa lamas dzirdēju it kā no tālienes.

Pēc brīža uzslējos kājās. Ogļu vedējs vēl joprojām lamājās, un pūlis atzinīgi noklausījās.

—  Skat, ko sadomājis — grābstīties ap manu zirgu — uzlaidīšu tev vēl policistu virsū!

Paskatījos uz savu jauno mēteli. Plecs bija sakodīts slapjā putrā. Sapratu, ka jālaižas, un sāku spiesties cauri pūlim. Dažā sejā redzēju līdzjūtību, bet vairums skatītāju smējās. Ticis no bara ārā, steigšus devos projām un, griezdamies ap stūri, vēl pa gabalu dzirdēju ogļu vedēja balsi:

— Neķeries klāt lietām, par ko nekā nejēdz!

19. nodala

Vienaldzīgi pārskatīju rīta pastu. Parastie rēķini, apkārtraksti, krāsaini jaunu zāļu reklāmas bukleti; kad pirmo mēnešu interese bija noplakusi, es tos vairs neievēroju. Biju kaudzīti jau gandrīz pārbaudījis, kad ieraudzīju kaut ko neparastu: greznu aploksni no bieza papīra, robotām malām; tā bija adresēta man personīgi. Atplēsu aploksni, izvilka no tās kartīti ar zeltītām malām un aši pārlaidu tai acis. Nosarcis iebāzu kartīti krūšu kabatā.

Zigfrīds, kas patlaban norakstīja izsaukumus, palūkojās uz mani.

— Kāpēcjūs izskatāties tik vainīgs, Džeims? Vai jūs vajā pagātne? Vai varbūt esat nokaitinājis mammu?

—   Labi, labi, — cs nokaunējies atteicu un, izvilcis kartīti no kabatas, pasniedzu to viņam. — Smejieties vien! Tikpat jau jums tas būtu nācis zināms.

Bez jebkādas izteiksmes sejā Zigfrīds balsī nolasīja:

—   «Trikijs cer, ka onkulis Hcriots neliegsies viņu apciemot piektdien, 5. februārī. Saviesīgs vakars ar dejošanu.»

Palūkojies manī, viņš nopietni sacīja:

—  Cik jauki. Ziniet, dāsnāka pekinieša nav visā Anglijā. Izrādās, ka kūpinātu zivju, tomātu un gardumu grozu veltes vēl nav nekas, piedevām viņš jūs uzlūdz uz savām viesībām.

Es paķēru kartīti un noslēpu to kabatā.

— Pietiek, pietiek, to visu es zinu. Bet ko man darīt?

—    Ko darīt? Tūliņ apsēsties un uzrakstīt vēstuli — sirsnīgi pateikties un apsolīt, ka piektajā februārī ieradīsiet ies. Misis Pamfrijas viesības ir slavenas. Visādu eksotisku ēdienu kalni un šampanieša upes. Dariet, ko gribat, tikai neatsakiet.

—   Diezin, vai tur būs daudz ļaužu? — cs, neveikli mīņādamies, apvaicājos.

Zigfrīds piesita sev ar plaukstu pie pieres.

— Prātiņ! Protams, tur būs daudz ļaužu. Ko jūs iedomājaties? Vai cerējāt, ka būsiet tikai jūs un Trikijs? Abi iedzersiet pa kausiņam alus un pēc tam jūs ar viņu uzdejosiet lēno fokstrotu? Tur būs viss grāfistes krējums parādes ietērpā, taču man šķiet, ka visievērojamākais viesis būs onkulis Heriots. Kāpēc? Tāpēc, ka pārējos būs ielūgusi misis Pamfrija, bet jūs ielūdzis Trikijs.

—  Okei, okei, — cs nostenējos, — bet es tur būšu gluži svešs, un man nav arī vakara uzvalka. Nezinu vis.

Zigfrīds piecēlās un uzlika man roku uz pleca.

—   Mīļo zēn, nerunājiet niekus. Sēdieties un uzrakstiet, ka pieņemat ielūgumu, tad aizbrauciet uz Brautonu un noīrējiet tam vakaram smokingu. Svešs jūs tur ilgi nepaliksiet — debitantes grūstīsies, lai tikai dabūtu ar jums padejot. — Viņš vēlreiz man uzsita pa plecu, pirms gāja projām. Pie durvīm viņš vēl atgriezās, seja viņam bija bargi nopietna. — Un paturiet prātā — Dieva dēļ, nerakstiet misis Pamfrijai. Adresējiet vēstuli Trikijam, citādi būsiet pagalam.

Biju galīgi apjucis, kad piektā februāra vakarā ierados Pamfriju namā. Mani ielaida istabene, un cs pa gabalu redzēju misis Pamfriju pie balles zāles durvīm, kur viņa sagaidīja viesus; viņai apkārt pulcējās eleganti ļaudis ar dzēriena glāzēm rokā. Skanēja apvaldīta smalka čalošana, gaisā dvesmoja bagātība. Es mazliet sakārtoju sava īrētā uzvalka kaklasaiti, dziļi ievilku elpu un gaidīju.

Misis Pamfrija mīlīgi smaidīja, sasveicinādamās ar pāri, kas bija ienācis pirms manis, bcl, mani ieraugot, viņa sāka starot.

—   Ai, mister Heriot, cik jauki, ka esat atnācis! Trikijs bija sajūsmināts par jūsu vēstuli — jums tūliņ jāaiziet pie viņa. — Un viņa mani aizvadīja pāri hallei.

—  Viņš ir rītistabā, — viņa čukstēja. — Atklāti sakot, viņam šādas balles nepatīk, bet viņš būs traks aiz dusmām, ja vismaz uz mirkli ncaizvedīšu jūs pie viņa.

Trikijs bija saritinājies klubkrēslā pie kamīna, kurā sprakstēja gaiša uguns. Ieraudzījis mani, tas uzlēca uz krēsla atzveltnes un sāka jūsmīgi riet; platā, smejošā mute pāršķēla strupo purniņu divās dalās. Es lūkoju atvairīt viņa centienus mani aplaizīt, kad ieraudzīju uz paklāja divas prāvas bļodas. Vienā bija apmēram mārciņa kapātas vistas gaļas, otrā — sadrupināta kūka.

—  Misis Pamfrij! — es nograndu, norādīdams uz bļodām. Nabaga sieviete aizklāja seju ar plaukstām un parāvās tālāk no manis.

—  Ak, lūdzami, piedodiet! — viņa dziļā vainas apziņā ievaidējās. — Tas tikai šovakar — tāpēc, ka viņš pamests viens. Un ārā ir tik auksts. — Rokas saņēmusi, viņa pazemīgi raudzījās manī.

—  Piedošu jums, — es bargi sacīju, — ja tūliņ aizvāksiet pusi vistas gaļas un visu kūku.

Plivinādamās kā mazs, nedarbos pieķerts skuķēns, viņa izdarīja visu, kā likts.

Nelabprāt šķīros no mazā pekinieša. Biju aizvadījis grūtu dienu, un pēc spelgajā aukstumā nostrādātajām stundām tagad mācās virsū miegs. Sī siltā istaba ar maigo apgaismojumu man šķita daudz pievilcīgāka par mirdzošo balles zāli, un es labprāt būtu te pavadījis pāris stundu ar Trikiju klēpī.

Bet misis Pamfrija kļuva enerģiska.

—   Tagad jums jānāk iepazīties ar dažiem maniem draugiem. Atgriezāmies balles zālē, kurspoža gaisma lija no trim kristāla lustrām un daudzie spoguļi dāsni to atspulgoja zeltījumiem rotātajās krēmkrāsas sienās. Gājām no vienas viesu grupas pie otras, un man gribējās vai zemē iegrimt aiz mulsuma, kad dzirdēju misis Pamfriju iepazīstinot dēvējam mani par «Trikija mīļoto, labo onkuli». Taču vai nu šie cilvēki bija ārkārtīgi savaldīgi vai ari pārlieku labi zināja namamātes lielo vājību, viņas informācija tika uzņemta dziļā nopietnībā.

Pie vienas sienas pieci orķestranti sāka uzņemt melodiju, baltās žaketēs tērpti viesmīli ar paplātēm rokās rosījās starp viesiem, piedāvājot dzērienus un uzkodas. Misis Pamfrija vienu no viņiem apturēja.

— Fransuā, lūdzu, šampanieti šim kungam.

— Lūdzu, kundze, — viesmīlis pastiepa man pretī paplāti.

— Nē, nē, nē — šo ne. Lielo glāzi.

Fransuā aizsteidzās un atgriezās ar kaut ko līdzīgu zupas šķīvim uz augstas kājas. Traukā dzirkstīja šampanietis.

— Fransuā.

— Jā, kundze.

— Šis ir misters Heriots. Lūdzu, parūpējieties par viņu, kā nākas.

Viesmīlis ar skumjām spaniela acīm vērīgi palūkojās uz mani un pāris mirkļos iesūca sevī manu attēlu.

—   Nododu viņu jūsu aprūpē. Pielūkojiet, lai viņa glāze būtu piepildīta un netrūktu ēdamā.

— Katrā ziņā, kundze. — Viņš palocījās un pazuda.

Iegremdēju lūpas ledaini saltajā šampanietī un, kad pacēlu galvu, man blakus stāvēja Fransuā ar paplāti, uz kuras bija sviestmaizes ar kūpinātu lasi.

Un tā turpinājās visu vakaru. Fransuā ik brīdi pagadījās man līdzās, piepildīja milzīgo glāzi un baroja mani ar gardumiem. Tas viss man šķita burvīgi: sāļās uzkodas rosināja slāpes, ko dzesēju ar lieliem malkiem šampanieša, tad uzkodu no jauna, no kā atkal radās slāpes, un Fransuā tās atkal dāsni dzesēja.

Šī manā mūžā bija pirmā iespēja dzert šampanieti kā ūdeni, un, jāteic, tas bija burvīgs piedzīvojums. Drīz vien izjutu brīnišķīgu vieglumu un jaunu uztveres spēju. Zuda pārmērīgā bijība pret šo nepazīstamo pasauli, sāku par to priecāties. Dejoju ar katru, kas gadījās pa rokai — ar slaidām, jaunām skaistulēm, ar vecākām dāmām un divi lāgi pat ar misis Pamfriju, kas visu laiku klīrīgi smējās.

Vai arī tāpat vien sarunājos. Un runāju asprātīgi. Pats dažreiz apbrīnoju savu žilbinošo atjautību. Vienreiz uztvēru savu attēlu spogulī — cienījams kungs ar glāzi rokā, īrētais uzvalks vaļīgi, neuzkrītošā elegance iekļauj augumu. Man aizrāvās elpa.

Ēdot, dzerot, sarunājoties, dejojot vakars lidin aizlidoja. Kad pienāca laiks doties mājup, biju jau uzvilcis mēteli un patlaban hallē atvadījos no misis Pamfrijas; uzradās atkal Fransuā ar karsta buljona tasi. Likās, viņš bija ļoti noraizējies, ka es ceļā uz mājām varētu nespēkā paģībt.

Kad biju izdzēris buljonu, misis Pamfrija ieminējās:

—  Jums vēl jāienāk novēlēt Trikijam arlabunakti. Viņš nemūžam jums nepiedos, ja to neizdarīsiet. — Iegājām rītistabā, kur šunelis dziļajā krēslā nožāvājās un paluncināja asti. Misis Pamfrija uzlika roku man uz delma. — Vai, kamēr esat šeit, jūs neapskatītu viņa nadziņus? Man bail, ka tic neizaug pārāk gari.

Izcilāju visas četras ķepas un rūpīgi pārbaudīju nagus, bet Trikijs pa to laiku man laizīja rokas.

— Neraizējieties, nagi ir pilnīgā kārtībā.

—   Sirsnīgs paldies. Esmu jums bezgala pateicīga. Bet nu jums jānomazgā rokas.

Kamēr no krāna tecēja silts ūdens, es pārlaidu tīksmīgu skatienu jau pazīstamajai telpai ar gaišzaļo vannu un sienās iestrādātajām emaljas zivtiņām, tualetes galdiņu un pudelēm piekrautajiem stikla plauktiem. Turpat pie izlietnes karājās mans dvielis, bija nolikts jauns ziepju gabals, kas, tikko tam pieskāros, saputojās, izplatīdams brīnišķīgu smaržu. Tā bija atvadu dvesma no skaistā, burvīgā vakara. Biju pavadījis dažas stundas gaismā un greznībā, un atmiņas par to aizvedu līdzi uz Skeldeilas Māju.

Apgūlos, nodzēsu gaismu un gulēju uz muguras, vērdamies tumsā. Galvā man vēl joprojām skanēja mūzikas fragmenti, un man šķita, ka aizpeldu atpakaļ balles zālē, kad iezvanījās tālrunis.

— Šite Etkinsons no Bekkotedžas, — teica ļoti tāla balss. — Man te viena cūka nevar atnesties. Mokās jau no vakara. Vai atbrauksiet?

Paraudzījos pulkstenī un noliku klausuli. Pulkstenis rādīja otro nakts stundu. Biju gluži apdullis. Sivēnu saņemšana tūliņ pēc šampanieša, kūpinātā laša un mazajiem biskvītiņiem ar melnajām kaviāra kaudzītēm virsū. Turklāt vēl Bekkotedžā, vienā no visatpalikušākajām sīkzemnieku mājām apriņķī. Tas nebija godīgi.

Pusaizmidzis izkāpu no pidžamas un uzvilku kreklu. Sniegdamies pēc stīvajām, nobružātajām dungriņbiksēm, ko valkāju darbā, centos nepaskatīties uz īrēto uzvalku, kas karājās skapja kaktā.

Izbridu cauri garajam dārzam uz garāžu. Tumšajā pagalmā aizvēru acis, un lielās lustras atkal laistījās, spoguļi mirguļoja, mūzika skanēja.

Līdz Bekkotedžai nebija vairāk par divām jūdzēm. Mājas atradās ieplakā, un ziemā visa apkārtne pārvērtās par dubļu zaņķi. Atstāju mašīnu pagalmā un lāčoju pa tumsu uz namdurvīm. Kad klauvējienam neviens neatsaucās, devos tieši uz saimniecības ēku puduri un pavēru kūts durvju apakšējo daļu. Man pretī sitās siltā, saldenā govju kūts smarža, un kūts tālajā galā ieraudzīju gaismu, kuras lokā stāvēja cilvēks.

Pagāju garām tumsā gandrīz nesaredzamajai govju rindai, kur govis citu no citas šķīra sabrukuši aizgalda žogi, garām mēslu kaudzēm, kas bija sakrājušās aiz katras govs. Misters Etkins nebija nekāds čaklais mēzējs.

Klupdams uz nelīdzenās pamatnes, šļakatādams cauri vircas peļķēm, pēdīgi nonācu kūts galā, kur bija nožogots cūku aizgalds. Ar mokām saskatīju blāvumu — tā bija uz sāniem guļošā cūka. Uz skopiem salmu pakaišiem tāgulēja nekustīgi, vienīgi sāni drebēja. Kamērcsskatījos,cūka dziļi ievilka c!pu,sasprimga, atlaidās, tad sāka no jauna dzīties.

Misters Etkinsons mani sagaidīja bez jūsmas. Tas bija pusmūža vīrs ar nedēļu neskūtu bārdu; galvā tam bija aizvēsturiska platmale, kuras malas noļukušas līdz ausīm. Viņš stāvēja, atspiedies pret sienu, roku dziļi iebāzis apskrandušā svārku kabatā, otrā turēdams velosipēda lukturi ar gandrīz izdegušu bateriju.

— Vai tā ir vienīgā gaisma, kādu varam dabūt? — es pavaicāju.

— Jā, vienīgā, — misters Etkinsons jūtami pārsteigts atteica. Viņš pārmijus pārskatījās uz gaismekli, tad uz mani, it kā jautādams — ko gan es vēl nesagribēšot.

— Tad sāksim. — Es pavērsu vārgo gaismu pret savu pacienti. — Cūka ir jauna, vai ne?

— Kā tad. Pirmie sivēni.

Cūka atkal lūkoja dzīties, tad norima.

— Jādomā, kāds iesprūdis, — es noteicu. — Atnesiet, lūdzu,spaini karsta ūdens, ziepes un dvieli.

— Karsta ūdens nav. Plīts izkurējusies.

— Labi, nesiet šurp, kāds ir.

Fermeris aizlamzāja projām pa kūti, aiznesdams gaismekli līdzi, un, tikko paliku tumsā, tūliņ atkal sāka skanēt mūzika. Šoreiz tas bija Št rauša valsis, un es dejoju ar lēdiju Frensviku; viņa bija jauna, gaišiem matiem un smējās, kad griezu viņu virpulī. Redzēju viņas baltos plecus, briljantus šūpojamies viņai kaklā, spoguļus, kas virpuļoja kopā ar mums.

Misters Etkinsons atklumburoja atpakaļ un smagi nolika spaini zemē. Iemērcu pirkstu ūdenī; tas bija salts kā ledus. Arī spainis šķita ilgu mūžu kalpojis, vajadzēja pieskatīties, ka ncsagraizu rokas gar aizlūzušajflm malām. •

Atri norāvis žaketi un kreklu, jutu aizsitamies elpu, kad, pa spraugu kūtī ielauzusies neganta vējpūsma.ķērās man pie muguras.

— Lūdzu, ziepes, — es, zobus sakodis, ieteicos.

— Spainī.

Drebēdams iegrūdu roku spainī līdz dibenam, taustīju, līdz sagrābstīju apaļu priekšmetu golfa bumbiņas lielumā. Izvilcis ārā, es to aplūkoju; tas bija ciets, gluds un raibs kā jūrmalas olis; es cerīgi sāku to berzt rokās, tad gar delmiem, gaidīdams parādāmies putas. Bet ziepes bija varen izturīgas — nekā es nepanācu.

Atteicos rio domas palūgt citu gabalu, jo to varētu uzskatīt par sūdzēšanos. Tāpēc palūdzu vienīgi gaismekli un izslampāju cauri kūtij pagalmā; zābaki bija piesūkušies ar mēsliem, mugura vienā zosādā. Klausīdamies pats savu zobu klabēšanā, rakņājos pa bagāžnieku, līdz sameklēju kārbiņu ar antiseptisku krēmu.

Nokļuvis atpakaļ kūtī, ieziedu roku un delmu, nometos ceļos pie cūkas un saudzīgi iebāzu roku vagīnā. Stūmu roku dziļāk, un, kad jau biju cūkā līdz elkonim, man vajadzēja pašam likties guļus. Klona akmeņi bija slapji un auksti, taču es vairs nedomāju par neērtībām, jo biju kaut ko sataustījis; tā bija sīka astīte; gandrīz pilnīgā šķērguļā bija iesprūdis prāvs sivēns kā korķis pudeles kaklā.

Ar pirkstiem atliecu sivēna pakaļkājas, līdz varēju tās satvert, un izvilku jpašu sivēnu.

— Sis pats ir vainīgais, — es sacīju, — un diemžēl beigts, pārāk ilgi tur smacis. Bet droši vien būs arī kādi dzīvi. Palūkošu vēlreiz.

Ieziedu roku un metos no jauna zemC. Icšļūcināju roku dzemdes mute gandrīz līdz plecam, sataustīju vel vienu sivēnu, sameklēju šņukuru un piepeši jutu iecērtamies pirkstā sīkus, bet varcn asus zobiņus.

Iekliedzos un no savas akmeņainās guļvietas paraudzījos uz fermeri.

— Šitais ir dzīvs. Tūliņ viņu izvilkšu.

Bet sivēns domāja citādi. Tas, šķiet, nepavisam neilgojās pamest silto vietiņu, un ikreiz, kad man izdevās satvert sīko, glumo kājcli, tā parāvās atpakaļ. Pēc pāris minūšu šādas rotaļāšanās, jutu, ka man roku savelk krampji. Atslābinājos un atgūlos uz muguras — ar galvu uz klona akmeņiem, bet roku cūkas vēderā. Pievēru acis, un vienā mirklī atkal atrados balles zālē, siltumā un spožajā gaismā. Izstieptā rokā turēju glāzi, kurā Fransuā lēja šampanieti; atkal dejoju, šoreiz pavisam tuvu orķestrim, un diriģents, ar vienu roku rādīdams takti, pagriezās un uzsmaidīja man; smaidīja un palocījās, it kā visu mūžu būtu gaidījis, kad mani satiks.

Es pasmaidīju pretī, bet tad diriģenta seja izgaisa, bija palicis vienīgi misters Etkinsons, kas neizteiksmīgi vērās manī; velosipēda lukturis viesa gaismu, veidojot drūmu'reljefu no viņa neskūtajiem žokļiem un biezajām uzacīm.

Nopurinājos un paslēju galvu no klona. Tā tikvien trūka! Gandrīz būtu darbā iemidzis; vai nu biju pārguris vai arī manī vēl turējās šampanieša reibums. Pastiepu roku vēlreiz, saķeru kājeli starp diviem pirkstiem un, lai arī kā sivēns spirinājās, tas tika izvilkts pasaulē. Ja nu reiz tiktāl bija ticis, tas šķila akceptējam situāciju un it saprātīgi pietenterēja pie mātes tesmeņiem.

—  Cūka nemaz nepiepalīdz, — es sacīju. — Dzemdības tik stipri ieilgušas, ka tā ir pār mēru piekususi. Icšļircināšu viņai zāles.

Devos vēlreiz ekspedīcijā pa dubļiem līdz mašīnai, iegrūdu cūkai gurnā pituitrīna injekciju, un jau pēc dažām minūtēm dzīšanās strauji atjaunojās. Nu vairs nebija nekādas aizķeršanās, drīz vien salmos spārdījās vēl viens sārtbalts sivēntiņš, tad vēl viens, vēl un vēl.

—  Nu nāk rindas kārtībā, — es priecājos. Misters Etkinsons arī apmierināts noņurdēja.

Bija piedzimuši astoņi sivēni, un gaismeklis jau gandrīz beidza gailēt, kad izvēlās tumšā placentas masa.

Noberzu nosalušos roku dilbus. — Nu var droši sacīt, ka ir visi. — Pēkšņi sajutu aukstumu. Nevarēju pateikt, cik ilgi biju nostāvējis un skatījies brīnumā, ko man nekad neapnika vērot; sivēntiņi kumuroja, līdz t kājās un, neviena nemācīt i, prataatrast ceļu pie divkāršās pogu rindas; cūcene, rūpējoties par savu tikko iegūto ģimeni kā prazdama, centās nogulties tā, lai ērtāk pavērstu piebriedušo tesmeni izsalkušajām mutēm.

Nu tikai drīzāk apģērbties! Vēlreiz izpūlējos ar marmoram līdzīgajām ziepēm, bet tikpat bezcerīgi kā pirmoreiz. Iedomājos — diezin, cik ilgi šis ziepju gabals ģimenei jau kalpo? Viss mans labais sāns un vaigs bija apskretis ar dubļiem un mēsliem. Cik spēju, tik noskrāpēju ar nagiem, tad noskalojos ar ledaino ūdeni no spaiņa.

— Vai jums kāds dvielis būtu?

Misters Etkinsons, ne vārda neteikdams, pasniedza man maisu. Maisa malas bija stīvas no sakaltušiem mēsliem, un pats maiss itin nelabi oda pēc lopbarības, kas tajā nesen bija atradusies. Paņēmu to pašu un sāku berzt krūtis, un, kad uz ādas savēlās lopu miltu kunkulīši ar skābenu smaku, jutu izgaistam pēdējos šampanieša burbulīšus, kas manī vēl bija patvērušies; tic izlidoja pa plaisām kūts sienās un skumīgi saplīsa āra tumsā.

Uzvilku netīrajai miesai kreklu, un prāts pamazām atgriezās manā īstajā pasaulē. Aizpogāju žaketi, savācu injekcijas šļirci un pituitrīna pudeli, tad rāpos ārā no aizgalda. Pirms aiziešanas vēlreiz pametu skātienu atpakaļ. Gaismeklis viesa vispēdējo vārgo kvēlīti, un man vajadzēja pārliekties pār aizgalda dēļiem, lai redzētu sivēntiņus rindā cītīgi zī/am Lielā cūka piesardzīgi sagrozījās un ierukšķējās. Ruk- šķienā skanēja dziļa apmierinātība.

Jā, es biju atgriezies unvissatkal kārtībā. Izbraucu cauridubļu ieplakai pakalnā, kur vajadzēja izkāpt, lai atvērtu vārtus, un sejā man iesitās vējš līdz ar sasalušas zāles smaržu. Mirkli pastāvēju, noraudzīdamies pār tumšajiem tīrumiem un domādams par nupat aizvadīto nakti. Prāts aizklīda pagātnē līdz pat skolas laikiem un kādam vecam skolotājam, kas klasē runāja par mūsu nākotni. Viņš toreiz sacīja: «Ja kāds nojums nolems kļūt par veterinārārstu, lai zina, ka nekad nebūs bagāts, bet dzīve tam būs ārkārtīgi interesanta, pilna dažādības.»

Es, tumsā stāvēdams, sāku smieties un, mašīnā iesēdies, vēl joprojām smējos. Tam večukam bija taisnība. Dažādība. Tas ir īstais vārds — dažādība.

20. nodala

Pārbaudot izsaukumu sarakstu, es neviļus konstatēju, ka šoreiz Zigfrīds vairs neizskatās gluži pēc nobiedēta skolnicciņa, nostādamies pretī mis Hārbotlai. Pirmkārt,viņš nebija ienācis istabā un tūliņ devies pie rakstāmgalda; tas parasti bija nejēdzīgi — tā viņš jau pašā sākumā izskatījās pēc kapitulanta. Šoreiz viņš bija mainījis virzienu — neaizgājis pēdējos jardus līdz galdam, bet apstājies pie loga ar muguru pret gaismu; mis Hārbotlai nu vajadzēja mazliet pagriezt galvu, lai ar viņu sarunātos, turklāt viņa seja palika ēnā.

Iebāzis rokas kabatās, viņš viegli atspiedās pret loga rāmi. Sejā viņam bija pacietīgā izteiksme, acis laipnas, un viss vaigs staroja gandrīz svētā labestības smaidā. Mis Hārbotla samiedza šauras acis.

—   Gribēju ar jums aprunāties, mis Hārbotla. Ir sakrājušies daži pārspriežami jautājumi. Vispirms par jūsu sīko ieņēmumu kasi. Tā ir jauka kaste, un jūs pareizi darījāt, to iekārtodama, bet man šķiet, jūs būsiet pirmā, kas piekritīs, ka ieņēmumu kases galvenā nozīme ir, lai tajā atrastos nauda. — Viņš viegli iesmējās. — Vakarvakarā man ambulancē bija vairāki suņi, un to īpašnieki gribēja norēķināties tūliņ. Man nebija klāt sīkākas naudas, un es piegāju pie kases, lai paņemtu no turienes, bet kase bija tukša. Man nācās atvainoties un teikt, ka nosūtīšu viņiem rēķinu, un tas nebija patīkami, vai ne, mis Hārbotla? Tiešām nebija patīkami, tādēļ man jūs jāpalūdz vienmēr atstāt kasē nedaudz naudas.

Mis Hārbotla pārsteigta iepleta acis.

—  Bet, mister Farnon, jūs taču kasi iztukšojāt līdz pēdējam, kad gājāt uz mednieku balli…

Zigfrīds pacēla roku, un viņa smaids kļuva gluži eņģelīgs.

— Lūdzu, uzklausiet mani līdz galam. Ir vēl kāds sīkums, kam gribu pievērst jūsu uzmanību. Šodien jau desmitais datums, bet rēķini vēl nav izsūtīti. Tā ir gaužām nepatīkama situācija, par to vajadzētu padomāt.

— Bet, mister Farnon…

—  Vēl mirklīti, mis Hārbotla, tūliņ jums paskaidrošu. Ir vispār zināms fakts, ka fermeri maksā daudz labprātāk, ja saņem rēķinu mēneša pirmajā datumā. Un ir vēl otrs, daudz nozīmīgāks faktors… — Jaukais smaids viņa sejā nodzisa, tā vietā parādījās raižpilna nopietnība. — Vai esat kādreiz papūlējusies aprēķināt, cik procentu prakse zaudē, ja paliek tik daudz neiekasētas naudas tālab vien, ka jūs pārāk vēlu izsūtāt rēķinus?

— Mister Farnon…

—Tūliņ būšu galā, mis Hārbotla, un ticiet — man ir ļoti sāpīgi jums

to sacīt. Bet es nevaru atļauties šādā veidā zaudēt naudu. — Viņš burvīgā atklātībā paplēta rokas. — Esmu pārliecināts — ja vien jūs ievērosiet šos norādījumus, viss būs labi.

—   Bet vai jūs nepateiksiet, kā es varu nosūtīt rēķinus, ja jūs liedzaties pierakstīt…

— Un noslēgumā, mis Hārbotla, atļaujiet vēl piebilst vienu. Esmu bijis ļoti apmierināts ar darbu, ko esat pie mums veikusi, un droši ticu, ka ar laiku jūs novērsīsiet sīkos trūkumus, kurus nupat minēju. — Viņa :.maidā pēkšņi iezagās zināma draiskulība, un viņS piešķieba galvu Lilnis. Mis Hfirhotlas stingrie pirksti cieši sažņaudzās ap masīvo ziloņkaula lineālu.

— Centība, — viņš sacīja, piemiegdams acis, — tas, lūk, mums visvairāk nepieciešams — centība.

21. nodala

Nometu adatu šķīvī un pakāpos atpakaļ apskatīt pabeigto darbu.

— Kaut arī pats to saku — jāatzīst, iznācis labi, izskatās itin glīti.

Tristans noliecās pār anestezēto suni un aplūkoja kārtīgo, vienādo dūrienu rindu.

— Tiešām jauki, vecīt. Es pats nebūtu sašuvis labāk.

Lielais, melnais labradors mierīgi, mēli izkāris, gulēja uzgaida; acis viņam bija stiklainas, neredzošas. Viņš bija ievests ar nejēdzīgu izaugumu sānos, un es nospriedu, ka tā ir vienkārša, labdabīga lipoma, viegli izoperējama. Izrādījās, ka tiešām tā ir. Tauku dziedzeris — apaļš, ciets un spīdīgs — izvēlās gandrīz smieklīgi viegli, gluži kā cicti novārīta ola no čaumalas. Ne asiņu, ne atkārtošanās briesmu.

Neizskatīgā bumbuļa vietā palikusi tikai glītā šuvīte, kas pēc dažām nedēļām vispār vairs nebūs redzama. Jutos apmierināts.

Mums viņš jāpatur šeit, līdz atmodīsies, — es sacīju. — Nāc palīgā, nocelsim viņu uz šīm segām.

Novietojām suni labi un ērti netālu no elektriskā sildītāja, un es devos savās priekšpusdienas gaitās.

Pirmoreiz mēs dīvaino skaņu izdzirdējām, pusdienas ēdot. Tas bija kaut kas vidējs starp vaidu un kaucienu, sākumā pavisam kluss, līdz pieauga negantā spalgumā, pēc tam kļuva rāmāks un beidzot noklusa pavisam.

Zigfrīds izbijies pacēla galvu.

— Žēlīgā debess, kas tas?

— Laikam suns, kuru šorīt operēju, — es atteicu. — Daži tā mēdz mosties pēc anestēzijas. Man šķiet, tas drīz pāries.

Zigfrīds šaubīdamies paskatījās uz mani. — Jācer, citācļi man kļūs nelabi. Šermuļi skrien pār kauliem.

Aizgājām aplūkot suni. Pulss spēcīgs. Elpošana dziļa un vienmērīga, lūpu gļotādām krāsa laba. Suns joprojām gulēja izstiepies, nekustīgs, vienīgā pazīme, ka tas sāk atgūt samaņu, bija kauciens, kas šķila nostabilizējies un atkārtojās apmēram ik pēc desmit sekundēm.

—Jā, — Zigfrīds notcica, — viņam nekas nekait. Bet kāds nejēdzīgs troksnis. Ejam drīzāk ārā.

Maltīti pabeidzām ātri un klusumā, izņemot nemitīgās gaudas ambulancē. Zigfrīds vēl lāgā nebija norijis pēdējo kumosu, kad jau pietraucās kājās. — Labi, man nu jāskrien. Šopēcpusdicn bez jēgas daudz darba. Zini, Tristan, būtu visai prātīgi ienest to suni dzīvojamā istabā un novietot kamīna tuvumā. Tad tu būsi tepat tuvumā un varēsi viņu uzraudzīt.

Tristans gandrīz zaudēja valodu.

—  Tu gribi sacīt, ka man visu pēcpusdienu būs jāklausās trakajā kaukšanā? ,

—   Jā, tieši to gribu sacīt. Šādā stāvoklī nevaram viņu sūtīt uz mājām, un es negribu, ka viņam atgadītos kas jauns. Viņam nepieciešamas rūpes un uzmanība.

—   Varbūt man vajadzēs visu laiku turēt viņa ķepu vai pavizināt bērnu ratiņos pa tirgus laukumu?

—  Liecies mierā ar savām muļķīgajām asprātībām. Tu paliksi pie suņa, tas ir rīkojums.

Mēs abi ar Tristanu segās pārstiepām smago suni uz dzīvojamo istabu, tad man vajadzēja uz visu pēcpusdienu aizbraukt. Pie durvīm apstājos un vēlreiz palūkojos uz melno aizmigušo pacientu pie kamīna un krēslā sagumušo nelaimīgo Tristanu. Gaudas bija drausmīgas. Es steigšus aizvēru durvis.

Bija jau satumsis, kad atgriezos, un vecā māja, tumša un klusa, slējās pret saltajām ziemas debesīm. Klusa, izņemot, protams, kaucienus, kas vēl aizvien atbalsojās gaitenī un izlauzās līdz tukšajai ielai.

Aizcirtis mašīnas durtiņas, paraudzījos pulkstenī. Bija seši, tātad Tristans to cietis četras stundas. Uzskrēju pa pakāpieniem un steidzos tālāk pa gaiteni, taču, kad atvēru dzīvojamās istabas durvis, likās, ka no negantā trokšņa pārplīsīs galva. Tristans, man muguru uzgriezis, stāvēja pie stiklotajām durvīm un raudzījās tumšajā dārzā. Rokas viņš bija sabāzis kabatās; no ausīm rēgojās ārā lieli vates pikuči.

— Nu, kā iet? — es vaicāju.

Atbildes nebija, tāpēc picgiīju viņam klāt un uzsitu pa plecu. Efekts bija negaidīts. Tristans augstu palēcās un apsviedās apkārt. Seja viņam bija pelnu pelēkumā, un viņš trīcēja pie visām miesām.

—  Dievs, žēlīgais! Džim, tu mani gandrīz nogalināji. Šiticm vates būkšķiem cauri cs nekā nedzirdu — izņemot, zināms, suni. Pret to nelīdz nekas".

Notupos pie labradora un iztaustīju viņu. Suns bija lieliskā stāvoklī, bet, izņemot vāru redzes refleksu flekas neliecināja, ka tas sāktu atgūt samaņu. Un spiedzīgie kaucieni noteiktajos intervālos turpinājās bez mitas.

— Viņš drausmīgi ilgi nenāk pie jēgas, — cs piebildu. — Vai tā gāja visu pēcpusdienu?

—  Ja, tieši šitā. Bez jebkādām variācijām. Netērē līdzjūtību tam kaucošajam nešķīstenim. Viņš tur pie kamīna jūtas kā debesīs — nemož taču nekā no visa. Ja man vči kādu brīdi tas jācieš, tev vajadzēs aneslezēt arī mani. — Ar drebošu roku viņš sāka pluinīt matus, viens vaigs nervozi noraustījās.

Saņēmu viņu pie rokas. — Nāc nu uzkost. Ja būsi paēdis, jutīsies labāk. — Nepretodamies viņš nāca man līdzi uz ēdamistabu.

Zigfrīds maltītes laikā bija brīnišķīgā formā. Viņš šķita visai jautri noskaņots un viens pats rūpējās, lai sarunas neapklustu, bet ne ar vārdiņu nepieminēja skaļās gaudas blakusistabā.

Kad grasījāmies iet ārā no ēdami«tabas, Zigfrīds uzlika roku man uz pleca.

— Vai atceraties,Džcims, ka mumsšovakarBrautonā irsanāksme? Vecais Rīvzs lasīs par aitu slimībām — viņš parasti stāsta ļoti labi. Žēl, ka tu arī netiec līdzi, Tristan, bet tev diemžēl jāpaliek pie suņa, kamēr tas atgūs samaņu.

Trislans sarāvās, kā belzienu dabūjis.

—  Nē, es nevaru vēl vienu cēlienu pavadīt kopā ar to šausmoni. Viņš mani padarīs traku!

—  Diemžēl citas iespējas nav. Viens no mums — Džcims vai es — būtu varējuši šovakar padež.urēt, bet uz to sanāksmi mums jāaizbrauc. Izskatītos nelāgi, ja mēs neierastos.

Trislans aizgcņgerēja atpakaļ uz dzīvojamo istabu, un es vilku mugurā mēteli. Izgājis uz ielas, mirkli apstājos un klausījos. Suns vēl aizvien gaudoja.

Sanāksme izdevās teicami. Tā notika vienā no Brautonas lepnākajām viesnīcām, un, kā parasti, jaukākais bija veterinārārstu salikšanās bārā pēc lekcijas. Bija neizsakāmi patīkami paklausīties, ko kolēģi stāstīja par savām problēmām un pieļautajām kļūdām, it īpaši patīkami bija dzirdēt par kļūdām.

Man likās ļoti uzjautrinoši noraudzīties ļaužu pilnajā telpā un lūkot uzminēt, par ko runā dakteri mazajās grupiņās. Piemēram, tas viens viņā pusē, saliecies vidū kā savāžamais nazis, nošvīkstināja roku plašā vēzienā — attēloja, kā kastrējis kājās stāvošu kumeļu. Un tas tur — izstiepis roku uz priekšu, rosmīgi kustināja pirkstus — jādomā, saņēma kumeliņu, acīmredzot laboja kāju stāvokli. Un darīja to bez māžā kās piepūles. Siltā bārā, kad iztukšota daža glāzīte, veterinārķirurgija liekas tīrā bērnu spēlīte.

Pulkstenis jau rādīja vienpadsmit, kad izgājām ārā pie mašīnām, lai brauktu katrs uz savu Jorkšīras kaktu — daži uz lielajām rūpniecības pilsētām Vestrīdingā, citi uz jūras piekrasti, bet mēs ar Zigfrīdu priecīgi steidzām atpakaļ pa šauro ceļu, kas locījās starp klinšu sienām, uz Zicmeļpennīniem.

Jutos visai vainīgs, kad ienāca prātā, ka šinīs vakara stundās biju pilnīgi aizmirsis Tristanu un viņa aprūpējamo. Bet nu jau droši vien ir krietni labāk. Suns pa šo laiku būs apklusis. Taču, lēkdams Darovbijā ārā no mašīnas, sastingu lēcienā, kad izdzirdu no Skeldeilas Mājas plūstam tikko sadzirdamus kaucienus. Neticami — bija jau pāri pusnaktij, bet suns vēl joprojām nav atmodies. Un kas noticis ar Tristanu? Baidījos iedomāties, kādā stāvokli viņu ieraudzīšu. Sirdij drebot, nospiedu dzīvojamās istabas durvju rokturi.

Tristana krēsls bija kļuvis par saliņu tukšu alus pudeļu vidū. Apgāztā kaste bija nomesta pie sienas. Pats Tristans sēdēja, taisni izslējies, un ļoti svinīgā izskatā. Uzmanīgi laipoju cauri drazai.

— Vai bija grūti, Tris? Kā tu jūties?

—   Varēja būt vēl ļaunāk, vecīt, varēja būt ļaunāk. Drīz pēc jūsu aizbraukšanas aizslīdēju līdz Drovcrsam un atstiepu kasti magnctalus. Un uzreiz kļuva labāk. Pēc trim četrām pudelēm suns man vairs nekrita uz nerviem — tagad es jau vairākas stundas sagaudojos ar viņu. Pavadījām diezgan interesantu vakaru. Un nu viņš sāk mosties. Paskaties.

Lielais suns bija pacēlis galvu. Acis raudzījās saprātīgi. Kaukšana bija mitējusies. Piegāju pie suņa un to noglāstīju. Garā, melnā aste ar pūlēm centās sasparoties sveicienam.

—  Nu jau ir labāk, vecīt, — es sacīju, — bet tev jābūt uzvedīgākam. Tu savu onkuli Tristanu šodien esi nomocījis līdz nāvei.

Labradors tūliņ atsaucās, uzsvempdamies kājās. Pāris soļu pastreipuļojis, tas sabruka starp alus pudelēm.

Durvīs parādījās Zigfrīds un ar riebumu noraudzījās uz Tristanu, kas joprojām sēdēja, stalti izslējies īstā soģa izskatā, un uz suni, kas kārpījās pudeļu jūklī.

—  Kas te par elles jucekli sacelts? Tu gan laikam nespēj padarīt ne visvienkāršāko darbu, nepārvēršot to par orģiju.

Izdzirdis Zigfrīda balsi, labradors uzrausās kājās un dziļā paļāvībā steidzās tam pretī, diezgan nevarīgi luncinādams asti. Sevišķi tālu viņš netika, jo atkal sabruka un krītot maigi aizripināja vienu magnctalus pudeli Zigfrīdam pie kājām.

Zigfrīds noliecās un noglaudīja spīdīgi melno galvu.

—  Kāds labs, draudzīgs dzīvnieks. Jādomā, varens suns, kad viņam visi prāti mājās. Līdz rītam viņš būs pilnīgi atkopies, vienīgā problēma — ko ar viņu iesākt pašreiz. Šeit mēs viņu nevaram atstāt — te viņš vēl salauzīs kādu kāju. — Viņš paskatījās uz Tristanu, kas pat nepakustējās. Sēdēja kā sēdējis, taisnāk nekā jebkad, stīvs un nekustīgs kā prūšu ģenerālis.

—  Zini, man šķiet, visprātīgāk būs, ja tu šonakt viņu paņemsi istabā pie sevis. Tagad, kad esam viņu tiktāl dabūjuši uz kājām, negribētos, ka viņš sev nodara pāri. Jā, tā vien vajadzēs — pa nakti lai paliek pie tevis.

— Palcicos, no visas sirds tev pateicos, — Tristans vienaldzīgā balsī sacīja, stingi vērdamies taisni uz priekšu.

Zigfrīds šauri samiegtām acīm vēlreiz paskatījās uz viņu, tad aizgriezās.

— Norunāts. Novāc šito lauzu, un ejam gulēt.

Starp manu un Tristana guļamistabu bija durvis. Manējā bija īsta guļamistaba — liela, četrstūraina, ar augstiem griestiem, pīlārolu kamīnu un skaistiem alkovicm — tādiem pašiem kā apakšstāvā. Gulēdams šai istabā, allaž jutos mazlietiņ kā hercogs.

Tristanam bija ierādīta kādreizējā gērbistaba, tā bija gara, šaura telpa; gulta iestumta pašā galā, it kā nobēdzināta. Paklāja uz gludās, krāsotās grīdas nebija, tāpēc apguldīju suni uz segu kaudzes un mierinot vēl parunājos ar Tristanu, kurš pelēkbāls bija atlafdies gultā.

—  Nu viņš ir mierīgs, guļ kā zīdainis, un tā, šķiet, arī paliks guļam. Tu nu varēsi labi atpūsties, ko tiešām esi nopelnījis.

Aizgāju uz savu istabu, ātri noģērbos un likos gulēt. Aizmigu gandrīz tai pašā mirklī un nezinu teikt, kad troksnis blakusistabā bija sācies, bet pamodos no nikna brēciena, kas man vēl nomodā skanēja ausīs. Tad kaut kas nobūkšķēja, un tūliņ pēc tam atskanēja vēl viens nikns Tristana uzbļāviens.

Mini biedēja doma, ka varbūt vajadzētu celties un iet uz otru istabu — galu galā līdzēt es tikpat nekā nespēšu — un, ievīstījies ciešāk segā, klausījos. Laidos atkal miegā, kad caur sienu izdzirdu jaunus būkšķus un jaunus kliedzienus.

Apmēram pēc divām stundām trokšņi sāka iegūt citādu raksturu. Labradors laikam pēdīgi bija atguvis varu pār kājām un nu drasēja pa istabu no viena gala uz otru, un viņa nagi uz grīdas dēļiem visu laiku regulāri klidzināja: skrap-skrap-skrap. Lāgiem apklustot, tas turpinājās visu laiku. PaviduTristans,jau krietni aizsmacis, ķērca: — Rimsties, Dieva dēļ! Apsēdies jel reiz, sasodītais suņalops

Laikam biju no jauna cieši aizmidzis, jo pamodos, kad istabā jau spiedās salta rīta pelēkums. Atlaidos uz muguras un klausījos. Dzirdēju atkal: skrap-skrap-skrap, taču visai neregulāri, it kā labradors vairs truli nemērotu istabu no viena gala līdz otram, bet pastaigātos pa visu telpu. No Tristana nedzirdēju neskaņas.

Izkāpu no gultas, un mani uzreiz sagrāba istabas ledainais saltums; aši uzrāvu kreklu un iekāpu biksēs. Uz pirkstgaliem aizlipināju līdz durvīm, atvēru tās un gandrīz tiku notriekts zemē, kad man krūtīs iesitās divas lielas ķepas. Labradors par manu ierašanos bija sa- . jūsmināts un acīmredzot jutās kā mājās. Brūnajās acis staroja saprāts un labsajūta, platā smaidā pavērtā mute atklāja koši baltus zobus un sārtu jnēli, aste kulstījās kā negudra.

— Tu nu esi vesels, draudziņ, — es sacīju. — Paskatīsimies, ii ir ar brūci. — Nocēlu lielās ķepas sev no krūtīm un pārbaudīju šuvi. Ne pietūkuma, ne sāpju, vispār nekādas reakcijas.

— Brīnišķīgi! — es iesaucos. — Burvīgi! Nu tu esi sveiks un vesels. — Uzsitu sunim draudzīgi pa muguru, un tas viņu sajūsmināja bez mēra. Viņš spriņgoja, lēca man klāt, laizīja mani.

Cīkstējos ar suni, kad izdzirdu gultā briesmīgu vaidu. Rīta nokrēslī Tristans izskatījās drausmīgi. Viņš gulēja uz muguras, abām rokām sažņaudzis segu, acis viņam mežonīgi spīdēja.

— Ne aci neesmu pievēris, Džim, — viņš čukstēja, — ne aci. Manam brālītim gan ir brīnišķīga humora izjūta — piespiest mani pavadīt visu nakti kopā ar šito neradījumu. Pavēro vien tagad Zigfrīdu — esmu ar mieru saderēt, uz ko vien gribi, ka viņš būs uzjautrināts.

Vēlāk, kad pie brokastīm Zigfrīds uzzināja visus sīkumus par brāļa novāķēto nakti, viņš rādījās gaužām līdzjūtīgs. Izteica nožēlu un atvainojās par visām suņa sagādātajām neērtībām. Bet Tristanam bija taisnība. Viņš tiešām šķita uzjautrināmies.

22. nodala

Ieejot operāciju istabā, redzēju, ka Zigfrīdam uzgaida guļ pacients. Viņš domīgi glāstīja galvu pavecam un diezgan bēdīga izskata border- terjeram.

—   Džeims, — viņš sacīja, — šito sunīti jums vajadzēs aizvest Griēram.

— Griēram?

—   Tas ir veterinārārsts Brautonā. Viņš suni ārstējis, iekams tā īpašnieks bija pārcēlies uz mūsu apriņķi. Es to esmu tikai pāris reižu redzējis. Sunim ir akmeņi pūslī. Nepieciešams tūliņ operēt, un es labprāt gribētu, lai to izdara Griērs. Viņš ir diezgan kašķīgs vecis, un man nav patikas ar viņu saskriet ragos.

— Liekas, esmu par viņu dzirdējis, — atteicu.

—  Droši vien. Kašķīgs skots. Tā kā viņš praktizē lepnā pilsētā, pie viņa diezgan bieži sūta studentus praksē, un tiem viņš dzīvi padarot par gatavo elli. Tādas lietas nevar noslēpt, par tām valodas izplatās. — Viņš nocēla terjeru no galda un atdeva to man. — Jo drīzāk tiekat tur cauri, jo labāk. Varat noskatīties operācijā,-pēc tam atvediet suni atpakaļ. Bet esiet uzmanīgs — neglaudiet Griēru pret spalvu, par to viņš jums noteikti atkodīsies.

Pirmajā brīdī, ieraugot Angusu Griēru, man uzreiz iešāvās prātā viskijs. Viņam varēja būt gadi piecdesmit, un no kaut kā taču radušies gaļīgie, noļukušie vaigi, asarainās acis un violetās asinsvadu stīdziņas, kas pa prāvo degunu dzenāja cita citu. Seja visu laiku izskatījās apvainota.

Ar laipnību viņš laiku netērēja; īsi pamājis ar galvu un kaut ko nomurminājis, viņš ķertin izķēra šuneli man no rokām. Tad norādīja ar pirkstu uz slaidu, trauslu jaunekli baltā virsvalkā.

—   Tas ir Klintons, pēdējā kursa students. Vai jums neliekas ačgārni, ka mūsu profesijā sāk uzrasties visādi vanckari?

Operācijas laikā viņš puisim nemitīgi piekasījās, un es, cenzdamies novērst sadursmi, apvaicājos, kad viņš dosies atpakaļ uz koledžu.

— Nākamās nedēļas sākumā, — tas atbildēja.

— Ha, bet brauks projām jau rīt, — Griērs nočerkstēja. — Izniekos laiku, ko varētu pavadīt te un iegūt pieredzi.

Students nosarka. — Esmu nostrādājis praksē vairāk nekā mēnesi, un, kamēr semestris vēl nav sācies, gribu pavadīt pāris dienu pie mātes.

— Kā tad, kā tad. Visi jūs esat vienādi — bez memmes ciča padzīvot nemākat.

Operācija noritēja bezstarpgadījumiem, un, kad Griērs bija uzlicis pēdējo šuvi, viņš paskatījās uz mani.

—   Jūs tak suni ncvedīsiel atpakaļ, pirms tas nav pamodies no anestēzijas? Man jāizbrauc uz vienu vietu pēc izsaukuma — laiku kavēdams, jūs varētu atbraukt līdzi.

Mašīnā mums nebija sarunas šā vārda īstajā nozīmē. Tas bija monologs — garš uzskaitījums par pārestībām, ko viņam nodarījuši nelietīgi klienti un nodevīgi kolēģi. Vislabāk man patika stāsts par pensionētu admirāli, kurš bija lūdzis Griēru, lai pārbaudot viņa zirga veselības stāvokli. Griērs teicis, ka zirgam slima sirds un tas izjādēm nav lietojams; par to admirālis nāvīgi apskaities un pieaicinājis citu veterinārārstu, lai pārbauda zirgu. Otrs dakteris apgalvojis, ka sirdij nekādas vainas neesot, un atzinis, ka zirgs vesels.

Admirālis atrakstījis Griēram vēstuli, sulīgā starpklāja valodā pateikdams, ko par šo domā. Tvaiku nolaidis, admirālis juties atvieglots un devies izjādē, kuras laikā zirgs, pilnā sparā auļodams, nogāzies un bijis pagalam, turklāt uzkritis virsū admirālim, salauzis tam kāju un gūžaskaulu.

— Cilvēk, mīļais, — Griērs vaļsirdīgi atzinās, — cilvēk, mīļais, tad gan es traki nopriecājos.

Iebraucām ļoti netīrā fermas pagalmā, un Griērs man sacīja:

— Jāizdara govij tīrīšana.

— Labi, — es atteicu, atlaidos sēdeklī un izvilku pīpi.

Griērs, puslīdz jau izkāpis no mašīnas, vilcinājās.

— Vai tad jūs nekāpsiet ārā man piepalīdzēt?

Es viņu lāgā nesapratu. Govs «tīrīšana» nozīmē placentas atlikumu iztīrīšanu pēc atnešanās, tur diviem nav ko darīt.

—  Ko gan es jums varu palīdzēt? Turklāt zābaki un virsvalks palika manā mašīnā. Nezināju, ka brauksiet uz laukiem — iznāks tikai bez vajadzības nojaukties.

Uzreiz sapratu, ka esmu izrunājies, kā nenākas. Ļumīgie krupja vaigi pietvīka vēl tumšāki, un, pirms aizgriezās, viņš man vēl uzmeta ļaunīgu skatienu; pagalma vidū viņš tomēr apstājās, brīdi pastāvēja domādams, tad atnāca atpakaļ pie mašīnas.

—  Nupat atcerējos. Man te kaut kas ir, ko jums uzdot mugurā. Tad varēsiet nākt man līdzi un pasniegt pesāriju, ja vajadzēs.

Man tas izklausījās stulbi, bet es tomēr izrausos no mašīnas un kopā ar viņu.piegāju pie bagāžnieka. Griērs izcēla no tā lielu finiera kasti.

—  Reku, to varēsiet uzvilkt. Tas ir ietērps teļu saņemšanai, nesen to iegādājos. Bieži lietojis neesmu, jo likās par smagu, bet, tajā ieģērbies, jūs nemaz nenojauksieties.

Palūkojos kastē un ieraudzīju tur tērpu no melnas, spīdīgas gumijas. Izcēlu žaketi, kurā bija bez jēgas daudz rāvējslēdžu un kniežu; tā bija svina smagumā. Bikses bija vēl smagākas ar dažādām klapēm un aizdarēm. Kopumā tērps bija ārkārtīgi impozants, un tā autors uz galvošanu nekad nebija redzējis piedzimstam teļu; bez tam uzvalkam piemita vēl viens trūkums — ikviens, to uzvilcis, kļuva absolūti darba nespējīgs.

Kādu mirkli papētīju Griēra seju, taču ūdeņainajās acīs nebija nekādas izteiksmes. Sāku vilkt nost žaketi — bezjēdzība, protams, bet negribējās cilvēku aizvainot.

Likās, ka Griērs patiesi kāroja mani iedabūt šai tērpā, jo izpalīdzīgi to pieturēja, kad sāku ģērbties. Vispirms uzstilpēju kājās spīdīgās bikses, tām tika aizvilkti rāvējslēdži priekšā un aizmugurē, tad pienāca kārta žaketei, kas bija īsts mākslas darbs — cieši apžmiegta viducī ar apmēram sešas collas garām piedurknēm, kas neganti iežņaudza manas bicepsus.

Lai uzvilktu to mugurā, man vajadzēja uzlocīt krekla piedurknes līdz plecam, tad Griērs stumdams un spiezdams mani iemocīja šinī brīnumizstrādājumā. Dzirdēju, kā stirkšķot tiek aizvilkti rāvējslēdži, pēdējais man pret pakausi, iežņaudzot kaklu augstā, stīvā apkaklē un pavēršot manu galvu augšup kā dievlūdzējam tā, ka zods bija izsliets pret debesīm.

Griērs laikam patiesi darbojās ar sirdsdegsmi, jo vispēdīgi viņš izcēla gaismā melnu gumijas benīti. Es parāvos atpakaļ un sāku protestēt, cik nu man atļāva apkakle, bet Griērs neatlaidās.

— Pastāviet vēl mazu mirklīti rāms. Izdarīsim visu, kā pieklājas.

Darbu pabeidzis, viņš mazliet atkāpās, lai to apbrīnotu. Droši vien

es izskatījos visai grotesks, iežņaugts no galvas līdz kājām melnās,

spīdīgās bruņās. Rokas gandrīz līdz pleciem kailas, atšautas bezmaz taisnā leņķī uz sāniem. Griērs likās gaužām apmierināts..

—  Tā, nāciet nu, laiks ķerties pie darba. — Viņš pagriezās un ātrā gaitā devās uz kūti. Es stampājos viņam aiz muguras kā automāts.

Mūsu ierašanās kļuva par sensāciju. Kūtī atradās fermeris, divi govju kopēji un maza meitenīte. Vīriem laipnie apsveicināšanās vārdi sastinga uz lūpām, kad pārslieksni lēni un apdomīgi pārkāpa dīvainais ērms. Meitenīte sāka raudāt un izskrēja ārā.

«Tīrīšana» ir netīrs, smirdīgs darbs darītājam un apnicīgs skatītājam, kas l ur noklimst minūtes divdesmit, nekā interesanta neieraudzīdams. Bet šoreiz skatītāji negarlaikojās. Griērs ņēmās pa govs iekšām, kaut ko murkšķēdams par laika apstākļiem, taču vīri neklausījās, viņu skatieni nelaidās vaļā no manis; es stāvēju stīvs kā pret sienu atsliets bruņutērps. Brīnumiem brīnīdamies, viņi pētīja dīvaino apģērba gabalu pa gabalam. Es zināju, ko viņi domā. Proti — kas notiks, kad šis neizprotamais Nezināmais beidzot sāks darboties. Ja atvests kāds šādā ietērpā, tad droši vien gaidāms kāds drausmīgs pasākums.

Apkakles žņaudzīgais spiediens pret rīkli man liedza uzsākt jebkādu sarunu, un tas laikam mani padarīja vēl noslēpumaināku. Sāku savās bruņās svīst.

Meitene bija sadūšojusies un atvedusi uz kūti brāļus un māsas mani' apskatīt. Ja, sāpes ciezdams, pagriezu galvu, varēju redzēt rindu bērneļu galviņu ziņkāri raugāmies pa durvju spraugu.

Es lūkoju bērniem mundri uzsmaidīt, bet tad galviņas pēkšņi pazuda, dzirdēju tikai pagalmā nodipam bēgļu kājas.

Nevaru pateikt, cik ilgi tur nostāvēju, bet pēdīgi Griērs bija darbu pabeidzis un uzsauca:

— Kārtībā, esmu gatavs jums!

Atmosfēra pēkšņi kļuva kā elektrības pielādēta. Vīri izslējās un, muti pavēruši, blenza uz mani. Šo mirkli viņi visu laiku biju gaidījuši.

Atrāvos no sienas un ar grūtībām izpildīju pagriezienu pa labi, pirms varēju doties pie kastes, kur glabājās pesāriji. Tā stāvēja tikai dažus jardus atstatu, bet man šķita, ka jānoiet tāls ceļš, jo kustējos kā robots ar gaisā izslietu galvu un sāniski atmestām rokām. Nokļuvis līdz kastei, sadūros ar jaunām grūtībām, proti, nespēju pieliekties. Kaut kā ' izmežģījies, iedabūju roku kastē, bet tad ar to pašu vienu roku vajadzēja iztīt pesāriju no papīra; tās atkal bija mocības. Vīri klusēdami vēroja mani ar dziļu interesi.

Attinis papīru, ļoti piesardzīgi apgriezos apkārt un rūpīgi apsvērtā gaitā iesoļoju atpakaļ kūtī. Kad nonācu līdz govij, stīvi pastiepu roku pretī Griēram, kurš paņēma pesāriju un darīja savu darāmo.

Es atkal ieņēmu pirmītējo stāvokli pie sienas, kamēr mans kolēģis mazgājās. Kaut kā gar degunu palūkojos uz vīriem; viņu sejas pauda neticību notikušajam. Noslēpumainā pavadoņa uzdevumiem vajadzēja būt dižākiem — nevarēja taču būt, ka jāvelk mugurā tāds tērps vienīgi, lai pasniegtu dakterim pesāriju. Bet, kad Griērs atsāka sarežģīto darbu, raudams vaļā spiedpogas un atvilkdams rāvējslēdžus, vīri redzēja, ka izrāde beigusies; un viņu vilšanās drīz vien pārvērtās jautrībā.

Kad pūlējos cik necik atberzt dzīvību savos pamirušajos delmos, ko gumijas piedurknes bija tik neganti žņaugušas, stāvēju smejošu seju ielenkumā. Man šķita — vīri nevarēja vien sagaidīt, kad vakarā tiks uz krogu, lai izstāstītu jaunumus. Savākdams vienkopus savas pašcieņas paliekas, uzvilku žaketi un iesēdos mašīnā. Griērs vēl aizkavējās, lai pateiktu palicējiem dažus vārdus, bet atkal neviens viņā neklausījās; viņu uzmanība bija piesaistīta manam mašīnā sēdošajam augumam. Viņi nespēja noticēt, ka esmu īsts.

Kad atgriezāmies ambulancē, bordcrlfcrjers jau modās no nemaņas. Ieraudzījis mani, tas pacēla galvu un drosmīgi centās paluncināt asti. Ietinu šuneli segā, paņēmu rokās un jau grasījos iet projām, kad pa pavērtajām durvīm ieraudzīju Griēru blakus nelielā noliktavas telpā. Uz galda stāvēja finiera kaste, un viņš no tās cēla ārā to pašu gumijas tērpu, bet darīja to kaut kā pavisam ērmoti: likās, ka vīram piemetušies krampji — viss augums kratījās un raustījās, ļaunīgā seja bija neganti izvicina un pār lūpām vēlās it kā apslāpēti vaidi.

Stāvēju kā piekalts. Varētu domāt, ka tas nav iespējams, tomēr nolika man acu priekšā. Nebija ne mazāko šaubu — Anguss Griērs smējās.

23. nodala

Pienadrudzis ir stāvoklis, kura novēršana nesagādā nekādas grūtības, bet, atceroties viņus tumšos laikus, jāteic, ka šis bija gadījums, kad slimība man parādījās visdraudīgākajā veidā. Govs bija sasirgusi tūliņ pēc atnešanās un no slidenā krasta iešļukuši ūdenī, bet galva balstījās uz plakana akmens. Slapjais, nelaimīgais teliņš drebēdams mirka mātei blakus lietū.

Dena Kūpcra acīs redzēju dziļas raizes, kad abi rausāmics lejā.

—  Bīstos, ka esam atnākuši pārvēlu. Viņa jau ir pagalam, vai ne? Nemanu, ka vēl elpotu.

—  Diemžēl vēlu gan, — es atteicu, — tomēr liekas, ka dzīvība viņā vēl turas. Domāju, ka viņa atjēgtos, ja vien izdotos iešļircināt vēnā kalciju.

— Sasodīts, lai nu tā būtu, — Dens nopurpināja. — Tā ir viena no manām labākajām piena devējām. Bet ķibele jau vienmēr notiek tieši ar labākajiem lopiem.

—   Vismaz ar pienadrudzi lā tiešām mēdz notikt. Paturiet šīs pudeles. — Izraudzījos injekcijas šļirču kastītē adatu ar visplatāko renīti. Pirksti man bija stīvi, kā mēdz būt agros, aukstos rītos, kad asinsrite gausa un vēders tukšs; ar mokām valdīju šļirci. Ūdens bija dziļāks, nekā iedomājos, un zābaki piesmēlās jau pie pirmā soļa. Aukstumā aizelsies, noliecos un iegrūdu īkšķi govij jugulārgropē kakla augšdaļā. Kad iedūru adatu, vēna izspiedās un siltās, tumšās asinis sāka tecēt man uz rokas. Izvilku no kabatas caurredzamu šļūtenīti, kuras vienu galu iebāzu pudeles kaklā, bet otru šļircē. Kalcijs sāka plūst vēnā.

Stāvēdams ledainajā ūdenī, asiņainiem pirkstiem turēdams pudeli vajadzīgajā augstumā un visu laiku juzdams lietu sitamies aizapkaklcs, centos atvairīt drūmas domas — piemēram, par visiem tiem, kas pašlaik vēl sildās gultā un celsies tikai tad, kad nozvanīs modinātājpulkstenis; pēc tam viņi, brokastis ēdot, izlasīs avīzes un tad aizbrauks darbā uz siltām bankām vai apdrošināšanas aģentūru kantoriem. Varbūt man tomēr vajadzēja studēt par ārstu — tie savus pacientus aprūpē mājīgās, siltās guļamistabās.

Izvilku adatu no vēnas un izsviedu tukšo pudeli krastā. No injekcijas nebija nekādas reakcijas. Paņēmu otru pudeli un ielaidu vēl vienu devu govij zem ādas. Kaut gan viss šķita veltīgi, cerēju, ka varbūt tomēr sāksies iedarbība. Kad izberzu zemādas injekcijas vietu, pamanīju, ka govij notrīc plaksti.

Jutu, ka man pašam pārskrien sīks atvieglojuma un satraukuma drebulis. Paskatījos uz fermeri un iesmējos.

—  Vēl viņa ir šaisaulē, Den. — Iekniebu govij ausī, un viņa plaši atvēra acis. — Pagaidīsim mazu brītiņu, tad lūkosim viņu apvelt uz krūtīm.

Pēc minūtēm piecpadsmit govs sāka kustināt galvu, un es sapratu, ka pienācis īstais brīdis. Satvēru viņu aiz ragiem un vilku, kamēr Dens un viņa garais, spēcīgais dēls stūma pie pleca. Grūti mums gāja, bet, kad bijām laiciņu krietni nopūlējušies, gotiņa pagriezās un nogūlās uz krūtīm. Viss uzreiz sāka likties cerīgāk; uz sāniem guļoša govs allaž izskatās kā pusbeigta.

Biju pārliecināts, ka govs atlabs, tomēr nespēju aiziet un atstāt viņu guļam ūdenī. Ar pienadrudzi sasirgušas govis dažkārt dienām ilgi neceļas, taču šī, man likās, drīz vien sliesies kājās. Nolēmu vēl brīdi paciesties.

Laikam arī govij nepatika gulēt duļķainajā ūdenī, un viņa sāka intensīvi pūlēties, lai tiktu kājās, tomēr pagāja vēl pusstunda, iekams viņa grīļīgi piecēlās, un man zobi klabēja tik neganti, ka nespēju apvaldīties.

— Ziķerīgagan! — Dens priecājās. — Necerēju vairs, kātā celsies. Laikam jau labas zāles iedevāt.

—   Uzpumpējām ātrāk nekā ar velosipēda pumpi, — ari es pasmejos: Kalcija injekcija vCnā toreiz vCl bija tāds jaunums, kas mani pašu satrauca. Gadu gadiem pienadrudzis bija galējis govis. Senāk dažkārt izdevās slimo lopu paglābt ar gaisa iepumpešanu tesmenī, bet īstā zāle bija kalcijs — kad man izdevās govi piecelt stundas laikā kā, piemēram, šo, es allaž pats sev likos kā veiksmīgs burvju mākslinieks.

Uzdzinām govi krastā, un tur, augstākā vietā, vējš un lietus mūs sagrāba ar pilnu sparu. Mājas bija tikai simt jardu atstatu, un mCs metāmics cīņā, lai tās sasniegtu. Dens ar delu gāja pa priekšu; abi nesa maisā ieguldīto tclЈnu. Sīkais šūpojās maisā, pārgrieztām acīm raudzīdamies ļaunajā pasaulē, kur bija nokļuvis. Nesējiem cieši pa pēdām sekoja norūpējusies māte, vēl joprojām grīļīgā gaitā, tomēr visiem spēkiem cenzdamās iegrūst purnu maisā. Es šļakstošiem soļiem vilkos nopakaļ.

Govi atstājām līdz ceļiem dziļos salmu pakaišos siltā kūtī, kur viņa dedzīgi sāka laizīt telēnu. Lievenī abi mājinieki apzinīgi noāva slapjos stulmaiņus; arī es darīju to pašu, izliedams no katra zābaka pa pintei kūdraina ūdens. Par misis Kūperu runāja, ka tā esot uguns, ne laiks un ar ciešu roku valdot Denu un visu ģimeni, bet es no līdzšinējās pieredzes biju manījis, ka Denam nemaz tik ļauni neklājas.

Tāpat nodomāju arī tagad, viņu ieraudzījis — lielu, spēcīgu, bet mīlīga izskata sievu, kad viņa pašreiz posa meitēnu uz skolu, pīdama lai biželes peļastēs. Pavarda mirdzošajās vara plātnēs atspīdēja sprakstoša uguns, un spodro māju piepludināja svaigas, tikko ceptas cūkgaļas smarža.

Misis Kūpera aši uzsūtīja vīriešus uz augšistabām pāraut zeķes, tad rāmi paskatījās uz mani un peļķēm, ko atstāju uz viņas linoleja. Viņa nogrozīja galvu, it kā skatīdamās uz palaidņa puiku.

—  Nu, nu, drīzāk, velciet zeķes nost! — viņa nokomandēja. — Un svārkus arī, bikses uzroliet, sēdieties te, bet ar Šito izslaukiet matus! — Man klēpī ielidoja tīrs dvielis, un misis Kūpera noliecās pār mani. — Vai jums nekad neienāk prātā uxlikt galvā cepuri?

—  Neesmu necik pieradis pie cepurēm, — es nopurpināju, un viņa atkal nogrozīja galvu.

No katla viņa lielā bļodā salēja karstu ūdeni, kurā no prāvas kārbas iepurināja sinepju pulveri. — Tā, un nu mērciet kājas tur iekšā.

Biju centīgi izpildījis visas viņas pavēles, bet neviļus aizkliedzos, kad saskāros ar karsto sinepjūdeni. To dzirdot, viņa dusmīgi uz mani paskatījās un parūpējās, lai es ncvelku kājas ārā no verdošās bļodas. Sēdēju, zobus sakodis, ap mani sāka celties garaiņi, bet viņa vēl iespieda man rokā pintes tilpuma krūzi ar karstu tēju.

Tā bija vecmodīga, 1&gt;et efektīva ārstēšanas metode. Kad biju izdzēris apmēram pusi krūzes satura, man šķita, ka mani no visām pusēm apņem uguns. UpC sakrātais aukstums izgaisa pavisam, kad misis Kūpera no jauna papildināja bļodu no karstā ūdens katla.

Pēc tam viņa mani kopā ar krēslu un bļodu sagrieza tā, ka sēdēju pie galda, kājas no ūdens ncizvilcis. Dens un bērni jau brokastoja, un arī man priekšā bija nolikts šķīvis, bet uz tā divas ceptas olas, cūkgaļas šķēle un vairākas desiņas. Biju jau pieradis pieDeilas ļaužu paražas ēst kiusējot; kad, tikko iebraucis šai apvidū, reiz uzskatīju par pienākumu pateikties viņu viesmīlībai ar vieglu patērzēšanu, neizpratnes pilnie skatieni, ko tie cits citam uzmeta, mani uzreiz apklusināja.

Tāpēc arī šoreiz bruku ēdienam virsū bez ievadvārdiem, tomēr jau pirmais kumoss mani gandrīz piespieda šo likumu pārkāpt. Šī bija pirmā reize, kad dabūju nogaršot mājās taisītas Jorkšīras desiņas, un vajadzēja ļoti piespiesties, lai neizpaustu savu sajūsmu, kas citā sabiedrībā būtu gluži dabiski. Bet misis Kūpera bija paslcpus mani vērojusi un droši vien pamanījusi manu jūsmu. Viņa mierīgi piecēlās, atnesa pannu un uzlika man uz šķīvja vēl kādu desas ritulīti.

—   Viņnedēļ nokāvām cūku, — viņa sacīja, atvērusi pieliekamā kambara durvis. Redzēju ar gaļu, ribām un aknām piekrautus traukus un rindām saliktus zeltainbrūnus pīrāgus.

Paēdis uzāvu biezu zeķu pāri, ko Dens man aizdeva, un pats savas sausās kurpes. Gatavojos doties projām, kad misis Kūpera man iestūma padusē saini. Zināju, ka tanī ir gardumi no pieliekamā, bet saimnieces skatiens liedza tuvāk par to izteikties. īsi nomurmināju savu paldies un devos uz mašīnu.

Baznīcas pulkstenis nosita ceturksni uz desmitiem, kad apturēju mašīnu pie Skeldeilas Mājas. Jutos gaužām labi — izsilis, lieliski pieēdies un ar prieku atcerējos gotiņas ātro izveseļošanos. Turklāt mašīnas aizmugures sēdeklī gulēja sainis; vienmēr varēja uzskatīt par veiksmi iegadīties kādās mājās drīz pēc cūku bērēm, jo viesmīlīgie fermeri tad parasti iedeva līdzi ciemakukuli, bet šīs desiņas bija kaut kas tāds, ko nekad neaizmirsīšu.

Pāris lēcienos uzdrāzos pa kāpnēm un rikšoju tālāk pa gaiteni, taču, ticis ap stūri, pēkšņi apstājos. Pret sienu atspiedies, gluži sastindzis, stāvēja Zigfrīds. Plecā viņam ādas saitē karājās garš, lokans probengs*. Starp mums bija pusviru durvis uz ambulanci, kur pie rakstāmgalda varēja redzēt sēžam mis Hārbotlu.

Es jautri uzsaucu:

— Sveiks, vai tad kādu žņaugt taisāties, vai?

Zigfrīda seja mokās sarāvās, viņš brīdinot pacēla roku. Tad sāka zagties garām durvīm, balansēdams kā virves dejotājs. Viņš jau bija durvīm garām un saspringums likās mazliet atslābstam, kad metāla plāksnīte instrumenta galā sašūpojusies atsitās pret sienu; par atbildi tūliņ atskanēja labi pazīstamā ieklepošanās no mis Hārbotlas kakta. Zigfrīds uzmeta man vienu vienīgu izmisušu skatienu, saguma un lēnām iegāja istabā.

Noskatījies viņu ieejam, brīnīdamies nodomāju, kāds dīvains stāvoklis izveidojies kopš sekretāres ierašanās. Pašreiz risinājās atklāts karš, kas piešķīra dzīvei zināmu interesi, dodot iespēju vērot abu pušu taktiku.

Sākumā likās, ka Zigfrīdam nenāksies grūti uzvarēt. Viņš galu galā bija darba devējs, groži viņam rokās, un likās, ka mis Hārbotla būs nevarīga, saduroties ar viņa obstruktīvo stratēģiju. Bet mis Hārbotla bija cīnītāja, turklāt veiksmīga, un gribot negribot, nācās apbrīnot, kā viņa prata pieejamos ieročus izmantot savā labā.

Visu iepriekšējo nedēļu apstākļi bija iegrozījušies viņai labvēlīgā gultnē. Viņa spēlējās ar Zigfrīdu kā pieredzējis makšķernieks ar lasi: atkārtoti sauca Zigfrīdu atpakaļ pie sava galda un pieprasīja atbildes uz nenozīmīgiem jautājumiem. Viņas nokremšļošanās bija izaugusi līdz dusmīgām rejām, kas spēja sacelt kājās visu māju. Un viņa bija izgudrojusi jaunu ieroci: sākusi uz mazām zīmītēm pierakstīt Zigfrīda misēkļus; nepareizi uzrakstītus vārdus, aritmētiskas kļūdas, dažādus aplamus ierakstus — visu viņa jo rūpīgi atzīmēja.

Šos pierakstus mis Hārbotla izmantoja par munīciju. Viņa nekad tos necēla gaismā, kad viss gāja gludi un darba devējs kavējās ambulancē. Viņa tos saglabāja līdz kādam grūtam brīdim, tad pabāza šādu papīriņu šefam pie deguna un noprasīja: «Nu, ko jūs teiksiet šai sakarā?»

Tādās reizēs viņas seja bija pilnīgi neizteiksmīga un neviens nevarēja pasacīt, cik lielu tīksmi viņai sagādā skats, ka Zigfrīds saraujas kā dzīvnieks no pātagas cirtiena. Bet fināls allaž bija vieas un tas pats — Zigfrīds, kas neskaidri murmināja paskaidrojumus un atvainošanos, un paštaisnībā starojoša mis Hārbotla, kas pamācīja, kādā virzienā jālabojas.

Kad Zigfrīds iegāja istabā, es paliku pie pusviru durvīm vērojam. Zināju, ka man jādodas rīta apgaitā, tomēr mani urdīja slimīga ziņkāre. Mis Hārbotla spraunā, lietišķā izskatā bakstīja ar spalvu kādu ierakstu reģistrācijas grāmatā, bet Zigfrīds mīņādamies murmināja neskaidras atbildes. Vairākkārt viņš nesekmīgi mēģināja tikt projām, bet, kad tas jau ilgāku brīdi neizdevās, es redzēju, ka šoreiz vadzis teju, teju var lūzt. Zobi viņam sacirtās, acis spiedās vai no dobumiem ārā.

Iezvanījās telefons, un sekretāre pacēla klausuli. Šefs atkal kārtējo reizi lūkoja tikt ārā pa durvīm, kad viņa līksmi uzsauca:

— Pulkvedis Brents grib ar jums runāt.

Sacīkšu zirgu īpašnieks pulkvedis Brents mums jau sen bija kā ērkšķis dzīvā miesā, jo pastāvīgi sūdzējās, iztaujāja, zondēja; pēc sarunām ar viņu mums vienmēr sakāpa augsts asinsspiediens.

Redzēju, ka šorīt notiek tas pats. Aizritēja minūte pēc minūtes, un Zigfrīds pietvīka ar katru brīdi sarkanāks. Viņš atbildēja aizžņaugtā balsī, bet beigās sāka gandrīz kliegt. Pēdīgi viņš ar troksni nometa klausuli un, smagi elpodams, atslīga pret galdu.

Un tad es vairs nespēju noticēt savām acīm. Mis Hārbotla vilka vaļā atvilktni, kur glabāja pierakstu papīriņus. Vienu atradusi, viņa nokāsējās un pabāza to Zigfrīdam pie deguna.

— Un ko jūs teiksiet šai sakarā?

Es pārvarēju vēlēšanos aizvērt acis un šausmās skatījos, kas notiks tālāk. Dažas sekundes nenotika nekas, aizritēja saspringta klusuma brīdis, Zigfrīds stāvēja nekustīgi. Tad viņaseja pārvērtās, roka nozibēja kā izkapts, izrāva papīreli sekretārei no pirkstiem, un tūliņ viņš sāka zīmīti plucināt sīksīkos gabaliņos. To darīdams, viņš nebilda ne vārda, tikai pārliecās pār rakstāmgaldu, un viņa zvērojošās acis arvien vairāk tuvojās mis Hārbotlai, kas lēnām stūmās atpakaļ ar visu krēslu, līdz tas atdūrās sienā. «

Tas bija neiedomājams skats. Mis Hārbotla rāvās atpakaļ, mute pusviru, krāsotās cirtas ap pārbiedēto seju sāka trīcēt, Zigfrīda pārvērstais ģīmis pavisam tuvu viņējai, bet pirksti joprojām drudžaini plucināja papīra driskas. Scēna beidzās ar to, ka Zigfrīds, sasprindzinājis pēdējos spēkus, lidināja saplēsto zīmīti papīrgrozā. Sapluinītie papīriņi krita liegi kā konfeti, sabira visapkārt grozam, bet Zigfrīds, vēl joprojām ne vārda nerunādams, aptina ap vidu pober.ga ādas saiti un gariem soļiem izgāja no istabas.

Virtuvē misis Holla attina saini un izcēla no tā lielu pīrāgu, aknu gabalu un veselu saišķi brīnišķīgo desiņu. Tad, viltīgi uz mani paskatījusies, ieminējās:

—  Jūs šorīt izskatāties milzīgi apmierināts pats ar sevi, mister Heriot.

Es atspiedu plecu pret ozolkoka bufeti.

— Jā, misis Holla. Nupat man ienāca prātā, ka laikam ir ļoti patīkami būt šefam un vadīt praksi, bet arī asistentam neklājas pārāk ļauni.

24. nodala

Diena sākās nelāgi. Brālis bija notvēris Tristanu, kad tas rīta agrumā, pulksten četros, atgriezās no zvaniķu izbraukuma.

Tāds sarīkojums notika reizi gadā, kad vesels autobuss ar visu apkārtējo baznīcu zvaniķiem devās izbraukumā uz Morkembu. Ļoti īsu brītiņu viņi pakavējās pludmalē, bet pārējā laikā, kad neklīda no kroga uz krogu, rīkoja uzbrukumus līdzi paņemtajām alus kastēm.

Agrā rīta stundā atgriežoties Darovbijā, vairums pasažieru bija pilnīgā nemaņā. Tristans — šīs sabiedrības godaviesis — tika izsēdināts pļaviņā aizSkeldeilas Mājas. Kad autobuss atkal sāka kustēt, viņš vārgi pamāja atvadas, taču nekādu atbildi no nesa manīgajiem tālākbrau- cējiem nesagaidīja. Tenterčdams pa dārza celiņu uz māju, viņš šausmās ieraudzīja Zigfrīda istabā gaismu. Izbēgt vairs nebija iespējams, un, kad brālis pieprasīja, lai paskaidro, kur bijis, viņš, lai kā pūlējās, nespēja salikt kopā vārdus «zvaniķu izbraukumā».

Redzēdams, ka velti zaudē laiku, Zigfrīds pietaupīja dusmu izvirdumu brokastlaikam. Tad arīTristans man visu izstāstīja — mirkli pirms brāļa ienākšanas istabā un negaisa sākuma.

Taču, kā parasts — likās, ka negaiss lielāko postu nodara pašam Zigfrīdam, kam vaigi degtin dega un balss no kliegšanas aizsmaka. Pēc desmit minūtēm viņš aizgāja, un es atradu Tristanu omulīgi ierīkojušos Bordmcna kambarītī; Bordmens klausījās jaunākās anekdotes no kalendāra lapiņām un atzinīgi grugināja.

KopšTristana atgriešanās večuks bija varen atdzīvojies, un viņi abi gariem cēlieniem nosēdēja pakrēslī, kur skopā gaisma no mazā lodziņa krita uz rindā sakārtajiem, rūsas klātajiem amatrīkiem un Bcirnfāzera biogrāfijām pie sienas. Parasti kambaris stāvēja aizslēgts, taču Tristans tur vienmēr bija gaidīts viesis.

Garām iedams, es bieži ielūkojos pa lodziņu un redzēju Tristanu pacietīgi kūpinām vudbeinu, kamēr Bordmens tērgāja: «Noturējām pozīcijas veselas sešas nedēļas. Franči labējā flangā, skoti — kreisajā…» vai «Nabaga vecītis Freds — vienu mirkli viņš stāvēja man blakus, bet jau nākamajā bija pagalam. Kā aizslaucīts — ne bikšu pogas neatradām…»

Šai rītā Tristans man priecīgi pamāja, un es no jauna pahrīnījos par viņa izturību un spēju dzīves nestundās noliekties kā vītolam, bet pēc tam neiedomājami ātri atžirgt. Viņš man parādīja divas biļetes.

— Džim, šovakar ciemā dejas, šeku, biļetes. No mana harēma arī tur būs dažas daiļavas, gan es parūpēšos, lai tu neskumtu. Un tas vēl nav viss — paskaties šurp! — Viņš iegāja zirglietu nojumē, pacēla vaļīgu dēli un izņēma pudeli hercsa. — Deju starpbrīžos varēsim iestiprināties.

Es nevaicāju, kādu ceļu nākušas biļetes un heress. Man patika ciema deju vakari. Ļaužu pilna zāle ar trīsvīru orķestri — klavierēm, čīkstošu vijoli un bungām — vienā zāles galā, bet otrā — vecāka gadagājuma dāmas pie atspirdzinājumu galda. Piens glā2ēs, sviestmaižu kalni, šķiņķis, mājās kūpināta cūkgaļa, trifeļi ar lielām krēma cepurēm.

Pievakarē Tristans atbrauca man līdzi; braucot visu laiku runājām par izrīkojumu. Ar pacientu liela darīšana nebija — govij iekaisusi acs, toties ferma atradās tālā kalnu ciematā, un, kad pabeidzām, jau metās krēsla. Jutos gaužām labi, un viss šķita tīkams un brīnišķīgs. Tukšais, bruģētais ceļš, pēdējās sārtās blāzmas svēdras debesīs, tumši violetās apkārtējo kalnu klintis. Vēja nebija, bet no klusā tīreļpurva plūda viegla dvesma, maiga, smaržīga, it kā jaukiem solījumiem pilna. No mājām cēlās burvīgs malkas dūmu smārds.

Kad atgriezāmies ambulancē, Zigfrīda tur nebija, bet uz kamīna apmales stūra bija atstāta zīmīte Tristanam. Tā bija īsa un skaidra: «Tristan, brauc uz mājām. Zigfrīds.»

Tas nenotika pirmoreiz. Skcldeilas Mājā daudz kā trūka, galvenokārt guļvietu un segu. Ja ieradās negaidīti viesi, Tristanam vajadzēja braukt projām pie mātes uz Brautonu. Citā reizē viņš bez iebildumiem sēstos vilcienā, bet šovakar bija citādi.

— Dcbestētīt! — viņš iesaucās. — Laikam atbrauks kāds, kas paliks nakšņot, un man, protams, jāpazūd. Jāteic gan, ka brīnišķīgi izdomāts! Un kāda jauka vēstulīte! Nav jau svarīgi, ka arī man kaut kas paredzēts. Kur nu! Ne prātā apvaicāties, vai man tas izdevīgi. Tikvien kā «Tristan, brauc uz mājām». Laipni un iejūtīgi, vai ne?

Parasti viņš nemēdza tā satraukties. Lūkoju viņu nomierināt:

—  Paklau, Tris. Nu varbūt neiesim šovakar uz dejām. Būs jau vēl citas reizes.

Tristans savilka rokas dūrēs.

—   Kāpēc man vienmēr jāļauj, ka viņš mani izdancina pēc sava prāta? — viņš šķendējās. — Vai es esmu cilvēks vai neesmu? Man ir pašam sava dzīve, un es tev saku — šovakar uz Brautonu nebraukšu. Esmu sagatavojies iet uz deju vakaru un to, sasodīts, arī darīšu.

Tā bija kaujinieciska valoda, bet es kļuvu nemierīgs.

—   Pag, pag! Bet kā būs ar Zigfrīdu? Ko viņš teiks, ja pārnācis atradīs tevi joprojām šeit?

— Lai vācas pie velna! — atcirta Tristans. Es vairāk nekā neteicu.

Zigfrīds pārnāca, kad mēs abi augšā pārģērbāmies. Es nogāju

pirmais un atradu viņu sēžam pie kamīna un lasām. Neteicu nekā, tikai apsēdos un gaidīju sprādzienu.

Pēc maza brītiņa ienāca arī Tristans. Viņš bija no savas visai trūcīgās garderobes izraudzījies tumši pelēku uzvalku; zem rūpīgi nosukātā matu cekula spīdēt spīdēja labi noberzta seja; arī apkaklīte bija spodra.

Pacēlis skatienu no grāmatas, Zigfrīds pietvīka.

—   Ko tu, pie visiem velliem, te dari? Es tev liku braukt uz Brautonu. Šovakar ieradīsies Džojs Rcimidžs.

— Nevarēju aizbraukt.

— Kāpēc ne?

— Nebija vilciena.

— Ko tu, sasodīts, ar to gribi sacīt — nebija vilciena?

— Vienkārši to, ka nebija vilciena.

Manī šī ķīvēšanās vienmēr radīja saspringumu. Saruna ievirzījās parastajās sliedēs. Zigfrīds pietvīcis un pagalam satraukts, brālis vienaldzīgs, runāja vienmuļi, neizteiksmīgi, pCc ilgi izstrādātas metodes; tā viņš mēdza izcīnīt aizstāvēšanās kaujas.

Zigfrīds atslīga krēslā, uz mirkli apjucis, tomēr nenolaida šauri samiegtās acis no brāļa. Glītais uzvalks, saglauztie mati, un nospodrinātās kurpes šķita viņu vēl vairāk nokaitinām.

—  Lai notiek, — viņš pēkšņi ierunājās, — varbūt labi vien ir, ka tu neesi aizbraucis. Tev vajadzēs izdarīt vienu darbiņu. Aizej un pārgriez hematomu Čārlija Dcnta cūkas ausī.

Tas bija bumbas sprādziens. Čārlija Denta cūkas auss bija kaut kas, par ko mēs nemēdzām runāt.

Pirms divām nedēļām Zigfrīds pats bija apmeklējis sīksaimniecību netālu no pilsētiņas, lai apskatītu cūkaj pietūkušo ausi. Tā bija parasta auss hematoma, kuru vajadzēja pārgriezt, taču kaut kāda nezināma 'iemesla dēļ Zigfrīds to nebija izdarījis, bet otrā dienā aizsūtījis mani turp.

Es toreiz nobrīnījos, bet ilgi brīnīties nedabūju. Kad ierāpos aizgaldā, no salmiem piecēlās lielākā cūcene, kādu jebkad biju redzējis, neganti ierēcās un, milzīgu muti iepletusi, metās man virsū. Es nekavējos ne mirkli. Atrados ne vairāk kā sešas collas no cūkas, kad man izdevās pārmesties pāri aizgaldam, lai paglābtos. Stāvēju kūlī, apsvērdams situāciju, un domīgi noraudzījos uz ļaunīgajām, asinīm pielijušajām ačtelēm, siekalaino purnu un garajiem, dzeltenajiem zobiem.

Parasti nepievērsu uzmanību, ja cūka mani saņēma urkšķēdama vai rēkdama, bel šai, kā likās, bija nopiclni nodomi. Kamēr es prātoju, ko iesākt, cūka no jauna nikni ierēcās, sacēlās pakaļkājās un grasījās pārlēkt pār aizgaldu, lai tiktu man klāt. Turpmāko es izlēmu ļoti ātri.

—  Diemžēl neesmu paņēmis līdzi vajadzīgos instrumentus, mister Dent. Atnākšu ciludien un ausi pārgriezīšu. Nav nekas nopietns, līrais sīkums. Uz redzēšanos.

Tā viss palika, un līdz šim vakaram neviens to vairs netika pieminējis.

Tristans bija satriekts.

— Tu gribi, lai es eju turp šovakar? Sestdienas vakarā? To taču var izdarīt jebkurā citā laikā. Šovakar es iešu dejot.

Zigfrīds, dziļi krēslā iegrimis, rūgti pavīpsnāja.

— Jāiet šovakar. Tas ir rīkojums. Izdejoties varēsi pēc tam.

Tristans gribēja vēl kaut ko bilst, bet tad laikam saprata, ka tālāk

likteni izaicināt nedrīkst.

—  Labi, — viņš noteica, — aiziešu un izdarīšu.

Viņš cienīgi izgāja no isiabas. Zigfrīds atkal sāka lasīt, bet es blenzu ugunī, nesaprazdams, kā Tristans ar to cūku tiks galā. Viņš bija atjautīgs zēns, bet šoreiz rieksts pārāk ciets.

Pēc minūtēm desmit viņš atgriezās, Zigfrīds uzmeta viņam aizdomīgu skatienu.

— Vai ausi pārgriezi?

— Nē.

— Kāpēc ne?

—  Nevarēju atrast to māju. Tu būsi man nosaucis aplamu adresi. Tu teici — 98. numurā.

—  Es teicu — 89. numurā, un tu to sasodīti labi zini. Ej atpakaļ un dari, kas darāms.

Durvis aiz Tristana aizvērās; es paliku gaidām. Pēc piecpadsmit minūtēm tās atkal atdarījās un tajās parādījās Tristans ar tikko jaušamu uzvaras izteiksmi vaigā. Brālis pacēla galvu.

— Izdarīji?

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Visi bija aizgājuši uz kino. Saproti — sestdienas vakars.

—   Man ir gluži vienalga, uz kurieni katrs aizgājis. Tev vienkārši jāieiet kūtī un jāpārgriež cūkai auss* Un tagad taisies, ka t iec, un šoreiz lai darbs tiktu izdarīts.

Tristans atkal aizgāja, es sēdēju un gaidīju. Zigfrīds neteica ne vārda, bet es jutu, ka gaiss kļūst biezs. Pagāja divdesmit minūtes, un Tristans atkal bija klāt.

— Ausi pārgriezi?

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Tur ir akla tumsa. Kā lai es strādāju? Man ir tikai divas rokas — vienā nazis, otrā lākturis. Kā lai pieturu ausi?

Zigfrīds visu laiku bija valdījies, bet nu vairs nespēja izturēt.

—   Pietiek man tavu stulbo aizbildināšanos, — viņš, kājās pietrūcies, iesaucās. — Man vienalga, kā tu to izdari. Dieva vārds, ja tu šovakar tai cūkai ausi nepārgriezīsi, beigas tev būs. Un tagad braucellē un mājās nerādies, pirms būsi visu izdarījis.

Man sirds asiņoja Tristana labad. Viņam bija iedotas sliktas kārtis, un viņš bija gudri tās izspēlējis, bet nu viņam rokā vairs nebija nekā. Brīdi viņš klusēdams nostāvēja durvīs, tad pagriezās un aizgāja.

Nākamā stunda vilkās ļoti gausi. Zigfrīds šķita pagalam aizrāvies ar grāmatu, un arī es pamēģināju lasīt, taču izlasītajiem vārdiem nebija nekādas jēgas, un no bezjēdzīgās skatīšanās grāmatā man sāka sāpēt galva. Būtu bijis patīkamāk, ja varētu padrasēt pa paklāju šurp un turp, bet Zigfrīda klātbūtnē tas bija pilnīgi neiespējami. Gribēju jau ar kaut ko aizbildināties un iziet laukā pastaigāties, kad izdzirdu noklaudzam ārdurvis un Tristana soļus gaitenī.

Pēc mirkļa likteņa piemeklētais jauneklis ienāca istabā, bet cūkkūts smaka iesteidzās viņam pa priekšu, un, kad viņš tuvojās kamīnam, ap viņu šķita viļņojam vesels nelāgo izgarojumu mākonis. Glītais uzvalks bija smagi nošķiests ar cūku mēsliem, tāpat arī spodrā apkaklīte, seja un mati. Pamatīgs tās pašas matērijas traips greznojās uz bikšdibena, tomēr, par spīti sapostītajam izskatam, viņš prata saglabāt stāju.

Zigfrīds strauji atgrūda krēslu, bet viņa sejas izteiksmē nekas nemainījās.

— Vai pārgriezi ausi? — viņš mierīgi jautāja.

— Jā.

Vairāk ne vārda nebildis, Zigfrīds atkal pievērsās grāmatai. Likās, ka jautājums nokārtots, un Tristans, uzmetis īsu mirkli brāļa noliektajai galvai, apgriezās un izgāja no istabas. Bet cūkkūts smirdoņas mākonis palika istabā arī pēc viņa aiziešanas.

Vēlāk Drovcrsa krogā vēroju, kā Tristans tukšo trešo pinti alus. Viņš bija pārģērbies un neizskatījās vairs gluži tik iespaidīgs kā vakara sākumā, tomēr bija tīrs un gandrīz nemaz vairs nesmirdēja. Es vēl nebiju nekā bildis, bet redzēju, ka viņam acīs atkal dzirkstī vecā nebēdība. Aizgāju pie letes un pasūtīju otru puspinti sev un ccturt- daļpinti Tristanam. Nolicis kausus uz galda, nospriedu, ka nupat pienācis laiks runāšanai.

— Kas tur īsti notika? *

Tristans ievilka no sava kausa apjomīgu malku un aizkūpināja

cigareti.

—  Zini, Džim, kopuma tā nemaz nebija grūta operācija, bet labāk stāstīšu no paša sākuma. Ceru, tu spēj iedomāties mani vienu pašu stāvam piķa melnumā pie kūts, kur tā riebīgā milzu cūcenc rēc un ālējas pa aizgaldu. Tici man, diczcik labi nejutos.

Iespīdināju tai nelietei acīs lākturi, un šī, kā pielēca kājās, tā metās man pretī, atžņiebusi netīros, dzeltenos zobus. Es jau biju gatavs atmest visam ar roku un nākt uz māju, bet tad atcerējos deju vakaru un visu citu un pēkšņā iedvesmā ielēcu aizgaldā. Jau pēc divām sekundēm biju.sēdus. Cūcenc droši vien gribēja mesties man virsū, bet laikam tumsā nesaredzēja, kur kost. Dzirdēju tikai rēkoņu, tad briesmīgu svaru spiežamies pie kājām, un gar zemi biju. Zini, tīrie joki, Džim, es tak neesmu nikns pēc dabas, bet, kad gulēju zemē, bailes bija kā ar roku atņemtas un pēkšņi jadās drausmīgs naids pret to velna lopu. Man likās, ka tā cūcenc vainīga pie visām manām nelaimēm un, iekām atjēdzu, biju sācis no visa spēka spert viņai pa pēcpusi un trenkt viņu apkārt pa aizgaldu. Un zini — viņai vairs nenāca ne prātā man uzbrukt. Savā sirdī tā cūka ir viens gļēvs lops.

Es aiz pārsteiguma neatjautu nekā cita kā pavaicāt:

— Bet kā tad ar ausi? Kā tu atvēri hematomu?

— Nekādu problēmu, Džim. Tas man nemaz nebija jādara.

— Vai tad…

— Jā, — atteica Tristans, paceldams savu stikla kausu pret gaismu un vērodams- mazu svešķermenī!i kausa dibenā. — Jā, man milzīgi palaimējās. Trakajā skrējienā pa tumsu cūka iedrāzās sienā nn pati to būšanu pārplēsa. Darbiņš izdevās pa pirmo.

25. nodaļa

Pēkšņi es atjēdzu, ka pienācis pavasaris. Bija marta beigas, un es vēroju aitu pulciņu kādas kalnu nogāzes ieplakā. Pa ceļam lejup maza priežu šiliņa aizvējā atspiedos pret koku un vienā mirklī piepeši mana apziņa vienlaikus uztvēra visu — saules siltumu uz aizvērtajiem plakstiem, cīruļu treļļus, jūras šalkoņai līdzīgo vēja dziesmu koku galotnēs. Un, kaut arī žogmalēs vēl cēlās sniega kupenas un zāles kuls vēl dzeltens no ziemas, gaisā jūtama pārmaiņa — gandrīz tāda kā atbrīvojuma sajūta, jo, pats to neapzinādamies, biju ieģērbies it kā bruņās, sargādamies pret nežēlīgo ziemas saltumu.

Silts šis pavasaris nebija, tas atnāca ar sausu, asu vēju, kas nesa pa gaisu sniegpārslas un lieca pie zemes narcišu dzietus ciema apstādījumos. Aprīlī ceļmalās sāka zeltotics koši dzeltenās gaiļbiksītes.

Un aprīlī sāka dzimt jēri. Tas atvēlās kā liels palu vilnis un bija visdzīvākais un interesantākais periods veterinārārsta darba gadā, tā bija gadskārtas cikla kulminācija uri, kā jau parasti mēdz notikt, iekrita allaž tad, kad mums bija pilnas rokas citu darbu.

Pavasarī mājlopi pārdzīvoja garās ziemas ietekmi. Govīm, kas mēnešiem nostāvējušās kūts šaurībā, bija nepieciešama zaļa zāle un saules siltums, teļiem savukārt bija gaužām vāja imunitāte pret slimībām. Un tieši tad, kad mēs prātojām, kā pievārēt teļu klepu, saaukstēšanos un plaušu karsoni, mums uzvēlās šis vilnis.

Visdīvainākais bija tas, ka apmēram desmit mēnešu gadā mēs savā darbā gandrīz vispār nesaskārāmies ar aitām. Tās mūsu acīs bija tikai vilnaini kamoli kalnos. Bet šajos divos mēnešos tās pilnīgi aizēnoja visu pārējo.

Pirmie uztraukumi sākās jau aitu grūsnības laikā — gan toksēmijas, gan dzemdes noslīdējumi. Tad masveida atnešanās, kam sekoja posts, ko radīja kalcija trūkums organismā — drausmīgais gangrenozais mastīts, kad aitas dzemde kļūst melna un slīd ārā; posts turpinājās ar jēru nedienām — ļodzīgām mugurām, mīkstām nierēm, dizentēriju. Pēc kāda laika pali kļuva rāmāki, pieplaka, līdz maija beigās noklusa pavisam. Aitas atkal kļuva par vilnainiem kamoliem kalnos.

Taču šajā pirmajā gadā jēru nākšanas laiks apbūra mani tā, ka no šis burvestības nekad vairs neesmu atbrīvojies. Jēru piedzimšana bija tikpat ai/raujoša un interesanta kā teļu nākšana pasaulē, turklāt saņēmējam nevajadzēja tā nomocīties. Grūti bija tad, ja aitas atnesās ārā — vējainos, no salmu rituļiem vai atsevišķiem žoga gabaliem norobežotos aplokos, bet visbiežāk klajā laukā. Fermeri diezin kāpēc nespēja iedomāties, ka aitiņai daudz labāk patiktu savus pēcnācējus laist pasaulē siltā kūtī un ka arī veterinārārstam nekādu prieku nesagādā vienos kreklos stundām tupēt uz ceļiem ārā lietū.

Pats īstākais darbs tomēr bija smieklīgi viegls. Pēc visa, ko biju piedzīvojis, labojot teļu nepareizo guļu, manipulēt ar šiem sīkajiem radījumiem bija brīnišķīgi viegls darbs. Jēri parasti dzimst pa diviem vai trim, turklāt nāk apbrīnojamā nekārtībā, gluži kā sacensībās «kurš pirmais»; uz priekšu spiežas vairākas galvas un kājas, un tad veterinārārsta uzdevums ir sašķirot un noteikt, kura kāja kurai galvai piederīga. Es to pārdzīvoju ar lielu tīksmi. Bija tik patīkami reiz būt lielākam par pacientu; pārlieku es šo priekšrocību tomēr neizmantoju; nekad neesmu mainījis toreiz iegūto pārliecību, ka jēru saņemšanā pastāv divi pamatnoteikumi: tīrība un maiga apiešanās.

Un paši jēriņi. Visi jauni dzīvnieki ir pievilcīgi, bet jēram ir dāvāta gandrīz vai negodīga burvīguma deva. Atceros vienu gadījumu; nežēlīgi saltā vakarā biju saņēmis dvīnīšus kalna nogāzē, kur asi svilpa vējš; jēriņi konvulsīvi šūpoja galvas, tad pēc pāris minūtēm viens uzspi- rinājās kājās un ļodzīdamies meklēja ceļu uz mātes tesmeni, bet otrs, uz ceļgaliem rāpodams, apņēmīgi tam sekoja nopakaļ.

Gans, paslēpis zilgano, vēju ārdēto seju smagā mēteļa apkaklē, kas tam sniedzās līdz ausīm, paklusām iesmējās.

— Sasodīta būšana — kas gan viņiem to iemāca?

Viņš tādus notikumus bija redzējis tūkstošiem reižu un tomēr brīnījās. Un es tāpat.

Otrs gadījums man palicis prātā, kad vienā siltā pēcpusdienā bijām sadzinuši divsimt jēru šķūnī, lai tos vakcinētu pret «mīksto nieri»; sarunāties nebija iespējams, jo jēri smalkās balstiņās visu laiku skaļi protestēja, bet gandrīz simt vcco aitu ārpusē nemitēdamās dobji blēja. Nevarēju iedomāties, kā gan aitas vēlāk spēs sazīmēt savus mazuļus milzīgajā sīko radījumu barā, kas visi izskatījās vienādi.

Aitas tika galā apmēram divdesmit piecās sekundēs. Kad bijām beiguši vakcināciju, atvērām šķūņa durvis, un norūpējušās mātes sagaidīja mazuļu pulku, kas brāzās ārā. Sākumā valdīja tāds troksnis, ka ausis plīsa pušu, taču tas drīz vien apklusa, noskanēja vēl tikai pa kādam blējienam, līdz tika savākti pēdējie noklīdušie jēri. Tad viss pulks, ģimenēs sakārtojies, mierīgi devās uz ganībām.

Maijā un jūnija sākumā visa pasaule ap mani kļuva maigāka un siltāka. Saltie vēji pierima, un gaiss, svaigs kā jūra, bija tūkstošiem ganībās uzplaukušo puķu smaržas pilns. Lāgiem man šķita,ica nav nemaz godīgi saņemt algu par darbu, par izbraukumiem rīta agruma, kad lauki vizmoja uzlecošās saules palsajā mirdzā, bet kalnu virsotnes vēl bija aizķērušās miglas plūksnas.

Skcldcilas Mājā glicīnijai izsprāga milzums meļu ziedu, kas liecās iekšā pa atvērtajiem logiem, un ik rītu skūdamics es ar pilnu krūti ieelpoju smaržu, kas dvesmoja no smagajiem ziedu ķekariem pie spoguļa. Tā bija idille, ne dzīve.

Visā skanēja tikai viena griezīga nots; tā bija zirgu aprūpe. Trīsdesmitajos gados uz laukiem vel bija visai daudz zirgu, kaut arī traktori jau sāka tiem ieskandināt beru zvanus. Deilas ielejās, kur bija diezgan daudz aramzemes, staļļi stāvēja pustukši, tomēr zirgu vel joprojām bija pietiekams skaits, lai mums darītu dzīvi grūtu maijā un jūnijā. Tas bija kastrēšanas periods.

Taču pirms tam dzima kumeļi, un toreiz nebija neparasts skats redzēt ķēvi, kam kumeliņš tecēja blakus vai gulēja, atlaidies zemē, kamēr māte ganījās. Tagad, ieraudzījis tīrumā strādājam ķēvi, kam blakus ir kumeļš, es neviļus apturētu mašīnu, lai varētu ilgāk tos pavērot.

Bija daudz ar kumeļu dzimšanu saistītu darbu: «tīrīšana» ķēvēm, astes apcirpšana kumeļiem, jaunpiedzimušo kumelēnu nedienas, piemēram, locekļu mežģījumi, pirmās vēdera izejas aizkavēšanās. Bija grūti un interesanti, bet, kad laiks apmetās siltāks, fermeri sāka domāt par gadu veco kumeļu kastrēšanu.

Šis darbs man nepatika, un, tā kā sanāca vai simt tādu kumeļu, tas aptumšoja ne vien šo, bet vēl daudzus turpmākos pavasarus. Paaudžu paaudzēs šī operācija bija veikta, nogāžot kumeļu zemē un sasienot tam kājas kā vistai. Tas prasīja diezgan daudz pūļu, toties dzīvnieks nespēja pretoties un darba darītājs varēja mierīgi strādāt; taču ap to laiku, kad sākās mana darbošanās, aizvien biežāk mēdza kastrēt stāvošus kumeļus. Šai nolūkā kumeļam apmeta spieķim piestiprinātu cilpu ap augšlūpu, lokāli anestezēja abus testiklus un tad darīja, kas darāms. Tāda metode, protams, ļāva paveikt operāciju daudz ātrāk.

Neapšaubāms ļaunums bija tas, ka desmitkārt palielinājās briesmas ievainot operētāju un tā palīgus; par spīti visam, jaunā metode tomēr jo strauji sāka izspiest veco. Kāds vietējais fermeris Kenijs Braits, kas sevi uzskatīja par progresīvu domātāju, nolēma to ieviest šinī apvidū. Viņš nolīga zirgu speciālistu majoru Fārliju demonstrēt jauno metodi ar vienu no Kenija kumeļiem. Skatītājos saradās liels fermeru pulks. Kenijs droši, savu nozīmi pilna mērā apzinādamies, turēja laužņu cilpu un, lepni starodams, uzlūkoja sapulcējušos, kamēr izraudzītais eksperts dezinficēja operējamo vietu; bet, tiklīdz majors pieskārās teslikliem, kumeļš saslējās pakaļkājās un ar abām priekškājām uztriecās Kenijam uz galvas. Keniju ar lauztu galvaskausu aiznesa, un viņš dabūja ilgi gulēt slimnīcā. Cili fermeri vč! nedēļām smējās, tomēr no notikuma nekā neiemācījās. Kājāsstāvošu kumeļu kastrēšana kļuva par praksi.

Es jau minēju, ka tā iet ātrāk. Un iet arī, ja vien viss norit gludi, bet gadījās reizes, kad kumeļš spērās vai metās mums virsū, vai vispār sāka trakot. Vidēji no desmit reizām deviņās darbs bija viegls, bet desmitā izvērtās par īstu rodeo. Nezinu, cik smagu saspringumu šis darbs izraisīja citos veterinārārstos, bet es rītos, kad dienā bija paredzēta kastrēšana, jutos ļoti nelāgi.

Viens no cēloņiem, protams, bija tas, ka es nebiju, neesmu un nekad nebūšu zirgu dakteris. Šo terminu ir grūti definēt, bet esmu pārliecināts, ka cilvēki, kas prot apieties ar zirgiem, ar šo spēju piedzimst vai arī to apgūst agrā bērnībā. Es zināju, ka maniem centieniem to iemācīties divdesmit piecu gadu vecumā nav nekādas jēgas. Zināju visu par zirgu slimībām, ticēju, ka spēju rīkoties ar slimu zirgu pēc labākās sirdsapziņas, bet iemantot varu, kāda piemīt īstam «zirdziniekam», lai dzīvnieku nomierinātu un garīgi pārvaldītu, nebija manos spēkos. Es ir necentos sevi apmānīt.

Tā bija mana nelaime, jo nav šaubu, ka zirgi to zina. Ar govīm ir gluži citādi, tām vienalga; ja govij iegribēsies jums iespert, tā spers; tai nošķaudīties par to, vai esat pieredzējis vai ne. Bet zirgi zina.

Tā nu rītos, kad mašīnas aizmugurē uz sēdekļa emaljētā traukā grabēja instrumenti, es nekad nejutos īsti drošs. Vai zirgs būs tramīgs vai mierīgs? Cik liels tas kumeļš būs? Biju no kolēģiem dzirdējis, ka viņiem labāk patīkot strādāt ar lieliem zirgiem — ar divgadīgajiem esot daudz vieglāk, arī testikli vieglāk satverami. Man gan bija par to pašam savi negrozāmi ieskati. Man labāk patika mazākie — jo mazāks, jo labāk.

Vienu rītu, kad sezona bija pašā zenītā un es jau biju. līdz apnikumam noņēmies ar zirgiem, Zigfrīds pirms izbraukšanas mani pasauca.

— Džeims, Vaitkrosā Vilkinsona zirgam ir audzējs uz vēdera. Aizbrauciet un izoperējiet; ja varat, tad šodien pat, ja ne — nosakiet laiku, kad jums izdevīgi. Atstāju to jūsu ziņā.

Mazliet kurnēdams uz likteni par to, ka sezonas darbu karstumā jāuzņemas papildu slodze, novārīju skalpeli, paņēmu citus vajadzīgos instrumentus un injekcijas šļirci un saliku tos traukā kopā ar lokālās anestēzija;» līdzekļiem, jodu un antitoksīnu pret stingumkrampjiem.

Braucot uz fermu, man šķita, ka instrumenti mašīnas aizmugurē grab, it kā ļaunu vēstīdami. Šīs skaņas man vienmēr asociējās ar nolemtību. Sāku domāt par zirgu — varbūt tas bija gadu vecs kumeļš, tiem dažkārt uzrodas šādi atkareni dziedzerveida izaugumi — tos dēvē par kazenēm. Sešu jūdžu garajā, ceļā es paguvu iztēloties jauku kumelēnu ar maigām acīm, uzblīdušu vēderu un apaugušu ar garu vilnu; droši vien tas ir grūt i pārcietis ziemu, pilns ar cērmēm un t iktikko turas uz kājām.

Pie Vilkinsoniem valdīja klusums. Pagalmā nebija neviena, izņemot gadus desmit vecu puišeli, kas nezināja, kur atrodas saimnieks.

— Labi, bet kur ir zirgs?

Puika norādīja uz stalli. — Tur — iekšā.

Iegāju stallī. Vienā galā atradās augsts steliņgis bez griestiem un ar metāla restēm apšūtām dēļu sienām; steliņģa dziļumā izdzirdu dobju icīdēšanos, šņācienus, kam tūdaļ sekoja apdullinošs spēriens pa steliņģa sienām. Man pārskrēja saltas tirpas. Tas nebija kumelēns.

Atvēru steliņģa durvju augšdaļu, un man pretī raudzījās milzīgs dzīvnieks; nekad nebiju iedomājies, ka zirgs var sasniegt tādus apmērus; tas bija kastaņbrūns ērzelis ar lepni izliektu kaklu un milzu pakaviem. Zem ādas rotājās plecu un gurnu muskuļu svēdras; mani ieraudzījis, tas atglauda ausis, pārgrieza baltas acis un drausmīgi iebelza ar pakaļkāju pa sienu; kad varenais pakavs skāra sienas dēļus, no tiem atšķīlās un uzlidoja gaisā pēdu gara koka šķēpele.

— Žēlīgais Dievs! — es noclsos un steigšus aizvēru durvju augšdaļu. Atspiedos pret durvīm un skaidri dzirdēju savus sirdspukstus.

Uzrunāju puišeli: — Cik tas zirgs vecs?

— Pāri sešiem gadiem, ser.

Lūkoju kādu brīdi mierīgi visu apsvērt. Kā lai rīkojas ar šādu cilvēkēdāju? Nekad nebiju tādu milzeņa zirgu redzējis — tas droši vien sver vairāk par tonnu. Nopurinājos; nebiju paguvis pat ieraudzīt audzēju, ko man vajadzētu operēt. Atvilku bultu, pavēru durvis divu collu platumā un palūrēju pa spraugu. Tagad skaidri redzēju pavēderē karājamies izaugumu; izskatījās kā papiloma kriketa bumbiņas lielumā; no ārpuses audzējs apmilzis zilganspīdīgs kā maza kāpost- galviņa. Zirgam pakustoties, bumbulis viegli šūpojās.

Novākt to nebūtu grūti. Tas karājās tievā kakliņā; pāris kubiku lokālā anestēzijas līdzekļa, un tīrais nieks to nokniebt.

Bet arī briesmas bija acīm redzamas. Man vajadzēs palīst zem milzīgās vēdermucas — lielajām kājām taisni pa spērienam — un iedurt ādā injekcijas adatu. Nekāda jaukā doma tā nebija.

Tad pievērsu prātu praktiskām lietām — spainim ar karstu ūdeni, ziepēm un dvielim. Bez tam būs vajadzīgs tiešām spēcīgs vīrs, kas turēs laužņu cilpu. Devos uz mājas pusi.

Manam klauvējienam neviens neatsaucās — mājās neviena nebija. Visnormālāk man šķita to atlikt uz citu dienu; apiet apkārt mājai; aiziet līdz tīrumam un kādu sameklēt man pat prātā neienāca,

Gandrīz lēkšus metos atpakaļ pie mašīnas, riepām kaucot apgriezu to apkārt un izdrāzos ārā no pagalma.

ZigfrīcL bija pārsteigts. — Neviena nebija mājās? Dīvaini gan. Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņi šodien jūs gaidīja. Nu, nekas, viss paliek jūsu ziņā, Džeims. Piezvaniet viņiem un iespējami drīz norunājiet operāciju.

Nākamajās dienās un nedēļās man brīnum viegli izdevās aizmirst ērzeli, izņemot brīžus, kad nespēju aizstāvēties. Vismaz vienreiz ik nakti tas drebošām nāsīm un plīvojošām krēpēm ieauļoja manos sapņos, un es nejēdzīgā kārtā pulksten piecos rāvos augšā no miega un tūliņ sāku operēt to zirgu. Vidēji es ik rītu pirms brokastīm biju paguvis nogriezt nelaimīgo bumbuli reizes divdesmit.

Centos sev iestāstīt, ka būtu daudz vieglāk norunāt operācijas dienu un reiz tikt ar to galā. Ko gan es vēl kavējos? Vai zemapziņā cerēju — ja vien vēl kādu brīdi vilcināšos, notiks kaut kas, lai mani no šī darba atpestītu? Varbūt audzējs vienkārši nokritīs vai saruks un izzudīs, bet varbūt pats zirgs vienā jaukā dienā nogāzīsies un būs pagalam…

Es būtu arī varējis uzvelt darbu Zigfrīdam — viņš tik labi prata apieties ar zirgiem, bet mana pašapziņa jau bez visa tā bija noslīdējusi pietiekami zemu.

Visas manas šaubas tika izkliedētas tai rītā, kad piezvanīja misters Vilkinsons. Viņš nepavisam nedusmojās par ieilgušo operācijas novilcināšanu, tikai skaidri un gaiši pateica, ka ilgāk gaidīt vairs nevarot.

— Redziet, jauno cilvēk, es to zirgu gribu pārdot, bet nevaru, kamēr viņam pie vēdera karājas tāds bumbulis, vai ne?

Šoreiz, braucot pie Vilkinsona, pazīstamā instrumentu grabēšana uz pakaļējā sēdekļa neiedzīvināja iztēli par to, ko cerēju tur ieraudzīt. Šoreiz es zināju.

Izkāpis no mašīnas, jutos it kā pametis savu ķermeni. Man šķita, ka plīvoju vairākas collas virs zemes, Mani apsveica pazīstami trokšņi no steliņģa, kura durvis bija atvērtas; tie paši niknie īdieni, tās pašas spērienu atbalsis, ko biju jau viņreiz dzirdējis. Kad man pretim iznāca saimnieks, lūkoju savā sastingušajā sejā ielocīt smaidu.

—   Mani puiši uzliks viņam apaušus, — bet nepabeigto teikumu pārtrauca saniknots zviedziens steliņģī un divi drausmīgi spērieni pa steliņģa sienu. Jutu, ka man izkalst mute.

Troksnis tuvojās; tad staļļa durvis atsprāga vaļā, pagalmā kā bulta izšāvās milzīgais zirgs, tenteriski raudams līdzi abus puišus, kas turēja apaušu galus. Uz pagalma akmeņiem nošķīda dzirksteles no naglām puišu zābakos, kad paši puiši atspērušies velti centās noturēt ērzeli, kas rāvās uz priekšu un slējās pakaļkājās. Man pat likās, ka no pakavu atspēriena zeme sadreb man zem kājām.

Pēdīgi pēc ilgas manevrēšanas vīri nostādīja zirgu ar sānu pret staļļa sienu. Viens uzmeta laužņu cilpu zirgam uz augšlūpas un to pienācīgi nostiprināja, otrs cicši satvēra apaušus un pagriezās pret mani.

— Zirgs sagatavots, ser.

Es izvilku gumijas korķi no kokaīna pudeles kakliņa, iemērcu šļirci un vēroju, kā dzidrais šķidrums ieplūst stikla tilpnē. Septiņi, astoņi kubiki. Ja man izdosies tos iešļircināt, viss pārējais būs paveicams bez grūtībām, bet rokas man drebēja.

Pieiešana pie zirga man šķita kā aina, ko noskatos filmā. Tas nemaz nebiju es, kas to darīja, viss bija kļuvis nereāls. Manā pusē redzamā zirga acs bīstami samirkšķinājās, kad pacēlu roku, pārlaidu to pār kakla muskuļiem, tālāk pār gludo sānu līdz vēderam un beidzot satvēru audzēju. Nu bumbulis bija man pirkstos, es viegli to pavilku lejup, pastiepdams brūno ādu, kas turēja audzēju pie zirga ķermeņa. Anestēzijas līdzekli ielaidīšu tur, kur visvieglāk piekļūt. Nebūs nemaz tik briesmīgi. Ērzelis atglauda ausis un brīdinot iezviedzās.

Ievilku labi dziļi elpu, pacēlu labo roku ar šļirci, piespiedu adatu pie ādas un iedūru.

Spēriens bija tik eksplozīvi ātrs, ka sākumā izjutu vienīgi pārsteigumu, kā tik licis dzīvnieks spēj izdarīt tik ātras kustības. Tas bija kā zibens uzliesmojums, cs pat neredzēju pakavu, kas man trāpīja labā gurna iekšpusē un aizlidināja mani kūleņu kūleņiem. Atsities pret zemi, paliku nekustīgi guļam, juzdamies dīvaini paralizēts. Tad lūkoju pakustēties, un visai kājai cauri izšķīrēja sveloša sāpe.

Kad atvēru acis, pār mani bija noliecies Vilkinsons.

— Vai jūtaties normāli, mister Heriot? — viņš nobijies jautāja.

—   Laikam nejūtos vis. — Mani pārsteidza paša vārdu lietišķais skanējums; bet vēl dīvaināks likās miers, kas bija mani pārņēmis, miers, kādu nebiju izjutis nedēļām. Spēju pilnīgi rāmā garā novērtēt situāciju.

—  Laikam ne, mister Vilkinson. Labāk ievediet zirgu pagaidām atpakaļ stallī, ķersimies viņam citreiz klāt, un tagad vajadzētu piezvanīt misteram Farnonam, lai atbrauc man pakaļ. Pats diemžēl mašīnu nevarēšu vadīt.

Kāja lauzta nebija, bet spēriena vietā izveidojās varena hematoma, un viss liels uzziedēja neiedomājamā krāsu bagātībā, sākot ar maigu oranžsārtumu un beidzot ar melnum melnu. Es vēl kliboju kā Krimas kara veterāns, kad pēc divām nedēļām aizbraucu turp kopā ar Zigfrīdu un palīgu pulciņu; sasējām ērzeli, iemidzinājām to ar hloroformu un nogriezām nelielo bumbuli.

No tās dienas man piemiņai palikusi bedre muskulī; taču notikumam bija arī sava labā puse. Toreiz es atklāju, ka bailes allaž ir ļaunākas par īstenību, un pēc tam darbs ar zirgiem mani vairs neuztrauca.

26. nodaļa

Pirmoreiz es Finu Kelvertu ieraudzīju uz ielas pie māsu ambulances, kad sarunājos ar brigadieri Džuliānu Kauts-Braunu par viņa medīb- suņiem. Brigadieri varēja uzskatīt gandrīz par angļu aristokrāta skatuves etalonu; viņš bija drausmīgi gara auguma, ielikušiem pleciem, ērgļa vaibstiem un runāja spalgā balsī, vārdus gari stiepdams. Runājot viņam no lūpām visu laiku plūda tieviņa cigāra dūmu strūkliņa.

Izdzirdīs smagus zābakus noklaudzam uz ietves, pagriezu galvu. Uz mūsu pusi, sabāzis rokas aiz bikšu lencēm, ātrā gaitā lamzāja drukns vīrs; noplīsusi žakete bija plaši vaļā, atsedzot pār spēcīgo krūti uzspīlēto kreklu bez apkaklītes; zem nospeķotas žokejcepures karājās iesirmas matu šķipsnas. Viņš smaidīja pār visu ģīmi, nevienam īpaši neuzsmaidīdams, un kaut ko savā nodabā dungoja.

Brigadieris paskatījās uz viņu un salti norūca:

— Labrīt, Kelvert.

Fineass pameta galvu augšup un, pazinis sveicinātāju, priecīgi atsaucās:

— Moin, Čārlij, kā ta sviežas?

Brigadieris izskatījās pēc cilvēka, kas lielā ātrumā izdzēris pinti etiķa. Ar drebošu roku viņš izņēma cigūru no mutes un noraudzījās aizgājējam pakaļ. — Nešķīstais nekauņa, — viņš nopurpināja.

Uz Finu paskatījies, neviens nevarētu pateikt, ka viņš ir turīgs fermeris. Nedēļu vēlāk mani izsauca uz viņa mājām, un es pārsteigts ieraudzīju labu dzīvojamo māju un kārtīgas saimniecības ēkas, bet pļavās ganījās augstvērtīgu pienalopu pulks.

Izdzirdu viņu, vēl neizkāpis no mašīnas:

— Hei, hei,hei! Kas tad tur albraucis? Pavisam jauns dakteris, vai? Nu mums ar ko jaunu iemācīs. — Rokas atkal bija aiz bikšu lencēm un smaids platāks nekā jebkad.

— Mans vārds ir Heriots, — es sacīju.

— Tā gan? — Fins piešķieba galvu un nopētīja mani, tad sacīja trim jauniem puišiem, kas stāvēja tuvumā: — Re, puiši, kāds viņam lādzīgs smaids! īsts Harītis Laimīgais.

Pagriezies viņš veda mani pāri pagalmam.

—   Nāku nu šurp, tad paskatīsimies, kas jūs par vīru. Ceru, ka sajēdzat kaut ko no teļiem, man te akurāt daži rādāmi.

Kad iegāju teļu novietnē, redzēju, ka būs jādara kaut kas iespaidīgs — varbūt jāliek lietā dažas no jaunajām zālēm vai serumiem, kas man bija mašīnā; lai šeit radīlu iespaidu, jāpaveic kaut kas sevišķs.

Kūlī stāvēja seši lieli jaunuļi, gandrīz gadu vecas telītes, un trīs no tām uzvedās gaužām dīvaini — grieza zobus, siekalojās un ģenģerēja pa kūti, it kā ncredzCtu, kurp iet. Kamēr es vēroju, viena gotiņa atsitās sienā un palika stāvam, purnu pie akmens mūra piespiedusi.

Fins visai vienaldzīgi nostājās kaktā un atkal kaut ko savā nodabā dungoja. Kad izvilku termometru no futrāļa, viņš skali ieteicās:

— Nu, ko tad viņš tagad darīs? Hei, sākam, slienieties augšā!

Pusminūte, kamēr termometrs atrodas dzīvnieka taisnajā zarnā,

parasti paiet drudžainos apsvērumos. Bet šoreiz nemaz nebija nepieciešams laiks, lai noteiktu diagnozi; aklums man pateica visu. Sāku apskatīt kūts sienas; kūtī bija tumšs, un man vajadzēja piebāzt acis pie paša mūra.

Fins atkāl sāka mēļot: &gt;

—  Hei, kas te notiek? Vai jūs sāksiet tāpat kā teļi akli bakstīties ap sienām? Dieviņš zina, ko jūs tur domājat atrast?

—  Krāsu, mister Keīvcrt. Esmu gandrīz pārliecināts, ka jūsu teļi saindējušies ar svinu.

Fins atbildēja, ko šādās reizēs atbild visi fermeri:

—  Tas nevar būt. Šinī kūlī es trīsdesmit gadus esmu turējis teļus, un nevienam nekas ļauns nav noticis. Te vispār nekas nav krāsots.

—  Bet ko jūs teiksiet par šo? — Es ieskatījos vistumšākajā kaktā un izvilku vaļēju dēli.

—  Ak, tos pāris dēļus piesitu viņnedēļ, tur bija pabirzis caurums. Dēļi ir no nojauktās vistu kūts.

Paskatījos uz gadus divdesmit veco krāsu, kas lielās plaukās bija atlobījusies no dēļiem un teļiem laikam šķitusi neatvairāma.

— Te tas posts cēlies, — es sacīju. — Paskatieties, var pat redzēt, kur teļi grauzuši.

Fins pamatīgi nopētīja dēli un šaubīdamies norūca:

— Labi, un ko tagad darīsim?

—   Vispirms aizvāciet visus krāsotos dēļus un pēc tam sadodiet teļiem rūgto sāli. Vai jums tas ir mājās?

Fins ierēcās smieklos. — Pamatīgs maiss. Bet vai nevarat paārstēt tos kaut kā labāk? Vai neicšļircināsict kaut ko?

Jutos diezgan nepatīkami. Specifiskie līdzekļi pret saindēšanos ar metāliem toreiz vēl nebija atklāti; vienīgās zāles, kas dažkārt nedaudz līdzēja, bija magnija sulfāts, kas sekmīgi izvadīja nešķīstošo svina sulfātu. Tautā magnija sulfātu dēvē par rūgto sāli.

—  Nē, — es sacīju, — nekā iešļircināma, kas varētu palīdzēt, nav, es pat nevaru garantēt, vai šīs zāles līdzēs. Tomēr iesaku dot teļiem katram dienā trīsreiz divas ēdamkarotes ar kaudzi.

— Va traks — tas jau tiem nabagiem izraus visas iekšas cauri!

— Varbūt, bet nekādu citu līdzekļu nav.

Fins panācās soli uz priekšu tā, ka viņa brūnā, grumbainā seja bija pavisam klāt manējai. Acis, piepeši ieguvušas slīpēti viltīgu izteiksmi, pāris mirkļu mani vērīgi nopētīja. Tad viņš novērsās un sacīja:

— Lai notiek. Nāciet, iedzersim pa kausiņam.

Man pa priekšu Fins ieklamzāja virtuvē un nodārdināja:

—   Hei, māt! Šitam puisim gribas kausu alus. Nāc iepazīties ar Harīti Laimīgo!

Misis Kelverte uzradās burvju ātrumā un nolika uz galda glāzes un pudeles. Izlasīju etiķeti: «Smita tumšalus» un piepildīju savu glāzi.Tas bija vēsturisks bridis, ko es gan toreiz vēl nezināju; tā bija pirmā no neskaitāmajām reizēm, kad pie šī galda dzēru Smita tumšalu.

Misis Kelverte arī uz brītiņu piesēda pie galda, salika rokas krustām klēpī un, mani iedrošinot, pasmaidīja.

— Vai domājat, ka varēsiet teliņiem līdzēt? — viņa jautāja.

Fins vispirms pamatīgi nodzērās un tad teica:

— Jā gan, viņš var visu. Viņš lika šiem dot rūgto sāli.

— Rūgto sāli?

— Tā viņš ir, kundzK. Es, tikko viņu ieraudzījis, sacīju, ka nu esam tikuši pie gudra daktera, īsta zinātnieka. Ko tu padarīsi jaunai galvai un jaunām idejām! — Fins atkal dziļā nopietnībā sāka sūkt alu.

Turpmākajās dienās teļiem pamazām kļuva labāk, un pēc divām nedēļām tie atkal ēda normāli. Visslimākais vēl blandījās apkārt pusakls, bet es bšju pārliecināts, ka arī tas atlabs.

Nepagāja ilgs laiks, kad atkal satikos ar Finu. Bija agra priekšpusdiena, un mēs abi ar Zigfrīdu atradāmies ambulaftcē, kad ar lielu troksni noklaudzēja ārdurvis un gaiteni nodimdēja nagloti zābaki. Izdzirdu spēcīgu balsi dziedam: «Tidlī-ram, tidlī-ram-ta-ta-ta-tam!» Un Fins bija atkal pie mums.

— Hei, hei, hei! — viņš sirsnīgi uzsauca mis Hārbotlai. — Re, kur Flosija! Ko tad tu, sirshiņ, labu sadari tādā jaukā dieniņā?

Mis Hārbotlas granīta vaigā nepakustējās ne vaibstiņš. Viņa uzmeta iebrucējam ledainu skatienu, bet Fins jau apsviedās apkārt un, iedzeltējušos zobus rādīdams, uzsmaidīja Zigfrīdam.

— Nu, vecais, kā sviežas?

—   Nekādas vainas, mister Kclvert, — Zigfrīds atsaucās. — Ko varam jums palīdzēt?

Fins pastiepa pirkstu uz manu pusi.

— Šitais ir mans puisis. Lai viņš tūliņ brauc uz manu māju.

— Kas noticis? — es jautāju. — Atkal kaut kas ar teļiem?

—  Sasodīta zeme — nekā! Būtu labi, ja ar teļiem. Bet šoreiz tas ir mans varenais bullis. Pūš kā plēšas — laikam jau plaušu karsonis, bet tik negants, kādu savu mūžu neesmu pieredzējis. Briesmīgi slims. Tā vien iiekas, ka būs pagalam. — Šai mirklī Finam joki vairs nebija prātā.

Par 5o bulli biju dzirdējis; īsradzis, ar ciltsrakstiem, godalgots, Kelvcrta ganāmpulka ciltstēvs.

— Tūliņ braukšu, mister Kclvcrt. Gaidiet, drīz vien būšu klāt.

—   Labi, puis. Es nu laižos. — Pie durvīm Fins vēl apstājās — nenogurdināms, apskrandis, saņurcītās biksēs ap pilnīgo vidukli. Viņš vēlreiz pagriezās pret mis Hārbotlu un, izvaikstījis ārdēto seju jokainā vieplī, uzsauca: — Atā, Flosij! — un projām bija.

Vienu mirkli istaba šķita gaužām tukša un klusa, izņemot mis Hārbotlasspīvo šņācienu: — Kāds nejēga! Drausmīgi! Drausmīgi!

Es ļoti drīz ierados fermā, kur Fins ar saviem trim dēliem mani jau gaidīja. Puiši izskatījās drūmi, bet Fins joprojām turējās braši.

— Re — klāt ir! — viņš iesaucās. — Harītis Laimīgais klāt gan. Nu viss būs kārtībā. — Viņš pat īsi iedungojās, kamēr gājām uz kūti, bet, kad viņš palūkojās pa atvērto durvju augšdaļu, jgalva viņam noslīdēja uz krūtīm un pirksti pamatīgāk ieķērās bikšu lencēs.

Bullis stāvēja steliņģa vidū kā zemē ieaudzis. Lielais krūšu kurvis cēlās un krita — tik smagu elpošanu es vēl nekad nebiju redzējis. Mute plati vaļā, ap lūpām un ieplestajām nāsīm putas; acis, kas gandrīz spiedās no pieres ārā, mokās pavērstas pret sienu. Tas nebija plaušu karsonis, tā bija izmisusi cīņa par elpu; un man likās, ka viņš šo cīņu zaudēs.

Viņš pat nepakustējās, kad iestūmu termometru; un, kaut arī manas domas darbojās ļoti strauji, es sapratu, ka šoreiz pusminūtē nekā neizdomāšu. Biju gaidījis, ka elpošana būs paātrināta, bet neko tādu nebiju spējis iztēloties.

—  Nabaga vecais puika, — Fins nomurmināja. — No viņa nākuši visi labākie teļi, kādi man jebkad bijuši, un turklāt viņš ir rāms kā aita. Esmu redzējis savus mazbērnus rāpojam viņam pa vēdera apakšu, bet viņš neceļ ne ausi. Nespēju noskatīties, ka viņš šitā mokās. Ja nevarat nekā līdzēt, pasakiet, tin es tūliņ iešu pēc bises.

Izviiku termometru un paskatījos. Simt desmit grādu pēc Fārcn- hcita [5] . tas bija neiedomājami. Strauji nokratīju termometru un vēlreiz iestūmu to bullim taisnajā zarnā.

Tagad noturēju termometru veselu minūti. Arī šoreiz rezultāts bija tāds pats, un man radās nelāga nojausma — ja termometrs būtu pēdu garš, arī tad dzīvsudrabs uzskrietu līdz pašai augšai.

Žēlīgais Dievs, ko tas nozīmēja? Varētu būt antrakss…** tā vajadzētu būt… un tomēr… Paraudzījos uz stāvētājiem pie durvju augšdaļas; tie kaut ko no manis gaidīja, un sāpīgie stenieni un elsas cilvēku klusēšanu padarīja vēl smagāku. Paskatījos debess koši zilajā četrstūrī virs stāvētāju galvām un redzēju mākonīti aizslīdam priekšā'saulei. Kad mākonis aizpeldēja, viens saules stars man tā iedzēla acīs, ka neviļus tās pievēru, un pēkšņi man prātā ieskanējās sīks zvārgulītis.

— Vai viņš šodien bija ganos? — es jautāju.

— Jā-ā, visu rīta cēlienu sapīts ganījās. Laiks bija tik jauks un silts.

Zvārgulītis iedunējās ar triumfāla zvana mēli.

— Atnesiet šurp šļūteni — ātri! To taču var pagalmā pieslēgt?

— Šļūteni? Ko, ellē…

— Jā, cik vien ātri varat — viņam ir saulcsdūriens.

Nepagāja ne minūte, kad šļūtene bija pieslēgta. Es atgriezu to uz pilnu jaudu un sāku ar aukstā ūder.s strūklu skalot visu lielo augumu — galvu un kaklu, sānus, laidu strūklu augšup un lejup gar kājām. Turpināju tā minūtes piecas, bet man likās, ka pagājis daudz ilgāks laiks, kamēr gaidīju jel kādu uzlabošanos. Sāku jau domāt, ka eju aplamu ' ceļu, kad bullis vienreiz norīstījās.

Arī tas jau bija kaut kas, jo līdz šim viņš, cīnīdamies, lai ievilktu gaisu plaušās, nebija varējis norīt siekalas; nu es patiesi sāku saskatīt lielajā dzīvniekā pārmaiņas. Protams, viņš izskatījās tikai mazliet atvieglots, bet vai trakā elšana nesāka mazliet pierimt?

Tad bullis noskurinājos un pavērās uz mums. Dzirdēju viena jaunā puiša bijīgo čukstu:

— Dieva vārds — nudien iedarbojas!

Nu man pašam sāka patikt. Nevaru iedomāties, ka jel kad savā darba mūžā būtu par kaut ko priecājies vairāk kā par šo brīdi, kad stāvēju tanī steliņģī, laizdams bullim virsū dzīvības strūklu, ko viņš pieņēma labsajūtā. Visvairāk tam patika, ja ūdeni šļāca purnā, un, kad cs vadīju strūklu no astes pāri kūpošajai mugurai, bullis pagrieza purnu taisni pretim ūdenim, grozīja galvu no vienas puses uz otru un svētlaimīgi mirkšķināja acis.

Pēc pusstundas viņš jau izskatījās puslīdz normāls. Krūtis vēl cilājā' mazliet pasmagi, bet nelabums bija pāri. Es atkal izmērīju temperatūru. Tā bija nokritusies līdz simt pieciem grādiem.

—   Nu viņš būs vesels, — es sacīju, — bet vienam no puišiem vajadzētu vēl minūtes divdesmit viņu vēsināt ar ūdeni. Man nu jāiet.

— Vienam kausiņam laika vēl pietiks, — Fins norūca.

Virtuvē viņa rēcienam: — Hei, māt! — šoreiz trūka parastā spēka. Atkritis krēslā viņš domīgi blenza tumšalus glāzē.

—  Harīt, — viņš ierunājās, — varu teikt tikai vienu — šodien jū' mani galīgi izsitāt no sliedēm. — Viņš nopūtās un paberzēja zodu, skaidri varēja redzēt, ka viņš pats nespēja tam ticēt. — Nudien, nezinu, ko lai jums saku.

Tas negadījās bieži, ka Fins zaudēja valodu, bet viņš to atguva ļoti drīz nākamajā fermeru pārrunu vakarā.

Augsti mācīts un gauži nopietns kungs ņCmās gari un plaši stāstīt par veterinārmedicīnas progresu un to, ka fermeri tagad sagaidījuši laikus, kad viņu lopiņi tikšot ārstēti tāpat, kā dakteri ārste cilvēkus — izmantojot visjaunākās zāles un vismodernākās ārstniecības procedūras. Tas nu Finam likās par daudz. Viņš pieslējās kājās un sauca: — Jūs melšat tīrās blčņas. Mums te Darovbijā ir viens jauns puisis, tikko no koledžas, un, gluži vienalga, ko jūs par to domājat, bet viņš visas kaites ņem pušu ar rūgto sāli un aukstu ūdeni.

27 nodaļa

Tas nolika vienā no Zigfrīda centības lēkmēm, kad sagadījās, ka pulkveža Merika govs bija norijusi stiepli. Tā kā pulkvedis bija viņa draugs, stāvoklis kļuva vēl nepatīkamāks.

Kad Zigfrīdu pārņēma šī apmātība,mums visiem klājās grūti. Tā viņu piemeklēja īpaši tad, kad viņš bija izlasījis kādu tehnisku sacerējumu vai noskatījies filmu par kaut kādiem tehniskiem jauninājumiem. Tad viņš sāka ņemties kā negudrs un tirpināt visus nabaga saimes locekļus pēc kārtas, ka jāsaņemas un jākļūst par labākiem cilvēkiem. Kādu laiciņu viņš tad kā apsēsts cīnījās par ideālu pilnību.

—  Mums jāpanāk pieklājīgāks izskats, kad fermās operējam. Nav taču nekādā jēgā, ka mēs izvelkam no somas dažus novecojušus instrumentus un sākam graizīt dzīvnieku. Mums jāpanāk, lai valdītu tīrība, ja iespējams — sterilitāte, un jāsagādā pienācīga tehnika.

Tāpēc viņš gandrīz vai iegavilējās, kad bija pulkveža govij noteicis diagnozi: «traumatisks retikulīts» (svešķermenis kuņģī).

— Tagad mēs vecajam Hubertam tiešām kaut ko nodemonstrēsim. Parādīsim viņam tādu veterinārās ķirurģijas paraugu, ko viņš mūžam neaizmirsīs.

Mēs ar Tristanu oficiāli tikām iecelti par asistentiem, un mūsu ierašanās fermā patiesi bija iespaidīga. Procesiju vadīja Zigfrīds, kas izskatījās neparasti elegants gluži jaunā tvīda Žaketē, ar kuru ļoti lepojās. Viņš sasveicinājās ar savu draugu kā īsts augstmanis.

Pulkvedis mūs saņēma itin omulīgi.

— Tu tātad operēsi manu govi. Vilksi ārā to drātsgabalu, ko? Ja tev nav iebildumu, es labprāt pastāvētu klāt un noskatītos.

— Bet, lūdzu, Hijībert, dari to. Tas tev būs ļoti interesanti.

Kūtī mums abiem ar Tristanu bija darba pilnas rokas. Visapkārt govij nostatījām galdus, uz tiem rindā salikām jaunas metāla paplātes ar spožiem, sterilizētiem instrumentiem. Tur mirdzēja skalpeļi, pincetes, zondes, artčriju knaibles, injekcijas šļirces, adatas brūču aizšūšanai, zīda un organiskie diegi slēgtos stikla traukos, vates rituļi, pudeles ar spirtu un citiem antiseptiskiem līdzekļiem.

Zigfrīds rosījās apkārt, priecīgs kā puika. Viņam bija gudras rokas, un viņa kirurga darbā bija vērts noskatīties. Es bez pūlēm nolasīju viņa domas. Šim darbam — viņš domāja — jāizdodas pirmšķirīgi.

Kad viss viņam pa prātam bija sakārtots, viņš noģērba žaketi un uzvilka spoži baltu uzsvārci. Žaketi viņš pasniedza Tristanam, bet gandrīz tai pašā brīdī nikni uzbrēca:

—   Paklau, nenomet to uz lopbarības tīnes! Dod šurp! Es pats atradīšu tai piemērotu vietu. — Viņš maigi notrauca jaunajam apģērba gabalam puteklīšus un saudzīgi pakāra to uz naglas kūts sienā.

Es pa to laiku noskuvu un nodezinficēju operējamo vietu govij sānos un sagatavoju to lokālajai anestēzijai. Zigfrīds paņēma šļirci un infiltrēja operācijas laukumu.

— Te mēs griezīsim, Hubcrt. Ceru, ka tu neesi pārāk jūtīgs.

Pulkvedis staroja pār visu ģīmi. — Esmu asinis redzējis arī agrāk.

Nebīsties, es neģībšu.

Ar spēcīgu skalpeļa vēzienu Zigfrīds pārgrieza ādu, tad muskuļus un visbeidzot ļoti uzmanīgi — spīdīgo vēderplēvi, parādījās priekškuņģa gludais apvalks.

Zigfrīds paņēma citu skalpeli un meklēja labāko vietu iegriezumam. Bet, kad viņš bija nazi notēmējis, priekškuņģa sieniņa pēkšņi pietūka un pa pirmo iegriezumu izspiedās uz āru.

—    Dīvaini, — viņš nomurmināja, — jādomā, nelielā daudzumā uzkrājušās kuņģa gāzes. — Viņš mierīgi iespieda izcilni atpakaļ un no jauna gatavojās griezienam; bet, tikko viņš atņēma roku, priekškuņģis atkal izvēlās ārā — sārtena masa, lielāka par futbolbumbu. Zigfrīds to iestūma atpakaļ, bet tā tūliņ no jauna iznira,bīstami piepūšotics arvien lielāka. Nu viņam jau vajadzēja darboties ar abām rokām, lai milzīgo balonu vēlreiz noslēptu. Tā viņš kādu brīdi nostāvēja, abas rokas govs vēderā turēdams un smagi elsdams. Pār pieri viņam noritēja divas ' sviedru lāses.

Uzmanīgi viņš izvilka rokas ārā. Nekas nenotika. Droši vien kuņģis bija nomierinājies. Tiklīdz viņš pagriezās, lai paņemtu nazi, priekškuņģis, gluži kā dzīvs, lēkšus izsprāga ārā. Likās, ka pa iegriezumu izspiedies gandrīz viss orgāns — slidena, spīdīga masa, kas auga un sacēlās līdz vina acu līmenim.

Zigfrīds bija pilnīgi atmetis šķietamo mieru un cīnījās kā negudrs, aptvēris milzeni ar abām rokām, spieda to lejup visiem spēkiem. Es steidzos palīgā un, kad biju piegājis, dzirdēju viņa aizsmakušo čukstu: - Velns parāvis, kas tas ir? — Bija skaidri redzams, ka viņš prāto, vai šī pulsējošā miesas masa varētu būt kāda govs anatomijas sastāvdaļa, par kuru viņam nekas nav zināms.

Klusēdami mCs mīcījām milzīgo kukuli, līdz nospiedām to vienā līmeni ar ādu. Pulkvedis nenolaida no mums acu. Viņš nebija cerējis, ka operācija būs tik interesanta. Uzacis viņam bija pacēlušās augstāk piere.

— Tai jābūt gāzei, kas to visu dara, — Zigfrīds elsa. — Padodiet man nazi un pakāpieties nostāk.

Viņš iedūra nazi prickškuņgī un strauji grieza lejup. Es nopriecājos, ka biju atgājis nost, jo no iegriezuma varenā strūklā izšļācās pusšķidrs kuņģa saturs — zaļganbrūnsfontānsar nejēdzīgu puvumasmaku; tas šķita šļāeamies no govs iekšām kā no neredzama pumja.

Pirmais šļāciens trāpīja Zigfrīdam taisni sejā. Prickškuņgi, ko turēja ciet, viņš nedrīkstēja palaist vaļā, jo tas tūdaļ iešļuktu atpakaļ vēderā un inficētu vēdera dobumu. Tā nu viņš cieši turēja iegriezumu abās pusēs, kamēr riebīgā straume šķiedās viņam matos, tecēja lejup pa kaklu, pāri skaistajam baltajam uzsvārcim.

Ik pa brītiņam straumi nomainīja pēkšņs sprādziens, kas kunga šķidrumu izšķieda pārvisu, kas atradās tuvumā. Vienā minūtē paplātes ar spožajiem instrumentiem bija noklātas ar biezu kārtu. Kārtīgās rindās saliktie tamponi, sniegainie vates rituļi, viss pazuda bez pēdām, taču visnežēlīgākais mirklis pienāca tad, kad īpaši spēcīgs šļāciens uzsprāga jaunajai žaketei, kas karājās pie sienas. Zigfrīda seja man nebija pietiekami saskatāmajai redzētu, vai tanī mainās izteiksme, bet viņa acīs cs šajā posta brīdī redzēju patiesas sāpes.

Pulkveža uzacis bija sacēlušās gandrīz līdz galvas vidum, un mute atkaru vaļā, kad viņš, acīm neticēdams, noraudzījās haotiskajā ainā. Zigfrīds, joprojām vaļā nelaizdamies, bija centrāla figūra un stāvēja smirdīgajā žampā, kas sniedzās zābaku stulmiem līdz pusei. Ar saķepušajiem matiem un kustīgajiem acu baltumiem viņš izskatījās kā Fidži salas iezemietis.

Pēdīgi straume apsīka, līdz beidzot pilnīgi apstājās. Tagad es varēju pieturēt brūces malas, kamēr Zigfrīds iebāza tajā roku un taustījās tālāk līdz kuņģim. Es vēroju, ka viņš iebāž roku īstajā kuņģī, kas atrodas dziļi pie pašas diafragmas. Apmierināta ieņurdēšanās man pauda, ka viņš atradis iedūrušos stiepli, un pCc pāris sekundēm tā bija izvilkta.

Tristans pa to laiku bija glābis un mazgājis šūšanas materiālus, un drīz vien griezums prickškuņgī bija sašūts. Zigfrīda varonīgā izturība nebija bijusi veltīga; vēdera dobums nebija inficēts.

Klusēdams viņš sašuva muskuļus, pēc tam ādu un tad ņēmās apstrādāt brūci, Viss tiešām izskatījās kārtīgi nodarīts. Govs nelikās ne zinis; anestēzijas iespaidā viņa nebijajutusi nenieka no titāniskās cīņas viņas vēderā. Tagad, atbrīvota no grūtuma, ko sagādāja stieple, viņa acīm redzami jutās labāk.

Pagāja krietni ilgs laiks, kamCr mēs apkopāmies, un visgrūtākais darbs bija atdot Zigfrīdam cilvēka izskatu. Darījām visu, ko spējām, notērēdami spaiņiem ūdens, kamēr viņš ar skalu skrāpēja savu jauno žaketi. Neko tas nelīdzēja.

Pulkvedis bija varcn priecīgs un nevarēja vien rimties ar slavinājumiem.

—    Nāc iekšā, mīļais draugs. Nāc, iedzer kādu glāzīti. — Bet aicinājums neskanēja no sirds, un viņš visu laiku turējās vismaz desmit pēdu attālumā no drauga.

Zigfrīds uzmeta noķēzīto žaketi pār plecu.

—  Nē, pateicos, Hubert, bet mums jābrauc. — Viņš izgāja no kūts. — Manuprāt, tā govs rīt vai parīt sāks ēst. Pēc divām nedēļām atbraukšu izņemt diegus.

Šaurajā mašīnā mēs ar Tristanu nevarējām atrauties no viņa tik tālu, cik mums būtu gribējies. Pat izbāzuši galvu pa logu, jutāmies diezgan nelāgi.

Pāris jūdžu Zigfrīds nobrauca klusēdams, tad pagriezās pret mani, un viņa vēl joprojām svītrainajā sejā pavīdēja smaids. Viņā jautās kaut kāda nenosakāma nelokāmība.

—  Šinī spēlē, zēni, nekad nevar zināt, kas gaida aiz nākamā stūra, bet, ja labi apdomā, šitā operācija izdevās glauni.

28. nodaļa

Drūmajā pagalmā mēs stāvējām trijatā — Aiseks Krenfords, Džefs Melloks un es. Vienīgais, kas jutās normāli, bija Melloks, un tā arī vajadzēja būt, jo, tēlaini runājot, viņš bija mūsu namatēvs. Viņam piederēja nederīgo uņ kritušo lopu uzpirktuvc, un viņš it labsirdīgi nolūkojās uz beigto govi, kuru tikko bija uzšķērdis.

Darovbijā Melloka vārdam bija fatāla pieskaņa. Viņa iestāde bija lopiņu un arī fermeru godkāres un veterinārārsta cerību kapsēta. Ja vien mājlops smagi saslima, vienmēr gadījās kāds, kas ieteicās: «Manim tā vien šķiet, ka šis drīz būs pie Melloka» vai «Beigās tikpat Melloks pievāks». Un apkārtne lieliski iekļāvās kopainā: vairākas apdrupušas sarkanu ķieģeļu ēkas pacēlās dažu tīrumu attālumā no ceļa; no strupā skursteņa pastāvīgi kāpa melni, sērīgi dūmu mutuļi.

Cilvēkam ar vāju kuņģi nebija ieteicams pieiet pārāk tuvu Melloka mītnei, tāpēc pilsētnieki no tās vairījās, bet, ja uzdrošinājāties aiziet pa gatvi līdz galam un palūrēt pa slidināmajām metāla durvīm, jums pavērās lietuvēna murgu pasaule. Visapkārt gulēja beigti dzīvnieki.

Vairums bija sacirsti, uz āķiem karājās lieli gaļas gabali, bet šur tur gadījās ieraudzīt pu uzpūstai aitai vai nomelnējušai cūkai, ko uzšķērst pat Džefam dūša neturēja.

Galvaskausi un sakaltuši kauli bija samesti kaudzēs jumta augstumā, bet kaktos sakrauti "cseli nokūpir.ātas gaļas uzkalniņi. Apkārtne nelabi smakoja aizvien, bet, kad D/.cfs sāka vārīt kritušos lopus, smirdoņa kļuva neaprakstāma. Mclloku ģimenes māja stāvēja visu celtņu centrā, un svešiniekiem tiek piedots, ja tie iedomājas, ka māju apdzīvo izkaltuši punduri. Nekā — Džefs bija pāri četrdesmitiem, eņģelīga izskata vīrs ar sārtiem vaigiem, viņa sieva — apaļīga, smaidīga, piemīlīga. Pēcnācēji sekoja cits citam, sākot ar deviņpadsmitgadīgu daiļu meiteni un beidzot ar piecus gadus vecu depīgu puišeli. Pavisam bija astoņi jaunie Melloki, kas visi izauguši, rotaļādamies apkārtnē, kur papilnam bija gan tuberkulozes plaušas, gan vesels baktēriju spektrs nosalmonellām līdzantraksa rosinātājiem. Tie bija veselīgākie bērni apriņķī.

Krogos mēļoja, ka Džefs esot viens no bagātākajiem cilvēkiem pilsētā, bet vīri, sūkdami aliņu, bija spiesti piekrist, ka viņš savu naudiņu godīgi nopelna. Jebkurā dienas vai nakts stundā viņČ kratījās savā vecajā kravas mašīnā, kurp saukts, ar vinču cēla beigto lopu kravas kastē, pārveda mājās un uzšķērda. Suņu barības ražotājs ieradās ar mašīnu no Brautonas, divreiz nedēļā un atpirka kauto gaļu. Pārējo Džefs samēja lielajā vāramkatlā, lai izgatavotu gaļas miltus, ko plaši izmantoju kā piejaukumu cūku un mājputnu barībai. Kauli aizgāja mākslīgo mēslu fabri'cēšanai, ādas aizceļoja pie ādmiņa, bet pēdējās paliekas savāca kāds mežonīga izskata subjekts, kuram neviens nezināja vārda. Dažkārt Džefs pārmaiņas labad izveidoja ziepes garos stieņos; tām bija dīvaina smaka, bet tās labprāt pirka veikalu grīdu mazgāšanai. Jā, cilvēki runāja — nav šaubu, ka Džefs taisa naudu, bet — goda vārds — viņš to tiešām sūri nopelna.

Man iznāca visai bieži ar Melloku tikties. Uzpircēja pagalms veterinārārstam bija gaužām noderīga vieta. Tas kalpoja par sekciju zāli, par vietu, kur letālos gadījumos var noteikt diagnozi; un ir gadījies, ka veterinārārsts kļuva mēms no pārsteigumiem, ko tam bija atklājis Džefa nazis.

Nereti, protams, fermeri Džefam nosūtīja lopiņu, ko es biju ārstējis, un apvaicājās, kas tad lopam īsti esot kaitējis, un tad mums radās zināmas domstarpības. Džefam piederēja vara, un viņš gandrīz nekad neatteicās no kārdinājuma to izmantot. Kaut gan viņš neprata ne lasīt, ne rakstīt, viņam piemita liels profesionāls lepnums; viņam nepatika, ja viņu dēvēja par savācēju, labāk viņš vēlējās saukties par dīriķi. Sirds dziļumos viņš ticēja, ka, divdesmit gadu graizījis un i/ķidājis no slimībām kritušus lopus, viņš zina daudz vairāk nekā jebkurš veterinārārsts pasaule, un dīvainā kārtā fermeri neapdomājušies viņam piekrita.

Man ikreiz tika sabojāta oma visai dienai, ja ambulancē iegriezās fermeris un, kā parasts, paziņoja, ka Džefs Melloks apstrīdējis manu diagnozi. Piemēram: «Hei, jūs atceraties govi, ko ārstējāt no magnija trūkuma? Nekas tur nesanāca, un es to atdevu Mellokam. Vai zināt, kas tai govij īsti bija par kaiti? Tārps astē. Džefs teica, ja jūs būtu nocirtis govij asti, govs būtu cēiusies un dzīvojusi nost.» Nebija nekādas nozīmes strīdēties pretī vai teikt, ka tādas kaites kā tārps astē vispār nav. Džefs zina, un tas ir viss.

Nebūtu nekāda ļaunuma, ja Džefs, izmantodams savas brīnišķīgās iespējas, būtu centies apgūt saprātīgas zināšanas. Taču viņš, gluži otrādi, bija izstrādājis pats savu ačgārnu un ērmotu patoloģiju un balstījās uz īstiem melnās maģijas dziedniecības veidiem, ko bija saklaušinājis no vismazāk attīstītajiem fermeriem. Viņš atzina četras pamatkaites: sastrēgumu plaušās, melno puvi, kuņģa čūlu un «golfa akmeņus». Tā bija četrotne, kas lika nodrebēt visiem veterinārārstiem plašā apkaimē.

Otrs krusts, kas veterinārārstiem spieda plecus, bija Džefa unikālā dotība — spēja, uzmetot beigtam lopiņam turpat fermā vienu pašu skatienu, uz vietas pasludināt nāves cēloni. Fermeri, par tādu pārdabisku gudrību galējā godbijībā sastinguši, allaž apvaicājās, kālab es to nespējot. Un tomēr es nejutu nepatiku pret šo vīru. Viņam būtu vajadzējis būt pārcilvēkam, lai spētu noturēties pretī tādai izdevībai kļūt nozīmīgam, turklāt viņa rīcībā nebija ļaunprātības. Tomēr lāgiem stāvoklis izvērtās visai nepatīkams, tāpēc es, kad vien varēju pa tapt, centos pats aizvien būt klāt. It īpaši, ja darīšana bija ar Aiseku Krenfordu.

Krenfords bija sīksts vīrs, cilvēks, kas savu dzīvi bija iekalis dzelzs ietvaros. Skaudrs, sīkmanīgs tirgotājs, kura princips bija par katru cenu panākt savu; pat apvidū, kur taupība bija galvenais bauslis, viņu uzskatīja par skopuli. Viņš apstrādāja gandrīz vai labāko zemi Deilas ielejā, viņa īsradzes regulāri saņēma godalgas, bet drauga viņam nebija neviena. Viņa kaimiņš ziemeļpusē, misters Beitsons, viņu raksturoja īsi un skaidri: «Tas vīrs pat blusai novilks ādu un izģērēs.» Dienvidu puses kaimiņš, misters Diksons, izteicās citādi: «Tā mārciņas banknote, kas šim tiek rokās, ir droši ieslodzīta uz visu mūžu.»

Šorīt bijām sapulcējušies sakarā ar kādu iepriekšējās dienas notikumu. Pēcpusdienā man piezvanīja misters Krenfords.

— Man zibens nospēra vienu govi. Nokrita kā nopļauta.

Es biju pārsteigts. — Zibens? Vai esat pārliecināts? Šodien taču negaisa nebija.

— Pie jums varbūt nebija, bet pie mums bija.

— Hm, labi. Aizbraukšu apskatīt.

Braucot uz fermu es nespēju iesilt sevišķā sajūsmā par gaidāmo tikšanos. Šis zibens spēriens man vēl sagādās galvassāpes. Visi fermeru lopi bija apdrošināti pret zibens spērienu — tas bija ierakstīts viņu apdrošināšanas polisēs pret ugunsgrēku, un pēc stipriem negaisiem bija visai parasts, ka sākās telefona zvani, kas aicināja veterinārārstus apskatīt nosistos lopus.

Apdrošināšanas sabiedrības šajos gadījumos izturējās visai iecietīgi. Saņēmušas veterinārārsta apliecinājumu, ka par nāves cēloni viņš uzskata zibens spērienu, tās parasti bez liekām runām izmaksāja apdrošinājuma summu. Šaubu reizēs tās pieprasīja vai nu sekciju vai otra veterinārārsta apliecinājumu. Grūtības radīja tas, ka nebija iespējams sekcijā uzrādīt precīzas diagnostikas pazīmes; dažkārt bija audu bojājums zem ādas, bet dažkārt nebija pat tā. Visizdevīgāk bija tad, ja kritušajam dzīvniekam varēja atrast raksturīgo apdegumu, sākot no auss, tad lejup pa kāju līdz zemei. Bieži gadījās nosisto dzīvnieku atrast zem zibens sasperta un saplosīta koka. Tad diagnozi noteikt bija pavisam viegli.

Deviņdesmit deviņi procenti fermeru savās prasībās bija godīgi, un, ja veterinārārsts atrada citu neapstrīdamu nāves cēloni, viņi spriedumu pieņēma filozofiskā mierā. Bet viens atlikušais procents pastāvīgi sagādāja grūtības.

Zigfrīds reiz tika stāstījis par večuku, kas bija viņu izsaucis, lai saņemtu apliecinājumu, ka govi nospēris zibens. Garās apdeguma švīkas uz beigtās govs bijušas klasiskas, un Zigfrīds, tās redzēdams, kļuvis gandrīz lirisks. «Skaisti, Čārlij, skaisti. Nekad neesmu redzējis tik raksturīgas pazīmes. Tikai viena vaina.» Viņš aplicis roku vecajam ap pleciem. «Cik žēl, ka jūs esat "nopilinājis govi ar sveču taukiem.»

Vecais vīrs ieskatījies pamatīgāk, tad iecirtis dūri otras rokas plaukstā. «Sasodīts, jums taisnība, dakter! Pats esmu visu sacūkojis. Un tā nopūlējos — noņēmos gandrīz veselu stundu.» Un purpinādams aizgājis. Turklāt nemaz nebijis sašutis, vienīgi noskaities pats par savu tehnisko kļūmi.

Bet šoreiz, es nodomāju, kad mūra žogs nozibēja gar mašīnas logiem, šoreiz būs pavisam citādi. Krcnfords bija paradis panākt savu, vienalga, pēc taisnības vai ne, un, ja viņš savu nepanāks, sāksies nepatikšanas.

Iebraucu pa fermas vārtiem un tālāk pa kārtīgi asfaltēto ceļu gar tīrumu. Misters Krenfords nekustīgi stāvēja pagalmā, un man piepeši iešāvās prātā — ne pirmoreiz — cik viņš izskatās līdzīgs lielam, izsalkušam putnam. Ielikuši, šauri plcci, uz priekšu pastiepta seja ar asu, knābim līdzīgu degunu, tumšs mētelis, kas vaļīgi plandījās ap kaulainu augumu. Es nebūtu brīnījies, ja viņš negaidot paceltos spārnos un uzlidotu uz kūts jumta. Bet nekā — viņš nepacietīgi man pamāja un strauji sīkiem solīšiem sāka tipināt uz lauku, kas atradās aiz mājas.

Lauks bija licis, un beigtā govs gulēja gandrīz pašā vidū. Tuvumā nebija ne koku, ne dzīvžoga, pat neviena krūmiņa. Manas cerības atrast. govi zem zibens sasperta koka uz vietas izgaisa, atstājot nepatīkamu tukšumu.

Apstājāmies pie govs, un misters Krenfords ierunājāt pirmais:

— Zibens nosperta. Nekas cits nevar būt. Negants negaiss, un mana labā gotiņa kā nopļauta.

Es paraudzījos uz zāli visapkārt lielajai īsradzci. Zāle bija izbradāta un izdangāta, vietumis atsedzot melnu zemi.

Viņa nav uzreiz nokritusi beigta. Viņai bijuši krampji — te, pats redzat, viņa izspārdījusi zāli.

— Labi, bijuši krampji, bet tas viss no zibens spēriena. — Misteram Krenfordam bija mazas, niknas ačteles, un tās tagad meta asus zibšņus pret manu apkaklīti, lietusmēteļa jostu, vclingtoniem*. Viņš nekad nespēja tiktāl saņemties, lai kādam paskatītos tieši acīs.

—  Par to es šaubos, mister Krenford. Viena no pazīmēm zibens nospertiem lopiem ir tāda, ka dzīvnieks nokrīt, kur stāvējis. Dažkārt lopiņam pat vēl zāle mutē.

— Ak, to visu es zinu, — Krenfords atcirta, kārnā seja pietvīka. — Esmu pusgadsimtu noņēmies ar lopiem, un šī nav pirmā zibens nospertā govs, ko redzu. Visas nemaz neizskatās vienādi, jūsu zināšanai.

— To es gluži labi saprotu, bet, ziniet, šīs govs nāvei var būt dažādi cēloņi. *

— Kādi cēloņi?

—  Nu, kaut vai, piemēram, antrakss, magnija trūkums, sirds nepietiekamība — varu nosaukt veselu sarakstu. Es tiešām domāju, ka jāizdara sekcija, lai varētu droši pārliecināties.

— Paklausieties — vai gribat sacīt, ka es daru kaut ko negodīgu?

—  Nē, nepavisam. Saku vienīgi, ka, pirms izrakstu apliecinājumu, man droši jāpārliecinās. Aiziesim pie Melloka, kad govs būs uzšķērsta, un, ticiet man, ja nebūs cita redzama nāves cēloņa, jūs saņemsiet atlīdzību. Apdrošināšanas ļaudis nav sīkumaini.

Mistera Krenforda plēsējputna ģīmis iegrima dziļāk apkaklē. Rokas viņš nikni sabāza kabatās.

—    Esmu visādus veterjāņus redzējis jau pirms jums. Kārtīgus, pieredzējušus vis. — Mazās ačteles nozibsnīja manas auss virzienā. — Tie nekad nav tā ķēmojušies. Kāda jēga tā noņemties? Kāpēc akurāt jums jātaisa jauni likumi?

Tiešām — kāpēc? — es nodomāju. Kāpēc padarīt šo cilvēku par ienaidnieku? Apriņķī viņam bija diezgan liela teikšana. Varasvīrs vietējā Fermeru savienībā, visu lauksaimniecības komiteju loceklis jūdzēm tālā apkaime. Viņš bija bagāts, veiksmīgs lauksaimnieks un, ja arī cilvēkiem viņš nepatika, tie tomēr respektēja viņa zināšanas un viņu uzklausīja. Jaunam veterinārārstam viņš spēja nodarīt daudz ļauna. Kālab gan neuzrakstīt apliecinājumu un nebraukt uz mājām? Tas nozīmētu, ka esmu apskatījis minēto dzīvnieku un, pēc manām domām, nāves cēlonis ir zibens spēriens. Tas būtu viegli, un Krcnfords būtu apmierināts. Ar to viss beigtos. Kāpēc šo bīstamo tipu nieka dēļ noskaņot pret sevi? Varbūt tiešām vainīgs zibens.

Pagriezos pret misteru Krcnfordu, veltīgi cenzdamies viņam ielūkoties acīs, kas pēdējā mirklī aizvien paguva novērsties sānis.

—    Man ļoti žēl, tomēr domāju, ka jāpaskatās govs iekšienē. Piezvanīšu Mellokam un palūgšu, lai atbrauc tai pakaļ, un rīt mēs varēsim to aplūkot. Satiksirfiics tur pulksten desmitos. Vai esat tā ar mieru?

—  Laikam jau man jābūt ar mieru, — Krcnfords spļautin izspļāva. — Galīgas blēņas, bet, jādomā, man jādara pēc jūsu prāta. Tikai gribu jums atgādināt — šī bija laba govs, visu astoņdesmit mārciņu vērtē. Es nevaru atļauties laist zudumā tādu naudu. Es pastāvu uzšāvām tiesībām.

—  Nešaubos, ka tiksiet pie savām tiesībām, mister Kreniord. Un, kamēr esam šeit, noņemšu asiņu paraugu, lai no iespējamiem nāves cēloņicmizslēgtu antraksu.

Fermeris visu laiku bija atradies smagas spriedzes stāvoklī. Tā kā viņš bija viens no metodistu draudzes pīlāriem, viņš nedrīkstēja pārāk izlaisties mutē, tāpēc sastrēgušo niknumu izlādēja, mežonīgi iesperdams beigtajai govij. Viņa kājas pirksti nonāca pārāk ciešā saskarē ar govs izspiedušos mugurkaulu,un dažas sekundes viņš dabūja palēkāt uz vienas kājas. Tad viņš aizkliboja uz māju.

Palicisviens,iegriezu govij ausī un paņēmu asins uztriepi uzdiviem stikliņiem. Šī saruna nebija bijusi patīkama, un arī nākamā nesolīja nekā labāka. Abas uztriepes rūpīgi ieliku kartona kastītē un devos atpakaļ uzSkeldcilas Māju, lai aplūkotu tās zem mikroskopa.

Tā nu nākamajā rītā uzpircēja pagalmā bija sapulcējusies visai drūma trijotne. Pat Džefs, gan saglabājis savu Budam līdzīgo sejas izteiksmi, īstenībā jutās dziļi aizvainots. Pārskats, ko viņš man sniedza, kad atbraucu, bija ļoti fragmentārs, tomēr es kaut kā salipināju kopainu. Džefs, izlēcis no savas kravas mašīnas un pārlaidis govij pētīgu skatienu, tūliņ bija noteicis nemaldīgu diagnozi: «Plaušu aizsērējums. To es uzreiz varu noteikt pēc acīm un pēc tā, kādā stāvoklī ir spalva uz muguras.» Pēc tam gaidījis apbrīnu un uzslavu par savu aso prātu.

Misters Krcnfords, vai palēkdamies aiz dusmām, bija uzbrēcis: «Pievaldi savu lielo, dumjo muti, Mcllok, nekā tu no tā nejēdz. Šito govi nospēra zibens, un to tev derētu atcerēties.»

Un nu, noliecies pār beigto govi, es nespēju atrast nekādu izskaidrojumu. Kad āda bija nodīrāta, nekur nekādu sasitumu pēdu. Visi iekšējie orgāni tīri un normāli.

Es atslējos taisni un ielaidu pirkstus matos. Lielais katls klusu burbuļoja, izlaizdams smirdošus tvaika mutuļus jau tā saspringušajā gaisā. Divi suņi kāri laizīja kaudzē sabērtos asiņu miltus.

Tad man pārskrēja salts šausmu drebulis. Suņiem bija uzradusies konkurence. Mazs zēniņšarzeltoti cirtainu galviņu parakņājās ar rādītājpirkstu r pa kaudzi, tad iebāza pirkstiņu mutē un ar redzamu baudu to aplaizīja.

— Paskatieties, kas notiek! — es ievaidējos.

Dīriķa vaigā iestarojās lepns tēva smaids.

—  Jā, jā, — viņš priecīgi atsaucās, — mani milti nav pa garšai četrkājainiem vien. Brīnišķīga manta — barojoša un veselīga!

Pilnīgi atguvis labo omu, viņš uzšķīla sērkociņu un sāka sūkt īsu pīpīti, kas bija biezi apskretusi ar viņa darbības lietiskajiem pierādījumiem.

Es no jauna pievērsos savam uzdevumam. — Pārgrieziet sirdi, Džef, — es palūdzu.

Džefs veikli pāršķēla lielo sirdi no augšas līdz apakšai, un es uzreiz ieraudzīju, ka tālāk man vairs nav jāmeklē. Priekškambari un kambari bija gandrīz pilnīgi apauguši ar puķukāpostu ziediņiem līdzīgu masu, kas sāka plesties no vārstuļiem. Kārpainais endokardīts, ļoti parasts cūkām, bet tikai retumis sastopams liellopu vidū.

— Te nu ir vaina, kas nogalinājusi jūsu govi, mister Krcnford, — cs sacīju.

Krcnfords piegrūda degunu pie govs sirds.

— Blēņas! Jūs taču negribēsiet man iestāstīt, ka šitādi sīkumi var nokaut tik lielu lopu.

—Tieliemaz nav tik sīki. Tie ir pietiekami lieli, lai apturētu asinsriti. Man gaužām- žēl, bet šaubu nav — jūsu govs nobeigusies no sirds nepietiekamības.

— Un kā ar zibeni?

— Diemžēl nav ne mazāko pazīmju, kā pats redzat.

— Un kā ar manām astoņdesmit mārciņām?

— Man arī tā gaužām žēl, bet faktos nekas nav grozāms.

— Faktos! Kādos faktos? Es šorīt biju ar mieru nākt šurp, un tagad jūs man gribēsiet iestāstīt nezinko.

—   Lai būtu kā būdams, man vairāk nekas nav sakāms. Viss ir skaidrs.

Misters Krcnfords sastinga savā putna stājā. Rokas pie mēteļa priekšas piespiedis, viņš bez mitas berzēja pirkstus pret īkšķi, it kā skaitīdams kārotās naudaszīmes, kas nu slīdēja ārā no pirkstiem. Seja iegrima vēl dziļāk apkaklē, iezīmējot raksturīgos vaibstus vēl asāk.

Tad viņš, man pievērsies, lūkoja izmocīt rēgainu smaidu. Un acis, kas visu laiku bija kavējušās pie mana mēteļa atlokiem, sāka mokpilnu ceļu augšup. Vienu īsu mirklīti tās sastapās ar manu skatienu, pirms trauksmīgi novērsās.

Viņš pavilka mani sāņus un uzrunāja manu ādamābolu. Aizsma- kušajam čukstam bija glaimīga pieskaņa.

—   Paklausieties, mister Hcriot, mēs abi neesam mazie bērni. Jūs zināt tikpat labi kā cs, ka apdrošināšanas sabiedrībai šis zaudējums vieglāk pieciešams nekā man. Kāpēc jūs nevarat vienkārši apliecināt, ka vainīgs zibens?

— Kaut arīcs domātu, ka tas nav biiis zibens?

—  Nu kāda, sasodīts, tam nozīme? Jūs taču varat pateikt, ka zibens, varat, vai ne? Neviens to nezinās.

Es pakasīju galvu. — Bet man, mister Krenford, nedotu mieru doma, ka es to zinātu.

— Jūs zinātu? — Fermeris bija neizpratnē.

—  Tieši tā. Un tas nebūtu labi. Es nevaru jums izrakstīt apliecinājumu par šo govi, un tas ir viss.

Apjukums, neticība, satriektas cerības pārslīdēja pār mistera Krcnforda vaigu.

—  Labi, teikšu jums vienu. Es ar to nesamierināšos. Pastāstīšu jūsu šefam par jums. — Viņš apsviedās apkārtam norādīja uz govi. — Nav ne mazākās vainiņas. Bet jūs gribat iestāstīt, ka pie visa vainīgi tie sīkie krikumiņi sirdī. Jūs nenieka nejēdzat no sava amata — jūs pat nezināt, kas tic par krikumiem!

Džefs Melloks izņēma drausmīgo pīpi no mutes.

—  Bet es gan zinu. Ir tā, kā es sacīju. Plaušu sastrēgums rodas no piena — no tā piena, kas no piena dzīslas aiztek atpakaļ ķermenī. Beigu beigās tas tiek līdz sirdij, un tad ir cauri. Tie, ko jūs redzat, ir piena kunkulīšs.

Krenfords apsviedās apkārt.

—  Aizveries, lielais stulbeni! Tu jau neesi labāks tur par to zelli. Zibens nospēra manu gotiņu. Zibens! — Viņš bija sācis gandrīz kliegt. Tad savaldījās un rāmā balsī uzrunāja mani:

—  Jūs par to vēl dzirdēsiet, mister Gudreli, un es jums teikšu tikai vienu. Manā fermā jūs vairs kāju nespersiet. — Viņš pagriezās un aiztipināja saviem ierastajiem sīkajiem solīšiem.

Es atvadījos no Džefa un gurdi iesēdos mašīnā. Jā, viss bija izdevies lieliski. Kaut jel veterinārārstam vajadzētu nodarboties tikai ar slimu dzīvnieku ārstēšanu! Bet tā nav. Ir tik daudz citādu darīšanu. Iedarbināju motoru un aizbraucu.

29. nodala

Misters Krenfords ilgi nekavējās izpildīt savus draudus. Viņš piezvanīja pie ambulances durvīm jau nākamajā dienā pēc pusdienām, kad mēs ar Zigfrīdu dzīvojamā istabā tīksmīgi baudījām pēcmaltītes cigareti. Mēs necēlāmies augšā, jo vairums fermeru, tikko piezvanījuši, nāca iekšā.

Toties suņi turējās pie ierastās kārtības. Torīt viņi bija krietni izskrējušies pa tīreli, nupat notiesājuši savas pusdienas un nu, kaudzē sakrituši, apmierināti krāca Zigfrīdam pie kājām. Vairāk par visu tiem gribējās desmit minūtes mierīgi nosnausties, bet, palikdami uzticīgi pašu izraudzītajai niknu sargsuņu lomai, ne mirkli nekavējās. Riedami visi pietraucās augšā no paklāja un izdrāzās gaitenī.

Cilvēki-bieži brīnījās, kāpēc Zigfrīds tur piecus suņus. Un ne tikai tur, bet vadā visur līdzi. Kad viņš brauca pie pacientiem, bija grūti viņu ieraudzīt starp piecām plušķainajām galvām un astēm, kas nemitīgi kulstījās; ikviens, kas tuvojās mašīnai, atkāpās šausmās no negantās riešanas, atžņiebtajiem zobiem un zvērojošām acīm, kas rēgojās mašīnas logos.

— Savu mūžu neesmu varējis saprast, kāpēc cilvēki tur suņus vienkārši lutināšanai, — Zigfrīds mēdza deklarēt, uzsizdams ar dūri sev pa ceļgalu. — Sunim jābūt noderīgam. To var izmantot fermā vai medībās, vai par pavadoni, bet pavisam nesaprotu, kāpēc tiem bez jēgas jāslaistās pa māju.

To viņš atkārtoja pastāvīgi, daudzkārt arī brīžos, kad sēdēja mašīnā, neredzams aiz suņu ausīm un izkārtajām mēlēm. Tie, kas klausījās, brīnīdamies brīnījās, noskatoties uzvisiem pieciem pēc kārtas — sākot ar milzīgo greihaundu, sīko terjeru, spanielu un beidzot ar vipetu un skotu terjeru; tomēr neviens nekad neapjautājās, kādēļ Zigfrīds pats tur suņus.

Aplēsu, ka suņi sastapās ar misteru Krcnfordu gaiteņa līkumā, un sīkāks vīriņš būtu devis kājām ziņu; bet viņš, es dzirdēju, neatlaidīgi lauzās uz priekšu. Ienākot pa dzīvojamās istabas durvīm, viņš bija noņēmis platmali un ar to atgaiņāja suņus. Tas nebija prāta darbs, jo riešana tikai pieņēmās spēkā. Acis ienācējam zvēroja un lūpas nemitīgi kustējās, tomēr sadzirdēt nekā nevarēja.

Zigfrīds, pieklājīgs kā vienmēr, piecēlās un norādīja uz krēslu. Arī viņam lūpas kustējās, viņš droši vien laipni sveicināja atnācēju. Misters Krenfords melnajā, platajā mētelī pārplivinājās pār paklāju un nometās kaktā. Suņi sasēda lokā viņam apkārt un rēja neatņēmušies. Parasti tie pēc nogurdinošās izrādes apklusa, bet šoreiz tiem laikam mistera Krenforda izskatā vai smakā kaut kas šķita netīkams.

Zigfrīds atlaidās krēslā, salika pirkstu galus kopā un ar tiesasvīra izteiksmi sejā klausījās. Lāgiem viņš palocīja galvu un samicdza acis šaurāk, it kā iegaumēdams kādu interesantu faktu. Praktiski nekas no mistera Krenforda runas nebija sadzirdams, izņemot kādu atsevišķu vārdu vai teikuma daļu.

— …atnācis ar nopietnu sūdzību… '

— …nekā nejēdz…

— …nevaru atļauties… neesmu bagātnieks…

— …šitie riebīgie suņi…

— …negribu vairs redzēt…

— …liecies mierā, nejēga suns…

— …nekas cits kā tīrā laupīšana…

Zigfrīds dziļā mierā, it kā nemaz neapzinādamies trako troksni, šķita vērīgi klausāmies, bet, kad aizritēja minūte pēc minūtes, misters Krcnfords sāka kļūt nervozs. Acis sāka spiesties uz āru un dzīslas kārnajā kaklā pietūka, kad viņš ar pēdējiem spēkiem pūlējās darīt zināmu visu, kas nospieda sirdi. Pēdīgi viņš vairs nespēja izturēt, pietraucās kājās, un brūns suņu kamols pavadīja viņu uz durvīm. Viņš vēlreiz nikni iebrēcās, vēlreiz novēzēja platmali un projām bija.

Dažas nedēļas vēlāk, ieiedams aptiekas istabā, ieraudzīju šefu jaucam kaut kādu ziedi. Viņš strādāja ļoti rūpīgi, marmora bļodiņā maisīdams un kuldams eļļaino masu.

— Ko jūs darāt? — es apvaicājos.

Zigfrīds nolika mentīti un atlieca muguru.

—  Taisu ziedi vienam kuilim. — Viņš paskatījās uzTristanu, kas arī nupat ienāca. — Un nezinu, kāda nelabā pēc man jānopūlas, ja daži ļautiņi zviln uz savas pēcpuses, nekā nedarīdami. — Viņš norādīja uz mentīti. — Tc tev būs darbiņš, Tristan. Protams, kad būsi izsmēķējis cigareti.

Viņa vaigs kļuva vēlīgāks, kad Tristans steigšus nospieda cigareti un, paņēmis mentīti, sāka strādāt.

—   Diezgan stingrs smērs, — Zigfrīds noteica, ar gandarījumu nolūkodamies uz brāļa noliekto galvu. — Tur ir ko pakult. Man jau skaustā iemetās stīvums.

Tad viņš pievērsās man.

—   Varbūt jums būs interesanti uzzināt, ka šitā ziede tiek taisīta jūsu draugam Krenfordam. Viņa godalgotajam kuilim. Tam uz muguras uzmeties nelāgs jēlums, nu kungs uztraucies līdz nāvei. Tas kuilis viņam izstādēs ienes lielu naudu, un būtu liels posts, ja tam atgadītos kas ļauns.

— Tātad mums vēl joprojām ir darīšana ar Krenfordu?

— Jā, dīvains joks, netiekam un netiekam no viņa vaļā. Man netīk zaudēt klientus, bet no šī vīra es atkratītos labprāt. Jūs viņš pēc tās zibens būšanas vairs ne acīs negrib redzēt un skaidri izrāda, ka arī par mani nav augstās domās. Viņš man atklāti pateica, ka nekā laba es viņa lopiem izdarījis neesot, ka būtu bijis prātīgāk, ja viņš vispār ncbuiu man zvanījis. Un, kad saņem rēķinu, tad gaužas tā, ka žēl metas klausoties. No viņa vairāk nepatikšanu nekā labuma, bet pats galvenais — man ir pretīgi uz viņu paskatīties. Tomēr vaļā viņš nelaižas, sasodīts, neparko nelaižas vaļā.

—   Viņš itin labi zina, uz kuras puses maizes rikai sviests, — es atteicu. — Viņš saņem pirmklasīgus pakalpojumus, un gaušanās ir tikai taktika panākt atlaidi rēķinos.

—  Jums varbūt taisnība, bet es ļoti vēlētos rast kādu pieklājīgu iespēju, kā tikt no viņa vaļā, — Viņš uzsita Tristanam uzpleča. — Labi, nepārpūlies. Pietiks. Ieķepē to ziedes traukā un uzlipini lietošanas pamācību: «Trīsreizdienā bagātīgi ieziest kuilim muguru, ar pirkstiem rūpīgi iemasējot ādā.» Un nosūti pa pastu misteram Krcnfordam. Un pie viena aiznes uz pastu un nosūti uz Līdsas laboratoriju ekskrementu paraugu analīzei. — Viņš pasniedza, brālim prāvu sīrupa bundžu, līdz malām pilnu ar smirdošiem šķidriem mēsliem.

Pieprasīt šādus paraugus un nosūtīt tos uz laboratoriju caurejas slimību, parazīttārpu utt. analīzei bija parasta lieta; visiem paraugiem piemita viena kopīga īpašība — tie bija ļoti lieli. Analīzei nevajadzēja vairāk kā pāris tējkarošu tiesas, bet fermeri neskopojās. Viņi, šķiet, jutās patīkami pārsteigti, ka dakteris neprasīja nekā vairāk kā mazliet mēslu no vircas notekrenes; atmetuši ierasto taupību, viņi dāsni piepildīja lielāko trauku, kādu varēja sameklēt. Par mūsu protestiem viņi nelikās ne zinis un rīkojās pēc principa: «Ņemiet droši, mums tās mantas netrūkst.»

Tristans piesardzīgi saņēma skārda bundžu un sāka meklēties pa plauktiem.

— Laikam izbeigušies visi stikla trauciņi analīžu paraugiem.

— Jā, izbeigušies gan, — Zigfrīds apstiprināja. — Taisos tos pasūtīt. Bet nekas,aizvāko to pašu bundžu, tikai aizspied vāku labi cieši, tad kārtīgi iesaiņo brūnā papīrā. Gan jau aizceļos līdz laboratorijai bez bēdu.

Pagāja tikai trīs dienas, līdz Krenforda vārds atkal atskanēja mūsu mājā. Zigfrīds izskatīja rīta pastu, pasvieda reklāmas prospektus uz vienu pusi, bet rēķinus un kvītis krāva kaudzītē, līdz piepeši aprima. Klusēdams viņš lasīja uz zila piezīmju papīra rakstītu vēstuli un lasīdams sastinga kā statuja, kamēr tika līdz vēstules beigām. Pēdīgi viņš pacēla galvu, sejā nebija nekādas izteiksmes.

—  Džeims, šī ir indīgākā vēstule, kādu jebkad esmu saņēmis. To raksta Krenfords. Nu viņš šķiras no mums uz mūžīgiem laikiem un grasās sūdzēt mūs tiesā.

— Ko tad mēs šoreiz esam sagrēkojuši?

—   Apsūdz mūs viņa personas smagā apvainošanā un viņa kuiļa veselības apdraudēšanā. Viņš raksta, ka mēs viņam esot aizsūtījuši pilnu sīrupa bundžu govs sūdu līdz ar lietošanas pamācību: ieberzēt ar tiem kuilim muguru trīsreiz dienā,

Tristans, kas bija sēdējis pusaizkritušām acīm, pēkšņi pilnīgi pamodās. Viņš nesteidzīgi piecēlās un sāka virzīties uz durvju pusi. Bija jau satvēris kliņķi, kad nogranda brāļa balss:

— Tristan! Nāc atpakaļ! Apsēdies, man šķiet, mums būs kaut kas pārrunājams.

Tristans apņēmīgi izslēja galvu, gaidīdams vētras sākšanos, bet Zigfrīds izskatījās apbrīnojumi mierīgs. Arī balss skanēja mīlīgi.

— Tad nu atkal esi ko nostrādājis. Kad es beidzot sākšu apjēgt, ka tev nedrīkst uzticēt pat visvienkāršāko uzdevumu? Nosūtīt divus nieka sainīšus patiesi nav sarežģīts darbs. Bet tu izmanies pat to saputrot. Tiki aplam uzlīmējis zīmītes, vai ne?

Tristans mulsi grozījās uz krēsla.

— Man šausmīgi žēl, nesaprotu, kā…

Zigfrīds pacēla roku.

—   Neuztraucies. Tev laimējies — kā vienmēr. Ja šis burvīgais numurs būtu gadījies ar kādu citu, tā būtu katastrofa, bet ar Krcnfordu tā ir dievišķa providence. — Viņš uz mirkli apklusa, un acis viņam kļuva gluži sapņainas. — Lietošanas pamācībā bija rakstīts, ka ziede rūpīgi jāieberž ar pirkstiem. Un misters Krenfords min, ka sainīti saņēmis, sēdēdams pie brokastgalda… Jā, Tristan, liekas, tev laimējies atrast īsto veidu. Ar to, jādomā, viņam pietiks.

— Bet kā ar tiesu? — es ieminējos.

—  Nu, man šķiet, par to varam neraizēties. Misters Krenfords ļoti augstu vērtē savu personu. Padomājiet vien — kā tas izklausītos tiesā. — Saburzījis vēstuli, viņš to iemeta papīrgrozā. — Ceļamies, laiks sākt darbu.

Mums pa priekšu viņš gāja no istabas ārā, bet gaitenī negaidot apstājās. — Protams, paliek vēl otrs jautājums. Nevaru iedomāties, kā laboratorijā no tās ziedes iztaisīs analīzi.

30. nodaļa

Šoreiz cs tiešām biju noraizējies par Trikiju. Biju tikko apturējis mašīnu, kad ieraudzīju viņu kopā ar saimnieci, un jutos satriekts par sunīša izskatu. Viņš bija neiedomājami aptaukojies un izskatījās kā pāri mēram piestūķēta sardele ar divām kājām katrā galā. Acis bija apsarkušas un asaroja, viņš stingi blenza uz priekšu, starp pavērtajiem žokļiem karājās mēle.

Misis Pamfrija steidzās paskaidrot:

—  Viņš bija tik apātisks, mister Heriot. Pavisam zaudējis enerģiju. Nodomāju, ka viņš cicš no barības trūkuma, tādēļ mazliet piebaroju starp maltītēm, lai atkopjas — teļa kājiņu recekli, iesala ekstraktu un zivju eļļu, bet vakaros bļodiņu Horlika piena maisījuma — īstcjļjībā nekā sevišķa.

— Vai pārtraucāt dot saldumus, kā jums liku?

—  Drusciņ centos gan, bet man likās, ka viņš ir tik vārgs. Nācās piekāpties. Viņam tik ļoti garšo kūciņas ar krēmu un šokolāde. Es nespēju viņam to liegt.

Paskatījos vēlreiz uz šuneli. Skaidrs, kur visa nelaime slēpās. Trikija vienīgais trūkums bija rijība. Nekad nebija piedzīvots, ka viņš atteiktos no barības; viņš bija ar mieru ēst jebkurā dienas vai nakts stundā. Un man neviļus ienāca prātā vēl visi tie gardumi, kurus misis Pamfrija nepieminēja: plānie cepumiņi ar pastēti, mīkstās konfektes, treknie trifeļi — tas viss Trikijam ļoti garšoja.

— Vai viņš dabū pietiekami izkustēties?

— Jā, mēs abi, kā redzat, izejam pastaigāties, bet Hodžkins saslima ar lumbago, tāpēc pēdējā laikā neviens viņam nav mētājis aplīšus.

Centos runāt bargi.

—   Saku jums pavisam nopietni — ja jūs tūdaļ nesamazināsiet barošanu un neparūpēsieties, lai viņš dabū izskrieties, viņš tiešām smagi saslims. Jums jānocietina sirds un jātur viņš stingrā diētā.

Misis Pamfrija sāka lauzīt rokas.

— Ai, es pūlēšos, mister Heriot. Saprotu, ka jums taisnība, bet man ir grūti to izpildīt, tik gauži grūti. — Galvu noliekusi, viņa devās projām pa ceļu tādā gaitā, it kā būtu apņēmusies tūdaļ ieviest jauno režīmu.

Es domīgi nolūkojos aizgājējiem pakaļ. Trikijs neveikli lampatāja nopakaļ, mugurā tam bija tvīda mētelītis; viņam bija vesela garderobe šādu mētelīšu — tvīda vai rūtoti vilnas mētelīši saltam un Iictusmētclīši slapjam laikam. Sagumis mazais šunelis gurdi vilkās pavadā. Nodomāju, ka uz vēstīm no misis Pamfrijas nebūs ilgi jāgaida.

Gaidītais zvans atskanēja pēc dažām dienām. Misis Pamfrija bija izmisusi. Trikijs vairs nekā neēdot. Pat visiemīļotākajiem ēdieniem ne virsū neskatoties; bez tam viņam uznākot vemšanas lēkmes. Augu dienu tikai guļot uz paklāja un smagi elšot. Negribot iziet pastaigās, vispār negribot nekā.

Es visu izplānoju jau priekšlaikus. Vienīgā iespēja bija Trikiju uz kādu laiku aizvākt no mājām. Apsvēru, ka viņš uz dažām nedēļām jāhospitalizē un jāpatur uzraudzībā.

Nabaga kundzene gandrīz noģība. Viņa nekad vēl nebija dzīvojusi šķirta no sava mīluļa un bija pārliecināta, ka tas nonīks un nomirs, ja diendienā viņu neredzēs. /

Taču es nepiekāpos. Trikijs bija ļoti slims, un šībija vienīgā iespēja, kā viņu glābt; nodomāju, ka visprātīgāk būs viņu pievākt tūliņ, un, misis Pamfrijas vaimanu pavadīts, aiznesu sedziņā ietīto šuneli uz mašīnu.

Visa mājas saime bija sacelta kājās, kalpones skraidīja iekšā un āra, stiepdamas dienas midzinu un nakts midzinu, Trikija iecienītos spilvenus, rotaļlietas, gumijas aplīšus, brokasta bļodiņu, pusdienu bļodiņu, vakariņu bļodiņu. Redzēdams, ka manā mašīnā visas šīs mantas sakraut nevarēs, taisījos braukt projām. Kad mašīna jau sāka kustēt, misis Pamfrija, izmisīgi iekliegdamās, iemeta pa logu veselu kaudzi mētelīšu. Pirms apgriezu mašīnu, paraudzījos atpakaļ; visi mirka asarās.

Kad tikām uz ceļa, uzmetu skatienu Trikijam, kas elsdams gulēja man līdzās uz sēdekļa. Noglaudīju tam galviņu, un tas, saņēmis visus spēkus, centās paluncināt asti.

— Nabaga vecīt, tu esi pavisam pie gala, bet man šķiet, ka zinu, ka tevi ārstēt.

Kad atbraucām, mani aplenca mūsmāju suņi. Trikijs vienaldzīgām acīm blenza uz trokšņaino baru un, kad noliku viņu zemē, palika nekustīgi guļam uz paklāja. Mūsu suņi, īsu brītiņu viņu apostījuši, laikam nosprieda, ka nekā interesanta nav, un nelikās par viņu vairs zinis.

Saklāju viņam vietiņu lēzenā kastē līdzās pārējo suņu guļvietai. Divas dienas noturēju viņu, nedodams ēst, bet dodams daudz ūdens. Otras dienas nogalē viņš sāka izrādīt zināmu interesi par apkārtni un trešajā dienā, izdzirdis suņus pagalmā draiskojamies, iesmilkstējās.

Tiklīdz atvēru durvis, Trikijs izčāpoja ārā, kur viņu savā pārziņā tūdaļ pārņēma greihaunds Džojs un Jā draugi. Izvalstījuši nepazīstamo šuneli pa zemi un to kārtīgi pārbaudījuši, mājas suņi aizskrēja uz dārzu. Trikijs devās viņiem pakaļ, gan zvalstīdamies, tomēr ieinteresēts.

Vēlāk man todien gadījās būt klāt suņu barošanas laikā. Uzmanīgi noraudžījos, kā Tristans salej bļodās barību. Visi metās turp, un drīz vien atskanēja ļoti steidzīga lakšana, jo ikviens zināja — kas aizkavēsies, tam būs atlikušajā ēdienā jādalās ar tiem, kas tikuši galā ātrāk.

Kad suņi bija paēduši, Trikijs cītīgi apstaigāja tīri izkoptās bļodiņas un dažās no tām uzlaizīja pa atlikušam kriksītim. Nākamajā dienā arī viņam tika nolikta bļodiņa, un es priecīgs vēroju, ka viņš pielampatā pie tās.

Kopš šī brīža viss strauji gāja uz labo pusi. Es viņu nekādā veidā neārstēju, bet viņš augu dienu skrēja kopā ar citiem suņiem, un neviena draudzīga izplūkšanās nenotika bez viņa līdzdalības. Viņš atklāja, cik tas brīnišķīgi, ja ik pa brīdim tiec izvārtīts un drusku pavillots. Suņi viņu bez ierunām uzņēma par bara locekli; plušķainajā pulk3 mazais zīdainais jociņš maltīšu laikā cīnījās kā tīģeris par savu tiesu un vakaros devās kopā ar citiem uz veco vistu kūti žurku medībās. Savu mūžu viņš nebija piedzīvojis tik laimīgas dienas.

Misis Pamfrija, baiļu tirdīta, visu šo laiku turējās aizkulisēs, desmit reižu dienā pa tālruni pieprasīdama biļetenu. Es likos nedzirdam jautājumus, vai Trikija spilveni tiek regulāri uzbužināti, vai viņš valkā laika apstākļiem atbilstošo mētelīti; toties mierīgu sirdi varēju pateikt, ka sunītim briesmas vairs nedraud un ka tas strauji atveseļojas.

Vārds «atveseļojas» laikam bija misis Pamfrijai šķitis īpaši nozīmīgs. Viņa sāka mums piesūtīt svaigas olas pa divi dučiem uzreiz, lai lās palīdzētu nostiprināt Trikija veselību. Vienu laimīgu brīdi mēs dabūjām brokastīs katrs divas olas, bet, kad šurp sāka ceļot heresa pudeles, mūsu mājturībai pavīdēja nepieredzēta uzplaukuma iespējas.

Šis heress bija tas pats burvīgais dzēriens, ko es tik labi pazinu un kam vajadzēja spēcināt Trikija asinis. Pusdienas pārvērtās par svinīgu ceremoniju ar divām glāzēm pirms maltītes un vēl dažām maltītes laikā. Zigfrīds un Tristans pārmaiņus uzdzēra uz Trikija veselību, un viņu runas māksla kļuva ar katru dienu pilnīgāka. Man, kā pieklājas pasākuma sponsoram, allaž vajadzēja teikt atbildes tostus.

Mēs gandrīz neticējām savai laimei, kad pienāca konjaka sūtījums. Divām pudelēm Cordon Bleu bija uzdevums pilnīgi nostabilizēt Trikija veselību. Zigfrīds nezin no kurienes izraka apaļvēderainas glāzes, kas ii kā piederot viņa mātei. Pirms tam nebiju tās manījis, bet nu tās mums dažus vakarus kalpoja, kad baudījām cēlo dzērienu, vispirms to paskalinot glāzē, tad ieelpojot smaržu un tikai tad godbijīgi ceļot pie lūpām.

Tās bija līksmas dienas, kas sākās ar olām brokastīs, ar zināmu kāpinājumu turpinājās pusdienās, kad tika iebaudīts heress, un beidzās vakarā dievišķā greznībā pie kamīna ar konjaku.

Kārdinājums paturēt Trikiju pie mums labi ilgi bija liels, bet es zināju, cik smagi to pārdzīvo misis Pamfrija, un pēc divām nedēļām jutos spiests viņai piezvanīt un pateikt, ka sunītis vesels un gaida, lai to ved uz mājām.

Jau pēc dažām minūtēm-pie mūsu mājas apstājās trīsdesmit pēdas melna, mirdzoša metāla. Šoferis atvēra durtiņas, un es plašajā interjerā misis Pamfriju gandrīz nevarēju samanīt. Rokas viņa bija cieši sažņaugusi pie krūtīm; lūpas viņai drebēja. .

— Ak, mister Heriot, sakiet, vai viņam tiešām ir labāk?.

— Jā, pavisam labi. Jums nemaz nav jākāpj ārā no mašīnas. Tūliņ viņu jums atnesīšu.

Iegāju cauri mājai dārzā. Zālienā kūleņoja milzīgs suņu kamols un tā vidū, plīvojošām ausīm, asti kulstīdams, plosījās mazais, zeltainais Trikijs. Divās nedēļās viņš bija kļuvis par vingru, muskuļainu

dzīvnieku; skriešanā viņš turējās līdzi baram, lēkšojot nostiepās kā stiga, ar krūtīm gandrīz skardamies pie zemes.

Aiznesu viņu cauri gaitenim ārā pie mašīnas. Šoferis joprojām stāvēja pie atvērtajām durtiņām, un Trikijs, ieraudzījis saimnieci, izrāvās man no rokām un žilbinošā lēcienā ielidoja viņai klēpī. Viņa izdvesa pārsteigtu: — Oob! — un tad tik tikko spēja paglābties, kad Trikijs sāka viņu laizīt un priecīgi riet.

Kamēr turpinājās vētrainā apsveicināšanās, es palīdzēju šoferim sanest mašīnā matračus, rotaļlietas, spilvenus, mētelīšus un bļodiņas; nekas no visa tā nebija lietots. Kad mašīna sāka braukt, misis Pamfrija izliecās pa lodziņu. Acīs viņai spīdēja asaras. Lūpas drebēja.

— Ai, mister Heriot! r- viņa iesaucās. — Kā lai Jums pateicos? Tas ir izdziedināšanas augstākais sasniegums.

31. nodala

No miega uztrūkos pēkšņi, sirds satraukti un dobji dauzījās gandrīz vai taktī ar neatlaidīgo tālruņa zvanīšanu. Šie aparāti pie gultas, protams, bija uzlabojums vecajā sistēmā, kad vajadzēja lēkšot lejā un drebināties kailām kājām uz gaiteņa aukstajām flīzēm; bet spējā iezvanīšanās pie pašas auss dažas stundas pēc pusnakts, kad ķermenis noguris un pretestība vājināta, bija satriecoša. Jutu, ka man tāds trieciens nav piemērots.

Balss viņā galā skanēja aizskaroši mundri.

— Man te ķēve taisās atnesties. Liekas, ka viņai īsti labi nevedas. Laikam kumeļam nepareiza guļa — vai varat atbraukt palīgā?

Mans kuņģis savilkās cietā kamolā. Tas nu bija mazliet par daudz; rausties nakts vidū augšā no gultas jau bija pietiekami briesmīgi, bet ļaunumu vēl divkāršot — tas bija negodīgi, tā bija skaidra nežēlība. Biju aizvadījis grūtu dienu un jutos laimīgs, ka ap pusnakti tiku zem segas. Pulksten vienos mani izcēia un aizsauca saņemt teļu, kas nāca pasaulē sasodīti ačgārni; kad atgriezos, pulkstenis bija jau gandrīz trīs. Cik tas rāda pašreiz? Dieviņ, žēlīgais, biju nogulējis tikai dažas minūtes! Un piedevām — kumeļš! Divreiz grūtāk, nekā saņemt teļu. Kas gan tā par dzīvi! Kāda sasodīti draņķīga dzīve!

Nošļupstēju klausulē: — Labi, mister Dikson, tūliņ braukšu, — un žāvādamies, staipīdamies un juzdams stīvumu visos kaulos, pār- streipuļoju pār istabu. Noskatījos uz krēslā samesto drēbju kaudzi; biju tās novilcis, tad atkal uzģērbis, pēc tam vēlreiz novilcis, un kaut kas  manī sadumpojās, iedomājoties, ka no jauna tās jāvelk mugurā. Vārgi nostenēdamies, paņēmu pie durvīm pakārto lietusmēteli, uzrāvu to uz pidžamas, nokāpu lejā, kur pie ambulances durvīm stāvēja mani velingtoni un iekāpu tajos. Nakts bija silta, kāda jēga ģērbties, tikpat fermā būs atkal jāģērbjas nost.

Atvēru sētas puses durvis un lēnām slāju cauri garajam dārzam; nogurušais prāts gandrīz vai nemanīja liego smaržu, kas dvesmoja dārzā. Sasniedzis pagalmu, atvēru vārtus uz gatvi un izbraucu mašīnu no garāžas. Ēkas aizmigušajā pilsētā blāvi uzspīdēja, kad mašīnas starmeši apgaismoja aizslēģotos veikalus un logus ar cieši aizvilktiem aizkariem. Visi gulēja saldā miegā, visi, izņemot mani, Džeimsu Heriotu, kas izmocīts un pārguris brauca pretī jaunam, grūtam ' darbam. Kāda nelabā dēļ man vajadzēja kļūt par veterinārārstu uz laukiem? Droši vien esmu bijis plānprātīgs, izraudzīdamies darbu, kurā jāstrādā septiņas dienas nedēļā un piedevām vēl naktīs. Lāgiem man likās, ka šis darbs ir dzīva, ļaundabīga būtne, kas mani nemitīgi pārbauda, izsūc, spiež mani aizvien smagāk, lai tikai pieredzētu, kad un kā es salūzīšu un būšu pagalam.

Reakcija, kas mani izvilka no sevis žēlošanas dziļā ūdens un izcēla, vēl slapju un pilošu, realitātes krastā, bija pilnīgi neapzināta, tomēr es sāku domāt par vistuvāko nākotni un cik necik atguvu dabisko optimismu. Pirmkārt, Diksona ferma atradās Deilas lejgalā pašā ceļa malā, bez tam pie Diksoniem bija tolaik vēl neierastā greznība — elektriskā apgaismošana visās ēkās. Un es vispār nemaz nevaru būt tik šausmīgi noguris — divdesmit četrus gadus jauns un spēka pārpilns. Šo to es vēl spēju izturēt.

Pasmaidīju pats par sevi un iegrimu pusnesamaņā, kas tanīs laikos man bija visai normāls stāvoklis — miegaina ajtslēgšanās no visām izjūtām, izņemot pašreiz darāmo darbu. Pēdējos mēnešos daudzkārt biju piecēlies no gultas, aizbraucis tālu uz laukjern, kārtīgi nodarījis darbu un atgriezies gultā, vispār nemaz īsti nepamodies.

Pie Diksoniem bija tieši tā, kā jau domāju. Skaistā Kiaisdcilas ķēve atradās labi apgaismotā prāvā steliņģī, un es izjutu dziļu pateicību, kad varēju visus instrumentus novietot pa rokai. Kamēr lēju antiseptisko līdzekli spainī ar kūpošu ūdeni, redzēju ķēvi konvulsīvi pastiepjamies, taču rezultāta nebija, kumeliņa kājas neparādījās. Skaidrs, ka kumeļš guļ nepareizi. - *

Vēl joprojām par to intensīvi domādams, novilku lietusmēteli, un fermera skaļie smiekli mani rautin izrāva no sapņainības.

— Debcstēvs, žēlīgais, kas tad tas par traku mundieri?

Es paraudzījos lejup uz savu pidžamu, kas bija blāvi gaišzila ar ļoti platām svītrām.

—  Tas, mister Dikson, — es dziļā pašcieņā atbildēju, — ir mans naktstērps. Netērēju laiku, lai apģērbtos.

— Ja, nu redzu gan. — Fermera acīs zibēja šķelmība. — Piedošanu, bet es uz mirkli nodomāju, ka nav atbraucis īstais. Viņgad es Blekpūlā redzēju vienu zelli akurāt tādu ka jūs, un ancuks ar akurāt tads pats, tikai tam vēl bija galvā strīpaina gardibene un rokā spieķis. Tamējais dancoja.

—   Diemžēl nevarēšu pakalpot, — es, grūtsirdīgi smaidīdams, atteicu. — Neesmu pāšreiz īstajā noskaņā.

Noģērbos līdz vidum kails un ar interesi ievēroju dziļās, sarkanās brūces, ko pirms pāris stundām manā delmā bija iecirtuši telēna zobi. Tic zobeļi bija kā bārdas nazīši — norāva'pa gabalam ādas ikreiz, kad slidināju roku tiem garām.

Kad sāku taustīties pēc kumeļa, ķēve nodrebēja. Nekā, sākumā itin nekā, tad beidzot sataustīju asti un iegurņa kaulus, kumeļa ķermeni un pakaļkājas, taču tās pazuda tālāk, nekā mana roka spēja aizsniegt. Sķērsguļa. Amata pratējam darbs gaužām vienkāršs, ja darīšana ar teļu, bet ļoti sarežģīti ar ķēves mazuli, jo kumeļiem ir neganti garas kājas.

Pusstundu ņēmos nosvīdis un elsdams, nopūlēdamies gan ar virvi, gan ar trulu āķi stibas galā, līdz beidzot pagriezu vienu kāju atpakaļ. Otra kāja atliecās viegli, un arī ķēve, šķiet, saprata, ka šķēršļi novērsti. Viņa sasprindzinājās, spēcīgi paspieda, un kumelēns kā šauts izlidoja salmos kopā ar mani, jo biju to aptvēris ar abām rokām. Ļoti nopriecājos, juzdams mazuli spēcīgi ķepurojamies; kamēr pūlējos, nebiju jutis kustības un nospriedu, ka kumeliņš beigts; bet tas bija ļoti dzīvs, purināja galvu un izspraiļslāja piaccntālo šķidrumu, ko bija ieelpojis, tik ilgi kavēdamies.

Kad biju noberzies dvielī, pagriezos un ieraudzīju fermeri ar pārspīlēti stingu sejas izteiksmi; viņš turēja manu košo pidžamas jaku un svinīgi sacīja: — Atļaujiet, ser.

—  Okei, okei, — es nosmējos, — nākamreiz būšu apģērbies, kā nākas.

Kad es kravāju savas mantas mašīnas bagāžniekā, fermeris pa roku galam nometa uz pakaļējā sēdekļa sainīti.

—  Tur jums kāds mazumiņš sviesta, — viņš nopurpināja. Kad iedarbināju mašīnu, viņš noliecās pie lodziņa.

— Es par to ķēvi esmu diezgan augstās domās un traki gribēju dabūt no viņas kumeliņu. Paldies, puis, lielu paldies.

Projām braucot, dzirdēju vēl viņa atvadu sveicienu:

— Priekš tāda jokupētera — darbs uz goda.

Atgāžos sēdeklī ērtāk un caur smagiem plakstiem vēroju tukšo ceļu, kas aizstiepās palsajā rītausmā. Saule jau bija uzlēkusi — koši sarkana lode vēl visai zemu virs dūmakā tītajiem laukiem. Jutos ārkārtīgi apmierināts, sirdi sildīja atmiņas par kumelēnu, kas visiem spēkiem pūlējās uzslictics ceļos, bet ķēmīgi garās kājas vēl šļuka katra uz savu pusi. Cik labi, ka tas ziķcris beigu beigas tomēr dzīvs — ir tik nejēdzīgi saņemt beigtu mazuli.

Diksona ferma atradās Deilas lejgaia, kur upe izpletās platumā un turpināja ceļu pa Jorkas lielo līdzenumu. Man iznāca šķērsot ceļa cilpu, kas Vestrīdingu savieno ar rūpnieciskajiem zicmejaustrumicm. No kafejnīcas šosejas malā, kurā braucējus apkalpoja augu diennakti, cēlās šaura dūmu strūkliņa, un, kad es, iebraukdams līkumā, samazināju ātrumu, mašīnā iespiedās tikko jaušama, bet kārdinoša ēdiena smarža; nekas īpašs, bet es uzreiz iztēlojos karstas desiņas, pupas, tomātus un ceptus kartupeļus.

Manu dieniņ, kā gribējās ēst! Paskatījos pulkstenī; ceturksnis prri pieciem. Pie ēšanas netikšu vēl krietni ilgi. Iegriezu mašīnu platajā piebrauktuvē starp kravas automobiļiem.

Steidzoties uz kafejnīcu, kur vēl dega gaisma, nolēmu nebūt rijīgs. Nekā liela, tikai vienu garšīgu sviestmaizi. Biju šeit jau agrāk kādreiz iegriezies, sviestmaizes te tiešām labas; un pčc tik grūtas nakts esmu icstiprināšanos godam nopelnījis.

Iegāju siltajā telpā, kur kravas mašīnu šoferi sēdēja pie bagātīgi piekrautiem šķīvjiem, bet, kad es gāju telpai cauri, cītīgā ēšana pierima un iestājās dīvains klusums. Viens resnis ādas žakete sastinga arCdicna pilnu dakšiņu pusceļā uz muti, bet viņa kolēģis, ar eļļainu roku satvēris lielu tējas krūzi, acis iepletis, skatījās manī kā brīnumā.

Man iešāvās prātā, ka pidžama ar košajām svītrām un vēl piedevām velingtoni šai apkārtnē varbūt izskatās mazliet neparasti, un es žigli aizpogāju lietusmēteli, kas, man ienākot, bija brīvi plīvojis. Taču arī aizpogāts tas nebija nekāds labais apsegs, jo vismaz par pēdas tiesu pidžamas bikšu staras bija redzamas virs vclingtonu zemajiem stulmiem.

Es apņēmīgi devos pie letes. Neizteiksmīga blondīne, iespīlēta netīrā baltā virsvalkā, kam uz krūšu kabatiņas bija izšūts «Dora», stulbi blenza uz mani.

— Vienu šķiņķa maizīti un tasi bovrila tējas, lūdzu, — es aizsmacis » sacīju. Kamēr blondīne iebēra tasē tējkaroti bovrila un piepildīja tasi ar verdošu ūdeni, es kaut kā nepatīkami ievēroju klusumu aiz muguras un sajutu daudzas acis raugāmies uz maniem lieliem. Pa labi redzēju resno ādas žaketē. Viņš nu bija piebāzis pilnu muti ar ēdamo un apcerīgi gremoja.

— Ir gan visādi tipi, ko, Ernest? — viņš tiesneša balsī ierunājās.

— Ir, Kenct, skaidrs, ka ir, — kolēģis atbildēja.

—  Vai tu, Ernest, domā, ka Jorkšīras lauku džentlmeņiem šopavasar tāda mode uzradusies?

— Var jau būt, Kenet, var būt.

Ieklausījies irgošanā aiz muguras, nodomāju, ka tic abi ir šai kafejnīcā atzīti jokdari. Vajadzēs ātri paēst un iet projām. Dora pastūma ar biezu šķiņķa šķčli apklāto maizes riku pa leti uz manu pusi un kā aizmigusi noteica:

— Vienu šiliņu.

Iebāzu roku mēteļa kabatā, bet sataustīju vienīgi oderi. Kungs, tētīt, nauda taču man palika biksēs, Darovbijā! Mani pārņēma šķe- banas šausmas, kad sāku drudžaini, bezjēdzīgi grābstīties pa mēteļa kabatām.

Uzmetu blondīnei izmisušu skatienu, kad redzēju, ka viņa aizvāc sviestmaizi un paslēpj to zem letes.

—  Es, redziet, esmu iznācis bez naudas. Neesmu šeit pirmoreiz — vai jūs mani nepazīstat?

Dora tikai nicīgi papurināja galvu.

—   Tas nekas, — es nomurmulēju, — ienesīšu, kad nākamreiz braukšu garām.

Doras sejas izteiksme nemainījās, tikai viena uzacs mazliet pacēlās; viņa pat negrasījās vilkt sviestmaizi ārā no slēptuves.

Man bija prātā vairs tikai bēgšana. Izmisīgi sāku sīkiem malciņiem d-zert karsto dziru.

Kcncts atstūma tukšo šķīvi nostāk un sāka ar sērkociņu bakstīt zobus.

— Ernest, — viņš ierunājās, it kā nule nācis pie svarīga slēdziena, — man gribētos sacīt, ka šitenais kungs ir maķenīt jancīgs.

— Jancīgs? — Ernests iesprausloja tējas krūzē. — Drīzāk gan galīgi kerts.

— Jā, bet gluži ne tik ķerts, Ernest, lai maksātu par to, ko apēd.

— To tu pareizi trāpīji, Kcnet, kā naglai uz galvas.

— Vai ne? Tagad viņš iztemps krūzīti labas tējas un, ja nebūtu tik ilgi grābstījies pa kabatām, būtu nokampis arī sviestmaizi. Nebijusi Dora tik veikla, tad pēc piecām sekundēm šķiņķis jau būtu šim zobos.

—   Tiesa gan, tiesa, — nomurdēja Ernests, kā likās, gaužām apmierināts, ka tik labi tēlo taisnīgu cilvēku.

Kenets nometa sērkociņu, ar troksni izsūkāja cauros zobus un atlaidās krēslā.

— Vēl jau varētu būt cits numurs, kas mums neienāca prātā. Varētu būt, ka izmucis.

— Tu domā, izmucis cietumnieks, Kenet?

— Domāju gan, Ernest, nudien, domāju.

— Bet tiem ir bultu zīmes uz drēbēm.

—  Citiem ir, citiem nav. Es tā kā būtu kur dzirdējis, ka cietumos sākuši dot mugurā strīpainus apģērbus.

Nu man pietika. Ļaudams notecēt rīklē pēdējiem sūrajiem bovrila pilieniem, metos taisnā ceļā uz durvīm. Kad spēru pirmo soli ārā saulītē, dzirdēju vēl Kcneta pēdējo atziņu:

— Varbūt viņš izbēdzis no kādas darba kolonijas. Paskaties, kas par zābakiem.

Izskaņa

Atceros - bija pēcpusdiena, un saule karsēja bez žēlastības. Sasēdināju mašīnā Zigfrīda suņus un aizbraucu uz kādu vietu, kur zaļa vecu raktuvju taka aicināt aicināja augšup gar stāvu krauju. Pastaigādamies aizgājām pāris jūdžu pa mīksto velēnu un sākām rāpties augšā tieši pa krauju cauri smaržīgiem ērgļu paparžu ceriem un mušu sanoņai līdz pašai virsotnei, kur mūs draudzīgi sagaidīja viegla vējpūsma un no kurienes varēja pārredzēt visus Deilas līkumus, gandrīz visu apkārtni, sākot ar pašu augšu, kur slējās kailās virsotņu smailes, līdz pat auglīgajai, tīrumu izraibinātajai, saules apspīdētajai ielejai tālu apakšā.

Sēdēju viršos, man apkārt lokā dēku gaidās tupēja suņi, un ap mums dvesmoja svaigums, smaržas, ko vējš bija nozadzis sasilušajai zālei un kautrajām tīreļa puķēm. Šī smarža mani sveicināja, kad pirms gada Darovbijā izkāpu no autobusa. Šai brīdī es apjēdzu, ka esmu nogājis pilnu ciklu — nostaigājis maģisko pirmo apli.

Un viss bija noticis tur lejā. Daudzas no mūsu apkalpojamām fermām bija redzamas no vietas, kur sēdēju; pelēku akmeņu iežogojumos, no tālienes skatot ies — visos laukos izkaisīti nekustīgi punktiņi. Lielajā attālumā tie nebija pazīstami, tāpat kā kaujulauki, kuros tiku izcīnījis pirmās cīņas, sākot ar brīnišķīgu veiksmi un beidzot ar izmisīgām sakāvēm.

Tur lejā dzīvoja gan cilvēki, kas domāja, ka esmu gluži pieņemams veterinārārsts, gan arī tādi, kas mani uzskatīja par lādzīgu idiotu; daži, kas bija pārliecināti, ka es esot ģēnijs, un viens vai divi, kas man uzrīdītu suņus, ja es celtu kāju viņu pagalmā.

Tas viss-vienā gadā. Kā būs pēc trīsdesmit gadiem? Ko lai saku? Izrādījies,-ka ir bijis gandrīz tāpat.

Un ko lai saka par dzīvniekiem, ap kuriem noris visa mana mazā drāma? Cik žēl, ka viņi neprot runāt, jo būtu burvīgi uzzināt viņu ieskatus. Ir šis tas, ko man patiesi gribētos izdibināt. Ko viņi domā par savu un savu ciltsbrāļu dzīvi? Ko viņi domā par mums? Un kā viņi prot atrast iespēju par to visu pasmieties?

GADĀS ARI ТĀ…

.

1. nodala

Skaidri redzēju, ka misiers Hendšovs netie nevienam vārdam, ko saku. Viņš noraudzījās uz savu govi, un lūpas viņam bija stūrgalvībā cieši sakniebtas.

— Lauzts iegurnis? Jūs cenšaties man iegalvot, ka šī nekad vairs nccclšotics? Paskatiet vien, kā viņa gurnza gremokli! Teikšu jums vienu, jaunais cilvēk — ja mans tētuks būtu dzīvs, viņš to govi uzceltu viens divi.

Es nu biju nostrādājis par veterinārārstu jau veselu gadu un šo to iemācījies. Arī to, ka fermerus, it īpaši Dcilas ļaudis Jorkšīrā, pārliecināt nav viegli.

Un tā tētuku pieminēšana. Misteram Hendšovam plecos bija pāri par piecdesmit, un kaut kas viņa nelokāmajā ticībā nelaiķa tēva gudrībai mani aizkustināja. Tomēr es būtu gluži labi varējis bez tā iztikt.

Tas tikai vēl mani lieki kaitināja šai gadījumā, kas man bez visa tā sagādāja pietiekami daudz raižu. &lt;ļ&gt;ovs, kura neparko neceļas kājās, satrauc veterinārārstu tik nepatīkami kā reti kas cits. Nezinātājam var likt ies dīva ini, ka nav iespējams pacel t kājās dzīvnieku, kas no pamat kaites acīm redzami izārstēts, bet tomēr dažkārt mēdz notikt arī tā. Un var droši sacīt, ka guļošai pienagovij, kas vispār neceļas kājās, vairs nav nākotnes.

Viss sākās no tā brīža, kad mans šefs Zigfrīds Farnons, kam piederēja prakse mazajā Dcilas tirgus pilsētiņā Darovbijā, atsūtīja mani šurp pie govs, kam bija piemeties pienadrudzis. Šis pēkšņais kalcija deficīts piemeklē augstražīgas govis tūliņ pēc atnešanās'un izraisa nespēku, kas pārvēršas komā. Kad ieraudzīju mistera Hcndšova govi izstiepušos nekustīgi guļam, pirmajā brīdī man vajadzēja cieši ieskatījies, vai tikai tā jau nav'pagalam.

Es tomēr cēlu ārā savas kalcija pudeles priecīgā pārliecībā, jo man šā gada laikā bija laimējies pieredzēt, ka mēs beidzot bijām uzvarējuši cīņā ar līdz šim liktenīgo kaiti. Pirmie mēģinājumi to pieveikt bija sākušies pirms daudziem gadiem ar tesmeņa piepumpēšanu, un es vēl joprojām šai nolūkā vadāju līdzi nelielu ierīcīti (fermeri paši izmantoja velosipēda pumpi), taču kopš kalcija terapijas atklāšanas varējām lepoties ar lēti iemantojamu slavu, kad dažu minūšu laikā paglābām govi no drošas nāves. Gudrības tur vajadzēja gaužām maz, bet efekts izskatījās lepni.

Pēc tam, kad biju govij ievadījis divas pudeles kalcija — vienu vēnā, otru zem ādas, un misters Hendšovs to bija palīdzējis apvelt uz krūtīm, atlabšana bija skaidri redzama; govs palūkojās visapkārt, pagrozīja galvu, it kā brīnīdamās, kur gan šinīs pēdējās pāris stundās atradusies. Nešaubījos — ja vien man būtu laiks kādu brīdi ilgāk pakavēties, es redzētu govi pieceļamies. Bet mani gaidīja darbi citās vietās.

— Ja viņa līdz pusdienām nav kājās, piezvaniet, — es sacīju, bet tā bija tīrā formalitāte. Jutos pārliecināts, ka man šeit vairs nebūs jāatgriežas.

Kad fermeris pusdienlaikā piezvanīja, lai pateiktu, ka govs joprojām guļ un neceļas, es neuztraucos. Dažreiz vajadzīga vēl pudele kalcija, un viss būs kārtībā. Aizbraucu'un iešļircināju vēl vienu devu.

Sevišķi neuztraucos arī nākamajā dienā, kad uzzināju, ka govs vēl arvien nav kājās, bet misters Hendšovs, stāvēdams blakus govij, rokas dziļi kabatās sabāzis, plecus uzrāvis, bija dziļi vīlies, redzot, ka maniem pūliņiem nav panākumu.

—  Nu gan būtu laiks tai veCai slieties augšā. Tāda gulēšana viņai par labu nenāk. Jūs taču noteikti varat kaut ko līdzēt. Šorīt cs viņai salēju ausī veselu pudeli ūdens, bet arī tas viņu nepiecēla.

— Ko jūs izdarījāt?

— Ielēju ausī aukstu ūdeni. Mans tēt uks tā cēla govis kājās, un mans tēluks gan prata apieties ar lopiem.

— Nešaubos, ka prata, — es nopietni atteicu, — tomēr man liekas, ka injekcijas šim nolūkam ir piemērotāks līdzeklis.

Fermeris drūmi noskatījās, kā es ielaidu vēl vienas pudeles tiesu kalcija govij zem ādas. Viņa acīs šī procedūra burvības spēku bija zaudējusi.

Nolikdams injekcijas adatu, es no visas sirds pūlēdamies runāt mundri, sacīju:

— Nav iemesla raizēties, dažkārt viņas tiešām dienu vai divas paliek guļam, redzēsiet, ka rītrītā būs kājās.

Tālrunis iezvanījās pirms brokastīm, un, tikko izdzirdu mistera Hendšova balsi, kuņģis man krampjaini sarāvās. Balss skanēja ļoti drūmi.

— Tā nu ir — viss bez pārmaiņām. Guļ un ēd pilnām mutēm, bet ij negrasās slieties kājās. Ko jūs tagad domājat darīt?

Tiešām — ko darīt? Par to cs prātoju, braukdams uz fermu. Govs nu gulēja jau četrdesmit astoņas stundas un tas man nepavisam nepatika.

Fermeris tūliņ metās uzbrukumā:

—   Mans tēluks allažīn sacīja — ja govs šitentā izdarās, tad viņai astē tārps. Viņš mācīja, ka jānocērt astes gals, un tad viss būs kārtībā.

Man sašļuka dūša. Šo teiksmu jau biju dzirdējis. Visļaunākais 1as, ka zemnieki, kas vēl joprojām paļāvās uz šo māņticības palieku, ņēmās iegalvot, ka tā noteikti palīdzot, un tiešām — brūcei cirtuma vietā skarot ies pie zemes, daža laba niķīga govs gribot negribot pieslējās kājās.

—  Nekādi tārpi aste nemēdz būt, mister Hendšov, — es sacīju, un vai jums pašam nešķiet, ka ir nežēlīgi nocirst govij asti? Man gadījās dzirdēt, ka viņnedēļ Dzīvnieku aizsardzības biedrība vienu vīru par tādu darbu saukusi tiesas priekšā.

Fermeris samiedza šauras acis. Skaidrs — viņš nodomāja, ka to cs pats nupat esmu sagudrojis.

—   Nu labi, labi — ja to jūs negribat darīt, ko tad, sasodīts, jūs darīsiet? Kaut kā mums tā govs kājās jādabū.

Es dziļi ievilku elpu.

—  Picnadrudzi viņa nojteikti ir pārvarējusi, jo labi ēd un izskatās pavisam apmierināta. Piecelties viņai neļauj viegla pēcdzemdību parēze. Kalciju vairs nav jēgas dot. Icšļircināšu stimulatoru.

Pats cs ne par grasi neticēju stimulatora injekcijas iedarbībai, bet nevarēju stāvēt, nekā nedarot. Tvēros pie salmiņa.

Pagriezos, lai ietu, kad misters Hendšovs man uzsauca:

—  Hei, mister, atminos, ka tētuks vēl kaut ko mēdza darīt. Iebļaut govij ausī. Tādā modē viņš daudzas govis uzcēla. Man pašam nav nekāda spēcīgā balss. Kā būtu, ja nobrēktos jūs?

Man vairs nebija tiesību uz pašcieņu. Piegāju pie gotenes un saņēmu to aizauss. Pievilcis pilnas plaušas ar gaisu, pieliecos un ielaidu mežonīgu bļāvienu spalvainajā ausī. Govs uz mirkli pārstāja kustināt žokļus, neizpratnē paskatījās uz mani, taču tad novērsa acis un mierīgi turpināja gremot.

—  Atvēlēsim viņai vēl vienu dienu, — cs vārgi noteicu, — un, ja viņa arī rīt vēl nesliesies, lūkosim viņu piecelt. Vai varēsiet sarunāt kādus kaimiņus palīgā?

Apbraukādams todien citus klientus, cs iekšķīgi visu laiku pārdzīvoju smago neveiksmi. Sasodīta būšana! Kāds nelabais to govi pickalLs pie zemes! Un ko es vēl būtu varējis izdarīt? Ritēja 1938. gads, un manas iespējas bija visai ierobežotas. Arī tagad, trīsdesmit gadu vēlāk, govis pēc pārciesta pienadrudža dažkārt neceļas kājās, bet veterinārārstiem ir daudz pamatīgāks bruņojums, lai pret to cīnītos, ja kalcijs nelīdz. Piemēram, lieliskā Begšova' vinča, kas ieskauj iegurni un ļoti dabīgā veidā uzcel dzīvnieku stāvus; ir fosfora injekcijas, pat elektriskā šoka aparāts, kas, pielikts pie muguras, dažu labu laisku gulētāju tā satramda, ka tā, aizvainojumā iebaurodamās, lēkšus pielec kājās.

Kā jau biju domājis, nākamajā dienā nekas nebija mainījies, un, kad izkāpu no mašīnas, mistera Hendšova'pagalmā mani ielenca viņa kaimiņu pulks. Visi bija īstā svētku noskaņojumā — smējās un drošā pašpārlictībā deva padomus, ar kuriem fermeri nekad neskopojas, kad runa ir par kaimiņu lopiņiem.

Kamēr pūlējāmies pabāzt govij apakšā tukšus maisus, netrūka ne smieklu, ne zobgalību, ne gudru ieteikumu, kuros es pūlējos neklausīties. Kad beidzot visi salikām spēkus kopā, mums izdevās govi piecelt; iznākums mani nepārsteidza: govs ļengani karājās, kājas tai šūpojās virs zemes, bet saimnieks, pret sienu atspiedies, vēroja mūs un ar katru mirkli kļuva drūmāks.

Pūzdami elsdami mēs nolaidām nekustīgo nastu atpakaļ zemē, un visi raudzījās uz mani, gaidīdami, ko iesākšu tālāk. Es izmisīgi centos jel kaut ko izdomāt, kad misters Hendšovs no jauna sāka pūst veco stabulīti:

— Man tētuks mēdza teikt, ka svešs suns ikkatru govi spējot piecelt kājās.

Fermeru pulciņā tūliņ sākās atzinīga murdoņa un tika piedāvāti suņi. Es gan mēģināju iebilst, ka pietiktu ar vienu suni, bet mana autoritāte bija diltin sadilusi, un ikviens laikam pa varītēm kāroja nodemonstrēt sava suņa spējas govju piecelšanā. Pēkšņi visi aizrautīgi metās katrs uz savām mājām, pat ciema bodnieks maksimālā ātrumā aizminās ar divriteni, lai atvestu savu borderterjeru. Jau pēc dažām minūtēm kūtī ņudzēt ņudzēja ņurdoši, zobus atžņiebuši kranči, bet govs par tiem nelikās ne zinis, vienīgi biedējot padraudēja ar ragiem, ja kāds piegāja par tuvu.

Kulminācijas brīdis pienāca tad, kad mājās atgriezās mistera Hendšova paša suns, kas ganībās bija palīdzējis savākt aitas vienkop. Tas bija kārns, daudz pieredzējis šunelis ar zibenīgu reakciju, turklāt viegli saniknojams. Kājas stīvi celdams, spalvu sabozis, tas iesoļoja kūtī, vienā pārsteigtā skatienā ietvēra viņa teritorijā ieklīdušos svešiniekus un klusēdams, bet drausmīgi pārskaities, metās uzbrukumā.

Pēc pāris minūtēm gāja vaļā lieliskākais suņu kautiņš, kādu jebkad biju pieredzējis; es atkāpos malā un jutos pilnīgi lieks. Fermeru uzklicdzieni pārtrumpoja negantās rejas un ņurdienus. Viens bezbailīgs fermeris metās ņudzeklim vidū, un, kad izkūlās no tā, sīks šunelis stingrā apņēmībā turējās, iekodies tam zābaka papēdī. Misters Rcinoldss no Kloverhilas berza starp diviem īsiem sprunguļiem govs asti un nemitīgi mudināja: — Celies! Celies! — Kamēr es bezpalīdzīgi to visu noskatījos, kāds nepazīstams vīrs mani paraustīja aiz piedurknes un čukstēja:

—  Vai esi provējis dot tējkaroti šķidra vellasūda pintē ieskābuša alus — ik pa divi stundām?

Man šķita, ka nupat brīvē pasprukuši visi melnās maģijas spēki un grasās mani nogremdēt un ka mani vārgie zināšanu krājumi nespēs uzcelt aizsprostu pret šiem paliem. Nezinu, kā es vispārējā kņadā sadzirdēju vieglu iečīkstēšanos — iespējams, tāpēc, ka biju noliecies pie mistera Rcinoldsa, cenzdamies viņu pārliecināt, lai atsakās no goVs astes berzēšanas. Taču tai mirklī govs mazliet sagrozījās, un tad cs to izdzirdēju. Iečīkstējās iegurnī.

Pagāja labs brīdis, iekams man izdevās tikt pie vārda — manu klātbūtni, liekas, visi bija aizmirsuši. Taču kaušļi pēdīgi tika izšķirti, un vīri arī vairs nebļaustījās, misters Reinoldss atfaidās no govs astes, un skatuve atkal piederēja man.

Uzrunāju misteru Hendšovu:

— Vai jūs, lūdzu, neatnestu spaini karsta ūdens, ziepes un dvieli?

Viņš negribīgi aizslāja, kaut ko murdēdams, it ka izradīdams, ka no mana jaunā pasākuma nekā liela negaida. Manas akcijas bija noslīdējušas pavisam zemu.

Novilku žaketi, saziepēju delmu un, iebāzis roku govij taisnajā zarnā, taustījos, līdz atradu iegurņa cieto priekškaulu. Sataustīju to ;aur taisnās zarnas sieniņu un tad paskatījos uz savu auditoriju.

—  Diviem no jums jāsaņem stilbu augšdaļa un, saudzīgi šūpojot, lāpakustina govs no vienas puses uz otru.

Ka tad — atkal; nebija vairs nekādu šaubu. Es tagad tiklab dzirdēju, kā sajutu — vaļīga kustība un tikko jaušams troksnis, gandrīz ņirkstoņa.

Piecēlos un nomazgāju rokas.

— Tā, nu es zinu, kas jūsu govij vainas — lauzts iegurnis. Droši vien pirmajā naktī, kad viņa pienadrudža laikā sāka grīļoties. Manuprāt, bojāti arī nervi. Bīstos, ka stāvoklis ir bezcerīgs. Kaut arī biju spiests paziņot ļaunu vēsti, tomēr jutos atvieglots, ka beidzot varēju pateikt kaut ko konkrētu. w

Misters Hendšovs neizpratnē mani uzlūkoja.

— Bezcerīgs? Ko tas nozīmē?

— Tā nu diemžēl ir, — es atteicu. — Jums atliek vienīgi nogādāt viņu miesniekam. Paralizētas pakaļkājas. Viņa nekad vairs kājās neuzcelsies.

Šis nu bija brīdis, kad misters Hendšovs pārspēja pats sevi, teikdams garu runu. Viņš nekļuva negants vai rupjš, bet ļoti nepārprotami uzskaitīja manus trūkumus un atkal gaudās par traģisko faktu, ka nav vairs tētuka, kas visu izdarītu viens divi. Pārējie fermeri, sastājušies apkārt ciešā lokā, skatījās runātājā platām acīm un no sirds izbaudīja katru vārdu.

Kad viss bija pateikts, es posos projām. Man tur vairs nebija ko darīt, gan jau ģalu galā misters Hendšovs sapratīs, ka man taisnība. Laiks to pierādīs.

Nākamajā rītā pamostoties man uzreiz bija prāta tā govs. Nelaimīgs iznākums; tomēr zināmu mierinājumu man sagādāja apziņa, ka vairs nav jāšaubās. Zināju, kas govij kait. Zināju, ka cerību nav. Tātad jāliekas mierā.

Jutos pārsteigts, kad jau no paša rīta izdzirdu tālrunī mistera Hcndšova balsi. Biju domājis — paies divas trīs dienas, pirms viņš atskārtis, ka viņam nav bijusi taisnība.

—   Vai misters Heriots? Nu labrīt, labrītiņ. Piezvanīju tikai, lai pateiktu, ka govs ir kājās un jūtas pavisam labi.'

Es sagrābu klausuli cieši abās rokās.

— Ko? Ko jūs teicāt?

— Teicu, ka govs ir kājās. Šorīt satiku viņu pastaigājamies pa kūti. Vesela kā rutks. Varētu domāt, ka viņai nekad nekas nav kaitējis, *- Brītiņu klusējis, viņš turpināja — svinīgi kā skolotājs, kas rāj skolnieku: — Bet jūs stāvējāt pie viņas un, man acīs skatīdamies, sacījāt, ka viņa nekad vairs necelšoties.

— Bet… bet…

—  Ahā! Nu jūs brīnāties, kā es to panācu? Nu, reku, atcerējos vēl vienu sava tētuka gudrību. Aizgāju pie miesnieka, dabūju tikko nokautas aitas ādu un uzklāju to gotenci uz muguras. Un 51 bija kājās, kā likts. Jums jāatbrauc paskatīties. Bija gan mans tētuks gudrs vīrs.

Es kā akls ietenterēju ēdamistabā. Par to man vajadzēja apspriesties ar šefu. Zigfrīds torīt bija uzcelts no miega pulksten trijos, lai saņemtu teļu, un izskatījās krietni vecāks par saviem mazliet vairāk nekā trīsdesmit gadiem. Viņš klusēdams beidza ēst brokastis, tad atstūma šķīvi un ielēja sev vēl tasi kafijas.

—   Šoreiz jums nav veicies, Džeims. Skat, vecu vecā metode ar aitādu! Re, cik jocīgi, jūs nu esat Deilā jau vairāk nekā gadu, un 5is numurs jums vēl nekad nebija patrāpījies. Laikam sāk iet ārā no modes, bet ziniet — sava gudrība tur tomēr ir. Varat pats iedomāties, ka tādā svaigā aitādā uzkrājies liels karstums, iznāk tāda kā sautējoša komprese govij uz muguras; pēc brīža viņai tā sāk nepatikt, un, ja viņa gulējusi aiz tīra laiskuma, tad jāslienas vien kājās, lai tiktu no tās vajā.

—  Bet, sasodīts, kā tad ar lauzto iegurni? Kad es jums saku — lūzuma vietā kauli krakšķēja un kustējās.

— Jā gan, Džeims, jūs neesat pirmais, kas uz to iekrīt. Iegurņa saites pirmās pāris dienas pēc atnešanās vēl nav nostiprinājušās, tāpēc rodas šāds efekts.

—   Ak, Dievs… — es ievaidējos, blenzdams galdautā. — Kādas nejēdzības es tai mājā esmu sastrādājis!

—   Tā nemaz nav. — Zigfrīds aizkūpināja cigareti un omulīgi atlaidās krēslā. — Tā slinkā govs droši vien pati jau bija izlēmusi, ka būs jāslienas augšā, kad vecais Hcndšovs uzlipināja tai uz muguras aitādu. To pašu viņa būtu varējusi izdarīt arī pēc kādas no jūsu injekcijām, un tad visi nopelni tiktu jums. Vai atceraties, ko jums sacīju, kad tikko sākāt strādāt? Robeža, kas šķir jūsu lieliskā veterinārārsta reputāciju no iespaida, ka esat pēdīgais muļķis, ir gandrīz nemanāma. Tādi piedzīvojumi bijuši mums visiem. Nedomājiet vairs par to, Džeims.

Bet nedomāt nebija viegli. Tā govs kļuva slavena visā apkārtnē. Misters Hcndšovs to lepni rādīja pastniekam un policistam, labības tirgotājiem, kravas mašīnu šoferiem, mākslīgo mēslu firmu aģentiem un Lauksaimniecības ministrijas ierēdņiem, un tie visi, priecīgi smaidīdami, man to atstāstīja. Misters Hcndšovs savu sakāmo skandēja ar neaprakstāmu uzvaras prieku:

—  Šcku, šī ir tā govs, par kuru misters Heriots sacīja, ka tā nekad vairs kājās nepiecelšot ies.

Es skaidri zināju, ka fermeris to nedara aiz ļaunprātības. Viņš bija guvis virsroku pār visgudru zaļknābi lopu dakteri, un neviens nedrīkstēja viņam pārmest, ka viņš grib mazliet padižoties. Un tai govij es nudien izdarīju labu — proti, krietni paildzināju viņas mūžu, jo misters Hendšovs ļāva viņai nodzīvot vēl ilgi pāri produktīvajam periodam, turēja viņu radīšanai. Kad govs jau sen vairs nedeva pienu vairāk par pāris galoniem dienā, lā joprojām omulīgi ganījās ceļmalas ganībās.

Šai govij bija viens ērmoti izliekts rags, un lā bija viegli sazīmējama. Es bieži vien apturēju mašīnu un pār žogu domīgi nOraudzījos uz govi, kas nekad vairs necelsies kājās.

2. nodaļa

Zigfrīds atgriezās pēc sarunas pa tālruni; sejā viņam nebija nekādas izteiksmes.

— Zvanīja misis Pamfrija. Viņa grib, lai jūs izmeklējot viņas sivēnu.

— Jūs domājat — šuneli.

— Nē, sivēnu. Viņa iegādājusies sešas nedēļas vecu sivēnu un grib, lai jūs pārbaudot lā veselības stāvokli.

Es mulsi iesmējos. Manas attiecības ar šās vecīgās dāmas pekinieti bija vārīgs temats.

—  Labi, labi, nesāciet nu atkal. Ko viņa īsti gribēja? Vai Trikijam Vū atkal nedienas ar pēcpusi?

—  Džeims, — Zigfrīds itin bargi aizrādīja, — jums nevajadzētu šādi apšaubīt manus vārdus. Atkārtošu ziņu, ko saņēmu no mLsis Pamfrijas, un pieņemu, ka jūs, mani tālāk neizprašņādams, saskaņā ar to rīkosieties. Kundze paziņoja, ka ieguvusi īpašumā sešas nedēļas vecu sivēnu un grib, lai veterinārārsts to pamatīgi pārbauda. Jūs zināt manus uzskat us par šādu izmeklēšanu, kā arī to, ka es neciešu darbā nekādas paviršības. īpašu uzmanību es pievērstu elpošanai. Ļaujiet sivēnam pamatīgi izauļoties pa aploku, pirms liekat tam klāt stetoskopu, un, Dieva dēļ, pavērojiet, vai nav manāmas pazīmes uz vīvelēm vai ienāšiem. Man šķiet, pie viena vajadzētu nomērīt sivēna augstumu, mērlenti jūs atradīsiet…

Viņšjaubija izgājis gaitenī, kad vēl turpināja tādā pašā garā. Esmazliet apmulsu; kopš biju kļuvis par Trikija oficiālo onkuli un regulāri saņēmu no viņa dāvanas un «pašrocīgi» parakstītas fotogrāfijas, man allaž nācās piedzīvot šādas tādas zobgalības, tomēr nebiju gaidījis, ka Zigfrīds nolaidīsies līdz tik negantam apsmieklam. Doma par to, ka misis Pamfrijai pieder cūka, man šķita neaptverama; tādiem mājlopiem viņas elegantajā miteklī nudien nebija vietas. Zigfrīds noleikti kaut ko pārpratis.

Taču nebija vis. Misis Pamfrija mani sagaidīja ar līksmu saucienu:

— Ai, mister Heriot, vai nav brīnišķīgi? Man pieder visburvīgākais sivēntiņš. Ciemojos pie radiem viņu lauku mājās un pati to izvēlējos. Kāds jauks draudziņš tas būs Trikijam. Jūs jau pats zināt, kā es raizējos par to, ka viņš jūtas vientuļš.

Iedams cauri paneļotajai hallei, es brīnīdamies grozīju galvu, 'iesošanās šai mājā man allaž šķita mazliet fantastiska, bet nu vispār vairs nekā nesajēdzu.

— Jus tiešām gribat sacīt, ka sivēns pašreiz atrodas šeit — mājā?

—   Protams, — misis Pamfrija izbrīnījusies atteica. — Virtuvē. Nāciet līdzi un paskatieties.

Pāris reižu biju šai virtuve bijis un vienmēr izjutis dziļu godbijību, redzēdams tās priekšzīmīgo spodrību; flīžotas sienas un grīda, gluži kā laboratorijā, spodrībā mirdzoša izlietne, pavards, ledusskapis. Šodien vienā kaktā bija novietota kartona kaste, un tanī es ieraudzīju sivēntiņu, kas, pakaļkājās pacēlies un priekškājas uz kasies malas atbalstījis, vērīgi aplūkoja jauno apkārtni.

Pavecā virēja bija mums uzgriezusi muguru un nepaskatījās uz mūsu pusi, kad iegājām virtuvē; viņa patlaban grieza burkānus un tad, tos katliņā sabērusi, sāka ar pārlieku centību maisīt.

—  Vai viņš nav apburošs? — Misis Pamfrija noliecās un pakasīja rukšelim galviņu. — Ir tik aizraujoši, ka nu man pašai pieder sivēntiņš, mister Heriot. Esmu nolēmusi viņu nosaukt par Ņūdžentu.

Es norīstījos. — Ņūdžentu? — Virējas mugura sastinga pilnīgā nekustībā.

—  -Jā, mana vectētiņa brāļa Ņūdženta vārdā. Viņš bija tāds sārts večuks ar mazām ačtelēm un strupu degunu. Apbrīnojami līdzīgs šim.

— Jā, — es noteicu, un virēja sāka atkal maisīt burkānus.

Dažus mirkļus nesapratu, ko iesākt; profesionālā ētika manī

dumpojās pret absurdo iedomu izmeklēt ŠO acīmredzami veselo mazo kustonīti. Es jau grasījos teikt, ka sivēns izskatās pilnīgi vesels, kad misis Pamfrija ierunājās:

—   Nāc nu, Ņūdžent, — viņa aicināja, — esi labs puisītis, ļauj onkulim Heriotam tevi apskatīt.'

Tas visu izšķīra. Apspiedis savas labākās jūtas, satvēru Ņūdžentu aiz savirpinātās aštcles un, temperatūru mērīdams, turēju to gandrīz vai ar galvu uz leju. Tad svinīgi izklaušināju sirdi un plaušas, pārbaudīju acis, pārlaidu pirkstus pār locekļiem, iztaustīju locītavas.

Virējas mugura nepārprotami pauda nepatiku, bet es stūrgalvīgi darīju, kas darāms. No sava suņu cilts krustdēla cs baudīju nenovērtējamus labumus; turklāt svars bija ne tikai pastāvīgajām dāvanām — vēl tagad sajutu uz mēles, kā garšoja brīnišķīgās kūpinātās zivis, ko Trikijs man sūtīja no Vitbijas — svarīgi bija arī tic jaukie brīži manā skarbajā dzīvē, ko izbaudīju ar heresa glāzi pirms azaida, mājīgais siltums un greznība pie misis Pamfrijas kamīna. Un nu cs spriedu tā: ja šāda paša veida cūcīgs krusidēliņš man patrāpījies ceļā, tad onkulis Hcriots gan nebūs tas, kas neizdibināmajam liktenim'metīs sprunguļus ceļā.

Sivēnu izmeklējis, pievērsos misis Pamfrijai, kas uztraukta gaidīja spriedumu.

— Vesels no galvas līdz kājām, — cs moži paziņoju. — Jums tiešām gadījies ļoti labs sivēns. Bet vienu gan teikšu — dzīvojamā mājā tas nedrīkst uzturēties.

Pirmo reizi visā sarunas laikā virēja pagriezās pret mani, un cs skaidri saskatīju viņas sejā mēmu lūgumu. Es no tiesas jutu viņai līdzi, jo cūkas ķermeņa izdalījumi izplatās visā apkārtējā gaisā, un pat tāds mazulis kā Ņūdžents jau bija paguvis radīt virtuve mazliet sīvu smaku.

Sākumā misis Pamfrija par šādu domu ļoti satraucās, bet, kad man izdevās viņai ieskaidrot, ka sivēns, ārā dzīvodams, nesaķers plaušu karsoni, bet gan jutīsies labāk un tas būs noderīgi tā veselībai, viņa piekāpās.

Tika nolīgts lauku namdaris, kas vienā dārza stūrī uzcēla pilij līdzīgu cūkkūtiņu; sivēnam tur bija silta guļvieta, nodalīta ar izcilājamiem dēļiem, un aplociņš, kur iziet savās vajadzībās. Redzēju Ņūdžentu tur'tīros salmos svētlaimīgi saritinājušos guļam. Sile divreiz dienā tika piepildīta ar vislabāko barību, nekad tam nepietrūka arī kārumu — sulīga burkāna vai kāpostu lapas. Ik dienu viņš uz stundu tika izlaists dārzā, kur pēc sirds patikas izjoņojās kopā arTrikiju.

īsi sakot, Ņūdžentam bija laimējies, taču viņš to pilnā mērā nopelnīja, jo tiešām bija ļoti jauks ruksis; kaut vispār vairumam cūku piemīt pārsteidzoša tieksme uz draudzēšanos, Ņūdžents ar to bija sevišķi apveltīts. Viņam no tiesas patika cilvēki, un augšanas laikā pastāvīgā kontaktā ar cilvēkiem viņa raksturs uzplauka pilnībā.

Bieži vien redzēju viņu draudzīgi pastaigājamies pa dārzu kopā ar misis Pamfriju, un arī aizgaldā viņš lielāko tiesu laika pavadīja, pacēlies pakaļkājās un priekškājas ar šķeltajiem nagiem atbalstījis uz stiepļu pinunta ietvara, nepacietīgi gaidīdams ciemiņus. Cūkas aug ātri, ļoti drīz rozā sivēntiņa laiks bija pagājis, tomēr Ņūdženta pievilcība nemazinājās. Vislaimīgāks tas jutās, ja kāds tam ieskāja muguru; ruksis dobji rukšķēja, svētlaimē pārgriezi ačteles, tad kājas pamazām sāka ļodzīties, un pēc maza brītiņa sivēns saļima uz sāniem.

Ņūdženta dzīve ritēja saulgozī, ko aptumšoja tikai viens vienīgs mākonis; vecais dārznieks Hodžkins, kurš četrkājainos lutekļus bija sācis neieredzēt jau tad, kad diendienā vajadzēja Trikijam mētāt gumijas aplīšus, tagad bija padarīts par sivēna personīgo sulaini. Viņa pienākums bija Ņūdžentu pabarot, apkopt sivēna guļvietu un pārraudzīt rotaļu stundu. Doma, ka jākalpo cūkai, kas nekad netiks pārvērsta šķiņķos, vecajam zemniekam laikam šķita nepanesama; grumbas viņa sejā kļuva dziļākas ar katru reizi, kad viņš ņēma rokā barības spaini.

Kad es pirmoreiz ierados apraudzīt viņa kopjamo, viņš mani saņēma, drūmi apjautādamies:

— Vai atnāci apskatīt Nūdistu? — Es pietiekami labi pazinu Hodžkinu, lai saprastu, ka viņam tā nav nekāda vārdu spēle; viņš patiesi centās uztvert svešādo vārduļ un vecajam vīram mans jaunais krustdēls visu savu ilgo mūžu bija un palika «Nūdists».

Vienu atmiņu pērli par Ņūdžentu esmu saglabājis uz laiku laikiem. Tālrunis iezvanījās tūliņ pēc pusdienām; zvanīja misis Pamfrija, un pēc viņas pārbiedētās balss'es nopratu, ka atgadījusies kāda neikdienišķa ķibele; tādā pašā balsī viņa man savulaik ziņoja parTrikija dibendanča un kritekļa unikālajiem simptomiem.

— Ai, mister Heriot, paldies Dievam, ka esat mājās! Es zvanu par Ņūdžentu. Man šķiet, viņš ir drausmīgi slims.

— Tiešām? Cik žēl. Kas tad noticis?

Viņā galā iestājās klusums, dzirdēju vienīgi misis Pamfrijas satraukto elpu. Tad viņa no jauna ierunājās:

—    Viņš… nu, viņš nevar… kā lai saka, — viņa šķita pārlieku samulsusi. — Nevar… nu, kā nākas…

— Dīvaini, — es noteicu. — Vai viņš ēd labi?

— O, par to nav jāraizējas! Bet esmu dzirdējusi, ka cilvēki drausmīgi ciešot… taisni šā iemesla dēļ. Laikam atkal kāds dziedzeris, vai ne?

—   Nē, nē, par to nebēdājiet. Cūkām tādas kaites nemēdz piemesties, turklāt četrus mēnešus vecam sivēnam nav iespējama prostata hipertrofija.

— Ai, cik labi, bet kaut kas… to aiztur. Jūs taču atbrauksiet, vai ne?

— Braukšu tūliņ.

Man vajadzēja krietni ilgi pagaidīt pie Ņūdženta aizgalda. Viņš bija izaudzis par apaļīgu puscūci un, ieraudzījis mani aiz stiepļu sieta, sāka draudzīgi urkšķēt. Skaidrs, ka viņš gribēja rotaļāties, un, kļūdams nepacietīgs, sāka stīvām kājelēm joņot pa aplociņu šurp un turp.

Gandrīz jau nospriedu, ka mans apmeklējums bijis veltīgs, kad misis Pamfrija, kas, rokas lauzīdama, bija staigājusi šurp un turp, pēkšņi apstājās un ar drebošu pirkstu norādīja uz sivēnu.

—  Ak, Dievs! — viņa izdvesa. — Skat! Skat! Tagad tas notiek! — Viņas vaigā bija izdzisusi dzīvība, tas kļuva bāls kā mironim. — Cik šausmīgi! Es nespēju noskatīties. — Ievaidēdamās viņa novērsās un paslēpa seju plaukstās.

Es vērīgāk paskatījos uz Ņūdžentu. Viņš bija lēkšošanā pēkšņi apstājies un pašreiz atvieglojās ar kuiļiem raksturīgajiem pārtrauktajiem izšļācicniem.

Pievērsos misis Pamfrijai.

— Es nekā ļauna nespēju saskatīt.

— Bet viņš… viņš… — Viņa joprojām neuzdrošinājās paskatīties. — Viņam tas notiek… tā kā lēkmēs.

Biju iemantojis labu pieredzi savaldīt sejas izteiksmi, runājot ar misis Pamfriju, un pašreiz tas man lieti noderēja.

— Tā taču viņi dara visi, misis Pamfrij.

Viņa mazliet pagriezās un, vēl joprojām trīcēdama, uzmeta Ņūdžcntam sānisku skatienu. — Jūs domājat, ka… visi cūku puisīši?…

— Itin visi, kurus man nācies redzēt, dara tieši tāpat.

— Ak… ak… cik ērmoti, cik ļoti ērmoti… — Nabaga kundzcnc sāka vēdināties ar mutautiņu. Dzīvīga krāsa atplūda sejā atpakaļ.

Lai slēptu apmulsumu, sāku runāt ļoti lietišķi: "N — Jā, jā, tiesa. Daudzi kļūdījušies tāpat kā jūs… Labi, es nu tad iešu. Bija ļoti patīkami redzēt, ka Ņūdžents ir vesels un labā omā.

Ņūdžents nodzīvoja garu, laimīgu mūžu un ar uzviju piepildīja visas manas uz viņu liktās cerības; dāvināšanā viņš bija tikpat dāsns kā

Trikijs, un gluži tāpat kā ar mazo pckinicti, es ari šai gadījumā varēju nomierināt savu sirdsapziņu, jo rukšclis man ļsti patika. Zigfrīda zobgalības visu padarīja mazāk tīkamu; diezgan biju dabūjis izcicstics agrāk, kad saņēmu no mazā šuneļa fotogrāfijas ar «pašrocīgiem» veltījumiem, tāpēc netiku viņam rādījis nevienu rukša attēlu.

3. nodala

Angusu Griēru, MRCVS, uzskatīt nekad nav bijis patīkami, bet, redzot viņu iestutētu gultā pret spilveniem, popētā rozā jakā, izbur- bušu seju un izvelbtām acīm blenžam pretī, pat visdrosmīgākajam dūša saskrietu papēžos. It īpaši pulksten astoņos no rīta, kad, dienai sākoties, tikko uzcēlies tikos ar viņu.

—  Jūs atkal kavējaties, — viņš ēcrkstēja. — Vai tiešām nespējat laikā izrausties no gultas? Līdz nogurumam esmu jums atkārtojis, ka gribu, lai pulksten astoņos jūs jau būtu ceļā.

Kad es nopurpināju atvainošanos, viņš ērcīgi saraustīja segu un pieaugošā nepatikā noskatīja mani no galvas līdz kājām.

—  Un vēl kas — tās drausmīgās bridža bikses, kas jums kājās. Ja jau tiešām uzskatāt, ka darbā jāvalkā bridža bikses, tad varējāt gan aiziet pie kārtīga drēbnieka, lai pašuj. Jums nudien nav sajēgas — veterinārārstam neklājas tādas valkāt.

Dūriens trāpīja sirdī. Man pašam Šīs bikses varen palika. Biju par tām armijas un flotes apgādes veikalā samaksājis trīsdesmit šiliņu un klusībā spriedu, ka tās man piešķir cienījamu izskatu. Turklāt Griēra uzbrukums tām bija jo sāpīgāks tāpēc, ka viņš droši vien par rftsniem pakalpojumiem nekā nesamaksās; biju pārliecināts, ka Zigfrīds augstsirdīgi noraidīs jebkādu naudas piedāvājumu.

Atrados šeit jau nedēļu, bet man tā šķila vesela mūžība. Zināju, ka kaut kur lālā pagātnē ritēja jautrāka, laimīgāka dzīve, bet atmiņas par to kļuva aizvien bālākas. Torīt Darovbijā Zigfrīds tiešām šķita iejūtīgs.

—  Džeims, esmu saņēmis vēstuli no Brautonas Griēra. Viņš esot kastrējis kumeļu, un tas viņu saspārdījis, nu viņam esot pāris lauztu ribu. Asistents viņu pametis, un pašreiz neesot neviena, kas apkalpo praksi. Viņš vēlas, lai es uz nedēļu vai divām aizsūtot jūs.

— Nē, nē! Tā būs kļūdīšanās. Viņš nevar mani ciest.

— Viņš nevienu nevar ciest. Bet kļūdīšanās nav — te melns uz balta tā teikts, un tiešām — kas man cits atliek?

—   To vienīgo reizi, kad esmu pie viņa bijis, viņš man uzstiepa drausmīgu gumijas ietērpu, kurā es izskatījos pēc pēdīgā ķēma.

Zigfrīds skumji pasmaidīja.

— Atceros, Džeims, atceros. Viņš ir nejauks vecs nešķīstenis, un man gaužām žēl jums to nodarīt, bet nevaru taču kolēģi pamest nēlaimē.

Sākumā es nespēju tam noticēt. Šī iedoma šķita nereāla. Bet diemžēl tā bija pavisam reāla šai brīdī, kad stāvēju pie Griēra gultas un klausījos viņa vāvuļošanā. Viņš bruka man virsū no jauna:

—  Un tad vēl kas — sieva man saka, ka jūs neesot brokastīs ēdis biezputru. Vai jums tā negaršoja?

Es sāku mīņāties. — O, nē, tā bija ļoti garšīga. Es gluži vienkārši šorīt nebiju izsalcis. — Atceros, ka biju bezgaršīgo virumu stumdījis ar karoti pa šķīvi un darījis, ko spēju, tomēr beigās cīņu uzdevu.

— Ar cilvēku, kurš nevar apēst labu ēdienu, kaut kas nav kārtībā. — Griērs uzmeta man aizdomīgu skatienu, tad pasniedza papīra strēmeli. — Te būs šārīta izsaukumu saraksts. To ir diezgan daudz, tā ka lieki netērējiet apmeklējumos laiku. Piemēram, šis — pie Edcmsona Grcntonā — govij izslīdējis dzemdes kakls. Ko jūs šādā gadījumā darīsiet?

Iebāzu roku kabatā, izvilku pīpi, taču tūliņ atliku to atpakaļ kabatā. Griēram pīpēšana nepalika.

—  Izdarīšu epidurālo anestēziju, iestumšu dzemdes kaklu atpakaļ un uzlikšu šuves saturēšanai.

—    Blēņas, skaidras blēņas! — Griērs nošņācās. — Kālab tāda piņķēšanās? Nekādas vajadzības pēc tā. No tā govij tikai radīsies vēdera aizcietējums. Tā būšana jāiestumj atpakaļ, govij zem pakaļkājām jāpaliek pāris dēļu un dažas dienas jādod linsēklu'eļļa.

— Ja neaizšūšu, viss atkal izslīdēs, — es iebildu.

—  Nekur nekas ncizslīdēs! — Griērs dusmīgi uzbļāva. — Dariet, kā lieku. Man par to zināms vairāk nekā jums.

Droši vien. Vismaz tā vajadzētu būt. Viņš strādā jau trīsdesmito gadu, es tikko sāku otro.

— Labi, kā jūs liekat. — Gāju lejā savākt darbarīkus.

Kad devos ceļā, man bija tā pali sajūta kā ik rītu — atvieglojums, ka tieku no šīs mājas ārā. Visu nedēļu ik dienu vajadzēja smagi nostrādāties, bet cs to darīju ar prieku. Fermeri gandrīz ikreiz ir gatavi nepieredzējušam, jaunam cilvēkam šo to piedot, un Griēra klienti izturējās pret mani laipni, tomēr pastāvīgi vajadzēja atgriezties nemīlīgajā mājā uz maltītēm, un tas kļuva arvien nepatīkamāk.

Misis Griēra man bija apnikusi tikpat lielā mērā kā viņas vīrs. Tā bija neiedomājami tieva sieviete ar cieši sakniebtām plānām lūpām un baroja mani spartiski — galvenokārt ar ūdeņainu biezputru. Biezputra brokastīs, biezputra vakariņās, bet pusdienās niecīga porcija tikpat ūdeņainas sautētas gaļas ar pliekanu mērci un kaut kāda vārdā nenosaucama zupa. Nekam, ko viņa pagatavoja, nebija nekādas garšas. Anguss Griērs bija ieradies Jorkšīrā pirms trīsdesmit gadiem, pliks nabaga skotu puisis, tāds pats kā es, un drīz ticis pie ienesīgas prakses, apprecēdams šefa meitu; tā viņš ieguva labu dzīvi, gluži kā uz paplātes pasniegtu, bet ieguva arī misis Griēru.

Man šķita — viņa joprojām jutās te kā valdniece, droši vien tāpēc, ka vienmēr bija šai mājā dzīvojusi, pastāvīgi atceroties tēvu, kas praksi bija izveidojis. Visi pārējie bija sveši ienācēji, es itin labi varēju iedomf ties, kā viņa jūtas; bērnu viņai nebija, vispār nebija nekā krietna no dzīves, un par vīru bija Angusš Griērs. Man būtu varējis kļūt viņas žēl.

Līdz tam es tomēr netiku, jo viņa ne mirkli no manis neatstājās, sekoja katrai manai kustībai, visu pēla. Kad atgriezos no apgaitas, viņa tūliņ bija klāt un paņēma mani jautājumu krustugunīs. «Kur jūs visu laiku bijāt?» vai «Nesapratu, kur esat palicis, apmaldījies, vai?», «Jūs gaida klients svarīgā vajadzībā. Kālab vienmēr esat tik gauss?» Varbūt viņa iedomājās, ka esmu uz pāris stundām iegriezies ķinīlī.

Katru vakaru ambulancē saradās daudz klientu ar mazajiem dzīvniekiem, un viņai piemita nelāgs niķis kavēties ārpusē pie durvīm, lai noklausītos, ko es klientiem saku. Aptiekas istabā viņa bez kautrēšanās nāca iekšā, skatījās man uz pirkstiem, mūždien kritizēja manis izgatavotās zāles un pārmeta izšķērdību: «Jūs liekat klāt pārāk daudz hlorodīna, vai nezināt, cik tas dārgs?»

Manī modās dziļa līdzjūtība pret asistentu, kurš nebrīdinot bija aizbēdzis; darbu dabūt bija grūti, un jaunie speciālisti bija ar mieru paciest gandrīz visu, tomērsapratu, ka šim nabagam jebkas likās labāks par dzīvi šeit.

Edemsona ferma bija sīksaimniccība pilsētas pierobežā, un varbūt tāpēc, ka tikko biju skatījies uz Griēru, man fermera grumbainais, pacietīgais vaigs un laipnās acis likās paužam sirsnību un labestību. Nodriskātā kareivja blūzē tērpies, viņš sasveicinoties spieda man roku.

—   Tad šodien mums jauns dakteris, ko? — un, mirkli mani pavērojis, piebilda: — Pēcskata liekas, ka tikai nesen esat sācis strādāt?

—   Tiesa gan, — es atteicu, -p toties cenšos iespējami ātri visu iemācīties.

Misters Edemsons pasmaidīja. — Par to, draugs, neraizējieties. Es ticu jauniem cilvēkiem un jaunām domām — tieši tas mums zemkopībā nepieciešams. Pārāk ilgi esam mīņājušies uz vietas. Nāciet līdzi uz kūti, parādīšu jums govi.

Kūtī stāvēja ap divpadsmit govju — nevis parastās Isradzes, bet ēršīrietes, un visas šķita labi turētas un veselīgas. Man nenācās grūti ieraudzīt savu pacienti — pēc pietūkušās vagīnas sieniņas un izslīdējušā dzemdes kakla. Taču fermeris nebija velti kavējies — bija laikus aicinājis palīgā; izslīdējusī masa bija tīra un neievainota.

Fermeris vērīgi sekoja, kā es apslauku izslīdējumu ar antiseptiku un iestumju to atpakaļ vietā; pēc tam viņš man palīdzēja no velēnām un plankām uzbūvēt platformu, kur nostatīt govs pakaļkājas. Kad darbs bija pabeigts, govs stāvēja uz slīpnes ar asti augstāk nekā galva.

—  Un jūs sakāt — ja dažas dienas došu govij linsēklu eļļu, nekas vairs ārā neslīdēs?

— Tā vajadzētu būt, — es atteicu, — tikai turietg&amp;višādā stāvoklī.

— Turēšu, jauno cilvēk. Un jums sirsnīgs paldies. Esmu pārliecināts, ka jūs man esat izdarījis labu, un mīļu prātu sagaidīšu jūs atkal citreiz.

Iesēdies mašīnā, es novaidējos.' Izdarījis labu! Kā gan, sasodīts, tā būšana bez šuvēm noturēsies? Bet man vajadzēja rīkoties, kā pavēlēts, un Griērs, kaut arī nesimpātisks, galīgs muļķis tomēr nebija. Var jau būt, ka viņam taisnība. Vairāk es par to nedomāju un braucu pie citiem pacientiem.

Nepagāja ne neSēļa, kad vienu rītu, kamēr es pie brokastgalda cīnījo&amp;ar biezputru, Griērs, sadūšojies nokāpt lejā, man uzbrēca:

—  Saņēmu kartīti no Edemsona. Viņš raksta, ka neesot apmierināts ar jūsu darbu. Aizbrauksim šorīt turp un paskatīsimies, kas turīsti ir. Man tādas sūdzības nepatīk. Viņa parastā, mūžam apvainota cilvēka sejas izteiksme sadrūma vēl vairāk, izvelbtās, blāvās acis pielija ar asarām, un es bi j u pārliecināts, ka asaras tūliņ sāks birt biezputrā.

Misters Edcmsons mūs ieveda kūtī.

— Nu, ko jūs, jauno cilvēk, par to teiksiet?

Paskatījos uz govi, un man sametās nelabi. Dzemdes kakls, kas bija izskatījies sārts un nevainojams, bija izveidojies par tumši violetu, asinīm pieplūdušu masu. Tas bija apskretis ar netīrumiem, un vienā sānā rēgojās nejēdzīga brūce.

— Pārāk ilgi iekšā nenoturējās vis, — fermeris klusu ieteicās.

Biju pārāk nokaunējies, !ai runātu. Cik drausmīgi — nodarīt kaut ko tādu labai, veselai govij, jutu, ka piesarkstu, taču, laimīgā kārtā, tepat blakts stāvēja mans darba devējs, kas tūliņ visu paskaidros. Pagriezos pret Griēru; tas šņaukājās, kaut ko murmuiēja, strauji mirkšķināja acis, bet nekā neteica.

Fermeris turpināja: — Redzat, kā viņa to apstrādājusi. Droši vien kaut kur aizķērusies un uzplēsusi. Es teikšu, ka man šitais skats nepatīk.

Fermera krietnajai dabai nebija viegli sagādāt otram nepatikšanas, bet viņš tiešām bija uztraucies.

—  Varbūt šoreiz jūs pats uzņemsieties palīdzēt, mister Griēr? — viņš jautāja.

Griērs, kas līdz šim nebija izteicis neviena saprotama vārda, nu sāka strauji rīkoties. Viņš noskuva govij spalvu muguras virspusē, ieSļir- cināja epidurālo anestēzijas līdzekli, tad nodczinficēja izslīdējušo masu un ar pūlēm iestūma to atpakaļ vietā. Pēc tam uzlika vairākas stingras šuves, pabāzis apakšā īsas gumijas caurulītes, lai šyvcs negrieztos govij miesā. Pabeigtais darbs izskatījās tīrs un lietpratīgs.

Fermeris viegli saņēma mani pie pleca.

— Rc, tas pēc kaut kā izskatās. Nu taču skaidri redzams, ka nekas vairs ārā neizspruks, vai ne? Kālab jūs neizdarījāt tā, kad pirmoreiz bijāt te?

Es atkal pievērsos Griēram,bet nu viņam piepeši uznāca briesmīga kāsa lēkme. Es nenolaidu no viņa acis, bet, kad viņš vēl joprojām nebilda ne vārda, es pagriezos un gāju pie mašīnas.

— Neturiet ļaunu prātu, jauno cilvēk! — misters Edcmsons nosauca man nopakaļ. — Manuprāt, mums visiem savu laiku jāmācās, nekas nespēj aizstāt pieredzi. Tā taču ir, mister Griēr, vai ne?

— Kā tad, kā tad, tā ir. Nu, kā gan citādi, tā ir, nav šaubu, — Griērs buldurēja Mēs iesēdamies mašīnā.

Es sēdēju tin gaidīju paskaidrojumu. Man ļoti gribējās zināt, ko viņš teiks, bet zildzīslolais deguns včrsās tieši uz priekšu, izvelbtās acis redzēja tikai ceļu.

Līdz pat mājām nobraucām klusēdami.

4. nodala

Nebija ilgi, kad Griēram atkal vajadzēja likties atpakaļ gultā; viņš no jauna sāka nejauki stenēt un taustīties ap saspiestajām ribām un drīz vien tika otrreiz apguldīts un nostutēts pret spilveniem; popētā rozā jaka alka! tika aizpogāta līdz kaklam. Vienīgi viskijs spēja remdēt viņa sāpes, un līmenis pie gultas noliktajā pudelē plaka apbrīnojami strauji.

Dzīve atgriezās apnicīgajā ritumā. Kad ziņoju vīram par padarīto, misis Griēra pastāvīgi bija klāt; aiz guļamistabas durvīm bieži dzirdēju intensīvus čukstus, kas, man ieejot, uzreiz apklusa. Kamēr es uzklausīju rīkojumus, misis Griēra rosījās ap gultu, piečubināja segu, ar salocītu mutautiņu noslaucīja vīram pieri, visu laiku apveltīdama mani ar neiecietīgiem, īgniem skatieniem.

Vienu vakaru, jau krietni pavēlu — varēja būt ap desmitiem, piezvanīja kāda misis Malārda. Viņas sunim kaklā esot iestrēdzis kauis, lai misters Griērs tūliņ aizbraucot. Es tikko sāku stāstīt, ka misters GriCrs ir slims un es strādāju viņa vietā, kad jau bija pārvēlu; viņā galā noskanēja noliktās klausules klikšķis.

Griērs, jauno vēsti noklausīdamies, iegrima tādā kā transā; zods viņam noslīga uz krūtīm, un tā viņš nekustīgi nosēdēja gandrīz minūti klusēdams, it kā dzirdēto rūpīgi pārdomādams. Tad pēkšņi stalti izslējās sēdus un bezmaz iebakstīja man ar pirkstu krūtīs.

— Nekāds kauls tam sunim kaklā iestrēdzis nebūs. Droši vien viegls laringīts, kas izraisa klepu.

Jutos pārsteigts par viņa drošo diagnozi.

—   Vai man tomēr nepaņemt līdzi garo pinceti — katram gadījumam?

—  Nē tak, nē, kad jums saka. Nekāda kaula kaklā nav, noejiet lejā, paņemiet mazliet sīrupa un mikstūru pret klepu. Vairāk nekā nevajag. Un tad vēl — ja tam sunim nekas nekait, nesakiet to. Pasakiet lai dāmai, ka faringīts un kā to ārstēt — jums taču vizīte jāattaisno.

Mazliet apjucis, aptiekas istabā piepildīju četru unču pudeli ar zālēm, tomēr paņēmu līdzi arī pinceti; biju mazliet zaudējis uzticību Griēra neklātienes diagnozēm.

Kad misis Malārda atvCra durvis, lai mani ielaistu elegantajā dvīņu savrupmājā, jutos pārsteigts. Nezin kāpēc biju domājis ieraudzīt vecu dāmu, bet šī bija žilbinoša blondīne, gadu četrdesmit, ar augsti uzspraustiem matiem, kā toreiz bija modē. Un nemaz nebiju sagatavojies ieraudzīt namamāti mirguļojošā zaļā vakartērpā, ar milzīgiem nokareniem auskariem ausīs un ļoti kosmetizētu seju.

Arī misis Malārda likās pārsteigta. Kamēr es viņai apskaidroju situāciju, viņa vērās manī ar tukšu skatienu. Teicu:

—  Atnācu apskatīt jūsu suni — esmu mistera Griēra izpalīgs. Pats viņš diemžēl ir slims.

Pagāja labs brīdis, iekams informācija sasniedza mērķi, jo viņa vēl joprojām stāvēja durvīs, it kā nesaprastu, ko es runāju, bet tad beidzot atdzīvojās un plaši atvēra durvis.

— Jā, piedodiet, protams, lūdzu, nāciet iekšā.

Viņai garām ejot, mani apņēma gandrīz sataustāms parfīma mākonis; es iegāju istabā pa kreisi no'priekšnama. Smarža te bija gandrīz vēl spēcīgāka, bet labi saderējās ar nespodro gaismu, ko viesa lampa ar sārtu pārsegu, apspīdot platu pie sprakstošā kamīna pievilktu dīvānu. Kaut kur neredzamā vietā radiola atskaņoja «Miesu un dvēseli».

No mana pacienta nebija nevēsts, un misis Malārda neziņā raudzījās uz mani, knibinādamās gar auskaru.

— Vai gribat, lai viņu izmeklēju tepat? — es jautāju.

— Jā, jā, protams. — Viņa strauji piegāja pie durvīm istabas galā un tās atvēra. Mazs vcsthailendas terjers pārdrāzās pāri paklājam un aizrautīgi sāka lēkāt man apkārt. Gribēdams mani nolaizīt, viņš lēca apbrīnojami augstu un būtu vēl ilgi lēkājis, ja es viņu lēcienā nenoķertu.

Misis Malārda nervozi pasmaidīja.

— Šķiet, ka viņam jau krietni labāk, — viņa sacīja.

Es atkritu uz dīvāna ar šuneli rokās un atplētu tam žokļus. Pat nespodrajā gaismā skaidri redzēju, ka kaklā nekas nav iestrēdzis. Maigi pāivilku pirkstu tam pār mēles pamatni, un terjers arī'nemaz nepretojās, kad apskatīju viņa barības vadu. Tad noliku viņu uz paklāja un izmērīju temperatūru, tā bija normāla.

— Tā, misis Malārda, — es sacīju, — kaula viņam rīklē nav, drudža arī nav. — Grasījos jau piebilst, ka sūnītis, manuprāt, ir ideāli vesels, bet tad atcerējos Griēra pēdējo aizrādījumu — vizīte jāattaisno.

Nokremšļojos. — Iespējams tomēr, ka viņam ir nenozīmīgs faringīts, kas var izraisīt klepu vai rīstīšanos… — Es vēlreiz pavēru terjeram muti. — Kā redzat — rīklesgals mazliet iekaisis. Tā ir vai nu viegla infekcija vai arī viņš kaut ko kairinošu norijis. Man mašīnā ir zāles, tās viņu drīz vien izārstēs. — Juzdams, ka sāku gvelzt tīrās blēņas, apklusu.

Misis Malārda uzmanīgi uzklausīja visu, ko sacīju, pati vērīgi ielūkojās sunītim mutē un strauji paklanīja galvu.

— Jā, redzu, redzu, — viņa apstiprināja. — Liels paldies. Cik labi, ka jūs ataicināju.

Nākamās dienas vakarā biju paguvis pieņemt apmēram, pusi no diezgan daudziem ambulatoriskajiem pacientiem, kad ienāca resns vīrietis koši musturotā tvīda žaketē un uzcēla uzgaida bascthaundu ar varen skumīgām acīm.

—  Viņš bieži purina galvu, — vīrietis noducināja, — laikam būs ausī smidži.

Paņemu no instrumentu plaukta auroskopu un sāku pārbaudīt ausi, kad resnais atsāka valodas:

—  Redzēju, ka jūs vakarvakarā bijāt mūsu pusC. Es, raugi, dzīvoju misis Malārdai kaimiņos.

—Jā, jā, — es atieicu, skatīdamies apgaismotajā metāla caurule, — biju gan.

Vīrietis mirkli pabungāja ar pirkstiem pa galdu.

—  Tas viņas šunelis gan laikam ir slimību pilns. Mūždien veterinārārsta mašīna stāv pie durvīm.

—  Man gan tā nelikās. Man šķita, ka sunītis ir pavisam vesels. — Biju pārbaudījis vienu ausi un ķCros pie otras.

— Ne, ne, taisnība tomCr būs man, — resnais nelikās mierā. — Tas nabadziņš visu laiku vārguļo, un dīvainā kārtā parasti saslimst tā vēlāk vakarā.

Es strauji pacēlu galvu. Viņš to bija pateicis ķaut kā savādi. Vienu mirkli viņš paskatījās man acīs īstā bērna nevainībā, bet pēc tam visa seja savilkās zinošā vīpsnā.

Es paskatījos uz viņu. — Jūs taču nedomājat…

—  Ar tādu pretīgu, vecu nešķīsteni, ko? Laikam jau ir vērts… — Acis sarkanajā sejā smējīgi iezibējās.

Auroskops klaudzēdams nokrita uz galda, bet rokas man nošļuka gar sāniem.

—   Neskatieties uz mani ar tāļdām acīm! — resnais iesaucās, pa jokam icgrūzdams man vieglu dunku krūtīs. — Šī pasaule, ziniet, ir veca un draņķīga.

Taču mani nešausmināja doma par Griēru, iedomājos pats sevi tai harēma gaisotnē, kur slēpnī skanēja «Miesa un dvēsele», vāvuļojam par faringītu sievietei, kas skaidri zināja, ka melšu niekus.

Divas dienas vēlāk Anguss Griērs bija ārā no gultas un skaitījās atveseļojies; bija arī pieņemts un gaidāms ierodamies jauns asistents, lai tūliņ stātos darbā. Es biju brīvs un varēju braukt projām.

Pateicis, ka braukšu rīta agrumā, es aizgāju pusseptiņos, lai Darov- bijā vēl pagūtu tikt uz brokastīm. Nespēju vēl vienreiz paskatīties uz biezputru.

Braucot pa Jorkas līdzenumu uz rietumiem, sāku jau šur tur pāri dzīvžogiem un koku starpās manīt pazibam Pennīnu grēdas garo muguru, kas cēlās pret rīta debesīm; no šāda attāluma tie izskatījās mēļi un vēl tinās agrā rīta un tikko uzlēkušās saules dūmakā, tomēr tie man it kā pamāja. Vēlāk, kad mazā mašīniņa ar lielu piepūli rausās kalnup, kur kokaudze kļuva retāka un zaļo'dzīvžogu vietā parādījās gludie akmens žogi, es atkal, kā vienmēr, jutu pasauli plešamies plašumā un važas nokrītam. Un tad beidzot — Darovbija, kas snauda labi pazīstamās Hērna kalna blīvas pakājē, un tālāk — Deilas plašie, zaļie līči.

Visapkārt vēl valdīja klusums, kad mašīna grabēdama pārripoja pāri tirgus laukumam un kratījās tālāk pa tukšo ielu, tuvojoties Skeldcilas Mājai, kurap vecajiem ķieģeļiem nekārtīgā gūzmā vijās mežvīns un iešķībi karājās vara plāksnīte «Zigfrīds Farnons, MRCVS».

Laikam es būtu meties aulēkšiem iekšā pa stikla durvīm un tālāk pa gaileni, bet vajadzēja izlauzt ceļu cauri mūsmāju suņu aplenkumam, jo tie visi, sajūsmā riedami, lēkāja man apkārt kā negudri.

Gandrīz saskrējos pieri pret pieri ar vareno misis Hollu, kad viņa patlaban nesa nb ēdamistabas ārā kafijkannu.

—  Jūs tātad esat atgriezies, — viņa sacīja, un es redzēju, ka viņa par to tiešām priecājas, jo gandrīz vai pasmaidīja. — Labi, ejiet tik iekšā un sēdieties pie galda. Man pannā vēl palicis kāds nieks ceptas gaļas, ar ko jūs pabarot.

Uzliku jau roku uz durvju kliņķa, kad izdzirdu istabā abu brāļu balsis. Tristans kaut ko neskaidri purpināja, bet Zigfrīds rēca pilnā galvā. — Kur tu, sasodītais, šonakt biji? Dzirdēju tevi ieblandāmies trijos no rīta, un tava istaba smird kā alus brūzis. Žēlīgā debess — ja tu pats sevi redzētu, acu tev vispār vairs nav!

Savā nodabā pasmīnējis, atgrūdu durvis un tūliņ devos pieTristana, kurš pārsteigts pacēla galvu, kad satvēru viņa roku un sāku to kratīt; viņš izskatījās zēniski šķīsts, kā vienmēr, izņemot acis, kas gan bija mazliet iekritušas, tomēr nebija zaudējušas veco nebēdnīgo dzirksti.

- Tad gāju pie Zigfrīda, kas sēdēja galda galā.

Acīmredzot pārsteigts par manu formālo uznākšanu, viņš nelabi aizrijās, pietvīka, pār liesajiem vaigiem nolija asaras, mazās Osiņas drebēja. Par spīti visam, viņš piecēlās no krēsla, nolieca galvu un ar īstu marķīza cēlumu pastiepa man pretī roku.

—    Sveicināts, Džcims, — viņš sprauslāja, nošķiezdams mani ar grauzdētas maizes drupatām. — Sveicināts mājās!

5. nodaļa

Tikai divas nedēļas biju pavadījis projām no mājām, bet ar to pietika, lai no jauna apzinātos, ka darbam šai kalnu apvidū piemīt kaut kas tāds, kā man gauži pietrūktu jebkur citur. Pirmais izsaukums mani aizveda pa vienu no šaurajiem, žogu neiekļautajiem ceļiem, kas savieno Sildeilu ar Kozdcilu, un, kad biju uzcīnījies iīdz kalna galam, izdarīju to, ko mēdzu darīt ļoti bieži — nobraucu mašīnu ceļmalas velēnā un izkāpu.

Mani nekad nemocīja sirdsapziņa, ka īstenībā nebija laika apstāties un skatīties. Šķiet, ka esmu lielu daļu sava mūža — varbūt pārāk lielu daļu — aizvadījis, gluži vienkārši stāvēdams un skatīdamies, un arī torīt darīju to pašu. No šīs vietas varēja pārredzēt visu Jorkas līdzenumu un Hembltona kalnus aizstiepjamies četrdesmit jūdžu uz rītiem, bet man aiz muguras robu robiem viļņainie tīreļi gan cēlās, gan slīdēja lejup pa plakankalni. Darovbijā pavadītajā gadā cs laikam desmitām reižu biju nostāvējis šai vietā, un skats pāri līdzenumiem ikreiz bija citāds; ziemā zemiene lāgiem šķita pavisam tumša starp sniegainajiem Pcnnīnicm un Hembltona kalnu spožo balto vizmojumu tālC; aprīlī lietus brāzmas ietina lielos zaļbrūnos plašumus smagos pelēkos plīvuros. Gadījās arī dienas, kad te augšā, spožā saulē stāvēdams, norau'dzījos lejup, kur jūdzēm tālu visu klāja biezi miglas vāli kā balta vate, kam tikai šur tur cauri dūrās koku galotņu un kalnu virsotņu tumšās smailes.

Bet šodien bezgalīgās tīrumu āres snauduļoja saulē un gaiss pat šeit, kalna galā, tvanēja vasaras smaržās. Zināju, ka tur lejā fermās noteikti strādā cilvēki, bet no šejienes nevarēja saredzēt nevienas dzīvas dvēseles; un mani pārpārēm piepildīja tīreļpurvu klusums un tukšums.

Šādās reizēs man bieži likās, ka atrodos ārpus sevis un no malas vēroju sava mūža gaitu. Bija viegli atkāpties pāri gadiem un atgriezties pagātnē — tieši līdz tam laikam, kad nolēmu kļūt par veterinārārstu. Spilgti atceros to brīdi. Man bija trīspadsmit gad u, un cs izlasīj u lauksaimniecības žurnālā rakstu par profesijas izvēli zēniem, un jau lasot man radās pārliecība, ka tas būtu man īstais amats. Uz kādiem pamatiem? Balstījos vienīgi uz to, ka man patika suņi un kaķi un ka cs nejutu ne mazākās simpātijas pret darbu kantorī; diezgan vāja bāze, izvēloties darbu visam mūžam. Es nejēdzu nenieka ne par lauksaimniecību, ne par zemnieku mājlopiem un, kaut arī koledžā visas šīs zinības apguvu, pats savai nākotnei redzēju tikai vienu ainu: cs būšu mazo dzīvnieku.ārsts. Pie šīs domas turējos līdz pat koledžas beigšanai — tā bija vīzija par sīko dzīvnieku ārstēšanu pašam savā vcterinārslimnīcā, kas būs, ja arī ne pārāk moderni, tad katrā ziņā revolucionāri iekārtota. Tur būs laba operāciju telpa, laboratorija un rentgena kabinets; visas šīs ieceres man rēgojās acu priekšā kristāla dzidrumā līdz pat brīdim, kad ieguvu MRCVS grādu.

Bet kā gan esmu nokļuvis šeit un sēžu Jorkšīras tīreļpurvainē, kreklos izmeties, ar vclingtonicm kājās un mazliet ožu pēc govīm?

Mani uzskati bija mainījušies ļoti drīz — īstenībā tūliņ pēc ierašanās Darovbijā. Laikā, kad valdīja tik liels bezdarbs, iegūtā vieta likās kā īstena Dieva dāvana, taču cs joprojām nopietni domāju, ka tas ir tikai pakāpiens ceļā uz manu godkārīgo mērķu sasniegšanu. Tomēr tad viss pārvērtās, varētu teikt, pat vienā mirklī.

Varbūt tam bija kāds sakars ar neizsakāmi burvīgo gaisu, kas man vēl arvien sagādā pārsteigumu ik mīļu rītu, kad izeju Skeldcilas Mājas vecajā, nekoptajā dārzā. Vai varbūt tas saistīts ar interesanto dzīvi skaistajā, vecajā mājā kopā ar manu apdāvināto, bet nerimtīgo šefu Zigfrīdu un viņa slinko brāli — studentu Tristanu. Bet varbūt to panāca atziņa, ka govju, cūku, aitu un zirgu aprūpēšanai piemīt tāda burvība, kāda man ne sapņos nebija rādījusies; šī atziņa modināja manī jaunu koncepciju, proti, ka esmu maza skrūvīte lielajā Britu lauksaimniecības mašīnā. Jāteic, ka tas ļāva izjust krietnu gandarījumu.

Taču visticamākais iemesls bija cits — es nekad nebiju varējis iedomāties, ka pasaulē ir tāda vieta kā Deila. Nebiju varējis iedomāties, ka ar tādu patiku diendienā uzturēšos vēju ārdētā kalnu apvidū, kur zāles un koku smarža nekad neaizbēg tālu projām, kur es pat ziemas saltajā lietū ar pilnu krūti varu ieelpot gaisu un nojaust sēklu, kaut kur dziļi noslēpušos no vēja asajām brāzmām, dīgstam un augam,

Lai būtu kā būdams, manā dzīvē viss bija apsviedies citādi, un tagad mans darbs bija braukāšana rio fermas uz fermu šķērsu pāri Anglijas jumtam, turklāt aizvien dziļākā pārliecībā, ka esmu privileģēts cilvēks.

Iesēdos atpakaļ mašīnā un pārskatīju izsaukumu sarakstu; cik labi bija atkal būt atpakaļ savā vietā, kur diena paiet tik ātri. Pulkstenis bija jau septiņi, un es domāju, ka esmu darbu pabeidzis, kad piezvanīja Tcrijs Vo'tsons, jauns laukstrādnieks, kam pašam arī bija divas savas govis. Vienai no tām esot piemeties vasaras mastīts. Jūlija vidus vēl bija mazliet pāragrs laiks šai kaitei, toties vasaras otrā pusē mums lāgiem gadījās simtiem saslimušu govju; daudzi fermeri to dēvēja par «augusta kaiti». Nejēdzīga šī saslimšana bija galvenokārt tāpēc, ka bija gandrīz neārstējama un gala iznākumā govs zaudēja vienu pupu un dažkārt pat dzīvību.

Terija Votsona govs izskatījās smagi slima. Slaukšanas laikā tā bija pārklibojusi no ganībām, mezdama labo pakaļkāju sānis, lai nepieskartos sāpīgajam pupam, un tagad ar baiļu pilnām acīm trīcēdama stāvēja kūtī. Es vieglītēm pavilku slimo pupu, no kura skārda trauciņā, ko turēju rokā, izšļācās nevis piens, bet nejauka tumšu sūkalu strūkla ar pretīgu smaku.

—   Smaka visu pierāda, Terij, — es sacīju. — Skaidrs, ka vasaras mastīts. — Taustījos gar tesmeni uz augšu, un, tiklīdz pieskāros slimajiem audiem,govsstrauji pacēla kāju. — Pavisamcicts. Diemžēl izskatās nelāgi.

Terija seja bija gaužām drūma, kad viņš noglauda govs muguru. Tcrijam bija mazliet pāri divdesmit gadiem, sieva un mazs bērniņš, un viņš bija no tiem, kas, nostrādājis visu dienu saimniekam, pārnāk mājās un ķeras pie savas mazās saimniecības apkopšanas. Divas govis, dažas cūkas un vistu pulciņš nozīmēja lielu atspaidu cilvēkam, kam jāiztiek ar trīsdesmit šiliņu peļņu nedēļā.

—  Nesaprotu, — viņš nomurmināja, — parasti govīm tas piemetas ap to laiku, kad tās iet ciet, bet šitā vēl arvien dod divus galonus piena dienā. Ja viņa jau būtu ciet, es pasmērētu pupu ar darvu. — (Fermeri mēdza ncsla'ucamām govīm ieziest pupus ar darvu, lai atvairītu mušas, ko uzskatīja par vainīgām šās infekcijas izplatīšanā.)

—  Nav tiesa, saslimt diemžēl var jebkura govs, it īpaši tās, kas sāk iet ciet, — Izvilku termometru no govs taisnās zarnas. Rādīja mazliet pāri četrdesmit vienam grādam.

— Kas nu tagad notiks? Vai varēsiet tai kaut ko līdzēt?

—   Darīšu, ko spēšu, Terij. Icšļircināšu zāles, un jums būs pups jāatslauc, cik vien bieži spējat. Taču jūs zināt tikpat labi kā es, cik maz izredžu ir mūsu pūliņiem.

—  Jā, tas man viss zināms. — Viņš drūmi noraudzījās, kā cs govij kaklā iešļircinu antitoksīnu. (Pat šobaltdien mēs to lietojam, kad jāārstē vasaras mastīts, jo neviens modernais antibiotiskais līdzeklis diemžēl lielu labumu nedod.)

— Viņa nu zaudēs vienu pupu, bet varbūt arī pati aizies postā?

Es centos runāt moži. — Nu, nedomāju vis, ka viņas dienas

skaitītas, un to viena pupa zudumu viņa atsvērs ar atlikušajiem trim.

Tomēr mani māca bezspēka sajūta, kas mocīja allaž, ja nespēju pienācīgi palīdzēt reizēs, kad palīdzības vajadzēja visvairāk. Zināju, cik smags trieciens tas bija jaunajam strādniekam; no trim pupiem slaucamai govij bija daudz zemāka tirgus vērtība, turklāt tas vēl bija labākais iznākums, ko varēja paredzēt. Baidījos vispār iedomāties, kas būs, ja govs nobeigsies.

—   Vai tad es pats nekā nevarētu iīdzēt? Vai tas būtu pārāk sarežģīti? — Terija plānie vaigi bija bāli, un, uzlūkojot slaido puisi ar mazliet ielīkušajiem pleciem, es iedomājos — turklāt ne pirmo reizi, ka īstenībā viņš nav pietiekami robusts tam darbam, ko dara.

—   Garantēt nekā nespēju, — es atteicu, — bet šādos gadījumos galvenais ir noslaukšana. Lūkojiet šovakar slaukt — ik pusstundu, ja varat iekārtoties. Tas draņķis, kas atrodas tesmenī, nespēj nekādu postu nodarīt, ja jūs to tūliņ izslaucat. Un, manuprāt, arī pašu tesmeni derētu nomazgāt ar siltu ūdeni un krietni pamasēt.

— Ar ko lai to ieziežu?

—   Vienalga, ar ko. Svarīgākais ir masēt audus, lai pēc iespējas vairāk tā smerdekļa varētu izslaukt. Ieberzējiet kaut ar vazelīnu.

— Man ir bļodiņa ar zoss taukiem.

— Okei, ņemiet tos pašus. — Zoss tauki laikam turējās itin visās lauku mājās; tie tika uzskatīti par labāko ziedi gan cilvēku, gan lopu kaitēm,

Terijs kļuva mazliet priecīgāks, kad radās iespēja jel ko arī pašam darīt. Viņš sameklēja vecu spaini, ievilka slaucamo ķebli starp kājām un nosēdās pie govs. Viņš uzmeta man dīvaini kareivīgu skatienu.

— Atiet, — viņš noteica, — sākšu tūliņ.

Gadījās, ka otrā rītā pašā agrumā tiku izsaukts pie kādas govs, kam bija pienadrudzis, un atceļā nolēmu iegriezties pie Votsoniem. Pulkstenis varēja būt apmēram astoņi, kad iegāju kūtiņā, kur stāvēja abas govis. Terijs sēdēja tādā pašā pozā, kādā iepriekšējā vakarā biju viņu atstājis. Viņš staipīja siimo pupu; acis ciet, vaigs piespiests govij pie sāna. Kad ierunājos, viņš uztrūkās kā no miega.

— Hallo, jūs, kā redzu, esat sācis jaunu maiņu.

Izdzirdusi mani runājam, atskatījās arī govs, un es, priecīgi pārsteigts, ievēroju, ka tā izskatās nesalīdzināmi labāk. Bija pazudis trulais skatiens, tā raudzījās uz mani ar veselas govs ačīm, un pats iepriecinošākais bija tas, ka žokļi gremojot vienmērīgi kustējās — darbība, kas veterinārārstam patīk labāk par visu.

—   Manu dieniņ, Tcrij, viņa izskatās daudz labāk. It kā nemaz nebūtu tā pati govs.' ' »

Likās, ka puisim grūli noturēt acis vaļā, bet viņš tomēr pasmaidīja.

— Jā, jā, un nāciet, apskatiet šo galu arī. — Viņš mazliet piepacēlās no ķebļa un atspieda elkoni govij uz krustiem.

Es noliecos pie tesmeņa un gribēju uzmanīgi aptaustīt vakarvakara pampumu, bet mana rokas'askārās ar gludu, mīkstu virsmu; nenoticēdams es paspaidīju audus. Govs neizrādīja nekādu nepatiku. Nekā nesaprazdams, pavilku pupu; tesmeņa slimā daļa bija gandrīz tukša, tomēr man izdevās icslaukt saujā mazu strūkliņu tīra, balta piena.

— Kas te notiek, Tcrij? Jūs esat samainījis govis ar vietām. Gribat mani apcelt, vai?

—  Nekā nebij, dakter, — jaunais vīrietis atteica, viegli pasmaidīdams, — tā pati vien ir, tikai veselāka, tas ir viss.

— Tas nav iespējams! Ko jūs, sasodīts, esat ar viņu darījis?

— Tikai to, ko vēlējāt. Ieberzēju un slaucu.

Es pakasīju pakausi. — Bet viņa taču tagad ir pilnīgi vesela. Nekā tamlīdzīga vēl neesmu pieredzējis.

—   Jā, zinu, ka neesat pieredzējis. — To teica sievietes balss. Pagriezos urt ieraudzīju pie durvīm stāvam jauno misis Votsoni ar bērnu uz rokas. — Droši vien jums nekad nav gadījies redzēt vīrišķi, kas augu nakti tikai slauc un masē

— Augu nakti? — es jautāju.

Viņa uzmeta vīram norūpējušos un vienlaikus neiecietīgu skatienu. — Jā, no tā ķebļa viņš. nav piecēlies, kopš vakarvakarā viņu tur atstājāt. Ne gulēt gājaļ ne paēst atnāca. Es viņam šo to ēdamu un tēju atnesu šurp. Gatavais muļķis — tā taču var galu dabūt.

Paskatījos uz Tcriju, un mans skatiens aizslīdēja no kalsnās sejas uz slaido augumu, kas mazliet šūpojās, un vēl tālāk uz gandrīz tukšo zoss tauku bļodiņu viņam pie kājām.

— Žēlīgā debess, — es sacīju, — jūs esat paveicis neiespējamo, bet pats droši vien vairs neturaties kājās. Ar govi tagad viss kārtībā, te jums vairs nekas nav darāms, jūs varat iet atpūsties.

— Nevaru vis. — Viņš sapurināja galvu un izslējās taisns. — Jāiet uz darbu. Tikpat jau esmu nosebojies.

6. nodaļa

Jutos tiešām diezgan pašapmierināts, kad man izdevās izvilkt mazu, sarkanu gumijas bumbiņu no iegriezuma suņa kuņģī. Mums Darovbijā gadījās pietiekami daudz darba arī ar mazajiem dzīvniekiem, lai rastos patīkama pārmaiņa pēc parastajiem pūliņiem fermās, tomēr ne tik daudz, lai mēs kļūtu iedomīgi, Veterinārārsti, kas strādā pilsētās, uzskata kuņģa operācijas par ikdienišķu notikumu, kurā nav nekā satraucoša, bet, kad es redzēju mazo, sarkano bumbiņu aizripojam pa operācijas galdu, nokrītam zemē un atsperīgi atlecam no grīdas, jutos gluži pacilāts.

Lielais, elsojošais Iru setera kucēns bija atvests šorīt, un viņa saimniece pastāstīja, ka tas jau divas dienas juties slims, trīcējis un vairākkārt vēmis — viss sācies tad, kad noslēpumainā kārtā pazudusi viņas mazās meitiņas bumbiņa. Noteikt diagnozi nebija grūti.

Es patlaban savilku brūces malas un sāku tās šūt kopā ar organiskajiem diegiem. Jutos tīkami atslābis, nepavisam tā kā Tristans, kas turēja sunim virs purna anestēzijas masku; viņš drūmi raudzījās uz pacientu un ar brīvās rokas pirkstiem bungoja pa galdu.

Taču t ūliņ pienāca arī mana kārta saspringt, jo opcrācij u istabas durvis atvērās un gariem soļiem ienāca Zigfrīds. Nezinu, kāpēc, bet, tiklīdz Zigfrīds vēroja manu darbu, man vairs nekas nevedās; likās, ka no viņa lieliem viļņiem strāvo nepacietība, kritika, aizkaitinājums. Arī tagad jutu to visu uzviļņojam, lai gan šefa sejā nebija nekādas izteiksmes; viņš mierīgi stāvēja galda galā, bet man ar katru minūti vairāk likās, ka līdzās burbuļo vulkāns. Izvirdumu piedzīvoju tad, kad sāku šūt kopā vēdera muskuļu dziļāko slāni. Patlaban izlinu garu organiskā diega pavedienu no stikla trauka, kad izdzirdu, ka viņš dziļi ievelk elpu.

—  Lai Dievs mūs žēlo, Džcims! — Zigfrīds iesaucās. — Nestiepiet tak to sasodīto diegu jūdzes garumā! Vai zināt, cik maksā viena pēda šitās mantas? Labi, ka nezināt, citādi jūs ilz vietas noģībtu. Un tas dārgais dezinfekcijas pulveris, ar kuru šķaidāties? Jūs taču būsiet sabēris vai pusmārciņu tam sunim vēderā. — Smagi elpodams, viņš uz mirkli apklusa. — Un vēl kas — ja jānosusina brūce, to var izdarīt ar mazu vates piciņu, nav vajadzīgs tāds lērums vates, kādu nupat izniekojāt. Dodiet šurp adatu. Es parādīšu, kā tas jādara.

Viņš aši nomazgāja rokas un »tajās pie (Tarba. Vispirms viņš saņēma pirkstos mazu šņaucieniņu jodoforma pulvera un klīrīgi iekaisīja to brūcē — gluži kā veca dāma, barojot zelta zivtiņu, un tad sāka šūt muskuli; diega viņš neatstāja gandrīz ne tik, cik vajadzēja, lai sasietu mezglu, kas neatraisītos, un viņam ikreiz vajadzēja stingri koncentrēties, lai iznāktu labi.

Šo procedūru nācās atkārtot reizes desmit, tikai tad viņš sāka ar zīda diegiem šūt cict ārējobrūci;ardegunugandrīzatdurdamies pret pacientu, viņš izmantoja sasiešanai vispēdējo diega galiņu, pat ņemdams talkā pinceti. Kad darbs bija padarīts, acis viņam bija mazliet izspiedušās.

— Kārtībā. Tristan, noslēdz ētera padevi, — viņš sacīja un, noplēsis puscollas tiesu vates, glīti apslaucīju sašūto brūci.

Viņš pagriezās pret mani un liegi pasmaidīja. Es ar šausmām redzēju, ka viņa sejā atpiaiksnī pacietīgā izteiksme.

—  Džeims, lūdzams, nepārprotiet mani, jūs ar šo suni esat vareni strādājis, bet nedrīkst pilnīgi aizmirst arī ekonomisko pusi. Zinu, ka pašlaik tas jums vēl neko nenozīmē, bet nešaubos, ka reiz jums būs pašam sava prakse, un tad jūs sapratīsiet, kādas rūpes spiež manus plecus. — Viņš paplikšķināja man pa roku, un cs sakodu zobus, kad viņš piešķieba galvu un viņa smaid$ iezagās kaut kas nebēdnīgs.

—   Galu galā, Džeims, jūs piekritīsiet, ka ir včlams arī kaut cik nopelnīt.

Pēc nedēļas pienāca diena, kad es lauka vidū biju notupies uz guļoša kumeļa kakla un noraudzījos uz aizvērtajām acīm, šauro galvu un purnu, ko'scdza hloroforma maska. Uzpilināju uz maskas vēl dažus pilienus hloroforma, tad aizskrūvēju pudeli. Kumeļš savu tiesu bija saņēmis.

Nespēju saskaitīt tās reizes, kad abi ar Zigfrīdu esam nospēlējuši šo ainu — zirgs noguldīts zālē, mans šefs ar skalpeli darbojas vienā galā, bet es uzmanu galvu. Zigfrīdā unikāli apvienojās dzimuša zirgu dabas pazinēja un lieliska ķirurga īpašības, ar kurām es nespēju sacensties, tādēļ neizbēgami kļuvu par anesteziologu. Mēs labprāt operējām zem klajas debess; ārā bija panākama lielāka tīrība, un, ja zirgs gadījās trakulīgs, tad šeit tam bija mazākas iespējas pašam sevi ievainot. Taču šim nolūkam bija vajadzīgs labs laiks, un šorīt mums bija laimējies. Gaišajā rīta dūmakā es noraudzījos pār nebeidzamām gundegām; ar tām bija noaudzis viss lauks, un es tupēju vizmainā dzeltenā okeānā. Manas kurpes un zirga kakls bija nokūpējuši ar ziedputekšņiem.

Pagaidām viss bija noritējis aptuveni tāpat kā vienmēr.'Es iegāju steliņģī, uzliku kumeļam galvas uzmavu, kurā atradās maskas sūklis, un mierīgi aizvedu viņu līdzenā vietā uz lauka. Atdevu vienam vīram paturēt pavadu un uzlēju sūklim pirmo pusunci hloroforma, vērodams, kā kumeļš sāk ostītics un, sajūtot svešo smaku, purināt galvu. Kamēr palīgs viņu lēnām veda pavadā, es pakāpeniski palielināju hloroforma devu, līdz jaunulis sāka streipuļot un ļodzīties; šī stadija parasti ilga dažas minūtes, un es pacietīgi gaidīju Zigfrīda īso uzrunu, kas nu sekos. Nepievīlos.

— Ar to viņš vēl nekritīs, Džeims. Vai jums neliekas, ka vajadzētu sapīt priekškājas?

Es rīkojos pēc savas parastās politikas — izlikos kurls; pēc pāris minūtēm kumeļš vēlreiz sazvārojās, tad saļima un palika uz sāniem guļam. Zigfrīds', atpestīts no piespiestās bezdarbības, sāka strauji rīkoties. — Sēdieties viņam uz galvas! — viņš auroja. Uzmctiet virvi uz virsējās pakaļkājas un pievelciet uz priekšu! Kāds lai atnes spaini ar ūdeni un noliek man pa rokai! Nu — kustiet ātrāk!

Sākās traks ņudzeklis. Kur vēl pirms dažiem mirkļiem bija valdījis miers un klusums, nu Zigfrīda satramdītie cilvēki traucās visos virzienos, saskrējās, steidzās tālāk.

Vēl tagad, pēc trīsdesmit gadiem, es joprojām midzinu zirgus Zigfrīda operācijām, un viņš joprojām atgādina: «Ar to viņš vēl nekritīs, Džeims.»

Tagad es galvenokārt šļircinu tiopentonu vēnā, un zirgs jau pēc desmit sekundēm ir nemaņā. Tādā veidā Zigfrīdam neatliek daudz laika noskaitīt savu pantiņu, tomēr viņš to pagūst kaut kur starp septīto un desmito sekundi..

Šai rītā vajadzēja operēt ārēju ievainojumu, bet tas bija visai smags un attaisnoja pilnās narkozes lietošanu. Kumeļš — dižciltīgas jājamķēves pēcnācējs — bija auļojis pa aploku, un tam bija uznākusi vēlēšanās paciemoties plašākā pasaule. Pārlēkšanai viņš izraudzījās vietu žogā, kur bija iedzīts vienīgais miets ar asu galu, un uzdrāzās uz tā ar krūtīm starp priekškājām; pūlēdamies izkļūt no gūsta, viņš tā bija saplosījis krūtis, ka izskatījās gandrīz kā skārņa eksponāts — āda lupatu lēveros, lielie krūšu muskuļi karājās kā ar miesnieka nazi pāršķelti.

— Apveliet viņu uz muguras, — izrīkoja Zigfrīds. — Tā, nu ir labāk — Viņš paņCma zondi no instrumentu trauka, kasguleja līdzās zāle, un rūpīgi pārbaudīja brūci. — Kauls nav bojāts, — viņš nomurmināja, izpētīdams ievainojumu līdz pašam pamatam. PCc tam viņš paņēma divas pincetes, attīrīja visu lieko, kas bija ielipis brūcē, un tad pievērsās man.

— Tīrais šūšanas darbs. Varat turpināt, ja vēlaties.

Kad apmainījāmies vietām, es sapratu — viņš jutās vīlies, ka nav gadījies interesantāks darbs. Nevarēju iedomāties, ka viņš lūdz mani pārņemt operāciju, lai par mani pasmietos. Taču, paņemot pirkstos adatu, man pēkšņi pazibēja prātā notikums suņa kuņģa operācijas laikā. Varbūt šī būs pārbaude manai izšķērdībai. Nu, pekas, šoreiz uzmanīšos.

Ievēru adatā pavisam īsu organiskā diega pavedieniņu, saņēmu satrūkušā muskuļa šķiedru un ar lielām pūlēm piešuvu to atpakaļ īstajā vietā. Taču īso galiņu nosiešana bija nejēdzīgi piņķerīgs darbs, kas prasīja vismaz trīsreiz vairāk laika, nekā īstenībā vajadzētu. Es tomēr neatlaidos, jo biju brīdināts un negribēju otrreiz noklausīties lekciju.

Biju šādā voidā uzlicis kādu pusduci šuvju, kad sāku just tuvojamies viļņošanos. Mans darba devējs bija notupies uz zirga kakla man blakus, un nopēluma putainie viļņi man trāpīja no vistiešākā tuvuma. Izturēju vēl divu mezgliņu ilgumā,'tad Zigfrīds eksplodēja niknā čukstā:

— Sasodīts, kas tā par spēlēšanos, Džcims?

— Lieku šuves. Ko gan citu?

— Bet kāpēc ķēpājaties ar diegu galiņiem? Tā mēs te noklcknēsim līdz vakaram.

Iesēju muskulī kārtējo mezgliņu. — Es ievēroju taupību, — drosmīgi atčukstēju.

Zigfrīds pielēca kājās, it kā zirgs viņam būtu iekodis.

— Sito es vairs nespēju noskatīties.' Palaidiet mani!

Gariem soļiem viņš aizslāja pie instrumentu paplātes, satvēra organiskā diega galu un sāka to vilkt ārā no glāzes. Atvēzējis roku, cik vien iespējams, viņš izvirpināja milzīgi garu pavedienu, tā ka ritulis burkā sagriezās līdzīgi spininga auklai, kad āķi rausta liela zivs. Pie zirga atpakaļ nākot, viņam organiskais diegs pināS ap potītēm; tad viņš sāka šūt.' Viegli viņam neklājās, jo pat viņa garās rokas atvēziens bija par īsu, lai diegu stingri pievilktu, tā ka vajadzēja vien krietni nopūlēties, kāpelējot pa zirgu augšā un lejā; kad beidzot visi muskuļi atkal bija salikti vietā, viņš pūta un elsa, uz pieres bija izsprāguši sviedru pilieni.

— Kaut kur mazliet sūcas asinis, — viņš nopurpināja, atkal aizgāja pie instrumentu paplātes un nesaudzīgi plēsa vati no liela rituļa.

Vilkdams Ildzi vates plēksnes pāri gundegām, viņš ar vienu milzīgās pikas stūrīti notīrīja asinis.

Un atkal atpakaļ pie paplātes.

—   Nu vel tikai mazlietiņ pulvera, pirms šūšu ciet ādu, — viņš noteica un paņēma divu mārciņu tilpuma iesaiņojumu. Ar skatienu nomērījis brūci, viņš plašā vēzienā sāka pār to šķiest pulveri. Laba tiesa sabira brūcē, bet vēl krietni vairāk pašķīda gan uz zirga ķermeņa, gan uz gundegām, un sava tiesa tika arī tā vīra nosvīdušajai sejai, kurš turēja virvē zirga kāju. Izklepojies tas izskatījās pec klauna Koko.

Zigfrīds sašuva ādu, iztērēdams jardiem zīda diega un, kad, dažus soļus atkāpies, vēroja glīto šuvumu, redzēju, ka viņš ir gaužām apmierināts.'

—   Tiešām labi izdevies. Zirgs jauns — sadzīs viens un divi. Nebrīnīšos, ja pēc kāda laika šuve vispār vairs nebūs redzama.

Kamēr es spainī mazgāju instrumentus, viņš pienāca klāt un uzrunāja mani:

—    Man žēl, ka ar jums tā izdarījos, Džcims, bet, goda vārds, nesaprotu, kas jums bija uznācis — jūs knosījāties kā veca vista. Zināt, traki neglīti izskatās, ja mēs knapināmies ar vispēdejo diega galiņu. Jāstrādā zināmā mērā… nu, kā lai saka — krāšņi, ja tā var izteikties, un tas nav iespējams, ja esat sīkumains.

Nomazgājis un noslaucījis instrumentus, saliku tos emaljētajā traukā. Tad paņēmu paplāti un devos uz vārtiem lauka galā. Zigfrīds, soļodams blakus, noguldīja roku man uz pleca.

—   Saprotiet, Džcims, es jūs nevainoju. Vainīga droši vien jūsu skotiskā audzināšana. Un, nepārprotiet mani — šī pati audzināšana ieprogrammējusi jūsos daudz īpašību, ko es patiesi apbrīnoju — godīgumu, strādīgumu, lojalitāti. Bet esmu pārliecināts, ka jūs pirmais man piekritīsiet, — viņš pieklusa un padraudēja man ar pirkstu, — ka jūs, skoti, brīžiem esat pārspīlēti taupīgi. — Viņš iesmējās. — Tālab atcerieties, Džeims, operējot necentieties būt pārāk… piesardzīgs.

Noskatīju viņu. Ja es aši nomestu paplāti, varētu viņu ar labo āķi it viegli nostiept gar zemi.

Zigfrīds turpināja: — Bet man navjums tas jāatgādina, Džeims. Jūs taču vienmēr uzklausāt, ko jums pamācu, vai ne?

Pasitu emaljēto trauku paduse un gāju tālāk.

— Jā, — es noteicu. — Jā. Vienmēr un visur.

7. nodala

—   Uzreiz varu pateikt, ka jums palīk cūkas, — sacīja misters Vorlijs, kad sāniski spraucos iekšā aizgaldā.

— Tiešām varat?

—  Jā, to es redzēju uzreiz. Tiklīdz jūs tik glīši un mierīgi iegājāt aizgaldā, pakasījāt Princesei muguru un parunājāt ar viņu, es tūliņ sev sacīju: «Re, kur ir viens jauneklis, kam patīk cūkas.»

— Paskat, kā iznācis. Un jūs spriedāt pilnīgi pareizi — man tiešām cūkas patīk. — īstenībā es gaužām piesardzīgi tiku spiedies garām Princesei, nezinādams, kā viņa reaģēs. Viņa bija liela un varena, un cūcenes, kad tām blakus jaunpiedzimušo metiens, dažkārt pret svešiem izturas ļoti naidīgi. Kad ienācu kūtī, viņa piecēlās no migas, kur bija zīdījusi sivēnus, noskatīja mani un diezgan nelaipni ierukšķējās, atgādinādama man tās daudzās reizes, kad biju no cūku aizgalda izgājis daudz ātrākā tempā, nekā tur ienācis. Liela, rēcoša cūcene ar plati ieplestu rīkli vienmēr pratusi mani ierosināt uz ļoti ātrām kustībām.

Taču-tagad, kad jau atrados šaurajā aizgaldā, Princese šķita ar mani samierinājusies. Tā atkal ierukšķējās, bet nu jau itin miermīlīgi, tad ļoti uzmanīgi nogūlās atpakaļ salmu pakaišos un pavērsa tesmeņus sivēnu izsalkušajām mutēm. Šādā stāvoklī varēju bez grūtībām apskatīt viņas kāju.

—  Jā, tā pati ir īstā, — norūpējies bilda misters Vorlijs. — Šorīt viņa, kad bija uzcēlusies, tik tikko varēja paic:.

Izskatījās, ka vaina nav nekāda lielā. Viens nags bija izaudzis pārāk garš un griezās miesā, taču parasti tādu sīkumu dēļ mūs neaicināja. Nogriezu pāraugušo naga daļu un apziedu noberzto vietu ar mūsu visdziedējošo ziedi, kamēr misters Vorlijs visu laiku tupēja Princesei pie galvas, ieskāja to un kaut ko dudināja tai ausī. Vārdus es nesapratu — varbūt viņi sarunājās cūku valodā, jo izklausījās, it kā cūka ar īsiem, klusiem rukšķieniem viņam atbildētu. Katrā ziņā šāda apiešanās līdzēja labāk nekā anestēzija, un visiem bija labi — arī mazajiem i uksīšiem, kas rosīgi noņēmās ap divrindu pupiem.

— Kārtībā, mister Voriij. — Es izslējos un pasniedzu viņam ziedes trauciņu. — Divreiz dienā ierīvējiet, un kāja drīz vien būs vesela.

—  Paldies, paldies, esmu jums ļoti pateicīgs. — Viņš tik sirsnīgi spieda man roku, it kā es būtu izglābis viņa cūcenci dzīvību. — Ļoti priecājos ar jums iepazīties, mister Hcrio». Es, protams, jau pāris gadu pazīstu arī misteru Farnonu un esmu par viņu augstās domās. Viņš arī mīl cūkas, no tiesas mīl. Un pāris reižu tc bija iegriezies viņa jaunākais brālis man liekas, ka arī tam ļoti patīk cūkas.

— Ļoti, mister Voriij.

— Kā tad, tā jau domāju. Es uzreiz to varu pateikt. — Aizkustinājumā miklām acīm viņš mani brītiņu noskatīja un tad apmierināts pasmaidīja.

Izgājām ārā pagalmā, kas īstenībā bija kroga sētas puse. Misters Voriijs nebija īsts fermeris, viņam piederēja Lcngtorpas viesnīca «Pie ūdenskrituma», un viņa vērtīgie mājlopi bija iemitināti viesnīcas kādreizējos staļļņs un ratnīcā. Viņš turēja tikai tīras temvertictes, un, lai jūs atvērtu kuras dun/is atvērdami, visur ieraudzījāt zeltainsārtas cūkas; bija arī daži barokļi un pa kādam bekonam, taču galvenokārt misters Vorlijs lepojās ar savām cūkumātēm, to viņam bija sešas: Dižkundze, Princese, Rūbija, Purene, Delila un Prīmula.

Pieredzējuši fermeri bija gadu gadiem nopūlējušies pārliecināt misteru Vorliju, ka no cūkkopības viņam nekas neiznāks, nedrīkstot sastūķēt cūkas tādās nepiemērotās telpās. Ja viņš gribot audzēt vaislas cūkas, tad nepieciešamas arī kārtīgas kūtis. Bet mistera Vorlija cūkas uz to gadu gadiem bija atbildējušas ar neredzēti lieliem metieniem, kas tika izaudzēti maigā aprūpe. Visas bija labas cūkumātes, kas sivCnus ne aprija, ne nogulēja, tā ka pCc astoņām nedēļām misters Vorlijs varēja vest uz tirgu duci apaļu sivēntiņu!

Fermeri par to labu prātu neturēja, jo neviens nespēja viņam līdzināties, un vel jo vairāk viņus sarūgtināja fakts, ka viesnīcnieks bija ieradies no rūpnieciskās Vestrīdingas — ja nemaldos, no Halifaksas — nīkulīgs, īsredzīgs vīriņš, kas bija turējis avīžu kiosku un nejēdza nenieka lauksaimniecībā. Ar tādu pagātni viņam nebija nekāda pamata uz kaut ko cerēt.

Izgājuši no pagalma, nokļuvām klusajā ceļa ielokā, kurstāvēja mana mašīna. Mazliet tālāk šoseja strauji krita lejup kokiem aizaugušā gravā, kur Darova, ceļā uz Deilas lejteci krāčoja pāri lielam, atlūzušam klintsbluķim. No vietas, kur apstājāmies, nevarēja krāces redzēt, bet dzirdējām ūdens šalkoņu, un cs it dzīvi iedomājos ainu ar melno klinti, kas stāvus cēlās ārā no burzguļojošā ūdens, un nolaideno zaļo nogāzi otrā krastā, kur pilsētu ļaudis mēdza atbraukt, lai pasēdētu un papriecātos par vareno skaiu.

Arī tagad tur daži bija. No tikko piestājušas lielas, spožas mašīnas kāpa ārā atbraucēji. Mašīnas vadītājs, glums, trekns un iespaidīgs kungs, panācās uz mūsu pusi un uzsauca:

— Mēs gribam padzert tēju.

Misters Vorlijs pagriezās pret viņu. — Varēsiet dabūt, mister, kad tēja nāks gatava. Pagaidām man vēf kārtojamas svarīgas darīšanas ar šo kungu. — Uzgriezis atbraucējiem muguru, viņš turpināja mani vēlreiz sīki izprašņāt, kā rīkoties ar Princeses kāju.'

Vīrietis izskatījās sašutis, un cs viņu sapratu. Man likās, ka misters Vorlijs būtu gan varējis izturēties mazliet iejūtīgāk — galu galā taču viņš pārtika no tā, ka ēdināja un dzirdināja ceļa braucējus, bet, iepazīstot viņu tuvāk, konstatēju, ka pirmajā vietā viņam bija cūkas, bet viss pārējais tikai traucēklis, kas viņu dažkārt pat kaitināja.

Iepazīt misteru Vorliju tuvāk man nenāca par ļaunu. Proti, glāzi alus man parasti gribējās iedzert nevis vakarā, kad visi krogi vaļā, bet gan ap puspiecicm karstās pēcpusdienās pec cīniņiem ar jaunlopiem kādā smacīgā kūtī. Bija brīnišķīgi nosvīdušam un piekusušam patverties mistera Vorlija svētvietā — krēslainajā virtuvē — un maziem malciņiem sūkt rūgteno alu, putojošu, vēsu, tikko no pagraba uznestu.

Sistēmas gludo ritumu sekmēja vietējā konstebla attieksme; tas bija loti labvēlīgi noskaņots vīrs ar visai elastīgiem uzskatiem par licencē paredzēto alus pārdošanas laiku un šo īpašību dēļ baudīja visā apkaimē dziļu cieņu. Dažkārt arī viņš piebiedrojās mums, novilkdams formas frenci, palikdams kreklos un bikšulcncēs, un alus pinti cēla pie lūpām sev raksturīgā smagnējā svinīgumā.

Taču parasti mčs ar misteru Vorliju kavējāmies divatā; uznesis no pagraba lielo alus krūzi, viņš apsēdās un noteica:

—  Un tagad patērzēsim par cūku būšanām! — Šī allaž atkārtotā frāze mani mudināja domāt, ka viņš pats ar zināmu humoru uztver savu' apsēstībai līdzīgo aizraušanos ar cūku cilti. Varbūt tā arī bija, tomēr mūsu valodas viņam acīmredzot sagādāja ārkārtīgu patiku.

Runājām par cūku mēri un sarkanguļu, par saindēšanos ar sālījumiem, par paratīfu, arī par sausās un slapjās barības relatīvajām priekšrocībām un trūkumiem, kamēr no sienām uz mums nolūkojās ar izstāžu rozetēm rotāto, nepārspējamo cūku attēli.

Vienreiz pašās dzīvākajās pārrunās par cūku mitekļu ventilācijas problēmām misters Vorlijs piepeši apklusa, ātri samirkšķināja acis aiz biezajiem briļļu stikliem un iesaucās:

— Vai zināt, mister Heriot, te sēžot un ar jums sarunājoties, jūtos laimīgs kā pats Anglijas karalis!

Viņa trakās mīlestības labad man bieži nācās doties turp tīro nieku dēļ, un tāpēc es klusībā lādējos, izdzirdis viņa balsi tālrunī vienos naktī.

—   Purenei šopēcpusdicn atskrēja sivēni, mister Heriot, un man šķiet, ka viņai nepietiek piena. Mazie izskatās traki izsalkuši. Vai atbrauksiet?

Stenēdams rausos ārā no gultas, klunkuroju lejā pa kāpnēm un cauri garajam dārzam uz pagalmu. Kad biju mašīnu izbraucis gatvē, sāku mosties un, piebraucis pie viesnīcas, jau biju spējīgs diezgan jautri uzsaukt misteram Vorlijam sveicienu.

Bet viņš, nabags, man neatsaucās tikpat jautri. Petrolejas lampas gaismā redzēju, ka viņa seja aiz rūpestiem pavisam sakritusies.

—  Ceru, ka jūs ātri varēsiet kaut ko līdzēt. Esmu ļoti uztraucies — viņa tikai guļ un nekā nedara, un atskrējis tik jauks metiens — veseli četrpadsmit.'

Paskatījies aizgaldā, sapratu viņa uztraukumu. Purene nekustīgi gulēja uz sāniem, bet mazie ruksīši murdzJjās ap viņas tesmeņiem — no pupa pie pupa, kviekdami, cits citam pāri veldamies, izmisīgi meklējot barību. Mazuļi izskatījās sīki un tieviņi,skaidri redzams, ka vēderiņi tukši. Man drausmīgi nepatika piedzīvot, ka viss metiens nomirst badā, tomēr tas varēja notikt gaužām viegli. Pienāca bridis, kad mazie vairs nemeklēja pupu, bet pakrita aizgaldā kur kurais. Tad vairs cerību nebija.

Aizlīdis cūkai aiz muguras un iebāzis termometru taisnajā zarnā, noraudzījos uz apaļajiem sāniem, uz kuriem lampas gaismā sari spīdēja košā vara krāsā.

— Vai viņa šovakar ēda?

— Jā, nokopa visu, kā parasts.

Termometrs rādīja normālu temperatūru. Sāku ar roku braucīt tesmeņus un paraustīju pēc kārtas visus pupus. Izsalkušiesivēniarasajiem zobiņiem kampa man pirkstos, kad pastūmu viņus malā. Bet manas pūles bija veltīgas — neizdevās izspiest ne piliena piena. Tesmeņi šķita pilni, piebrieduši un smagi, taču pupa galā pat ne sīka pilieniņa.

— Nekā nav, vai ne? — misters Vorīijs iztrūcies čukstēja.

Aislējos taisni un sacīju:

— Tā vienkārži iragalaktija. Mastīta nav, un Purene navslima, tikai piena atdeves mehānismā radusies kaut kāda aizture. Piena viņai atliku likām, tūliņ ielaidīšu zāles, kas visu noregulēs.

Runādams centos noslēpt triumfālo izteiksmi sejā, jo tas, ko grasījos darīt, bija viens no maniem vismīļākajiem trikiem. Šādos gadījumos pituitrīna injekcijai piemīt burvju spēks; tas iedarbojas nekavējoties, un efekts ir lielisks, turklāt neprasa nekādas gudrības.

Purene nepretojās, kad iedūru viņai gurnā un iepludināju tur trīs kubikcentimetrus zāļu. Viņa bija pārāk aizņemta sarunā ar savu saimnieku — degunus gandrīz kopā sabāzuši, viņi abi klusītēm saru kšķējās.

Kad biju izvilcis adatu un mazu brītiņu paklausījies mīlīgajās skaņās cūkas galvgaļa, domāju, ka pienācis iaiks pamēģināt. Pieliecos no jauna pie tcspicņiem, un misters Vorīijs izbrīnījies paraudzījās uz mani.

— Ko jūs tagad darīsiet?

— Parhudzīšu, vai piens navsabraucis.

— Sasodīts, tas taču nevar būt! Zāles jūs tikai nupat iešļircinājāt, un viņa ir pavisam sausa.

Tas tikai būs skats! Šinī brīdī derētu uzrībināt bungas. Saņēmu pupu pie pamatnes. Laikam taču man zināmā mērā patīk izrādīties šinīs brīžos, kad aizraidu piena strūklu līdz aizgalda dēļiem; šoreiz man likās, ka būs iespaidīgāk, ja notēmēšu tieši gar viesnīcnieka kreiso ausi, bet trajektorija nojuka un piens uzšļāca viņam uz brillēm.

Viņš noņēma brilles un lēnām sāka tās slaucīt, it kā nespētu redzētajam noticēt. Tad pieliecās un pamēģināja pats.

— Brīnums,īsts brīnums! — viņš iesaucās, kad piens viņam apšļāca roku. — Nekā tāda neesmu piedzīvojis.

Sivēniem nevajadzēja daudz laika, lai ķertos pie darba. Dažās sekundēshija izbeigtascīņas, apklusuši kviccieni, nu visi gulēja garā, klusā rindā. Kārīgie šņukuri runāja skaidru valodu: jāatgūst nokavētais.

Iegāju virtuvē nomazgāt rokas un patlaban tās slaucīju aizdurvē pakārtajā dvieli, kad ievēroju kaut ko neparastu; izdzirdu klusinātas sarunas, klusu daudzu balsu murdoņu. Pulksten di%'os naktī dzirdēt to krogā šķita visai dīvaini, un es pa pusviru durvīm ielūkojos kroga istabā. Tā bija ļaužu pilna. Vienas nespodras spuldzes gaismā redzēju veselu rindu cilvēku stāvam pie letes un dzeram, vēl citi sēdēja ap nolaižamajiem galdiņiem pie sienām, un visiem priekšā bija pintes tilpuma kausi ar putojošu alu.

Kad es pārsteigts par to ieminējos misteram Vorlijam, viņš pavīpsnāja.

— Nedomājāt vis, ka ieraudzīsiet tādu baru? Tūliņ paskaidrošu — īstie alus dzērāji nāk šurp tikai pēc kroga slēgšanas. Tā nu iznāk, ka šitie vīri sarodas ik vakaru; es aizslēdzu krogu, un viņi ienāk pa sētas pusi.

Pabāzu galvu durvīs, lai labāk apskatītos. Tā tak bija visu Darovbijas paklīdeņu sapulce. Visi pilsētiņas apšaubāmie elementi salasījušies vienkop; gandrīz visi regulāri tika pieminēti nedēļas avīzē: par žūpību un nekārtībām, par īres nemaksāšanu, sievu piekaušanu, rupjībām un huligānismu; ļaujot skatienam slīdēt no sejas uz seju, prātā neviļus nāca visi lasītie virsraksti.

Es biju pamanīts. Atskanēja iereibušu balsu sveicieni, un es atskārtu, ka visu acis cauri piepīpētajam gaisam veras manī. Vispārējo murdoņu pārskanēja kāda balss:

— Vai gribat iedzert?

Es vairāk par visu gribēju tikt atpakaļ gultā, bet nebūtu izskatījies visai glīti, ja es vienkārši aizvērtu durvis un pazustu. Iegāju kroga istabā un devos taisni pie letes. Likās, ka man tur daudz draugu, jo pāris sekundēs atrados jautra pulciņa vidū ar alus kausu rokā.

Mans tuvākais kaimiņš bija labi pazīstams Darovbijas plencis vārdā Gobers Ņūhauzs, baismīgi resns tips, kas vienmēr prata izlocīties no jebkāda darba. Savas dienas viņš pavadīja žūpodams, ālēdamies un nododamies azartspēlēm. Pašreiz viņš bija mīlīgā noskaņojumā, lielais, nosvīdušais ģīmis pieliecies tuvu klāt manējam, izšķobīts biedriska smīna vieplī.

—  Nu, Heriot, kā tad stāv akcijas suņu tirgū? — viņš izmeklēti pieklājīgi apvaicājās.

Nekad nebiju dzirdējis šādi runājam par manu profesiju un, kamēr prātoju, Ro atbildēt, pamanīju, ka visa kompānija, it kā kaut ko gaidīdama, raugās manī. Mistera Vorlija krustmeita, kas apkalpoja bāru, arī faudzījās uz mani tāpat. "

—  SeŠa.? pintes augstākā labuma alus — seši šiliņi, lūdzu, — viņa sacīja, tādējādi noskaidrodama situāciju.

Es sameklēju kabatā naudu. Acīmredzot mans pirmais iespaids, ka mani kāds uzaicināja kopā iedzert, bijis maldīgs. Noskatījis visus pēc kārtas, es vairs nepratu pateikt, kurš bija aicinājis, un, kad alus bija izdzerts, pūlītis ap leti izklīda kā uz burvja mājienu; dzērāji it kā nejauši nozuda, un neviens vairs nelikās ne zinis, kad es, izdzēris savu glāzi, izgāju.

Gaisma, kas spīdēja cūkkūtī, viesa atspīdumu arī ārpusē, un, kamēr gāju pāri pagalmam, klusā cūkas rukšķēšana un cilvēka balss purpināšana liecināja, ka misters Vorlijs vēl joprojām kavējas pārrunās ar savu cūceni. Kad iegāju kūtī, viņš pacēla galvu, un viņa seja palsajā gaismā šķita gluži apskaidrota.

— Mister Heriot, — viņš čukstēja, — vai nav brīnum skaists skats?

Viņš norādīja uz sivēntiņiem, kas nekustīgi gulēja kārtu kārtām,

nekārtīgi sakrituši cits pār citu, acis aizvēruši, vēderiņus ar Purenes dāsno devumu piepildījuši.

—   Skaists gan, — es atteicu, pārvilkdams pirkstu virsējiem gulētājiem, bet tic ir nepakustējās, tikai daža ačtele slinki pavērās. — Ilgi jāmeklē, lai atrastu vēl skaistāku.

Un es patiesi priecājos līdz ar viņu; vieglā darbā bija gūts liels gandarījums. Sēzdamies mašīnā, nodomāju, ka šis naksnīgais brauciens bijis jauks, kaut arī tiku tik lēti apmuļķots izpirkt pusduci aluskausu bez jebkādām cerībām sagaidīt no žūpām revanšu. Neba man vēl alus gribējās, manas iekšas nebija radušas uzņemt pinti alus divos naktī un jau sāka mazliet dumpoties, betes jutos visai sašutis par to, ka tiem džentlmeņiem bija izdevies tik vienkārši un profesionāli mani piemuļķot.

'Taču, braukdams pa klusajiem, mēness apspīdētajiem ceļiem mājup, es pat nenojautu, ka atriebes smagā roka jau nolaidusies pār jautrās bandas galvām. Tā, nudien, bija liktenīga nakts, jo minūtes desmit pēc manas aizbraukšanas mistera Vorlija krogs piedzīvoja reidu. Varbūt apzīmējums skan pārāk dramatiski; īstenībā notika tā, ka konstebls baudīja gadskārtējo atvaļinājumu, bet viņa vietnieks, jauns policists, kam nebija tik liberāli uzskati kā misteram Dclovejam, bija ar divriteni aizbraucis uz viesnīcu un savācis visus vēlīnos apmeklētājas.

Tiesas sēdes norise interesanti tika atspoguļota Darovbijas un Haultonas avīzēs. Gobcrs Ņūhauzs un viņa drauģeļi tika sodīti ar divām mārciņām katrs un saņēma brīdinājumu nākotnei. Tiesnešiem acīmredzot nepukstēja krūtīs cilvēka sirds, jo viņus nebija spējuši aizkustināt Gobera dedzīgie protesti, ka neizdzertais alus bijis nopirkts pirms kroga slēgšanas un ka tās četras stundas viņi pakavējušies draudzīgā pulciņā un mierīgās pārrunās.

Misters Vorlijs samaksāja piecpadsmit mārciņu soda naudas, bet man šķiet, ka viņš par to daudz nebēdāja. Purenei un viņas metienam klājās labi.

8. nodaļa

Tie bija pēdējie vārti. Tā kā piestūres sēdēja Tristans, es izkāpu tos atvērt un paraudzījos atpakaļ uz fermu, kas atradās tālu lejā, un sliedēs, ko mūsu mašīna bija iebraukusi stāvajās, ar zāli apaugušajās nogāzēs. Dažas no šīm Deilas lauku mājām patiesi sabūvētas dīvainās vietās; uz šīm, piemēram, neveda ceļš, pat ne taka. No mājām, kas atradās lejā, vajadzēja braukt pāri laukiem no vieniem vārtiem līdz nākamajiem, līdz varēja izkļūt uz galvenā ceļa augšpus ielejas. Šie bija pēdējie vārti; pēc desmit minūtēm būsim mājās.

Tristans kalpoja par šoferi, jo man pēc grūtas teļa saņemšanas kreisā roka bija inficēta un karājās saitē. Viņš tomēr neizbrauca' pa vārtiem, bet izkāpa no mašīnas un, pret vārtu stabu atspiedies, aizkūpināja cigareti.

Acīmredzot viņš nesteidzās atgriezties mājās. Saulīte mīlīgi sildīja viņam pakausi, vēderu sildīja divas pudeles alus, un viņš, jādomā, jutās ļoti labi. Arī apgaitā mums nebija klājies slikti. Tristans bija noņēmis jaunpiena govij kārpas no pupjem, un fermeris bija viņu uzteicis («Tu, puis, esi tādam darbam kā radīts») un ieaicinājis mūs mājā atspirdzināties ar pudeli alus. Redzēdams, cik apbrīnojama ātrumā Tristans iztukšoja savējo, saimnieks izsniedza tam vēl otru.

Jā, viss bija veicies teicami, un cs redzēju, ka arī Tristans domā tāpat. Gaužām apmierināts pasmaidījis, viņš dziļi ievilka krūtīs tīreļa gaisu un cigaretes dūmus un pievēra acis.

Taču acis strauji atvērās, kad no mašīnas puses atskanēja ieņirk- stēšanās.

— Jēziņ! Džim, šī aiziet! — viņš iekliedzās.

Mazais ostins atpakaļgaitā mierīgi slīdēja pa nogāzi lejup; taču laikam bija kaut kā paslīdējis, un bremzes tam nebija pieminēšanas vērtas: Abi metāmies mašīnai pakaļ. Tristans atradās tuvāk, bet tikvien paspēja, kā ar pirkstu galiem piedurties, tādam ātrumam mēs līdzi netikām. Paskatījos uz Tristanu, viņam prāts kritiskos brīžos darbojās ātri, un cs aptuveni nojautu, ko viņš domā. Pagājušas tikais divas nedēļas, kopš viņš ar hilmenu bija apgāzies, vezdams kādu meiteni mājup no dejām.'Mašīna bija pilnīgi norakstāma, un apdrošināšanas sabiedrība izturējās visai kašķīgi; Zigfrīds, protams, plosījās kā bez jēgas un beigās padzina Tristanu — uz visiem laikiem un galīgi, tā ka lai ne pēdas nepaliek.

Bet Tristans bija padzīts tik daudz reižu; viņš zināja — jāpamanās tikai uz kādu brīdi tālāk no brāļa, un viss būs aizmirsts. Un toreiz viņam sevišķi palaimējās, jo Zigfrīdam izdevās pierunāt savas bankas direktoru un saņemt atļauju skaista, jauna rovera iegādei; tas viņam palīdzēja aizmirst itin visu.

Traki nelāgi iznāca, ka šodien ķibele notika apstākļos, kad Tristans, ja reiz vadīja mašīnu, bija arī tehniski par to atbildīgs. Pašlaik mašīna ar apmēram septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā šāvās lejup pa garo, zaļo nogāzi. Durtiņas sāka vienas pakaļ otrām sprāgt vaļā, līdz plīvoja visas četras, un mašīna drāzās lejup kā liels, neveikls pu'tns.

Pa vaļējām durtiņām sāka birt ārā pudeles, instrumenti, pārsēji, vates rituļi un iezīmēja mašīnas ceļu; šad tad izlidoja pa kādai sodas vai citu vēderzāļu pulvera paciņai,'kas izšķīda un atstāja zaļajā zālē košus, baltus plankumus.

Tristans satraukts pasita rokas gaisā.

— Skaties! Tā bezjēdzīgā nesas virsū lejā tai būdai! — Un viņš sāka intensīvāk sūkt cigareti.

Kailajā nogāzē patiesi bija tikai viena maza ēciņa — gandrīz pašā pakājē, kur jau sākās līdzenums, un mūsu ostins, kā magnēta pievilkts, drāza tieši uz to.

Es vairs nespēju noskatīties. Mirkli pirms sadursmes es aizgriezos un koncentrēju uzmanību uzTristana cigaretes galu, kas gailēja koši sarkans, kad atskanēja brīkšķis. Kad paraudzījos lejā, būdas tur vairs nebija. Tā bija pilnīgi pieplacināta pie zemes, u n šai acumirklī man prātā iešāvās vLss, ko jebkad biju dzirdējis par kāršu namiņiem. Sabrukušo dēļu virsotnē uz sāniem rāmi gulēja mūsu mašīniņa, tikai riteņi vēl laiski grieaās.

KamCr lēkšojam lejup, nebija grūti uzminēt Tristana domas. Viņš nepavisam nekāroja pavēstīt Zigfrīdam, ka sadauzījis ostinu; īstenībā tas arī bija prātam neaptverami. Taču tuvojoties posta vietai, skrienot garām pa ceļam izbirušajiem skalpeļiem un vakcīnas pudelēm, kļuva skaidrs, ka citas izejas nebūs.

Nonākuši pie mašīnas, sākām rūpīgu apskati. Bet karosērija jau pirms tam bija tā iedauzīta un apbružāta, ka nenācās viegli atklāt no jauna radušos bojājumus. Mašīnas pakaļgals gan bija diezgan stipri iegumzīts, bet pārāk acīs nedūrās. Vienīgais skaidri redzamais bojājums bija sadauzītais aizmugures lukturis. Kļuvuši cerīgāki, devāmies atpakaļ uz fermu meklēt palīdzību.

Fermeris mūs sagaidīja sirsnīgi.

— Nu, puiši, vai vēl sagribējās aliņa?

—  Par skādi nebūtu, — atsaucās Tristans. - Mums iznāca mazs negadījums.

Iegājām mājā, kur viesmīlīgais saimnieks atrāva vaļā vēl dažas pudeles. Vēsts par sagrauto būdu viņu, šķiet, ncu/trauca.

—  Nē, tā nav manējā. Tā pieder golfa klubam — skaitās kluba mītne.

Tristana uzacis pašāvās augšup.

—   Ak mandieniņ! Jūs taču neteiksiet, ka mēs esam sagrāvuši Darovbijas golfa kluba galveno mītni?

—  Jā, puis, tā nu būs gan iznācis. Tā ir vienīgā koka celtne tanī laukā. Es to zemes gabalu izīrēju golfa klubam, un šie ierīkoja tur laukumu ar deviņām bedrītēm. Neņem galvā, tikpat neviens uz turieni neiet spēlēt — vienīgi bankas direktors, un tas tips man nepatīk.

Misters Prcskots izveda zirgu no staļļa, mēs atgriezāmies pie mašīnas dn nostādījām to uz riteņiem. Mazliet trīcēdams, Tristans apsēdās pie stūres un nospieda starteri. Mazais, dūšīgais motoriņš tūliņ pašpārliecināti ierēcās, un Tristans, piesardzīgi pārbraucis pāri sagāztajām būdas sienām, nokļuva zālājā.

— Lielo paldies, mister Preskot! — viņš uzsauca. — Liekas, ka nu tālāk tiksim j»aši.

—  Lieliski, puis, lieliski! Mašīna iet kā jauna. — Tad fermeris piemiedza aci un, pirkstu pacēlis, piebilda, -r Tikai — nevienam par to ne vārda. Un es arī nevienam. Norunāts?

— Norunāts! Nāc, Džim, sēdies iekšā. — Tristans picocva gāzi, un mēs no jauna pukšķinājām atpakaļ kalnup.

Tristans domīgi klusēja, līdz tikām uz ceļa. Tad viņš mari sacīja:

— Viss jau būtu labi, Džim, bet man tomērvajadzēs Zigfrīdam kaut ko bilst par pakaļējo lukturi. Un tad es atkal dabūšu sutu. Vai tev tas neliekas mazliet netaisnīgi, ka man jācieš par visu, kas notiek ar viņa mašīnām? Tu taču pats redzi, ka šī nav pirmā reize — viņš man liek braukt ar visādiem sasodītiem graustiem, un, kad tic sāk drupt gabalos, tad vainīgs esmu es. Nelaimīgās riepas visiem notriektas līdz plikam audeklam, bet, ja kāda uzduras, tad atklausīties vien nevar. Tas nav godīgi.

— Nu, tu gluži labi zini, ka Zigfrīds nav cilvēks, kas cieš klusībā, — es atteicu. — Viņam jānolaiž tvaiks, un tu esi tuvākais, uz ko izgāzt dusmas.

Mirkli Tristans klusēja, tad labi dziļi ievilka plaušās cigaretes dūmus, piepūta vaigus un pieņēma tiesneša izskatu.

— Redzi, es negribu sacīt, ka tanī gadījumā ar hilmenu esmu pavisam bez vainas — asajā pagriezienā Dringlijā es palaidu uz sešdesmit un ar vienu roku biju apskāvis to meiteni, bet galu galā tā tomēr bija tīrākā neraža. Īstenībā, Džini, esmu nelaimīga likteņa upuris.

Zigfrīdu satikām aptiekas istaba, un viņš bija sanīcis. Viņam sākās vasaras iesnas, viņš šņaukājās un īgņājās, tomēr sakopoja pietiekami daudz spēka kārtējam negaisam.

—  Sasodītais stulbeni! Ak šoreiz tas ir pakaļējais lukturis? Dievs žēlīgais, man laikam būs jāstrādā tam vien, lai varētu samaksāt rēķinus panavām nejēdzībām. Mani tu būsi izputinājis, pirms vēl pats tiksi pie gala. Pazūdi, vācies ratā! Un man acīs vairs nerādies!

Tristans, cieņu nezaudēdams, aizgāja un, palikdams uzticīgs savai politikai, todien tiešām vairs nerādījās. Ar brāli viņš netikās līdz nākamās dienas rītam. Zigfrīdam bija kļuvis sliktāk — slimība saskrējusi kaklā, kas allaž bija viņa vārīgākā vieta, un nu viņu mocīja laringīts. Ap kaklu viņš bija aplicis kompresi. Kad mēs ar Tristanu iegājām guļamistabā, viņš patlaban vārgi lapoja Darovbijas un Haultonas avīzi.

Parunāt viņš spēja vienīgi tikko sadzirdamā čukstā.

— Vai šito esat redzējuši? Te rakstīts, ka vakar sagrauta golfa kluba mītne un neesot zināms, kā tas noticis. Sasodīta ērmība. Tā būda stāvēja Prcstona tiesā, vai ne? — Pēkšņi viņš uzrāvās no spilvena sēdus un cieši paskatījās uz brāli. — Paklau, tu'taču vakar biji tur, — viņš iečerkstējās, taču tad nespēcīgi atkrita guļus, nopurpinādams: — Nē, nē, piedod, tas būtu pārāk smieklīgi — nav pareizi, ka vienmēr un visā es vainoju tevi.

Tristans sastinga. Tādu valodu viņš no Zigfrīda nekad nebija dzirdējis. Arī es pārbijos. Vai mans šefs sācis drudzī murgot?

Zigfrīds sāpīgi norīstījās.

—   Nupat piezvanīja Errniteidžs no Sortonas. Viņam govs nolikusies ar pienadrudzi. Tev tūliņ vajadzēs aizvest Džcimsu turp. Tūliņ — kusti veicīgāk.

—  Bīstos, ka tūliņ gan nevarēšu, — Tristans atteica, paraustīdams plecus. — Džima mašīna ir Hemonda garāžā, paies apmēram stunda, kamēr sataisīs lukturi.

—   Ek, nediena! Un viņi sacīja, ka mašīnas, ko mums aizdot, arī neesot. Bet ko lai iesāk? Errniteidžs ir briesmīgi satraucies — pēc stundas govs varot būt pagalam. Nejēdzīgi — ko lai iesākam?

— Vēl jau ir rovers, — Tristans klusu ieteicās.

Zigfrīds zem segas piepeši sastinga, acīs iegailējās šausmas. Pāris mirkļu viņa galva nemierīgi mētājās pa spilvenu, garie, kaulainie pirksti burzīja segu; tad viņš ar mokām pagriezās uz sāniem un cieši paskatījās brālim acīs. Viņš runāja lēnām, un aizsmakums piešķīra vārdiem ļaunīgu pieskaņu,

—  Labi, tev vajadzēs ņemt roveru. Nekad nebiju domājis, ka man nāksies piedzīvot dienu, kad tādam postītājam kā tu ļaušu sēsties pie tās mašīnas stūres, bet vienu gan teikšu. Ja tam vāgi'm gadīsies kaut mazākā skrambiņa, es tevi nogalināšu, nobeigšu pats ar savām rokām.

Viss bija kā vienmēr. Zigfrīdam acis sāka spiesties uz āru, vaigos sakāpa tumšs tvīkums, bet Tristana sejā bija zudusi jebkāda izteiksme.

Saņēmis pēdējos spēkus, Zigfrīds izslējās gultā augstāk.

—   Vai tu tiešām domā, ka spēsi nobraukt piecas jūdzes iīdz Sortonai un atpakaļ, nesadauzījis mašīnu? Tad ņem to un brauc, tikai neaizmirsti, ko tev teicu.

Tristans, aizvainojumā klusēdams, izslīdēja no istabas, un es, iedams viņam nopakaļ, vēl pametu acis uz gulētāju. Zigfrīds bija atkritis spilvenā un drudžainām acīm blenza griestos. Lūpas vāri kustējās, it kā viņš skaitītu lūgsnu.

Ārpusē Tristans sajūsmā berzēja rokas.

—  Kāds brīnums, Džim! Nedzirdēta palaimēšanās! Zini, es nemūžam necerēju, ka tuvākajos simt gados tikšu piē šitā rovera stūres. — Viņš pieklusināja balsi līdz čukstam. — Tas tikai pierāda, ka nav ļaunuma bez labuma.

Pēc piecām minūtēm viņš atpakaļgaitā uzmanīgi iestūrēja gatvē, bet, kad tikām uz Sortonas ceļa, cs redzēju, ka viņš sāk izbaudīt braucienu. Divas jūdzes ceļš aizstiepās uz priekšu tīrs un tukšs, izņemot piena mašīnu tālumā; brīnišķīga vieta, kur pārbaudīt, ko rovers īsti spēj. Viņš ierīkojās ērtāk mīkstajā sēdekli un spēcīgi uzspieda kāju uz akseleratora.

Bez piepūles laidām uz astoņdesmit, kad es ieraudzīju automobili, kas grasījās apdzīt piena vedēju; tas bija ļoti vecs modelis ar augstu jumtu, gluži kā tāda biskvftu kārba uz riteņiem, kurai gan neklātos mēģināt jel ko apdzīt. Gaidīju, kad tā pierims, bet braucējs neatlaidās. Pieniniekam varbūt bija pagadījies sportiski noskaņots šoferis, kas arī laikam nolēma sacensties.

Pieaugošā satraukumā redzēju, ka abas mašīnas, blakus turēdamās traucas mums pretī, starpā nav atlicis vairāk par simt jardiem, un ne vienā, ne otrā ceļa pusē ne pēdas brīvas vietas. Vecajai kastei jāpaliek iepakaļ, citas izejas nebija, bet braucēji tā vis nedomāja. Tristans strauji nospieda uz bremzēm. Ja pieninieks darīs tāpat, otra mašīna varēs izspraukties cauri. Taču pāris sekundēs redzēju, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks, un, kad tās neprātīgi drāzās mums pretim, es trulās šausmās sapratu, ka vistiešākā sadursme vairs nav izbēgama.

Acis cict verot, es vienā netverami Īsā mirklī redzēju aiz vecās mašīnas stūres noplalksnāmics platu, pārbijušos seju, tad kaut kas iesitās roveram sānos un drausmīgi nobrīkšķēja.

Kad atkal atvēru acis, viss likās, kā bijis. Abi ar Tristanu sēdējām, blenzdami uz ceļu, kas kluss un tukšs aizstiepās gar nolaidenajiem, zaļajiem pakalniem.

Sēdēju nepakustēdamies, klausoties savas sirds skaļajos pukstos, un, pavēries pār plecu atpakaļ, redzēju piena mašīnu lielā ātrumā pazūdam ceļa līkumā; tad ar patiesu interesi sāku vērot Tristanu — nekad mūžā vēl nebiju redzējis cilvēku ar pilnīgi zaļu seju.

Pēc krietna brīža, sajutis kreisajā pusē vējpūsmu, piesardzīgi paraudzījos turp. Kreisajā pusē mašīnai durtiņu nebija — vienas gulēja ceļmalā dažus jardus aiz mums, bet otras virinājās vienā salūzušā cņgē; kamēr es skatījos, arī tās nokrita pavisam. Lēnām, it kā sapnī es izkāpu un sāku aplūkot nodarīto postu; rovera kreisie sāni bija noberzti kaili, kad vecā mašīna pēdējā sekundes simtdaļā bija tam aiztriekusies garām.

Tristans pa to laiku bija atkritis zālē, praktiski zaudējis sejā jebkādu izteiksmi. Neglīts nobrāzums viņā būtu sacēlis paniku, bet šī katastrofa viņam bija nolaupījusi visu atmanu. Tomēr šādā stāvoklī viņš nepalika ilgi — vispirms sāka mirkšķināt acis, tad samiedza tās pavisam šauras un taustījās kabata* pēc cigaretēm. Nebija grūti uzminēt, ka viņa rosīgais prāts sāk darboties un ka viņš prāto, ko gan tagad darīt.

Cik necik apsvēris situāciju, nospriedu, ka viņš varētu rīkoties trejādi. Pirmā un, manuprāt, vispievilcīgākā iespēja — viņš varētu Šķirties 110 Darovbijas uz visiem laikiem, ja nepieciešams, pat emigrēt; otra — varētu taisnā ceļā doties uz staciju, iekāpt vilcienā, kas iet uz Brautonu, un mierīgi padzīvot pie mātes, kamēr vētra aprims. Trešā izeja, par kuru es neuzdrošinājos pat domāt, būtu atgriezties Skeldcilas Mājā un atzīties Zigfrīdam, ka jaunais rovers sadauzīts.

Apsvērdams Tristana iespējas, neviļus pamanīju veco mašīnu, kas bija uzdrāzusies mums virsū; apmēram piecdesmit jardu tālāk tā ar riteņiem gaisā gulēja grāvī. Steigdamies turp, dzirdēju mašīnā skaļu kladzināšanu un atcerējos, ka ir tirgus diena un daudzi fermeri ved uz tirgu būrus ar vistām un pārdesmit vai trīsdesmit olu. Ielūkojāmies pa vienu lodziņu mašīnā, un Tristans aizelsās. Lielā sašķīdušu olu peļķē gulēja resns tēvainis, acīm redzami neievainots. Viņš mīlīgi smaidīja pār visu plato ģīmi, kas pārpārēm pauda labestību, cik vispār varēja saredzēt, jo visu platību klāja olu maska. Pārējo telpu mašīnas iekšienē aizpildīja satrakotas vistas, kas bija izlauzušās no krātiņiem un meklēja iespēju izkļūt pavisam brīvē.

Resnis 'savā olu guļvietā mīļi smaidīja un kaut ko sauca, kas drausmīgajā kladzināšanā bija grūti saklausāms. Uztvēru tikai dažas teikumu skrandas: — Man tiešām ļoti žēl… skaidri mana vaina… samaksāšu visus zaudējumus… — Vārdi plūda itin moži, "kamēr vistas bradāja saimniekam pa galvu un šķidrums no olām pludoja pār drēbēm.

Ar lielām mokām Tristanam izdevās atraut vaļā vienas durtiņas, bet vistas, ārā lauzdamās, viņu tūiiņ atspieda atpakaļ. Dažas, ārā tikušas, aizplivinājās uz visām pusēm, līdz izzuda skatienam, bet mierīgākās sāka turpat tuvumā kašņāties un knābāt.

— Vai esat vesels? — Tristans uzsauca.

— Jā, jaunekli. Neesmu cietis. Lūdzami, neraizējieties par mani. — Resnais tusnīdams velti pūlējās izrausties no lipīgi glumās masas. — Ek, man briesmīgi žēl, bet ticiet jel — es visu nokārtošu.

Viņš pastiepa notašķītu roku, un mēs viņam palīdzējām izkūņoties uz ceļa. Par spīti noķēzītajām drēbēm un olu čaulu krikumiem, kas viņam bija ieķepuši matos un ūsās, viņš nezaudēja stāju. Viss viņā pauda pašpārliecību, to dziļo pašpārliecību, kas, manuprāt, viņam ļāva noticēt, ka ar savu veco grabažu noskries straujo kravaS mašīnu.

Viņš uzlika roku Tristanam uz pleca.

—  Izskaidrojums, saprotiet, gluži Vienkāršs. Man saule sažilbināja acis.

Pulkstenis rādīja divpadsmit dienā, turklāt resnis bya braucis ziemeļu virzienā, bet man likās, ka nav vērts strīdēties pretī.

Pacēlām izkritušās durtiņas no ceļa, ielikām mašīnā, aizbraucām uz Sortonu, apkopām slimo govi un atgriezāmies Darovbijā. Tristans uzmeta man vienu vienīgu izmisušu skatienu, tad stalti izslējās un aizsoļoja taisnā ceļā uz brāļa istabu, Es viņam sekoju cieši pa pēdām.

Zigfrīdam bija kļuvis sliktāk. Seja tvīka drudzī, un acis bija dziļi iegrimušas dobumos. Viņš pat nepaskatījās, kad Tristans iegāja un nostājās gultasgalā.

-«- Nu, kā jums gāja? — Čuksts bija tikko sadzirdams,

— Labi. Govi piecēlām, un, kad gājām projām, tā bija žirgta. Bet ir kaut kas cits — gadījās sadursme ar mašīnu.

Visu laiku Zigfrīds bija gārgdams vilcis elpu un nekustīgi raudzījies griestos, bet tagad elpa pēkšņi aprāvās kā ar cirvi nocirsta. Iestājās nejēdzīgs klusums, tad no pilnīgi nekustīgā ķermeņa atskanēja aizžņaugta balss:

— Kas noticis?

—  Nebija mana vaina. Viens tips gribēja apdzīt kravas mašīnu, bet viņam neizdevās. Ietriecās roverarn sānos.

Atkal klusums, tad vēlreiz čuksts:

— Stipri sadauzīja?

—  Diemžēl priekšējais un pakaļējais spārns un abas kreisās puses durtiņas. 4

Kā spēcīgas atsperes iedarbināts, Zigfrīds uzšāvās guM stāvus. Izskatījās drausmīgi — it kā mironis būtu atdzīvojies, un efektu vēl pastiprināja komprešu apsēji, kas atraisījušies nokarājās kā baltas vītnes ap kārno stāvu. Mute pavērās pilnīgi neskanīgam kliedzienam:

— Nolādētais stulbeni! Es tevi padzenu!

Tūliņ viņš sabruka atpakaļ uzspilvena un palika klusu guļam. Pāris mirkļu mēs diezgan iztrūkušies viņu vērojām, bet, kad izdzirdām elpu atjaunojamies, uz pirkstgaliem izlavljāmies ārā no istabas.

Kāpņu laukumiņāTristans atviegloti nopūtās un izvilka no kabatas vudbcina cigareti.

— Elles numurs, Džim, bet tu jau zini, ko es allaž esmu teicis… — Viņš uzrāva sērkociņu un ar baudu ievilka dūmu. — Beigās vienmēr viss iznāk labāk, nekā domājam.

9. nodala

Daudzas Dcilas fermas nav atrodamas pēc nosaukumiem, jo tos nekur neredz, tāpēc bija ļoti patīkami izlasīt ar lieliem, melniem burtiem uzrakstīto: «Hestongrcindža».

Izkāpu no mašīnas un atvilku bultu. Tic bija kārtīgi vārti, kas vērās viegli, tā ka nevajadzēja mesties pret tiem ar plecu un grūst no visa spēka. Māja atradās lejāk, tā bija pelēka mūra celtne ar diviem augstiem augšgalā arkveidā izliektiem logiem, kurus kāds talantīgs viktoriānis bija iekombinējis sākotnējā struktūrā.

Stāvēju zaļā līdzenumā upes līcī, kura kuplā zāle un klusie, auglīgie tīrumi veidoja asu kontrastu tumšajiem kalniem aizmugurē. Vareni ozoli un augsti bērzi deva mājai aizvēnļ, un visa nogāze līdz krācēm bija apaugusi ar biezu priedulāju.

Skaļi saukdams, apstaigāju sētu, jo daži fermeri mazliet apvainojās, ja gāju iekšā mājā un apvaicājos pēc saimnieka. Labs saimnieks, proti, uzturas mājā vienīgi ēdienreizēs. Taču neviens man neatsaucās, tāpēc aizgāju un pieklauvēju pie durvīm, kas bija iebūvētas dziļi sirmo akmeņu arkā.

—  Nāciet iekšā! — atsaucās kāda balss, un es, atvēris durvis, iegāju plašā virtuvē ar akmens klonu; pie griestiem āķos karājās cūku šķiņķi un sāngabali. Tumšmataina meitene rūtainā blūzē un zaļās linaudckla biksēs patlaban lielā bļodā mīcīja maizi. Viņa pacēla galvu un pasmaidīja.

—  Piedodiet, ka nevarēju jūs ielaist. Man rokas mīklā. — Viņa pacēla rokas, kas līdz elkoņiem bija miltainas.

— Tas nekas. Mans vārds ir Hcriots. Atnācu apskatīt jūsu teļu. Cik nopratu, tas klibojot. *

—  Jā. Mums šķiet, ka tas pārlauzis kāju. Droši vien skraidīdams aizķēries kādā bedrē. Ja varat mirkli uzgaidīt, aiziešu jums līdzi. Tēvs un visi vīrieši ir tīrumā. Es, starp citu, esmu Hclēne Oldcrsonc.

Viņa nomazgāja un noslaucīja rokas un iekāpa īsos gumijas zābakos.

—  Samīci, lūdzu, mīklu līdz galam, Meg, — viņa uzbilda pavecai sievietei, kas no istabas ienāca virtuvē. — Man jāparāda misteram Heriotam tas teļš.

Kad izgājām ārā, viņa pasmiedamās man sacīja:

—  Diemžēl mums vajadzēs gabaliņu paieties. Teļš ir vienā no kalnu kūtīm — redziet, tur augšā. — Viņa norādīja uz četrstūrainu mūra ēku visai augstu nogāzē. Šis kalnu kūtis man bija labi pazīstamas. Tādas izklaidu bija redzamas visā šai kalnu apvidū, un man daudzkārt iznāca veselīga izstaigāšanās, kamēr līdz tām nokļuvu. Parasti tās tika piebāztas ar sienu vai citādu lopbarību un arī izmantotas par patvērumu lopiem kalnu ganībās.

Pāris mirkļu pavēroju meiteni.

— Iesim vien, es labprāt pastaigāšos, ļoti labprāt.

Pārgājām pār lauku līdz šauram tiltiņam, kas veda pār upi. Man ienāca prātā, ka sieviešu jaunā mode valkāt bikses varbūt ir mazliet revolucionāra, bet neko sliktu gan par to nevarēja teikt. Taka veda augšup cauri eglājam, starp koku stumbriem mirdzēja saulainas saliņas, upes šalkoņa atkāpās tālāk, un mēs gājām pa mīkstu skuju paklāju. Mežā bija vēsi un klusu, tikai retumis kāda putna kliedziens atbalsojās kokos.

Nogājuši minūtes desmit, atkal nokļuvām karstā saulē un klajā tīrelī, taka kļuva stāvāka un līkumoja ap klinšu bluķiem. Es jau sāku aizclstics, bet meitene, vingri sperdama garus soļus, turpināja uzņemto straujo gaitu. Jutos priecīgs, kad kalna galā nonācām līdzenumā, kur atkal bija saskatāms šķūnis.

Atvēris durvis, tik tikko varēju saredzēt savu pacientu tumšajā telpā, ko pildīja gandrīz līdz jumtam piedzītā siena smarža. Teliņš izskatījās gaužām mazs un skumīgs ar ļengano priekškāju, kas nevarīgi vilkās līdzi, kad tas mēģināja pārvietoties.

—  Lūdzu, pieturiet viņu, kamēr es pārbaudīšu slimo kāju, — es sacīju.

Meitene prasmīgi satvēra telēnu un ar vienu roku pieturēja to zem zoda, ar otru pie auss. Kamēr es aptaustīju kāju, sīkaliņš drebēja pie visām miesām un izskatījās gaužām žēlojams.

— Jūsu diagnoze ir pareiza. Tīrs stilbakaula lūzums, bet nav sevišķi izkustināts, tāpēc pietiks ar ieģipsējumu. — Atvēru somu, izņēmu saites, uz kurām uzplāt ģipsi, tad no tuvējā avota iesmēlu spainī ūdeni, samērcēju vienu saiti un aptinu to teļam ap kāju, tad vēl otru un trešo, līdz kājcle no ceļgala līdz pēdai bija ieģērbta ātri kalstoša ģipša ietvarā.

—  Nu tikai jāpagaida dažas minūtes, līdz ģipsis pilnīgi sacietēs, tad varam ļaut, lai teluks staigā. — Vēl vairākkārt pārbaudīju ģipsējumu, līdz tas bija kļuvis cicts kā akmens. — Kārtībā, — es pēdīgi sacīju, — varat laist viņu vaļā.

Meitene atlaida telēna galvu, yn mazulis aizklumburoja.

— Skatieties! — viņa iesaucās. — Viņš jau balstās uz slimās kājas. Un izskatās krietni priecīgāks. — Es pasmaidīju. Jutu, ka darbs man izdevies labi. Teļš vairs nejuta sāpes, jo lauztie kauli bija nekustīgi nostiprināti, un bailes, kas ievainotos dzīvniekos rada nemieru, bija kā ar roku atņemtas.

— Jā, tiešām ātri atjēdzies. — Manus vārdus noslāpēja varens māviens, un zilo debess laukumiņu durvju augšdaļā aizēnoja liela, pinkaina galva. Divas tumšas, miklas, rūpju pilnas' acis skatījās uz teliņu, kas smalkā balsī ņēmās atbildēt. Drīz vien gāja vaļā tāds duets, ka ausis krita ciet.

— Tā ir šā māte, — meitene centās māvienus pārkliegt. — Klimst nabadzīte visu laiku tepat vien apkārt, nesaprazdama, kas mazulim nodarīts. Viņa negrib ne brīdi no teļa šķirties.

Es pieslējos taisni un atvilku durvju bultu.

— Lai nu nāk vien iekšā. .

Lielā govs, garām brāzdamās, gandrīz notrieca mani zemē. Tad sāka telēnu rūpīgi jo rūpīgi no vienas vietas apostīt, bakstīdama to ar purnu un dziļi kaklā dobji īdēdama.

Mazulis priecīgu prātu ļāvās apskatei, un, kad tā bija galā un māte apmierināta, aizklumburoja līdz tesmenim un sāka enerģiski zīst.

—   Re, cik drīz atguvis apetīti, — es noteicu, un mēs abi pasmē- jāmies.

Iemetu tukšās ģipša kārbas atpakaļ somā un aizdarīju somu.

— Mēnesi tam nu jāstaigā iegipsētam, tad piezvaniet, es atbraukšu noņemt ģipsi. Bet pieskatiet gan, lai ģipsējuma augšgalā kāja ncsasūt.

Kad izgājām no šķūņa saules gaismā, siltais gaiss mūs apņēma kā glāsmains vilnis. Es paraudzījos pāri ielejai uz zaļajiem pakalniem, kas tinās bula pusdienlaika vieglajā dūmakā. Zaļās nogāzes pie mūsu kājām krauji noslīdēja līdz dziļajai lejai, kur starp kokiem mirguļoja upe.

— Cik te ir brīnum skaisti, — es Sacīju. — Tā dziļā grava tur tālāk. Un augstais paugurs — man šķiet, to varētu dēvēt arī par kalnu. — Es norādīju uz milzeni, kas savu plato plecu pleta augstu pāri citiem.

—  Tas ir Heskits — divarpus tūkstoš pēdu augsts. Tūliņ aiz tā ir Edletons un otrā pusē Vcderfelzs, un Kolvcrs, un Sennors. — Bez pūlēm viņa nosauca visus senos ziemeļnieciskos vārdus; par kalniem viņa runāja kā parveciem draugiem, un'viņas vārdos es saklausīju dziļu pieķērību.

Apsēdāmies piekalnē mīkstajā zālē, silts vējiņš šūpoja tīreļa puķu galviņas, kaut kur iekliedzās kuitala. Darovbija, Skcldcilas Māja un veterinārija šķita aizslīdējušas tūkstoš jūdžu tālumā.

—  Jūs varat būt laimīga, ka dzīvojat šeit, — es ieteicos, — bet laikam nav nepieciešams jums to vēl teikt.

—  Nav gan. Els mīlu šo apvidu. Nekur citur nav tā kā šeit. — Viņa apklusa un pavērās apkārt. — Priecājos, ka arī jums te patīk — daudziem šī puse liekas pārāk kaila un mežonīga, gandrīz vai tos biedē.

Es pasmējos. — Zinu, bet par sevi varu teikt, ka man no sirds žēl visu to tūkstošu veterinārārstu, kas nestrādā Jorkšīrdpilā.

Sāku stāstīt par savu darbu, tad, gandrīz neapzinādamies, aizklīdu atmiņās par studenta gadiem, pastāstīju viņai par jaukiem brīžiem, par puišiem, ar ko biju draudzējies, par mūsu cerībām un nākotnes plāniem.

Pals julos pārsteigts par savu valodīgumu — parasti nemaz tāds pļāpa neesmu, un man jau sāka likties, ka mana sarunu biedre garlaikojas. Bet viņa sēdēja klusu, rokas ap zaļajās biksēs tērptajiem ceļiem aplikusi, raudzījās uz ieleju, šad tad pamājot ar galvu, it kā visu laiku uzmanīgi klausītos. Un zināja arī īstajos brīžos icsmietics.

Es pabrīnījos arī par negudro izjūtu, ka man bija uznākusi vēfē- šanās atmest ar roku visam šodien vēl darāmajam darbam un palikt sēžam te, saulainajā piekalnē. Ienāca prātā, ka sen neesmu tā pasēdējis, tērzējot ar gados man līdzīgu meiteni. Biju gandrīz piemirsis, kā tas ir.

Atceļā nesteidzos — ne lejup pa taku, ne cauri smaržīgajam priedulājam, tomēr man likās, ka aizzibējis tikai mirklis, kad jau gājām pāri koka tiltiņam, un, šķērsojuši lauku, nokļuvām atpakaļ fermā.

Vērdams mašīnas durtiņas, es vēlreiz pagriezos atpakaļ.

— Tātad ieradīšos pēc mēneša. — Man pašam likās, ka tas ir milzīgi tāls laiks.

Meitene pasmaidīja.

—  Paldies par darbu, — viņa teica. Kad iedarbināju motoru, viņa man pamāja ar roku un iegāja mājā.

—  Hclēnc Oldcrsone? — Zigfrīds vēlāk, pusdienas ēdot, jautāja. ,— Protams, es viņu pazīstu. Burvīga meitene.

Tristans, kas sēdēja otrpus galdam, neteica ne vārda, bet, nolicis nazi un dakšiņu, sapņaini paraudzījās griestos un izlaida klusu, garu svilpienu, tad no jauna ķērās pie ēšanas.

—   Kā tad, — Zigfrīds turpināja, — pazīstu viņu loti labi. Un apbrīnoju. Pirms dažiem gadiem nomira viņas māte, un tagad viņa vada visu saimniecību. Vāra ēst, aprūpē tēvu un jaunāko brāli un māšeli. — Viņš uzkrāva uz šķīvja kartupeļu biezeni. — Vai viņai ir draugi? Ak, visi apriņķa puiši viņu lenc, bet, liekas, sava pastāvīgā viņai nav. Jādomā, ka varcn izvēlīga.

10. nodala

Kad es devīto reizi vilkos pār mistera Keja lauku, man uzmācās nojausma, ka šī nebūs viena no manām labajām dienām. Nu jau krietni sen biju kļuvis par VVI, tas nozīmēja, ka biju ieguvis kartīti, kurā ikvienam interesentam tika apliecināts, ka Džeimss Heriots, MRCVS, ir Lauksaimniecības ministrijas vietējais veterinārinspektors, citiem vārdiem sakot, man bija uzdots jauns oficiāls pienākums — konstatēt lopu klīnisko veselības stāvokli un pārbaudīt tuberkulīnu. Bez tam kartīte man palīdzēja noskaidrot arī to, par ko man jau sen bija aizdomas, proti, ka Dcilas fermeru izpratne par laiku būtiski atšķiras no manas izpratnes.

Viss bija gaužām jauki, kad es aizbraucu pie viņu slimajiem lopiņiem; tad viņi parasti bija uz vietas un sagaidīja mani, slimais dzīvnieks, man albraucot, jau bija novietots kūlī vai kādā šķūnī. Tagad bija pavisam cilādi, kaut gan es parasti viņiem nosūtīju atklātni, kurā paziņoju, ka ieradīšos pārbaudīt pienalopus un vakcinēt ganāmpulku. Atklātnē bija arī atgādināts, ka lopiem jābūt savāktiem kūtī un ka es ieradīšos noteiktā laikā; atbilstoši šiem paziņojumiem es iedalīju laiku: minūtes piecpadsmit klīniskajai apskatei un atkarībā no galvu skaita ganāmpulkā — dažas stundas vakcinēšanai. Ja ikvienā klīniskajā apskatē aizkavējos liekas desmit minūtes, līdz fermeris atdzina govis no ganiem, tas nepārprotami nozīmēja, ka sešos apmeklējumos nokavēju savā grafikā veselu stundu.

Tāpēc, aizbraucis pie mistera Kcja uz vakcinēšanu un ieraudzījis visas govis kūlī piesietas, es atviegloti nopūtos. īsā laikā likām galā ar visu, un es nopriecājos, ka diena sākusies brīnišķīgi, kad fermeris piebilda, ka palikušas vairs tikai sešas viengadīgas teles, kas jāvakcinē. Tai brīdī, kad izgājām no kūts un es ieraudzīju pulciņu bēru un rudu jaunuļu omulīgi ganāmies liela lauka viņā galā, man uzmācās ļaunas nojausmas.

—    Domāju, ka visas būs kūtī, mister Kej, — es piesardzīgi ieminējos.

Misters Kcjs, izdauzījis pīpi pret plaukstu, sajauca pašaudzētās tabakas šķipsnas vēl ar kaut ko nenosakāmu un piepildīja pīpi no jauna.

—  Nē, nē, — viņš atteica, ievilkdams kuplu dūmu, — negribēju tās tik jaukā dienā iespundēt kūtī. Tagad mēs viņas iedzīsim tur tanī šķūnītī. — Viņš norādīja uz nelielu pelēku mūra celtni garo, kraujo ganību pašā virsotnē un izpūta kuplu dūmu mutuli. — Tas neies ilgi.

Viņa pēdējie vārdi sagrāba manu sirdi kā ar saltām ķetnām. Šos drausmīgos vārdus biju dzirdējis jau daudzkārt. Bet varbūt šoreiz viss tiešām izdosies labi. Nogājām pašā nogāzes pakājē un tikām telēm aizmugurē.

—  Nū, nū! — sauca misters Kejs.

— Nū,nū! — es uzmundrinot piebalsoju,sizdams ar plaukstām sev pa gurniem.

Teles pārtrauca zāles plūkšanu un mazliet ieinteresētas, laiski gremodamas, paskatījās uz mums, tad sāka nesteidzīgi klimst pa nogāzi uz augšu. Mums izdevās tās aizdabūt līdz šķūņa durvīm, bet tur jaunules apstājās. Pirmā govs uz mirkli iebāza galvu šķūnītī, tad pēkšņi apsviedās apkārt un laida pa nogāzi lejup. Pārējās nekavējoties tai sekoja, un, kaut arī mēs, rokas mētādami, dancojām tām apkārt, tās aizdrāzās garām, it kā mūsu tur nemaz nebūtu. Es domīgi noskatījos telēm nopakaļ, kā tās, astes sacēlušas un pakafkājas zibinādamas, brāzās lejup kā gatavie mustangi; ■jaunā rotaļa tām bija varcn iepatikusies.

No lejas mēs tās vēlreiz sadzinām augšā iīdzšķūnīša durvīm, un tad dancis sākās no jauna. Šoreiz bizot sāka tikai viena teic, bet, kamēr es veltīgi tai izlēkājos pa priekšu, pūlēdamies to atdzīt atpakaļ, pārējās izšāvās cauri mums pa vidu un ņēmās skriet lejup pa nogāzi.

Nogāze bija gara un stāva, un, kad es kūņojos augšup jau trešo lāgu, saule man svilināja muguru un man sametās žēl, ka biju tik apzinīgi izpildījis ministrijas instrukcijas, kurās pieprasīts, lai mēs, pienākumu pildot, būtu attiecīgi ietērpušies. Es biju to ņēmis vērā un apģērbies pieprasītajā uniformā, bet tagad jutu, ka garš vaskadrānas mētelis un velingtoni nebija ideāls tērps pašreizējam darbam. Sviedri man ritēja acīs, un krekls lipa pie muguras.

Kad es jau trešoreiz noskatījos pakaļ govīm, kas jautri spriņģoja lejup pa nogāzi, jutu, ka pienācis laiks kaut ko uzsākt.

—   Pagaidiet! — es uzsaucu fermerim. — Man kļūst mazliet par siltu.

Novilku mēteli, saritināju to un noliku zālē patālāk no šķūnīša. Kamēr es uz mēteļa sakrāvu glītā kaudzītē injekcijas šļirci, kasti ar tuberkulīna ampulām, mērlenti, šķēres, piezīmju bloku un zīmuli, man uzmācās doma, ka tieku kaut kādā veidā apkrāpts. Cik viegli ir strādāt ministrijā, to jums pateiks ikviens veterinārārsts. Nav nakts vidū jāceļas, bet jānostrādā tikai noteiktas stundas un nekad nav jāpārpūlas. Faktiski naudu tur maksā par baltu neko — par atpūšanos no īsta darba. Noslaucīju sviedraino pieri un brītiņu pastāvēju, ievilkdams elpu. Nē, godīgi tas nudien nebija.

Sākām vLsu no jauna un, ceturto reizi nokļuvuši pie šķūnīša, beidzot izcīnījām uzvaru, jo visas teles, izņemot vienu, i't mierīgi sagāja iekšā. Taču tā viena negribēja. Mēs viņu mīlīgi pierunājām, un mājām ar rokām, piekļuvām pat tik tuvu, lai pabikstītu viņai sānos, bet viņa palika stāvam durvīs un ļoti aizdomīgi lūkojās šķūnī. Tad durvis cita aiz citas parādījās pārējās galvas, un es sapratu, ka atkal esam zaudējuši; par spīti manai dancošanai un saucieniem, visas atkal cita pēc citas iznāca ārā un vēlreiz metās lejup. Šoreiz es tam lēkšoju pakaļ jau pilnīgā pagurumā.

Izmēģinājāmies vēl dažas reizes, turklāt teles tagad parūpējās par dažādām variācijām jautrajā rotaļā — piemēram, dažas pusceļā atgriezās, devās atpakaļ, paslēpās aiz šķūneļa vai aiz lielākiem akmeņiem, viltīgi mūs pavēroja un laida atkal pa nogāzi lejup.

Astoto reizi nolēkšojis lejā, es uzmetu lūdzošu skatu misteram Kcjam, kas mierīgā garā aizkūpināja pīpi un nelikās ne mazākā mērā uztraukts. Mans grafiks bija kapitāli sagrauts, bet viņš laikam pat neiedomājās, ka esam tā noņēmušies jau minūtes Četrdesmit.

— Tā mēs nekur netiksim, — es ierunājos. — Man vēl ir ļoti daudz citu darbu. Vai nekā citādi nav iespējams?

Fermeris ar īkšķi paspaidīja tabaku pīpē, atkal tīksmīgi ievilka pāris dūmu un nedaudz pārsteigts palūkojās uz mani.

— Jāpadomā. Varētu paņemt suni, bet nekāda lielā labuma no viņa nebūs. Tāds kucēns vien vēl ir.

Viņš aizslāja atpakaļ uz māju un atvēra durvis. NA istabas, sajūsmā skaļi riedams, izšāvās pinkains plušķis, un misters Kcjs viņu aizveda uz ganībām.

—  Ņem ciet! — viņš uzsauca, noradīdams uz telēm, kas atkal bija sākušas plūkt zāli, un suns metās turp, līdz nonāca tām aizmugurē. Man patiesi radās zināmas cerības, kad kāpām kalnā, jo mazais pinkainis knaši skraidīja ap telēm, vienai otrai pieķerdams pie kājām, bet pie šķūnīša — tā pati vecā dziesma. Vēroju, ka'govissāk apjēgt, cik šunelis nepieredzējis, un viena pat izmanījās ar ragu tam iebelzt pa žokli. Kucēns iekaucās un iežmiedza asti. Neizpratnē viņš skatījās uz lielajiem lopiem, kas nu barā, ar ragiem draudot, nāca viņam virsū, tad ātri izlēma, kas darāms, un laidās mukt. Teles dzinās viņam pakaļ, skrienot arvien ātrāk, un es dabūju noskatīties, kā suņuks ripeniski veļas no kalna, bet ragainās neatlaižas. Nokļuvis lejā, viņš veikli izšmauca pa vārtapakšu, un mēs viņu redzēt vairs nedabūjām.

Man likās, ka ar mani teju, teju notiks kas nelabs.

. — Ak Dievs! — es iebļāvos. — Šitos vella lopus mēs nemūžam ncsapotēsim! Man jāiet projām. Nezinu, ko teiks ministrijā, bet man nu reiz pietiek.

Fermeris uzmeta man domīgu skatienu. Šķiet, viņš sāka apjēgt, ka es esmu tuvu sabrukumam.

— Jā, nevedas gan, — viņš noteica, izdauzīdams pīpi pie zābaka. — Vajadzēs pasaukt Semu.'

— Semu?

—   Jā, Semu Brodbentu. Strādā tepat kaimiņos. Viņš to izdarīs vienā rāvienā.

— Kā tad viņš to izdarīs?

— Tā. Viņš prot dūkt kā dundurs.

Es uz mirkli apstulbu. — Vai jūs teicāt — dūkt kā dundurs?

— Teicu gan. Kā tāda dundurmuša, ziniet. Viņš gan ir pamuļķa prātā, bet to pieprot. Aiziešu viņam pakaļ — tepat vien, divi lauki aiz ceļa.

Noskatījos, kā fermeris aiziet, tad atkritu zālē garšļaukus. Jebkurā citā laikā man būtu paticis pavaloties slīpajā nogāzē, ļa'ut saulei spīdēt sejā un just vēso zāli pie nosvīdušās muguras; gaiss bija rāms un āboliņa smaržas piesātināts, un, kad atvēru acis, ieleja izskatījās kā īsta miera oāze. Bet es biju satraukts. Man priekšā vēl bija pilna darba diena ministrijas uzdevumā, un es biju jau nokavējis veselu stundu. Nebija grūti iedomāties, kā visi tic fermeri, kas vēl gaidīja, tagad no sirds mani strostē. Saspringums kļuva aizvien spēcīgāks, līdzvairs nespēju izturēt, piclēcu kājās un skrēju uz vārtiem. No turienes varēja pārredzēt ceļu, un es atvieglots ieraudzīju atgriežamies misteru Keju.

Viņam aiz muguras uz maza divritenīša gaužām lēni minās liels, resns vīrs. Pēdas mina pedāļus, bet lieli un ceļgali gandrīz taisnā leņķī. Sataukojušās melnu matu šķipsnas līda ārā no ķēmīgas mices apakšas, izskatījās, it kā tam galvā būtu katliņcepure bez malām.

— Sems atbrauca mums palīgā, — misters Kejs itin lepni paziņoja.

— Labrīt, — es sveicināju; resnais lēnām pagriezās un pamāja. Acis apaļajā, neskūtajā sejā šķita trulas un vienaldzīgas, un es nospriedu, ka Sems tiešām izskatās pagauss prātā. Nekā nespēju iedomāties, kādā veidā viņš varētu mums palīdzēt.

Teles, kas atradās turpat tuvumā, ar laisku interesi noskatīja mūs ienākam pa vārtiem. Viņas acīm redzami bija ar lielu tīksmi izbaudījušas ik minūti šārīta izpriecās, un man tā vien likās, ka viņām labprāt patiktu parotaļāties vēl, ja arī mēs to vēlētos; bet tas, protams, būtu jāizšķir mums — viņām labi gan šā, gan tā.

Scms pieslēja divriteni pie žoga un svarīgi soļoja uz priekšu. Saliecis īkšķi un rādītājpirkstu aplī, viņš to pielika pie lūpām. Vaigi viņam sakustējās, it kā viņš mutē kaut ko sakārtotu, tad dziļi ievilka elpu. Un šķietami no nekurienes pēkšņi ieskanējās un ar katru mirkli pieņēmās spēkā tik nikna un neganta dūkoņa un sanoņa, ka es neviļus iztrūcies palūkojos apkārt, meklēdams spīvo dūcēju, lai to nosistu.'

Teles reaģējamā sadzeltas. Viņu augstprātīgā pašpārliecība bija kā pūstin aizpūsta, uri tās vietā uzkritušas stindzinošas bailes; kad troksnis joprojām pieauga spēkā, tās pagriezās un steidzās augšup kalnā. Taču tā vairs nebija pirmītējā jautrā bizošana ar atmestām galvām, saceltām astēm un gaisā pasviestām pakaļkājām; šoreiz visas iztrūcinātas turējās cieši kopā plecu pie pleca.

Mēs ar misteru Keju katrs savā pusē kāpām kalnā kopā ar telēm, dzīdami tās uz šķūnīti, kur nonākušas, visas saspiedās bariņā un satrauktas lūkojās visapkārt.

Mums iznāca brīdi pagaidīt, līdz piečāpoja Scms. Viņš nekādā ziņā nebija ātrsoļotājs un kāpa augšup soli pie solīša. Kalna galā viņš apstājās ievilkt elpu, ar trulu skatienu nomēroja teles un atkal pielika pirkstu pie mutes. Vienu mirkli valdīja saspringts klusums, tad dūkoņa sākās no jauna, pat vēl niknāka un uzmācīgāka nekā pirmāk.

Teles saprata, ka ir zaudējušas. Ar izbīļa māvieniem tās steigšus pazuda šķūnī, un es ar troksni aizcirtu aiz tām durvju apakšdaļu; pats atspiedos pret durvīm, vēl nespēdams noticēt, ka mana bēda izbēdāta. Scms nostājās man blakus un ieskatījās tumšajā šķūnī. It kā lai uzliktu kroni savam veikumam, viņš vēlreiz skaudri nosvilpās, šoreiz neņemdams pirkstus palīgā, un viņa upuri saspiedās vēl ciešāk kopā pie vistālākās sienas.

Dažas minūtes vēlāk, kad Sems bija aizgājis, es veicīgi iespiedu telēm numurus un ielaidu kaklos vakcīnu.

Paskatījos uz fermeri.

— Vai zināt, es vēl tagad lāgā nespēju noticēt tam, ko redzēju. Tā bija īsta burvestība. Brīnišķīga dotība tam vīram.

Misters Kcjs paraudzījās ārā pa durvju vaļējo augšdaļu, un es sekoju viņa skatienam pāri zāļainajai nogāzei uz ceļa pusi. Scms patlaban brauca projām, tikai viņa ērmīgā melnā galvassega tikko saredzama šūpojās virs mūra žoga.

- Jā, dūkt viņš tiešām prot kā īsts dundurs. Nabaga vecais puika, tas arī ir vienīgais, ko viņš prot.

11. nodala

Steigdamies no mistera Keja uz nākamo vietu, apsvēru: vairāk par stundu esmu nokavējis norunu ar nākamo saimniecību, bet man tomēr laimējies, jo nākamā vieta bija Hjūdžilu- ferma. Četriem Hjūdžilu brāļiem un viņu ģimenēm piederēja ganāmpulks, kur visas galvas — govis, teles un teļi — kopā saskaitītas, sasniedza gandrīz divus simtus, un visus man vajadzēs vakcinēt; tomēr zināju, ka mana nosebošanās neizraisīs ne īgnumu, ne pārmetumus, jo Hjūdžili bija līdz pilnībai izkopuši Dcilas tradīcijas laipnībā un pieklājībā. Pa viņu vārtiem ienācis svešinieks tika uzņemts kā karaliska augstība.

Kad iebraucu pagalmā, redzēju, ka ikviens mājinieks pameta savu pašreiz darāmo darbu un, starojot laipnībā, steidzās man pretī. Brāļi piesteidzās visiem pa priekšu, un es atkal iedomājos to pašu, ko allaž par viņiem domāju: nekad nebiju redzējis tik veselīgus un izskatīgus vīrus. Viņu vecums kāpās uz jaunuma pusi, sākot ar Volteru, kam bija apmēram sešdesmit, turpinot ar Tomasu un Fenviku un nobeidzot ar pastarīti Viljamu, kuram bija tuvu piecdesmitiem; viņu vidējais svars, pēc mana aprēķina, varēja būt ap piecpadsmit stounu. [6] turklāt viņi nebija resni, tikai lieli, spēcīgi vīri ar koši sārtām, gaišām sejām un skaidrām acīm.

Viljams iznāca visiem priekšā, un es skaidri zināju, kas tagad notiks; apsveicināšanās bija viņa liesa. Viņš pēkšņi svinīgi paliecās uz priekšu un ielūkojās man acīs.

— Labdien, kā jums klājas, ser?

— Pateicos, ļoti labi, mister Hjūdžil, — cs atbildēju.

— Tas gan labi! — Viljams dedzīgi atsaucās, un pārējie brāļi lielā apmierinātībā atkārtoja: — Labi, labi, labi.

Viljams dziļi ievilka elpu. — Un kā klājas misteram Farnonam?

— Sveiks un vesels, paldies par vaicāšanu.

— Labi gan! — Un tūliņ atbalsis no aizmugures bērtin nobēra: — Labi, labi, labi.

Viljams vēl nebija galā. Viņš nokrcmšlojās.

— Un kā jaunākajam misteram Farnonam?

— Lieliski.

—   Labi! — Taču šoreiz Viljams atļāvās viegli pasmaidīt, un aizmugurē atskanēja viegis, labestīgs smiekliņš. Voitcrs pievēra acis, un viņa platie pleci noraustījās klusos smieklos. Tristanu pazina visi.

Viljams atkāpās atpakaļ ierindā, jo goda pienākumu bija izpildījis, un mēs visi sagājām kūtī. Es iekšķīgi sasparojos, nolūkodamies uz garo muguru rindu un astēm, kas plīvoja, mušas dzenājot. Te nu mani gaidīja darbiņš.

— Piedodiet, ka atbraucu tik vēlu, — es atvainojos, vilkda/ns šļircē tuberkulīnu. — Iepriekšējā vietā mani ilgi aizkavēja. Ir ļoti grūti paredzēt, līdz cikiem šī potēšana ieilgs.

Visi četri brāļi piekrita: — Jā, jums taisnība, ser. Ir gan grūti. IR grūti. Jums taisnība, jums taisnība, ir grūti. — Tā viņi turpināja, kamēr bija no izteiktās atziņas izkulstījuši pēdējo sCnaliņu.

Kad šļirce bija piepildīta, paņēmu šķēres un lūkojos iespiesties starp pirmajām divām govīm. Spiešanās iznāca pamatīga, un es krietni nokāršu.

— Ir gan te silts, — ieteicos.

Atkal aizvēlās pozitīvas atsaukšanās vilnis.

—  Jums taisnība, ser. Ir gan silts. Tiešām IR silts. Jums taisnība. Silts gan. Silts gan. Jums taisnība. — Tas viss tika teikts dziļā pārliecībā, apstiprināts ar galvas mājieniem, it kā es būtu izdarījis nenovērtējamu atklājumu; un, kad ielūkojos nopietnajās, atsaucīgajās sejās, kurās joprojām bija lasāma kavēšanās pie manas spīdošās atziņas, jutu, ka nejaukā spriedze pamazām sāk atslābt. Kāda laime, ka biju ticis strādāt šeit. Kur gan citur, izņemot Jorkšīras augstieņu apvidu, es būt u sastapis tādus cilvēkus kā šie?

Aizstūmos līdz govs galvai un saņēmu tās ausi, bet Volters, viegli ieklepodamies, mani apturēja.

— Nē, mister Heriot, ausīs jums nav jāskatās. Esmu visus numurus pierakstījis.

—  Tas gan labi. Tā ietaupīsim daudz laika. — Auss attīrīšanu, lai saredzēt u numuru, es vienmēr esmu uzskatījis par lieku laika tērēšanu. Cik patīkami bija dzirdēt, ka Hjūdžili ievērojuši arī jautājuma formālo pusi; ministrijas instrukcijā, proti, bija šāds punkts: «Vai lopu uzskaite labā kārtībā?» Es parasti ierakstīju: «Jā», turēdams īkšķi, kad atcerējos uz veciem rēķinu papīriņiem, piena nodošanas lapām vai citām papīra skrandām uzkriccietus skaitļus.

— Jā gan, — Volters sacīja, — man visi kārtīgi ierakstīti grāmatā.

— Lieliski! Lūdzu, atnesiet grāmatu šurp.

—  Nav jānes, ser, tā man ir tepat klāt. — Nebija šaubu, ka Volters šeit ir galvenais vīrs. Likās, ka viņi visi dzīvo lielā saticībā, bet nopietnos brīžos Volters automātiski uzņēmās virsvadību. Viņš bija organizators, visas komandas vienprātīgi atzītā gudrā galva. Saburzītā filca platmale, ko viņš pastāvīgi valkāja atšķirībā no brāļu žokejnīcām, piešķīra viņam īpaši cienīgu izskatu.

Visi dziļā godbijībā vēroja, kā viņš no iekškabatas izvilka briļļu maku. To atvēris, viņš izņēma vecas brilles metāla ietvarā un nopūta no stikliem siena putekļus, ar kuriem briļļu maks bija piekūpējis. Nesteidzīgajā kustībā, ar kādu viņš aizlieca radziņus aiz ausīm un mazliet pavaikstījās, līdz brilles pareizi nosēda vietā, bija vērojama rāma cieņa un sVarīgums. Tad viņš iebāza roku vestes kabatā.

Kad viņš to izvilka, rokā bija kaut kas, ko nevarēja ne pazīt, ne lāgā saredzēt, jo lielais īkšķis to pilnīgi nosedza. Pēdīgi sapratu, ka tā ir miniatūra divu kvadrātcollu liela piezīmju grāmatiņa, kādas dažkārt dāvinām cits citam Ziemsvētkos.

— Vai tas ir ganāmpulka reģistrs? — es apvaicājos.

— Jā, tas pats gan. Te man viss pierakstīts. — Volters ar sarepējušo pirkstu sāka cītīgi šķirstīt sīkās lapiņas un caur brillēm cītīgi tās pētīt. — Šeku, pirmajai govij numurs ir astoņdesmit četri.

—   Brīnišķīgi, — es nopriecājos. — Pārbaudīšu tikai šo vienu, tālākās lai tad iet pēc grāmatas. — Paskatījos ausī. — Dīvaini, te redzams, ka divdesmit sestais numurs.

Brāļi arī paskatījās. — Jums taisnība, ser, jums taisnība. TIEŠĀM, divdesmit sestais.

Volters savilka urskuli. — Diezin vai — tā taču Pulkstenītes meita.

— Nē, — Fenviks pretojās, — tā ir no vecās Pienenes.

—   Nevar būt, — protestēja Tomass, — veco Pieneni pārdevām Timām Džefersonam, kad šitā vēl nebija piedzimusi. Šī ir no Brendas.

Viljams papurināja galvu.

— Es skaidri zinu, ka mēs to nopirkām kā teli Boba Ešlija izsolē.

—  Labi, — es, paceldams roku, viņus pārtraucu. — Rakstīsim kā divdesmit sesto. — Biju spiests iejaukties. Viņi nebūt nestrīdējās, tikai draudzīgi spriedelēja un varēja tā turpināt vēl labi ilgi. Ierakstīju numuru savā piezīmju grāmatiņā un iepotēju govi. — Kā ar nākamo?

— O, to es PAZĪSTU, — Volters droši apgalvoja, pabakstīdams ar pirkstu pierakstos. — Saku nekļūdīgi — piektais numurs.

Es paskatījos govij ausī. — Šeit ir simt trīsdesmit septītais numurs.

Apspriede sākās no jauna: — Šitomēs iepirkām, vai ne? — Nē, nē, tā ir no vecās Drebeles. — Nebūs vis, Drebelei vienmēr dzimuši tikai bullīši…

Es atkal pacēlu roku. — Ziniet, man liekas, ka būs ātrāk paskatīties visām ausī. Laiks negaida.

—  Jā gan, jums taisnība, ser, laiks NEGAIDA, — Volters rimti iebāza saraksta grāmatiņu atpakaļ vestes kabatā, un mēs sākām nogurdinošo darbu, katru govi iezīmējot, izmērījot un vakcinējot, piedevām vēl ar spirtā samērcētu lupatu attīrot katrai ragainei ausi un ierakstot numuru, kas bieži vien jau bija padzisis līdz nesalasāmiem punktiņiem. Dažbrīd Volters no jauna izvilka mazo grāmatiņu, — jā, kā tad — deviņdesmit otrais, tā jau domāju. Te viss pierakstīts.

Cīnīties ar nepiesietajiem lopiņiem laidara iežogojumā bija tikpat kā ar vaskadrānas mēteli mugurā mazgāties netīrā turku pirtī. Brāļi bez pūlēm savaldīja pat spēcīgākos jaunos vērsēnus, kas drīz vien padevās cīņā ar vīru stiprajām rokām. Taču ievēroju vienu neizprotamu fenomenu: vīru pirksti bija tik lieli un resni, ka bieži vien nemaz nebija iespējams tos noturēt valdāmo lopu nāsīs.

Nostrādājāmies drausmīgi ilgi, taču visbeidzot galā tomēr tikām. Pēdējais mazais telēns, sajuzdams adatas dūrienu kaklā, sāka žēlīgi maut, bet tas patiesi bija pēdējais, tad tiku ārā svaigā gaisā un iemetu mēteli mašīnas bagāžniekā. Paskatījos pulkstenī — trīs. Nu biju pārtērējis grafiku jau par divām stundām; saule cepināja neganti, turklāt labās kājas pirkstus man bija sabradājusi govs, bet kreisajai kājai, valdot kādu nepaklausīgu lopu, bija uzminis Fenviks ar naglotu zābaku. Kad, aizvēris bagāžnieku, kliboju apkārt mašīnai pie šofera durtiņām, sāku pārdomāt, vai ministrijas darbiniekiem maz ir tik pārāk viegla dzīve.

Volters pienāca un laipnīgi pielieca galvu.

— Ienāciet iekšā, apsēdieties un padzeriet tēju.

—   Paldies par laipno aicinājumu, mister Hjūdžil, man ļoti to gribētos, bet vēl šodien jāpārbauda milzum daudz lopu, nemaz nezinu, kad tikšu ar visiem galā. Esmu saņēmies pārāk daudz darba šai dienai un galīgi aplam aprēķinājis laiku jūsu ganāmpulkam. Es tiešām esmu pēdīgais muļķis.

Un brāļi sirsnīgā atklātībā piekrita: — Jā, jums taisnība, ser. Jums taisnība, jums taisnība.

Tā. Vakcināciju šai dienai vairs nebija, bet vēl vajadzēja inspicēt desmit fermas, un pirmā bija paredzēta jau pirms divām stundām. Rībēdams un klaudzēdams braucu projām un jutu kuņģī savelkamics cietu kamolu, kā vienmēr, kad izmisīgi cīnījos ar pulksteni. Turēdams ar vienu roku stūri, ar otru čamdījos pa azaida sainīti un izvilku misis Hollas līdziedoto šķiņķa un olu pīrāgu; braukdams sāku to ēst.

Taču, mazu gabaliņu tā nomocījies, nolēmu, kas tas nav prāta darbs. Pīrāgs bija lielisks, un man gribējās to no tiesas izgaršot. Nobraucu no ceļa zālienā, izslēdzu motoru un nolaidu lejā abus logus. Aiz muguras palikusī ferma likās kā nebeidzamas darbības sala klusajā apkārtnē, un nu, kad biju ticis ārā no trokšņa un smacīgajām kūtīm, klusums un tukšums mani ietina kā glāsmaina sega. Atspiedu galvu pret sēdekļa atzveltni un noraudzījos uz mazo tīrumu krāsainajiem četrstūriem kalnu pakājē un uz pašiem kalniem, kas slējās augšā līdz asajām klintīm, un brūnganajiem viršu laukiem kalnu starpā.

Tālāk braucot, biju atguvis labo noskaņojumu un pārāk neuztraucos, kad pirmajā inspekcijas vietā fermeris mani sagaidīja visai īgni.

—    Vai tad tagad pulkstenis rāda vienu, mister? — viņš mani saņēma. — Govis nostāvējušās visu pēcpusdienu kūtī, paskatieties vien, kā te pietaisīts. To jau ne iztīrīt nevarēs.

Kad redzēju mēslu kaudzes, kas bija sakrājušās aiz govīm, vajadzēja vien viņam piekrist; nevienam saimniekam nepatika āra ganību laikā turēt lopus kūtī. Un fermera vaigs aptumšojās vēl vairāk, kad arī pašreiz vairums govju pacēla astes un, it kā mūsu ienākšanai par godu, uzaudzēja mēslu kaudzes vēl augstākas.

—  Es jūs vairs ilgi neaizkavēšu, — aši atteicu un sāku apstaigāt rindu. Kad tuberkulīna vakcinācijas vēl nebija ieviestas, šīs klīniskās pārbaudes bija vienīgā iespēja, kā konstatēt, vai govij nav tuberkuloze, un arī tagad es gāju no govs pie govs, izspaidīdams tesmeņus un pārbaudīdams, vai nav izveidojušies lieki sacietējumi. Šīs pārbaudes pa jokam mēdza dēvēt par «tarbu čamdīšanu» vai «govju kompos- trēšanu». Tas bija darbs, kas ļoti ātri noriebās.

Vienīgā iespēja, kā aiz apnicības gandrīz nesajukt prātā, bija nemitīgi pašam sev atgādināt, kādā nolūkā es šeit atrodos. Tā, nonācis līdz kādai liesai govij ar nokarenu tesmeni, es atslējos taisni un sacīju fermerim:

—  No šīs paņemšu piena paraugu. Tesmeņa kreisās puses aizmugures pups ir tāds kā sacietējis.

Fermeris nošņaukājās. — Dariet, kā tīk. Tai govij nav nekādas vainas, bet katram jau ar kaut ko jānodarbojas.

Slaucot pienu divu unču pudelītē, atcerējos kādu Zigfrīda draugu, kurš allaž mēdza paņemt pinies tiesu piena analīzei no vislabākās govs, kādu vien ganāmpulkā varēja atrast, lai būtu ko piedzert pie līdzpaņemtajām sviestmaizēm.

Uzlipinājis pudelītei etiķeti, ieliku to mašīnā. Skeldeilas Mājā mums bija neliela centrifūga; vakarā nokrejošu šo pienu un pēc tam nogulu uztriepi pārbaudīšu pēc Zīla —Nīlscna metodes. Iespējams, ka nekā neatradīšu, taču lāgiem jutos dīvaini satraukts, kad, mikroskopā skatīdamies, ieraudzīju mudžekli sarkanu, spīdīgu TB baciļu. Šādos gadījumos govs nekavējoties bija jānokauj, un es neviļus iedomājos, ka varbūt esmu novērsis nāvesspriedumu kādam bērnam — paglābis to no meningīta, mugurkaula vai plaušu tuberkulozes, kas tanīs laikos atgadījās jo bieži.

Atgriezies kūtī, pabeidzu apskati, pārbaudot kūts sienu pretī katras govs stāvvietai.

Fermeris bargi noprasīja: — Kas tad nu jums prātā?

— Ja,govij ir klepus, tad uz sienas mēdz uzsprāgt siekalas. — Tieši šādā veidā es tiku atradis vairāk ar tuberkulozi sirgstošu govju, nekā izmantojot citas metodes: nokasīju mazliet siekalu, uztriepu tās uz stikliņa un pārbaudīju tāpat kā piena uztriepi.

Mūsdienu jaunajam veterinārārstam tikpat kā nekad negadās ieraudzīt ar tuberkulozi slimu govi, bet pirms trīsdesmit gadiem tādu bija papilnam. Pcnnīnos to bija maz, bet līdzenajās zemienēs netrūka «pavārgu» govju ar mīkstu, šķietami nekaitīgu klepu un mazliet paātrinātu elpu. Bieži vien tās bija labas piena devējas, bet dzīvībai bīstamas, un es iemācījos tās sazīmēt. Bet bija arī citādas — lielas, miesās brangas, ar spīdīgu spalvu, tomēr tuberkulozes piemeklētas. Šīs bija daudz bīstamākas, un neviens nespēja tās atklāt. Tāpēc bija nepieciešama vakcīna pret tuberkulozi.

Nākamajās četrās fermās, ko apmeklēju, saimnieki bija apnikuši mani gaidīt un izlaiduši govis laukā. Nu vajadzēja vien vest atpakaļ uz kūti; tās nāca gausi un negribīgi. Negadījās gan vairs otrs tāds rodeo, kādu biju piedzīvojis ar mistera Kcja telēm, bet laika zaudējums bija vēl lielāks. Govis varītēm lauzās atpakaļ uz pļavu, un es lēkāju tām apkārt kā negudrs ganu suns; un, kamēr es elsdams skraidelēju šurp un turp, visi fermeri man sacīja vienu un to pašu, proti, no laba prāta govis ejot uz kūti vienīgi slaucamajā laikā.

Slaucamais laiks beidzot tiešām pienāca, un trīs no saviem ganāmpulkiem es pārtveru, kamēr govis tika slauktas, bet pulkstenis jau rādīja pāri sešiem, kad es piekusis un izsalcis nonācu priekšpēdējā fermā. Pagalms bija kluss un tukšs, un, izstaigājies ap visām ēkām, bet neviena neatradis,gāju uzdzīvojamo māju.

— Vai jūsu vīrs mājās, misis Bcla? — es jautāju.

—  Nē, viņš aizgāja uz ciemu, aizveda apkalt zirgu, bet gan jau drīz būs mājās. Govis viņš visas sadzina kūtī, varat ietturp, — fermerasieva paskaidroja.

Tas bija labi. Drīz vien tikšu galā. Gandrīzskricšus aizskrēju uz kūti un tūliņ ķēros piedarba, līdz nāvei apnicis gan uz govīm skatīties, gan kūts gaisu ostīt, gan tesmeņus spaidīt. Kustēju uz priekšu gandrīz automātiski, kad nokļuvu pie lielas, liesas govs ar šauru rudi baltu galvu; izskatījās pēcīsradzes un ēršīras šķirņu krustojuma. Tik tikko biju pieskāries tesmenim, kad govs gaismas ātrumā deva spērienu, kas man trāpīja tieši virs ceļa locītavas.

Lēkāju pa kūti uz vienas kājas, sāpēs vaidēdams un lādēdamies. Pagāja krietns brīdis, iekams biju spējīgs aizklibot atpakaļ un mēģināt vēlreiz; nu es govi glaimīgi kušināju, pakasīju tai muguru, pirms uzmanīgi no jauna tuvināju roku tesmenim. Viss atkārtojās, tikai šoreiz asaiš šķeltais nags uzlidoja augstāk gar manu lielu.

Aizsperts līdz sienai, cs tur sagumu, gandrīz raudādams aiz sāpēm un niknuma. Pāris minūšu nogaidījis, nospriedu: laiviņu rauj nelabais! Ja viņa negrib tikt pārbaudīta, lai uzņemas pali atbildību par savu likteni. Man šai dienai pietika — nebiju varonīgā noskaņojumā.

Nelikdamies vairs gar negantnieci zinis, turpināju savu gaitu pa kūti, līdz visas govis bija pārbaudītas. Bet atceļā man gribot negribot vajadzēja iet šai garām, un cs apstājos, lai vēlreiz uz šo paskatītos; nezinu, vai tā bija tikai mana stūrgalvība vai arī man likās, ka tā govs par mani smejas, bet es nolēmu vēl pēdējoreiz noriskēt. Varbūt viņai nepatika, ka es tuvojos no aizmugures. Iespējams, ja pieiešu no sāniem, vina tik traki nenems ļaunā.

Es piesardzīgi icspiedos slarp viņu un blakus stāvošo govi, kaut arī elpa rāvās ciet, kad iegurņa asie kauli man spiedās ribās. Ticis brīvajā klajumiņā, varēšu ķerties pie darba; taču tā bija liela kļūda. Kolīdz biju tur nokļuvis, govs man uzbruka visā nopietnībā.'Aši apsviedusi pakaļgalu tā, lai nogrieztu man ceļu, viņa sāka sistemātiski mani spārdīt no galvas līdz kājām. Viņa spēra arī uz priekšu, lāgiem trāpīdama pat pa krūtīm, kad lūkoju atspiesties pret sienu.

Vēlākajos gados mani spārdījušas visdažādākās govis visdažādākajās situācijās, bet nekad vairs tik virtuozi kā šī. Laikam arī govju ciltī ir daži, kaut ļoti nedaudzi, īsti ļauni eksemplāri, jo parasti govij spēriens ir instinkta reakcija bailēs vai sāpēs, turklāt tā sper uz labu laimi. Bet šī govs pirms katra spēriena mani nomērīja un lieliski prata aprēķināt pareizo attālumu. Viņa mani virzīja aizvien tālāk uz galvas pusi, lai pārmaiņas labad varētu ar ragiem iebelzt man mugurā. Esmu pārliecināts, ka viņa ienīda cilvēku kā lādu.

Mans stāvoklis bija izmisīgs. Biju slazdā, un labāk nekļuva arī no tā, ka miermīlīgā govs, kas atradās tuvāk durvīm, sāka piedalīties akcijā, bikstot mani ar ragiem, jo biju tai cieši piespiedies.

Nezinu, kāpēc paraudzījos uz augšu, bet ieraudzīju biezajā kūts sienā apmēram divas kvadrātpēdas lielu caurumu, kul- mūris bija izbirzis. Pats nesaprotu, kur man radās veiklība rokās uzvilkties augšā, un, kad ar galvu pa priekšu ielīdu caurumā, man pretī sitās salda smarža. Tas bija siena šķūnis, un, ieraudzījis apakšā biezu vislabākā āboliņa klājienu, apmetu kūleni, pirms ievēlos tur uz muguras.

Sadauzītam un bez elpas, ar govs pēdu nospiedumiem bagātīgi izrotātu krekla krūtežu tur guļot, man pilnīgi bija izgaisušas ilūzijas par to, cik,viegls un patīkams darbs ir ministrijā.

Patlaban stenēdams sāku slieties kājās, kad ienāca misters Bels.

—  Piedošanu, ka man vajadzēja aiziet no mājas, — viņš sacīja, ar interesi noskatīdamies uz mani, — bet es jūs vairs negaidīju. Jūs atbraucāt ellīgi vēlu.

Es nopurināju drēbes un izbraucīju siena stiebrus no matiem.

— Jā, diemžēl tā iznāca. Neņemiet ļaunā. Es visu izdarīju.

— Bet… pēc tam kādu brīdi nosnaudāties,vai?

— Nē, nevarētu vis teikt. Man iznāca nepatikšanas ar vienu ņo jūsu govīm. — Nebija vērts censties saglabāt pašcieņu. Es viņam visu izstāstīju.

Pat vislādzīgākais fermeris nespēj ncpapriccātics, ja lopu dakterim iziet greizi, un klausoties misteram Belam vaigā sāka plesties smaids, kas ar katru mirkli kļuva platāks. Kad es beidzu, viņš smējās, pie zemes liekdamies un ar plaukstām pa ceļgaliem sizdams.'

—  Varu iedomāties.Tā ēršīras jauktene. īsta maita. Viņpavasarcs to par nieka naudu nopirku tirgū, domādams, ka pirkums izdevīgs, bet drīz vien atklāju patiesību. Pagāja divas nedēļas, kamēr dabūjām viņu strīpā.

— Nebūtu kaitējis man to pateikt, — es nikni atcirtu.

Fermeris paskatījās uz caurumu sienā. — Un pa to jūs izlīdāt… —

Viņam uznāca jauna, ilga smieklu lēkme, tad viņš noņēma žokejnīcu un oderē izslaucīja acis.

— Ak mandieniņ, ak mandieniņ… — viņš bez spēka murmināja. — Goda vārds, man'traki žēl, ka to neredzēju.

Pēdējā vieta bija turpat pie pašas Darovbijas, un, rausdamies ārā no mašīnas, es dzirdēju baznīcas pulksteni nositam ceturksni uz astoņiem. Pēc savas vieglās darba dienas valsts dienestā jutos garīgi un fiziski salauzts; man ar varu vajadzēja savaldīties, lai drausmās neiekliegtos, kad ieraudzīju vēl veselu rindu govju pēcpušu, kas mani gaidīja. Saule jau bija zemu,tumši negaisa mākoņi, kas milža rietumos, ietina apkārtni dziļā krēslā, un vecmodīgajā kūtī ar Šaurajām logu spraugām govis gandrīz saplūda ar apkārtējo tumsu.

Labi, nav ko niekoties. NolCmu ātri nodarīt nepieciešamo, lai drīzāk tiktu yz mājām; uz mājām, kur būs Cdicns un mīksts atzveltņu krēsls. Tālāk manas velēšanās nesniedzās. Tātad — kreisā roka uz asteskaula, labā starp pakaļkājām, ašs pieķēriens tesmenim un tālāk pie nākamās. Pusaizkritušām acīm un pilnīgi trulu prātu es meimuroju no govs pie govs, kustēdamies kā robots, un kūts viņš gals man šķita kā Apsolītā zeme.

Beidzot biju to sasniedzis — pašu pēdējo govi, pie sienas. Kreiso roku uz asteskaula, labo starp pakaļkājām… Sākumā manas nogurušās smadzenes pat neuztvēra, ka kaut kas ir citādi, bet bija… kaut kas bija pavisam citādi. Kur jābūt tesmenim, tur tukša vieta, kaut kas ir, bet neviena pupa.

Pamodos kā no miega un paskatījos sāņus. Uz manu pusi bija pavērsta liela, pinkaina galva, un divas tālu viena no otras stāvošas acis neizpratnē mani uzlūkoja. Pelēkajā mijkrēslī redzēju vienīgi nāsīs ievērtā vara rinka blāvo vizmu. » &gt;

Fermeris, kas klusēdams bija mani vērojis, ierunājās:

— Nu jūs velti tērējat laiku, jauno cilvēk. Tajā tarbā viss ir kārtībā.

12. nodala

Plāksnīte karājās virs vecās dāmas gultas. Uz tās bija rakstīts: «Dievs ir tuvu», bet uzraksts nelīdzinājās parastajām plāksnēm ar reliģisku tekstu. Tam nebija ne ietvaru, ne izrotātu burtu. Tā bija vienkārša, apmēram astoņas collas gara kartona plāksnīte ar vienkāršiem burtiem, tikpat labi uz tās varēja būt uzrakstīts «Nesmēķēt» vai «Ieeja», un tā bija nevērīgi pakārta uz gāzes vada skavām, tā ka mis Stabsa varēja no savas gultas uz to paskatīties unlzlaslt lielos blokburtus: «Dievs ir tuvu.»

Daudz nekā cita mis Stabsa redzēt nevarēja, varbūt caur izdilušajiem aizkariem pāris pēdu mūžzaļā dzīvžoga, bet citādi vienīgi mazo, nekārtīgo istabiņu, kas jau ilgus gadus bijusi visa viņas pasaule.

Istaba atradās kotedžas apakšstāvā ar logu uz ielas pusi, un, kad es tuvojos pa aizaugušo biežņu, kur kādreiz bija kuplojis dārzs, redzēju, ka suņi, salēkuši vecās dāmas gultā, pa logu mani vēro. Kad pieklauvēju pie durvīm, sākās tāda riešana, ka vai jumts cēlās nost. Tā notika ikreiz. So māju es nu jau vairāk nekā gadu apmeklēju regulāri, un sagaidīšanā nekas nemainījās: vispirms negantā riešana, tad misis Broudvita, kas aprūpēja veco mis Stabsu, visus dzīvniekus, izņemot manu pacientu, iespundēja virtuvē un atvēra man durvis; es iegāju istabā, kur atradās mis Stabsa un plāksnīte virs gultas.

Gultā viņa gulēja jau ilgi un nekad vairs no tās ncuzceLsies. Tomēr ar mani viņa nekad nerunāja ne par savu slimību, ne par sāpēm; visas viņas domas piederēja trim suņiem un diviem kaķiem.

Šodien man vajadzēja apskatīti veco Princi, un es biju par viņu visai noraizējies. Viņam bija slima sirds — stiprākā vārstuļu nepietiekamība, kādu jebkad biju redzējis. Viņš mani sagaidīja ienākam un, priecādamies, kā vienmēr, par manu ierašanos, draudzīgi luncināja bārkstaino asti.

Paskatoties uz asti, varēja domāt, ka viņā ir diezgan ievērojams īru setera piejaukums, taču šis iespaids zuda, redzot lielo, neveiklo, melnbalti apspalvoto ķermeni, kārno galvu un stāvās vācu aitusuņa ausis. Mis Stabsa mēdza viņu saukāt par «Misteru Heincu», un, kaut arī viņā nebija piecdesmit septiņu šķirņu sajaukuma, tomēr jauktās asinis palīdzēja turēties pretī kai'tēm.Tī'ršķirnes suns ar tādu sirdi jau būtu bijis pagalam pirms vairākiem gadiem.

—  Nodomāju, ka jāpiezvana jums, mister Heriot, — sacīja misis Broudvita. Viņa bija omulīga, paveca atraitne ar stūrainu, sārtu seju, kas asi kontrastēja ar grumbaino, bālo vaigu gultā uz spilvena. — Visu aizgājušo nedēļu viņš stipri klepoja un šorīt bija mazliet nedrošs uz kājām. Bet ēst visu laiku ēd dūšīgi.

— Domāju gan, ka dūšīgi, — es atteicu, pārlaizdams roku pār tauku rituļiem sānos. — Vajadzētu notikt kaut kam ārkārtīgam, lai vecais Princis zaudētu ēstgribu.

Mis Stabsa gultā iesmējās, un arī vecais suns, muti atplētis, draiskām acīm, šķita uzjautrināmies. Pieliku stetoskopu tam pie sirds un klausījos, lai ģan priekšlaikus skaidri zināju, ko sadzirdēšu. Mēdz teikt, ka sirdij jāpukstot: «tuk-tuk, tuk-tuk», bet Prinča sirds pļukšķēja: «pļik-pļek, pļik-pļek». Tā vien likās, ka tikpat daudz asiņu,' cik asinsrites sistēmā tika iepumpēts, kaut kā aizsūcās atpakaļ. Turklāt tas pats «pļik-pļek» bija mazliet straujāks nekā iepriekšējā apmeklējumā; viņš gan saņēma digitāla tabletes, tomēr liela labuma no tām neguva.

Es drūmi sāku izklaušināt krūškurvi. Tāpat kā visiem veciem ar hronisku sirdskaiti sirgstošiem suņiem, arī viņam bija pastāvīgs bronhīts, un es skumīgi klausījos svilpšanā, gārgšanā, čīkstēšanā un burbuļošanā, kas veidoja Prinča plaušu darbību. Vecais suns stāvēja ļoti stalti un lepni, visu laiku lēnām luncinādams asti. Izmeklēšanu viņš allaž uzskatīja par milzīgu pagodinājumu, un nebija ne mazāko šaubu, ka viņam tā varen patika. Par laimi, šinī procedūrā nebija nekā tāda, kas darītu sāpes.

Piecēlies, paglaudīju sunim galvu, un tas tūliņ atsaucās glāsiam, cenzdamies priekškājas pacelt man līdz krūtīm. Tas lāgā nepadevās, bet no piepūles ribas viņam sāka strauji cilāties un viņš aizelsās. Iešļircināju viņam muskulī morfija hidrohlorīdu; arī to viņš pieņēma acīm redzamā labpatikā kā daļu no izmeklēšanas rotaļas.

—  Ceru, ka šīs zāles viņam uzlabos sirdsdarbību un elpošanu, mis Stabsa. Šodien viņš gan būs mazliet miegains, bet arī tas nāks par labu.

Turpiniet viņam dot tabletes, un es atstāšu zāles pret bronhītu. — Pasniedzu viņai savu veco standartmikstūru.

Nu sakās apciemojuma otrā sērija, kad misis Broudvita ienesa man tējas tasi un izlaida no virtuves pārējos dzīvniekus: zīlemterjeru Bcriu un kokcrspanielu Salliju, kas sāka apdullinoši riet. Suņiem pa pēdām sekoja abi kaķi — Arturs un Sjūzija; tie iesoļoja ļoti graciozi un tūliņ sāka berzties man gar bikšu starām.

Tas bija parastais scenārijs tam daudzajām tējas tasēm, ko izdzēru kopā ar mis Stabsu, virs kuras gultas karājās plāksnīte.

— Kā jūs šodien jūtaties? — es jautāju.

— O, daudz labāk, — viņa atteica un tūliņ mainīja sarunas tematu.

Vislabāk viņai patika runāt par saviem mīluļiem — pašreizējiem un

arī tiem, ar kuriem bija draudzējusies, kad vēl bija maza meitene. Daudz viņa stāstīja arī par laikiem, kad bijuši dzīvi viņas tuvinieki. Viņai patika pārstāstīt savu triju brāļu piedzīvojumus, un šodien viņa man parādīja fotogrāfiju, ko misis Broudvita bija atradusi kādas atvilktnes dibenā.

Paņēmu fotogrāfiju, un no sadzeltējušā attēla man pretī smaidīja trīs jauni puiši pēc deviņdesmito gadu modes šūtās bridža biksēs; galvā mazas apaļas cepurītes/Visiem rokā garas pīpes, un viņu draiskulīgais smaids staroja pāri ilgajiem gadiem.

— Tiešām stalti puiši, mis Stabsa, — es apliecināju.

— Ak, viņi bija traki nebēdņi! — mis Stabsa atsaucās. Galvu atliekusi, viņa no sirds pasmējās, un uz mirkli atmiņu gaišums jauki pārvērta viņas seju. Atcerējos, ko biju ciemā dzirdējis — par turīgo tēvu un viņa ģimeni, kas lielajā mājā bija dzīvojuši pirms daudziem gadiem. Vēlāk ārzemju investīcijas bija ģimeni izputinājušas un apstākļi apsviedušies uz ļauno pusi. «Kad vecais nomira, viņš jau bija nabags,» man reiz pastāstīja viens večuks, «tagad vairs nekāda manta nav palikusi.»

Acīmredzot vēl bija atlicis tik daudz mantas, lai mis Stabsa varētu vilkt dzīvību sev un saviem kustonīšiem un samaksāt misis Broudvitai. Bet ne tik daudz, lai varētu sakopt dārzu, nokrāsot māju vai atļauties vēl citas gluži normālas sīkas ērtības.

Sēžot un dzerot tēju, noskatoties uz rindā satupušajiem suņiem pie gultas un abiem kaķiem, kas bija saritinājušies gulta, pārdzīvoju to pašu, ko ikreiz — vieglas bailes no atbildības, kuru biju uzņēmies. Vienīgais gaismas stariņš drosmīgās vecās sievietes dzīvē bija šie vārgulīgie dzīvnieki, kas gandrīz ne mirkli nenovērsa skatienu no viņas. Un lielākais ļaunums bija tas, ka neviens no dzīvniekiem nebija jauns.

Sākumā mis Stabsai piederēja četri suņi, bet viens no tiem — drausmīgi vecs dzeltenais labradors — pirms dažiem mēnešiem bija nomiris. Un tagad man vajadzēja aprūpēt pārējos, no kuriem neviens nebija jaunāks par desmit gadiem.

Visi turējās itin žirgti, tomēr ikviens cieta no kaut kādas vecuma kaites. Princim vāja sirds. Sallija sākusi ļoti daudz dzert, kas mudināja mani domāt par dzemdes iekaisumu;'Bcnu arvien vājāku deldēja nefrīts. Nespēju viņam ielikt jaunas nieres, bet heksamīna tabletēm, ko biju viņam izrakstījis, pats sevišķi neticCju. Bez tam Benam piemita vēl viena dīvainība — man pastāvīgi vajadzēja tam apgriezt nagus, kas auga neticami ātri.

Ar kaķiem bija nedaudz labāk, kaut gan Sjūzija bija ļoti vāja, un cs biju caur biezo kažoku sataustījis tai uz vēdera sacietējumu, kas varēja būt limfosarkoma. Visdūšīgākais barā bija Arturs; tam nekaitēja nekas, vienīgi zobi apauga ar zobakmeni.

Laikam arī mis Stabsai ienāca prātā zobakmens, jo, kad biju padzēris tēju, viņa lūdza, lai es apskatot Arturu. Noliku kaķi uz segas un atvēru tam muti.

— Jā, mazliet ir gan. Ja jau esmu atnācis, varu pie viena notīrīt tam zobus.

Arturs bija liels, pelēks kastrēts runcis, dzīvs noliegums teorijām par to, ka kaķi esot salti, vienaldzīgi, patmīlīgi un tā joprojām. Viņa gudrās acis platākajā kaķa fizionomijā, kādu jebkad esmu redzējis, raudzījās pasaulē ar neizmērojamu labestību un iecietību. Katra viņa kustība pauda neaprakstāmu cieņu.

Kad sāku skrubināt runča zobus, viņa krūtīs ar tāla motora skaņu iemurrājās dzirnaviņas. Nevienam nevajadzēja viņu pieturēt; viņš sēdēja gluži rāms un sakustējās tikai vienu vienīgu reizi, kad es, ar pinceti atlaužot dzeroklim zobakmens kripatu, nejauši pieķēru pie smaganām. Runcis pacēla resno ķepu, it kā gribēdams aizrādīt: «Uzmanīgāk, mīlīt'», bet nagus neizlaida.

Nākamā vizīte notika gandrīz mēnesi vēlāk, kad misis Broudvita satraukta piezvanīja sešos vakarā. Bija sabrucis Bens. Es tūliņ ielēcu mašīnā, un nepagāja ne desmit minūtes, kad jau bridu pa aizaugušā dārza zāli un dzīvnieki mani vēroja pa logu. Kad pieklauvēju, atskanēja parastās rejas, tikai Bena balsi nespēju saklausīt. Iegājis mazajā istabiņā, ieraudzīju veco suņuku nekustīgi guļam uz grīdas pie gultas.

IAB — tā mēs parasti mēdzām ierakstīt dienas pārskata žurnālā. «Ierodoties atrasts beigts.» Trīs skopi vārdi, bet tie apzīmē jebkuru situāciju — gala iznākumu ar pienadrudzi slimām govīm, uzpūstiem vērsēniem, teļu sirds nepietiekamībai. Un šovakar tas nozīmēja, ka man vairs nekad nevajadzēs apgriezt vecajam Benam nagus.

Nāve no nefrīta reti iestājas tik pēkšņi, bet Bena urīnā pēdējā laikā bīstami strauji bija pieaudzis olbaltuma saturs.

— Tas noticis ļoti ātri, mis Stabsa. Esmu pārliecināts, ka suņukam nebija nekādu ciešanu. — Mani vārdi skanēja sāji un neveikli.

Vecā dāma bija ļoti savaldīga. Viņa neraudāja, tikai neatņēmusies raudzījās lejup uzsavu ilggadīgo uzticīgo draugu. Gribēju Benu aizvākt no istabas, cik vien drīz iespējams, tāpēc noliku viņu uz salocītas segas un pacēlu. Kad grasījos iet ārā, mis Stabsa sacīja:'

—  Pagaidiet mirklīti! — Viņa ar pūlēm pagriezās uz sāniem un paskatījās uz Benu. Sejas izteiksmei nemainoties, viņa pastiepa roku un viegli noglāstīja sunītim galvu. Tad mierīgi atgūlās, bet cs steigšus izgāju no istabas.

Virtuvē čukstus apspricdos ar misis Broudvitu.

—  Aiztecēšu uz ciemu un palūgšu Frcdu Mcnnersu, lai atnāk viņu aprakt, — viņa sacīja. — Vai jums būs tik daudz laika kā brītiņu pakavēties pie vecās dāmas, līdz atgriezīšos. Parunājieties ar viņu, viņai tad būs vieglāk.

Es iegāju atpakaļ istabā un apsēdos pie gultas. Mis Stabsa brītiņu vērās ārā pa logu, tad pagriezās pret mani.

—  Vai zināt, mister Hcriot, — viņa rimti ierunājās, — nākamā kārta būs man.

— Kā jūs to domājat?

—  Nu tā — šovakar aizgāja Bcns, un nākamā būšu es. To es skaidri zinu.

—   Nieki! Jūs esat dziļi noskumusi, vairāk nekā. Mēs visi šādās reizēs to sāpīgi pārdzīvojam. — Es tomēr jutos nelāgi. Nekad nebiju no viņas šādus mājienus dzirdējis.

—  Es nebīstos, — viņa turpināja. — Zinu, ka mani gaida labāka dzīve. Nekad neesmu par to šaubījusies. — Kādu brīdi abi klusējām; viņa mierīgi gulēja un raudzījās uz plāksnīti, kas karājās uz gāzes vada skavām.

Tad spilvenā guļošā galva atkal pagriezās uz manu pusi.

—   Man bail tikai par vienu. — Viņas sejas izteiksme piepeši pārvērtās, it kā būtu nokritusi maska. Drosmīgo seju gandrīz vairs nevarēja pazīt. Acis uzplaiksnīja lādas kā drausmas, un viņa satvēra manu roku.

—  Raugi — es domāju par saviem suņiem un kaķiem. Bīstos, ka nemūžam tos vairs neredzēšu, kad būšu aizgājusi, un par to es gaužām raizējos. Zinu, ka satikšos ar vecākiem un brāļiem, bet… bet…

— Bet kālab ne ar saviem dzīvniekiem?

— Tieši par to es domāju. — Viņa pagrozīja galvu uz spilvena, un pirmo reizi es redzēju viņai pār vaigiem ritam asaras. — Saka taču, ka dzīvniekiem neesot dvēseles.

— Kas to saka?

— Esmu to lasījusi un zinu, ka tā domā daudzi dievbijīgi cilvēki.

—  Es gan tā nedomāju. — Noglāstīju roku, kas joprojām turēja manējo ciešā tvērienā. — Ja dvēsele nozīmē spēju izjust mīlestību, uzticību un pateicību, tad dzīvniekiem ir daudz cēlākas dvēseles nekā mums. Par to jums nav jāraizējas.

— O, man šķiet, jums ir taisnība. Dažkārt esmu par to izdomājusies augām naktīm.

—  Es zinu, ka man ir taisnība, mis Stabsa, tāpēc nestrīdieties ar mani par to. Mums, veterinārārstiem, iemāca visu par dzīvnieku dvēselēm.

Saspringums viņas sejā izzuda, un, atguvusi parasto noskaņojumu, viņa iesmējās.

— Piedotict, ka uzmācos jums ar tādām runām, nekad vairs par to nerunāšu. Bet, pirms aizejat, gribu lūgt, lai atbildat man pilnīgi godīgi.

Neprasu no jums apstiprinājumu, bet vienīgi patiesību. Zinu, ka esat ļoti jauns, bet, lūdzami, pasakiet — kam jūs ticat? Vai dzīvnieki būs kopā ar mani?

Viņa skatījās man cieši acīs. Es sarosījos uz krēsla un pāris reižu mulsi norīstījos.

— Mis Stabsa, jāteic, ka man šais lietās ir diezgan miglaini uzskati, — es pēdīgi sacīju. — Bet par vienu esmu absolūti pārliecināts. Kurp vien aiziesiet jūs, turp ies arī viņi.

Viņa vēl joprojām nenolaida acu no manis, bet seja atkal bija rimta.

— Paldies, mister Heriot. Zinu, ka atbildējāt man godīgi. Tam jūs tātad tiešām ticat?

— Tam es ticu, — atbildēju, — ticu no visas sirds.

Bija laikam pagājis apmēram mēnesis, kad es gluži nejauši uzzināju, ka ar mis Slabsu vairs nelikšos. Ja nomirst veca, vientuļa, trūcīga sieviete, ļaudis neskrien jums uz ielas klāt, lai to pastāstītu, reiz parastajā apgaitā kāds fermeris ieminējās, ka kotedža Korbijā esot pārdodama.

— Bet kā tad ar mis Stabsu? — cs jautāju.

—   Viņa pirms nedēļām trim pēkšņi nomira. Tā māja ir bēdīgā stāvoklī. Stāsta, ka gadiem lai neviens neesot ne pirksta pielicis.

— Tad jau misis Broudviia arī tur nepaliks?

— Nē, esot pārvākusies uz ciema viņu galu.

— Vai nezināt, kas noticis ar suņiem un kaķiem?

— Kādiem suņiem un kaķiem?

Es ātri steidzu pabeigt apmeklējumus. Kaut arī bija jau gandrīz pusdienlaiks, es tOmCr uz mājām atpakaļ vēl nebraucu. Piedevu savai vecajai grabažmašīniņai maksimālo ātrumu, aizlaidu uz Korbiju un pirmajam ccļā satiktajam cilvēkam apvaicājos, kurdzivo misis Broudvita. Tā bija neliela, bet glīta māj iņa, un misis Broudvita pati man atvēra d urvis.

— Ai, lūdzu, nāciet iekšā, mister Heriot. Cik labi, ka atbraucāt.

Iegāju iekšā, un mēs apsēdāmies pie tīri noberzta galda.

— Redziet nu, cik bēdīgi notika ar vcco dāmu, — viņa ierunājās.

— Jā, es tikai nupat to uzzināju.

—  Lai nu būtu kā būdams, bet viņa aizgāja mierīgi. Pēdējās dienas visu laiku nogulēja miegā.

— Labi, ka tā.

Misis Broudvita pārlaida skatienu istabai. — Man tiešām palaimējās, ka tiku šinī mājiņā, kādu vienmēr liku kārojusi.

Nespēju vairs ilgāk moturēiics.

— Kas notika ar dzīvniekiem? — es kā šautin izšāvu.

—  Tie ir ārā dārzā. Man aiz mājas ir prāvs zemes gabals. — Viņa piecēlās, atvēra durvis, un cs ar prieku redzēju, ka visi mani vecie draugi sanāca iekšā.

Arturs tūliņ ielēca man klēpī un, tlksmīgi pret manu roku atspiedies, uzmeta kūkumu; viņa dzirnaviņas sāka klusu darboties. Princis, aizelsies kā vienmēr, strauji kulstīja asti un, muti iepletis, smējās.

— Viņi izskatās lieliski misis Broudvita. Cik ilgi viņi Šeit paliks?

—  Uz visiem laikiem. Man viņi ir tikpat miji, kā bija vecajai dāmai, un es nespētu no viņiem šķirties. Te viņiem būs drošas mājas, kamēr jau nu katrs dzīvos.

Raudzījos tipiskajā jorkšīrictcs sejā, kurā laipnās acis atspēkoja smagos vaigus un bargās grumbas.

—   Tas ir brīnišķīgi! — es priecājos. — Bet vai jums neiznāks mazliet… mazliet par dārgu tos pabarot?

— Nē, par to vien neraizējieties. Man savs padomiņš ir nolikts.

—   Cik jauki, cik jauki, un es šad tad iegriezīšos paskatīties, kā viņiem klājas. Gandrīz pārdienām man iznāk braukt cauri ciemam. — Piecēlos un gāju uz durvīm.

Misis Broudvita pacēla roku. — Pagaidiet, man gribētos jums kaut ko palūgt, pirms tur sākas mantu izpārdošana. Aizejiet un savāciet zāles, kas jums tur palikušas. Tās atrodas priekšistabā.

Paņēmu atslēgu un aizbraucu uz ciema otru galu. Kad biju atvēris ļodzīgos vārtiņus un sāku iet pa garo zāli, māja izskatījās gaužām pamesta, jo logā nerēgojās suņu galvas, un, kad atvēru čīkstošās durvis un iegāju iekšā, klusums man'uzkrita kā smags zārka pārsegs.

Nekas nebija izkustināts no vietas. Kaktā joprojām stāvēja gulta ar saburzītu segu. Apstaigāju istabiņu, savācu pustukšās zāļu pudeles, ziedes trauciņu, kastīti ar vccā Be'na tabletēm, cik nu laba tās viņam bija darījušas.

Kad biju visu paņēmis, lēnām pārlaidu skatienu istabiņai. Te es vairs neatgriezīšos; pie durvīm apstājos un vēlreiz izlasīju tekstu uz plāksnītes, kas karājās virs gultas.

13. nodaļa

Otrdienas vakarā darīju to, ko tagad mēdzu darīt katru otrdienas vakaru — skatījos Helēnes Oldersones pakausī Darovbijas mūziķu biedrības koncertā. Tas bijagauss veids, kā ar viņu tuvāk iepazīties, b'et nekā labāka izdomāt nepratu.

Kopš tās dienas kalnu tīrelī, kad biju ieģipsējis teļam kāju, es diendienā regulāri pārbaudīju izsaukumu sarakstu, cerot', ka vajadzēs atkal aizbraukt turp. Taču Oldersonicm, kā likās, bija pārlieku veselīgi lopi. Vajadzēja vien samierināties un priecēt sevi ar cerību, ka mēneša beigās būs jāaizbrauc noņemt ģipsi. Jutos pagalam satriekts, kad piezvanīja Helēnes tēvs, lai pateiktu, ka teļam kāja labi saaugusi un ģipsi viņš noņēmis pats. Viņš priecīgi pavēstīja, ka lūzums saaudzis patiešām lieliski un teļš nemaz neklibojot.

Parasti es mēdzu priecāties par Deilas zemnieku rosmi un iniciatīvu, tomēr tagad nevarēju vien beigt par to sodīties; un iestājos Mūzikas biedrībā. Biju reiz redzējis Helēni ieejam skolā, kur notika biedrības saieti, un izmisuma drosmē sekoju viņai.

Tas bija noticis pirms vairākām nedēļām, un es ar nožēlu konstatēju, ka neesmu ticis ne solīti uz priekšu.

Šovakar stīgu kvartets čīgāja jo centīgi, bet es gandrīz nekā nedzirdēju. Mans skat ieas, kā vienmēr, bija pievērsts Helēnei, kas sēdēja dažas rindas man priekšā starp divām vecām dāmām, ko viņa laikam pastāvīgi stiepa līdzi. Tā nu tad bija mana nediena — abas vecās meičas visu laiku turējās Helēnei blakus uņ laupīja jebkādu iespēju privātai sarunai pārtraukumā, kad tika dzerta tēja. Un piedevām vēl vispārējā gaisotne — vairums biedrības biedru bija padzīvojuši ļaudis, turklāt apkārtni pārvaldīja visu nomācošā skolas smaka — oda pēc tintes, krīta, burtnīcām un zīmuļiem. Šī bija tāda vieta, kur nekādi nevarēja rasties iespēja bez brīdinājuma pajautāt: «Ko jūs darīsiet sestdienas vakarā?»

Čīgāšana apklusa, un visi aplaudēja. Pirmajā rindā piecēlās mācītājs un uzsmaidīja apmeklētājiem.

—   Un nu, dāmas un kungi, mēs varētu piecpadsmit minūtes izkustēties, jo mūsu laipnās palīdzes ir sarūpējušas tēju. Cena, kā parasts, trīs pensi. — Atskanēja smiekli, un sākās krēslu stumdīšana.

Kopā ar citiem aizgāju uz zāles aizmuguri, noliku uz šķīvja trīs pensus un paņēmu tējas tasi un biskvīta šķēlīti. Šis bija tas brīdis, kad lūkoju tikt tuvāk Helēnei aklā cerībā, ka kaut kas notiks. Ne vienmēr tas izdevās viegli, jo mani pa ceļam parasti aizturēja skolas pārzinis un daži citi, kas veterinārārstu, kurš interesējas par mūziku, uzskatīja par kuriozu retumu, bet,šovakar man palaimējās it kā nejauši iegadīties pulciņā, kur stāvēja arī viņa.

Pāri tējas tasei viņa paskatījās uz mani.

— Labvakar, mister Heriot. Vai jums koncerts patīk? — Ak, Dievs, to viņa jautāja ikreiz. Un — mister Heriot! Pateikt «sauciet mani par Džimu» izklausītos grandiozi. Es atbildēju tāpat kā vienmēr: — Labvakar, mis Oldcrsone. Jā, koncerts ir ļoti jauks, vai ne? — Atkal viss vējā.

Es gremoju biskvītu, vecās dāmas runāja par Mocartu. Viss uz mata tāpat kā ik otrdienu. Šķiet, pienācis laiks atmest ar roku. Jutos sakauts.

Mūsu pulciņā, vēl joprojām starodams, ienāca mācītājs.

—  Man diemžēl vajadzēs sarunāt brīvprātīgos trauku mazgātājus. Varbūt jūs, jaunie draugi, varētu šovakar to uzņemties. — Viņa laipnīgais skatiens aizslīdēja no manis pie Helēnes un atpakaļ.

Izredzes mazgāt traukus manās acīs nekad nav bijušas pievilcīgas. Bet šovakar man šķita, ka esmu ieraudzījis Apsolīto zemi.

—   Jā, katrā ziņā — ar prieku, ja vien jūs esat ar mieru, mis Oldersone.

Helēne pasmaidīja. — Protams, esmu ar mieru. Mēs taču vienmēr to darām katrs savu reizi.

Es icripināju ar tasēm un apakštasēm piekrautos tejas ratiņus mazgātavā. Tā bija šaura telpiņa ar krānu, izlietni un dažiem plauktiem, un tik vien tur atlika vietas kā mums abiem ieiet.

— Ko jūs gribat darīt — mazgāt vai slaucīt? — Hclēne apvaicājās.

—  Mazgāšu, — es atbildēju un ielaidu izlietne karstu ūdeni. Nu taču, es nodomāju, vairs nebūs grūti ievirzīt sarunu veļamā gultne. Nekad man neradīsies labāka iespēja kā pašreiz, iespiestam šai mazajā ūķī kopā ar Helēni.

Bet tīri brīnums, cik ātri aizskrēja laiks. Veselas piecas minūtes nerunājām nekā cita kā vienīgi par mūziku. Augošā nemierā vēroju, ka trauku kaudze drīz būs nomazgāta, bet es vēl neesmu sasniedzis nenieka. Kad izcēlu pēdējo tasi no ziepjainā ūdens, nemiers pārauga panikā.

Tagad tam jānotiek. Sniedzu tasi Hclēnci, viņa gribēja to saņemt, bet es, gaidīdams iedvesmu, turēju to aiz osiņas ciet. Viņa viegli pavilka tasīti, bet es nelaidos vaļā. Nudien, sāksies vēl gatavās karaspēles. Tad izdzirdu nelāgu čerkstoņu, ko tikai ar grūtībām atpazinu par savu balsi: — Vai varētu kādreiz jūs satikt?

Viņa uzreiz neatbildēja, un es mēģināju nolasīt atbildi viņas sejā. Vai viņa bija pārsteigta,aizvainota vai varbūt pat šokēta? Viņa pietvīka un atteica:

— Ja vēlaties.

Es no jauna izdzirdu čerkstētāju: — Varbūt sestdienas vakarā? — Viņa pamāja, noslaucīja tasi un nozuda.

Es devos atpakaļ uz savu vietu. Sirds man dobji dunēja. Kvarteta samocītā Haidna ciešanas mani neaizkustināja. Beidzot es biju to izdarījis. Bet vai viņa tiešām vēlējās satikties? Vai neesmu viņai uzspiedies ar varu? To iedomājoties, man kāju pirksti savilkās kamolā, taču es sevi nomierināju ar domu: vai nu uz labu vai uz ļaunu, tomēr esmu paspēris soli uz priekšu. Jā, beidzot biju to izdarījis.

14. nodala *

Sēdēdams pie brokastīm, es skatījos pa logu, kāārā rudens migla izzūd rīta saules gaismā. Būs atkal jauki diena, bet vecajā mājā dvesmoja dzestrums, it kā būtu pastiepusies salta roka mums atgādināt, ka vasara beigusies un drīzumā sagaidāmi grūtie ziemas mēneši.

— Te stāv rakstīts, ka fermeriem neesot nekādu jūtu pret saviem mājlopiem, — sacīja Zigfrīds, rūpīgi atbalstīdams Darovbijas un Haultonas avīzi pret kafijkannu.

Esapzicdu grauzdētās maizes šķēli ar sviestu un paskatījos uz viņu.

— Jūs gribat teikt, ka viņi pret tiem izturas nežēlīgi?

—   Nu nē, ne tieši tā, bet šis vīrs te uzstāj, ka fermeriem lopi nozīmējot vienīgi komerciju — viņu attieksmē pret mājlopiem neesot nekāda sentimenta, nekādas mīlestības.

— Bet nebūtu arī liela jēga, ja visi būtu tādi kā nabaga Kits Biltons. Tad jau viņiem vajadzētu sajukt prātā.

Kits bija kravas mašīnas šoferis, kas, līdzīgi daudziem citiem Darovbijas strādniekiem, ģimenes pavalgam turēja cūku. Trakums notika, kad pienāca kaujamais laiks, jo Kits tad trīs dienas mirka asarās. Vienā šādā reizē man gadījās iegriezties pie viņiem; siera un meita virtuvē dalīja cūkgaļu cepšanai un sālīšanai, bet Kits, nelaimīgs, sakucis un noraudājics, čurnēja pie pavarda. Viņš bija īsts spēkavīrs, kas divpadsmit stounu smagu lopbarības maisu iemeta mašīnā kā tīro nieku; bet šai brīdī viņš satvēra manu roku, šņukstēdams: — Es to nespēju izturēt, mister Heriot! Tas mūsu veprēns bija kā cilvēks, kā īsta kristīga dvēsele viņš bija!

—  Piekrītu — jums taisnība, — noteica Zigfrīds un pasniedzies nogrieza riku misis Hollas pašceptās maizes. — Bet Kits nav īsts zemnieks. Šis ir raksts par cilvēkiem, kam pieder liels lopu pulks. Rodas jautājums — vai iespējams, ka šādi ļaudis dod vaļu jūtām?

Vai fermeris, kam slaucamas, teiksim, piecdesmit govis, spēj kādu no tām tiešām iemīļot vai arī viņam tās eksistē vienīgi kā piena devējas?

—  Interesanta doma, — es prātoju, — bet man šķiet, jūs pareizi trāpījāt, pieminot skaitu. Augšā kalnos mums ir diezgan daudz fermeru, kam pieder tikai dažas gotiņas. Viņi tām allaž dod vārdtft — Pīpene, Mcibla, viendien es sastapu govi, kam vārdā bija Līdaka. Man šķiet, ka šie sīkzemnieki patiesi mfl savus lopiņus, bet nevaru iedomāties, kā tas būtu iespējams lielo fermu īpašniekiem.

Zigfrīds piecēlās no galda un omulīgi izstaipījās.

— Jums droši vien taisnība. Taču esmu nodomājis šorīt jūs aizsūtīt pie viena īsti liela vīra — pie Džona Skiptona Denebijklouzā. Tur pārim vecu zirgu jānoņem zobakmens. Savācict līdzi visus instrumentus, kas zina, ko ievajadzēsics.

Aizgāju uz mazo istabiņu gaiteņa galā un apskatīju instrumentus zobu apstrādāšanai. Kad iznāca' kāda zobārstnieciska darīšana lielajiem dzīvniekiem — un tanī laikā, kad zirgus izmantoja darbam, tas gadījās regulāri —, cs allaž jutos kā pārcelts viduslaikos. Viens no visbiežāk darāmajiem darbiem bija «vilka zobu» izraušana jaunajiem kumeļiem. Man nav ne mazākās jausmas, kā radies tāds nosaukums, bet sīkais vilka zobiņš, kas izauga tieši dzerokļa priekšā, vienmēr tika vainots, ja kumeļš nīkuļoja.

Velti veterinārārsts dzesināja muti, cenzdamies pierādīt, ka tāds sīks, nenozīmīgs nieks nespēj ietekmēt zirga veselību un ka nīkulībā droši vien vainojami parazīttārpi. Fermeri palika nelokāmi. Zobu vajadzēja izraut.

To mēs darījām, nostādot zirgu staļļa kaktā, piespiedām divzaru dzelzs stieņa galu pret zobu un uzsitām pa stieni ar bezjēdzīgi lielu koka veseri. Tā kā šim zobam nav īstas saknes, tad operācija nebija sāpīga, tomērzirgam tā nepatika. Parasti pie katra veserasitiena mums gar ausīm-nolīgoja zirga priekškājas.

Nepatīkamākais šinīs izdarībās bija tas, ka pēc tam, kad bijām fermerim paskaidrojuši, ka operācijā ielaidāmies tikai tāpēc, lai iztaptu viņa māņticībai un ka tā ir īsta melnā maģija, kumeļš, kā par spīti, tūliņ'sāka atkopties. Fermeri visnotaļ atturas no mūsu panākumu uzteikšanas — aiz bailēm, ka varam uzcirst lielāku rēķinu, tomēr šajos gadījumos viņi atmet jebkādu piesardzību. Viņi taurē pāri visam tirgus laukumam: «Hei! Vai atceraties zirgu, kuram izrāvāt vilka zobu? Visas vainas kā ar roku atņemtas. Zirgs spīd un laistās.»

Es vēlreiz ar dziļu nepatiku aplūkoju instrumentus: drausmīgo pinceti ar divas pēdas garajiem turekļiem, asās grieznes, mutplešus, veserus un kaltus, vīles un skrāpjus; šī istaba atgādināja klusu nostūri .spāņu inkvizīcijas moku kambarī. Mums piederēja arī liela koka kaste ar osu šo dārgumu nešanai; tanī visu sakrāvis, aizstiepu to uz mašīnu.

Dencbijklouza bija ne tikai turīga ferma, tā bija piemineklis cilvēka neatlaidībai un prasmei. Skaistā, vecā māja, priekšzīmīgās saimniecības ēkas, leknās pļavas kalnu lēzenākajās nogāzēs, liecināja, ka vecais Džons Skiptons'paveicis neiespējamo; viņš bija sācis kā nemācīts laukstrādnieks, bet tagad bija bagāts lielsaimnieks.

Brīnums nebija panākts viegli; vecais Džons savā garajā dzīvē bija lauzis tādus darbus, kas daudzus citus būtu saliekuši lokā; nodzīvojis mūžu, kurā nebija atradis vietu ne sievai, ne bērniem, ne visvienkāršākajai ērtībai, taču ar darbu vien nepietika; viņam piemita tik izcila izjūta zemkopībā, ka viņš bija kļuvis par leģendu plašā apkaimē. Viens no viņa populārākajiem principiem bija: «Kaut visa pasaule iet pa vienu ceļu, es iešu pa savu»; un patiesi — Skiptona fermas deva ienākumus pat tādos grūtos laikos, kad citi izputēja. Dencbijklouza bija tikai viena no Džona fermām; bez tās viņam Dcilas lejtecē vēl piederēja divi aramzemes gabali, četrsimt akru katrs.

Viņš bija uzvarējis, tomēr daudzi domāja, ka arī viņš pats ir grūtajā cīniņā uzvarēts. Tik ilgus gadus viņš bija nokāvics ar grūtībām un tik smagi iejūdzies darbos, ka vairs nespēja apstāties. Viņš būtu varējis baudīt visas ērtības, pat greznību, bet neprata tam atlicināt laiku; ļaudis melsa, ka viņa vistrūcīgākie kalpi dzīvojot labākos apstākļos nekā viņš.

Izkāpis no mašīnas, paliku stāvam un raudzījos uz māju, it kā nekad agrāk nebūtu to redzējis; un no jauna apbrīnoju eleganci, ar kādu šī celtne šejienes skarbajā klimatā noturējusies trīs gadsimtus. Cilvēki brauca no malu malām apskatīt Denebijklouzu, fotografēt cēlo ēku ar augstajiem logiem svina ietvaros, masīvajiem skursteņiem, kas slējās pāri apsūbējušiem, ar sūnu apaugušajiem dakstiņu jumtiem, vai tāpat vien paklaiņot pa nekopto dārzu vai uzkāpt pa stāvajiem pakāpieniem līdz ieejai, kur plata mūra arka pacēlās pār smagnējām, ar varra naglām apkaltām durvīm.

Īstenība kādā no šaurajiem logiem vajadzētu parādīties daiļai sievietei smailā augstā cepurē vai kādam kavalierim ar mežģīņu apkakli un mežģīņu aprocēm pastaigāties gar augsto mūri ar roboto augšmalu. Taču vienīgi vecais Džons noskrandušā svārkā, kam nebija pat pogu un ko vidū kopā saturēja gara josta, nepacietīgi lamzāja man pretī.

—  Ienāciet uz mirkli, jauno cilvēk, — viņš aicināja, — man jums jāsamaksā viens neliels rēķins. — Viņš aizvadīja mani apkārt mājai uz ieeju sētas pusē, un es viņam sekoju, prātodams, nezin kāpēc Jorkšīrā vienmēr uzsver, ka jānokārto «neliels rēķins». Izgājām cauri virtuvei ar akmens klonu un nokļuvām plašā, skaistā istabā, kur vienīgās mēbeles bija galds, pāris cietu koka krēslu un pussabrucis dīvāns. Vecais vīrs aizklumburoja līdz kamīnam un izvilka aiz pulksteņa aizbāztus papīrus. Viņš tos pāršķirstīja, atrada aploksni, nometa to uz galda, tad sameklēja čeku grāmatiņu un arī to nometa man priekšā uz galda. Es darīju to, ko parast i mēdzu darīt — uzrakstīju uz čeka summu un pastūmu viņam grāmatiņu parakstam. Rakstot viņš ļoti koncentrējās, veco, grumbaino seju noliecis tik zemu, ka novalkātās audekla cepures nags gandrīz atdūrās pret spalvaskātu. Sēžoties bikses viņam bija sarāvušās uz augšu,atsedzot kārnus lielus un kailas potītes. Smagie apavi bija uzmaukti kailās kājās.

Kad biju pievācis čeku, Džons lektin pielēca kājās.

—  Mums vajadzēs noiet līdz upei, zirgi ir tur. — Gandrīz teciņus viņš man pa priekšu izsteidzās ārā.

Izcēlu no bagāžnieka instrumentu kasti. Dīvaini, ka vienmēr, kad bija jāstiepj līdzi smagi darbarīki, pacienti atradās kaut kur ļoti tālu. Likās, ka kaste piekrauta ar svinu, un garajā ceļā pāri iežogotajām ganībām tā vieglāka nekļūs.

Vecais zēns paķēra lielas dakšas, iegrūda tās siena kaudzē un viegli pacēla plecā milzīgu nastu. Tādā pašā straujā solī viņš gāja tālāk. Gājām no vārtiem uzvārtiem, bieži vien diagonālē pāri laukiem. Džons soli nepalēnināja, un es klumburoju viņam nopakaļ, cenzdamies nedomāt par to, ka viņš ir vismaz piecdesmit gadu vecāks par mani.

Apmēram pusceļā uz upmalu mums iznāca iet garām vīriem, kas noņēmās ar mūžseno «mūrnieku» darbu — ķepināja cict izbirušos caurumus akmens žogos, kas iezīmē rakstus visās Deilas ainavās. Viens strādnieks pacēla galvu.

— Kāds jauks rīts, mister Skipton! — viņš jautri uzsauca.

—  Sūdīgs rīts. Labāk nepļāpā, bet strādā, — vecais Džons atņurdēja, bet strādnieks pasmaidīja, it kā būtu saņēmis komplimentu.

Cik es biju priecīgs, kad beidzot sasniedzām līdzenumu lejā pie upes. Rokas man šķita izstiepušās par pāris collām garākas, un uz pieres jutu izsprāgušus sviedrus. Vecais Džons gan nemaz neizskatījās piekusis; viņš sakustināja dakšas uz pleca, un siena gabana novēlās zālē.

Izdzirduši troksni, abi zirgi pagrieza galvas uz mūsu pusi. Viņi stāvēja līdz vēzīšiem oļainajā braslā tieši aiz maza līcīša, kas ieliecās ar zāli apaugušajā krasta paklājā; nostājušies, kurvienam galva, tur otram aste, tic vieglītēm berzēja zodu viens uz otra muguras un vairs nelikās mūs manām. Augsta pārkaru klints otrā krastā deva aizvēni, bet kupli ozoli un gobas abos krastos aizturēja saules karstumu.

— Kāda viņiem te jauka vieta, mister Skipton, — es ieteicos.

—  Jā, karstā laikā viņi te atrod vēsumu, bet ziemā var patverties, Seku, tai šķūnī, — Džons norādīja uz zemu celtni ar biezām sienām un tikai vienām durvīm. — Viņi var nākt un iet, kad pašiem tīk.

Saimnieka balss skaņa izvilināja zirgus no ūdens, un stīvais riksis, kādā tie tuvojās, atklāja, ka abi tiešām ir veci. Ķēve bija kastaņbrūna, zirgs gaiši bērs, bet spalva tā nosirmojusi, ka abi izskatījās gandrīzsalni. Visvairāk tas bija redzams galvās, kur sarmojums un iekritušās acis -tiem piešķīra patiesi cienījamu sirmgalvju izskatu.

Un tomēr abi dīžājās apkārt Džonam, visiem spēkiem cenzdamies izrādīties, piecirta kājas, mētāja galvas, ar purnu uzstūma viņam cepuri uz acīm. »«.

—   Liecieties mierā, ko ālējaties! — viņš uzsauca. — Pavisam kā jukuši, vecie ērmi. — Bet, to teikdams, viņš pavirši pabužināja ķēvei krēpes uz pieres un pārlaida roku zirga mugurai.

— Kad viņi pēdējoreiz gāja darbā? — es apvaicājos.

— Nu, laikam būs kādi gadi divpadsmit, vai.

Es izbrīnā paskatījos uz Džonu. — Divpadsmit gadu? Un visu laiku tic dzīvojas šeit?

—   Jā, slaistās gar upmalu — tādā kā pensijā. Viņi to godam nopelnījuši. — Brītiņu viņš klusēja, stāvēja ielikušiem pleciem, rokas dziļi kabatās sabāzis. Tad ieteicās, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Viņi abi vergoja tad, kad es pats biju vergs. — Viņš pagriezās un paskatījās uz mani, un vienu mirkli man šķita, ka palsi zilajās acīs atspoguļojas kaut kas no tām mokām un pūliņiem, ko viņš bija pārcietis kopā ar šiem abiem.

— Divpadsmit gadu! Cik veci tad viņi īsti ir?

Džons nošķieba vienu lūpu kaktiņu.

— Nu ko — jūs esat dakteris. Pasakiet jūs.

Es pašpārliecināts pagājos uz priekšu, prātā aši pārcilādams zināšanas — par gadskārtu zīmēm, zobu nodilumu, nodiluma slīpumu un visu pārējo; pacēlu ķēvei virslūpu, ko viņa mierīgi atļāva, un apskatīju zobus.

—  Žēlīgā debess! — es aizelsos. — Nekā tamlīdzīga vēl neesmu redzējis. — Priekšzobi bija izliekušies gandrīz līmeniski uz priekšu, līdz augšējie ar apakšējiem sastapās gandrīz četrdesmit piecu grādu leņķi. No gadskārtu iezīmēm nevēsts — tās jau sen nodilušas.

Es pasmējos un teicu vecajam vīram:

— Nekas nesanāks, varu vienīgi minēt. Labāk pasakiet jūs pats.

—  Nu, ķēvei ir ap trīsdesmit, zirgs būs pāris gadu jaunāks. Viņa palaidusi pasaulē piecpadsmit lieliskus kumeļus un nekad ne ar ko nav slimojusi, izņemot sīkas nepatikšanas ar zobiem. Vienu vai divas reizes esam tos apvīlējuši un tagad laikam vajadzēs vēlreiz. Viņi abi man sāk vājēt, jo puse siena nesakošļāta izbirst no mutes. Zirgam iet sevišķi grūti — viņš-Јzdams briesmīgi nomokās.

Iebāzu roku ķēvei mutē, satvēru mēli un pavilku to sāņus. Ar otru roku veikli pārbaudīju dzerokļus un atradu, ko biju gaidījis: augšzobu ārmalas bija izaugušas pārāk garas un ar robiem noberza vaigu iekšpusi, bet apakšējo dzerokļu iekšmalas savukārt sāpīgi skāra mēli.

— Tūdaļ es viņai palīdzēšu, mister Skipton. Kad novīlēsim zobiem asās šķautnes, ķēve būs tikpat kā jauna. — Paņēmu no kastes skrāpvīli un, ar vienu roku pieturēdams ķēves mēli, ar otru novīlēju asumus. Ik pa brīdim ar pirkstu pārbaudīdams, līdz visas šķautnes bija nost.

—   Pietiks, — es pēc brīža sacīju. — Negribu zobus arī pārāk nogludināt, jo tad viņa barību nevarēs sasmalcināt.

—   Būs labi, — Džons nogrudzināja. — Tagad paskatieties tam otram mutē. Viņam tur kaut kas nav kārtībā.

Iztaustīju zirgam zobus.

— Tas pats, kas ķēvei. Drīz vien salabosim.

Taču, kad pieliku skrāpvīli, neviļus jutu, ka tur tiešām kaut kas nav kārtībā. Vīle netika nemaz mutes'dobumā līdz galam, kaut kas to aizturēja. Pārtraucu vīlēšanu un ņēmos no jauna iztaustīt zobus, iebāzdams pirkstus, cik dziļi iespējams, zirgam mutē. Un atradu kaut ko pavisam neparastu, kaut'ko tādu, kam tur nekādā ziņā nevajadzētu būt. It kā no aukslējām lejup stieptos prāvs kauls.

To vajadzēja apskatīt pamatīgāk. Paņēmu kabatas bateriju un izgaismoju mēles pamatni. Nu viss kļuva skaidrs: pēdējais augšējais dzeroklis nebija tieši pretim apakšējam, tam ārmalā bija radies liels izaugums, un šis collas trīs garais izaugums kā līks zobens dūrās maigajās smaganās.

Tas bija jādabū nost — tūliņ. Mana pašpārliecība pagaisa, un man pārskrēja drebulis. Tas nozīmēja, ka jāķeras pie drausmīgajām grieznēm ar garajiem kātiem un skrūvi, kura jāpievelk ar šķērsi. Jutos drausmīgi, jo piederu pie cilvēkiem, kas nespēj noraudzīties balona piepūšanā, un šī izdarība būs līdzīga, tikai daudz nejēdzīgāka. Zobs jāsaņem griežņu asmeņos un tad lēnām, pavisam lēnām jāsāk griezt šķērsi. Liekais izaugums spēcīgajā spiedienā sāk ņirkstēt un čīkstēt, un jūs zināt, ka nupat, nupat tas lūzīs uri būs tā, it kā jums pie pašas auss tiktu izšauts. Un tad elle vaļā, taču, par laimi, šis bija rāms, vecs zirgs, kas droši vien neslicsies pakaļkājās. Zirgam šī operācija nebija sāpīga, jo izaugumā nav nerva — satraukumu radīja vienīgi troksnis.

Vēlreiz aizgājis pie kastes, sagatavoju briesmīgo instrumentu, paņēmu to un arī mutplēti, ko ieliku zirgam priekšzobos, un pagriezu skrūvīti, līdz mute atvērās līdz galam vaļā. Un nu viss bija kā uz delnas — arī otrajā pusē tāds pats liels kaula izaugums — uz mata līdzīgs pirmajam. Jauki, jauki, nu būs jānokniebj divi.

Vecais zirdziņš stāvēja pacietīgi; acis gandrīz ciet — it kā viss jau būtu redzēts un piedzīvots un nekas šai pasaulē viņu vairs neinteresētu. Ar drebošu sirdi ķēros pie darba, bet, kad atskanēja drausmīgais brīkšķis, sirmie plaksti gan pacēlās un acis atvērās jo plaši, taču tikai vieglā izbrīnā. Kad ņēmos apstrādāt otru zobu, zirgs vispār nelikās ne zinis; ar mutē iespriesto mutplēti izskatījās, it kā zirgs lielā garlaicībā žāvātos.

Kamēr es novācu darbarīkus, Džons pacēla no zemes smailās nokniebtās kaulu drumslas un ar lielu interesi-tās aplūkoja.

—   Re nu, nabaga vecītis. Cik labi, ka atsaucu jūs, jauno cilvēk. Jādomā, nu viņš jutīsies labāk..

Atceļā vecais Džons, atbrīvojies no siena gabanas, varēja paiet divreiz ātrāk un cilpoja kalnup mežonīgā tempā, atbalstam izmantodams dakšas. Es elsdams tenterēju viņam aiz muguras, ik pēc pāris minūtēm pārceldams kasti no vienas rokas otrā.

Apmēram pusceļā kaste izslīdēja man no rokas, un es izmantoju izdevību mazliet atvilkt elpu. Kad večuks sāka nepacietīgi purpināt, es palūkojos atpakaļ un redzēju, ka abi vecie zirgi atgriezušies braslā un, uzņēmuši rotaļu', viens otru draudzīgi dzenāja, tā ka ūdens vien šļakstēja. Klints veidoja lielisku fonu ainai ar mirguļojošo upi, bronzā un zeltā vizmojošiem kokiem un zāles maigo zaļumu.

Kad atgriezāmies fermas pagalmā, Džons uz mirkli apstājās un neveikli saknosījās. Tad palocīja galvu un pa divi lāgi noteica: — Paldies jums, jauno cilvēk, — un pagriezies aizgāja.

Es priecīgs cēlu savu kasti atpakaļ bagāžniekā, kad ieraudzīju strādnieku, kas mūs turpejot pa ceļam'bija uzrunājis. Viņš omulīgi, pret maisu kaudzi atspiedies, zvilnēja saulītē un no vecas kareivja somas vilka ārā azaida tiesu.

—    Bijāt lejā pie pensionāriem, vai? Dieviņ augstais, tas ceļš vecajam Džonam labi pazīstams.

— Viņš laikam bieži aizstaigā turp?

—  Bieži? Katru Dieva dieniņu varat noskatīties, kā vecais stūrē turp. Vienalga, lielus vai putenis, iet tik un tā. Un vienmēr kaut ko aiznes — graudu kuli vai arī mīkstus salmus pakaišiem.

— Un tā viņš visus divpadsmit gadus?

Strādnieks atskrūvēja termosu un ielēja krūzītē melnu lēju.

— Jā, un lie zirgi visus tos gadus nav spēruši ne solīti darbā, un viņš jebkurā laikā būtu no zirggaļas tirgotājiem dabūjis par šiem labu naudiņu. Savādnieks, vai ne?

— Jums taisnība, savādnieks gan, — es atteicu.

Visu ceļu līdz mājām domās kavējos pie šī savādnieka. Atcerējos  šārīta sarunu ar Zigfrīdu; mēs abi bijām vienojušies par to, ka daudzu lopu īpašnieks nevienam no tiem ar sirdi nepieķeras. Bcl šinī fermā kūtis pilnas ar Džona Skiptona lopiem — to bija'vairāki simti.

Kas gan viņu mudināja diendienā jebkādos laika apstākļos iet lejā pie upes? Kālab viņš abiem vecajiem zirgiem novēlējis miera un skaisluma pilnu mūža novakari? Kālab dāvājis tiem vecumdienās vieglu un tīkamu dzīvu, kādu neatvēlēja pats sev?

Tā varēja būt vienīgi mīlestība.

15. nodala

Jo ilgāk strādāju Darovbijā, jo lielāku varu pār mani ieguva Deilas apvidus burvība. Šim apvidum piemita liela priekšrocība — visi Dcilas fermeri bija lopkopji. Viņi tiešām prata ar lopiem apieties. Un veterinārārstam, kura pacienti allaž ir gatavi viņu kavēt darbā vai pat ievainot, tā bija īsta svētība.

Tā arī šai rītā es uzmetu pateicīgu skatienu abiem vīriem, kas turēja govi. Darbs nebija grūts — vienkārša magnēzija laktāta injekcija vēnā, tomēr bija ļoti patīkami, ka palīgos divi tādi stingri puiši. Moriss Bcnisons, gan tikai vidēja auguma, taču tikpat sīksts un spēcīgs kā kalnos augušie lopiņi, ar labo roku turēja ragu, bet kreisās rokas pirksti bija cieši ieķērušies'govij nāsīs. Tā man radās drošības sajūta, ka govs nerausics projām tai brīdī, kad ieduršu adatu. Viņa brālis Džordžs, kura uzdevums bija uzbriedināt vēnu, žņaugu tulēja milzīgajās rokās vaļīgi kā burkānu bunilti. No saviem sešas pēdas četru collu augstumiem, draudzīgi smaidīdams, viņš lūkojās lejup uz mani.

—   Kārtībā, Džordž, — cs sacīju, — tagad pievelciet žņaugu un atspiedietics pret govi, lai tā nezveļas man virsū.

Iespiedos starp savu pacienti un blakus stāvošo govi, garām Džordža varenajam augumam, un noliecos pār jūga vēnu. Tā bija ļoti labi izspiedusies. Notēmēju adatu, sajuzdams dižā puiša elkoni, kad viņš raudzījās man pār plecu, un strauji iegrūdu adatu vēnā.

— Brīnišķīgi! — cs nopriecājos, kad izsprāga tumšās, biezās asinis un izšļakstēja pakaišu salmos.

—   Tagad atlaidiet žņaugu vaļīgāk, Džordž. Tikai, Dieva dēļ, negāzieties pats man tik traki virsū!

Tomēr Džordžs acīmredzot bija nolēmis savu četrpadsmit stounu augumu balstīt nevis pret govi, bet gan pret mani, un, izmisīgi pūlēdamies savienot ampulu ar adatu, jutu, ka man sāk ļodzīties ceļi. Es vēlreiz nelabā balsī viņam uzkliedzu, bet viņš pat nepakustējās; viņa zods balstījās uz mana pleca, karsta elpa sitās man ausī.

Citādi tas nevarēja beigties. Es nogāzos uz mutes zemē un paliku guļam un ķepurojamies zem viņa nekustīgā ķermeņa. Mana kliegšana nekā nelīdzēja. Džordžs bija noģībis.

Misters Benisons, izdzirdis kņadu, ienāca kūtī īstajā brīdī, kad cs centos izvilkties no sava sprosta.-'

— Vāciet viņu ārā ātrāk, — es aizelsies uzsaucu, — pirms govis viņu nav sabradājušas!

Moriss kopā ar tēvu, ne vārda nebilzdams, paķēra Džordžu katrs aiz vienas kājas un sāka vilkt. Ticyiņu izvilka no šaurās spraugas, galva riteniski sitās pret klona akmeņiem; pēdīgi tic viņu atstāja kūlī uz grīdas guļam.

Misters Bcnisons atgriezās pie govs un gaidīja, lai cs turpinu iesākto darbu, bet man šķita nepanesami noskatīties uz gulētāju.

—  Vai mēs nevarētu viņu sēdus atbalstīt pret sienu? — es atvainodamies iebildu. Tēvs ar dēlu saskatījās, tad, laikam nolēmuši izdarīt man pa prātam, sagrāba Dzordžu pie pleciem un aizstiepa līdz sienai, darīdami to kā daždien vīri, kas pieraduši stiept mākslīgo mēslu vai kartupeļu maisus. Tomēr Džordža galva, kaut arī atslieta pret sienu, nevarīgi sašļuka uz priekšu, rokas ļengani karājās gar sāniem, un man nabaga puiša izskats nepavisam nepatika. Neviļus jutos mazliet līdzatbildīgs.

— Vai jums neliekas, ka viņam vajadzētu iedot padzerties?

Bet Benisonam senioram noņemšanās jau bija apnikusi.

—  Nē, nekas,.gan pats atžirgs, — viņš īgni noņurdēja. — Darīsim vien, kas darāms. — Acīmredzot viņam likās, ka nojēdzies ar Džordžu pārāk ilgi.

Šis gadījums mani ierosināja padomāt par cilvēku reakciju, ieraugot asinis vai citas satraucošas norises. Kaut arī strādāju tikai otro gadu, man jau bija izveidojies zināms spriedums, ka ģībst vienmēr tieši lielie,spēcīgie vīri. (Biju šai sakarā izstrādājis arī vairākas citas, iespējams, nezinātniskas teorijas, proti, cilvēki, kas dzīvo šauros mitekļos, parasti tur lielus suņus, un otrādi. Klienti, kas apgalvo «lai maksā ko maksādams», parasti vispār nemaksā rēķinus. Ja es Deilā kādreiz taujāju ceļu un man atbildēja: «Ejiet tā, tad nav iespējams aiziet aplam», es skaidri zināju, ka drīz vien būšu neglābjami apmaldījies.)

Biju sācis prātot, vai tikai lauku ļaudis, kaut arī atrodas daudz ciešākā saskarsmē ar dabiskām parādībām, tomēr nav pret tām daudz jutīgāki kā pilsētnieki. Tāda doma man radās tovakar, kad Sids Blcnkhorns iemcimuroja Skeldcilas Mājā. čīmis viņam bija mironīgi bāls, it kā viņš būtu pārdzīvojis kaut ko drausmīgu.

—  Vai jums nav pie rokas kāds piliens viskija, Džim? — viņš vārgi izdvesa, un, kad es viņu biju aizvedis līdz krēslam un Zigfrīds viņam iespiedis rokā glāzi, viņš pastāstīja, ka bijis priekšlasījumā par pirmās palīdzības sniegšanu; to tepat netālu no mūsu mājas vadījis doktors Elinsons.

—  Viņš runāja par vēnām un artērijām, un visu ko, — stenēdams stāstīja Sids un ar plaukstu noslaucīja pieri. — Žēlīgā debess, cik tas bija briesmīgi! — Zivju tirgotājs Frcds Elisens nesamaņā iznests ārā jau pēc desmit minūtēm, un viņš pats, Sids, tiktikko ticis līdz durvīm. Drausmīgi!

Mani tas interesēja, jo biju pieredzējis, ka kaut kas tamlīdzīgs var notikt jebkuru brīdi. Liekas, ka mums šai ziņā ir vairāk nepatikšanu nekā cilvēku ārstiem, jo, kad tiem ir kas griežams vai šķēržams, tic savus pacientus sūta uz slimnīcu, bet veterināriem neatliek nekas cits, kā novilkt žaketi un operēt uz līdzenas vietas. Tas vienlaikus nozīmē, ka dzīvnieku īpašnieki un kopēji tiek iesaistīti kā palīgi un ir spiesti redzēt nepierastus skatās.

Tā es pat ar savu īslaicīgo pieredzi biju kļuvis pārzināmu autoritāti tamlīdzīgu negadījumu paredzēšanā. Laikam vēl bija par agru apkopot statistiku, taču jāteic, ka nekad neesmu redzējis ģībstam sievieti vai sīka auguma vīrieti, ja tiem gadās būt klāt pie šķebīgiem skatiem. Visvieglāk gar zemi nostiepjas lieli spēkavīri, it īpaši bramanīgākie un pašpārliecinātie.

Man atmiņā dzīvi saglabājies vasaras vakars, kad vajadzēja govij operēt prickškuņgi. Parasti, ja bija aizdomas, ka priekškuņģī varētu atrasties svešķermenis, es centos iegūt laiku, jo iespējamas daudzas citas kaites ar līdzīgiem simptomiem, tādēļ ar griešanu nesteidzos. Taču šoreiz diagnoze bija viegli nosakāma: strauja izslaukuma samazināšanās, gremošanas pārtraukums, īdēšana un govs novājēšana, iegrimušas acis. Un to visu vēl apstiprināja pats fermeris, pastāstīdams, ka blakus ganībām labojis vistu kūti, piesitis dažus izļodzījušos dēļus. Sapratu, kur palikusi kāda zemē nokritusi nagla.

Šī ferma, kas atradās ciema galvenās ielas malā, bija apkārtnes puišu iecienīta satikšanās vieta. Kamēr es uz tīra dvieļa, kas bija noklāts pār salmu ķīpu, izliku savus instrumentus, vesela rinda smejošu seju vēroja mani pa kūts durvju augšdaļu; puiši ne tikai skatījās, bet uzmundrināja mani ar bravurīgiem izsaucieniem. Kad biju sagatavojies darbam, iedomājos, ka pāris palīdzīgu roku nenāktu par ļaunu un pagriezos pret durvīm.

— Vai kāds no jums negrib nākt man par asistentu?

Mazu brītiņu puiši savā vidū pabļaustījās, tad durvis atvērās un kūtī iesoļoja liela auguma jauneklis ar rudu matu ērkuli; varens puisis — platiem pleciem, novaļā parautās krekla krūtežas slējās tumši iededzis spēcīgs kakls. Pietika paraudzīties koši zilajās acīs un sārtajā sejā ar izcilajiem vaigu kauliem, lai atcerētos, ka pirms tūkstoš gadiem Deilas apvidū bija sirojuši skandināvi. Šis bija īsts vikings.

Liku viņam uzrotīt krekla piedurknes un nomazgāt rokas spainī, kur bija sagatavots silts ūdens ar antiseptisku līdzekli, bet pats lokāli anestezēju govs sānu. Kad iedevu viņam paturēt artēriju knaibles un šķēres, viņš sāka instrumentus vicināt, izlikās, ka durs govij un smējās rēkdams.

— Varbūt jūs pats gribētu operēt? — es apjautājos. Vikings atrieza varenos plecus.

—   Jā, gribētu gan. — Un no durvju puses atskanēja skaļi piekrišanas saucieni.

Kad pēdīgi virs govs pacēlu skalpeli ar jauno asmeni, kas bija ass kā bārdas nazim, asprātības sprēgāt sprēgāja. Biju nolēmis šoreiz tiešām ķerties pie drosmīgā grieziena, par kādiem rakstīts ķirurģijas mācību grāmatās. Bija laiks izbeigt nervozo skrubināšanu, līdz dabū ādu pušu. «Pārliecinošs grieziens» — tā šo paņēmienu raksturoja kāds augsti mācīts zinību vīrs. Jā, tieši tā tagad arī notiks.

Nolaidu asmeni līdz noskūtajai vietai govs sānos un tad ar ašu rokas locītavas kustību pāršķēlu ādu desmit collu garumā. Pakāpos soli atpakaļ un pāris sekunžu nopriecājos par tīro griezienu, jo tikai daži kapilāri izšļāca asinis uz spīdīgajiem, trīsošajiem vēdermuskuļiem. Tai pašā laikā ievēroju, ka smiekli un klaigas apklusuši un iestājies dīvains klusums, ko iztraucēja vienīgi smags, dobjš kritiena troksnis man aiz muguras.

—  Knaibles, lūdzu, — es sacīju, pastiepis roku atpakaļ. Bet nekas nenotika. Pagriezos apkārt; durvju augšpuse bija tukša — nevienas galvas vairs. Tikai vikings atsprākliski gulēja plānvidū, rokas un kājas izplestas, zods pavērsies pret kūts jumtu. Skats bija tik teatrāls, ka es neviļus nodomāju: atkal muļķojas. Taču tuvāka apskate apstiprināja, ka vikings uz kādu brīdi ir auksts. Laikam gāzies tieši atmuguriski kā nocirsts ozols.

Fermeris, salīcis sīks vīriņš, kas nevilka vairāk par astoņiem stouniem, bija turējis govs galvu. Tagad viņš paskatījās uz mani ar mazu smieklu dzirkstīti acīs.

— Laikam jau būsim palikuši divi vien darba vīri, priekšniek.

Viņš piesēja apaušu pavadu pie sienā iestiprināta riņķa, rūpīgi nomazgāja rokas un nostājās man blakus. Visu operācijas laiku viņš man sniedza instrumentus, nosusināja asinis, ja tās kaut kur sūcās, nogrieza diegu pie šuvju mezgliem, visnotaļ kaut ko bez meldijas savā nodabā svilpodams, un izskatījās gaužām vienaldzīgs; kaut kādas emocijas pamanīju viņā vienīgi tai brīdī, kad no kuņģa dziļumiem izķeksēju vainīgo naglu. Mazliet sacēlis uzacis, viņš noteica: — Skat, skat… — un no jauna sāka svilpot.

MCs bijām pārāk aizņemti, lai kaut ko darītu vikinga labā. Kad bijām ar operāciju puslīdz tikuši galā, viņš izsiejāssCdus, noskurinājās, tad piecēlās un uzspēlētā vienaldzībā izslīdēja no kūts.

Nedomāju, ka mums būtu bijis iespējams kaut ko viņa labā darīt. Tikai vienu vienīgu reizi piedzīvoju, ka tāds ģībējs uzreiz atžirga, turklāt tīrās nejaušības deļ.

Tas notika toreiz, kad Henrijs Diksons lūdza, lai parādot viņam, kā kuili, kam ir trūce, izkastrēt tā, lai nerastos pampums. Henrijs audzēja cūkas plašos apmēros un bija traki iekārojis pašmācības ceļā apgūt veterinārās gudrības.

Kad viņš man parādīja jaunu kuilēnu ar lielu skrotālu pietūkumu, es pretojos:

—  Tas ir veterinārārsta darbs, Hcnrij. Kastrējiet savus normālos kuilēnus, bet šim labāk klāt neķerieties, nekas lab$ neiznāks.

— Kāpēc ne?

—    Redziet, te vajadzīga lokālā anestēzija, pastāv infekcijas briesmas un bez tam nepieciešamas nopietnas zināšanas anatomijā, lai jūs skaidri saprastu, ko darāt.

Henrijam acis spīdēja neapvaldāmā vēlmē pēc darbošanās ķirurģijā. — Ak dieniņ, kā es gribētu iemācīties to darīt!

— Ziniet ko, — es ieminējos, — kā būtu, ja es operētu, vienlaikus pārvēršot operāciju demonstrējumā, un jūs varētu pamācīties. Iemidzināšu to cūci, tad jums viņu nevajadzēs turēt.

—  Lai iet — tā ir laba Ideja.' — Henrijs mazliet padomāja. — Un cik man jums par tādu darbu būs jāmaksā?

— Scptiņarpus.

— Norunāts. Sāksim.

Iešļircināju sivēnam vēderā pāris kubikcentimetru nembutāla, un tas, brītiņu patcnterējis, nokrita salmos un palika guļam. Henrijs bija uzstatījis pagalmā galdu, uz tā mes noguldījām sivēnu. Gatavojos ķerties pie darba, kad Henrijs izvilka no kabatas desmit šiliņu banknoti.

— Samaksāšu jums tūliņ, kamCr prātā.

— Labi, bet es jau esmu nomazgājis rokas. Iebāziet to man kabatā, atlikumu izdošu, kad būsim beiguši.

Es itin labi iejutos skolotāja lomā, un pCc brīža jau biju pilnīgi aizrāvies ar jauno uzdevumu. Rūpīgi pārgriezu ādu virs cirkšņa kanāla un izvilku tcstiklu ar visu apvalku.

—  Skatieties, Henrij, zarnas noslīd līdz kanālam un atrodas kopā ar testikiu. — Es parādīju zarnu liekumus, kas palsi sārti spīdēja cauri plēvei. — Ja es paspiežu šeit, varu tos ieslidināt atpakaļ vēdera dobumā, bet, ja paspiežu te, tie atkal izslīd ārā. Vai redzat, kā tas notiek. Tagad tie pazūd un — nu ir atkal atpakaļ. Es ļauju tiem vēlreiz pazust un — skat, ir atkal atpakaļ! Lai tos uz visiem laikiem noslodzītu vēdera dobumā, es ņemu spermas dzīslu un cieši notinu tās atvērtni…

Bet mans skolnieks vairs nebija kopā ar mani. Henrijs bija sabrucis uz tuklas benzīna kannas, pārkritis pār galdu, galvu noguldījis uz* rokām. Jutos drausmīgi vīlies, un operācijas nobeigums, šuvju uzlikšana izvērtās par skumju atslābumu moži sāktajā darbā ar paģībušu studentu galda galā.

Novietoju sivēnu atpakaļ aizgaldā un savācu instrumentus; tad atcerējos, ka neesmu Henrijam atdievis naudas atlikumu. Nezinu, kā tas gadījās, kā ne, bet puskronas vietā noliku uz galda šiliņu un sešpensu monētu turpat viņam pie galvas. Naudas atsišanās troksnis lika viņam atvērt acis, un dažas sekundes viņš ar trulu skatienu noraudzījās uz monētām, tad piepeši saslējās sēdus, vēl joprojām ar pelnaini pelēku vaigu, bet citādi varen jestrs.

— Hei! — viņš iesaucās. — Vajadzīgs vēl viens šiliņš!

16. nodaļa

Veterinārārsti ir nekam nederīgi radījumi. īsti parazīti lauksaimnieku sabiodrībā, dārgi liekēži, kas nenieka nejēdz par mājlopiem un to kaitēm. Ir pilnīgi vienalga, vai aicināt kritušo lopu uzpircēju Džefu Mclloku vai veterinārārstu.

Vismaz tāds bija Sidiovu ģimenes spriedums, ko tic visai bieži izteica. Un, ieklausījušies tālāk, jūs uzzinājāt, ka vienīgais cilvēks, kas prot apieties ar slimiem dzīvniekiem, ir pats misters Sidlovs. Tiklīdz saslima kāds viņa zirgs vai govs, misters Sidlovs ņēmās lopiņu dakteret ar saviem visvarenajiem ārstniecības līdzekļiem. Sieva un visa lielā ģimene ticēja viņam kā Dievam un bija dziļi pārliecināta, ka tēvs šai ziņā ir nemaldīgs; vienīgais cilvēks, kas jebkad varējis viņam līdzināties viszinībā, bijis sen aizsaulē aizgājušais Sidlovu vectētiņš, no kura tēvs mantojis tik daudz gudrību dziedniecībā.

Taču galu galā arī misters Sidlovs cilvēks vien bija. Kad viņš piecas vai sešas dienas bija nodarbojies ar ārstēšanu, trīsreiz dienā sastūķējis govij rīklē pa pusmārciņai tauku ar rozīnēm, ieberzis tās tesmeni ar terpentīnu vai varbūt nocirtis gotiņai astes galu, lai ļauno kaiti aizdzītu, viņš beigu beigās tomēr aicināja veterinārārstu. Ncba tāpēc, ka cerēja sagaidīt kādu labumu, bet vienīgi tāpēc, lai būtu slimā lopa labā darījis visu iespējamo. Veterinārārsts, kad ieradās, neizbēgami ieraudzīja mirstošu dzīvnieku ar iekritušām acīm, un izmisīgie ārstēšanas mēģinājumi bija tikai gluži formāli. Dzīvnieks vienmēr aizgāja bojā, un Sidlovi ikreiz no jauna piedzīvoja apstiprinājumu savai pārliecībai, ka veterinārārsti nekam neder.

Ferma atradās ārpus Zigfrīda prakses robežām, un mēs bijām trešā firma, ar ko Sidlovicm iznāca darīšanas. Sākumā viņš bija skaitījies Brautonas Griēra klients, taču, nebūdams ar to apmierināts, pārgājis pie Vollessa Menslijā. Arī Vollcss bija viņam sagādājis rūgtu vilšanos, un tā viņš pēdīgi bija nolēmis izmēģināt Darovbijas veterinārārstu. Nu jau vairāk nekā gadu viņš bija mūsu klients, bet attiecības nebija labas, jo Zigfrīds jau pirmajā apmeklējumā bija viņu dziļi aizvainojis. Zigfrīds bija ieradies pie mirstoša zirga, un misters Sidlovs, stāstīdams par līdzšinējo ārstēšanu, bija paziņojis, ka sabāzis zirgam taisnajā zarnā zaļus sīpolus; viņš neparko nespējot saprast, kālab zirgs tā mīņājoties. Zigfrīds īsi un skaidri bija pateicis: ja viņš misteram Sidlovam taisnajā zarnā iestūķētu nomizotu sīpolu, tad redzētu gan, kā misters Sidlovs mīņātos.

Sākums bija nelāgs, bet citu vēl neizmēģinātu veterinārārstu tuvumā vairs sameklēt nevarēja. Tā viņš palika pie mums.

Man bija neiedomājami laimējies, ka, nostrādājušam Darovbijā vairāk nekā gadu, vēl ne reizes nebija vajadzējis ierasties mistera Sidlova fermā. Gandrīz nekad viņš nezvanīja mums normālā darba laikā, jo,dažas dienas nocīnījies ar savu sirdsapziņu, viņš acīmredzot šo cīņu ikreiz zaudēja ap pulksten vienpadsmitiem vakarā (vienīgais izņēmums reizēm bija svētdienas pēcpusdienas), un vienmēr šie izsaukumi bija iegadījušies Zigfrīda dežūrās. Tāpēc līdz šim tas bija Zigfrīds, kas, klusu lādēdamies, bija devies ccļā un pārgurušām acīm atgriezies agrā rīta stundā.

Kad pēdīgi pienāca mana kārta, es braucu turp bez sevišķas sajūsmas, kaut arī gadījums nebija sarežģīts — aizrijies vērsēns, kas, domājams, lielas grūtības nesagādās. (Tāda vaina atgadījās, ja liellopam kartupelis vai runkuļa gabals iestrēga barības vadā, izraisot gāzu uzkrāšanos un piepūšanas, kas varēja arī beigties letāli. Tādās reizēs mēs parasti vai nu ar kuņģa punkciju atbrīvojām dzīvnieku no gāzēm vai arī uzmanīgi, lietojot ādas instrumentu ar apaļīgu metāla galu, tā saukto probengu, nostūmām icstrēgušoprickšmctu'kuņģī.) Lai nu bija kā būdams, Sidlovi bija sapratuši, ka šoreiz nevar dienām gaidīt, un pārmaiņas labad pulkstenis vēl bija tikai četri pēcpusdienā.

Ferma atradās tuvāk Brautonai nekā Darovbijai Jorkas līdzenuma zemienē; man šī vieta nepatika; vecās, laika zoba sagrauztās ķieģeļu ēkas drūmajā līdzenumā, kur vienīgos paugurus veidoja dažas'ar salmiem pārsegtas kartupeļu kaudzes, radīja nomācošu iespaidu.

Pirmais acu uzmetiens misteram Sidlovam lika man atcerēties, ka viņš un visa viņa ģimene pieder kādai fanātiskai reliģiskai sektai ar gaužām aprobežotiem uzskatiem. Šādas kārnas, zilganapēnotas sejas ar izmocītu skatienu atcerējos pirms ilgiem gadiem redzējis vēstures grāmatu lappusēs. Man tā vien likās, ka misters Sidlovs spētu, ne aci nepamirkšķinājis, sadedzināt mani sārtā.

Vērsēns atradās tumšā nodalījumā aiz laidara. Mums līdzi bija ienākuši vairāki ģimenes locekļi — divi jaunekļi divdesmitajos gados un trīs pusaugu meitenes, visi glīti — gan tumši, čigāniski, bet izskatīgi, tomēracīs visiem tas pats cietais bezsmaida skatiens, kas tēvam. Kamēr iztaustīju vērsēnu, ievēroju vēl vienu dīvainību — viņi visi pārmija skatienus, ko uzmeta gan man, gan vērsēnam, gan cits citam, bet darīja to kaut kā sāniski, galvu nepagriežot. Neviens nebilda ne vārda.

Man labprāt būtu paticis pārtraukt klusumu, bet es nespēju izdomāt nekā uzmundrinoša, ko tiem pateikt. Šis dzīvnieks nelikās vienkārši aizrijies. Kartupeli es no ārpuses visai viegli sataustīju kaut kur barības vada vidū, taču visapkārt uzaugšu un leju bija izveidojusies mīksta tūskas masa kakla kreisajā pusē. Un ne tas vien, jo no mutes dzīvniekam pilēja asiņainas putas. Te bija noticis kaut kas ērmots.

Man iešāvās prātā nelaba doma.

— Vai esat mēģinājuši ar kaut ko nostumt kartupeli lejāk?

Es gandrīz fiziski sajutu uz manu pusi izšauto skatienu bateriju un redzēju, kā mistera Sidlova apakšžoklis spītīgi pastiepjas uz priekšu. Viņš uzmanīgi nokremšļojās.

— Jā, drusku pamēģinājām.

— Ar ko jūs bīdījāt?

Žokļu muskuļi zem tumšās ādas atkal noraustījās.

— Ar to pašu, ar ko parasti — ar slotaskātu un šļūtenes gabalu.

Man viss kļuva skaidrs; uzmācās nolemtības sajūta. Būtu bijis jauki

kļūt par pirmo veterinārārstu, kas šeit rada labu iespaidu, bet tas nenotiks. Teicu fermerim:

— Bīstos, ka jūs būsiet ievainojuši barības vadu. Tas, redziet, ir ļoti vārīgs, pietiek tikai mazliet par stingru to aizskart, un pušu ir. Jūs jau pats redzat šķidruma pieplūdumu ievainotajā vietā. Vienīgā atbilde bija sasprindzināts klusums. Es runāju tālāk:

— Esmu redzējis šādus gadījumus. Iznākums ir bēdīgs.

—  Labi, — misters Sidlovs strupi noteica. — Ko esat nodomājis darīt?

Tik tālu nu bijām tikuši. Ko es esot nodomājis darīt? Varbūt tagad, trīs gadu desmitus vēlāk, es varētu mēģināt barības vadu saglābt — piekaisīt brūci ar antibiotisku pulveri, noteikt penicilīna kūri. Bet tur, nožēlojamajā kūtī, noskatoties, kā pacietīgais dzīvnieks, sāpes ciezdams, rīstās un klepojot izspraustā asinis, cs zināju, ka cīņa ir veltīga. Ievainot§ barības vads nebija glābjams. Ātrumā meklēju piemērotus vārdus.

—  Man ļoti žēl, mister Sidlov, bet līdzēt es nekā nespēju. — Skatienu šāviņi sprakstēja man visapkārt, un fermeris skaļi izgrūda elpu caur degunu. Man bija skaidrs, ko viņi visi domāja — vēl viens nekam nederīgs- veterinārārsts. Dziļi ievilcis elpu turpināju: — Pat ja es nostumtu kartupeli kuņģī, brūce barības vadā bojātos, tiklīdz lopiņš mēģinātu ēst. īsā laikā viņam piemestos gangrēna, un tas nozīmē mokpilnu nāvi. Vērsēns ir labā kondīcijā — es jūsu vietā liktu viņu tūliņ nokaut.

Vienīgā atbilde bija muskuļu spēle saimnieka žokļos. Es izmēģināju citādu pieeju.

— Izrakstīšu uzziņu. Esmu pārliecināts, ka miesnieks gaļu paņems.

Nekādi prieka saucieni šo ierosinājumu neapsveica. Mistera

Sidlova sejas izteiksme kļuva vēl drūmāka.

—   Vēl tas nav pietiekami nobarots kaušanai, — viņš čukstus atteica.

—  Nē, bet jūs viņu tikpat nokautu — varbūt pēc mēneša. Esmu pārliecināts, ka arī tagad jūs daudz nezaudēsiet. Ziniet, ko sacīšu, — es pāri spēkiem pūlējos runāt sirsnīgi, — ja varu tūliņ aiziet jums līdzi uz māju, uzrakstīšu to papīru un nokārtosim visu nekavējoties. Nekas cits tc nav darāms.

Pagriezos un devos pāri pagalmam uz virtuvi. Misters Sidlovs kopā ar visu ģimeni klusējot man sekoja. Es ātri uzrakstīju apliecinājumu, juzdams virtuves pilnīgajā klusumā sev visapkārt viļņojam nopēlumu. Kad salocīju papīru, man pēkšņi uzmācās nemaldīga pārliecība, ka misteram Sidlovam ne prātā nenāk ievērot manu padomu. Viņš gribēs nogaidīt vēl pāris dienu, lai redzētu, kas notiks. Aina ar lielo, nesapratīgo dzīvnieku, kas veltīgi cenšas kaut ko norīt, ciezdams badu un slāpes, man kļuva nepanesama. Piegāju pie tālruņa aparāta, kas stāvēja uz palodzes.

—   Piezvanīšu Harijam Normenam uz kautuvi. Zinu, ja palūgšu, viņš atbrauks tūliņ. —' Sarunāju, ko vajadzēja, noliku klausuli un devos uz durvīm, pirms iziešanas vēlreiz uzrunādams misteru Sidlovu:

— Viss nokārtots. Pēc pusstundas Harijs būs klāt. Vislabākais ir to nodarīt nekavējoties. $

Ejot pāri pagalmam, man ar varu vajadzēja sevi apspiest vēlēšanos laisties aulēkšiem. Iesēdies mašīnā, atcerējos Zigfrīda padomu: «Āķīgās situācijās apgrieziet mašīnu tūlītējai aizbraukšanai, pirms ejat izmeklēt slimo dzīvnieku. Ja nepieciešams, nemaz neizslēdziet motoru. Dažkārt ir svarīgi ātri nozust.» Viņam bija taisnība, neredzamo skatienu šaustītam, man vajadzēja ilgi manevrēt un grozīties. Es nemaz lēli nesarkslu,bct,kad pēdīgi izbraucu no fermas, man seja dega kā ugunī.

Tāds bija mans pirmais apmeklējums pie Sidlovicm, un es lūdzu Dievu, lai tas paliktu arī pēdējais. Bet mana veiksme bija beigusies. Kopš tās dienas ikreiz iekrita mana dežūra, kad viņi piezvanīja. Man negribas stāstīt par visām kaitēm, kuru dēļ tiku izsaukts. Pieminēšu vienīgi, ka ikreiz kaut kas sagāja grīstē. Sidlova vārds vien jau kļuva man par ļaunu priekšvēstnesi. Lai es pūlējos kā pūlēdamies, nekas man šai fermā neizdevās labi, un tā es īsā laikā tanī ģimenē izvērtos visiem lopiņiem par lielāko ļaunumu, kādu vien Sidlovi savā mūžā piedzīvojuši. Viņi nebija augstās domās par veterinārārstiem vispār un bija agrāk redzējuši visādus dienderus, bet es biju nederīgākais no visiem. Nekas nespēja grozīt viņu nelokāmo pārliecību par to, ka es esmu vislielākais nepraša.

Stāvoklis kļuva tik nepanesams, ka, ieraugot kādu no Sidloviem pilsētā, es steigšus ieniru tuvākajā šķērsielā, lai nebūtu jāsastopas, bet viendien tirgus laukumā man gadījās nelaime ieraudzīt visu ģimeni; kaut kā saspiedušies lielā, vecā automobilī, tie pabrauca man garām dažu soļu atstatumā. Sejas bija stingi pavērstas uz priekšu, bet es jutu, ka visu acis graiza mani. Par laimi, atrados tieši pie Droversa kroga ieejas, tāpēc tūlīt varējis iesprukt iekšā, un spēcināties ar puspinti Jangera stipralus.

Tomēr Sidlovi man nepavisam nestāvēja prātā tajā sestdienas rītā, kad Zigfrīds vaicāja, vai es būtu ar mieru padežurēt Brautonas zirgu skriešanās sacensībās.

— Tā kā Griērs ir atvaļinājumā, viņi uzaicināja mani, — viņš sacīja, — bet es esmu apsolījies aizbraukt uz Kcsboro palīdzēt Dikam Henlijam operācijā. Nedrīkstu viņu piekrāpt. Sacensībās nekāda darba nav. tur uz vietas būs pastāvīgais veterinārārsts, viņš jums pateiks, kas darāms.

Nebija pagājušas ne piecas minūtes pēc Zigfrīda aizbraukšanas, kad piezvanīja no hipodroma. Viens zirgs, iedams ārā no steliņģa, klupis un ievainojis celi. Lai es braucot tūliņ.

Pat tagad es vēl neesmu nekāds speciālists hipodroma zirgu jomā; tā ir tāda īpaša noslēgta prakse pati ar savu specifisku spriedzi u:i noslēpumainību. Manā toreiz tik īsajā laikā Darovbijā man ar zirgiem bija gaužām niecīga pieredze, jo Zigfrīdu valdzināja viss, kas saistījās ar tiem, un zirgu ārstēšanu parasti uzņēmās viņš. Tātad mana praktiskā pieredze patiesi nebija pieminēšanas vērta.

Un drosmīgāks nekļuvu arī tad, kad ieraudzīju savu pacientu. Ceļgals izskatījās drausmīgi. Zirgs bija paklupis uz rampas un ar visu svaru uzgāzies kājai virsū. Saplosītās ādas sloksnes vaļīgi nokarājās, apmēram sešas collas garajā brūcē atsegdamas ceļakaula apvalku. Skaistais trīsgadnieks turēja ievainoto, drebošo kāju paceltu, ar nagu tik tikko pieskardamies pie grīdas. Sapostītais ceļgals bija asā kontrastā ar gludo, spožo, rūpīgi kopto spalvu.

Kamēr, saudzīgi aptaustīdams locītavu, pārbaudīju brūci, jutos bezgala pateicīgs par vienu — zirgs bija ļoti rāms. Daži rikšotāji vai jājamzirgi ir tik jutīgi, ka pat no visvieglākā pieskāriena tie lec gaisā, bet šis gandrīz nepakustējās ari tad, kad mēģināju salikt kopā ādas skrandas. Laimīgs gadījums — nekā netrūka.

Es pagriezos pret staļļmeistaru — mazu, kaulainu vīreli, kas, rokas dziļi žaketes kabatās sabāzis, stāvēja blakus un noskatījās.

— Es brūci iztīrīšu un aizšūšu, bet zirgam, kadaizvedīsiet to mijās, būs vajadzīga pieredzējuša speciālista aprūpe. Vai varat man pateikt, kas par viņu rūpēsies?

— Jā, ser. Viņš ir mistera Breilija-Rcinoldsa gādībā, un tas t urpinās ārstēšanu.

Es no pietupiena uzšāvos kājās kā bulta. Nosauktais vārds kā taures pūtiens atsauca atmiņā studenta laikus. Kā vien sākās valodas par zirgiem, agrāk vai vēlāk atskanēja Breilija-Rcinoldsa vārds. Es varēju iedomāties, kā šis slavenais vīrs pārbaudīs manu rokudarbu. «Kā jūs teicāt - kas lika šuves? Heriots… Heriots…?»

Notupos atkal pie darba, bet sirds man tagad pukstēja krietni straujāk. Par laimi, ceļakaula apvalkā un cīpslās bojājumu nebija. Iztīrīju brūci tik pamatīgi, ka klons man visapkārt bija vienos hinozolā samērcētas vates pikučos, tad iepurināju brūcē jodoforma pulveri un piespiedu atplīsušās audu šķiedriņas. Nu vissvarīgāk bija godam sašūt ādu tā, lai rēta paliktu, cik vien iespējams, neredzama. Izraudzījos ļoti smalku zīda diegu un vistievāko adatu, tad tupos atkal zemē.

Laikam nostrādāju turpat veselu stundu, rūpīgi savilkdams ādas skrandiņas kopā un sastiprinādams tās ar neskaitāmiem smalkiem dūrieniņiem. Plēstas brūces sašušana ir brīnumains darbs, un parasti es ar to stipri nopūlējos arī tad, ja man pār plecu neskatījās iedomāts Brcilijs-Rcinoldss. Kad beidzot uzslējos kājās, darīju to kā vecis, izstaipīdams salīkušo muguru un kaklu. Ceļi man nogurumā drebēja, un es gandrīz neatmaņā palūkojos uz staļļmeistaru. Tas smaidīja.

—  Jūs esat brīnišķīgi nostrādājis, — viņš sacīja. — Gandrīz nekā nevar redzēt. Man ļoti gribas jums pateikties, ser — šis ir viens no maniem mīluļiem, ne vien tāpēc, ka brangs rikšotājs, bet piedevām viņam dikti laba daba. — Viņš paplikšķināja trīsgadniekam pa gurnu.

—   Ceru, ka viss būs labi. — Paņēmu marles paciņu un elastīgo apsaiti. — Vēl tikai aptīšu ceļgalu ar šo un icšļircināšu pret stingumkrampjiem, tad viss būs padarīts.

Vācu kopā savu mantību, kad staļļmeistars atkal uzradās man blakus. — Vai derības uz zirgiem kādreiz slēdzat?

Es pasmējos. — Neesmu gan mēģinājis. Es nekā no tā nejēdzu.

— Par to nekas. — Viņš pameta skatienu visapkārt un pieklusināja balsi. — Es jums pateikšu, uz kuru zirgu šodien likt. Pirmajā braucienā būs Kcmals. Tas ir viens no mūsējiem un, domājams, uzvarēs. Jums būtu ļoti izdevīgi likt uz viņu.

— Paldies, būs vismaz nodarbošanās. Saderēšu uz puskronu.

Asā, sīkā seja nepatikā saviebās.

— Tikai tā ne! Lieciet droši piecnieku. — Tad viņš ātri aizgāja.

Nezinu, kāds trakums mairi pārņēma, bet ap to laiku, kad atgriezos

Darovbijā, biju nolēmis padomu pieņemt. Staļļmeistara pēdējā aizsmakušajā čuksta un melno acu noslēpumainībā kaut kas man bija šķitis neatvairāms. Sīkais vīriņš centās man izdarīt ko labu. Biju ievērojis, kā viņš nopētīja manu vcco žaketi un saņurcītās bikses, kas tik stipri .atšķiras no hipodroma veterinārārsta tipiska ictCrpa; varbūt viņš domāja, ka man šī'nauda lieti noderētu.

Iegriezos bankā un izņēmu piecas mārciņas, kas tolaik nozīmēja apmēram pusi mana kapitāla. Steigšus apbraukāju visus atlikušos izsaukumus, ātri ieturēju azaidu un ieģērbos savā labākajā uzvalkā. Laika vēl bija atliku likām, lai atgrieztos hipodromā un iemaksātu uz Kemalu pirmajā braucienā pustrijos.

Telefons iezvanījās, kad es patlaban gāju ārā no mājas. Zvanīja misters Sidlovs. Viņam esot govs ar caureju, palīdzība vajadzīga nekavējoties. Kāda sakritība, — es nepatikā nodomāju, ka šinī gaidpilnajā brīdī tieši vecais nelaimes vēstnesis izstiepj savu salto roku un mani notver. Un bija sestdienas pēcpusdiena — arīsakritīgi. Bet tad sapurinājos; ferma atradās netālu no Brautonas, un ar govs caureju gaia darīšana nebūs; gan vēl pagūšu.

Kad ierados, mana nevainojamā āriene izraisīja ģimenē slēptu skatienu apmaiņu, bet mistera Sidlova cieši sakniebtās lūpas un stīvā stāja liecināja, ka viņš gatavojas drosmīgi pārciest vēl vienu manu apmeklējumu.

Kad iegājām kūtī, mani pārņēma pilnīgs trulums. Nekas nemainījās arī tad, kad misters Sidlovs sīki izstāstīja, kā jau vairākus mēnešus cīnījies pret šīs govs caureju, kas pastāvīgi atsākusies no jauna; kā viņš mierīgi sācis ar saberztām olu čaumalām auzu tumē un turpinājis, līdz nonācis līdz savai visstiprākajai zālei — vara vitriolam pieneņu novārījumā, bet viss bijis veltīgi. Es viņa valodā nemaz necentos ieklausīties, jo man jau pirmajā mirklī likās, ka govs sirgst ai- Džounsa slimību.

Neviens, protams, pirmajā acumirklī nevarēja justies droši pārliecināts, bet dzīvnieka novājējums, it īpaši ķermeņa pakaļgalā, un putainā, smirdīgā strūkla, ko govs tikko bija izlaidusi, kad es iegāju kūtī, ļāva gandrīznekļūdīgi noteikt diagnozi. Instinktīvi pacēlu govij asti un iestūmu taisnajā zarnā termometru. Sevišķi man viņas temperatūra neinteresēja, tomēr deva iespēju dažas minūtes padomāt.

Taču šoreiz man domāšanai nebija novēlēts vairāk par piecām sekundēm, jo termometrs bez brīdinājuma izslīdēja man no pirkstiem. Pačamdījos pa taisno zarnu — nekā; iegrūdu roku dziļāk — bez panākumiem; pēkšņā izbīlī es uzrotīju piedurkni un iztaustījos vēlreiz.

Nekas nelīdzēja — vajadzēja vien palūgt spaini karsta ūdens, ziepes un dvieli un ģērbties nost, it kā gatavotos nopietnai izmeklēšanai. Vairāk nekā trīsdesmit gadu ilgajā praksē atceros daudzus gadījumus, kad esmu izskatījies pēc pēdīgā stufbeņa, taču atmiņas par šo gadījumu irvissūrā- kās — līdz jostasvietai kails izmeties, naidīgu skatienu ielenkts, es kā neprātīgs vandījos pa govs iekšām. Vienīgais, par ko šai brīdī spēju domāt, bija — atrodos pie Sidlovicm; šeit varēja atgadīties itin viss. Mans satrauktais prāts joņiem izauļoja cauri visam, ko zināju patoloģijā un anatomijā, un es gluži labi spēju iedomāties, kā mazais stikla stobriņš ātri slīdēs uz priekšu pa zarnu traktu, līdz beidzot ieurbsies kādā vitāla orgāna. Redzēju art citu drausmīgu ainu — es pats operēju, uzšķēržu govi, lai atrastu termometru.

Grūti aprakstīt neizsakāmo atvieglojumu, kas mani pārņēma, kad nekrictneli pēdīgi sataustīju. Izvilku to netīru, pilošu un stulbi skatījos uz grādu skalu.

Misters Sidlovs noklepojās. — Nu, ko tad rāda? Vai temperatūra paaugstināta?

Es strauji pagriezos atpakaļ un uzmetu viņam niknu skatienu. Vai iespējams, ka šis tips sācis jokot? Bet tumšā, noslēgtā seja bija pilnīgi neizteiksmīga.

— Nē, — csatmurdēju, — temperatūras nav.

Šīs vizītes beigu posms žēlsirdīgā kārtā man no atmiņas izdzisis. Atceros vienīgi, ka nomazgājos, apģērbos un pateicu misteram Sidlovam, ka govij ir Džounsa sērga un tā nav izārstējama, tomēr es paņemšu līdzi fekāliju paraugu, lai to pavisam droši konstatētu. Viss pārējais palika miglā līts, bet cs zinu, ka toreiz nespīdēja ne mazākais cerības stariņš.

Aizbraucu no fermas, salīcis zem vēl lielākas nelabvēlības smaguma nekā citkārt, un visu ccļu līdz pat Brautonai nenoņēmu kāju no ātruma pedāļa. Rēkdama mašīniņa iedrāzās hipodroma mašīnu stāvvietā, es ieauļoju pa hipodroma īpašnieka un treneru ieeju un notvēru vārtsargu aiz piedurknes.

— Vai pirmais brauciens jau noticis? — cs aizelsies jautāju.

— Jā, tikko beidzās, — viņš priecīgi paziņoja, — Kcmals uzvarēja — desmit pret vienu.

Es pagriezos un gausi gāju uz aploka pusi. Piecdesmit mārciņu! Ļauns liktenis man bija nolaupījis veselu bagātību. Un šai traģēdijai pāri stiepās mistera Sidlova tumšā ēna. Man likās — cs varētu piedot misteram Sidlovam to, ka viņš visādās neiedomājamās stundās mani rāvis augšā no cisām; varētu piedot, ka viņš mani bagātīgi apgādājis ar bezcerīgi slimiem lopiem, tā nospiežot manu pašcieņu līdz pat zemei; varētu piedot to, ka viņš mani uzskata par lielāko idiotu visā Jorkšīrā un šo uzskatu izplata tuvu un tālu. Bet nemūžam es viņam nepiedošu šo piecdesmit mārciņu zaudējumu.

17. nodala

—  Renistonā, hm? — cs mulsi jautāju. — Vai nebūs mazliet par glaunu?

Tristans, vairāk guļus nekā sēdus, zvilnēja savā iemīļotajā atzveltnes krēslā un caur cigaretes dūmu mākoni raudzījās manī.

—  Protams, ka tur ir glauni. Tas ir greznākais restorāns Anglijā ārpus Londonas, bet tavam nodomam tā ir vienīgā derīgā vieta. Šovakar tak būs tava lielā iespēja, vai ne tā? Tu (aču gribi tai meitenei imponēt, vai ne? Tagad piezvani viņai un saki, ka vēlies viņu aizvest uz Rcnistonu. Tur ir brīnišķīgi ēdieni' un katru sestdienas vakaru dejas. Un šodien ir sestdiena. — Viņš izslējās sēdus un plati iepleta acis.

— Vai tu nespēj to iztēloties, Džim? Bena Torntona trombons dūdo mūziku, un tu, omārus iebaudījis, slīdi pa parketu, un Helēne tev pieglaudušies. Makā gan tas tev krietni iekodīs, bet, ja vien esi ar mieru ziedot divu nedēļu algu, tu pavadīsi burvīgu vakaru.

Runas beigu daļu es gandrīz vairs nedzirdēju, mani bija apžilbinājusi iztēles aina ar Helēni, kas man pieglaudušies. Tā bija vīzija, kas izdzēsa tādus sīkumus kā nauda, un es, muti pavēris, klausījos trombonā. Sadzirdēju to pavisam skaidri.

Manos sapņos ielauzās Tristans.

— Vēl tikai kas — vai tev smokings ir? Tas būs nepieciešams.

—  Neesmu pietiekami turīgs, lai iegādātos smokingu. Kad gāju uz misis Pamfrijas viesībām, noīrēju to Brautonā, bet nu vairs nav laika. — Mirkli padomājis, sacīju: — Kaut kāds vakara uzvalks man ir, bet to iemantojju tad, kad man bija septiņpadsmit, nezinu vis, vai varēšu vairs tanī ielīst.

Tristans nevērīgi atmeta ar roku. Ierāvis cigaretes dūmus plaušu dziļumos, viņš, negribīgi laizdams tos iaukā mazos gredzentiņos, teica:

—  Galīgs sīkums, Džim. Ja tev būs mugurā vakara uzvalks, tevi iekšā laidīs, un izmērs tik lielam, staltam puisim kā tu nav svarīgs.

Uzgājām augšā un izvilkām pieminēto greznumu no kofera, kur tas bija gulējis pašā dibenā. Koledžas deju vakaros bijd, šinī uzvalkā tērpies, noplūcis dažu labu lauru lapiņu, kaut gan jau pēdējā kursā tas man bija kļuvis pašaurs, tomēr tas bija un palika vakara uzvalks un piešķīra man zināmu cieņu.

Tagad gan tas izskatījās bēdīgs un nabadzīgs. Mode mainījusies, žaketes kļuvušas ērtākas, tagad arī pie vakara uzvalka valkāja mīkstus, necietinātus kreklus. Šis uzvalks vēl bija stīvais vecās modes pārstāvis, pie tā piederējās smieklīga vestīte ar atlokiem un stīvināts krekls ar spīdošu krūtežu un augstu apkaklīti.

Mana problēma īsti iesākās ar to brīdi, kad uzstīvēju uzvalku mugurā. Fiziskais darbs, Pennīnu gaiss un misis Hollas garšīgie ēdieni bija mani sabriedinājuši, un žakete uz vēdera negāja kopā par collām sešām. Likās, ka esmu paaudzies ari garumā, jo starp bikšu jostas vietu un vesti palika plaša brīva telpa. Bikses bija apstieptas kā paša āda, un, kaut dibens jutās kā spīlēs, staras lejgalā izskatījās kā maisi.

Tristana drošā pārliecība sāka gaist, kad es kā parādē nostaigāju viņam garām, un viņš nolēma paaicināt misis Hollu par padomdevēju. Viņa nebija emocionāla sieviete un nekārtīgo dzīvi Skeldeilas Mājā panesa ļoti aukstasinīgi, taču ienākušai istabā un paskatoties uz mani, viņai sejā šķita iemetušies nervozi krampji. Beidzot viņa tomēr sava vājuma brīdi pārvarēja un kļuva lietišķa.

—   Mazs "ielaidums bikšu mugurpusē paveiks brīnumus, mister Heriot, un, ja es pārlaidīšu smalku zīda aukliņu šķērsām pāri žaketes priekšai, žakete turēsies itin jauki. To, protams, nevarēs aizpogāt, bet tas, man šķiet, jums raizes nedarīs. Paņemšu un uzvalku kārtīgi izgludināšu, tad tam uzreiz būs pavisam cits izskats.

Es nekad nebiju savai ārienei pievērsis sevišķu uzmanību, bet tovakar mazgājos, beržos un posos, izmēģināju pie spoguļa visas iespējamās matu šķirtnes, kamēr atradu tādu, kas mani apmierināja. Tristans laikam pats bija iecēlis sevi kamburkunga amatā un, maigi pār roku pārlicis, uznesa uzvalku, kas vēl bija silts no misis Hollas gludekļa. Tad viņš, gluži kā profesionāls sulainis, sekoja visam apģērbšanās rituālam. Vislielākais posts bija ar augsto apkaklīti, un viņš dabūja no manis dzirdēt rīklē ieķērušos lāstus, kad gribēja saspraust apkaklīti kopa ar kakla āda

Kad es beidzot biju saposts, viņš vairākkārt apstaigāja man apkārt, šur tur manu ietērpu paraustīdams, šur tur pieglauzdams, šur tur kaut ko pielabodams.

Beidzot viņš riņķošana apstājās un pavēroja mani no priekšpuses. Nekad nebiju manījis viņa skatienā tādu nopietnību.

— Smalki, Džim, smalki — tu izskaties kapitāli. Zini, tāds cienīgs. Ncba katrs prot valkāt smokingu — daudzi tajā izskatās kā burvju mākslinieki cirkā, bet tu ne. Pastāvi mirklīti, es atnesīšu tavu mēteli.

Biju norunājis aizbraukt Helēnei pakal pulksten septiņos, un, kad tumsā mājas priekšā izrausos no mašīnas, man uzmācās nejēdzīgs apjukums. Viss bija citādi. Kad ierados šeit iepriekšēja reizē, es biju veterinārārsts — cilvēks, kas zināja savu darīšanu, tika gaidīts, bija ieradies palīdzēt grūtā brīdī. Nekad, ieejot kādā fermā, nebiju domājis par to, kā darbs ietekmē manu izskatu. Bet tagad nepavisam nebija tā. Biju atbraucis, lai izietu kopā ar saimnieka meitu. Viņam tas varbūt nepatika, varbūt pat ļoti nepatika.

Stāvēdams pie ārdurvīm, es dziļi ievilku elpu. Vakars bija ļoti tumšs un rāms. Tuvējiem lielajiem kokiem nečabēja ne lapiņa. Klusumā tikai šad tad no tāluma atplūda Darovas nemierīgo krāču šalkoņa. Nesenās spēcīgās lietusgāzes bija rāmo upi pārvērtušas šalcošā straumē, kas vietumis izkāpa no krastiem un appludināja tuvējās ganības.

Helēnes jaunākais brāļuks ielaida mani lielajā virtuvē. Puika aizklāja muti ar plaukstu, cenzdamies noslēpt smējienu. Viņam situācija šķita jocīga. Māšele, sēdēdama pie galda un mācīdamas, izlikās visu uzmanību pievēršam savam darbam, tomēr, grāmatā skatīdamās, blēdīgi smaidīja

Misters Oldersons lasīja avīzi «Fermeris un lopkopis», kreklos izmeties, zeķēs ieautās kājas pastiepis pretī kamīnam, kurā sprakstēja lielas pagales. Viņš pacēla skatienu pāri brillēm.

—  Nāciet tuvāk, jauno cilvēk, pasēdiet siltumā, — viņš izklaidīgi noteica, un mani pārņēma nelāga nojausma, ka viņam droši vien bieži gadās tikties ar jaunekļiem, kas atnākuši pie vecākās meitas, un ka viņam tas pagalam apnicis.

Apsēdos kamīnam otrā pusē, un misters Oldersons no jauna iegrima «Fermera un lopkopja» studēšana. Lielasienaspulksteņa «tik-tak» dobji dunēja klusumā. Blenzu kamīna sarkankvēlojošās dzīlēs, līdz acis sāka sāpēt Pēc tam pievērsu skatienu lielai eļļas gleznai virs kamīna. Tur bija attēlots pinkains ganāmpulks, iebridis koši zilā ezerā; ganāmpulkam

aizmugure slejās neiedomājami baismīgi tumši kalni, kuru galotnes tinās sērdzeltenā dūmakā.

Novērsies no bildes, es citu pēc cita pamatīgi apskatīju kūpinātos cūku sāngabalus un šķiņķus, kas karājās āķos pie griestu sijām. Misters Oldersons pāršķīra laiiaakstā jaunu lapu. Pulkstenis tikšķēja. Tālāk pie galda bērni sprauslāja klusinātos smieklos.

Kad gaidīšanā bija pagājis apmēram gads, izdzirdu uz kāpnēm soļus, un tad virtuvē ienāca Helēne. Mugurā viņai bija zila kleita — no tām, kas turas bez plecu lencītēm, turas, tā teikt, ar buramvārdu spēku. Virtuves vienīgās lampas gaismā vizmoja viņas tumšie mali, ietīdami ēnā kakla un plecu liego izliekumu. Uz rokas viņa turēja kamieļvilnas mēteli.

Es kļuvu mēms aiz pārsteiguma. Viņa izskatījās kā rets dārgakmens flīžu grīdas un balsināto sienu raupjajā ietvarā. Viņa dāvāja man savu rimto, laipno smaidu.

— Sveiks, ceru, ka neliku jums pārāk ilgi gaidīt.

Es atbildei kaut ko nomurmināju un palīdzēju viņai uzvilkt mēteli. Viņa aizgāja līdz kamīnam un noskūpstīja tēvu, kas, acu nepacēlis, viegli pamāja ar roku. Pie galda sākās jauna klukstēšar.as lēkme. Mēs izgājām ārā.

Mašīnā es jutos neganti sasprindzis, un pirmās pāris jūdzes noturējās uz dažām stulbām piezīmēm par laiku, lai saruna pavisam neapsīktu. Mazliet atslābu tikai tad, kad, pārbraucis pār kumpu tiltiņu, icstigu pielijušā ceļa dangā. Mašīna pēkšņi apstājās. Motors maigi nošķaudījās, un mēs klusēdami un nekustīgi sēdējām tumsā. Bet bija vēl cits posts — ap pēdām un potītēm jutu kāpjam stindzinošu aukstumu.

—  Ak Dievs! — es iesaucos. — Esam ickūlušies applūdušā ceļā. Ūdens jau kāpj mašīnā. — Paraudzījos uz Helēni. — Man drausmīgi žēl. Jums noteikti ir samirkušas kājas.

Bet Helēne pasmējās. Viņa bija savilkusi kājas uz sēdekļa un zodu piespiedusi pie ceļiem.

—  Drusku esmu gan samērcējusies, bet nav jēgas šitā palikt peļķē sēžam. Vai mums labāk nevajadzētu mēģināt mašīnu izstumt no ūdens?

Brišana pa melno, ledaino ūdeni līdzinājās ļaunam murgam. Par laimi, mašīniņa bija maza, un pa abiem mēs kaut kā to izstūmām sausumā. Tad es starmešu gaismā uzkurbulēju mfttoru, līdz tas atkal it rūcās.

Kad icrausāmies atpakaļ mašīnā, Helēne nodrebinājās.

—  Bīstos, ka man jābrauc atpakaļ uz mājām pāraut kājas. Un arī jums jādara tas pats. Ir cits, labāks ceļš — caur Fcnsliju. Iegriezieties pirmajā līkumā pa kreisi.

Kad pārradāmies fermā, misters Oldersons vēl joprojām lasīja «Fermeri un lopkopi»; pielicis pirkstu pie cūku ccnusaraksta, viņš pār brillēm uzmeta man visai drūmu skatienu. Uzzinājis, ka esmu ieradies aizņemties no viņa zeķu un kurpju pāri, viņš ar redzamu nepatiku nometa avjzi un iestenēdamies pieslējās no krēsla. Tad izčāpoja no istabas, un es dzirdēju, kā viņš, kāpdams augšup, savā nodabā kaut ko murmināja.

Hclēnc arī uzgāja augšā, un cs paliku viens pals ar abiem bērniem. Tie neslēptā sajūsmā pētīja manas samirkušās bikšu staras. Biju no tām izžņaudzījis lieko mitrumu, un rezultāts patiesi bija visai ievērojams. Misis Hollas iegludinātās naža asmenim līdzīgās buktes sniedzās tikai mazliet lejpus ceļgaliem, zemāk sākās haoss. No šīs vietas bikses kļuva par saņurcītu, bezeidīgu masu, un, kad cs nostājos pie kamīna, lai tās pažāvētu, no manis sāka celties viegli tvaiki. Bērni platām acīm varcn priecīgi mani vēroja. Tiem šis bija lielo prieku vakars.

Beidzot atgriezās misters Oldersons un nometa man pie kājām raupju kapzeķu un apavu pāri. Zeķes es uzāvu aši, bet atrāvos nostāk, kad ieraudzīju kurpes. Tās bija gadsimta sākuma modes deju kurpes — no saplaisājušas lakādas, aizsienamas ar platām melna zīda auklām.

Vēru jau muti protestam, taču misters Oldersons bija atkal dziļi iegrimis atzveltņu krēslā un atradis pazudušo vietu cūku cenu sarakstā. Man šķita — ja'uzdrošināšos lūgt citu kurpju pāri, misters Oldersons zvels man ar krāsns kruķi. Āvu vien tās pašas kurpes kājās. . Vajadzēja mest krietnu līkumu pa apvedceļu, lai atkal neiekultos applūdušās vietās, bet es neatlaidu kāju no ā'lruma pedāļa, un pēc pusstundas Dcilas slīpās kalnu nogāzes mums palika aiz muguras, mēs tuvojāmies viļņainajam līdzenumam. Sāku justies labāk. Braucām ātri, un mazā mašīniņa, gan grabēdama un Čīkstēdama, tomēr gāja labi. Es jau uzdrošinājos cerēt, ka tiksim galā ne pārāk vēlu, kad priekšējais ritenis stūres pusē sāka vilkt uz sāniem.

Gandrīz ik dienu man gadījās plīsums riepā, un šo simptomu cs nemaldīgi uzreiz pazinu. Biju izveidojies par pieredzējušu riepu lāpītāju un, īsi atvainojies Hclēnei, kā zibens izšāvos no mašīnas. Ar sarūsējušo domkratu un kloķurbi noņēmu riteni trijās minūtēs. Riepas virsma bija pavisam gluda, izņemot plānākās vietas, kur gumijai cauri vīdēja audums. Raudamics kā negudrs, uzliku rezerves riepu, ar Šausmām konstatēdams, ka tā ir tikpat bezcerīgā stāvoklī kā nule noņemtā. Visiem spēkiem pūlējos nedomāt par to, kas notiks, ja art tās vārie audi uzdos nevienlīdzīgajā cīņā.

Dienas laikā Rcnistona viesnīca dominēja Brautonā kā milzīga viduslaiku pils, košiem karogiem lepni plīvojot virs visiem četriem torņiem, bet šovakar tā līdzinājās tumšai klintij ar apgaismotu restorānu apakšstāvā, pie kura ieejas bentliji izsēdināja savu dārgo vedumu. Es savu braucamo neatstāju pie galvenās ieejas, bet pieticīgi novietoju stāvvietas aizmugurē, un mēs nedzirdamiem soļiem devāmies tālāk pa vestibila biezo, mīksto paklāju.

Izšķīrāmies, lai novilktu mēteļus, un kungu tualetē es trinu un berzu eļļainās rokas. Nekāda īsta labuma no tā nebija; mainot riepu man zem nagiem bija iegrauzušies tādi melnumi, kas spītēja parastai mazgāšanai ar ziepēm un ūdeni. Turklāt mani gaidīja Hclēnc.

Redzēju spogulī, ka man aiz muguras stāv baltā žaketē tērpies sulainis ar dvieli rokās. Nepārprotami izbrīnījies šis cilvēks noraudzījās uz manām Pjcro kurpēm un saņurcītajām bikšu starām. Pasniegdams man dvieli, viņš plati pasmaidīja, it kā pateikdamies par šo patīkamo, jautro pārmaiņu savā vienmuļajā dzīvē.

Helēni sastapu hallē, un mēs aizgājām pie administratores galda.

— Cikos sākas dejas? — es jautāju.

Meitene pie rakstāmgalda pārsteigta palūkojās uz mani?

—   Piedodiet, ser, šovakar deju nebūs. Dejas mums ir tikai reizi divās nedēļās.

Es satriekts pagriezos pret Helēni, bet viņa uzmundrinot man uzsmaidīja.

— Nav taču tik svarīgi, ko darām, — viņa sacīja.

—   Varam vismaz paēst vakariņas, — es ierosināju. Centos runāt viegli un priecīgi, bet īstenībā man likās, ka tieši virs galvas man saļumst mazs, melns mākonītis. Vai šovakar vispār jel kas spēs nolikt jēdzīgi? Kamēr gāju pa mīksto paklāju, jutu drosmi ieslīdam papēžos, un, ieraudzījušam ēdamzāli, mana oma neuzlabojās.

Tā šķita milzīga kā futbola laukums, pārvarīgi marmora pīlāri balstīja apgleznotos un izgriezumiem rotātos griestus. Renistons bija celts vēlīnajā Viktorijas laikā, un šinī baismīgajā telpā bija saglabājies viņu dienu bagātības spožums un ornamcntālā greznība. Vairumu galdiņu bija aizņēmuši parastie apmeklētāji, grāfistes aristokrātijas un Vcstrīdingas rūpniecības pārstāvju sajaukums. Nekad vēl zem viena jumta nebiju redzējis vienkop tik daudz skaistu sieviešu un dižmanīgu vīriešu un satriekts konstatēju, ka vīriešiem mugurā bija itin viss, sākot ar tumšiem pēcpusdienas uzvalkiem un beidzot ar raupjām tvīda žaketēm, bet neredzēju neviena smokinga.

Majestātisks tips ar baltu kaklasaites tauriņu un stērbeļainu svārku slīdēja uz mūsu pusi. Ar sirmo malu ērkuli, kas viļņoja virs augstās pieres, pilnīgo vidukli, ērgļa degunu un valdnieka izteiksmi sejā viņš izskatījās ne vairāk, ne mazāk, kā Romas imperators. Ar skatienu mani nomērojis, viņš neizteiksmīgā, klusā balsī jautāja:

— Vēlaties galdiņu, ser?

— Jā, lūdzu. — Es biju tā apmulsis, ka tik tikko noturējos, arī no savas puses nepiemetinājis «ser».

— Galdiņu divām personām.

— Vai jūs kavējaties pie mums, ser?

Tāds jautājums mani galīgi apstulboja. Kā gan es varētu šeit ēst vakariņas, ja nekavētos?

— Jā, protams.

Imperators kaut ko atzīmēja blociņā. — Lūdzu, nāciet, ser.

Viņš gaužām cienīgi sāka slīdēt starp galdiņiem, un mēs ar Helēni pazemīgi viņam sekojām kā procesijā. Līdz galdiņam bija jāiet tālu, un es centos neievērot galvas, kas pagriezās, lai vēlreiz paskatītos uz mani, kad biju pagājis garām. Visvairāk mani uztrauca misis Flollas ielaidums biksēs, jo man šķita, ka tas rēgojas ārā 110 īsās žaketes apakšas. Visu laiku, kamēr tikām līdz galdiņam, tas vārda tiešā nozīmē dedzināja man pēcpusi.

Galdiņš bija jaukā vietā, un mums tūliņ uzbruka vesels viesmīļu bars, paceļot mums krēslus, mūs apsēdinot tajos, izpurinot salvetes un ieklājot tās mums klēpī. Kad tie paklīda, virsvadību atkal pārņēma imperators. Viņš pacēla zīmuli virs blociņa.

— Vai drīkstu zināt jūsu istabas numuru, ser?

Es smagi notīstījos un paraudzījos viņā pār sava izliektā krekla krūtežu.

— Istabas numuru? O, es nedzīvoju viesnīcā.

— Tātad NEKAVĒJATIES pie mums. — Vispirms viņš man uzmeta ledainu skatienu un tikai tad nevajadzīgi pikti kaut ko izsvītroja blociņā. Noburkšķējis dažus vārdus vienam no viesmīļiem, viņš aizslāja.

Laikam šis bija tas brīdis, kad man uzmācās liktenīgas nolemtības sajūta. Melnais mākonis virs manas galvas pletās un milža, līdz nolaidās un ietina mani dziļas nelaimes apjautā. Viss vakars bija pagājis nejēdzīgi, un, jādomā, kļūs aizvien ļaunāk. Es biju iaikam bijis pavisam plānprātīgs, ierazdamies šinī greznajā iestādījumā, apģērbies kā manēžas klauns. Tanī ērma uzvalkā man kļuva neiedomājami karsti, un apkaklītes poga nežēlīgi grauza kaklu.

Paņēmu no viesmīļa ēdienkarti, cenzdamies ieliekt pirkstus tā, lai noslēptu netīros nagus. Viss bija rakstīts franciski, un savā apstulbušajā noskaņojumā es nesapratu ne vārda, tomēr ēdienus kaut kā pasūlīju un, kamēr ēdām, izmisīgi centos uzturēt sarunu, tomēr klusēšanas brīži pletās starp mums kā tuksneši, un laikam mēs ar Helēni bijām vienīgie klusētāji apkārtējos smieklos un čalošanā.

Visļaunākā tomēr bija balstiņa, kas man nemitīgi sīca ausis, ka patiesībā Hclēne vispār nav īsti gribējusi kaut kur kopā ar mani iziet. Viņa to darījusi vienīgi aiz pieklājības un nu visiem spēkiem mēģināja apnicīgo vakaru kaut kā novilkt līdz galam.

Mājup brauciens bija tīrā mocība. Mēs abi blenzām stingi uz priekšu, kamēr starmeši izgaismoja līkumaino ceļu atpakaļ uz Deilu. Brīžam izteicām pa nenozīmīgam sīkumam, tad atkal iestājās saspringts klusums. Kad beidzot piebraucām pie fermas, man bija sākusi sāpēt galva.

Sarokojāmies, un Helēne man pateicās par jauko vakaru. Balss viņai viegli drebēja, un seja izskatījās noraizējusies un atsvešināta. Es novēlēju labunakti, iesēdos mašīnā un aizbraucu.

18. nodala

Ja manai mašīnai būtu kārtībā bremzes, es droši vien priecīgs no augstā tīreļa noraudzītos lejup uz Vortonas ciemu. Vecās, nevienmērīgi izvietotās mūra mājas gar upes krastu iezīmēja tīkamus pelēkus plankumus zaļajā ielejā, un mazie dārziņi ar kārtīgi nopļautajiem mauriņiem atmaidzināja kailo, kraujo klintaini Deilas otrā krastā.

Taču skaisto ainavu aptumšoja doma, ka man jāliek lejā pa stāvo krauju, kurā turklāt ir divi asi pagriezieni. Ceļš kā nelietīga čūska krita bezmaz stāvus lejā no tās vietas, kur atrados. Un, kā jau teicu, mašīnai nebija bremžu.

Sākumā šis braucamais, protams, bija apgādāts ar ierīci, kas dod iespēju to apstādināt, un gandrīz visu iepriekšējo gadu es kaut kā varēju panākt vēlamo efektu, ja ar negantu spēku minu uz pedāļa, kaut gan arī tad mašīna visai aizdomīgi pasvaidījās pa ceļu. Bet pēdējā laikā panākumi kļuva arvien vārgāki un nu bremzes vairs neklausīja nemaz.

Kad bremzes pakāpeniski kļuva aizvien vājākas, es par to vairākkārt ieminējos Zigfrīdam, un viņš neskopojās ar līdzjūtību un iejulību.

—   Tas tiešām nekur neder, Džeims. Parunāšu ar Hemondu. Atstājiet to manā ziņā.

Pāris dienu vēlāk atgādināju atkal to pašu.

—  Ak debess, tiešām. Gribēju taču sarunāt ar Hemondu. Neraizējieties, Džeims, par to es parūpēšos.

Pēdīgi biju spiests viņam pateikt, ka varu mīt pedāli, cik vien tīk, bet jēgas nekādas, un ka vienigā iespēja mašīnu apturēt ir ieslēgt vismazāko ātrumu.

—   Cik nelādzīgi, Džeims. Tā taču nav nekāda braukšana. Bet neuztraucieties, es visu nokārtošu.

Pēc dažām dienām apvaicājos garāžas īpašniekam misteram Hemondam, vai Zigfrīds pie viņa bijis; nē, neesot vis. Tomēr mehāniķis ierausās mašīnā un lēnām izbrauca uz ielas. Nobraucis apmēram piecdesmit jardu, viņš ar mokām apturēja kaucošo, grabošo braucamrīku. Atpakaļ viņš vairs nebrauca, bet domīgs atnāca kājām pie manis. Parasti nesatricināmais vīrs bija kļuvis gluži Mis un neziņā paskatījās uz mani.

—  Vai gribat man iestāstīt, ka šinī mašīnā jūs apbraukājat savu apgaitu?

— Kā gan citādi.

—   Tad jūs vajadzētu apbalvot ar ordeni. Es ar to briesmekli neriskētu pārbraukt pāri tirgus laukumam.

Ko gan es varēju līdzēt? Mašīna piederēja Zigfrīdam, un neatlika nekas cits kā gaidīt, līdz viņš apžēlosies. Man, protams, ari šai ziņā bija uzkrāta pieredze — kustīgais sēdeklis līdzās vadītājam viņa paša mašīnā, kad, pirmoreiz ieradies Darovbijā, cs tanī apsēdos. Likās, viņš nekad pat nepamanīja, ka es iesēzdamies ikreiz atmuguriski apmetu kūleni, un, jādomā, viņš nemūžam nebūtu licis sēdekli salabot, ja vienā tirgus dienā neatgadījusics kļūme: viņš bija redzējis kādu vccu kundzi ar milzīgu, dārzeņiem piekrautu grozu ejam uz Darovbiju un laipni piedāvājies to aizvest. «Nabaga vecajai meičai kājas pašāvās stāvu gaisā, bet pati viņa pilnīgi pazuda mašīnas aizmugurē. Šausmas, kādas mokas bija.dabūt viņu laukā, domāju jau, ka vajadzēs izsaukt ccllni. Kāpostgalvas un puķukāposti pajukuši uz visām pusēm.»

Es no jauna paskatījos uz kraujo ceļu. Visprātīgāk, protams, būtu aizbraukt atpakaļ uz Darovbiju un tad pa leju uz Vortonu. Tad nebūtu nekādu briesmu. Taču las nozīmētu gandrīz desmit jūdžu, turpretim no Šejienes es sīksaimnieelbu, kur man vajadzēja nokļūt, redzēju tepat — tikai tūkstoš pēdu lejāk. Slimais teļš atradās šķūnī ar zaļajām durvīm, un, paskat, vecais misters Robinsons nupat iznāca no mājas ar spaini rokā un tipināja pāri pagalmam. Gandrīz ar roku sasniedzams.

Iedomājos — ne pirmoreiz — ja jābrauc ar mašīnu, kurai nav bremžu, tad viena no pēdējām vietām Anglijā, kur es to vēlētos darīt, būtu Jorkšīrdeila. Pat līdzenumā ceļi nebija viegli izbraucami, taču pāris nedēļās pie tiem varēja pierast, un bieži vien man tas vispār vairs neturējās prātā. Piemēram, kādu dienu, kamēr es noņēmos ap govi, fermeris ielēca mašīnā, lai nobrauktu to malā un viens no viņa strādniekiem varētu ar traktoru tikt tai garām. Neiedomājos pabrī- dināt, un fermeris, nekā ļauna nenojauzdams, atpakaļgaitā ar nejēdzīgu brīkšķi ietriecās šķūņa sienā. Tipiskā jorkšīrieša nevērībā viņš tikai noteica: «Bremzes jums nav pārāk darbīgas, mister.»

Bet nu man tomēr vajadzēja izšķirties. Braukt atpakaļ uz Darovbiju vai taisni pāri kalnam lejā? Šī situācija man bija kluyusi ierasta, diendienā es tā sēdēju kāda kalna virsotnē, cīnīdamies pats' ar sevi, sirdij dauzoties tikpat nemierīgi kā pašreiz. Kalnu klusajā zaļumā esmu pārdzīvojis desmitu desmitiem šādu drāmu bez lieciniekiem. Pēdīgi iedarbināju motoru un darīju to pašu, ko vienmēr — laidu pa īso ceļu lejup.

Bet kalns patiesi bija īsts jaukumiņš — pat šim apvidum izcili nejēdzīgs ceļš, un, kad es piesardzīgi biju ticis līdz nobraucienam, šķita, ka visa pasaule no manis atkāpjas. Nospiedis uz vismazāko ātrumu, es izkaltušu muti sāku ceļu pa asfaltēto svītru, kas tagad izskatījās gandrīz vertikāla.

Patiesi jābrīnās, cik liels var būt vismazākais ātrums, ja nav nekādas aiztures, un, kad man pretīdrāzās pirmais ceļa līkums, mazais motoriņš sāka spalgi protestēt. Līkumā es izmisīgi sacirtu stūri pa labi, riepas kādu sekundi nobuksēja uz akmens šķembām un mīkstās zemes, un tad tas viss jau bija aiz muguras.

Nākamais posms bija garāks un vēl stāvāks, un sajūta bija apmēram tāda, kāda varētu rasties, atrodoties Lielajos Greizajos Ratos ar tikpat pilnīgu neziņu par savu likteni. ledrāžoties līkumā, doma, ka te varētu izdarīt pagriezienu, šķita nenormāla, bet to vajadzēja darīt vai arī gāzties taisni no kraujas lejā. Šausmu pārņemts, es aizvēru acis un rāvu stūri pa kreisi. Šoreiz mašīnai vieni sāni sacēlās gaisā, un es skaidri jutu, ka apgāzīšos, taču tad tā pārmetās uz otriem diviem riteņiem un tādā stāvoklī palika vienu vai divas baigas sekundes, līdz beidzot nolēma noturēties uz visiem četriem, un mēs no jauna devāmies ceļā.

Atkal stāva krauja, taču, kamēr mašīna dārdēdama drāzās lejup, mani pārņēma dīvains trulums. Likās, ka biju sasniedzis baiļu galējo robežu un pat nepamanīju, kā iegriezāmies nākamajā līkumā. Vēl viens līkums, un ceļš sāka tecēt pa līdzenāku zemi; ātrums strauji samazinājās un pēdējā līkumā, šķiet, turējās uz divdesmit jūdzēm stundā. Es biju dzīvs.

Aitas es ieraudzīju tikai tad, kad biju jau uz pēdējās taisnes. Uz ceļa drūzmējās simtiem aitu. Vesela vilnainu muguru upe no viena ceļmalas mūra žoga līdz otram. Tās atradās vairs tikai dažus jardus no manis, un es tomēr vēl braucu ieslīpi uzleju. Nevilcinājies ne mirkli, braucu tieši mūrī.

Nekādu lielo postu laikam nebiju nodarījis. Kad mašīna ar uzrāvienu apstājās iin motors apklusa, nobirza vienīgi daži akmeņi.

Lēnām atlaidos sēdeklī, mani sakostie žokļi atslābinājās, pirksti, kas krampjaini bija žņauguši stūri, atlaidās pa vienam vien. Aitu upe plūda garām. Sāniski uzmetu skatienu ganam, man šis cilvēks nelikās pazīstams, un es klusībā lūdzos, kaut arī viņš neuzpazītu mani, jo šinī mirklī man vienīgais glābiņš likās iespēja palikt nepazīstama vājprātīgā lomā. Vislabākais — neteikt ne vārda, jo pēkšņa izniršana no ceļa līkuma un tīša ietriek&amp;mās mūrī nav nekāds piemērotais iemesls sarunu uzsākšanai.

Aitas gāja visnotaļ uz priekšu, un es dzirdēju, kā gans izrīko suņus: — Uzmani, Džes! Šurp, Nella! — Bet es nenovērsu acu no mūra akmeņiem, kaut arī gans pagāja man pavisam tuvu garām.

Droši vien dažs labs cits būtu apvaicājies, kādu sasodītu izrādi es te rīkoju, bet Deilas avju gans gan ne. Viņš mierīgi neuzmākdamies pagāja garām, bet, kad es kādu mirkli vēlāk paskatījos sānu spogulītī, redzēju, ka viņš apstājies ceļa vidū un, uz brītiņu aizmirsis savu ganāmpulku, cieši noskatās uz mani.

Man allaž bijis viegli atcerēties šo bezbremžu periodu manā dzīvē. Tas tik spilgti iespiedies atmiņā, ka saglabājis dzīvīgumu visus garos gadus. Cik atceros, tas ilga tikai dažas nedēļas, bet būtu varējis aizstiepties mūža garumā, ja Zigfrīdam pašam nebūtu iznācis ar to saskarties.

Tas notika, kad mēs reiz abi kopā braucām pie pacienta. Kaut kāda iemesla dēļ viņš sadomāja paņemt manu mašīnu un piesēdās pie stūres. Es bažīgi ierīkojos viņam blakus, un viņš uzņēma savu parasto straujo gaitu.

Hinčklifa ferma atrodas galvenā ceļa malā kādu jūdzi ārpus Darovbijas. Tās ir lielas mājas ar platu pievedceļu līdz pat namdurvīm. Mēs uz turieni nebraucām, bet, kad Zigfrīds devās uz priekšu ar piepūstām burām, es ieraudzīju misteru Hinčklifu viņa lielajā buikā nesteidzīgi braucam pa ceļa vidu. Kad Zigfrīds piespieda pedāli, lai buiku apdzītu, fermeris piepeši, virzienu rādīdams, izbāza pa lodziņu roku un pagrieza mašīnu pa labi uz savas fermas pusi — tieši šķērsām mūsu ceļā. Zigfrīds strauji piemina bremzes pedāli; kad šī rīcība palika bez panākumiem, viņa uzacis uzšāvās augstu pierē. Mēs, gluži kā notēmējuši, draudējām ietriekties buikam sānos, jo apbraukšanai pa kreisi trūka brīvas vietas.

Taču Zigfrīds nezaudēja aukstasinību. Pēdējā mirklī viņš kopā ar buiku iegriezās pa labi, un abas mašīnas rēkdamas drāzās pa ceļu viena otrai blakus. Misters Hinčklifs no vistiešākā tuvuma nikni pablenza uz mani. Pagalmā fermeris apstājās, bet mēs turpinājām joņot apkārt mājai, jo citādi nespējām.

Par laimi, šīs bija vienas no tam majam, kam varēja apbraukt apkārt, tā nu mēs izjoņojām cauri saimniecības ēku pagalmam un atgriezāmies mājas priekšā, kur misters HinčkliCs, izkāpis no mašīnas, bija aizgājis līdz mājas stūrim paskatīties, kurp vedis mūsu ceļš. Nu viņš pārsteigts apsviedās apkārt un, izbrīnā muti paplelis, vēroja mūsu riņķošanu, bet Zigfrīds nezaudēja pašcieņu — sveicinot palocīja galvu un pat viegli pamāja ar roku, iekams izšāvāmies atpakaļ uz galvenā ceļa

Pirms izbraukšanas uz šosejas es paskatījos atpakaļ uz misteru Hinčklifu. Viņš joprojām vēroja mūs un bija it kā sastindzis pozā, kas man lika atcerēties avju ganu.

Ticis atpakaļ uz šosejas, Zigfrīds uzmanīgi nobrauca malā un, apturēja mašīnu. Pāris mirkļu viņš raudzījās taisni uz priekšu, nebilzdams ne vārda, un es redzēju, ka'viņam diezgan grūti nākas iercgulēt sejā pacietīgo izteiksmi; taču, kad viņš pēdīgi pagriezās pret mani, viiigā staroja bezmaz vai svētums.

Redzēdams viņu man laipnīgi uzsmaidām, es iecirtu nagus plaukstās.

— Es tiešām nesaprotu, Džeims, — viņš ierunājās, — kāpēc jūs esat tāds klusētājs. Dievs vien zina, cik ilgi šī mašīna bijusi tādā stāvoklī, bet jūs nebilstat ne pušplēsta vārdiņa. — Viņš pacēla rādītājpirkstu, un iecietīgās izteiksmes vietā sejā atspoguļojās dziļas raizes. — Vai jūs nemaz nesaprotat, ka mēs tagad abi varējām būt beigti? Varējāt jau nu gan kādreiz man par to ieminēties.

19. nodala

Varētu domāt, ka miljonāram nav lielas vajadzības piedalīties futbola prognožu izlozē, bet vecā Harolda Denema dzīvē tieši tam bija ļoti svarīga nozīme. Mūsu attiecībās tas bija milzīgs vienotājspēks, jo, par spīti aizrautībai ar derībām, viņš nenieka nezināja par futbolu, nekad nebija noskatījies nevienu spēli un nespēja nosaukt neviena paša augstākās līgas spēlētāja vārdu; un, kad viņš atklāja, ka es viņam saprotamā valodā varu pastāstīt ne tikai par slavenākajām, bet arī par pavisam nenozīmīgām komandām, cieņa, kādu viņš man bija izrādījis vienmēr, padziļinājās līdz īstai godbijībai.

Iepazināmies mēs, protams, sakarā ar viņa dzīvniekiem. Viņam piederēja vesels suņu, kaķu, trušu, mazo papagailīšu un zelta zivtiņu sortiments, un tādēļ es biju biežs viesis viņa putekļiem pieķepējušajā muižā, kuras Viktorijas laika tornīši bija jūdzēm tālu redzami pāri Darovbijas apkārtnes mežiem. Mūsu pa/Sanās sakumā mani apmeklējumi bija gluži pamatoti — viņa foksterjers sagriezis ķepu vai vecajam, pelēkajam runcim uzmetušies augoņi; bet vēlāk es sāku par izsaukumiem brīnīties. Viņš mani lūdza'ierasties tik nenozīmīgu sīkumu dēļ, ka man radās aizdomas — diezin, vai kādam no dzīvniekiem mana palīdzība maz vajadzīga, ka īstenība Haraldam radušas grūtības futbola talonu aizpildīšana.

Skaidri es to nekad neizdibināju, taču man likās ērmoti, ka viņš allaž mani sagaidīja ar vieniem un tiem pašiem vārdiem: «Ka ir ar jūsu taloniem, mister Heriot?» Turklāt vārdu «taloni» viņš izrunāja arsevišķu mīlestību. Šis jautājums nekad neizpalika, kopš es vienreiz biju vinnējis sešpadsmit šiliņu. Nekad neaizmirsīšu svēto bijību, ar kādu viņš, baidīdamies noticēt, noraudzījās uz laimējušo talonu. Tā bija vienīga reize, kad es kaut ko tiku vinnējis, liet šā vai tā — es biju un paliku gaišredzīgs, nepārspējams orākuls. Haralds pats nevinnēja nekad.

Dcnemi bija Zicmcļjorkšīrā ievērojama dzimta. Pagājuša gadsimta neizmērojami bagātie rūpnieki bija kļuvuši par vadoņiem lauksaimniecībā. Tic bija zemkopji džentlmeņi, kas izmantoja savu naudu, lai izveidotu vērtīgus šķirnes lopu ganāmpulkus un ieaudzētu tīršķirnes cūkas; viņi uzara un padarīja auglīgus akmeņainos tīreļus, kuros sakuploja labība, nosusināja purvaines un sāka tur audzēt kartupeļus un ķirbjus; viņi kļuva par komiteju priekšsēžiem, lapsu medību organizētājiem, par grāfistes sabiedriskajiem vadoņiem.

Haralds no visa tā bija atraisījies jau jaunībā. Viņš bija atspēkojis mūžveco pieņēmumu, ka cilvēks nespējot justies laimīgs, nedarot nekā; ik dienu un turklāt augu dienu viņš knosījās ap māju un savos dažos neapkoptajos akros, neinteresēdamies par apkārtējo pasauli, klgā pat nezinādams, kas notiek viņa tiešā tuvumā, bet jutās gaužām apmierināts. Man šķiet, viņš nelikās ne zinis, ko par viņu domā ļaudis, un labi vien tas bija, jo spriedumi bieži vien nebija, nekādi cildenie; viņa brālis, plaši pazīstamais Beizils Dcncms nekad viņu nepieminēja citādi kā «sasodīts mullas», bet apkārtējie lauku ļaudis mēdza teikt: «Tāds paviegls galvā.»

Man viņš likās visai pievilcīga Viņš bija laipns, draudzīgs, saprata jokus, un man tiešām patika« apmeklēt šo māju. Viņi abi ar sievu maltītes ieturēja virtuvē, kur laikam vispār pavadīja dienas lielāko daļu, tāpēc es parasti gāju apkārt mājai uz virtuves ieeju.

Šai dienā biju ataicināts apskatīt doga kuci, kam nupat piedzimuši kucēni un kas, liekas, nejūtoties labi. Haralds mani apsveicināja kā parasts; viņam bija ārkārtīgi patīkama balss — piemīlīga, skanīga, sulīga, gluži kā bīskapam, un man jau vai simto reizi iešāvās prātā, cik neierasti skanēja futbola komandu nosaukumi, kad tos izrunāja šāda ērģeļu dūkoņai līdzīgā balsī.

—  Nez, vai jūs man nevarētu dot padomu, mister Heriot, — viņš sacīja, kad mēs no virtuves iegājām garā, vāji apgaismotā gaitenī. — Lāgā nevaru izdomāt, kam prognozēt uzvaru — «Sanderlendai» vai «Estonvilai».

Es apstājos un izlikos iegrimstam dziļās pārdomās. Haralds bažīgi lūkojās manī.

—   Nezinu gan, mister Denem, — es sacīju. — «Sandcrlendas» komandai ir dažAs priekšrocības, bet esmu dzirdējis, ka Reiēa KSrtcra krustmāmiņa esot sasirgusi, un tas sestdien var nelabvēlīgi ietekmēt viņa spCli.

Harolds sašņurka un pāris reižu bēdīgi palocīja galvu; tad, brītiņu cieši manī paskatījies, sāka skaļi smieties.

— Ak, mister Heriot, nu jūs atkal mani nesat cauri. — Viņš sapurināja mani aiz delma un, smieklos grudzinādams, gāja tālāk pa gaiteni.

Izgājām vēl cauri veselam tumšu, zirnekļu tīkliem pieaustu gaiteņu labirintam, pirms viņš mani ieveda nelielā istabā, kur glabājās medību rīki. Mana paciente gulēja zemā suņu guļvietā, un es redzēju, ka tā ir milzīgā dodzene, ko agrākos apmeklējumos būtu redzējis lēkšojam pa āru. Man nekad nebija gadījies viņu ārstēt, bet, viņu uzskatot, sabruka viena no manām nesen radītajām teorijām, ka lielās mājās nemēdz būt lielu suņu. Neskaitāmas reizes esmu kritiskām acīm vērojis ihastifus, vācu aitusuņus, vecangļu aitusuņus nesamies ārā pa Darovbijas mazo māju dārza vārtiņiem, raujot līdzi pavadas galā bezspēcīgo saimnieku, turpretī lielo māju plašajās istabās un laukos esmu sastapis vienīgi borderterjerus un citus sīkalas. Bet Harolds nebija tāds kā citi ļaudis.

Viņš noglāstīja kucei galvu.

—   Vakar viņai atskrēja kucēntiņai, un tagad ir nejauki, tumši izdalījumi. Viņa ēd dūšīgi, bet man gribētos, lai jūs viņu izmeklējat.

Dogi, kā vairums lielo šķirņu suņi, parasti ir visai flegmātiski, un kuce pat nepakustējās, kamēr izmērīju tai temperatūru. Viņa gulēja uz sāniem un vērīgi klausījās savās atvasītēs, kamēr mazie, aklie kucēni cits pār citu murdžījās ap viņas piebriedušo tesmeni.

—  Jā, viņai ir mazliet paaugstināta temperatūra, un par kucēniem jums taisnība. — Es viegli pārlaidu roku pār kuces iekritušo iegurni. — Domāju, ka neviena kucēna iekšā vairs nav, bet drošības labad lūkošu pārbaudīt. Vai varat atnest siltu ūdeni, ziepes un dvieli?

. Kad durvis aiz Harolda aizvērās, es laiski sāku apskatīt istabu. Tā nebija daudz lielāka par krietnu skani, un, tā kā pie Harolda īpatnībām piederēja arī princips nenogalināt, šlSSJamieroču istabiņā nebija, plauktos aiz stikla atradās vienīgi mazliet appelējuši «Blekvudas žurnāla» un «Meža dzīves» gadagājumi. Nostāvēju tā minūtes desmit, brīnīdamies, kur vecais puika tik ilgi var kavēties, tad pagriezos paskatīties vienā vecā gravīrā pie sienas un cauri apsūbējušam stiklam vēroju parasto medību ainu, brīnīdamies, kāpēc gan pār ūdeni auļojoši zirgi vienmēr tiek zīmēti ar tik neiespējami garām kājām, kad izdzirdu aiz muguras skaņu.

Tas bija viegls, dobjš ņurdiens, kluss, bet draudīgs. Pagriezos un ieraudzīju, ka kuce lēnām ceļas augšā no migas. Viņa neslējās kājās, kā suņi to parasti dara, izskatījās, it kā viņu celtu augšā auklas, kas stiepjas lejup no griestiem; kājas iztaisnojās gandrīz nemanāmi, augums stingi sasprindzis, katrs matiņš uz muguras sacēlies. Visu laiku viņa blenza uz mani, acis nepamirkšķinādama, un pirmoreiz mūžā es sapratu, ko nozīmē zvērojošas acis. Kaut'ko tamlīdzīgu līdz šim biju redzējis vienu vienīgu reizi, proti, uz vecas «Bāskervilas suņa» grāmatas vāka. Toreiz es nodomāju, ka mākslinieks līdz ķčmībai pārspīlējis, bet nu es raudzījos divās acīs, kas tieši ar tādu dzeltenīgi ugunīgu skatienu vērās manī.

Kuce, protams, domāja, ka esmu iekārojis viņas kucēnus. Galu galā — saimnieks aizgājis, palicis tikai kaut kāds svešinieks, kas ar nepārprotami jauniem nodomiem nekustīgi nostājies kaktā. Viens bija skaidrs — jebkuru mirkli viņa var mesties man virsū, un es pateicos liktenim, ka esmu nostājies pie pašām durvīm. Lēni un uzmanīgi collu pa collai tuvināju roku durvju kliņķim, kamēr kuce vēl joprojām drausmīgi lēnām slējās kājās, visu fa'iku dobji ņurdēdama. Biju jau sasniedzis kliņķi, kad pieļāvu kļūdu, to strauji satverdams. Tai pašā mirklī, kad mana roka pieskārās' metālam, kuce kā raķete izlidoja no vietas un iecirta zobus man rokas locītavā.

Es ar labās rokas dūri iebelzu viņai pa galvu. Viņa atlaidās no rokas un iekampa man kreisajā ciskā. Nu cs tiešām iebļāvos un nezinu, kas ar mani tālāk būtu noticis, ja cs nebūtu uzgrūdies vienīgajam krēslam, kas atradās istabiņā; tas bija vecs un sagrabējis, bet mani paglāba. Kad kuce acīmredzot apnikusi grauzt manu kāju, pēkšņi metās tieši sejā, cs sagrābu krēslu un viņu atsitu.

Mana turpmākā uzturēšanās mazajā istabiņā izvērtās par tādu kā parodiju lauvu dresētāja numuram, un vērotājam no malas būtu likusies patiesi smieklīga. Vēlākajos gados to atcerēdamies, es bieži vien vēlējos, kaut šī epizode toreiz būtu uzņemta filmā; tomēr brīdī, kad milzīgais suns pāris kvadrātjardu mazajā telpiņā lēkāja man apkārt un no liela man tecēja asinis, smiekli nepavisam nenāca. Kuce drausmā apņēmībā metās uzbrukumā, un neprāta niknumā zvērojošās acis ne mirkli nenovērsās no manas sejas.

Kucēni, apskaitušies, ka viņiem tik brutāli nolaupīts siltuma un barības avots, visi deviņi rāpoja pa guļvietu un spiedza, cik spēja. Kņada kuci satrauca vēl vairāk, un, jo skaļāk mazuļi ņaukstēja, jo niknāk viņa metās man virsū. Ik pa pāris sekundēm jauns lēciens; lēkāju arī e&amp; un grūdu viņai virsū krēslu ar visvirtuozākajiem cirka artista paņēmieniem. Vienreiz viņai izdevās mani ar visu krēslu piespiest pie sienas; pakaļkājās saslējusies, viņa bija manā augumā, un negantie žokļi šņakstēja man pie pašas sejas.'

Vistrakākmani biedēja tas, ka krēsls teju tejudraudēja izjukt; dodzene bija jau aizlauzusi divus spraišļus, un es centos nedomāt par to, kas notiks, ja sairs viss krēsls. Taču tad man atkal izdevās atmuguriski atkāpties līdz durvīm, un, kad sajutu pie muguras kliņķi, sapratu, ka nupat jārīkojas. Nelabi ierēcies, uzgrūdu kucei virsū krēsla paliekas un izspruku gaitenī. Kad, aizcirtis durvis, atspiedos pret tām, jutu, ka, durvju dēļi nodreb, kad lielais dzīvnieks no visa spēka metās pret tiem.

Sēdēju uz grīdas, atspiedis muguru pret sienu un uzrotīju bikses, lai aplūkotu savas brūces, kad ieraudzīju Haroldu lēnām čāpojam pa gaiteni; izstieptajās rokās viņš nesa bļodu ar verdošu ūdeni, pār plecu bija pārmetis dvieli. Tagad cs sapratu, kāpēc viņš aizkavējies — jādomā, visu laiku tā klīdis apkārt; pazīstot Haroldu, nebūtu jābrīnās, ka viņš apmaldītos pats sava maja. Bet varbūt viņš arī šai brīdī raizējās tikai par futbola spēju prognozēm.

Kad atgriezos Skeldeiļas Maja, dabūju noklausīties dažas kodīgas piezīmes par savu matroža gaitu, bet vēlāk guļamistaba, apskatījis manu kaju, Zigfrīds vairs nesmaidīja

— Cik tur trūcis! — viņš klusu un bijīgi iesvilpās. — Vai tā nav, Džeims, ka mēs bieži dzenam jokus, ko satrakots suns ar mums kādreiz var izdarīt. Paklau, draudziņ, šodien tas ar jums gandrīz notika.

20. nodala

Šī man bija otra ziema Darovbijā, tāpēc vairs nepārdzīvoju iepriekšējā gada šoku, kad jau novembrī laiks sametās ĪSti auksts. Kad līdzenuma vēl sijāja salts lietus, kalni jau dažās stundās pārklājās ar baltu sniega segu, noslēpjot visas pazīstamās ceļa zīmes, pārvēršot mūsu ierasto pasauli svešā, nepazīstamā zemē. Tā praksē izskatījās radioziņojumi par «sniegu augstākajās vietas».

Kad sāka nopietni snigt, viss apriņķis it kā zaudēja dzīvību — satiksmes līdzekļi tik tikko rāpoja starp augstajām kupenām, ko bija sadzinis buldozers. Hērna kalns nogāzās pār Darovbiju kā mirdzošs milzu valis, pilsētiņā cilvēki cauri dziļajai sniega kārtai izraka celiņus uz vārtiem un novāca kupenas namdurvju priekšā. Tas tika darīts bez sevišķa satraukuma, ilgā pieredzē iegūtā rāmā mierā, turklāt labi.zinot, ka nākamajā rītā visu vajadzēs sākt no jauna.

Katra snigšana nozīmēja jaunu triecienu veterinārārstiem. Mēs gan apmeklējām gandrīz visus savus sirdzējus, bet šai procesā izlējām daudz sviedru. Dažkārt mums palaimējās iesprukt pilsētas valdes buldozera izbraukātā ceļā, taču daudz biežāk aizbraucām, cik tālu bija iespējams pabraukt, bet atlikušo ceļa gabalu gājām kājām.

Tanī rītā, kad piezvanīja misters Kleitons no Pīkhauzas, visu nakti bija snidzis.

— Telēns apaukstējics, — viņš sacīja. — Vai atnāksiet?

Lai nokļūtu pie viņa, vajadzēja šķērsot Paika Šķautni un pēc tam nolaisties nelielā ielejā. Jauks brauciens vasarā, bet tagad…

— Kāds ir ceļš? — cs jautāju.

— Ceļš? Ceļš? — Mistera Klcitona balss skanēja mundri. Fermeri, kas dzīvoja visgrūtāk pieejamās vietās, parasti nepiešķīra šādiem jautājumiem nekādu vērību. — Kas ceļam vainas? Brauciet uzmanīgi, un jums nekas nenotiks.

Zigfrīds nejutās par to tik pārliecināts.

—  Virsotnei droši vien būs jāiet pāri kājām, un es lāgā neticu, ka arī lejāko ceļu buldozers būs nošķūrējis. Dariet, kā pats gribat.

— Nekas, braukšu vien. Un arī pastaigāties būs gluži patīkami.šofit nav daudz darāmā.

Pagalmā konstatēju, ka vecais Bordmens klusītēm paveicis milzu darbu — atracis pieeju pie lielajām divviru durvīm un nošķūrējis ceļu, lai'varētu izbraukt mašīnas. Saliku nelielā mugursomā visu, kas man varētu būt vajadzīgs — mikstūru pret klepu, tūbiņu ar zālēm rīkles ieziešanai, injekcijas šļirci, dažas ampulas ar serumu pret plaušu karsoni. Tad iesviedu bagāžniekā savu vissvarīgāko ziemas ekipējuma sastāvdaļu — platu sniega lāpstu — un devos ceļā.

Lielākos ccļus pilsētas valdes buldozers bija notīrījis, rītausmā pukšķinādams gar Skeldeilas Māju; tomēr ceļš bija negluds, un man vajadzēja braukt lēni. Līdz Kleitona fermai bija vairāk par desmit jūdzēm, turklāušī bija viena no tām spīvajām dienām, kad sals jau dažās minūtēs aizvilka vējstiklu ar biezu ledus kārtu. Bet šorīt es jutos vīrā. Tikko biju iegādājies kādu jaunu izgudrojumu — divas uz bakelīta lentes uzmontētas sīku sticplīšu sukas, ko ar gumijas piesūcekņiem varēja piestiprināt pie vējstikla. Ierīce bija darbināma ar automobiļa baterijām un attīrīja mazu laukumiņu, lai es varētu saredzēt ceļu.

Nu man vairs nevajadzēja ik pēc pusjūdzes kāpt ārā no mašīnas un skrāpēt ledu nost. Braucu priecīgs, skatīdamies ārā pa mazo, apmēram astoņas collas plato pusaplīti, un redzēju ainavas slīdam garām kā filmā — mazos ciemus ar mūra mājām, kas klusas, it kā aizmigušas zem dūmakainā, baltā apsega, ceļmalas kokus, kam zarus noliecis sniega smagums.

Tas viss man tā patika, ka nemaz nepamanīju, kā sals sācis kost kāju pirkstos. Tajos laikos, kad mašīnām vēl nebija apsildes, kāju salšana bija parasta parādība, it īpaši, ja pa mašīnas grīdas dēļu spraugām varēja saredzēt ceļu. Garos braucienos beigās tomēr kļuva diezgan sāpīgi to paciest. Tāpat arī šodien, kad izkāpu no mašīnas Paika Šķautnes ceļa galā. Nosalušas bija ne tikai kājas, arī rokām pirkstu gali sāpīgi pulsēja, kad, cenzdamies sasildīties strauji mīņājoties, vēcināju arī rokas.

Buldozers nebija pat mēģinājis šķūrēt sānceļu, kas vijās augšā līdz kalna virsotnei un pēc tam lejup uz ieleju. Pamatīgās kupenas no vienas klints līdzotrai skaidri sacīja: te nav nekāda nākšana, turklāt ar noteiktību, ko es pārlieku labi pazinu. Taču, gluži tāpat kā vienmēr, par spīli vilšanās sajūtai, es kā brīnumā skatījos uz tēlnieka Vēja viņnakts veidojumiem; slaidi plūstošas, līdz galējam smalkumam nogludinātas ieloces, dziļas iedobes ar asām kā naža asmens malu šķautnēm, smailes ar pārkaru cepurēm, tik filigrānām, ka tām gandrīz gaisma spīdēja cauri.

Uzmetis mugursomu plecos, izjutu pat tādu kā klusu pacilātību. Saģērbies līdz kaklam aizpogātā ādas jakā, ar siltām vilnas zeķēm velingtonos jutos gatavs jebkuram pārgājienam. Nudien, man likās, ka šajā ainā ir kaut kas dižs un varonīgs — apdāvināts, jauns veterinārārsts, nesdams somā burvju zāles, dodas cīņā ar dabas spēkiem, lai palīdzētu vārgam dzīvniekam.

Brīdi pastāvēju, vērdamies uz klinti, kas tīra un salta šķēla ziemas debesis. Gaidpilns klusums klājās pār laukiem, pār aizsalušo upi un sastingušajiem kokiem, kad devos ceļā.

Soļoju raiti. Vispirms šķērsoju tiltu, kas veda pāri aizsalušajai upei, tad aizvien augstāk un augstāk, cauri kupenām, kurās ceļš gandrīz pazuda, tad pa dažu pārkaru klinšu apakšu. Virsotni sasniedzis, par spīli aukstumam, jutu, ka mugura nosvīdusi.

Pametu skatienu visapkārt. Biju te jau vairākkārt bijis jūnijā un j ūlijā, un man vēl stāvēja prātā saules spožums, siltās zāles dvaša, puķu un priežu smarža, kas cēlās augšup no ielejas. Bet bija gaužām grūti salīdzināt mīlīgo atmiņu ainu ar šodienas skarbo pamestību.

Kalna virsotnes kailais tīrelis šķita balta bezgalība, kas aizviļņo līdz pat apvārsnim; debesis spiedās virsū kā tumša sega. Redzēju apakšā ielejā fermu, arī tā tagad izskatījās pavisam citāda: maza, vientuļa — kā ogles zīmējums pret gludo, balto kalnu blīvu aizmugurē. Priežu'mežs veidoja tumšu plankumu nogāzēs, tomēr ainavā vairs nebija nekā pazīstama. ~ Ceļu redzēju tikai vietumis, žogi visā garuma atradās zem sniega, taču pati ferma visu laiku palika ainavā. Biju nogājis apmēram pusjūdzi uz fermas pusi, kad negaidīta vējpūta savērpa sniega virsējo kārtu necaurredzamā sīkpārsliņu mākonī. īsu brīdi jutos absolūti viens. Ferma, apkārtējais tīrelis, viss bija pazudis, un man radās sajūta, ka esmu nošķirts no visa; tad sniega plīvurs izgaisa.

Bridiens pa dziļo sniegu bija grūts, iegrimu kupenās krietni pāri velingtoniem. Cīnījos, galvu nodūris; līdz mūra ēkām bija atlicis paris simt jardu. Es jau nodomāju, ka galu galā nemaz nebija bijis pārāk grūti, kad, pacēlis galvu, ieraudzīju, ka pār mani nolaižas miljons tumšu punktu. Pieliku soli un, pirms man uzbruka sniegavētra, iegaumēju vietu, kur atrodas ferma. Bet, minūtes desmit stampājics un slīdējis, sapratu, ka esmu noklīdis sāņus. Devos uz mērķi, kura nebija, tas man bija tikai rēgojies. ' '

Nostāvēju dažus mirkļus, cīnīdamies ar baismīgu pamestības sajūtu.* Biju pārliecināts, ka esmu aizgājis pārāk tālu uz kreiso pusi, un, pāris reižu aizelsdamies ievilcis elpu, sāku iet vairāk pa labi. Drīz vien apjēdzu, ka atkal eju aplamā virzieni!. Sāku brukt dziļās bedrēs, iegrimdams sniegā līdz padusēm, un atcerējos, ka šajos kalngalu tīreļos zeme nav līdzena, jo te neskaitāmās vietās rakta kūdra.

Tā pērdamies, es centos pats sev iestāstīt, ka viss šis'nolikums ir smieklīgs, ka nevaru būt tālu no Pīkhauzas siltā pavarda, ka šeit nav Ziemeļpols. Taču domas drīz vien atgriezās pie milzīgās tukšās purvaines viņpus fermas, un mar.i sastindzināja paniskas bailes.

Aukstums, kas mani pārņēma, izdzēsa jebkādu laika sajūtu. Un pēc maza brīža man vairs nebija ne jausmas par to, cik ilgi es jau grimstu bedrēs un raušos no tām ārā. Jutu, ka izrāpšanās kļūst ar katru reizi grūtāka. Un aizvien spēcīgāk mācās virsū kārdinājums apsēsties un atpūsties, varbūt pat nosnausties; lielās, mīkstās pārslas bez skaņas skārās man pie ādas un sēdās uz aizvērtajiem plakstiem, radīdamas hipnotisku sajūtu.

Pūlējos aizdzīt domu, ka vispār nespēšu vairs piecelties, ja vēl dažas reizes pakritīšu, kad pēkšņi man priekšā iznira tumšs siluets. Izstiepis rokas, sataustīju kaut ko cietu un raupju. Pats neticēdams tādam iznākumam, taustījos gar kantainajiem akmeņiem uz priekšu, līdz sasniedzu stūri. Aiz tā ieraudzīju gaišu četrstūri — tas bija fermas virtuves logs.

Piedauzījis pie durvīm, atspiedos pret gludo stenderi, mute tvēra pēc elpas, krūtis sāpīgi cilājās. Mans neaprakstāmais atvieglojums laikam nebija tālu no histērijas, jo man likās — tiklīdz durvis vērsies vaļā, es visā garumā iegāzlšos istabā. Man jau prātā rādījās aina, kā visa ģimene sapulcējas ap nespēkā pakritušo un cienā to ar konjaku.

Kad durvis atvērās, es kaut kā tomēr noturējos kājās. Misters Klcitons dažas sekundes nostāvēja, man šķita, nejuzdams nekāda aizkustinājuma pret nomocīto sniegavīru pie sliekšņa.

— Ā, tas esat jūs, mister Heriot. Pašā laikā — es tikko beidzu ēst pusdienas. Pagaidiet mirklīti, kamēr sadabonu cepuri. Teļš ir otrpus pagalmam.

Viņš pasniedzās aizdurvē, uzmauca galvā saņurcītu platmali, sabāza rokas kabatās un svilpodams slāja pāri pagalmam. Tad atkrampēja teļu kūts durvis, un es no neciešamā aukstuma un sniegputeņa laimīgs iegāju dzīvnieku piesildītajā kūtī, kur mani apņēma siena smarža.

Kamēr raisīju nost mugursomu, četri pinkaini bullēni, žokļus ritmiski kustinādami, rāmi noskatījās manī. Pret manu ierašanos viņi izturējās tikpat vienaldzīgi kā viņu saimnieks. Mazliet paskatījās, nekā vairāk. Aiz pinkainajām galvām'ieraudzīju vēl piekto telēnu. Tam ap vidu bija aptīts maiss un no deguna tecēja pūžņaini izdalījumi.

Nu tikai atcerējos sava nāciena īsto iemeslu. Kamēr mani nosalušie pirksti taustījās kabatā pēc termometra, spēcīga vēja brāzma iesitās kūts durvīs tā, ka krampis sašūpojās un viegii noklaudzēja atsizdamies un kūtī iešāvās vesels mākonis smalku sniegpārsliņu.

Misters Kleitons pagriezās un ar piedurkni noberza kūts vienīgā mazā lodziņa rūti. Ar īkšķa nagu izbakstīdams zobu starpas, viņš palūkojās ārā, kur auroja sniegavētra.

— Jā, — viņš noteica, tīksmīgi atraugādamies, — ir nu gan dieniņa.

21. nodaļa

Kamēr gaidīju, līdz Zigfrīds man iedos rīta vizīšu sarakstu, savilku šalli augstāk, gandrīz vai līdz acīm un aizpogāju mēteli līdz pašam zodam. Tad uzmaucu rokās cauru vilnas cimdu pāri.

Svelošs ziemelis mežonīgi trieca sniegu gandrīz pa zemi, ielu un visu, kas tam cejā, piešķiezdams ar lielām, virpuļojošām pārslām.

Zigfrīds pārliecās pār dienas žurnālu.

— Paskatīsimies, kas tad mums te ir. Bārlets, Džils, Sauntcrs, Dents, Kārtraits… — Viņš sāka kaut ko kricclēt uz bloka lapas. — Ā, man vajadzēs apskatīt to Skrūtona teļu; jā, zinu, tas ir jūsu pārziņā, bet man iznāk braukt tješi tur garām. Vai varat man kaut ko par viņu pastāstīt?

—  Jā, teļam ir paātrināta elpošana un temperatūra ap 39 grādiem. Nedomāju, ka tam varētu būt plaušu karsonis. Drīzāk man liekas, ka tā ir difterlta sākumstadija — nedaudz pietūcis žoklis un stipri iekaisušas mandeles. ,

Visu laiku, kamēr es runāju, Zigfrīds turpināja rakstīt un tikai vienreiz pārtrauca rakstīšanu, lai kaut ko pačukstētu mis Hārbotlai. Tad viņš moži paskatījās uz mani.

— Ak plaušu karsonis? Un kā jūs to ārstējāt?

—  Nē, es sacīju, ka neuzskatu to par plaušu karsoni. Iešļircināju prontosilu un atstāju ziedi, ar ko ieberzēt kaklu.

Taču Zigfrīds atkal cītīgi rakstīja. Viņš neteica ne vārda, iekams nebija sastādījis abus sarakstus. Vienu viņš noplēsa no bloka un pasniedza man.

—   Labi, ka esat ieziedis teļam krūtis. Iespējams, ka tas kaut cik līdzēs. Kādu ziedi jūs lietojāt? '

—  Metilsalicila ziedi, bet ar to jāieberzē teļa kakls, nevis krūtis. — Taču Zigfrīds atkal bija novērsies, lai pateiktu mis Hārbotlai savu vizīšu kārtību; manī viņš klausījās ar pakausi.

Beidzot viņš izslējās un atkāpās no rakstāmgalda.

— Labi, tātad viss kārtībā. Saraksts jums ir, varam sākt. — Bet, ticis līdz pusistabai,viņš apstājās un pagriezās atpakaļ. — Kāda joda pēcjūs rīvējat ar ziedi teļam kaklu?

— Ceru, ka tas nedaudz mazinās iekaisumu.

— Bet, Džcims, kā tur varēja rasties iekaisums? Vai jums neliekas, ka ziede iedarbosies daudz efektīvāk, ja ar to ieberzis krūtis? — Zigfrīda sejā atkal parādījās pacietīgā izteiksme.

— Nē, neliekas vis. Kakla difterīta gadījumā tas nekā nelīdzētu.

Zigfrīds piešķieba galvu sāniski, un pār seju viņam pārslīdēja

brīnum maigs smaids. Viņš pienāca un uzlika roku man uz pleca. — Mīļo, veco Džeims, būtu bijis ļoti jauki, ja jūs būtu sācis runāt pareizi no paša sākuma. Nesteidzieties, laika gana. Runājiet lēni un mierīgi, tad jūs neapjuksiet. Jūs man teicāt, ka to teļu esot ārstējis no plaušu karsoņa — nu, sāciet no tās vietas.

Iegrūdu rokas dziļi mēteļa kabatās un sāku čubināties ar termometru, šķērēm un mazajām pudelītēm, kādu tur nekad netrūka.

—  Klausieties, es jums jau pašā sākumā sacīju: neuzskatu, ka tam teļam ir plaušu karsonis; man ir aizdomas uz difterīta sākumstadiju. Viņam ir temperatūra — apmēram 39 grādi.

Zigfrīds skatījās man garām ārā pa logu.

—  Ak Dieviņ, paskatieties tikai, kas sasnidzis! Šodicrf mēs braukdami šo to piedzīvosim. — Tad viņš atkal pievērsās man. - Vai jums nešķiet, ka tad, ja temperatūra sacēlusies līdz trīsdesmit deviņiem grādiem, vajadzētu iešllrcināt prontosilu? — Viņš pacēla rokas un ļāva tām atkal nokrist gar sāniem. — Tas ir tikai ierosinājums, Džeims, es neparko negribu iejaukties, tikai domāju, ka šādā situācijā noteikti derētu mazliet prontosila.

—  Sasodīts, es injicēju prontosilu! — es iesaucos. — Es jums to nupat sacīju, bet jūs neklausījāties. Visu laiku cenšos jums iestāstīt, ka esmu to darījis, bet, re, kā nekas neiznāk…

—  Nu, nu, mīļais draugs, nu, nu. Neuztraucieties. — Zigfrīda seja šķita svCtuma apstarota. Mīlīgums un žēlsirdība, piedošana, iecietība un sirsnība veļās no viņa kā devītais vilnis. Man drausmīgi sagribējās pamatīgi iespert viņam pa liela kaulu.

—  Džeims, Džeims, — balss glāstīt glāstīja, — man nav ne mazāko šaubu, ka jūs kā prazdams centāties man to pateikt, bet neba katrs cilvēks apveltīts ar iespēju skaidri un saprotami izteikties. Jūs esat izcili jauks puisis, bet tas gan jums vel jāiemācās. Tas neprasa nekā vairāk kā sakārtot faktus un sakarīgi tos pasniegt. Tad jūs tā ncsamulstu un visu nesajauktu, kā to darījāt nupat; esmu pārliecināts, ka pie tā tikai jāpierod. — Viņš uzmundrinot pamāja man ar roku un projām bija.

Es, ātri iziedams cauri noliktavas istabai, redzēju uz grīdas tukšu kartona kasti un no visa speķa iesperu pa to. Biju spēris ar tādu niknumu, ka kāja izskrēja kastei cauri, un es to pašlaik purināju nost, kad ienāca Tristans, Viņš bija kūris uģuni kamīnā un sarunu dzirdējis.

Klusēdams viņš noskatījās, kā es lādēdamies lēkāju, pūlēdamies nokratīt kasti.

—   Kas noticis, Džim? Vai mans lielais brālītis tev sakritis uz nerviem?

Es beidzot nopurināju kasti un atsēdos uz viena no zemākajiem plauktiem.

— Nezinu. Kāpēc man tieši šodien par to vajadzēja tā uztraukties? Pazīstu taču viņu pietiekami ilgi, un tāds viņš bijis vienmēr. Nekad viņš nav bijis citāds, bet es nekad neesmu par to licies zinis — vismaz ne tik traki. Citreiz būtu par to tikai pasmējies, un cauri. Dievs vien zina, kas man uznācis.

Tristans nolika og|u spaini zeme un domīgi pavērās manī.

— Nekas īpašs tev nav uznācis, Džim, bet teikšu tev vienu — kopš tu toreiz biji izbraucis ar to Oldcrsonu skuķi, tu esi kļuvis mazliet ērcīgs.

— Ak debess! — es novaidējos un aizvēru acis. — Neatgādini man to. Vienalga, kas un kā, neesmu viņu pēc tam redzējis, neesmu nekā par viņu dzirdējis, un beigta balle; un es nespēju viņai nekā pārmest.

Tristans izvilka cigarešu paciņu un notupās blakus ogļu spainim.

—  Tas viss būtu itin jauki. Bet paskaties pats uz sevi. Tu ciet, bet pCc tā nav nekādas vajadzības. Nu, lai būtu tā — tu piedzīvoji vienu riebīgu vakaru, un viņa tev pateica: ahoi! Un kas par to? Vai tu maz zini, cik reižu es neesmu patriekts?

— Patriekts? Es taču vispār vēl nekā nebiju uzsācis.

—  Jo labāk, ka nebiji, bet tikpat tu staigā apkārt kā vērsēns, kam apsāpējies vēders. Aizmirsti visu, draugs, un izej plašajā pasaulē. Tur tevi gaida viss dzīves krāšņais raibums, bet tu zini tikai strādāt un, kad

nestrādā, tad rakņājies pa grāmatām, meklēdams rokā visas kaites, ko esi ārstējis, un varu tev tikai teikt — veterinārdakterēšanai nav nekādas vainas, bet līdz zināmai robežai. Mazlietiņ jādzīvo arī. Padomā par  visām burvīgajām meitenītēm Darovbijā — viņu ir tik daudz, ka nav, kur soli paspert. Un katra no viņām gaida, lai tāds puisis kā tu paceļ viņu uz balta zirga. Nesagādā viņām tādu vilšanos. — Paliecies uz priekšu, viņš uzsita man pa celi. — Kāpēc tu negribi, lai es kaut ko ! noorganizēju? Jauku vakaru četratā — tieši tas tev nepieciešams.

— Ek, nezinu. Necik iztvīcis pēc tā neesmu.

—  Blēņas! — Tristans iesaucās. — Nesaprotu, kāpēc neesmu jau agrāk par to iedomājies. Šitāda mūka dzīve nekam neder. Sīkumus atstāj manā ziņā.

Nolēmu aiziet agri gulēt, bet ap vienpadsmitiem pamodos, kad kaut kas tik smagi nogāzās uz manas gultas, ka tā nokrakšķēja vien. Istabā bija tumšs, bet man likās, ka apkārt tvano alus un dūmu smaka.

— Vai tas esi tu,Tris?

—   Es gan, — atteica ēna gultasgalā. — Un atnesu tev priecīgas vēstis. Vai tu Brendu atceries?

— To slimnīcas māsiņu, ar kuru kopā tevi redzēju?

— To pašu. Redzi, viņai ir draudzene — Konija — vēl izskatīgāka. Un otrdienas vakarā mēs visi četri aizbrauksim uz dejām Poultonā. —  Balsī ieskanējās reibuļa triumfs.

— Tu domā — es arī?

— Skaidrs, ka tu arī, un tu piedzīvosi jaukāko vakaru mūžā. Par to t es parūpēšos. — Iepūtis man ģīmī pēdējo smacējošo dūmu mākuli, viņš, klusu smiedamies, aizgāja.

22. nodaļa

— Mums būs karstas pusdienas ar mūziku! Jutos pārsteigts par šo vārdu iespaidu uz mani. Tie manī izraisīja dažādu jūtu sajaukumu, un visas bija tīkamas — pieņemot uzai

cinājumu, es pārdzīvoju piepildījumu, prieku, gandrīz triumfu.

Tagad, mūžu nodzīvojis, zinu — nav ne mazāko cerību, ka mani  jebkad aicinās kļūt par Karaliskās veterinārārstu koledžas rektoru, bet,  ja tas tomēr notiktu, diezin vai es par to priecātos vairāk, nekā  priecājos par šo ielūgumu uz karstām pusdienām.

lemesis droši vien bija tas, ka šis aicinājums atspoguļoja viena tipiska Deilas fermera attieksmi pret mani. Un tas man bija svarīgi, jo, kaut arī es vairāk nekā gadu biju pieņemts un atzīts kā veterinārārsts, i es visu laiku apzinājos lielo plaisu, kādai pienācās šķirt šos kalniešus no tāda pilsētas produkta kā es. Lai kā viņus apbrīnoju, tomēr sapratu, ka esam dažādu ļaužu; zināju, ka tas ir neizbēgami, taču sirds sūrstēja, un tāpēc cs tik dziļi un atsaucīgi pārdzīvoju, kad viens no viņiem man izrādīja patiesu draudzību.

Vēl jo īpaši tāpēc, ka to pauda tāds cilvēks kā Diks Rads. Pirmoreiz ar Diku sastapos iepriekšējā ziemā uz Skešdeilas Mājas sliekšņa pulksten sešos vienā no tiem melnajiem rītiem, kad lauku veterinārārsti neizpratne brīnās, kālab gan izvēlējušies šo profesiju. Drebinādamies caurvējā, kas pastāvīgi zēģelēja gaiteni un saldēja manus pidžamas biksēs ieģērbtos lielus, es iededzu gaismu un atvēru durvis. Redzēju pret divriteni atspiedušos mazu vīriņu vecā armijas šinelī ar balaklavu [7] galvā, aiz viņa bija redzams mazs ietves gabaliņš, pret kuru sitās neganta lietus šļakatas.

—  Piedodiet, ka tik agrā stundā zvanu pie jūsu durvīm, dakter, — viņš sacīja, — bet man pašreiz atnesas tele un lāgā nespēj tikt gjilā. Vai atbrauksiet?

Ielūkojos ciešāk vājajā sejā, redzēju, kā lietus tek lejup pa vaigiem un pil no degungala.

—   Labi, tūliņ saģērbšos un braukšu. Bet vai jūs negribētu atstāt divriteni te un braukt kopā ar mani mašīnā? Līdz Kolstounai tak būs jūdzes četras, un jūs esat caurcaurēm izmircis.

—  Nē, nē, gan jau būs labi. - Sejā atplaiksnlja priecīgs smaids, un man pretī raudzījās dzīvīgu, zilu acu pāris, — Tikpat man vClāk vajadzētu nākt tam pakaļ. Un daudz ātrāk par mani arī jūs galā nebūsiet.

Viņš aši uzlēca uz divriteņa un aizminās. Ļautiņiem, kas domā, ka fermeriem ir viegla un patīkama dzīve, būtu vajadzējis atrasties šeit un redzēt ielīkušo zemnieku pazūdam tumšajā rītā, kad lietus gāž aumaļām. Ne mašīnas, ne telefona .mājās, visa nakts pavadīta pie pirmpienītes, astoņas jūdzes lietū ar divriteni un priekšā smagu darbu pilna diena. Kad padomāju par sīko fermeru dzīvi, tad paša dumpošanās untumi, kas man lāgiem uzmācās, sāka likties pavisam nenozīmīgi.

Tanī pirmajā rītā saņēmu Dikam no pirmpienītes labu, dzīvu teliņu un vēlāk, pateicīgi dzerot karstu teju viņa mājas virtuvē, ar brīnumiem noskatījos uz Radu ģimenes jauno paaudzi, kas rosījās man visapkārt; viņu bija veseli septiņi, un visi šķita ļoti pieauguši. To vecums bija no mazliet pāri divdesmit līdz apmēram desmit gadiem, un man nebūtu ienācis prātā uzskatīt Diku par pusmūža vīrieti; vājajā apgaismojumā pie Skeldcilas Mājas sliekšņa un vēlāk kutī, kur vienīgā gaismas devēja bija aizkvēpuši petrolejas 'lampa, straujās kustības un jautrā valoda deva pamatu iedomāties vinu par trīsdesmitgadnieku. Bet, pamatīgāk ieskatoties, redzēju, ka īsi apcirptie, cietie mati bija krietni iesirmi un sīko krunciņu tīkls ap acīm aizstiepās arī vaigos.

Savas laulības pirmajos gados Radi, tāpat kā visi fermeri, bija kaislīgi vēlējušies dēlu, bet piedzīvoja vilšanos — pēc kārtas piedzima piecas ņipras meitenes. «Gandrīz jau metām mieru,» Diks man reiz atzinās; taču mieru viņi nemeta un beigu beigās tika atalgoti, kad piedzima divi dūšīgi zēni. Fermeris strādā savu dēlu labad, un nu Dikam radās īsts mērķis, kam strādāt.

Iepazinies ar viņiem tuvāk, sāku raudzīties uz šo ģimeni ar apbrīnu. Visas piecas meitenes bija ar spēcīgiem locekļiem, glītas, un arī abi apaļīgie puisēni, jādomā, izaugs lieli un masīvi. Salīdzināju viņus ar sīkajiem vecākiem. «Ne kripatiņas viņos no mums — ne no viena, ne no otra. Tīri kā brīnumā,» mēdza sacīt misis Rada.

Nesapratu arī, kā misis Rada pratusi ar ienākumiem no Dika nedaudzajām vājajām gotiņām visas mutes piebarot tā, ka izauguši tik ziedoši, veselīgi bērni. Gaisma man sāka ataust tad,kad reiztiku uzaicināts kopā ar viņiem «mazliet iekost pusdienas». Skārnī pirkta gaļa kalniešu fermeru galdā bija retums, un es itin labi biju iepazinis barību, ar kuru tika piepildīti tukšie vēderi pirms galvenā ēdiena, proti, ar miltaino Jorkšīras pudiņu vai nieru taukos sutinātiem ķiļķeniem. Bet misis Radai bija cita metode — pirmajā ēdienā viņa cēla galdā bļodu rīsu pudiņa ar bagātīgu piena piedevu. Tas man bija jaunums, un es redzēju, kā ģimene notiesā lielās porcijas. Es pats biju zvērīgi izsalcis, bet pēc rīsu pudiņa uz nākamo ēdienu vēros pavisam vienaldzīgi.

Diks pilnīgi uzticējās veterinārijai, tāpēc es viņu fermā — Bērčtrijā — biju biežs viesis. Katram apmeklējumam sekoja nemainīgs nobeiguma rituāls: mani aicināja izdzert tasi tējas, un tad visi ģimenes locekļi pameta savu darāmo un noskatījās, kā es dzeru tēju. Darbdienās vecākā meita bija darbā un puikas skolā, bet svētdienās ceremonija atmirdzēja pilnā spožumā: es malkoju tēju. bet visi deviņi Radi pulciņā apbrīnas pilni sēdēja man visapkārt. Katrs mans vārds tika uzņemts ar galvas mājieniem un smaidiem. Nav šaubu, ka manai pašapziņai glaimoja, kad visa ģimene tik uzmanīgi uzklausīja, ko teicu, taču tai pašā iaikā tas modināja manī gluži ērmotu pazemību.

Droši vien savs nopelns tur bija Dika raksturam. Tas nekādā ziņā nebija unikāls — pasaulē bija tūkstošiem viņam līdzīgu sīku fermeru, tomēr viņš šķita iemiesojam Deilas ļaužu vislabākās īpašības: dzelzs izturību,vienkāršu, dabisku filozofiju, dāsnumu un viesmīlību, turklāt vēl īpašības, kuras piemita tieši viņam — godaprātu, kas allaž bija lasāms viņa mierīgajās acīs, un humoru, kas nekad nebija tālu jāmeklē. Diks necentās būt asprātīgs, bet aizvien prata par vienkāršām lietām pajokot. Ja es viņu palūdzu, lai pietur govi pie purna, kamēr strādāju, viņš it nopietni atteica: — Darīšu, ko spēšu, — vai citreiz, kad pūlējos izcelt lielu finiera plāksni, aiz kuras kaktā bija iesprostots teļš, viņš bilda: — Tikai mirklīti, es tūdaļ pacelšu priekškaru, — Pietika viņam pasmaidīt,.lai visa grumbainā seja iestarotos.

Mūsu saietos virtuvē, kur visa ģimene ar sirsnīgiem smiekliem apliecināja Dika dzīvespriecīgo pasaules uztveri, es nespēju vien nobrīnīties par to, cik apmierināti viņi jutās. Neviens no viņiem nebija pieredzējis vieglas, laiskas dienas; mani viņi uzskatīja par savu draugu, un es ar to lepojos.

Projām braucot, es pastāvīgi atradu kaut ko uz mašīnas sēdekļa — pāris mājās ceptu maizīšu vai kādas trīs olas. Nezinu, kā misis Radai izdevās tās ietaupīt, bet to nekad netrūka.

Dikam bija viens godkārīgs sapnis — uzlabot savus lopiņus tiktāl, lai viņam piederētu ganāmpulks, kas atbilstu viņa ideālam. Viņš saprata, ka be'z naudas tas būs drausmīgi lēns process, tomēr bija apņēmies sprausto mērķi sasniegt. Droši vien tas nebūs paveicams viņa mūžā', bet reiz, varbūt tad, kad dēli būs pieauguši, cilvēki nāks apbrīnot Bērčtrijas fermas govis.

Es piedzīvoju pašu sākotni. Kad Diks vienu rītu apturēja mani uz ceļa un palūdza aiziet viņam līdzi uz mājām, es no viņa slēptā satraukuma vēroju, ka noticis kaut kas neparasts. Viņš ieveda mani kūlī un pats palika noskatīties. Nevajadzēja nekā sacīt, jo es, savām acīm neticēdams, ieraudzīju īstu govju cilts aristokrāti.

Dika govis gadu gaitā bija šā iā sapirktas, un ganāmpulks tiešām nebija izskatīgs. Daudzas bi ja vecas, ko turīgākie fermeri bija pārdevuši nokareno tesmeņu dēļ vai tāpēc, ka tās bija «trīspupainas». Citas Diks bija izaudzējis no teļiem, tās bija pinkainas un spurainas. Bet kūts vidū, ārkārtīgi atšķirīga no savām kaimiņienēm, stāvēja skaistule, kas man šķita tīršķirnes īsradžu pienagovs.

Tanī laikā, kad frīgietes melnbaltā straumē pārpludināja visu Angliju, pat Deilu, kas bija īsradžu īstā dzimtene, tādas govis, kādu es todien ieraudzīju, vairs nebija bieži sastopamas, bet šo varēja uzskatīt par visas šķirnes godu un lepnumu. Plati gurni, slaidi pleci, smalka un skaista galva, labi veidots tesmenis starp pakaļkājām un brīnišķīga tumši ruda krāsa. Fermeri tādu dēvēja par «labu krāsu», un ikreiz, kad saņēmu tumši rudu teliņu, fermeri mēdza sacīt, ka tas esot «labā krāsā», un līdz ar to teļš bija vērtīgāks, čenētiķiem, protams, bija taisnība, kad tie teica, ka brūnās nedodot vairāk piena kā gaiši rudās, bet mēs tās mīlējām, un tās bija skaistas.

— Kur jūs žito ņēmāt, Dik? — es, nespēdams novērsties, jautāju.

Diks piepūlēti vienaldzīgā balsī atteica:

—   Ak, aizbraucu uz Krenbiju pie Vcltoniem un izraudzīju. Vai jums viņa patīk?

— Bilde — īsta izstāžu govs. Skaistāku neesmu redzējis.

Veltoni bija ievērojamākie šķirnes lopu audzētāji Ziemeļdeilā, un es nejautāju, vai Dikam izdevies aizņemties bankā vai arī viņš gadiem krājis naudu vienīgi šim nolūkam.

—   Jā, kad nāk slaucama, dod septiņus galonus piena dienā, un tauku procents arī augsts. Manuprāt, viņa būs divu manu govju vērtē, un teļi arī būs vērtīgi. — Viņš panācās uz priekšu un noglaudīja govs gludo muguru. — Ciltsrakstos viņai ir garš un slavens vārds, bet mēs viņu nosaucām par Zemeni.

Todien, stāvēdams primitīvajā kūtī ar akmens klonu, raupjajiem stadulas dēļiem un mūra sienām, es sapratu, ka neskatos vienkārši uz govi, bet uz Dika nākotnes cerībām jauna ganāmpulka dibināšanas brīdī.

Apmēram mēnesi vēlāk viņš man piezvanīja.

—  Gribu jūs palūgt, lai atbraucat apskatīt Zemeni, — viņš sacīja. — Vina bija varena, deva milzumu piena, bet šorīt ar vinu kaut kas nav kartība. '

Govs neizskatījās slima, kamēr es vēroju, tā ēda labi, redzēju vienīgi, ka, barību rijot, tā it kā norīstījās. Temperatūra bija normāla, plaušas tīras, bet, kad nostājos tai pie galvas, dzirdēju vieglu gargšanu.

— Vaina ir kakla, Dik, — es sacīju. — Varbūt tas ir tikai nenozīmīgs iekaisums, bet var arī būt, ka veidojas augonis. — Runāju mierīgi, bet labi nejutos. Rīklesgala augoņi, cik zināju no savas necilās prakses, bija gaužām nelāga lieta. Tie veidojās- nepieejamā vietā, pašā rīkles galā, un, ja izaug lieli, tad nopietni traucē elpošanu. Ar tiem nedaudzajiem, ko bija gadījies redzēt, man parasti bija laimējies — vai nu augoņi bija mazi vai arī paši uztrūka.

Iešļircināju govij prontosilu un teicu Dikam:

—  Lieciet karsta ūdens kompreses šeit — aiz žokļa — un pēc tam krietni ieberziet ar šo ziedi. Tas veicinās augoņa uztrū&amp;šanu. Dariet to vismaz trīsreiz dienā.

Nākamajās desmit dienās cs ierados fermā ik dienu un ikreiz . konstatēju, ka augonis nemitīgi briest. Govs vēl joprojām nebija Īsti slima, tomēr ēda daudz mazāk, novājēja un aprāva pienu. Jutos visai bezpalīdzīgs, jo zināju, ka atvieglojumu var dot vienīgi augoņa uztrūkšu na un ka dažādajām injekcijām, ar kurām neskopojos, ir pārlieku maz spēka. Bet nešķīstais augonis nepavisam netaisījās užtrūkt.

Tas iegadījās laikā, kad Zigfrīds bija aizbraucis uz zirgu speciālistu konferenci veselas nedēļas ilgumā; vairākas dienas biju tā apkrauts ar darbiem, ka man neatlika laika daudz padomāt par Dika govi, līdz. vienu rītu viņš pats ar divriteni atbrauca pie manis. Viņš gan izturējās tikpat moži kā vienmēr, bet izskatījās nomākts.

—   Vai jūs neatbrauksiet apskatīt Zemeni? Pēdējās trijās dienās viņa pavisam nonīkuši. Man viņa nemaz nepatīk.

Es aizbraucu tūliņ un iegāju fermas kūtī, kamēr Diks vēl minās pusceļā uz mājām. Ieraugot Zemeni, man aprāvās soļi un es sausu muti paliku stāvam un skatāmies uz kādreizējo izstādes govi. Viņa bija neticami novājējusi un izskatījās gandrīz kā ar ādu apvilkts skelets. Gārdzošā elpa skanēja pa visu kūli, un ieelpojot viņai tā piepūtās vaigi, kā nekad nevienai govij nebiju redzējis. Izmocīto acu skatiens truli vērās kūts Sienā. Brīžiem viņa sāpīgi ieklepojās un no mutes iztecēja siekalas.

Laikam biju ilgi tā nostāvējis, jo, kad atjēdzos, man blakus bija nostājies Diks.

— Kļuvusi par īstu putnubiedēkli, — viņš drūmi ierunājās.

Es sarāvos kā no sitiena. — Sasodīts, Dik, piedodiet. Man nebija ne jausmas, ka viņa ir tāda stāvoklī. Es pat nespēju tam ticēt.

— Jā tas viss notika pēkšņi. Nekad neesmu redzējis govi tik strauji pārvēršamics,

—  Augonis droši vien ir maksimāli sabriedis, — es sacīju, — un viņai palicis ļoti šaurs ceļš elpošanai. — Kamēr cs runāju, govij sadrebēja kājas un vienu mirkli man likās, ka tā teju teju nogāzīsies. Es izskrēju ārā pie mašīnas un atnesu kārbu kaolīna pulveri. — Nāciet palīgā, iekaisīsim to viņai rīkle. Tas varbūt palīdzes.

Kad bijām to izdarījuši, es paskatījos uz Diku.

—  Ceru, ka līdzēs, un līdz vakaram viss būs cauri. Vienreiz taču tam jāuztrūkst.

—   Un ja ne, tad rīt viņa atstieps kājas, — Diks nomurmināja. Es laikam izskatījos briesmīgi satriekts, jo piepeši parādījās viņa neuzvaramais smaids. — Neņemiet to tik traki pie sirds, draugs, jūs esat darījis visu iespējamo.

Bet es, projām iedams, nebiju par to gluži pārliecināts. Pie mašīnas mani sagaidīja misis Rada. Šodien viņai bija maizes cepamā diena, un viņa man iespieda rokās kukulīti. No tā man kļuva vēl grūtāk.

23. nodaļa

Tovakar es viens pats sēdēju Skeldeilas Mājas lielajā istabā un nodevos drūmām domām. Zigfrīds vēl joprojām nebija pārbraucis, tātad neviena, kam paprasīt padomu. Kaut jel cs būtu zinājis, ko darīt ar Dika govi, ja arī no rīta nebūs labāk. Līdz gulētejamam laikam biju izlēmis: ja nekas vēl nebūs noticis, man vajadzēs ķerties pie skalpeļa un uzgriezt augoni no ārpuses.

Zināju, kur augonis atrodas, bet tas bija visai dziļi un pa ceļam jāsastopas ar tādām drausmīgi bīstamām lietām kā miega'artērija un jūga vēna. Visiem spēkiem centos par tām nedomāt, bet tās mani vajāja pat sapņos — milzīgas, pulsējošas, pilnas dārga satura, kas jebkuru mirkli draudēja izlauzties un izplūst caur plānajām sieniņām. Pulksten sešos pamodos un, stundu nelaimīgs blenzis griestos, nespēju vairs ilgāk izturēt. Cēlos augšā un, nc mazgājies, ne skuvies, braucu uz fermu.

Kad, baiļu mākts, pārkāpu pār kūts slieksni, cs šausmās ieraudzīju, ka Zemenes vieta ir tukša. Tātad tas noticis. Viņa ir pagalam. Es novCrsos, kad no kūts durvīm mani uzrunāja Diks:

—  Pārvedu viņu uz kūtiņu otrpus pagalmam. Domāju, ka tur viņai būs mazliet ērtāk.

Pusskricšus devos pāri pagalmam, bet, tuvojoties durvīm, mēs jau ārpusē dzirdējām drausmīgos elpas gārdzienus. Zemene vairs nestāvēja kājās — pārnākšana uz jauno vietu bija viņai laupījusi pēdējos spēkus; tagad viņa gulēja uz krūtīm, galvu taisni uz priekšu pastiepusi, ieplestām nāsīm, trulām acīm; vaigi piepūtās, kad viņa izmisīgi cīnījās pēc elpas.

Bet vēl viņa bija dzīva, un lielais atvieglojums, ko izjutu, aizdzina vilcināšanos un rosināja mani darbībai.

—   Dik, — es sacīju, — man jūsu govs jāoperē, nekavējoties nc mirkli. Augonis laikus nepārtrūks, tātad — tagad vai nekad. Tikai gribu teikt jums vienu — nav citas iespējas, kā operēt no ārpuses — tai vietā aiz žokļa. Līdz šim nekad vēl neesmu to darījis. Nekad neesmu nekā tamlīdzīga redzējis, nedz arī par tādu operāciju dzirdējis. Ja iegriezīšu kādā no abiem lielajiem asinsvadiem, viņa vienā minūtē būs pagalam.

—  Arī šitā viņa vairs ilgi nevilks, — nomurmināja Diks. — Mums nav ko zaudēt. Sāciet.

Ja operējam lielus govslopus, mums dzīvnieks jānogāž zemē, jāsasien un jādod tam pilna narkoze, bet Zemenei tā visa nevajadzēja. Viņa bija pārāk novārgusi. Es tikai viegli pastūmu viņu pie pleca, viņa apvēlās uz sāniem un palika guļam.

Es ātri nodczinficēju operācijas vietu — apvidu zem auss līdz žokļa galam, iešļircināju lokālās anestēzijas devu un noliku pa rokai vajadzīgos instrumentus.

—  Pastiepiet viņas galvu taisni un sasprindziniet to mazliet atpakaļ, Dik, — es palūdzu. Nometies salmos uz ceļiem, pārgriezu ādu, pēc tam brakhiccfālo muskuli un ar pinceti paplctu šķiedras. Tur kaut kurdziļumā atradās mērķis, un es pūlējos skaidri iztēloties apvidus anatomisko ainu. Tieši tur satek kopā žokļu vēnas, lai izveidotu lielo jūga vēnu, bet dziļāk un vēl bīstamākā vietā atrodas sazarotā miega artērija. Ja es laistu skalpeli tieši aiz siekalu dziedzera, tad trāpītu īstajā vietā. Bet, kad pacēlu aso skalpeli virs mazā iegriezuma, man sāka trīcēt roka. Mēģināju trīsas apvaldīt, bet roka kratījās kā malārijas slimniekam. Bija jāsamierinās ar faktu, ka esmu pārāk nobijies, lai grieztu. Noliku skalpeli, paņēmu garu pinceti un pa iegriezumu iegrūdu to dziļi muskulī. Man likās, ka esmu iedūris ļoti dziļi, kad, gandrīz neticēdams, ieraudzīju gar spožo metālu kāpjam augšup tievu strutu strūkliņu. Biju pārdūris augoni.

Piesardzīgi papletu pinceti, cik plati spēju, lai palielinātu noplūdi, un, kad biju to izdarījis, strūkliņa kļuva par straumi, kas plūda pār manu roku, pār govs kaklu un satecēja salmos. Es tupēju sastindzis, līdz strutas beidza tecēt, tad izvilku pinceti.

Diks, tupēdams govij aiz galvas, klusu ievaicājās:

— Nu, priekšniek, kas tur ir?

— Augoni es iztukšoju, Dik, — sacīju, — un, pēc visiem likumiem, drīz viņai vajadzētu justies daudz labāk. Nāciet palīgā, pacelsim viņu atpakaļ uz krūtīm.

Kad bijām govi ērti noguldījuši, ar salmu ķīpu atbalstījuši viņai plccu, es gandrīz lūgdamies paskatījos uz viņu. Tagad noteikti būs labāk. Viņai jājūt atvieglojums, kad augonis iztukšots. Bet Zemene izskatījās tāda pati kā pirmāk. Elpošana, ja vien tas iespējams, bija kļuvusi vēl smagāka.

Sametu strutainos instrumentus spainī, kur bija karsts ūdens ar dezinfekcijas līdzekli, un sāku tos mazgāt.

—  Es zinu, kas vainas. Augoņa sieniņas sabiezējušas un sacietējušas, jo tas auga ļoti ilgi. Mums jāpagaida, līdz tās sairs.

Nākamajā dienā, steigdamies pāri pagalmam, jutos pacilāts un pārliecināts. Diks patlaban nāca ārā no kūtiņas, un es viņam uzsaucu:

— Nu, kā viņai šorīt klājas?

Viņš vilcinājās ar atbildi, un mans noskaņojums nokritās līdz nullei. Es sapratu, ko tas nozīme: viņš pūlējās atrast kādu labu vārdu, ko man pateikt.

— Nu, man šķiet — tāpat vien ir.

—   Sasodīts! — es iesaucos. — Vajadzēja būt daudz labāk. Jāpaskatās.

Gotiņai nebija tāpat, viņai bija sliktāk. Un līdztekus citiem * simptomiem viņai bija drausmīgi iekritušas acis — govīm visai droša pazīme, ka tuvojas nāve.

Mēs abi stāvējām un skatījāmies uz nožēlojamo graustu, kas bija reiz bijusi tik skaista govs, tad Diks pirmais pārtrauca klusumu un lēnīgi ievaicājās:

— Nu, ko jūs domājat? Jāsūta pēc Melloka?

Dīriķa vārda pieminēšana bija pēdējais piliens manā izmisumā. Un patiesi — Zemene izskatījās gluži kā jebkurš no tiem mirstošajiem dzīvniekiem, kurus šis cilvēks mēdza pievākt.

Es nelaimīgi mīņājos.

—  Nezinu, ko sacit, Dik, Vairāk es nekā darīt nespēju — Vēlreiz palūkojos uz elsojošo galvu, uz putu burbuļiem ap nāsīm un muti. - Jūs tāpat negribat ļaut viņai ciest, kā to negribu es. Bet nesauciet vēl Melloku. Viņai ir grūti, bet nesāp, un man gribētos nogaidīt vēl vienu dienu. Ja arī rīt vēl nebūs labāk, tad sūtiet viņu projām. — Tie bija tukši vardi - instinkts man droši teica, ka cerību nav. Pagriezos uz iešanu, un apziņa par šo neveiksmi mani spieda smagāk nekā jebkad jebkas bija spiedis. Diks nosauca man pakaļ:

—   Neņemiet to tik smagi pie sirds, draugs! Tādas lietas noliek. Paldies par visu, ko esat darījis.

Šie vārdi mani ķēra kā pātagas cirtiens. Es būtu juties daudz labāk, ja viņš mani nolādētu. Par ko viņš man pateicas — par to, ka aiziet bojā viņa govs, vienīgā labā govs, kas viņam vispār piederējusi? Šī nelaime viņu gandrīz izputina, bet viņš vēl mierina mani.

Atvēris mašīnas durtiņas, ieraudzīju uz sēdekļa kāpostgalviņu. Misis Rada ari stāvēja turpat. Es atspiedu elkoni uz mašīnas jumta, un no mutes man sāka plūst vārdu straume. Likās, ka nule ieraudzītā kāpostgalva būtu atvērusi slūžas manam sarūgtinājumam, un es sāku nejūtīgajam dārzenim skaitīt monologu par visām savām vainām un nepilnībām. Piesaucu briesmīgo netaisnību, ka tik iabiem cilvēkiem kā Radi brīdi, kad viņiem nepieciešams prasmīgs veterinārārsts, bija jāpieaicina misters Heriats, kas izgāzies tā, ka trakāk vairs nevar. Pieminēju faktu, ka Radi nevis patrenc mani no sētas ar suņiem, kā esmu pelnījis, bet vēl no sūds pateicas un dāvina man kāpostus.

Es runāju ilgi un gari un, kad biju beidzis, jutos mazliet vieglāk. Bet tikai mazliet, jo, mājup braukdams, nespēju saskatīt ne mazāko cerību stariņu. Ja augoņa sieniņas taisītos sairt, tad tam jau vajadzēja būt notikušam Vajadzēja vien ļaut viņu vest projām - rītrltā vina tik un tā būs pagalam.

Biju par to tik pārliecināts, ka nākamajā dienā vairs nesteidzos turp. Kad, apbraukādams apgaitu, iebraucu Radu pagalmā, bija jau gandrīz pusdienlaiks. Zināju, ko tur ieraudzīšu — parastās pazīmes, kas liecina par veterinārārsta fiasko: vaļējas kūtiņas durvis un sliedi, pa kuru Melloks beigto dzīvnieku vilcis uz savu kravas mašīnu. Taču viss bija kā parasti, un, iedams uz kluso kūtiņu, lūkoju nocietināties. Dīriķis acīmredzot vēl nav atbraucis, bet kūtiņā guļ mana beigtā paciente. Pirksti knibinājās ap durvju krampi, un man itin kā kāds licgtin liedza ieiet un paskatīties, bet es saņēmos un atgrūdu durvis. , Kūtī stāvēja Zemene un plūca no redelēm sienu; turklāt nevis vienkārši ēda, bet plūca kā rotaļādamās — tā govis mēdz darīt, ja barība tām no tiesas garšo. Izskatījās, it kā Viņa nevarētu vien pieēsties — plūca lielus kušķus un ar aso mēli ielocīja mutē. Kamēr tā skatījos, kaut kur manā apziņā sāka dūkt ērģeles, nevis kaut kāds nieka harmonijs, bet varens instruments ar mirdzošām stabulēm lielas katedrāles jumtā. Iegāju kūtiņā, aizvēru durvis un apsēdos kaktā salmos. Tik izmisīgi gaidīts brīdis. Nu gribēju to pilnām izbaudīt.

Gotiņa bija tikpat kā staigājošs ģindenis; kauli gandrīz dūrās cauri cieši uzspīlētajai skaistajai, brūnajai ādai. Savulaik lepnais tesmenis, sarāvies kā tabakmaciņš, nederīgs kūļājās starp kājām. Stāvēdama viņa vēl trīcēja nespēkā, bet acīs bija spožums un ēda viņa mierīgi un intensīvi, tātad drbša zīme, ka drīz vien viņa atgūs bijušo dienu staltumu.

Kūtiņā mēs bijām divi vien, un Zemene šad tad pagrieza galvu uz mani) pusi un, žokļus ritmiski kustinādama, paskatījās uz mani. Skatiens man likās draudzīgs, es pat nebūtu brīnījies, ja viņa man būtu pamirkšķinājusi ar aci.

Nezinu, cik ilgi tā nosēdēju, bet to gan zinu, ka laimīgi izbaudīju ik minūti. Pagāja labs brīdis, iekams pilnīgi aptvēru, ka tas, ko redzu, tiešām ir noticis; rīšana viņai vairs pūles nesagādāja, siekalas netecēja, elpa bija klusa. Kad es beidzot izgāju ārā un aizvēru kūtiņas durvis, lielās ērģeles deva vaļā ar visānTbazūnēm un to gaviles atbalsojās katedrāles augstā jumta ailēs.

Zemene atžirga brīnum ātri. Redzēju viņu trīs nedēļas vēlāk, kad kauli kā burvestībā jau bija apklājušies ar miesu, spalva spoža un — pats galvenais — varenais tesmenis piebriedis šūpojās ar glītu, stingru pupu katrā stūri.

Jutos gaužām apmierināts ar sevi, tomēr objektīvs vērtējums notikušajam bija tikai viens — no sākuma līdz pat beigām biju rīkojies aplam. Jau pašā sākumā man vajadzēja ķerties pie naža un pārgriezt augoni no iekšpuses. Es tikai nezināju, kā tas darāms. Vēlākajos gados esmu operējis desmitiem tādu augoņu, ieliekot govij mutē mutplēti, bet skalpeli piesienot pie pirksta. Tā uzskatāma par visai varonīgu rīcību, jo govij vai vērsēnam tāda izdarīšanās nepatīk un tas var mesties guļus kopā ar mani, bet mana roka tam rīklē gandrīz līdz plecam. Rokas' lūzums gandrīz garantēts.

Kad runāju par to ar mūsdienu jaunajiem veterinārārstiem, tic skatās uz mani pilnīgā neizpratnē, jo lielākajai daļai 5o augoņu bija tuberkulozs cēlonis, un pēc vispārējās prettuberkulozes uzraudzības ieviešanas tie gadās ļoti reti. Toties varu iedomāties, ka mani laikabiedri, atmiņu aizkustināti, domīgi pasmaidītu.

Rīkles gala operācijas iepriecināja ar to, ka dzīvnieki pēc tām apbrīnojami strauji atlaba, un es šais sīkajās uzvarās allaž izjutu zināmu līdzdalību.

Dažas nedēļas pēc notikuma ar Zemeni es atkal reiz sēdēju vecajā vietā Radu virtuvē kopā ar visu ģimeni. Šorcizes nevarēju bārstīt gudrības pērles, jo centos notiesāt misis Radas ābolrauša gabalu. Zināju, ka misis Rada prot cept gardus ābolraušus, Bet šis bijaīpašs rausis, ko viņa izcepusi launagam, kad visa ģimene augu dienu strādāja tīrumā. Biju gremojis divas collas biezo rausi, kamēr mute kļuva sausa. Kaut kur iekšā jābūt āboliem, bet vēl nebiju līdz tiem ticis. Neuzdrošinājos runāt, lai neizsprauslātu drupa tas klusumā, kas bija iestājies, un es gaidīju, vai kāds neierunāsies manā vietā. Man izlīdzēja misis Rada.

—  Mister Heriot, — viņa sacīja savā lietišķajā manierē, — Diksgrib jums kaut ko teikt.

Diks nokremšļojās un izslējās krēslā staltāk. Es, vēl joprojām valstīdams kumosu pa muti, paskatījos uz viņu, gaidīdams, ko nu viņš sacīs. Viņš izskatījās neparasti nopietns, un čs jutu, ka saspringstu. '

—  Es, raugi, gribu pateikt šo, — viņš iesāka, — mums drīz būs sudrabkāzas, un mēs gribam tās mazliet nosvinēt. Lūdzam jūs būt par mūsu viesi.

Es gandrīz aizrijos. — Dik, misis Rada, jūs esat ārkārtīgi laipni. Es ļoti priecāšos — jūtos pagodināts.

Diks svinīgi palocīja galvu. Viņš vēl joprojām izskatījās gaužām nopietns, it kā būtu vēl kas nozīmīgs sakāms.

— Labi, un es ceru, ka jums patiks, jo gribam tās nosvinēt, kā klājaš. Esam sarunājuši istabu Kingshcdā Kārslijā.

— Oho, tas skan lepni!

— Jā, mēs ar kuridzīti esam visu pārrunājuši. — Viņš atlieca plecus un lepni izslēja zodu.

— Būs karstas pusdienas ar mūziku.

24. nodala

Laiks ritēja, manu teorētisko zināšanu kauli pamazītēm apauga ar praktiskas pieredzes miesu, un es sāku atskārst, ka veterinārpraksē ir arī tāda puse, par kuru mācību grāmatās nav ne vārda. Tas bija naudas jautājums. Nauda vienmēr uzcēla robežu starp veterinārārstu un fermeri. Man šķiet, tam pamatā ir dziļi iesakņojusies, varbūt gluži neapzināta pārliecība daudzu fermeru prātā, ka viņi paši par saviem lopihiem zina krietni vairāk nekā kaut kāds svešinieks, un tādam par ārstēšanu vēl maksāt naudu nozīmē atzīt savu sakāvi.

Robežmuris bija pietiekami augsts jau tanīs senajos laikos, kad vajadzēja maksāt par visu un kad vēl nebija bezmaksas konsultāciju lauksaimniekiem. Taču tagad ir vēl ļaunāk, jo pastāv Veselības aizsardzības dienests un veterinārārsts paliek kails un neaizsargāts kā vienīgais, kas par ārstēšanu prasa naudu.

Vairums fermeru, protams, šīs rūgtās zāles norij un velk laukā čeku grāmatiņas, bet ir daļa — apmēram desmit procenti, kas dara visu iespējamo, lai no tā izvairītos.

Arī Darovbijā mums netrūka šo desmit procentu; tas nebija nekas, ievērojams, tomēr nemitīgi kremta. Strādājot par asistentu, tas mani neskāra un, šķiet, sevišķi neuztrauca ari Zigfrīdu, izņemot reizes, kad tika izsūtīti gada ceturkšņa rēķini. Tad viņš eksplodēja.

Mis Hārbotla parasti uzrakstīja katru rēķinu ar mašīnu un pasniedza tos viņam glītā kaudzītē, un tad sākās. Viņš pārbaudīja pēc kārtas katru rēķinu, un bija drausmīgi vērot, kā pamazām cēlās viņa asinsspiediens.

Vienu vakaru atradu viņu sakņupušu pie rakstāmgalda. Pulkstenis rādīja jau vienpadsmit, un viņš bija aizvadījis grūtu dienu. Pretestības spēju viņam vairs nebija. Viņš sīki pārbaudīja katru lapiņu, iekams noguldīja to uz mutes pa kreisi. Labajā pusē krājās mazāka kaudzīte, un ikreiz, kad viņš tai pievienoja nākamo rēķinu, darbību pavadīja errīga purpināšana vai lāgiem pat nikns izvirdums.

—  Vai varat iedomāties? — viņš noburkšķēja, kad iegāju. — Henrijs Brensons… vairak nekā divus gadus neesmu no viņa saņēmis ne pensa, bet viņš dzīvo kā sultāns. Nevienu tirgu visā plašajā apkaimē nelaiž garām,' ik nedēļu vairākus vakarus piesūcas pilns kā zeķe, un pagājušajā mēnesī es pats redzēju, ka viņš hipodromā saderēja uz vienu zirgu par desmit mārciņām.

Viņš uzcirta rēķina lapiņu galdā un, smagi elpodams, turpināja caurskati. Tad viņš no jauna sastinga, raugoties kādā citā rēķinā.

—  Un paskat šito! Vecais Sammerss no Lounesas. Varu saderēt, ka tam pagultē nobāzts tūkstošiem mārciņu, bet man no tām netiek novēlēts ne mazumiņš.

Pāris mirkļu viņš klusēja, nolikdams vairākus papīriņus lielākajā kaudzītē, bet tad strauji .pagriezās un, papīreli man gar acīm vicinādams, sāka kliegt:

— Nē, nu nē! Jēziņ, tas ir par daudz, Džcims! Šitais Bērts Mcizons man ir parādā divdesmit septiņus šiliņus un sešus pensus! Es pa šiem gadiem par rēķinu piesūtīšanu vien' esmu izdevis vairāk, un, jūsu zināšanai, vakar redzēju viņu pabraucam garām mūsmājai pilnīgi jaunā mašīnā. Nešķīstais skopulis tāds!

Viņš nometa rēķinu un turpināja pārbaudi. Ievēroju, ka viņš izmanto tikai vienu roku, kamēr otra piuinījās pa matiem. No visas sirds cerēju, ka labu brīdi sekos tikai labu maksātāju rēķini, citādi viņa nervu sistēma vairs ilgi neizturēs. Un gandrīz likās, ka manas cerības piepildīsies, jo vairākas minūtes pagāja, viņam klusējot, pārceļot un noliekot papīriņus kreisās puses kaudzītē. Tad viņš piepeši stīvi izslējās krēslā un sēdēja pavisam nekustīgs, blenzdams uz rakstāmgaldu. Pacēlis vienu rēķinu, viņš ilgi turēja to acu līmenī. Arī es sastingu. Tas nu laikam būs kaut kas sevišķi jauks.

Taču, man par pārsteigumu, Zigfrīds klusu ieklukstējās sīkā smiekliņā, tad atmeta galvu un sāka smieties pilnā balsī. Viņš smējās tik ilgi, iīdz laikam aptrūka spēka smieties, tad pievērsās man.

— Šis ir majora rēķins, Džeims, — viņš vārgi izdvesa. — Cienījamais, vecais, varonīgais majors. Šis vīrs, ziniet, gribot negribot jāapbrīno. Viņš bija krietnu naudu parādā manam priekšgājējam, kād nopirku praksi, un nav parādu nolīdzinājis vēl šobaltdien. Viņš nekad nav nevienam samaksājis nc sū par darbu, kas viņa labā padarīts. Joks ir tāds, ka viņš tā rīkojies ar visiem un tomēr aizvien ticis cauri ar veselu ādu. Viņš ir dzimis aktieris — visi pārējie nemaksātāji salīdzinājumā ar viņu ir nemākulīgi amatieri.

Zigfrīds piecēlās, pastiepa roku pie aizstiklotā piaukta virs kamīna dzegas un paņēma viskija pudeli uft divas glāzes. Ar vieglu roku iepildījis dāsnu devu abās glāzēs, viņš vienu pasniedza man un pats, vēl joprojām smaidīdams, atslīga krēslā. Majors, gluži kā uz burvja mājienu, bija viņam atdevis labo omu.

Maziem malciņiem sūkdams viskiju, prātoju, ka majoram Buliva- nam tiešām piemīt zināma neatvairāma pievilcība. Viņš reprezentēja elegantas patriciešu dzimtas pārstāvi, runāja skaistā Šekspīra aktiera balsī, uzvedās nevainojami un apbūra visus ar savu personību. Kad vien viņam ienāca prātā bilst man kādu draudzīgu vārdu, es neviļus jutos pagodināts, kaut arī zināju, ka strādāju viņam par velti.

Viņam piederēja jauka, maza ferma, tvīdā tērpusies sieva un pāris meitu,'kam savukārt piederēja poniji un kas bija aktīvas palīdzes medībās. Viņa saimniecībā viss bija glīts un sakārtots, bet viņš nekad nevienam nemaksāja.

Šai apvidū viņš dzīvoja gadus trīs, un, kad tikko bija ieradies, šejienes tirgotāji, viņa fasādes apmulsināti, gandrīz vai saplūcās, katrs gribēdams iemantot viņu par savu pircēju. Tas bija klients īsti pēc tirgotāju prāta, jo mantotu bagātību Darovbijā turēja augstā cicņā. Gluži pretēji skotu paražām, šeit cilvēku, kas pats ticis pie turības, uzlūkoja ar dziļām aizdomām, un neko nebija tik grūti pārvarēt kā čukstus izplatīto novērtējumu: «Kad viņš te ieradās, viņam nebija nekā.»

Protams, kad zvīņas no acīm nokrita, tirgotāji sāka pretoties, bet bez jebkāda efekta. Vietējās garāžas īpašnieks reiz apķīlāja majora mūžveco rolsroisu un kādu laiciņu konsekventi turējās pie sava, taču beidzot majoram tomēr izdevās to atdabūt. Vienīgi ar tālruni viņam neveicās — viņējais pastāvīgi stāvēja noslēgts, likās, ka pasta priekšnieks ir viens no tiem nedaudzajiem, kas pret viņa šarmu bija imūns.

Tomēr pat visgudrākajam no gudrajiem laime reiz beidz smaidīt. Viendien, braukdams cauri otrai tuvējai tirgus pilsētiņai Holertonai, kas atradās jūdzes desmit no mums, ievēroju Bulivana meitenes, kas ar lieliem groziem rokā staigāja, rosīgi iepirkdamās. Izskatījās, ka majors bijis spiests izmest savus tīklus tālākos ūdeņos, un toreiz man ienāca prātā — diezin, vai viņš drīzumā neposīsies projām. Un pēc dažām nedēļām viņš tiešām nozuda, daudzus atstādams laizām vātis. Nezinu, vai pirms aizbraukšanas viņš parādu kādam samaksāja, vismaz Zigfrīds nedabūja nenieka.

Pat pēc majora pazušanas Zigfrīds uz viņu ļaunu prātu neturēja, bet ieskatīja par labāku nosaukt majoru par unikālu fenomenu, par izraudzītā dzīves stila meistaru..— Galu galā, Džeims, — viņš man reiz sacīja, — atmetot pie malas ētiskus apsvērumus, cilvēks, kas pie Darovbijas friziera spēj iekrāt piecdesmit mārciņu parādu par skūšanu un matu griešanu, ir pelnījis zināmu cieņu.

Zigfrīda attieksme pret parādniekiem bija apbrīnojami mainīga. Dažkārt viņš neganti saniknojās, kolīdz šo cilvēku vārdus pieminēja vien, totjes lāgiem runāja par tiem ar īgnu labvēlību. Bieži viņš mēdza teikt — ja kādreiz rīkotu kokteiļu vakaru saviem klientiem, tad vispirmām kārtām vajadzētu uzaicināt nemaksātājus, jo tie visi esot burvīgi ļautiņi.

Tomēr viņš pret tiem nesaudzīgi karoja ar draudu vēstulēm pēc paša izgudrotas gradācijas, ko dēvēja par LNA sistēmu (laipni, nekaunīgi, piedraudot ar advokātu) un pats taisvēti ticēja. Ar skumjām jāatzīst,Jca sistēma bija visai neiedarbīga īsti smagos gadījumos — ar nemaksātājiem, kas jau bija pieraduši ar rīta pastu saņemt draudu vēstules. Šie cilvēki nožāvājās, lasīdami laipnos atgādinājumus un nekaunīgos draudus, un nelikās ne zinis par brīdinājumu, ka tiks iesaistīts advokāts, jo no pieredzes zināja, ka Zigfrīds allaž izvairījās saukt kādu pie atbildības pēc likuma burta.

Kad LNA sistēma panākumus nedeva, Zigfrīds gribēja īstenot dažas citas visai neparastas idejas, kā iekasēt savu sūri grūti nopelnīto naudiņu. Piemēram, paņēmienu, ko viņš bija nodomājis likt lietā pret Denisu Pretu. Dcniss bija omulīgs, apaļīgs vīriņš, ārkārtīgi augstās domās par sevi, kas galvenokārt izpaudās viņa piecas pēdas un trīs collas garā auguma lepnajā stājā. Visu laiku viņš it kā tiecās augšup: krūtis stalti izriestas, resnais, apaļais dibens atšauts izaicinošā leņķī.

Dcniss veterinārārstam bija parādā lielu summu un pirms pusotra gada saņēmis pilnu LNA sistēmas bateriju. Tas viņu'bija piespiedis šķirties no piecām mārciņām «kopējā rēķinā», bet pēc tam vairs nekas uz priekšu nekustēja. Zigfrīds bija pilnā neziņā, ko darīt, jo nepavisam nevēlējās izturēties rupji pret tik jauku, viesmīlīgu cilvēku

Deniss vienmēr smējās vai bija gatavs smiekličm. Atceros kādu reizi, kad mums viņa fermā vajadzēja anestezēt govi, iai izopcrUu audzēju tai starp nagiem. Uz operāciju mēs ar Zigfrīdu braucām abi un pa ceļam bijām runājuši par kaut kosmieklīgu. Izkāpjot no mašīnas, abi vēl sirsnīgi smējāmies, un tieši šinī brīdī atvērās mājas durvis un iznāca Deniss.

Atradāmies pagalma otrā pusē, droši vien savus jardus trīsdesmit no mājas. Deniss nekādā ziņā nevarēja būt dzirdējis mūsu sarunu, bet, ieraudzījis mūs smejamies, vinšatmeta galvu un laida vaļāskaļu smējienu. Nākdams pāri pagalmam, viņi tā kratījās smieklos, ka mēs nobijāmies,vai tikai neapvelsies. Pienācis pie mums, viņš slaucīja asaras.

Pēc darba viņš vienmēr uzaicināja nogaršot misis Prctas cepeti. Ja ieradāmies aukstā laikā, visnotaļ bija sagatavots termoss ar karstu kafiju, turklāt viņam piemita ieradums vispirms iešaut tasē krietnu šļācienu ruma un tikai tad liet kafiju.

— Nevar tādu cilvēku saukt pie tiesas, — Zigfrīds sūkstījās, — tomēr kaut kāds līdzeklis jāatrod, lai viņš parādu samaksātu. — Brīdi apcerīgi vēries griestos, viņš iesita ar dūri pa plaukstu.

—   Man liekas, esmu izdomājis, Džeims! Zināt, varbūt Denisam vienkārši neienāk prātā, ka jāsamaksā rēķini. Tāpēc ievilkšu viņu tādā vidē, kur viņam gribot negribot vajadzēs to atcerēties. Rēķini nupat kā izsūtīti, un es iekārtošu satikšanos ar viņu tirgus dienā šeit. Teikšu, ka gribu ar viņu aprunāties par mastītu, kas viņam patlaban ir problēma. Viņš ieradīsies tieši tad, kad te būs pilns ar fermeriem, kas maksās rēķinus, un es tīšām atstāšu viņu uz kādu pusstundu ar tiem kopā. Esmu pārliecināts, ka tas viņam'palīdzēs nākt uz pareizām domām.

Mani tomēr neviļus māca šaubas. Pazinu Zigfrīdu pietiekami ilgi, lai zinātu, ka dažkārt viņa idejtis patiesi ir spožas, bet dažkārt pilnīgi jukušas; un ideju viņam bija tik daudz, un tās plūda tādām nemitīgām straumēm, ka man lāgiem nācās gaužām grūti tās citu no citas atšķirt. Šoreiz izgudrojums man likās līdzīgs nostāstam par ārstu, kas atgrieza ūdenskrānu ar pilnu jaudu, lai rosinātu pacientu, kam bija aizture, urinēt pudelē.

Varēja; protams, gadīties, ka nodoms izdodas — iespējams, ka daudzās čeku grāmatiņas, monētu šķindoņa un banknošu čaukstēšana atmodinās Denisa apziņas dzīlēs iesērējušo parādu aku un no tās izšļāks spēcīgs avots; tomēr es par to visu šaubījos.

Šaubas laikam atspoguļojās arī manā sejā, jo Zigfrīds pasmējās un uzsita man pa plecu.

—   Kāpēc jūs izskatāties tik noraizējies, Džeims? Mēģināts nav zaudēts. Gan redzēsiet, ka izdosies. Pagaidiet vien.

, Norunātās tirgus dienas pēcpusdienā, stāvēdams pie loga, redzēju Denisu nākam uz mūsu māju. Ielā mudžēt mudžēja tirdzinieki, bet Deniss bija viegli ieraugāms. Zods izslicts augšup, uz visām pusēm vērsti smaidīgi skatieni,-ik solis veidojās, viņam pastiepjoties uz pirkstgaliem — tiešām nācējs, kas ieraugāms jau pa gabalu. Ielaidu viņu pa parādes durvīm; kārtīgā sporta fcikete bija savilkusies šķērs- krokā virs apaļās pēcpuses.

Zigfrīds nosēdināja viņu stratēģiski pareizi izraudzītā vietā pie mis Hārbotlas elkoņa, pavērdams viņam neierobežotu skatu uz rakstāmgaldu. Tad viņš atvainojās, teikdams, ka operāciju istabā atvests suns, kas jāizmeklē. Es paliku kancelejā, lai atbildētu uz klientu jautājumiem un vērotu, kā viss norisēs. ligi man nevajadzēja gaidīt. Fermeri sāka nākt cits aiz cita un vilka ārā no kabatām čeku grāmatiņas. Daži pacietīgi stāvēja pie rakstāmgalda, citi, gaidīdami savu kārtu, sasēda uz krēsliem gar sienu.

Bija tipiska rēķinu maksāšanas diena ar parastajām vaimanām. Vispopulārākais bija iebildums, ka misters Farnons «pārccntics rakstīdams»; daudzi kaulējās, vai nevarot «kādu mazumiņu atlaist». Mis Hārbotla šai ziņā izturējās ļoti diskrēti un, ja dzīvnieks bija. nobeidzies, pieļāva zināmu atlaidi.'

Gadījās viens fermeris, kas neparko negribēja samierināties. Viņš uzstājīgi pieprasīja atlaidi, un mis Hārbotla uzmeta viņam dzedru skatienu.

—   Mister Brevis, — viņa sacīja, — šis rēķins ir vecāks par gadu. Īstenībā jums vajadzētu maksāt mums procentus. Atlaide pieļaujama vienīgi gadījumos, kad rēķins tiek laikā samaksāts. Gaužām slikti, ka esat ļāvis tam tik ilgi iestāvēties.

Deniss sēdēja, stalti izslējies, rokas uz ceļiem salicis, un acīmredzot piekrita katram vārdam. Viņš nosodot savilka lūpas, raugoties uz fermeri, un ar dziļu sašutumu'vaigā uzmeta skatienu, arī man.

Sarunas ritēja dažādi. Viens salīcis vecs vīrs, kas bija saņēmis laipno atgādinājumu, vienā gabalā ņēmās atvainoties.

—    Piedodiet, ka vairākus mēnešus neesmu maksājis. Dakteri vienmēr tik punktīgi ir klāt, tālab es domāju, ka nav godīgi tik ilgi likt viņiem gaidīt uz naudu.

Redzēju, ka Deniss pilnā mērā ir vienisprātis ar šo jūtu izpausmi. Viņš dedzīgi locīja galvu un labestīgi uzsmaidīja vecajam vīram.

Cits, skarba izskata fermeris, gāja projām, nepaņēmis kvīti, bet mis Hārbotla pasauca viņu atpakaļ.

— Labāk paņemiet, citādi mēs vēl sadomāsim un pieprasīsim jums naudu otrreiz, — viņa sacīja, laikam pūlēdamās it kā pajokot.

Vīrs, roku uz durvju kliņķa uzlicis, apstājās. — Teikšu jums tikai to, cienītā, jūs varat būt sasodīti laimīga, ka dabūjāt naudu vienreiz, par otru reizi ij nesapņojiet.

Deniss visam dzīvoja līdzi. Viņš intensīvi vēroja, kā fermeri atvēra čeku grāmatiņas, lai mis Hārbotla ieraksta summu (viņi nekad nerakstīja paši), tad lēni un ar pūlēm parakstījās. Viņš kā' apburts noraudzījās uz kārtīgajām naudas paciņām, kas nozuda rakstāmgalda atvilktnē, un es atļāvos īsas provokatīvas piezīmes, piemēram. — Labi gan, ka naudiņa ienāk. Bez tās mēs nekur netiktu, vai ne?

Rinda kļuva retāka, un dažbrīd mēs paši vien palikām Istabā. Tad sarunājāmies par šo un par to — par laiku, par Denisa lopiem, par politisko situāciju. Beidzot atgriezās Zigfrīds, un es gāju projām, lai dotos apgaitā.

Kad pārbraucu mājās, Zigfrīds sēdēja un Cda vakariņas. Man traki kārojās dzirdēt, kā izdevies viņa plāns, bet viņš bija visai atturīgs. Pēdīgi vairs ncspCja nociesties.

— Nu, kā izgāja? — es jautāju.

Zigffīds uzdūra bifšteka gabaliņu uz dakšiņas un apzieda to ar sinepēm. — Kas izgāja?.

— Nu — ar Dcnisu. Kā sarunājāt?

— Pavisam labi. Ļoti pamatīgi pārspriedām viņa mastīta problēmu. Otrdien aizbraukšu turp un visām govīm iekaisušajos tesmeņos ic- šļircināšu akriflavīna šķīdumu. Tas ir jauns preparāts, stāsta, ka esot ļoti labs.

—  Jūs zināt gan, ko es gribu dzirdēt. Vai viņš izrādīja jel kādas zīmes, ka samaksās rēķinu?

Zigfrīds pāris mirkļu intensīvi košļāja kumosu, pirms to norija.

—  Nē, ne mazākās zīmes. — Viņš nolika nazi un dakšiņu, un viņa sejā iegūla smags nogurums. — No mana plāna nekas neiznāca.

—   Nu, par to nekas. Kā jūs teicāt: mēģināts nav pazaudēts. — Mirkli vilcinājies, es piebildu: — Ir vēl kas cits, Zigfrīd. Jūs droši vien dusmosieties uz mani. Zinu, jūs vienmēr esat teicis, lai nekādas zāles nedodu tiem, kas nemaksā, bet viņš no manis izdicdeieja divas pudeles zāļu pret drudzi. Pats nezinu, kas man bija uznācis.

—  Ak izdiedelēja gan? — Zigfrīds kādu sekundi vērās tālumā, tad gurdi pasmaidīja. — Nedomājiet vairs par to. No manis viņš izspieda sešas kārbas pulvera pret vēdergraizēm.

25. nodala

Viens klients mums bija, ko mēs noteikti neaicinātu uz parādnieku kokteiļballi., Tas bija Horass Damblbijs, miesnieks no Oldgrūvas. Parādnieku vidū viņš bija pats pārākais, bet viņam nepiemita ne mazākā pievilcība.

Viņa skārnis atradās gleznainā Oldgrūvas ciema galvenajā ielā, un pircēju viņam netrūka, tomēr galvenos darījumus viņš kārtoja apkārtējos mazākajos ciemos un apriņķa viensētās. Skārnī parasti darbojās miesnieka sieva un meita, kamēr misters Damblbijs braukāja apkārt. Bieži redzēju viņa zilo furgonu stāvam ar atvērtām durvīm un kādu fermera sievu gaidām, kamēr viņš izcirtīs gaļu, ar visu lielo, bezveidīgo augumu nolīcis pār bluķi. Dažkārt viņš pacēla galvu un uz mirkli parādījās liela bladhaunda fizionomija ar melanholiskām acīm.

Misteram Damblbijam pašam piederēja kaut kas līdzīgs nelielai fermai. Viņš pārdeva pienu no sešām govīm, ko turēja kārtīgā kūtī aiz skārņa, bez tam viņš baroja dažus bullīšus un cūkas, kas vēlāk desu, pastētes, bifšteku un karbonādes veida parādījās viņa veikala skatlogā. Tātad misteru Damblbiju varēja uzskatīt par krietni pārtikušu, un klīda valodas, ka viņam piederot arī zemes gabali.

Visiem negribīgajiem maksātājiem piemita viena kopīga īpašība — veterinārārstos viņi necieta gausumu. Tiklīdz viņiem kaut kas atgadījās, palīdzība nedrīkstēja ne mirkli kavēties. «Vai brauksiet tūliņ?», «Pēc cik ilga laika ieradīsieties?», «Netieciet man ilgi gaidīt!», «Brauciet nekavējoties!» Es tādās reizēs uztraucos, redzēdams dzīslas Zigfrīda pierē piepampstam un ap telefona klausuli apkļauto pirkstu kauliņus nobālējam.

Vienā šādā sarunā ar misteru Damblbiju kādā svētdienas vakarā pulksten desmitos, viņam uznāca dusmu lēkme un viņš izgāza pār miesnieku visu UNA vārdnīcu. Miesnieka maks no tā neatvērās, bet saruna pārāk ievainoja viņa jūtas. Viņš acīmredzot uzskatīja sevi par cilvēku, kam nodarīts pāri. Kopš tās reizes viņš, tiklīdz es pagadījos kaut kur viņa furgona tuvumā, lēnām pagriezās un blenza uz mani, kamēr vien varēja mani saredzēt. Un dīvaini — man gadījās viņu sastapt arvien biežāk, līdz tas kļuva gluži neciešami.

Bet īstenībā bija vēl ļaunāk. Mēs ar Tristanu bieži iegriezāmies Oldgrūvas krodziņā, kur bārā bija ļoti omulīgi un alus tika iemērots atbilstoši Tristana stingri ierobežotajiem līdzekļiem. Agrāk nekad netiku pievērsis uzmanību misteram Dambibijam, kaut gan viņš vienmēr sēdēja vienā noteiktā kaktā, bet nu ikreiz, kā vien viņš pacēla galvu, sērīgās acis nopēlumā kavējās pie manis. Centos viņu neievērot un klausīties Tristana stāstos no kalendāra lapiņām, tomēr visu iaiku jutu man pievērsto miesnieka skatienu. Mani smiekli noslāpa un es sāku nemierīgi raudzīties visapkārt. Lieliskais porteralus man mutē saskāba par etiķi.

Mēgipādams no tā izvairīties, negāju vairs bāra, bet apmelos «smalkajā galā», un Tristans, izrādīdams patiesu dvēseles cēlumu, nāca man līdzi vidē, kas nebija viņa ierastā vide; ar paklājiem uz grīdas, ar cilvēkiem, kas, sēžot pie maziem, lakotiem galdiņiem, dzēra džinu un kur gandrīz vai neredzēja cilājam alus pintes. Taču arī šis upuris bija velts, jo misters Damblbijs bārā pārsēdās tā, ka varēja pa dzērienu pasniedzamo lūciņu ieskatīties otrā telpā. Tur pavadītie brīži kļuva baismīgi. Es sāku* sev likties kā cilvēks, kas izmisīgi pūlas kaut ko aizmirst. Bet tik un tā — !ai dzēru alu cik dzerdams, lai smējos, runāju vai pat dziedāju, viena daļa mani saspringti gaidīja mirkli, kad es neizbēgami palūkošos apkārt. Un, tiklīdz palūkojos, lielais, sērīgais ģīmis, turklāt lūciņas koka ietvarā, šķita vēl briesmīgāks. Ļumīgie vaigi, trīskāršais zods, lielās, drūmās acis — tas viss šaurajā atvērt nē kroga sienā izskatījās drausmīgi palielināts.

Nekas nelīdzēja, uz turieni vairs nevarēja iet. Tas bija gaužām skumji, jo Tristans gluži liriski apjūsmoja kaut kādu vienreizīgu smalku riekstu garšu, ko viņš bija atklājis šā krodziņa porteralū. Bet es te vairs nejutu nekāda jaukuma; es gluži vienkārši nespCju paciest mistera Damblbija tuvumu.

Tā nu es tiešām darīju visu, lai nebūtu par šo kungu jādomā, bet viņš atgriezās manā apziņā tad, kad vienu rītu pulksten trijos tālruni izdzirdu viņa balsi. Tā pati vaina, kas gandrīz vienmēr, kad aparāts pie gultas eksplodēja ausī tik agrā rīta stundā — jāsaņem teļš.

Mistera Damblbija zvans nebija nekāds izņēmums, tikās runāšana bija kategoriskāka, nekā varēja gaidīt. Ne jausmas no atvainošanās par traucēšanu tik agrā stundā, kā to būtu darījuši vairums fermeru. Es teicu, ka tūliņ izbraukšu, bet ar to nepietika — viņš gribēja precīzi minūtēs zināt, kad ieradīšos. Miegainā noskaņā ļāvos kārdinājumam paironizēt un sāku sīki jo sīki uzskaitīt, cik minūšu tērēšu, lai uzceltos, cik, lai apģērbtos, cik ilgi kāpšu lejā pa trepēm, iešu pēc mašīnas utt., bet bīstos, ka viņam tas siepīeiēca.

Kad iebraucu aizmigušajā ciemā, skārņa logā spīdēja gaisma. Misters Damblbijs gandrīz rikšiem iztecēja ārā un sāka drasēt pa ielu šurp un turp, visu laiku kaut komurmulēdams, kamēr es no bagāžnieka izkravāju virves un instrumentus. Vsren nepacietīgs, — es nodomāju, — kaut arī vairāk nekā gadu nav samaksājis rēķinu.

Lai nokļūtu kūtī mājas aizmugurē, mums vajadzēja iet cauri skārnim. Mana paciente bija liela, trekna, balta govs, kas, likās, nemaz nebija par radušos situāciju satraukta. Ik pa brīdim tā pastiepās, izstumdama par pāris collu tiesu divas teļa kājas. Uzmetu kājeiēm vērīgu skatienu — ar šo pirrno acu uzmetienu veterinārārsts novērtē, cik grūts būs darbs. Ja divas pamatīgas kājas rēgojas ārā no sīkas pirmpiena teles, man vienmēr apdžiest smaids. Šīs kājcles, kaut ari paprāvas, šķita pareizā vietā, arī māte izskatījās pietiekami ietilpīga. Nesapratu, kas īsti traucē atnešanās dabisko norisi.

—  Es iebāzu roku, — sacīja misters Dambibijs. — Galva ir, bet nevaru tp iegrozīt. Tās kājas velku jau pusstundu.

Kamēr ģērbos nost līdz vidum (tērpties teļa saņemšanai kombinezonā tolaik tika uzskatīts par bērnišķīgu muļķošanos), apsvēru, ka viss varēja būt daudz ļaunāk. Citas kūtis', kur man nācās saņemt teļus, bija primitīvas, tur zēgelēja visi vēji, šī turpretī bija moderna celt ne,' un sešas govis rūpējās par centrālapkuri. Bez tam gaismu deva elektrība, nevis aizkvēpuši pet rolejas lampa.

Kad biju ieziepējis un nodezinficējis roku un pirmoreiz izlūkojis situāciju, man vairs nebija grūti noteikt sarežģījumu cēloni.

Galva tiešām bija, divas kājas arj, bet tās nepiederēja vienam un tam pašam teļam.

—  Dvīņi, — es sacīju. — Tās, ko jūs vilkāt, ir pakaļkājas. Ačgārnā guļa.

— Pakaļa pa priekšu, jūs sakāt?

—  Jā, ja jums tā labāk patīk. Un teļam, kas nāk pareizi, abas kājas piespiestas pie sāniem. Man viņš jāaizspiež atpakaļ vietā un vispirms jādabū ārā otrs.

Sapratu, ka būs krietna spiešana. Vispār man patīk saņemt dvīņus, telēni tad parasti ir ļoti mazi, bet šie likās būt prāvi makāni, Piespiedu plaukstu pie purniņa, kas atradās ejā, tas sarāvās, sakustējās mēle, tātad teliņš dzīvs. Sāku spiest to atpakaļ dzemdē, vienlaikus prātodams, diezin, kosīkais par to domā. Viņš jau gandrīzbija ticis plašajā pasaulē, nāsis atradās tikai dažas collas n'o āra gaisa, bet nu tika spiests atpakaļ sākotnē.

Arī govij mana ideja laikam sevišķi nepatika, un viņa sāka spēcīgi dzīties, lai manu nodomu izjauktu. Tas viņai arī diezgan labi izdevās, jo govs ir daudz spēcīgāka par cilvēku, bet es neatlaidu roku no teļa, un, kaut arī kairs grūdiens atstūma mani atpakaļ, es spiedu, kamēr izdevās teļu aizspiest līdz iegurnim.

Pagriezies pret misteru Damblbiju, es noelsos:

— Esmu aizstūmis galvu no ejas. Pieturiet šīs kājas un velciet otru teļu ārā. ,

Miesnieks smagiem soļiem piestampājās klāt, un katra lielā, gaļīgā roka satvēra vienu teļa kāju. Tad viņš.aizvēra acis, izvaikstīja ģīmi un, piepūlē stenēdams, izlikās velkam. Teļš nepakustējās ne par collas tiesu, un man pavisam sašļuka dūša. Misters Damblbijs tātad bija no stenētajiem. (Sis apzīmējums radās no tās reizes, kad Zigfrīds un viens fermeris, teļu saņemot, bija katrs vilkuši vienu kāju, un fermeris, it kā aiz grūtuma' stenēdams, nebija ne diusciņ papūlējies, Zigfrīds sacījis: «Norunāsim labāk tā: jūs velciet, bet es stenēšu.»)

Bija skaidrs, ka no lielā miesnieka man palīga nebūs, un es nolēmu riskēt pats. Varbūt laimēsies. Palaidu purniņu vaļā un ātri sagrābu otra teļa kājas, bet govs bija ātrāka par mani. Es tikko paguvu satvert gļotainās teļa kājas, kad viņa ar vienu pamatīgu grūdienu atstūma otru teļu atpakaļ ejā. Atrados turpat, kur sākumā.

Vēlreiz atspiedu plaukstu pret slapjo purniņu un sāku grūto darbu no jauna. Kamēr es tā cīnījos pret govs dzīšanās'grūdieniem, atcerējos, ka ir četri no rīta, kad neviens cilvēks nejūtas sevišķi spēcīgs. Kad biju teļu laimīgi aizdabūjis atpakaļ līdz iegurnim, jutu, ka mācas virsū drausmīgs nespēks, un man likās, ka no pleca līdz plaukstai man rokā vairs nav neviena kaula.

Šoreiz man vajadzēja vairākas sekundes, līdz atguvu elpu, iekams mēģināju satvert pirmā teļa kājas, taču nekas neiznāca. Govs ar laika ziņā brīnišķīgi notēmētu dzīšanās kustību visu izjauca. Nu jau trešoreiz teļa galva cieši aizsprostoja eju.

Man beidzot pietika. Un jādomā, arī mazulis būs piekusis no nemitīgas šurp un turp stumdīšanas. Es drebinādamies izgāju cauri saltajam, tukšajam skārnim uz ielas un sameklēju mašīnā līdzekli lokālajai anestēzijai. Astoņi kubikcentimetri epidurālajā laukā, un govs, kad dzemde bija kļuvusi nejūtīga, pilnīgi zaudēja interesi par to, kas ap viņu notiek. Viņ'a mierīgi noplūca sauju redelēs sabāztā siena un izklaidīgi sāka to gremot.

No šī brīža rīkojos pa govs iekšām ka pa pasta somu; ja es kaut ko kaut kur aizstūmu, tur tas arī palika, nevis slīdēja atpakaļ piemanis. Vienīgo kavēkli radīja tas, ka nebija vairs nevienas dzemdes kontrakcijas, kas man palīdzētu. Nu atlika tikai vilkt. Satvēru vienu kāju un piespiedu misteru Damhlbiju, mokas vaidot, ķerties pie otras, un telēns ar ačgārno guļu drīz vien bija lauka. Tas bija savilcis plaušās labu daļu augļa ūderfs', bet es paturēju to ar galvu uz leju, kamēr tas visu izsprauslāja. Kad noiiku viņu zemē, viņš dūšīgi noskurināja galvu un mēģināja apsēsties.

Nu man vajadzēja meklēt rokā savu veco draugu — otru teļu. Gulēdams krietni tālu no izejas, tas laikam turēja ļaunu prātu. Kad beidzot izvilku to ārā, tasšņākuļoja un spērās. Un es nebūtu drīkstējis apvainoties, ja tas pēkšņi ieteiktos: «Ak tad beidzot apdomājies gan!»

Slaucīdamies dvielī, ar prieku, ko šādās reizēs vienmēr izjutu, noraudzījos abos mazajos, slapjajos radījumos, ko misters Damblbijs berza ar salmu vīšķi.

— Priekš dvīņiem itin prāvi, — miesnieks nomurdēja.

Pat tik pieticīga atzinība mani pārsteidza, un man likās, ka mazliet jāpiepalīdz viņam.

—  Jā, divi lieliski telēni. Ja dvīņi dzimstot tā sajaukušies, tic bieži vien piedzimst nedzīvi — labigana ka mums šoreiz izdevās tos saglābt. — Mirkli klusējis, piebildu: — Siticm teļiem būs laba ccna.

Misters Damblbijs neatbildēja, un es nemācēju teikt, vai bulta mērķi sasniegusi.

Apģērbos, savācu savas mantas un izgāju viņam nopakaļ ārā no kūts tukšajā veikala, garām vēršgaļas mīkstumiem,'zarnu bļodām un vakar taisītu desu kalniem. Pie ārdurvīm miesnieks apstājās un mirkli palika it kā neziņāstāvam. Šķita, ka viņš kaut ko intensīvi domā. Tad pievērsās man.

— Vai jūs negribētu dažas desiņas?

Es biju gandrīz mēms aiz pārsteiguma. — Jā, pateicos, ļoti labprāt. — Nespēju tara noticēt, taču laikam biju tomēr aizkustinājis veča sirdi.

Viņš aizgāja, nogrieza no desiņu virtenes apmēram mārciņas tiesu un, ietinis tās pergamenta papīrā, pasniedza sainīti man.

Noskatījos uz sainīti, juzdams rokā vēso smagumu, Joprojām nespēju tam noticēt. Tad man prāta iešāvās nelietīga doma. Zinu, ka tas nebija godīgi — nabaga miesnieks nebija apveltīts ar cildenu dāsnumu, bet kaut kāds nešķīstenis manl-urdīja veco pārbaudīt. Iebāzu roku bikšu kabatā, pašķindināju metālnaudu un paskatījos viņam acīs.

— Paldies, un cik jāmaksā? — es apjautājos.

Mistera Damblbija lielais rumpis pēkšņi sastinga un mirkli palika pilnīgā nekustībā. Man pievērstais ģīmis bija absolūti neizteiksmīgs; tikai viens muskulītis, kas raustījās vaigā, un acīs lēnām kāpjošās mokas, liecināja, cik drausmīga iekšēja cīņa patlaban plosās lielajā tēvainī. Kad viņš ierunājās, balss skanēja aizsmakušā čukstā, it kā vārdus izteikt viņu spiestu kāda vara, ko viņš nespēj kontrolēt:

— Divi šiliņi un seši pensi, — viņš sacīja.

26. nodaļa

Tas man bija kaut kas jauns un nepiedzīvots — stāvēt ārā pie slimnīcas un gaidīt, kad māsiņas, darbu pabeigušas, nāks ārā, bet Tristanam sen pierasts numurs, jo viņš to darīja vairākus vakarus nedēļā. Viņa pieredze izpaudās dažādi, taču galvenokārt gudrajā pozīcijas izvelē, proti, tumšā stūrī pie gāzes sabiedrības kantora ieejas ap to vietu, kur izbeidzās ielas apgaismes spuldzes gaismas loks. No turienes viņš skaidri varēja pārredzēt ccļu pie ieejas slimjjīcā un garo, balto gaiteni, kas veda uz māsu mitekli. Otra priekšrocība bija tāda, ka Tristans paliktu neredzams un drošībā, ja garām gadītos iet Zigfrīdam.

Pusastoņos viņš man piebikstīja. No slimnīcas bija iznākušas divas meitenes; nokāpušas pa pakāpieniem, tās gaidot palika uz ielas slāvam. Tristans uzmanīgi pavērās uz abām pusēm, tad paņēma mani 7.cm rokas.

—  Nāc, pžim, tur viņas ir. Konija ir tā pa kreisi — ar vara krāsas matiem — jauka skuķenīte.

Aizgājām turp, un Tristans ar viņam piemītošo šarmu stādīja mani priekšā. Man nācās atzīt — ja šis'vakars tiešām bija noorganizēts terapeitiskā nolūkā, es jau tagad sāku justies labāk. Kaut kādi dziedinātāji spēki jautās manierē, kā abas glītās meitenes skatījās uz mani pavērtām lūpām un mirdzošām acīm, it kā es būlu īstā atbilde uz visām lūgsnām, ko viņas savā mūžā skaitījušas.

Viņas bija apbrīnojami līdzīgas, atšķiramas vienīgi pēc matu krāsas. Brendai bija ļoti tumši mati, bet Konijas galva ugunīgi liesmoja gaismā no spuldzes pie slimnīcas durvīm. Abas izskatījās ziedoši veselīgas — svaigas sejas, balti zobi, dzirkstošas acis un vēl kaut kas nepārprotami saredzams — spēcīga vēlēšanās patikt.

Tristans ar cēlu žestu pavēra mašīnas durtiņas.

— Uzmanies ar viņu, Konij, viņš izskatās kluss, bet ir gatavais velns ar sieviešiem. Tuvu un tālu pazīstams donžuāns.

Meitenes ķiķināja un nopētīja mani ar vēl lielāku interesi. Tristans iemetās vadītāja sēdeklī, un mēs aizlaidām ar tādu ātrumu, ka viegli varētu vai sprandu nolauzt.

Kamēr mašīnas logiem garām skrēja tumšie lauki, es atlaidos kaktā un klausījos Tristanā, kas bija pārgalvīgā omā; varbūt viņš no visas sirds pūlējās mani uzjautrināt, varbūt patiešām tā jutās, bet valoda viņam bez mitas burbuļoja kā strautiņš, Meitenes bija ideāla auditorija, jo sajūsmā smējās par visu, ko vien viņš sacīja, Jutu, ka Konija smiedamās atbalstāsprct mani. Viņa bija piesēdusies man ļoti tuvu,otrā pusē viņai palika liels gabals tukša sēdekļa. Kādā asā pagriezienā mazā mašīni'ņa sasvērās un piesvieda viņu man vēl tuvāk, un viņa gluži dabiskā veidā palika sēžam ar galvu man uz pleca. Jutu pie vaiga pieskārāmies viņas matus. Viņa nebija stipri sasmaržojusies, no viņas dvesmoja tīra ziepju un antiseptikas smarža. Mans prāts atgriezās pie Helēnes; pēdējās dienās nebiju daudz par viņu domājis. Biju sevi piespiedis atvairīt katru domu parviņu, tiklīdz tā modās. Un tagad tas jau izdevās diezgan viegli. Vienalga — tas beidzies, nemaz nepaguvis iesākties.

Apliku roku Konijai ap vidu, un viņa pavērsa seju pret mani. Lai notiek, nodomāju, viņu noskūpstīdams. Tristana balss priekšējā sēdeklī dziedāt dziedāja'. Brenda ķiķināja, vecā mašīna grabēdama un palēkdamās traucās pa nelīdzeno ceļu..

Pēdīgi nokļuvām Poultonā, ciemā kāda ceļa malā, kurš neveda nekurp. Ciema vienīgā iela nevīžīgi rausās augšup pa nogāzi līdz plakankalnei, kur zālienā pacēlās vientuļš senlaicīgs akmens krusts un stāvs paugurs, uz kura bija uzcelta kluba ēka.

Tur notika deju sarīkojumi, bet Tristanam vispirms bija citi plāni.

— Tc ir viens jauks mazs krodziņš. Aiziesim vispirms turp iedzert pa malkam uz labu garastāvokli. — Mēs izkāpām no mašīnas, un Tristans mūs ieveda zemā mūra celtnē.

Nekā sevišķa krodziņā nebija — tā bija liela, četrstūraina, izbalsināta telpa ar'melnu pavardu, kur sprēgāja gaiša uguns, un iepretī pavardam garš sols ar augstu atzveltni. Virs pavarda stiepās viena milzīga sija, garos gados izkaltusi mezglaina un čokuraina, dūmu nokvēpināta gluži melna.

Mēs tūliņ steidzāmies apsēsties uz sola, izjuzdami to kā tīkamu aizsegu pret āra saltumu. Bijām krodziņā vienīgie apmeklētāji.

Ienāca krodzinieks. Viņš bija mājas drēbēs — izmeties svītrainā kreklā bez apkaklītes un biksēs, ko saturēja bikšturi un ap vidu vēl nostiprināja plata ādas josta. Ieraugot Tristanu, viņa jautrā, apaļā seja iestarojās.

— Sveiks, mister Farnon, vai jums klājas labi?

— Labāk nekā jebkad, mister Pīkok, un jums?

— Itin brangi, ser, itin brangi. Nevar sūdzēties. Un es, šķiet, pazīstu arī otru kungu. Jūs esat bijis pie manis, vai ne?

Nu es atcerējos. Kādu dienu pēc vakcinēšanas Poultonas apkaimē biju iegriezies šeit paēst, nosalis un puslīdz badā pamiris pēc garajām stundām, ko biju kalnu tīrelī nocīnījics ar jaunlopiem. Krodzinieks mani uzņēma neccremoniāli, tūdaļ sākdams uz vecā, melnā pavarda rīkoties ar pannu, kamēr es sēdēju, noraudzīdamies viņa mugurā, bikšturos un spožajā ādas siksnā. Maltītes klājiens aizņēma visu apaļo ozolkoka galdu pie pavarda — galdā tika celta bieza šķēle mājās kūpināta šķiņķa, kas liecās pāri šķīvja malām, šķēles vidū divas ceptas olas, svaigs pašceptas maizes klaips ar lajā iedurtu nazi, trauks ar lauku sviestu, ievārījums, liela tējkanna un vesels ritulis Venslijdcilas siera astoņpadsmit collu augstumā.

Atceros, ka ēdu ilgi un negausīgi, beigās tiesādams šķēli pēc šķēles valgā, smaržīgā siera. Par lielisko maltīti bija jāsamaksā puskrona.

— Jā, mister Pīkok, esmu šeil bijis, un, ja kādreiz nāksies cicst badu neapdzīvotā salā, atcerēšos brīnišķīgo maltīti, ko jūs man pasniedzāt.

Krodzinieks paraustīja plecus.

—   Nebija jau nekas liels, ser. Parasts ēdiens. - Tomēr viņš izskatījās iepriecināts.

—   Redz, cik jauki, — Tristans mūs nepacietīgi pārtrauca. — Bet šoreiz neesam nākuši ēst, atnācām iedzert, un misteram Pīkokam ir vislabākais alus Jorkšīrā. Man gribētos dzirdēt tavas domas par to, Džim. Vai būsiet tik laipns un atnesīsiet mums divas pintes un divas pusītes, mister Pīkok? *

Ievēroju, ka meitenēm netika pajautāts, ko viņas vēlētos, bet viņas par izvēli šķita it priecīgas. Krodzinieks atgriezās no pagraba ar augstu emaljētu krūzi, no kuras sāka liet tievu brūnu strūkliņu, prasmīgi mainīdams glāzēs līmeņa augstumu, līdz bija uzlicis katrai glāzei baltu putu cepurīti.

Tristans pacēla savu pinti un uzlūkoja to sapņainām acīm. Viņš bijīgi paostīja alu, tad ieņēma malciņu, ko brītiņu paturēja mutē, kamēr viņa žoklis ātri kustēja uz augšu un uz leju, pēc tam aizvēra acis un ievilka lielu malku. Acis viņš ilgi turēja ciet, un, kad tās atvēra, skatiens bija tik jūsmīgs, it kā viņš būtu redzējis brīnišķīgu vīziju.

—  Atnākt uz Šejieni ir pārdzīvojums, — viņš čukstēja. — Glabāt alu koka traukā ir māksla, bet jūs, mister Pīkok, esat īsts mākslinieks.

Krodzinieks pieticīgi nolieca galvu, un Tristans, pacēlis glāzi tostam, ar brīnum vieglu elkoņa kustību pielika to pie mutes un iztukšoja vienā rāvienā.

īsi apbrīnas izsaucieni atskanēja no meitenēm, taču es redzēju, ka viņām pašām diezgan grūti bija iztukšot savas glāzes. Es ar piepūli izdzēru savu pinti, un emaljētā krūze atkal stājās darbā.

Es allaž paliku ēnā tādā virtuoza sabiedrībā kā Tristans, bet, laikam ritot un krodziniekam ar krūzi vairākkārt nokāpjot pagrabā, viss sāka likties daudz vieglāk. Un pēc ilgāka brīža, kad ar drošu roku cēlu pie mutes astoto pinti, es sāku brīnīties, kāpēc gan agrāk tā mocījos, ja vajadzēja jizņemt šķidrumu lielās devās. Tas tak bija tik viegli, turklāt nomierināja un radīja labu omu. Tristanam taisnība — tieši tā man bija trūcis.

Nekādi nevarēju saprast, kā līdz šim brīdim nebiju apjēdzis, ka Konija ir viena no visskaistākajām būtnēm, kādas jebkad esmu redzējis. Pirmīt tur uz ielas pie slimnīcas viņa man bija likusies glīta, bet acīmredzot tur nebija labs apgaismojums un es nevarēju pamanīt, cik viņai burvīga āda, cik noslēpumaini zaļas acis un kā viņas brīnišķīgie mati atstaro no pavarda uguns uztverto zeltaino un sārto bronzas mirdzumu. Un smejošā mute, baltie, līdzenie zobi un mazā, sārtā mēlīte… viņa laikam nesmējās vienīgi tai brīdī, kad dzēra alu. Viss, ko es sacīju, bija asprātīgs, patiesi brīnum jocīgs, un viņa visu laiku pāri glāzes malai skatījās manī ar neslēptu apbrīnu. Jutos dziļi apmierināts.

Alum plūstot, laiks sāka ritēt arvien gausāk, līdz beidzot apstājās pavisam, un tad vairs nebija ne pagātnes, nc nākotnes, bija vienīgi Konijas seja un silta, rimta tagadne.

Jutos pārsteigts, kad Tristans mani paraustīja aiz piedurknes. Biju aizmirsis, ka viņš vispār ir šeit, un, kad pūlējos ciešāk uz viņu paskatīties, bija gluži tāpat kā ar Koniju — tukšā telpā peldēja seja bez ķermeņa. Tikai šī seja bija ļoti sarkana, izblldusi, ar stiklainām acīrn,

— Vai gribi noskatīties «jukušo diriģentu»?

Biju dziļi aizkustināts. Draugs atkal pierādīja, ka domā par mani. Parodija par jukušo diriģentu bija vispārākā Tristana repertuārā. Tā prasīja miizlgu enerģijas patēriņu, un, tā kā Tristans nebija radis fiziski piepūlēties, pilnīgi viņu izsmēla. Tomēr, lūk, kāds viņš ir — gatavs uzupurēties. Manī uzpaloja kvēls sentiments, un vienu mirkli man iešāvās prātā, vai vispareizākais nebūtu ļaut vaļu asarām, tomēr apmierinājos ar to, ka cieši paspiedu Tristanam roku.

— Vairāk par-visu, mīļais, vecais draugs, — es šļupstēju. — Es protu tavu cēlsirdlbu novērtēt. Un man gribas izmantot 'iespēju, lai pateiktu, ka visā Jorkšīrā nav neviena cēlāka džentlmeņa kā misters Tristans Farnons.

Lielā, sarkanā seja kļuva gaužām svinīga.

— Ar šiem vārdiem tu parādi man lielu godu, vecais draugs.

— Nieki vien, — es lalināju. — Maniem necilajiem vārdiem nav ne mazākās iespējas izteikt, cik dziļi es tevi cienu.

— Tu esi pārak laipns, — Tristans žagodamies attrauca.

— Nekā tamlīdzīga. Pazīt tevi tā ir privilēģija, liela privilēģija.

— Pateicos, pateicos tev! — Tristans svinīgi locīja galvu sešas collas no manas sejas. Mēs dziļi gremdējāmies viens otra skatienā, un saruna būtu vēl ilgi turpinājusies, ja Brenda to nepārtrauktu.

—  Hei, kad jūs abi būsiet beiguši badīties ar deguniem, es labprāt vēlētos vēl glāzi alus.

Tristans uzmeta viņai saltu skatienu.

— Tev vajadzēs dažas minūtes pagaidīt. Man darāms kas cits. — Viņš piecēlās, nopurinājās un cienīgi aizsoļoja līdz istabas vidum. Kad viņš pagrieza seju pret skatītājiem, tā likās eksaltēta. Jutu, ka izrāde būs izcili laba.

Tristans pacēla rokas un pārlaida valdonīgu skatienu neredzamajam orķestrim, ietverdams šai skatienā stīdzinieku rindas, koka instrumentus, pūtējus un timpanisžus. Tad roku uz leju pacirtis, viņš sāka diriģē! uvertīru. Man Šikās, tas ir Rosini, bet varbūt Vāgners, jo redzēju, kā Tristans mētā galvu, ar dūrē savilktu roku izceļ vijoles, ar ciešu skatienu un drebošu, izstieptu roku pamudina trompetes.

Trakums parasti parādījās kaut kur ap vidu, un es kā apburts vēroju, kā seja Tristanam sāk raustīties un lūpas atžņiebjas. Roku vēcināšana kļuva konvulsīva, pēc tam viss ķermenis sāka raustīties nevaldāmos krampjos. Skaidrs, ka gals vairs nebija tālu — acis viņam pārgriezās, mati sakrita sejā, viņš bija zaudējis varu pār orķestri, mūzika viņu sagrāva, nobruka pār viņu. Pēkšņi viņš sastinga, rokas nošļuka gar sāniem un viņš pats nogāzās uz grīdas.

Es kopā ar citiem aplaudēju un smējos, līdz ievēroju, ka Tristans guļ pavisam nekustīgs. Noliecos pār viņu un konstatēju, ka, atspiedis galvu pret masīvo ozolkoka sola kāju, viņš ir pusnemaņā. Abas slimnīcas māsas tūliņ sāka aktīvi darboties. Brcnda lietpratīgi atbalstīja viņa galvu, kamēr Konija aizskrēja un sameklēja bļodu ar karstu ūdeni un kādu drāniņu kompresēm. Kad Tristans atvēra acis, meitenes mitrināja punu virs'viņa auss. Misters Pīkoks nobijies turējās aizmugurē.

— Vai viss kārtībā? Vai varu kaut ko palīdzēt?

Tristans sēdēja un vārgi malkoja alu. Viņš bija ļoti bāls.

—  Man tūliņ būš labi, un jūs varat palīdzēt. Varat atnest mums alu ceļakājai, jo tnu'ms jāiet dejot.

Krodzinieks aizsteidzās un atgriezās ar pilnu emaljēto krūzi. Atvadu pinte brīnumaini atdzīvināja Tristanu, un viņš drīz vien atkal bija uz kājām. Pēc tam jo sirsnīgiem rokasspiedieniem atvadījāmies no mistera Pīkoka un devāmies projām. Pēc gaišā kroga mums tumsa uzkrita kā bieza sega, un mēs taustījāmies pa kraujo ielu uz augšu, līdz zāļainajā pakalnā ieraudzījām klubu. Vāra gaismiņa blāvoja caur logu aizkariem, un mēs izdzirdējām mūziku un ritmisku kāju dunu.

Jautrs, jauns fermeris pie durvīm saņēma no mums naudu, un, tikko iegājām zālē, mūs uzsūca dejotāju bars. Zāle bija piinum pilna ar puišiem svinīgi tumšos uzvalkos un meitenēm košās kleitās. Visi nosvīduši un laimīgi virpuļoja un šūpojās dejā.

Vienā zāles galā uz zemas estrādes četri muzikanti spēlēja no visas sirds — klavieres, akordeonu, vijoli un bungas. Zāles viņgalā bija uz steķiem uzstatīti galdi; pie tiem prezidēja vairākas omulīgas pusmūža sievietes, kas pārzināja biezas sviestmaizes ar šķiņķi, mājās ceptu plātsmaizi, piena krūzes un trifeļus ar bagātīgu krēma rotājumu.

Visapkārt gar sienām stāvēja puiši un vēroja vēl neuzaicinātās meitenes. Puišu vidū ieraudzīju vienu no saviem klientiem.

— Kā šito deju sauc? — es lūkoju pārkliegt troksni.

— Evas tristeps, — viņš atsaucās.

Es to gan nepratu, tomēr droši kopā ar Koniju metos barā. Pār» virpuļoja, un, kad puiši piecirta smagajos zābakos autās kājas, nodrebēja visa zāle; troksnis tāds, ka ausis krita ciet. Man viss patika, mans noskaņojums bija zenītā, un es viegli izgrozīju Koniju pūlim pa vidu. Brīžiem kā pa miglu manīju gan, ka saduros ar citiem pāriem, bet man bija vienalga, es nejūt u kājas pieskārāmies pie grīdas. Sī bezsvara izjūta bija debešķīga. Nospriedu, ka tik laimīgs vēl nekad neesmu bijis.

Pēc kādām sešām dejām sāku just mežonīgu izsalkumu un bezsvara stāvoklī kopā ar Koniju aizpeldēju pie ēdienu galda. Apēdām katrs pa milzīgai šķiņķa šķēlei ar olu pīrāgu, kas garšoja tik brīnišķīgi, ka veikli notiesājām vēl otru tādu pašu porciju. Pēc tam uzkodām pāris trifeļu un metāmies atpakaļ barā. Bijām nodejojuši Svētā Bernarda valsi apmēram līdz pusei, kad pēkšņi atkal sāku just kājas cilājamies pa grīdu, turklāt smagi un mazliet neveikli. Laikam arī Konijai bija smagi. Viņa gulēja man rokās kā svina pika.

Viņa pacēla galvu. Seja bija pavisam bālgana.

—   Man nav īsti labi — atvaino! — Viņa izrāvās man no rokām un pārlieku steidzīgi aizdrāzās uz dāmistabu. Kad viņa pēc dažām minūtēm atgriezās, viņas seja vairs nebija bāla. Tā bija zaļa. Viņa pietenterēja pie manis.'

—  Vai mēs nevarētu mazliet iziet svaigā gaisā? Izved mani ārā.

Izvedu viņu tumsā, un man pēkšņi likās, ka atrodos uz kuģa klāja —

zeme man zem kājām cēlās un grima, un vajadzēja krietni valdīties, lai noturētos taisni. Satvēris Koniju zem rokas, es steigšus atkāpos līdz kluba sienai un atspiedu muguru pret to. Liela labuma nebija, jo arī siena šūpojās. Man nāca virsū briesmīgs nelabums. Atcerējos šķiņķi un olu pīrāgu un skaļi ievaidējos.

Vaļā muti alpiem tverdams dzestro gaisu, es paraudzījos spelgajās nakts debesīs, saplosītajos mākoņos, kas slīdēja pāri mēnesim. — Ak Dievs, — es novaidējos pret nejūtīgajām zvaigznēm, — kāiab man vajadzēja tempt to nejēdzīgo alu!

Taču bija jāparūpējas par Koniju. Apliku roku viņai ap vidu.

—   Nāc, labāk pastaigāsimies. — Sākām nesakarīgi riņķot apkārt kluba ēkai, ik pēc diviem trim apļiem apstājoties, kamēr es ievilku elpu un nikni purināju galvu, lai tā kļūtu skaidrāka.

Iedami mēs krietni ģenģerējām, un es pavisam aizmirsu, ka klubs uzcelts krauja paugura galā, un tā pienāca mirklis, kad mums piepeši vairs nebija pamata zem kājām, un mēs tenteriski vēlāmies pa mālaino krauju lejup. Atjēdzāmies, kad kumuru kumuriem bijām noripojuši uz cictā ceļa paugura pakājē.

Gulēju pavisam kluss, līdz izdzirdu sev blakus vārgus kunkstienus. Konija! Viņai vismaz salauzts kāds loceklis; taču, piecēlis meiteni kājās, konstatēju, ka viņa ir vesela, un, kā par brīnumu, arī es biju vesels. Laikam taču, tik stipri uzpildījušies ar alkoholu, mēs krītot bijām atslābinājušies un ļengani kā lupatlellcs.

Devāmies atpakaļ uz klubu un palikām durvju iekšpusē stāvam. Koniju nevarēja ne pazīt — krāšņie mati nekārtīgās šķipsnās krita sejā, skatiens truls, un pār netīrajiem vaigiem lēnām ritēja asaras. Mans uzvalks bija notriepts ar māliem, un vienā sejas pusē arī es jutu kalstam mālus. Mēs stāvējām durvīs cieši blakus, viens pret otru balstīdamies. Dejotāji rēgojās kā caur miglu. Kuņģis man nemitīgi rāvās čokurā.

Tad izdzirdu kādu sakām: — Labvakar! — Tā bija sievietes balss un pavisam tuvu. Divi cilvēki ar interesi skatījās uz mums. Likās, viņi tikko bija ienākuši.

Es ar lielām pūlēm koncentrēju skatienu uz viņiem, un uz pāris sekundēm tie iepeldēja fokusā. Tā bija Helēne un kāds vīrietis. Viņa rozā, it kā pārlieku tīri noberztā seja, spīdīgie, gaišie mati kā pielipināti, tas viss labi saderējās ar nevainojami tīru, siltu angliska piegriezuma mēteli. Viņš noraudzījās manī ar riebumu. Tad viņi atkal izslīdēja no fokusa, palika vienīgi Hclēnes balss: — Mēs nospriedām iegriezties un paskatīties, kā dejotājiem veicas. Vai jums patīk?

Un tad, gluži negaidot, es ieraudzīju viņu pavisam skaidri. Viņa smaidījis savu jauko smaidu, bet acīs, kas klīda no manis pie Konijas un atpakaļ, bija samocīts skatiens. Es nespēju izteikt ne vārda, tikai stāvēju, truli raudzīdamies uz viņu, vispārējā jezgā un troksni redzēdams vienīgi viņas rimto daiļumu. Vienu mirkli man šķita, ka būtu gluži dabiski ieskaut viņu rokās, bet tūliņ atmetu šo domu un tikai stulbi pamāju.

— Nu, labi, mums jāiet,. — viņa sacīja un atkal pasmaidīja. — Arlabunakti!

Gaišmatainais vīrietis man dzedri pamāja, un viņi aizgāja.

27. nodala

Likās, ka es gluži normāli nokļūšu atpakaļ uz ceļa. Un par to es priecājos, jo septītā rīta stunda ziemā, kad tīreļa austrumu pusS rītausma vēl tikko sāk balot, nebija piemērots laiks rakt mašīnu ārā no sniega.

Šaurais, nciežogotais ceļš stiepās pāri plakankalnei uz dažām vientuļām fermām, kas atradās vē! šaurāku taku galā. Izbraucot uz šo agro izsaukumu pie govs, kam bija sākusies dzemdes asiņošana, vēl nesniga, bet vējš, nemitīgi pieņemdamies spēki, bija notriecis no kalnu virsotnēm nedēļām krājušos sniega segu. Mani starmeši bija izgaismojuši nopūstās kailās vietas, kā izstiepti pifksti tie collu pa collai taustījās uz priekšu pa asfalta joslu.

Tieši tā vienmēr sākās ceļu aizputināšana, un fermā, iešļircinādams govij pituitrīnu un uzlikdams asiņojošam dzemdes kaklam svaigu tamponu, dzirdēju vēju plosām kūts durvis un prātoju, diezin, vai mājupceļā es sacensībā ar vēju uzvarēšu.

Atpakaļ braucot, tīri nopūsto vietu uz ccļa vairs nebija, tagad tur savēlušies tādi kūkumi kā spilveni; mana mazā mašīniņa izarās tiem cauri, brīžiem gan nelabi iekaukdamās un buksēdama, un tad es pāris simt jardu tālāk jau varēju saredzēt galveno ceļu, kas mirdzoši melns rēgojās palsajā rītausmā.

Bet pa kreisi, tikai vienu tīrumu tālāk, atradās Kothauza. Tur mani gaidīja bullēns, kas bija saēdies sasalušus runkuļus; vizīte bija paredzēta šodien. Man nepavisam negribējās vēlāk braukt vēlreiz šurp, ja varēju no tā izvairīties, un pašreiz es redzēju virtuves logā gaismu. Ļaudis tātad piecēlušies. Pagriezu mašīnu un iebraucu pagalmā.

Mājas durvju priekšā bija neliels lievenītis, un tur vējš bija sadzinis sniegu divu pēdu augstumā, izveidodams gludu kaudzi. Kad es paliecos uz priekšu, lai pieklauvētu, kaudzes virsa viegli sadrebēja un sāka kustēties. Nudien, tur kaut kas bija apakšā, kaut kas paprāvs. Esapjucis stāvēju puskrēslā un noskatījos, kā no sniega izveļas spalvains ķermenis. Laikam taču kāds savvaļas zvērs, siltumu meklēdams, atklīdis šurp; bet dzīvnieks bija lielāks'par lapsu vai vispār par jebkuru meža dzīvnieku, ko varēju iedomāties.

Tanī brīdī durvis atvērās un no virtuves izplūda gaisma. Pīters Trenholms aicināja mani iekšā, un virtuvē man pretī smaidīja viņa sieva. Tas bija dzīvespriecīgs jauns pāris.

—  Kas tas tāds? — es aizelsies jautāju, norādīdams uz dzīvnieku, kas varen enerģiski purināja sniegu no kažoka.

— Tas? — Pīters pasmējās. — Tas ir vecais Tipsis.

— Tipsis? Jūsu suns? Bet ko viņš darīja tur zem kupenas?

— Tā laikam būs sapūsta viņam virsū. Viņš, ziniet, pastāvīgi guļ tur pie durvīm.

Es neizpratnē skatījos uz fermeri. — Jūs gribat sacīt, ka suns guļ tur ārā — augu nakti?

—   Jā, vienādiņ. Vasarā un ziemā. Bet neskatieties uz mani tā, mister Heriot, tā ir viņa paša brīva griba. Citiem suņiem ir silti siltā guļa govju kūtī, bet Tipsis to negrib. Viņam nu jau ir pilni piecpadsmit, un tanī vietā viņš guļ kopš kucēna dienām. Atminu — tēvs, kad vēl bi ja dzīvs, visādi lūkoja šo pieradināt, lai guļ pajumtē, bet nekas neiznāca.

Brīnīdamies noskatījos uz veco suni. Tagad varēju to apskatīt labāk. Viņš nebija no tipiskajiem ganusuņiem, bija lielākiem kauliem un garāku spalvu, gaužām ņiprs, tā ka neviens viņam nebūtu devis piecpadsmit gadu. Gandrīz neticami, ka dzīvnieks, šajos skarbajos kalnos dzīvodams, ne tikai no laba prāta izvēlējies nakšņot ārā, bet vēl visādā ziņā uz to pastāv. Vajadzēja cieši ieskatīties, lai ieraudzītu viņā vecuma pazīmes: mazlietiņ stīvāku gaitu, varbūt arī kārnāku galvu un purnu nekā jaunam sunim'un, protams, blāvās acu lēcas. Bet kopumā viņš bija gaužām dzīvīgs.

Izpurinājis no kažoka pēdējās sniega paliekas, Tipsis sāka draiskulīgi lēkāt apkārt saimniekam un pāris reižu spalgi ierējās.

— Jūs redzat — viņš gatavs doties dēkās. Traki darbīgs suns, mūsu Tipsis. — Pīters gāja' uz kūti, un es viņam sekoju, klupdams pār sasalušām grambām, kas zem sniega bija'cietas kā dzelzs, un, galvu noliecis, cīnījos pret vēju, kas šķērēt šķērēja. Paglābāmies tīkamajā govju kūts siltumā.

Garajā telpā valdīja liela dzīvnieku dažādība. Gandrīz visas kūts garumā stāvēja slaucamās govis, tad dažas teles, pāris bullēnu, bet pašā galā salmos bija miga suņiem. Turpat uzturējās arī kaķi, tātad auksts te nevarēja būt. Neviens 'dzīvnieks neprot tik labi novērtēt ērtības kā kaķis, un šeit tie gulēja salmos kā vilnaini kamoli. Kaķiem bija vislabākā vieta — pie paša dēļu nožogojuma, kuram cauri plūda siltums no govīm.

Tipsis pašapzinīgi rosījās starp ciltsbrāļiem — vienu jaunu suni un kuci ar trim pusaugu kucēniem. Skaidri varēja redzēt, kurš te ir saimnieks.

Viens no bullēniem bija mans pacients. Šodien tas izskatījās mazliet labāk. Kad vakar viņu redzēju, viņš šķita pilnīgi apātisks, jo bija krietni saēdies sasalušus runku|us. Bullēns bija mazliet uzpūsts un smagi stenēja. Šodien, pielicis ausi tam pie kreisajiem sāniem, dzirdēju normālas priekškuņga kustības un vieglu burkšķi, nebija vairs nāvējošā klusuma. Mana vakarējā skalošana noteikti bija atjaunojusi priekškuņga darbību, un es zināju, ka, vēlreiz atkārtota, tā bullēnu izdziedēs pilnīgi. Es rūpīgi, gandrīz var teikt, ar mīlestību, sajaucu sastāvdaļas vienam no maniem visiecienītākajiem ārstniecības līdzekļiem, ko progresa pali gan sen aiznesuši nebūtībā: vienu unci formalīna, pusmārciņu parastās sāls, kausu cukurbiešu melases un divus galonus karsta ūdens.

Iespīlēju bullēnam purnā koka mutplēti, atsēju ragus un, kamēr Pīters turēja apaušus, ievadīju kunga skalošanas šļūteni un sapumpēju iekšā sajaukto šķidrumu. Kad biju beidzis, bullēns pati iepleta acis un sāka spārdīties ar pakaļkājām. Vēlreiz piespiedis ausi dzīvnieka sāniem, sadzirdēju vēlamo burbuļošanu kuņģa saturā. Apmierināts pasmaidīju. Zāles bija līdzējušas. Tās vienmēr līdzēja.

Tīrot šļūteni, dzirdēju netālu čurkstam spaini rīta slaukuma pienu, tur darbojās Pītcra brālis. Pieslaucis spaini, viņš nesa pienu uz dzc- sinātāju. Iedams garām suņu migai, viņš dažas pintes siltā piena salēja suņu barības traukos, un Tipsis nesteidzīgi devās brokastis. Kamēr viņš laka, pie trauka gribēja pielavīties arī jaunais suns, bet Tipša zobi nošņakstēja tam pie paša deguna. Tomēr redzēju, ka vecais suns nedusmojās, kad viņam piebiedrojās kuce ar kucēniem. Kaķi — melnbalti, trīskrāsaini un pelēki — piecēlās, izstaipījās un sasēdās aplī, zinādami, ka pienāks arī viņu kārta.

Misis Trenholma uzaicināja mani uz tēju, un, kad izgāju ārā, bija jau pilnīgi ataususi gaisma. Debesis tomēr bija nomākušās un nedaudzajiem kokiem ap māju zari locījās vējā, kas garām, ledainām brāzmām zēgelēja pār tīreļa sniegainajiem .plašumiem. Šādu vēju jorkšīrieši dēvē par «plāno vēju» vai dažkārt par «laisko vēju», kas neplosās un nepluinī, bet iekož līdz kaulam. Šādā vējā allaž šķiet, ka vislabākā vieta zemes virsū.ir pie sprakstošas pavarda uguns kādas fcrmas'virtuvē.

Tā varbūt domāja daudzi, tikai ne vecais Tipsis. Viņš draiskojās ap Pīteru, kas krāva vezumā siena ķīpas jaunlopiem tālajās kūtīs; un, kad Pīters paņēma rokā grožus un vezums aizlīgoja pār laukiem, suns lēkšiem devās tam līdzi.

Iemezdams savas mantas bagāžniekā, es vēl noskatījos pakaļ vecajam sunim, kas spriņgoja pa nelīdzeno zemi' un, asti kulstīdams, skaļi aprēja salto pasauli. Aizvedu līdzi atmiņas par Tipsi, kas nicināja ērtības un gulēja vietā, ko uzskatīja par godavietu - pie sava saimnieka namdurvīm.

Šādi sīki notikumi allaž padarīja dzīvi gaišāku, un, par laimi, man gadījies tāds darbs, kad vienmēr kaut kas tamlīdzīgs notiek. Un dažkārt tas nemaz nav notikums, tikai kāds dzirkstošs vārds vai teikums.

Reiz es darbojos ap vienu govi, kad otru turpat blakus slauca. Slaucējs bija vecs vīrs, un viņam klājās grūti. Viņš bija piesēdies govij cieši klāt, iespiedis galvu tai sānos, slauktuvi turēdams cieši starp ceļiem, bet ķeblītis šūpojās, kad govs nemierīgi mīņājās. Divreiz tā apgāza slauceni, turklāt bija izdomājusi vel citu triku — vicināt vircā piemirkušo asti, trāpot ar to vecajam ģīmī.

Beidzot večuks vairs neizturēja. Pielecis kājās, viņš pamatīgi iebelza pa plušķaino sānu un izmisis uzbļāva:

— Pievaldi savu sūdaino asti, tu vecā gove!

Neesmu aizmirsis arī vienu dienu, kad biju aizsaukts uz Ljūka Bensona sīksaimniecību Hilomas ciemā. Ljūks bija spCcīgs vīrs, gadus sešdesmit vecs, un viņam piemita dīvaina mode runāt caur sakostiem zobiem. Viņš tiešām katru vārdu izteica tikai ar lūpām, atsegdams rindu cieši sakostu zirga zobiem līdzīgu platu priekšzobu. Tas pat visvienkāršākajiem vārdiem piešķīra it kā sevišķu nozīmību, un acis, viņam runājot, gailēja.

Viņa valoda sastāvēja galvenokārt no ļauni dzēlīgām piezīmēm par pārējiem Hilomas ciema ļaudīm. Pamatu pamatā viņš laikam ienīda cilvēku dzimumu vispār. Tomēr, kā par brīnumu, man viņš likās itin saprātīgs vīrs, jo manas diagnozes par viņa lopu kaitēm pieņēma bez liekiem spriedelējumiem, centās pat; būt draudzīgs, parasti uzrunādams mani «Džems», citādi nespēdams sakostiem zobiem manu vārdu izsaukt.

Vissīvāko naidu viņš saglabāja pret savu kaimiņu, tādu pašu sīksaimnieku — mazliet klibo fermeri Džilu, kuru nemainīgi dēvēja par «klibo smurguli». Viņi abi naidojās jau ilgus gadus; es tikai divas reizes dabūju redzēt Ljūku smaidām — vienreiz, kad misteram Džilam aizgāja postā vesels sivēnu metiens, un otrreiz, kad tam nodega siena kaudze.

Kad mistera Džila sieva aizmuka no vīra pie slotu tirgotāja, kas ar savu preci staigāja apkārt pa fermām, notikums sacēla sensāciju visā ciemā. Hiloma nekad nekas tamlīdzīgs nebija noticis, un visu ciemu pāršalca jūsmīgas šaušalas. Tam nu, manuprāt, vajadzēja kļūt par spožāko mirkli Ljūka Bensona mūžā, un, kad man vajadzēja apskatīt vienu no viņa telēm, gaidīju, ka dzirdēšu viņu gavilējam. Bet Ljūks bija sadrūmis.

Kamēr es noņēmos ap teli, viņš klusēja un ierunājās vienīgi tad, kad  es pēcāk virtuve mazgāju rokas. Viņš piesardzīgi pameta skatienu uz sievu, kārnu, īgna izskata sievišķi, kas patlaban rīkojās ap plīts riņķiem.

—  Būsiet laikam dzirdējis, ka klibā smurguļa cienīgā aizlaidusies lapās? — viņš ieminējās. -

— Jā, — cs atteicu, — esmu dzirdējis. — Gaidīju no Ljūka izvirdumu, bet viņš likās tāds kā sasaistīts. Grozījās un mīņājās, kamēr es slauclju rokas, tad nikni pablenza uz manu pusi un atieza lielos zobus.

—  Es jums ko teikšu,"Džems, — viņš grūstin izgrūda. — Kāpēc nevienam nav iegribējies pievākt manu ķeseli?

Un kur tad nu vēl vēstule no Bremlijiem, kas mani patiesi iepriecināja! Mūsdienās jūs vairs nesastapsiet tādus ļaudis, kādi bija Bremliji; radio, televīzija un automobili atveduši pasauli uz visiem tālumnicku kaktiem, un vienkāršie ļaudis, ko es sastapu vientuļajās fermās, pārvērtušies par tādiem pašiem ļaudīm, kādi dzīvo jebkurā'citā vietā. Pa kādam retam šur tur ir aizķērušies — vecum veci ļautiņi, kas stingri turas pie tēvutēvu tikumiem,'un, kad man gadās tādus sastapt, cenšos sagudrot kaut kādu aizbildinājumu, lai apsēstos, parunātos un paklausītos vecajā Jorkšīras valodā, vārdos un izteicienos, kas nu jau kļuvuši pavisam sveši.

Taču pat trīsdesmitajos gados, kad vēl bija daudz progresa neskartu vietu, Bremlijus varēja zināmā mēriKīzskatīt par unikāliem. Viņu pavisam bija četri — trīs pusmūža brāļi, visi vecpuiši, un viena vecāka, ari neprecēta, māsa; viņu ferma atradās plašā, līdzenā ieplakā starp kalniem. Senlaicīgo Skārhauzu pa apkārtējo koku zaru starpu varēja saredzēt vienīgi tad, ja stāvēja pie Drūbērnas kroga ieejas, un vasarā bija iespējams tai piekļūt, braucot tieši pāri laukiem. Esmu to darījis vairākkārt, un zāļu pudeles bagāžniekā džinkstēja vien, kad mašīna kratījās pāri vagām un ciņiem. Otra piebraukšana bija gar mistera Brūma laidariem un tālāk pa tik dangainu zemesceļu, ka pa to izlauzties spēja vienīgi traktors.

Īstenībā fermai tātad vispār nebija piebraucamā ceļa, bet Bremliji par to neuztraucās, jo ārpasaule viņus nevaldzināja. Mis Brcmlija šad tad ieradās Darovbijā uz tirgu, un vidējam brālim Herbertam 1929. gada pavasarī vajadzēja apmeklēt pilsētiņu, lai viņam izrauj zobu, bet, ja šādu vajadzību nebija, viņi mierīgi dzīvoja pa māju.

Izsaukums uz Skārhauzu nekad nebija patīkams jo darba dienai tas nozīmēja vismaz divu stundu zudumu. Ikvienos laika apstākļos, izņemot vissausākās dienas, drošāk bija atstāt mašīnu mistera Brūma pagalmā un turpināt ceļu kājām. Vienā februāra vakarā ap pulksten astoņiem cs stampājos turp, juzdams, ka dubļi smeļas velingtonos; man vajadzēja aprūpēt ar koliku sasirgušu zirgu, tādēļ biju sabāzis kabatās visu, kas varētu būt nepieciešams — arekollnu, morfija ampulas, pudeli parafiroksīna. Biju samiedzis acis, jo smidzināja lietus, bet apmēram pusjūdzi tālāk redzēju mirgojam mājas apgaismotos logus.

Pēc divdesmit minūšu ilga bridiena pa tumsā neredzamām peļķēm un daudzu salauzītu un auklām sasaistītu vārtu virināšanas sasniedzu fermas pagalmu un gāju uz virtuves durvīm. Jau grasījos pieklauvēt, kad neviļus paliku stāvam ar paceltu roku. Biju pa logu ieskatījies virtuve, ko vāji apgaismoja petrolejas lampa. Bremliji sēdēja rindā.

Viņi nepulcējās ap pavardu, bet bija cieši kopā sasēduši gar sienu uz gara sola ar augstu atzveltni, Visdīvainākais bija viņu gandrīz vienādā poza: visiem četriem rokas sakrustotas, zods atspiests pret krūtīm, kājas izstieptas uz priekšu. Vīri bija noāvuši smagos zābakus un sēdēja zeķēs, bet mis Bremlijai kājās vecas čības.

Es kā apburts noraudzījos uz grupas ērmoto nekustību. Viņi negulēja, nesarunājās, nelasīja vai neklausījās radio, kura viņiem nemaz nebija, viņi .gluži vienkārši sēdēja.

Pirms tam nekad nebiju redzējis cilvēkus tik bezdarbīgi sēžam un pakavējos vairākas minūtes, lai redzētu, vai ņi nepakustēsies, vai nesāks kaut ko darīt, bet nekas nenotika. Tad man ienāca prātā, ka tāds ir viņu parastais vakars — visu dienu viņi bija grūti strādājuši, tad paēduši vakariņas un nu sēdēs līdz gulētiešanas laikam.

Mēnesi vai pāris mēnešus vēlāk iepazinu Bremlijus pavisam no citas puses, kad viņiem sākās raizes ar kaķiem. Par to, ka viņi mīl kaķus, mani pārliecināja kaķu skaits un lielā dažādība; tic viņu mājās čumēja un mudžēja, aukstās dienās daži apmetās uz manas mašīnas pārsega, ar nemaldīgu instinktu zinādami, kur meklējams siltums. Bet es nekādā ziņā nebiju gaidījis, ka visa ģimene kritīs izmisumā, kad kaķi sāka apmirt. Mis Bremlīja gandrīz katru dienu Ieradās Skeldeiias Mājā ar nelaimīgu pacientu olu grozā, dažreiz'tur gulēja pieaudzis kaķis, dažreiz sīki kaķēniņi, saguluši mazā, nožēlojamā kaudzītē.

Pat mūsdienās ar bagātīgu moderno antibiotisko zāļu klāstu kaķu enterīts ir grūti apkarojams, un man nebija nekādu panākumu nedz ar salicilātiem, nedz ar maznozīmīgām injekcijām. Dažus es pat paturēju ambulancē, lai varētu dot zāles vairāk reižu dienā, tomēr mirstības procents bija augsts.

Brcmliji bija satriekti, redzēdami, kā viņu kaķi cits pēc cita aiziet bojā. Es jutos pārsteigts par dziļajām bēdām, jo vairums fermeru kaķos nesaskata nekā vairāk kā tikai grauzēju iznīcinātājus. Bet, kad mis Brendija vienu rītu ieradās ar jaunu sirdzēju partiju, viņa pati bija nožēlojamā stāvoklī. Pāri ambulances galdam viņa skatījās manī, un viņas raupjie ap olu groza loku sakrampētie pirksti te sažņaudzās, te atlaidās.

— Vai tiešām saslims visi? — viņa drebošā balsī vaicāja.

—  Kaite, redziet, ir ļoti infekcioza, un izskatās, ka vismaz liela daļa jaunāko kaķu no tās neizbēgs.

' Brīdi likās, ka mis Bremlija cīnās pati ar sevi, tad zods nodrebēja un viņa vairs nespēja apvaldīt sejas muskuļus… Viņa nesabruka, bet acis pieplūda ar asarām un dažas noritēja pār grumbainajiem vaigiem. Es, palīdzēt nespēdams, noraudzījos, kā viņa tur stāvēja — sirmie mati nekārtīgās šķipsnās līda ārā no melnās beretes, ko viņa bija uzvilkusi līdz pat ausīm.

—   Visvairāk es raizējos par Topsijas kaķēniem. Viņai ir pieci gabali, turklāt paši labākie, kādi mums jebkad bijuši.

Es paberzēju zodu. Biju dzirdējis par Topsiju, nedzirdēti labo žurku un peļu mednieci. Viņas pēdējā meliena kaķēni bija desmit dienu veci, un Bremiijiem būtu ļoti smagi pārdzīvot, ja ar tiem atgadītos kas ļauns. Bet ko es, sasodīts, lai iesāku? Aizsargvakclnas pret šo kaiti nebija… bet, pag, varbūt tomēr? Atcerējos dzirdējis baumas, ka Barova Vclkomas laboratorijā tāda tiekot izstrādāta.

Pieviiku krēslu tuvāk.

— Atsēdieties uz brītiņu, mis Bremiija, Es lūkošu piezvanīt.

Drīz vien tiku savienots ar Velkomas laboratoriju un sagatavojos

dzirdēt ironisku atbildi. Bet man atbildēja laipni un atsaucīgi. Viņi jau esot ieguvuši perspektīvus rezultātus ar jauno vakcīnu un labprāt piešķiršot man piecas devas, ja es esot ar mieru informēt viņus par rezultātiem.

Steidzos atpakaļ pie mis Bremišjas.

—  Es kaut ko pasūtīju jūsu kaķēniem. Nevaru nekā garantēt, bet citas iespējas mums nav. Otrdienas'rītā atnesiet kaķēnus.

Vakcīnu saņēmu nekavējoties, un, kamēr es injicēju kaķēniem jaunās zāles, mis Brendija mar. klāstīja visas Topsijas dzimtas lieliskās īpašības.

— Paskatieties, cik lielas ausis! Vai esat kādreiz redzējis kaķēniem tik varenas ausis?

Biju spiests atzīt, ka neesmu vis. Ausis bija milzīgas, tām bija buras forma, un io dēļ mazie, glītie purniņi izskatījās vēl sīkāki.

Mis Bremiija pamāja un apmierināta pasmaidīja,

— Jā, jā, pēc tām var visu noteikt. Tā ir droša zīme, ka tādi kaķi būs labi peļu mednieki.

Pēc nedēļas injekciju atkārtoju. Kaķēni vēl joprojām izskatījās veseli.

—  Tas pagaidām viss», es sacīju, — atliek vienīgi nogaidīt. Tikai neaizmirstiet, ka man jāzina gala iznākums, tāpēc lūdzu — neaizmirstiet mani informēt.

Vairākus mēnešus nekā par Bremiijiem nedzirdēju un biju nelielo eksperimentu jau gandrīz aizmirsis, kad saņēmu apsmulētu aploksni, kas laikam bija iestumta ambulancē pa durvjapakšu. Tā bija apsolītā atskaite, turklāt ideāli koncentrētā veidā. Bez liekiem pušķojumiem tā sniedza visu nepieciešamo informāciju.

Rūpīgi vilktiem kricelīgiem burtiem tur stāvēja rakstīts: «God. ser, kaķeni nu ir lieli kaķi. Ar cienīšanu R. Bremiija.»

28. nodaļa

Kad apturēju mašīnu pie čigānu nometnes, sapratu, ka redzu kaut ko lādu, ko būtu vērts uzņemt filmā. Zāles josla šinī ceļa līkumā bija plata; pie ugunskura sēdēja pieci cilvēki — jādomā, tēvs, māte un trīs meitenītes. Viņi sēdēja pavisam klusu un cauri dūmu grīstēm skatījās uz mani, ainu'papildināja retas, lielas sniegpārslas, kas lēnām krita bērnu pinkainajos matos. Kaut kas nereāls šai pirmatnējā ainā saistīja mani pie mašīnas sēdekļa, es nekustīgi noraudzījos, pavisam aizmirsis, kāpēc esmu braucis šurp. Tad noslidināju mašīnas lodziņu un uzrunāju vīrieti.

—   Vai jūs esat misters Majcts? Liekas, jums ir slims ponijs? — Vīrietis palocīja galvu.

—  Kā tad. Tepat viņš ir. — Viņa valodai piemita svešāds akcents, kam nebija nekā kopēja ar Jorkšlras izloksni. Viņš piecēlās no savas vietas pie" ugunskura — kārns, neskuvies, tumšādains, sīka auguma — un nāca uz mašīnas pusi, kaut ko turēdams rokā. Tā bija desmit šiliņu banknote, un es to uztvēru kā viņa vēlēšanos apliecināt savu godīgumu.

Čigāniem, kas šad tad ieklīda Darovbijā, mēs pārāk neuzticējāmies. Parasti tie, gluži pretēji Majetiem, saradās vasarā un apmetās pie upes, lai pārdotu zirgus, un mēs jau pāris reižu bijām iekrituši. Nezin kāpēc daudziem no viņiem bija uzvārdā Smits, un nebija nekas neparasts, ja nākamajā dienā, aizbraukuši otrreiz, neatradām vairs ne pacientu, ne saimnieku. Šā iemesla dēļ Zigfrīds man šorīt, kad braucu projām, piekodināja: — Ja vien varat, iekasējiet samaksu tūliņ. — Bet viņam nevajadzēja raizēties, misters Majets uzreiz parādīja, kas viņš par vīru.

Izkāpu no mašīnas un gāju viņam līdzi pa pļavu garām izkrāsotiem, sagrabējušiem pārjumtiem ratiem, pie kuru riteņa bija piesiets suns — kollija un greiliaunda jauktenis, līdz vietai, kur ganījās daži zirgi un poniji. Manu pacientu nebija grūti ieraudzīt — tas bija skaists, dābolains, apmēram trīspadsmit plaukstu augsts ponijs ar slaidām, pareizi veidotām kājām un spēcīgām šķirnes iezīmēm. Bet viņam klājās ļoti grūti. Kamēr pārējie zirgi, kaut sapīti, brīvi staigāja un ar interesi mūs vēroja, dābolainais stāvēja kā akmeni izcirsts. &gt;

Iestūmu viņam taisnajā zarnā termometru.

— Vai viņš nav dabūjis pārāk pieēsties, mister Majct?

—  Ir gan, vakarvakarā bija ticis klāt pie auzu maišeļa. — Saimnieks parādīja man prāvu, pustukšu maisu ratu aizmugurē. Viņa valodu bija diezgan grūti saprast, bet fakts nepārprotams — ponijs bijis pasprucis vaļā un samielojies ar auzām. Majets esot tam devis ricineiļu — «rīceļļu», kā viņš sacīja.

Termometrs rādīja 40 grādus, pulss bija straujš un.nevienmērīgs. Pārvilku plaukstu gludajām, drebošajām kājām un jutu, cik tās karstas, tad paskatījos uz izmocīto galvu, ieplestajām nāsīm un pārbiedētajām acīm. Ikviens, kam kādreiz bijis augonis zem naga, var kaut nelielā mērā iedomāties tās sāpes, kas jāizcieš zirgam, ja jutīgā pēdas āda iekaist un visu laiku atrodas zem pakava nepanesamā spiediena.

— Var varēsiet viņu piedabūt paieties? — es jautāju.

Majets saņēma apaušus un yilka, bet ponijs nekustēja ne no vietas.

Es paņēmu apaušus galvas otrā pusē. — Pamēģināsim nu, šādās reizēs derīgi viņus izstaidzināt.

Mēs abi vilkām, un misis Majeta uzsita ponijam pa gurnu. Viņš paspēra dažus neveiklus soļus, bet gāja tā, it kā zeme būtu nokaitēta sarkana, un, kājas pie zemes liekot, viņš stenēja. Jau pēc pāris sekundēm viņš atkal nevarīgi lika kājas zem vēdera, balstot ķermeņa svaru uz papēžiem.

—  Liekas, no pastaigas nekSs neiznāks. — Es aizgāju atpakaļ pie mašīnas. Vajadzēja darīt visu iespējamo, lai nabagam mazinātu mokas, un pirmais darbs bija atbrīvot ar auzām piestūķēto vēderu no liekā balasta. Paņēmu arckolīna pudeli un iešļircināju zāles ponijam kakla muskulī, tad pamācīju čigānu, kā apsaitēt kāju pēdas, lai apsēju pastāvīgi no jauna varētu piesūcināt ar aukstu ūdeni.

Atgāju mazliet nostāk un atkal paskatījos uz poniju. Ko arekolīna viņam spēcīgi atdalījās siekalas, viņš pacēla asti un iztukšoja zarnas, bet sāpes nebija mazinājušās, tās atlaidīsies tikai tad, kad būs atslābis iekaisums — ja tas vispār notiks. Biju pieredzējis gadījumus, kad pēda starp vēzīti un nagu sāk sulot, tas parasti beidzas ar naga nomukšanu vai pat nāvi.

Kamēr es kavējos tādās drūmās domās, visas trīs meitenītes bija piegājušas pie ponija. Lielākā apskāva tā kaklu un pieglauda galvu tam pie pleca, abas mazākās glāstīja drebošos sānus. Asaras nelija, sejās joprojām nebija nekādas izteiksmes, bet katrs varēja redzēt, ka ponijs viņām loti mīļš.

Pirms aizbraukšanas iedevu Majetam pudeli akonīta mikstūras.

—  Dodiet viņam šīs zāles ik pa četrām stundām, mister Majet, un gādājiet, lai viņam ap kājām visu laiku ir aukstas kompreses. Rītrītā es atkal atbraukšu.

Aizcirtu mašīnas durtiņas un pa logu vēlreiz paskatījos uz lēnām augšup kāpjošo dūmu strūklu, uz sniegpārslām un trim skrandainajiem, nesukātajiem bērniem, kas vēl aizvien glāstīja poniju.

—  Paskat, jūs pat naudu esat iekasējis, Džcims, — pusdienas ēdot, sacīja Zigfrīds un nevērīgi iebāza desmit šiliņu banknoti savā piestūķētajā kabatā. — Kas tad tur bija vainas?

—  Briesmīgākais laminīts, kādu jebkad esmu redzējis. To poniju nevarēja izkustināt no vietas, un viņš cieš elles mocības. Izdarīju visu, ko parasti darām, bet es skaidri zinu, ka ar to nepietiks.

— Tātad nekādas spožās izredzes?

—  Pavisam melnas. Pat ja akūtais iekaisums pāries, ponijam, varu saderēt, būs deformētas kājas — izšķiebti nagi, sabiezējusi āda uz pēdām un viss pārējais. Turklāt trakoti glīts zirdziņš, burvīgs dābo- lainis. Kā man gan gribētos viņam kaut ko līdzēt!

Zigfrīds nogrieza divas biezas šķēles aukstā jēra cepeša un nometa man uz šķīvja. Tad domīgi paskatījās uz mani.

—   Jūs pēc pārbraukšanas esat sanervozējies. Zinu, nejēdzīga būšana, bet no uztraukšanās labāk nekļūst.

— Ek, neesmu īsti uztraucies, bet no prāta ārā arī neiet. Varbūt tas ir to cilvēku, to Majctu dCļ. Tādus es nekad neesmu redzējis. Nemaz kā no šīspasaules. Un trīs mazi, noskranduši skuķīši, gluži vai sajukuši tā ponija dēļ. Kā tiem būs ap dūšu…

Kamēr Zigfrīds gremoja jēra cepeti, cs redzēju viņam acīs iegailējamics labi pazīstamo uguntiņu — kā vienmēr, kad runa bija par zirgiem. Zināju, ka viņš pats nepiedāvāsies, bet gaida, lai es speru pirmo soli. Es to darīju.

— Man gribētos, lai jūs atbrauktu līdzi un paskatītos kopā ar mani. Varbūt jūs zinātu kaut ko ieteikt. Kā jums šķiet — vai būtu kaut kas nopietni līdzams?

Zigfrīds nolika nazi un dakšiņu, brītiņu blenza šķīvī, tad pievērsās man.

—   Vai zināt, Džeims, kaut kas varbūt ir iespējams. Skaidrs, ka gadījums traki draņķīgs un no parastās ārstēšanas nekādas jēgas nebūs. Te jāķeras pie burvju stiķiem, un viena ideja man ir. Tikai, — viņš greizi pavīpsnāja, — jums tā varbūt nepatiks.

—   Par mani nedomājiet, — «cs atsaucos. — Zirgu speciālists esat jūs. Ja vien jūs varētu šitam ponijam palīdzēt, man gluži vienalga, kā to darāt.

— Labi. Paēdiet un brauksim abi turp. — Mēs beidzām ēst, un viņš aizveda mani uz instrumentu istabu. Es pārsteigts noskatījos, ka viņš atver skapi, kur glabājās vecā mistera Grānta instrumenti. Skats kā muzejā.

Kad Zigfrīds nopirka praksi no vecā veterinārārsta, kas vēl aizvien strādāja, būdams pāri astoņdesmitiem,yiņš bija iemantojis arī visus šos instrumentus, un tie gulēja skapja plauktos — nelietoti, bet saglabāti. Loģiski būtu bijis tos izmest ārā, bpt varbūt Zigfrīdam pret tiem bija tādā pati attieksme kā man. Piilētās koka kastītes ar spožiem vecmodīgiem skalpeļiem, klizmu trauki, kuru pievadu gumija saplaisājusi un vara uzgaļi apsūbējuši, vīles, senlaicīgas dzelzis piededzināšanai — tie bija sešdesmit sūru cīņu gadu liecinieki. Es bieži vien pavēru vaļā šo skapi un centos iedomāties veco vīru, kuru noteikti mocījušas'tās pašas problēmas, kas mocīja mani, kuram bija jābrauc pa tiem pašiem šaurajiem ceļiem, pa kuriem braucu es. Bet viņš bija cīnījies viens, turklāt sešdesmit gadu. Es vēl tikai sāku, un tomēr biju jau mazliet iepazinis uzvaras un sakāves, neziņu un uztraukumus, cerības un vilšanos un — darba sūrumu. Bet misters Grānts bija miris un paņēmis līdzi visu māku un gudrību, ko es stūrgalvīgi pūlējos apgūt.

Zigfrīds pasniedzās dziļi skapī un izvilka garu, plakanu kasti. Nopūtis putekļus no ādas futrāļa, viņš uzmanīgi to atvēra. Futrālī uz apdilušas samta pamatnes gulēja lancete kopā ar cirtni asiņu nolaišanai.

Es izbrīnā uzlūkoju savu šefu.

—   Jā, puikiņ, cs jūs aizvedīšu atpakaļ viduslaikos. — Viņš paraudzījās manā pārsteigtajā sejā un uzlika roku man uz delma. — Tikai ncbrūciet nu man virsū ar visiem zinātnes iebildumiem pret asiņu nolaišanu. Man nav stingru uzskatu ne vienā, ne otrā virzienā.

— Bet vai esat to kādreiz darījis?

—  Esmu darījis. Un esmu pēc tam pieredzējis visai jocīgas lietas. — Zigfrīds aizgriezās, it kā parādīdams, ka negrib vairāk nekā apspriest. Viņš rūpīgi notīrīja lanceti un iemeta to sterilizatorā. Ar neizteiksmīgu seju viņš klausījās verdošā ūdens šņākšanā.

Kad piebraucām, čigāni atkal sagumuši kvernēja pie ugunskura, un misters Majcts, nojautis, ka ieradies pastiprinājums, lēnām nāca mums pretī, turēdams rokā otru desmit šiliņu banknoti,

Zigfrīds to noraidīja.

— Paskatīsimies, kā mums ies, mister Majet, — viņš nomurdēja.

Tad gariem soļiem slāja turp, kur sarāvies stāvēja sāpju mocītais

ponijs. Labāk tam nebija kļuvis; un es sadzirdēju klusu stenēšanu, kad dābolainis pūtinādams vārīgi pārcilāja kājas.

Uz mani nepaskatīdamies, Zigfrīds klusu noteica:

—  Nabaga lopiņš. Jūs neesat pārspīlējis, Džcims. Lūdzu, atnesiet no mašīnas to kastīti.

Kad es atgriezos, viņš lika ponijam žņaugu ap kakla pamatni.

—  Nostiepiet to labi cicši, — viņš izrīkoja. Kad jūga vēna pietūka un izspiedās savā gropē, viņš ātri noskuva un nodezinficēja nelielu laukumiņu un iešļircināja lokālo anestēziju. Pēdīgi atdarīja vcco, ar ādu apvilkto futrāli un izņēma sterilā marlē ievīsfīto lanceti.

Un tad viss notika ļoti strauji. Zigfrīds pielika lancetes mazo asmenīti pie uztūkušās vēnas un ar drošu roku uzbclza pa to ar cirtni. Tai pašā mirklī no iecirtuma vietas izšāvās spēcīga asiņu strūkla un sāka zālē veidot dīķīti. Misters Majets satraukumā* noclsās, un meitenes tūliņ sāka kaut ko aši runāt. Es sapratu, ko viņi pārdzīvo. Turklāt es bailīgi prātoju, cik ilgi ponijs nesaļimis izturēs drausmīgo asiņunoplūdi.

Taču Zigfrīdam strūkla vēl likās parvāju, jo viņš izņēma no kabatas vēl vienu instrumentu, iebāza to ponijam mutē un sāka tam spiest kopā žokļus. Dzīvnieks neviļus sakoda zobus, un asinis sāka gāzties vēl spēcīgāk.

Kad bija noplūdusi apmēram galona tiesa, Zigfrīds beidzot šķita apmierināts.

—  Atlaidiet žņaugu, Džeims! — viņš uzsauca un ātri uzlika brūcei ligai uru. Tad pagājās tālāk pa zālāju," līdz ceļmalas mūri Ieraudzīja vārtiņus. — Tā jau doritāju, — viņš sacīja, — tur pa tīrumu tek strauts. Mums viņš jāaizved līdz turicnci.'Nāciet visi šurp, ķeramies pie darba! Viņam nepārprotami tas viss ļoti patika, un viņa klātbūtne radīja parasto efektu. Majeti, tik rosmīgi uzaicināt] darboties, metās turp, cits citam virsū uzskriedami. Arī mani pārņēma spēja darbotiesgriba, un pat ponijs pirmoreiz sāka izrādīt zināmu interesi par apkārtni.

Visi pieci čigāni aiz apaušiem vilka poniju u;: priekšu, mēs ar Zigfrīdu sadevāmies rokās zirdziņa pavēderē; katrs sauca kādu uzmundrinājumu, un beidzot tas sāka kustēt. Iešana viņam acīm redzami bija sāpīga, bet viņš gāja — izgāja pa vārtiņiem, tad pāri tīrumam, kur starp akmeņiem ņirbēja strautiņš. Krastu tam tikpat kā nebija, un mēs bez lielām pūlēm iestūmām slimnieku strauta vidū. Kad nu ledainais ūdens sāka skaloties ap iekaisušajām kājām, man šķita, ka pamanīju viņa acīs nojausmu par beidzot sagaidīto atvieglojumu.

—  Tagad viņam tur jānostāv stundu, — Zigfrīds pamācīja. — Pēc tam jums viņš jāpavadā pa lauku. Un tad atkal stundu strautā,. Kad viņam kļūs labāk, varat pastaigas laiku pakāpeniski paildzināt, tomēr ikreiz pēc pastaigas — atpakaļ strautā. Noņemšanās būs ļoti-liela. Kas ar to nodarbosies?

Visas trīs meitenītes bikli sastājās viņam apkārt un skatījās acīs.

— Ak jūs būsiet tās kopējas? Ļoti labi, jums tad arī izstāstīšu visu, kas darāms.

Viņš izvilka turziņu ar piparmētru konfektēm, kas bija viņa piebāzto kabatu satura neiztrūkstoša sastāvdaļa, un es atsēdos, jo zināju, ka jāgaida būs ilgi. Biju redzējis viņu tā darbojamies ar fermeru bērniem, un, kad parādījās konfekšu turziņa, tad laiks apstājās. Šis bija tās retās reizes, kad Zigfrīds nesteidzās.

Katra meitene bijīgi paņēma pa konfektei, tad Zigfrīds pietupās un sāka tās mācīt kā skolotājs'skolēnus. Skuķēni drīz atkusa un arī sāka iemest pa vārdam. Mazākā ņēmās visai nesaprotami stāstīt, ko visu bija sadarījis ponijs, kad vēl bijis kumelēns, un Zigfrtds vērīgi klausījās, šad tad nopietni pamādams ar galvu. Nevienam nekur nebija jāsteidzas.

Viņa padomi acīmredzot tika ievēroti, jo, kad nākamajās dienās man gadījās braukt garām čigānu nometnei, allaž redzēju mazo trijotni vai nu pie ponija strautmalā vai arī to vadājam garā pavadā apkārt laukam. Man vairs nevajadzēja iejaukties — bija skaidri redzams, ka viņam klājas jo dienu, jo labāk.

Apmēram pēc nedēļas redzēju Majctus aizbraucam no Darovbijas; sarkanais vagoniņš līgoja pāri tirgus laukumam; uz bukas sēdēja misters Majcts ar melnu samta benīti galvā, sieva viņam blakus. Piesieti dažādās vielās pajūga sānos gāja zirgi, bet aizmugurē, vēl gan drusku pastīvi, tomēr droši soļoja dābolainis. Viņš bija atveseļojies.

Meitenes skatījās ārā no vagoniņa aizmugures, un, kad tās paraudzījās uz manu pusi, es pamāju. Viņas nopietni skatījās uzmani, līdz rati jau grasījās iegriezties ap stūri, tad viena bikli pacēla rociņu, tūliņ viņas priekšzīmei sekoja abas pārējās un sāka dedzīgi māt, pirms izzuda manam skatienam.

Es iegriezos pie Droversa un, kaktā apsēdies, domīgi tukšoju alus pinti. Zigfrīdam viņa triks bija izdevies, bet es vēl joprojām turpināju par to prātot, jo veterinārpraksē ir ļoti grūti izdarīt noteiktus secinājumus pat pēc acīm redzamiem pozitīviem rezultātiem. Varbūt tā bija mana iedoma, bet varbūt ponijs tiešām sajuta aivieglojurnu tūliņ pēc asiņu nolaišanas? Vai, to neizdarījuši, mēs būtu piespieduši viņu staigāt? Vai šādos gadījumos tiešām vispareizākā ārstēšanas metode ir iecirst caurumu jūga vēnā un notecināt turpat spaini dzīvības sulas? Atbildes man nav vēl šobaltdien, jo es nekad neesmu iedrošinājies to darīt.

29. nodala

— Lūdzu, vai misters Hcriots nevarētu apskatīt manu suni?

Šādi vārdi uzgaidāmajā istabā atskanēja visai bieži, bet Šoreiz tā bija

balss, kas mani piekala pie zemes, kad tikko biju pagājis garām durvīm.

Tas nebija iespējams, protams, nebija iespējams, bet izklausījās tieSi tā, it kā runātu Helēne. Uz pirkstgaliem aizzagos atpakaļ pie durvīm un, lieki nekavēdamies, piebāzu aci pie durvju spraugas. Istabā stāvēja Tristans un skatījās uz kaut ko, kas nebija manā redzeslokā. Redzēju vienīgi roku, kas bija uzlikta manam pacientam — ganusunim — uz galvas, tad vēl tvīda svārku stērbeli un zīda zeķēs ieautas kājas.

Kājas bija glītas, spēcīgas un itin labi varēja piederēt tādai slaikai meitenei kā Helēne. Mani prātojumi pārtrūka, kad pie suņa noliecās galva un es tuvplānā ieraudzīju nelielu taisnu degunu un tumSus matus, kas krita pār gaišo, gludo vaigu.

Es apmulsis vēl skatījos, kad pa durvīm izšāvās Tristans; saskrie- damiesarmani pieri pret pieri. Apspiedis spēcīgus vārdus, viņš sagrāba mani pie rokas un pa gaiteni aizrāva uz aptiekas istabu. Viņš aizvēra aiz mums durvis un aizsmacis čukstēja:

—   Tā ir viņa! Andersonu skuķe! Un viņa grib satikt tevi! Ne Zigfrīdu, ne mani, bet tieši jūs, mister Heriot.'

Pāris mirkļu viņš noskatījās manī platām acīrn,bet, kad es joprojām vilcinājos, atvēra durvis un lūkoja mani izstumt gaitenī.

— Ko tu, sasodīts, vēl gaidi? — viņš nošņācās.

—  Nu, zini, mazliet neērti, vai ne? Nu, saproti, pēc tā deju vakara. Briesmīgi skaists es izskatījos, kad viņa pēdējoreiz mani redzēja — tik stulbs, ka ne parunāt nevarēju.

Tristans piesita sev pie pieres.

— Lai Dievs stāv klāt! Ko tu raizējies par sīkumiem! Viņa vēlas tevi satikt — kā vēl tev vajag? Ej taču reiz turp!

Es sāku nedroši virzīties uz durvju pusi, kad viņš pacēla roku.

—   Vēl mirklīti! Pagaidi tepat. — Viņš aizrikšoja un pēc pāris sekundēm atgriezās ar baltu virsvalku rokās.

— Nupat kā no mazgātavas, — viņš sacīja, palīdzēdams man iebāzt rokas iecictinūtajās piedurknēs. — Sitamajā tu izskatīsies pasakaini, Džim — priekšzīmīgs jauns dakteris.

Stāvēju nepretodamies, kamēr viņš mani iepogāja virsvalkā, bet atgrūdu palīdzīgo roku, kad viņš grasījās salabot manas kaklasaites mezglu. Gāju projām, un viņš man vēl iedrošinot pamāja ar roku, pirms pats devās uz augšstāvu.

Es vairs neprātoju, bet drošiem soļiem iegāju uzgaidāmajā istabā. Helēne pacēla galvu un pasmaidīja» Un smaids bija gluži tāds pats kā vienmēr. Nekas aiz tā neslēpās. Tas pats draudzīgais smaids, acis nenovēršot, gluži kā todien, kad ieraudzīju viņu pirmoreiz.

Pāris mirkļu mēs klusēdami skatījāmies viens uz otru, bet, kad es vCl joprojām nekā neteicu, viņa paskatījās uz suni.

—   Šoreiz slikti klājas Dcnam, — viņa sacīja. — Viņš ir mūsu aitusuns, bet mčs viņu tā mīlam, ka drīzāk uzskatām par ģimenes locekli.

Izdzirdis pieminam savu vārdu, Dcns sāka strauji kulstīt asti, bet, nākot pie manis, iesmilkstējās. Es noliecos un noglāstīju viņam galvu.

— Redzu, ka viņš vienu pakaļkāju neliek stingri pie zemes.

— Jā, šorīt lCca pār žogu un kopš tā brīža ir tāds. Man šķiet, noticis kas nopietns, jo viņš uz tās kājas nevar balstīties.

— Labi, ieiesim otrā istabā, bet vediet viņu man pa priekšu, lai varu paverot gaitu.

Es atveru durvis, un viņa ar suni man pa priekšu izgāja gaiteni.

Pirmajos jardos es intensīvi vēroju vienīgi HclCnes gaitu, taču jāiet bija tālu, un, kad sasniedzām otro pagriezienu, man jau bija izdevies sevi tiktāl apvaldīt, lai pievērstu uzmanību pacientam.

Laimīgā kārtā tas bija gūžas mežģījums. Nekas cits tas nevarēja būt, nodomāju vērojot, kātiņš turēja kāju zem ķermeņa, ar ķepu tik tikko picskardamies pie zemes.

Manī cīnījās divējas jūtas. Bojājums bija nopietns, bet, no otras puses, man būtu dota iespēja locītavu iegrozīt vietā un turklāt radīt labu iespaidu. Savā neilgajā pieredze biju konstatējis, ka viena no efektīvākajām procedūrām ir ievilkt atpakaļ izmežģītu gūžas locītavu. Varbūt man vienkārši bija laimējies, bet tie daži mēģinājumi, kas man gadījušies, bija it kā uz burvja mājt ienu klibiķi pārvērtuši veselā sunī.

Operāciju istabā uzcēlu Dcnu uz galda. Kamēr iztaustīju viņa gūžu, suns stāvēja nekustīgi. Ne mazāko šaubu — locītavas kauls bija izkustējies uz augšu un atvirzījies atpakaļ tik stipri, ka starpā es varēju iebāzt īkšķi.

Suns tikai vienu reizi pagrieza galvu uz manu pusi — kad es saudzīgi lūkoju saliekt tam kāju, bet tūliņ nomierinājās un atkal raudzījās taisni uz priekšu. Muti mazliet pavēris, viņš satraukts elsa, bet, kā visi līdzsvarotie dzīvnieki, nokļuvis uz operāciju galda, pacietīgi ļāvās liktenim. Biju gandrīz pārliecināts — ja es tagad sāktu lēnām griezt viņam nost galvu, ir tad viņš daudz nepretotos.

— Jauns, labdabīgs suns, — es sacīju, — un skaists arī.

Helēne noglaudīja glīto galvu ar balto blēsi līdz pat purnam; suns lēnām paluncināja asti.

—  Jā, — viņa atteica, — ne tikai aitu gans, bet arī visas ģimenes mīlulis. Ceru, ka viņš nav sev nodarījis lielu postu.

— Nu — viņam izmežģīta gūžas locītava. Diezgan nejauka būšana, bet, ja man laimēsies, ceru, ka varēšu to ievilkt atpakaļ.

— Kas noliks, ja nevarēsiet?

—  Tad tur izveidosies jauna locītava. Dažas nedēļas viņš stipri klibotu un kāja, jādomā, uz visiem laikiem paliktu mazliet īsāka.

—   Ai, nē, to gan man negribētos! — Helēne iesaucas. — Vai domājat, ka viss izdosies labi?

Paskatījos uz paklausīgo dzīvnieku, kas joprojām mierīgi raudzījās uz priekšu.

— Man liekas, ka izredzes ir labas, galvenokārt tāpēc, ka neesat ilgi kavējusies atvest viņu šurp. Jo drīzāk to nodara, jo labāk.

— Brīnišķīgi. Kad varēsiet sākt ar viņu darboties?

— Tūliņ pat. — Es devos uzdurvju pusi. — Pasaukšu tikai Tristanu. Tas ir divu cilvēku darbs.

—   Vai cs nevarētu palīdzēt? — Helēne jautāja. — Man ļoti to gribētos, ja vien jums nebūtu iebildumu.

Šaubīdamies paraudzījos uz viņu. — Lāgā nezinu. Tā būs tāda ka virves vilkšana ar Dcnu vidū. Es viņu, protams, anestezēšu, bet vilkšana iznāks pamatīga.

Helēne iesmējās.

— O! Man spēka pietiek. Un pīkstīga arī neesmu. Es, redziet, esmu pie dzīvniekiem pieradusi un man patīk ar tiem darboties.

— Labi, — cs piekritu. — Uzvelciet rezerves virsvalku un sāksim.

Suns pat ncsarāvās, kad iedūru tam adatu vēnā, un, kad tur ieplūda

nembutāls, galva viņam atšļuka pret Helēncs roku un balsta kāja izslīdēja uz galda gludās virsmas. Drīz vien viņš nemaņa gulēja uz sāniem.

Turēju adatu vēnā un nolūkojos uz guļošo dzīvnieku.

—   Vajadzētu viņam iedot mazliet vairāk. Nepieciešama dziļa narkoze, lai pārvarētu muskuļu pretestību.

Icšļircināju vēl kubikcentimetru, un Dcns kļuva ļengans. Saņēmu izmežģīto kāju un sacīju:

— Tagad sakrampējiet rokas zem veselā gurna un lūkojiet noturēt, kamēr cs vilkšu. Okci? Sākam!

Jābrīnās, cik daudz spēka vajag, lai ievilktu vietā izmežģītas gūžas locītavas galviņu. Ar labo roku nepārtraukti vilku, bet ar kreiso tai pašā laikā spiedu locītavas galviņu. Helēne strādāja apzinīgi, noturējās pretī vilcējspēkam, lūpas aiz piepūles savilkusi urskulī.

Man liekas, jābūt kādam drošam veidam, kā šis darbs darāms — metodei, kas ļauj gūt panākumus pirmajā piegājienā; man nav izdevies to atklāt. Labu iznākumu varēju gaidīt tikai pēc ilgstošas nomocīšanās un kļūdīšanās; arī todien man neklājās citādi. Izmēģinājos visādos leņķos, grozīdams un locīdams ļengano pakaļkāju un cenzdamies nedomāt, kā būs, ja tieši šo es nespēšu ievilkt atpakaļ. Prātoju, diezin, ko gan Helēne, cieši turēdamās savā galā, domā par šo čīkstinu, kad izdzirdu klusu knakšķi. Cik jauka un gaidīta skaņa!

Pāris reižu palocīju gūžas locītavu gan šā, gan tā. Nebija vairs nekādas pretestības. Gūžas locītavas galviņa bija atgriezusies savā iedobē.

— Tas nu būtu padarīts, — es sacīju. — Ceru, ka uz visiem laikiem — turēsim īkšķi, lai tā būtu. Dažkārt tā mēdz izlēkt no jauna, bet man liekas, ka ar šo tas nenotiks.

Helēne noglauda guļošā suņa zīdaino ausi un kaklu.

— Nabaga vecais Dcns. Būtu zinājis, kas viņu gaida, tad gan nebūtu šorīt ICcis pāri žogam. Kad viņš atjēgsies?

—  Nu, šodien viņš nogulēs līdz vakaram. Lūkojiet būt tuvumā, kad modīsies, pieturiet viņu, lai nedabū pakrist un neizmežgī locītavu no jauna. Būtu labi, ja jūs man piezvanītu. Gribētos zināt, kā viņam klāsies.

Pacēlu Denu un nesu pa gaiteni, streipuļodams zem viņa svara, kad ceļā sastapu misis Hollu. Viņa nesa paplāti'ar divām tasēm,

—   Es patlaban dzēru tēju, mister Heriot, — viņa sacīja, — un iedomājos, ka jums un jaunkundzei arī derētu pa tasei.

Acis šauri samiedziš, palūkojos viņā. Neparasta parādība. Vai viņa varbūt sadarbojas ar Tristanu Kupidona lomā? Taču platā, tumsnējā seja bija tikpat vēsi vienaldzīga kā vienmēr. Tā neko nepauda.

— Liels paldies, misis Holla. Vispirms tikai iznesīšu suni. — Izgāju laukā un noguldīju Denu Hclēnes mašīnā uz aizmugures sēdekļa; kad no segas apakšas ārā rēgojamies palika tikai acis un deguns, suns izskatījās dziļi mierīgs.

Hclēne jau sēdēja ar tējas tasi klēpī, un es atcerējos kādu citu reizi, kad šai pašā istabā biju dzēris tēju kopā ar meiteni. Tanī dienā, kad ierados Darovbijā. Tā bija viena no Zigfrīda pielūdzējām, laikam pati dedzīgākā.

Šoreiz bija pavisam citādi. Kamēr cīnījāmies pa operāciju istabu, tiku ievērojis, ka Helēnes lūpu kaktiņi izliekti tā, it kā viņa teju teju gatavotos smaidīt vai nupat būtu smaidījusi; bez tam konstatēju, ka siltais mirdzums zilajās acīs zem melno uzaču lokiem brīnum jauki saderas ar kuplajiem melnbrūnajiem matiem.

Šoreiz sarunas neiestrēga klusumā. Varbūt tāpēc, ka jutu cietu pamatu zem kājām, jo nekad nejutos īsti brīvi, ja tuvumā nebija kāds slims dzīvnieks; lai nu bija kā būdams, man runājamā nepietrūka, tērgāju vienā gabalā, gluži kā todien piekalnē, kad bijām pirmoreiz tikušies.

Misis Hollas tējkanna bija iztukšota, pēdējais cepums notiesāts, tikai tad pavadīju Helēni un beidzot devos apgaitā.

Tikpat nepiespiesti pašpārliecināts jutos vakarā, kad izdzirdu viņas balsi tālrunī.

—   Dens ir kājās un staigā, — viņa sacīja. — Vēl gan mazliet apstulbis, bet ar kāju viss kārtībā.

—  Lieliski, pirmā stadija pārvarēta. Domāju, ka arī vēlāk viss būs labi.

īss klusuma brīdis vada viņā galā, tad:

—  Sirsnīgs paldies par visu, ko darījāt. Mēs viņa dēļ bijām ārkārtīgi noraizējušies, it īpaši mazais brālis un māšele. Mēs Visi ļoti pateicamies.

—  Nav par ko, arī es esmu ļoti priecīgs. Dcns ir varens suns. — Uz mirkli apklusu. Tagad vai nekad. — Vai atceraties? Mēs šodien runājām par Skotiju. Pēcpusdienā braucu garām «Placai» un redzēju, ka tur rāda filmu par Hcbridiem. Iedomājos, varbūt… Domāju, ka varbūt jūs būtu ar mieru to kopā ar mani noskatīties.

Atkal klusuma mirklis, un sirds man sita neganti dobji.

—  Labi, — Helēne sacīja, — labprāt. Kad? Piektdienas vakarā? Norunāts, paldies — uz redzēšanos piektdien.

Ar drebošu roku noliku klausuli. Kāpēc es tik briesmīgi visu sarežģīju? Bet vienalga — es atkal biju vīrā.

30. nodaļa

Reimatisms sunim ir drausmīga.parādība. Arī cilvēkiem tas ir pietiekami sāpīgs,J?ct, ja sunim uznāk akūta reimatisma lēkme, tā spēj pārvērst citādā ziņā veselu dzīvnieku par baiļu pārmāktu sāpju kamolu.

Vissmagāk cieš muskuļaini suņi, un es ļoti saudzīgiem pirkstiem taustīju uzblīdušos tricepsus un dzīslas mazajam Stafordšīras bulter- jerarn. Parasti tas bija sprauns, mazs suņuks, absolūti bezbailīgs, draudzīgs, cilvēkam lēca līdz pat ģīmim, lai tikai-pataptu to nolaizīt; bet šodien tas gulēja stīvs, drebošs, pārbiedētu, trulu skatienu. Pat galvu pagriežot, tam izlauzās spalgs sāpju kauciens.

Par laimi, tā ir kaite, kurai var viegli un ātri līdzēt.'Ievilku šļircē novalgīnu un iešļircināju. Suņuks, kas bija jutīgs vairs vienīgi pret griezīgajām reimatisma sāpēm, no adatas dūriena ir nesakustējās. Noskaitīju kastītē vajadzīgo daudzumu salicilāta tablešu, uzrakstīju uz vāciņa lietošanas pamācību un pasniedzu kastīti suņa īpašniekam.

—  Tiklīdz injekcija būs remdējusi sāpes, iedodiet viņam vienu tableti. Nākamo dodiet četras stundas pēc pirmās. Esmu pārliecināts, ka ap to laiku viņam jau būs krietni labāk.

Misis Tevenera izķēra kastīti no rokas vīram, kas tikko sāka lasīt pamācību.

—   Ļauj apskatīt, — viņa noskaldīja kā ar cirvi, — tas viss, bez šaubām", būs jādara man.

Tā gāja visu laiku, kopš es biju ienācis šai skaistajā mājā ar nolaideniem dārziem līdz pašai upmalai. Viņa bija tramdījusi vīru bez mitas, l&amp;mēr viņš turēja suni, lai es varētu to iztaustīt. Tiklīdz suns iekaucās, viņa uzbrēca:

— Harij, nespied žo nabadziņu, tu viņam dari sāpes!

Vienā laidā viņa tirdīja vīru gan par šo, gan par to, un, tiklīdz vīrs izgāja ārā, steidzās izkratīt sirdi:

— Zināt, pie visa vainīgs mans vīrs. Viņam patika suni peldināt upē. Es tūliņ zināju, kā tas beigsies.

Kaut kad manas vizītes laikā bija ienākusi viņu meita Džūlija, un jau pirmajā mirklī man kļuva skaidrs, ka viņa stingri turas mammas puse. Viņa mātei izlīdzēja ar daudziem «Kā' tu to varēji, tētiņ?» vai «Dieva dēļ, nevajag, tētiņ!», tādējādi aizpildīdama brīžus, kad tēvs apklusa.

Abi Teveneri bija pāri piecdesmitiem. Viņš,— liela auguma izskatīgs cilvēks, kas bija sapelnījis miljonus Tainsaidas kuģu būvētavās, pēc tam izrāvies no turienes dūmiem un pārcēlies uz šo jauko apvidu. Man viņš uzreiz iepatikās; biju gaidījis ieraudzīt augstprātīgu bagātnieku, bet sastapu sirsnīgu, draudzīgu, viegli ievainojamu cilvēku, kas bija ļoti noraizējies par savu suni."

Kaut arī misis Tevenera joprojām bija skaista, manu sirdi viņa neiesildīja. Smaids likās tāds kā uzliekams un noņemams, «in zilajās acīs spīdēja par daudz tērauda saltuma. Viņai, manuprāt, mazāk rūpēja suns nekā iespēja par to dzalkstīt viru.

Džūlija, kas bija pilnīga mātes kopija, slaistījās bez mērķa pa istabu un kā daždien izlutināts bērns izrādīja, ka viņai garlaicīgi; viņa uzmeta vienaldzīgu skatienu te sunim, te man, bez intereses paraudzījās ārā pa logu uz līdzenajiem mauriņiem, uz tenisa laukumu, uz tumšo upes joslu.

Vēlreiz drošinot paglaudīju terjeram galvu un piecēlos no sava tupus stāvokļa. Kad noglabāju injekcijas šļirci, Tcveners uzlika roku man uzdeima.

—  Gan jau būs labi, mister Hļeriot. Esam jums ļoti pateicīgi, ka atvieglojāt mūsu rūpes. Atzīšos — kad suņuks sāka k'aukt, es, nudien, domāju, ka tam gals klāt. Bet nu iedzersim pa glāzītei, pirms ejat projām.

Viņam runājot, roka uz mana delma drebēja. Tiku to ievērojis jau tad, kad viņš turēja sunim galvu, un es sāku prātot — varbūt Pārkinsona slimība, varbūt nervi, bet varbūt vienkārši nodzēries. Arī tagad viņš savu glāzi piepildīja dāsni, bet, kad cēla pudeli no glāzes nost, roka sadrebēja vēl spēcīgāk, un viskijs izlija uz spoži pulētās bufetes virsmas.

—  Ak Dievs! Ak Dievs! — iebrēcās misis Tevenera. Viņas balsī ieskanējās izmisīgs: ak, nevajag, nevajag! Un Džūlija piesita'ar roku pie pieres un pagrieza acis pret debesīm. Tcveners tikai uzmeta abām sievietēm vajāta cilvēka skatienu, bet tad pasmaidīja un sniedza vienu glāzi man.

—  Nāciet, mister Heriot, apsēdieties. Esmu pārliecināts, ka pāris minūšu varat pakavēties.

Aizgājām un apsēdāmies pie kamīna, un Teveners jauki sāka runāt par suņiem un šejienes apkārtni, un par gleznām, kas karājās lielajā istabā pie sienām. Šīs gleznas bija zināmas visā novadā; daudzas no tām bija slavenu mākslinieku oriģināldarbi un bija kļuvušasTcveneram par galveno dzīves saturu. Otra viņa aizraušanās bija pulksteņi, un, pārlaidis skatienu daudzajiem vērtīgajiem un skaistajiem' laika skaitītājiem, kas rotāja istabu un stila mēbeles, sāku ticēt valodām par šai mājā uzkrātajām milzu bagātībām.

Sievietes nedzēra kopā ar mums; tās izgāja no istabas, tiklīdz tika izcelta viskija pudele; bet, kad es tukšoju savu glāzi, durvis atsprāga vaļā un tajās parādījās māte un meita; abas ārkārtīgi līdzīgas, abas dārgos tvīda kostīmos un zvērādām rotātās cepurēs. Misis Tevenera, vilkdama rokās cimdus, ar riebumu paskatījās uz vīru.

—  Mēs braucam uz Brautonu, nezinu, kad atgriezīsimies, — viņa paziņoja.

Džūlija, mātei aiz muguras stāvēdama, saltām acīm un viegli saviebtu muti noraudzījās tēvā.

Teveners neatbildēja. Viņš sēdēja nekustīgi, kamēr es klausījos, kā iedūcās motors un aiz loga nočirkst grants zem mašīnas riteņiem; tad viņš tukšu skatienu un neizteiksmīgu seju paraudzījās ārā uz izpūtes gāzes mutulīti, kas noplīvoja uz piebraucamā ceļa.

Kaut kas viņa sejā man uzdzina vēsumu. Noliku glāzi un piecēlos.

— Man arī būs jābrauc, mister Tevener. Paldies par pacienāšanu.

Likās, ka viņš pēkšņi atkal atcerējies manu klātbūtni; sejā no jauna

parādījās draudzīgais smaids.

—  Nav par ko. Paldies jums, ka paārstējāt suņuku. Man šķiet, viņam jau ir labāk.

Mašīnas spogulītī cilvēks mājas kāpņu augšgalā izskatījās mazs un vientuļš, tad košuma krūmi viņu aizsedza manam skatienam.

Nākamais apmeklējums bija piesasirgušas cūkas augstu Mārstenga kalnā. Sākumā ceļš veda pa auglīgo ielejas pamatni, upmalas koku paēnā aizvīdamies* garām turīgu fermeru mājām un leknām ganībām; bet, kad mašīna nobrauca no galvenā ceļa un sāka cīnīties augšup pa stāvu taku, ainava kļuva citāda. Pārmaiņa bija gandrīz neticama, koku un krūmāju kļuva arvien mazāk, atsedzot kailu, akmeņainu nogāzi un jūdzēm garas kaļķakmens kalnu grēdas.

Ieleja jau grima jauno lapu maigajā zaļumā, bet šeit augšā pumpuri vēl neraisījās un koku zari, tiecoties pret debesīm, bija kaili kā ziemā.

Tima Ohena ferma atradās pašā augšā takas galā, un, vērdams vaļā vārtus, es, kā ikreiz, brīnījos, kā gan viņš spēj sagrabināt iztiku dzīvei uz šiem dažiem neauglīgajiem akriem, kur nemitīgais vējš pieplacina un izkaltē zāli. Tomēr daudzas paaudzes bija šo brīnumdarbu veikušas, dzīvojušas, cīnījušās un nomirušas šajā mājā, kas kopā ar saimniecības ēkām bija paslēpusies vārgulīgo,N vēja locīto koku pavēnī, kur neganti dabas spēki to drupināja kopš trim gadsimtiem.

Kālab vispār kādam bija ienācis prātā būvēt lauku mājas šādā vietā? Atvēris vārtus, palūkojos atpakaļ uz taku, kas starp klinšu sienām aizlocījās lejāk, lejāk līdz pat upei, kuras baltie akmeņi vizēja pavasara saulē. Varbūt mājas cēlājs arī reiz stāvējis šeit, noraudzījies uz zaļo plašumu, ieelpojis brīnišķīgi svaigo gaisu un nospriedis, ka ar to viņam pietiks.

Redzēju Timu Oltenu ejam pāri pagalmam. Šeit nobijā nepieciešamības pagalmu betonēt vai bruģēt — vajadzēja tikai notraukt plāno zemes kārtiņu, lai starp māju un saimniecības ēkām izveidotos plašs, slīpi nolaidens akmeņains klons. Tas bija izturīgāks par jebkuru bruģi, tas bija mūžīgs.

— Šoreiz kaut kas atgadījies jūsu baroklim, Tim? — es jautāju, un fermeris nopietni palocīja galvu.

—  Jā, jau vakar nogāzās gar zemi, un šodien guļ nudien kā beigts. Ij nepaskatījās, kad pielēju sili, un, ja cūka nekrīt virsū barībai, tad kaut kas nav jēgā. — Tims aizbāza rokas aiz platās ādas siksnas, kas saturēja viņa nesamērīgi lielās bikses, un drūmā izskatā veda mani uz cūkkūti. Par spīti mazturībai, viņš bija cilvēks, kas neveiksmes uzņēma ar vieglu prātu. Nekad nebiju redzējis viņu tik sadrūmušu, un man likās, ka saprotu viņa grūtsirdības cēloni; pret vienīgo cūku viņam bija tāda kā personīga attieksme.

Sīkzemnieki, tādi kā Tims Oltens, savu skopo iztiku ieguva no govīm; pienu viņi pārdeva pienotavā vai pārvērta sviestā. Ik gadu viņi nokāva vienu vai divas cūkas, ko iesālīja pašu aizdaram. Man likās, ka vistrūcīgākajās ģimenēs nekādas citas pārtikas vispār nav; kad vien man ēdienreizēs iegadījās tādās saimniecībās nokļūt, smarža tur allaž bija viena un tā pati — izčurkstinātu cūku tauku smārds.

Lielākais lepnums bija nobarot cūku iespējami treknu; un patiesi — šinīs mazajās, mūžīga vēja ārdētajās fermās, kur cilvēki, govis un suņi bija sausi un kārni, cūka bija vienīgais treknais radījums, uz ko paskatīties.

Biju Oltenu vepri redzējis. Pirms nedēļām divām pie viņiem sašuvu govij saplēstu pupu, un Tims toreiz man uzsita uz pleca un sacīja: — Nāciet man līdzi, mister Heriot, cs jums kaut ko parādīšu. — Mēs ielūkojāmies aizgaldā, kur divdesmit piecus stounus smags briesmeklis ar labu ēstgribu tukšoja lielu sili miltu kulteņa. Atcerējos lepnumu, kas spīdēja fermerim acīs, un redzēju viņu klausāmies rukša šļurk- stīgajā strēbšanā ka visjaukākajā mūzikā. '

Šodien tā nebija. Baroklis, aizvērtām acīm guļot uz sāniem, izskatījās, ja iespējams, vēl milzīgāks — tāds kā sausumā izvilkts valis — un piepildīja visu aizgaldu. Tims ar sprunguli pamaisīja neaizskarto barību, šmiukstināja ar lūpām un visādi mudināja vepri, bet tas pat nepakustējās. Fermeris paraudzījās manī bēdīgām acīm.

—  Nav labi, mister Heriot. Lai kas viņam kait, bet tas ir kaut kas nopietns. '

Izmērīju vājiniekam temperatūru un, paskatījies termometrā, klusu iesvilpos. — Četrdesmit viens grāds. Temperatūra diezgan augsta.

Tims kļuva pavisam bāls.

— Tavu nelaimi. Četrdesmit viens! Tātad nekādu cerību. Cauri būs ar.vinu.

Es nobraucīju dzīvnieka sānu un drošinot pasmaidīju.

—  Neuztraucieties, Tim. Domāju, ka būs labi. Viņam piemetusies sarkanguļa. Pabraukiet ar pirkstiem tam muguru. Jūs sataustīsiet sīkus paugurīņus ādā. Pašlaik tos var tikai sataustīt, saredzēt nevar, bet pCc pāris stundām tie izsitīsies un kļūs sarkani.

— Un jūs cerat viņu izārstēt?

— Esmu gandrīz pārliecināts, ka izdosies. Iešļircināšu krietnu devu seruma, un esmu ar mieru saderēt, ka pēc pāris dienām šņukurs atkal būs silē. Cūkas to parasti pārcieš diezgan viegli.

—  Tas izklausās visai iepriecinoši, — sacīja Tims, un viņa vaigs atplauka smaidā. — Bet ar to četrdesmit vienu grādu jūs varējāt man nezinko piebiedēt, negantnieks tāds!

Es iesmējos. — Piedodiet, Tim, negribēju jūs nobiedēt. Es bieži vien esmu priecīgāks par augstu nekā par zemu temperatūru. Tikai neparasts laiks sarkanguļai. Biežāk tā gadās vasaras nogalē.

—  Labi, labi, šoreiz jums piedošu. Nāciet nu uz virtuvi nomazgāt rokas.

Virtuvē es gan pieliecu galvu, tomēr atsitos pret vareno cūkas sānu, kas karājās pie griestu sijas. Lielais gabals uz āķa viegli sašūpojās; vietumis tas bija savas astoņas collas biezs — viss tīrais taukums. Tikai ciešāk ieskatoties, varēja Sa'redzēt šauru liesuma sloksnīti.

Misis Oltena man bija sagatavojusi tasi tējas, un, to dzerdams, uzmetu skatienu Timām, kas bija atkritis krēslā, ļaudams rokām slābi nokarāties gar sāniem; uz mirkli viņš pievēra acis, un viņa seja pārvērtās par noguruma masku. Jau nezkuro reizi man ienāca prātā, ka šo sīko fermeru dzīve nav nekas vairāk kā nebeidzams sūrs darbs. Oltenam bija tikai četrdesmit gadu, bet viņa augums jau bija ielicis un pastāvīgā pārpūlē izmocīts; viņa dzīvesstāstu varēja lasīt, paskatoties uz dzīslainajām rokām, mezglainajiem, pietūkušajiem pirkstiem. Reiz viņš sarunā ieminējās, ka pēdējoreiz atstājis govis neslauktas pirms divpadsmit gadiem — sava fēva bēru dienā.

Grasījos braukt projām, kad ieraudzīju Dženiju. Tā bija Oitena vecākā meita un patlaban enerģiski pumpēja gaisu virtuves durvju ārpusē pieslietā divriteņa riepā.

— Vai tu kaut kurp'brauksi? — es apvaicājos; meitene aši izslējās un atbraucīja uz pieres sakritušās tumšo matu cirtas. Viņai bija ap astoņpadsmit gadu, smalki vaibsti un lielas, izteiksmīgas acis; viņas mazliet mežonīgajā daiļumā jautās kaut kas no kuitalu nemiera, kaut kas no vēja un saules, nb tīreļu plašuma.

—  Gribu nobraukt lejā līdz ciemam. — Viņa slepus, paraudzījās virtuvē. — Atvedīšu tētim pudeli ginesa alus.

—  Līdz ciemam? Tāls brauciens pēc vienas pudeles. Būs savas divas jūdzes, un atpakaļ kalnā tev riteni vajadzēs stumt pie rokas. Vai tiešām tu brauksi to gabalu pēc vienas pudeles?

—  Jā, pēc vienas gan, - viņa čukstus atbildēja, rāmi un prātīgi pārskaitīdama saujā sešpensu un'vē! dažas sīkas vara naudiņas. — Tētis visu nakti bija augšā, gaidīdams pirmpienei teliņu — viņš ir pavisam saguris. Es drīz būšu atpakaļ, un viņš dabūs gincsu pie pusdienām. Viņam tas iet pie sirds. — Meitene uzmetp man sazvērniecisku skatienu. — Tas viņam būs pārsteigums.

Viņai runājot, tCvs, vel arvien krēslā atlaidies, pagrieza galvu un paskatījās uz meiteni; viņš pasmaidīja, un šai mirklī stingrajās acīs redzēju dziļu nopietnību un grumbainajā sejā patiesu cildenumu.

Dženija laimīgā noslēpumainībā atbildēja viņa skatienam, raudzīdamās no tumšo uzacu apakšas, tad žigli pagriezās, uzkāpa uz divrileņa un apbrīnojamā ātrumā laida lejup.

Mašīnai pār akmeņiem kratoties un šūpojoties, es ar otro ātrumu nesteidzīgi viņai sekoju. Domās iegrimis, vēros taisni uz priekšu. Visu laiku prātā stāvēja abas mājas, ko šodien biju apmeklējis; domas no Henrija Tevenera, no viņa lepnajām drēbēm, labi koptajām rokām, daudzajām grāmatām, gleznām un.pulksteņiem aizklīda pie Tima Oltcna, viņa līdz krūtīm uzrautajām biksēm un platās siksnas, pie viņa grūtajiem darbiem diendienā — mēnesi pēc mēneša, gadu pēc gada, lai saglabātu dzīvību neauglīgajā kalngalā.

Tad salīdzināju abas meitas — nicinājumu Džūlijas Teveneras acīs, lūkojoties uz tēvu, un starojošo maigumu Dženijas Oltcnas skatienā.

Nemaz nebija viegli tikt pie skaidrības, kurš šajās atšķirīgajās dzīvēs iegūst vairāk. Bet, kad biju nobraucis pēdējos jardus pa akmeņaino taku, man negaidot viss kļuva skaidrs; savelkot galus kopā, sapratu: ja man vajadzētu izšķirties, čs noslietos uz gincsa pusi.

31. nodala

Tristans saiņoja āra UĀLL pudeles. Šinīs pudelēs bija sarkans šķidrums, kas mums būtu lietojams cīņā ar mājlopu saslimšanu. Pilnais nosaukums skanēja: «Universāls ārstniecības līdzeklis lopiem.» Tā ar lieliem, melniem burtiem bija rakstīts uz etiķetes, un zem tiem paskaidrojums, ka zālesefektīvi izmantojamas pret klepu, saaukstēšanos, dzemdes iekaisumu, pienadrudzi, plaušu karsoni, augoņiem, vēdera piepūšanos. Pašās beigās piemetināts vēl drošs mierinājums: «Vienmēr dod atvieglojumu.» Un mēs šo etiķeti bijām tik bieži lasījuši, ka dažkārt gandrīz sākām uzrakstītajam ticēt.

Žēl vienīgi, ka no zālēm nekāds labums netika, bet sarkanajā mirdzumā, kad pacēla pudeli pret gaismu, un spēcīgajā kampara un amonjaka smakā, kad saturu paostīja, bija kaut kas neatvairāms; fermeri tad samirkšķināja acis, nogrozīja galvu dziļā bijībā un sacīja: «Dieva vārds, tā nu gan ir stipra zāle.» Taču mūsu katrai kaitei specifisko zāļu klāsts bija tik trūcīgs un iespēju kļūdīties tik daudz, ka šaubu gadījumos liels mierinājums bija izrakstīt pudeli šitā paša. Ja Zigfrīds vai es bijām dienas žurnālā atzīmējuši: «Govs izmeklēta, parakstīta 1 pud. UĀLL», tad tā bija skaidra liecība, ka nezinām, kas lopiņam kait.

Pudeles bija augstas un slaidas, elegantā balta kartona iesaiņoj urnā, daudz daudz iespaidīgākā nekā mūsdienu antibiotisko zāļ'u iesaiņojums. Tristans cēla pudeles ārā no lielas tējas kastes un rindām vien kārtoja plauktos. Mani ieraudzījis, viņš pārtrauca grūto darbu, apsēdās uz tējas kastes un izvilka no kabatas paciņu Vubcina cigarešu. Cigareti aizkūpinājis, viņš izpūta garu dūmu grīsti un uzmeta man neieinteresētu skatienu.

— Tu tātad šovakar vedīsi viņu uz ķinīti?

Juzdamies no viņa skatiena mazliet neveikli, es sagrābstīju kabatā riekšavu tukšu pudelīšu un ielidināju tās papīrgrozā.

— Jā, apmēram pēc stundas.

—  M-m. — Sargādamies no dūmiem, viņš samiedza acis. — M-m, skaidrs.

— Ko tu uz mani tā skaties? — es kā aizstāvēdamies noprasīju.

—  Vai aiziet uz ķinīti ir kaut kas slikts?

— Nē-nē. Nē-nē-nē. Nekas slikts, Džim. Galīgi nekas. Ļoti pozitīvs pasākums.

— Bet īstenībā gan tu gribi sacīt, lai nevedu Helēni uz kino.

— To neesmu teicis. Nē, nepavisam, jūs droši vien pavadīsiet jauku vakaru. Tikai… — Viņš pakasīja galvu. - Man tikai likās, ka tev būtu vajadzējis izgudrot kaut ko mazliet… kā lai saku… kaut ko mazliet drosmīgāku.

Es rūgti iesmējos.

— Paklau, ar to drosmīgāko es jau izmēģinājos Renistonā. Nē, tevi es nevainoju, Tris, tu gribēji labu, bet, kā pats zini, tā bija drausmīgākā izgāšanās. Es nevēlos, lai šovakar notiktu kaut kas nelāgs. Gribu drošu spēli.

— Lai notiek, neiešu ar tevi strīdēties, — Tristans noteica.

—  Drošākas vietas par Darovbijas «Plaču» nav visā pasaulē.

Vēlāk, drebinādamies lielās, vēja izpūstās vannasistabas vannā,

nespēju atkratīties no domām, ka Tristanam taisnība. Vest Helēni uz šejienes kinoteātri bija zināma gļēvulība, bēgšana no īstenības uz vietu, kur cerēju, ka apkārtējā tumsa man drošāk ļaus izjust intīmu tuvību. Bet, kad slaucījos, lēkādams, lai nebūtu jāsalst, un pa logu starp glicīnijas zariem raudzījos krēslainajā dārzā, mani mierināja doma, ka tas tomēr atkal ir jauns sākums, kautarī ļoti nenozīmīgs.

Kad aizvēru Skeldeilas Mājas durvis un skatījos uz ielu, kur krēslā man pretī māja nule apgaismotie veikalu skatlogi, man kļuva viegli ap sirdi. Likās, ka mani skārusi dvesma no tuvējiem kalniem. Gaisīga elpa, kas liecināja, ka ziema pagājusi. Vēi aizvien bija auksts — Darovbijā ir auksts līdz pat maija vidum, bet gaisā jautās solījums, ka būs saule, sasiiusi zāle un jaukas dienas."

Vajadzēja krietni ieskatīties, lai nepaietu «P.'acai» garām, jo tā bija iespiesta starp dzelzslietu tirgotavu un aptieku. Šā kinoteātra arhitektūrai nepiemita tieksme uz diženību, un ieeja nebija necik platāka par parastām veikala durvīm. Taču, kad piegāju tuvāk, mani visvairāk pārsteidza tumsa, kāda te valdīja. Es biju ieradies laikus, filmai vajadzēja sākties apmēram pēc desmit minūtēm, tomēr nekādas dzīvības nemanīja.

Nebiju uzdrošinājies atklāt Tristanam, cik piesardzīgi esmu rīkojies, norunādams tikties ar Helēni šeit. Ar tādu mašīnu kā manējā vienmēr pastāvēja šaubas jebkur nokļūt laikā vai vispār nokļūt, tāpēc ieskatīju, ka prātīgāk būs, ja izslēgšu transporta kļūmes.

«Gaidīšu jūs ārpusē pie kino.» Dieviņ, tētīt, diezin cik brīnišķīgi tas tiešām neizklausījās. Atcerējos bērnību, pašu pirmo reizi, kad vedu meiteni uz kino. Man bija tikko četrpadsmit gadu; pasniedzu savu vienīgo puskronu neģēlīgam tramvaja konduktoram un palūdzu biļeti par vienu peniju. Viņam labpatika mani izcūkot, jo viņš tik Ilgi rakņājās pa savu somu, līdz sameklēja visu atlikumu, ko man izdot puspenijos. Kad pienāca mana rinda pie kases, tad manas mazSs jaunkundzītes un citu apmeklētāju acu priekšā par mūsu biļetēm, kas maksāja šiliņu gabalā, man vajadzēja izbērt pāris sauju puspeniju. Piedzīvotais kauns sita dziļu brūci - pagāja Četri gadi, pirms atkal iedrošinājos aizvest meiteni uz kino.

Taču visas drūmās domas pagaisa, kad ieraudzīju Helēni nākam pāri tirgus laJkuma bruģim. Viņa smaidīja un pamāja man ar roku tik jautri, it kā uzaicinājums uz Darovbijas «Plaču» būtu visbrīnišķīgākais ielūgums, un, kad viņa pienāca klāt, viņas vaigi bija viegli piesārtuši un acis spožas.

Pēkšņi viss bija brīnišķīgi. Man radās droša pārliecība, ka šis būs jauks vakars, ko nekas nespēs sabojāt. Kad bijām sasveicinājušies, viņa pastāstīja, ka Dens skraidot kā kucēns, nemaz neklibojot, uti šis jaunums uzsita manu eiforijas vilni vēl augstāk.

Mani uztrauca vienīgi kinoteātra ieejas neapgaismotās durvis, pie kurām nepulcējās cilvēki,

— Dīvaini, ka te neviena nav, — es ieminējos. — IzrSdes taču notiek ik vakaru, izņemot svētdienas. Bet jādomā, ka arī pārējie gaida.

Paraudzījos visapkārt. īstas rindas nebija, bet šur tur stāvēja pa cilvēku grupiņai — daži pāri, galvenokārt pusmūža ļaudis; bariņš puišeļu drivelējās un cīkstējās uz ietves. Neviens nenervozēja.

Un nebija ari nekāda pamata to darīt. Tieši divas minūtes pirms paredzētā sakuma laika ap stūri strauji iegriezās lietusmētelī tērpies vīrietis uz divriteņa; viņš drāzās kā apsēsts, kājas minās kā mīstīklas, galva noliekta, velosipēds sacēlies bīstamā Ieriķi pret ielu. Pie pašas ieejas ritenis nočirkstēdams apstājās: atbraucējs iestūma atslēgu durvis un atgrūda tās plaši vaļā. Pastiepis roku, viņš nospieda slēdzi, un mums virs galvām spazmatiski iekvēlojās neona gaismas svītra, kas tūliņ apdzisa. Tas atkārtojās vēl vairākas reizes, it kā tīšām kaitējoties, līdz vīrišķis pacēlās pirkstgalos un meistarīgi iebelza ar dūri pa drošinātājiem'. Tad viņš , novilka lietusmēteli un parādījās nevainojamā smokingā. Direktors bija ieradies.

Kamēr tas viss notika, no nekurienes uzradās varen resna dāma un iežņaudzījās kases būdiņā. Izrāde varēja sākties.

Mēs visi stomāmies iekšā. Puišeļi samaksāja savus deviņus pensus un grūstīdamies cauri durvju aizkariem iebruka zālē, kamēr mēs pārējie ar biļetēm par pusotru šiliņu cēli kāpām augšā uz balkonu. Direktors ar mirdzoši baltu krekla krūtežu un spīdīgiem svārka atlokiem izcili laipni palocījās, kad gājām viņam garām.

Kāpņu galā pagaidījām pie drēbju vadžiem, kamēr daži apmeklētāji tur uzkāra mēteļus. Biju pārsteigts, ieraugot kalēja meitu Megiju Robinsoni pārbaudām biļetes, un viņa savukārt loti ieinteresēta vēroja mūs. Viņa smīkņāja un ķiķināja, uzmeta Helēnei zīmīgus skatienus, īsi sakot,darīja visu,atturoties vienīgi no iedunkāšanas man sānos. Pēdīgi viņa pavēra aizkarus, un mēs iegājām zālē.

Es tūliņ sajutu, ka vispirmām kārtām direkcija parūpējusies, lai apmeklētāji nesaltu, un, ja telpā tik nepārprotami neostu pč-e vecām plīša mēbelēm, varētu nodomāt, ka atrodamies tropiskos džungļos. Šai neciešamajā karstumā Megija aizvadīja mūs līdz paredzētajām vietām, un apsēžoties es pamanīju, ka starp abiem sēdekļiem nav roku atzveltnes.

—  Tās ir pārīšu vietas, — viņa nosprauslāju un, plaukstu mutei priekšā piespiedusi, aizplīvoja.

Gaisma vēl dega, un es pārlaidu skatienu balkonam. Diezgan klaji te bija sasēdis kāds ducis cilvēku un pacietīgi gaidīja. Pulkstenis ekrāna malā drošā pārliecībā rādīja divdesmit minūtes uz pieciem.

Taču, par spīti visam, bija labi sēdēt kopā ar Helēni. Jutos lieliski, izņemot vēlēšanos bezgaisa telpā plātīt muti kā akvārija zivtiņa sausumā. Biju jau itin omulīgi iesēdies, kad mums priekšā novietojās maza auguma vīrelis ar savu cienīgo un nesteidzīgi pagriezās atpakaļ. Mute kārnajā ģīmī bija īgni saviebta, un viņš veltīja man ilgu, izaicinošu skatienu. Klusēdami mēs brītiņu blenzām viens uz otru, līdz viņš beidzot ierunājās:

— Viņa ir pagalam.

Man izšāvās karsts caur kauliem. — Pagalam?

—   Jā. Viņa ir pagalam. — Vārdus viņš izrunāja gausi, skumju apdvestā gandarījumā, visu laiku nenolaizdams no manis acu.

Es norlstījos. - Gaužām žēl to dzirdēt. Tiešām žēl.

Viņš drūmi pamāja un turpināja mani hipnotizēt, it kā gaidīdams, lai saku vēl ko. Tad, redzami neapmierināts, novērsās un iekārtojās sēdeklī.

Es bezspēcīgi noraudzījos stīvajā mugurā un biezā mētelī ietērptajos, stūrainajos, šaurajos plecos. Kas viņš, pie visiem svētajiem, varētu būt? Un par ko viņš īsti runāja? Seja šķita it kā redzēta — tātad klients. Un kas ir pagalam? Govs? Aita? Čūka? Drudžaini lūkoju atcerēties visus aizvadītās nedējas gadījumus, bet nevienā nepratu 5o seju ievietot.

Heiene jautādama palūkojās uz mani, un es izmocīju vārgu smaidu. Taču burvība bija sarauta. Sāku kaut ko viņai teikt, kad sīkais vīrelis atkal apzinātā ļaunprātībā pagriezās atpakaļ.

Viņš vēlreiz nomērīja mani ar naidīgu skatienu.

— Es neticu, ka viņai bija kāda kuņģa vaina, — viņS paziņoja.

— Neticat?

— NC, jaunais cilvēk, neticu. — Skatiens atlaidās no manis, un viņš no jauna pagriezās uz ekrāna pusi.

Šā otrā uzbrukuma efekts bija lielāks, jo gaisma piepeši apdzisa un man gandrīz pārplīsa bungādiņas no neiedomājamā trokšņa, kas nu sākās. Rādīja hroniku. Skaņu aparatūra, tāpat kā apkures sistēma, šķiet, bija piemērota telpai Alberta Halles izmērā, un es no negaidītā trieciena uz mirkli sadugu. Kad atskanēja balss, kas sāka dārdināt divas nedēļas vecas aktualitātes, es aizvēru acis un vēlreiz mēģināju atmiņā iedzīvināt priekšā sēdētāja seju.

Bieži vien es izjutu grūtības identificēt cilvēkus ārpus viņu ierastās vides un reiz pārspriedu šo problēmu ar Zigfrīdu. ViņS pasmējās. — Tas ir gaužām viegli, Džeims. Vienkārši pajautājiet, kā viņš raksta savu uzvārdu. Un jums nebūs vairs nekādu raižu.

Reiz es to pamēģināju; fermeris dīvaini manī noraudzījās, noteica S-M-l-T-S un aizgāja. Tātad pašreiz laikam neatliks nekas cits kā svīstot blenzt niknajā mugurā un piepūlēt atmiņu. Kad graujošās mūzikas pavadībā beidza rādīt hroniku, es prātā biju pārstaigājis pēdējās trīs nedēļas, bet bez rezultāta.

Pāris sekundes mums ļāva atpūsties, pirms ļembasts gāja vaļā no jauna. Sākās galvenā filma — tā par Skotiju bija paredzēta vēlāk — un šī afišā bija reklamēta kā romantisks stāsts par mīlestību. Nespēju atcerēties nosaukumu, bet tur bija daudz apskaušanās, kas nemaz nebūtu slikti, ja vien puikas lejaszālē katru skūpstu nebūtu pavadījuši ar skaļu šmaukstināšanu. Pagalam visa romantika.

Ka'rstums ar katru mirkli kļuva neciešamāks. Papletu žaketi, cik iespējams, atpogāju krekla augšējo pogu, bet man jau sāka reibt galva. Vīrelis man priekšā, vēl aizvien ietuntuļojies biezajā mētelī, šķita nesatricināms. Projekcijas aparāts pa d'ivi lāgi sabojājās, un rnēs vairākas minūtes skatījāmies tukšā ekrānā, bet lejā skanēja svilpieni un kāju dauzīšana. v

Megija Robinsone vārgajā gaismā pie aizkara visu laiku blenza uz mums kā uzburta. Cik reižu cs paskatījos uz to pusi, tik sastapu viņas zinīgi glūnošās acis. Filma bija apmēram pusē, kad viņas uzmanību novērsa sakustēšanās viņpus aizkara, un viņa tika mešus atmesta sānis, kad pa aizkaru starpu iespraucās milzīgs augums.

Gandrīz nenoticēdams savām acīm, uzpazinu (Šbberu Ņūhauzu, kas man bija saglabājies atmiņā sakarā ar kroga licences laika neievērošanu, un skaidrs, ka šoreiz nebija fitādi. Viņš gandrīz visas pēcpusdienas nokvcrnCja krogos un tagad laikam bija atnācis šeit atpūsties.

Viņš geņgerčja šurp pa galveno eju un, man par lielu nepatiku, apstājās pie'mūsu rindas, uz mirkli atkrita HelCnei klCpī, nobradāja man kājas un pēdīgi iespieda savas lielās miesas man blakus kreisajā puse. Par laimi, arī tas bija «pārīšu sēdeklis» bez roku balstiem, kas viņu traucētu, tomēr viņš nevarēja un nevarēja ērti ierīkoties. Viņš pūta un stenēja, šņākuļoja, šķaudīja un murkšķēja tā, ka varēja nodomāt — tur iekārtojas vesela cūku saime. Vispēdīgi viņš laikam tomēr bija novietojies un, izgrūdis drausmīgu atraugu, iegrima snaudā.

Maigajam mīlas stāstam jau bez tā bija liegtas gandrīz visas iespējas, bet Gobers tam neizbēgami ieskandināja bēru zvanus. Ar viņa krācienu atbalsi ausīs un novadējušās alus dvaku visapkārt, es, nudien, nespēju uztvert un novērtēt filmas smalkākās nianses.

Jutos atvieglots, kad beidzās pēdējā apkampšanās un iedegās gaisma. Biju mazliet noraizējies Helēnes dēj. Vakara gaitā tiku ievērojis, ka viņai lāgiem noraustās lūpas un šad tad saraucas uzacis.

, Ieprātojos, vai viņa nav galīgi satriekta. Taču tad uzradās Mcgija ar kaklā pakārtu paplāti, apstājās pie mums un glūnēja, līdz es nopirku divus saldējumus.

Biju tikko nokodis pirmo kumosu, kad pamanīju, ka mētelis priekšējā rindā sarosās. Sīkais vīrelis atsāka uzbrukumu. Acis drūmajā maskā bija vēl naidīgākas nekā pirmāk.

—  Es -zināju, — viņš sacīja, — no paša sākuma zināju, ka jūs esat uz aplama cela.

— Tiešām?

—   Jā gan, cs darbojos ar lopiem piecdesmit gadu. Un, ja kuilis slims, tad ir pavisam citādi.

— Varbūt. Jums droši vien taisnība.

Sīkais izslējās sēdeklī, un vienu mirkli man likās, ka viņš rausīsics pāri pie manis. Viņš pacēla rādītājpirkstu.

—  Pirmām kārtām — lopam, kam slims kuņģis, mēsli vienmēr ir cicti.

— Skaidrs.

— Un, ja jūs atceraties, šai mēsli bija mīksti, pavisam mīksti.

—   Jā, jā, — es aši attraucu, sāniski paraudzīdamies uz Helēni. Vareni — vienīgais, kā man vēi trūka, lai vakara romantiskā gaisotne sasniegtu kulmināciju.

Viņš nošņācās, aizgriezās; pēc tam, it kā visu notiekošo būtu iestudējis režisors, mēs vēlreiz iegrimām tumsā, un atkal sākās ellišķīgs troksnis. Es atlaidos sēdeklī, un pēkšņi man sāka likties, ka kaut kas notiek aplam. Ko nozīmēja griezīgā kovboju filmu mūzika? Tad uz ekrāna parādījās nosaukums «Arizonas brašuļi».

Izbijies pagriezos pret Helēni.

— Kas te notiek? Sai taču jābūt filmai par Skotiju — tai, kuru mēs nācām skatīties?

—  Jābūt gan, — HclCnc apklusa un, viegli pavīpsnādama, paskatījās uz mani, — bet laikam nebūs. Viņi bieži vien apmaina otro filmu. Neviens pret to arī neiebilst.

Es nevarīgi atslīdēju sēdeklī. Atkal mans roku darbs. Renistons bez dejām, Šovakar aplama filma. Saivā ziņā biju īsts ģēnijs.

— Man ārkārtīgi žēl, — es sacīju. — Vai jūs ļoti dusmojaties?

Viņa papurināja galvu. — Nemaz. Lai nu ir — noskatīsimies So.

Varbūi nemaz nebūs slikta.

Bet, kad sāka rādīt parastos vesternu skatus, sapratu, ka cerības veltas. Skaidrs, ka atkal būs tāds pats vakars kā toreiz. Apātiski noskatījos, kā Šerifa brigāde ceturto reizi auļo pāri vienai un tai paSai klintij, un biju pagalam nesagatavots drausmīgajai Šāvienu zalvei, kas sadrebināja zāli. Es neviļus salēcos, un pat Gobcrs uztrūkās no miega.

—  Hei! Hci! Hei! — viņS iebaurojās, pielēcis kājās un sizdamies ar rokām uz visām pusēm. Rokas atsitiens pret galvu uzgrūda mani Hclēncs plecam, un es sāku atvainoties, bet ieraudzīju viņas lūpas noraustāmies un uzacis savelkamies. Šoreiz vaibsts izplūda pār visu seju. Viņa sāka smieties, klusu, bet nevaldāmi smieties.

Nekad nebiju redzējis nevienu meiteni tā smejamies. Tā vien likās, ka viņa briesmīgi aizcietusics un jau sen gribējusi to darīt. Nu viņa ļāva sev pilnu vaļu, atgāzās, atbalstīja pakausi pret sēdekļa aizmuguri; kājas uz priekSu izstieptas, rokas gar sāniem noSļukušas. Viņa smējās, smējās, līdz visi krājumi bija izsmieti, un tikai tad pievērsās man.

Viņa uzlika roku maņ uz delma un smieklos novārguSā balsī sacīja:

— Kāpēc mēs nākamreiz nevarētu vienkārSi aiziet pastaigāties?

Es sēdēju klusēdams. Gobcrs atkal bija aizmidzis un viņa krācieni,

kļuvuši vēl skaļāki, sacentās ar šāvieniem un brēcieniem'uz* ekrāna. Man vēl joprojām nebija jausmas, kas ir mazais vīrelis, kurš droši vien vēl nejutās ticis ar mani galā. Pulkstenis joprojām rādīja divdesmit minūtes uz pieciem. Megija vēl aizvien blenza uz mums, un man pa muguru tecēja sviedri.

Vide nepavisam nebija tāda, pēc kādas es ilgojos, bet — vienalga. Būs nākamrcizc.

32. nodala

Zigfrīdam bija paradums dziļu pārdomu brīžos raustīt auss ļipiņu un stīvi skatīties uz priekšu. To viņš darīja arī tagad, bet otra, izstieptā roka drupināja maizes riciņu uz šķīvja.

Es parasti netraucēju šefu meditācijā, turklāt posos braukt rīta  apgaitā, tomēr šoreiz viņa sejā spoguļojās kaut kas tik diži svarīgs, ka es pavaicāju:

— Kas vainas? Jums kaut kas īpašs prātā?

Zigfrīds lēnām pagrieza galvu, acis sākumā šķita nekā neredzam, līdz viņš atjēdzās, Palaidis vaļā auss ļipiņu, viņš piecēlās, aizgāja līdz logam 'un raudzījās ārā uz tukšo ielu.

—  Ir gan, Džeims, ir gan. Tikko gribēju lūgt jums padomu. Šeku, par vēstuli, ko šorit saņēmu. — Viņš nepacietīgi sālu rakņāties pa kabatām, vilkdams no tām ārā mutautu, termometru, saņurcītas banknotes, izsaukumu sarakstus, kamēr beidzot uzgāja garu, ziiu aploksni. — Izlasiet.

Izvilku no aploksnes vienu pašu lapu. Izbrīnījies pacēlu galvu.

—  Piedošanu, es nekā nesaprotu. Te taču neka ievērojama nav — tik vien, kā ģenerālmajors H. V. Rensoms priecātos jūs redzēt sestdien Brautonas rikšošanas sacīkstēs. Vai tā kāda problēma? Jums taču patīk zirgu skriešanās sacīkstes.

—  Ehē, gluži tik vienkārši tas vis nav, — Zigfrīds atteica, sākdams atkal staipīt auss ļipiņu. — Tā būs tāda kā pārbaude. Ģenerālis Rensoms ir viens no varasvīriem Ziemeļaustrumu zirgu skriešanās sacīkšu apvienībā, un sestdien viņš sapulcēs arī pārējos kolēģus, lai mani izvērtētu. Lai pārbaudītu, vai esmu normāls.

Es laikam izskatījos satrūcies, jo viņš iesmējās.

—   Labāk stāstīšu no paša sākuma. Runāšu īsi. Ziemeļrietumu apvienība meklē veterinārārstu, kas pārbaudītu visas sacīkstes. Jūs jau zināt, ka hipodroma veterinārārsts ir klāt katrās sacīkstēs un sniedz palīdzību, ja ar zirgiem kaut kas atgadās, bet te ir runa par ko citu. Šim pārraugam darbs sākas, ja rodas aizdomas par dopingu un tamlīdzīgi — īsi sakot, tam jābūt mazliet rūdītam speciālistam. Nu, un es no malas dabūju dzirdēt, ka, pēc viņu domām, es būtu šim amatam piemērots, tāpēc tas ielūgums uz sestdienu, Veco Rensomu cs pazīstu, bet viņa kolēģus ne. Šie grib, lai es tanīs sacīkstēs esmu klāt un lai var mani pamatīgi nopētīt.

—   Vai esat nolēmis praksi izbeigt, ja jūs iecels tai amatā? — cs jautāju. To iedomājoties, man sirdi sagrāba stindzinošs vēsums.

— Nē jel, nē, bet tas nozīmētu, ka dienas trīs ik nedēļu cs pavadītu hipodromos, un nevaru izprātot, vai nebūs par smagu.

— Nemāku teikt. — Izdzēru atlikušo kafiju un atstūmu krēslu. — Laikam cs nebūšu īstais, kas var dot jums padomu. Man nekādas lielās pieredzes ar hipodroma zirgiem nav, un zirgu skriešanās sacīkstes mani neaizrauj.

—  Jums taisnība, Džeims, tā tiešām ir. Nav, protams, šaubu, ka papildu ienākumi būtu ļoti noderīgi. Ikvienai praksei piedevām vajadzīgs kaut kāda veida līgumdarbs, kaut kāds regulārs ienākums, lai mēs kļūtu mazāk atkarīgi no tā, kā fermeri maksā savus rēķinus. — Viņš novērsās no loga. — Lai nu kā, braukšu sestdien kopā ar viņiem uz sacīkstēm Brautonā. Un jums jābrauc līdzi.

— Man? Kāpēc?

— Vēstulē tak rakstīts: ar partneri.

—   Tas zīmējas uz kādu sievieti. Viņiem, bez šaubām, būs līdzi sievas.

—  Nav svarīgi, uz ko tas zīmējas, Džeims, jūs brauksiet man līdzi. Viena diena citos apstākļos, turklāt ar bezmaksas ēšanu un iedzeršanu jums nenāks par ļaunu, tās dažas stundas Tristaņs spēs viens noturēt cietoksni.

Bija sestdiena, gandrīz jau pusdienlaiks, kad gāju ielaist zvanītājus pie ārdurvīm. Ejot pa gaiteni, man nebija grūti sazīmēt atbraucējus, kas stāvēja aiz stiklotajām durvīm.

generālis Rensoms bija strups un kantains, ar pārsteidzoši melnām ūsām, kas spurojās uz augšlūpas. Pulkvedis Tremcins turpretī bija gara auguma, ar ērgļa degunu un plecos ielicis, taču ap viņu, tāpat kā ap ģenerāli, plandīja gandrīz sataustāma aura, kas rodas,' visu mūžu citus komandējot. Viņiem aiz muguras, pakāpienu zemāk, stāvēja divas tvīdā tērptas sievietes.

Atvēris durvis, jutu, ka mani pleci neviļus iztaisnojas un papēži sacērtas, sastopoties ar sirdīgu, nesmaidlgu skatienu bateriju.

—Misters Farnons! — ģenerālis ierējās. — Ceru, ka viņš mūs gaida.

Es soli atkāpos un pavēru durvis plašāk. — Jā, protams, lūdzu, nāciet iekšā.

Abi sievišķi iespraucās pirmie — misis Rensoma, tikpat strupa un kantaina, vēl kareivīgāka izskata nekā vīrs, aiz viņas misis Tremcina, daudz jaunāka un, kaut vīrišķīga izskata, tomēr pievilcīga. Mani viņi visi pilnīgi ignorēja, izņemot pulkvedi, kas noslēdza gājienu un uz mirkli nomērīja mani ar'dzedru skatienu.

Es biju norīkots piedāvāt heresu un dzīvojamā istabā sāku piepildīt glāzes. Patlaban biju pusratā ar otru glāzi, kad ienāca Zigfrīds. Man izlija mazliet heresa. Mans šefs bija šim gadījumam attiecīgi sagatavojies. Garais, kalsnais augums, ietērpts nevainojami piegrieztā jātnieka uzvalkā no rievota auduma, garā, kaulainā seja nupat kā noskūta, smilškrāsas Osiņas glīti apcirptas. Ienākdams viņš ar plašu žestu nocēla gluži jaunu katliņcepuri; es noliku karafi un noraudzījos viņā ar īpašnieka lepnumu. Iespējams, ka Zigfrīda ciltskokā bijuši daži hercogi vai kāds grāfs; lai nu bija kā būdams, bet abi augstie virsnieki vienā mirklī ieguva zemas kārtas un mazliet noplukušu izskatu.

Ģenerālis tuvojās Zigfrīdam gandrīz ar tāeju kā glaimīgu pazemību.

— Sveicināts, Farnon, mīļo zēn. Cik patīkami atkal ar jums tikties. Ļaujiet mnn iepazīstināt jūs ar manu sievu, ar misis Trcmeinu un pulkvedi Tremeinu.

Pulkvedis apbrīnojamā kārtā izmocīja sašķiebtu smaidu, bet mani galvenokārt interesēja, kā reaģēs dāmas. Misis Rensoma, pavērdamās augšup uz Zigfrīdu, kad tas sveicinādams noliecās pie viņas, gluži vienkārši saira. Gandrīz neticami, ka šis bargais cietoksnis sabruka no pirmā šāviena, bet tā notika; skadrie vaibsti sejā atkusa, un viņa, izplūdusi platā smaidā, izskatījās kā parasta, mīlīga mammīte.

Misis Trcmcinas reakcija bija citāda, bet ne mazāk dramatiska. Kad viņu ķēra pelēko acu ciešais skatiens, man likās, ka viņa nodreb, un vaigu muskuli redzami noraustījās kā sāpēs. Viņa ar pūlēm gan savaldījās, bet, kad Zigfrīds atgriezās pie vīriešiem, viņa tam nolūkojās pakaļ ar alkaini izsalkušu skatienu.

Sāku strauji pildīt glāzēs heresu. Nolādēts, atkal tas pats vecais niķis. Bet viņš nedarīja nekā. Redzēja tikai viesus. Sasodīts, tas nebija godīgi.

Kad heress bija iebaudīts, mēs izgājām ārā un iekārtojāmies Zigfrīda roverā, kas pēc pērnās vasaras negadījuma bija nevainojami salabots. Mašīna, ko Tristans piespiedu kārtā no rīta bija apstrādājis ar šļūteni un zamšādu, spīdēja kā spogulis. Zigfrīds, apsēdies vadītāja sēdeklī, aizbraucot eleganti pamāja brālim ar roku. Gribot negribot jutu, ka vienīgais nevajadzīgais piedēklis esmu es, neērti notupināts uz mazā nolaižamā sēdeklīša ar seju pret abiem armijas vīriem, kas stīvi sēdēja aizmugures sēdeklī, tikpat stīvām kailiņcepurēm galvā. Misis Tremcina nespēja novērst acis no Zigfrīda pakauša.

Azaidu ieturējām hipodromā. Zigfrīds lielā omulība tiesāja kūpināto lasi, auksto vistas galu un uzdzēra šampanieti. Nebija ne mazāko šaubu, ka maltītes laikā viņš riekšavām plūca laurus, jo ar plašām zināšanām runāja par zirgu skriešanās sacīkstēm ar vīriem un vienlaikus apbūra viņu sievas. Misis Rensoma izplūda nebeidzamos smaidos, kad Zigfrīds marķēja viņas kartīti. Bija skaidrs — ja jaunās vietas iegūšana atkarīga no viņa šāsdienas uzvedības, tad jautājums nokārtots ar simtprocentīgu drošību.

Pēcazaida devāmies uzaploku un apskatījām zirgus, kas piedalīsies pirmajā skrējienā. Es redzēju sajūsmu, ar kādu Zigfrīds izbaudīja kopainu — mudžeklīgo cilvēku baru, klaigājošos bukmeikerus, skaistos, staltos zirgus, sīkos, sīkstos, koši tērptos žokejus, kas aploka vidū tērgāja ar treneriem. Viņš bija iebaudījis pietiekami daudz šampanieša, lai uzplauktu viņa pašapziņa, un pašreiz viņš bija dzīvs tāda cilvēka iemiesojums, kam gaidāma panākumiem bagāta diena.

Mums piebiedrojās arī hipodroma veterinārārsts Merivezers, lai noskatītos pirmajā skrējienā. Zigfrīds viņu mazliet pazina, un viņi pēc pirmā skrējiena mierīgi sarunājās, kad uz tablo parādījās paziņojums: «Vajadzīgs veterinārārsts.» Pie Merivezera piesteidzās kāds Vīrietis, teikdams: — Tas zirgs, kam pēdējā aplī paslīdēja kāja, joprojām guļ zemē un neceļas.

Merivezers aizsteidzās pie savas mašīnas, kas stāvēja gatavībā netālu no tribīnēm. Viņš pagriezās pret mums.

— Vai jūs abi brauksiet līdzi?

Zigfrīds jautājot palūkojās uz savu kompāniju un par atbildi saņēma piekrītošu galvas mājienu. Aizsteidzāmies kolēģim nopakaļ.

Jau pēc dažām sekundēm mašīna drāzās uz tālīno līkumu. Kamēr laidām pāri zālienam, Merivezers, iekampies stūrē, savā nodabā dudināja. — Nejēdzība! Ceru, ka nekas nebūs lauzts. Vairāk par visu pasaulē ienīstu nepieciešamību nošaut zirgu.

Kad nonācām galā, skats nebija nekāds jēdzīgais. Slaidais zirgs gulēja uz sāniem, neizrādīdams nekādas dzīvības pazīmes, vienīgi sāni smagi plājās un krita. Žokejs, kam pašam no pārplēstas uzacs tecēja asinis, bija notupies uz ceļiem pie zirga galvas.

— Kā jums šķiet, ser? Vai viņam lauzta kāja?

—  Paskatīsimies. — Mcrivczers sāka pārbaudīt izstieptās kājas, ar spēcīgiem pirkstiem iztaustīdams katru kaulu, rūpīgi izlocīdams visas locītavas-— vēzīšus, ceļgalus, plecu kaulus.

—  Te nekādas vainas nav. Vismaz neviena lūzuma. — Tad viņš piepeši norādīja uz galvu. — Paskatieties acīs.

Mēs skatījāmies. Acis bija stiklainas un nedaudz, bet neapšaubāmi nistagmātiskas.

— Kontūzija? — Zigfrīds ieminējās.

—  Laikam gan, jo viņš stipri sasitis galvu. — Merivezers piecēlās kājās un izskatījās priecīgāks. — Nāciet palīgā, noguldīsim viņu uz krūtīm. Man šķiet, ka viņš pat varēs piecelties, ja mēs piepalīdzēsim.

No pūļa saradās daudz palīgu; zirgu viegli vien apvēla uz krūtīm tā, ka priekškājas palika izstieptas uz priekšu. Pēc dažām minūtēm zirgs pierausās kājās un, mazliet grīļodamies, palīka stāvam. Pienāca staļļapuisis un to aizveda.

Merivezers pasmējās. — Brangi gan, ka nebija nopietnāk. Tas ir labs zirgs. Domāju, ka viņam tikai mazliet jāatpūšas, un viss atkal būs kārtībā.

Zigfrīds grasījās kaut ko atbildēt, kad no tribīnes izdzirdām: «Ssss, ssss!» Paskatījāmies turp un ieraudzījām resnu, stipri piesarkušu vīrieti mums enerģiski mājam*

— Hei, hei! — viņš uzsauca. — Panāciet uz mirkli šurp!

Aizgājām. Saucēja sejā kaut kas piesaistīja Zigfrīda uzmanību.

Viņš ieskatījās ciešāk smejošajā, tuklajā ģīmī, taukainajās melno matu cirtās, kas krita uz pieres, un sajūsmā iekliedzās:

—   Dievs, stāvi klāt! Stīvijs Brenons! Nāciet, Džeims, nāciet un iepazīstieties vēl ar vienu kolēģi — mēs kopā mācījāmies koledžā.

Zigfrīds bija man daudz stāstījis par Stīviju Brenonu. īstenībā tik daudz, ka tagad sarokojos ar viņu kā arvecu, labu draugu. Reizēm, kad sākāni kavēties atmiņās, mēs ar Zigfrīdu un viskija pudeli nosēdējām Skcldeilas Mājas lielajā istabā līdz rītausmai, cilādami un pārcilādami vecos laikus, atcerēdamies visas spilgtākās personības, ko savā ceļā bijām sastapuši. Atcerējos stāstījumu par to, ka viņš bijis vairākus kursus Stīvijam priekšā un pabeidzis koledžu tad, kad Stīvijs vēl cīnījies trešajā kursā. Zigfrīds viņu notēloja kā cilvēku, kam pilnīgi trūkst godkārības, nepatīk mācīties un ir zināmi iebildumi pret mazgāšanos un skūšanos; viņš arī neticēja, ka Stīvijam dzīvē gaidāmi diži panākumi. Taču šim puisim piemita kaut kas tāds, kas aizkustināja sirdi — bērnišķīgs tiešums, milzīga labestība pret visiem cilvēkiem un neizsīkstošs dzīvesprieks.

Zigfrīds uzsauca Merivezeram:

— Kad aizbrauksiet atpakaļ, lūdzu, aizbildiniet mani draugiem. Man te katrā zinā jāsatiek viens puisis — aizkavēšos tikai dažas minūtes.

Merivezers pamāja ar roku, iesēdās mašīnā un aizbrauca atpakaļ, bet mēs iegājām tribīnēs.

Zigfrīds satvēra lielo lempi pie rokas. — Nāc, Stīvij, paskatīsimies, kur varam dabūt kaut ko dzeramu.

33. nodala

Iegājāt« garā, zemā bārā zem tribīnēm, un es jutos mazliet pārsteigts. Šī bija vienkārša uzkostuve un stipri atšķīrās no «kungu galā» redzētā. Te ļaudis ēda un dzēra, kājās stāvot, un virtuve piegādāja galvenokārt tikai'pīrāgus un cīsiņus ar apalīšiem.

Zigfrīds aizlauzās līdz bāram un paņēma trīs glāzes viskija. Apsēdāmies pie viena no pieejamiem galdiņiem — ļoti nedrošas struktūras uz metāla kājām. Pie blakusgaldiņa sēdēja visai oriģināls tips, iegrimis kādā žurnālā, vienlaikus lieliem malkiem tempdams alu un zvērīgiem kumosiem plosīdams pīrāgu ar cūkgaļas pildījumu.

—  Nu, mans mīļais, — Zigfrīds sacīja, - ko tad esi pēdējos sešos gados sadarījis?

—   Jāpadomā, — Stīvijs atteica, izklaidīgi vienā paņēmienā iztukšodams viskija glāzi. — Drīz pēc tavas aiziešanas tiku pie gala eksāmeniem, tad vēl kādu brīdi aizķēpājos ar ķirurģiju — iznāca kārtot pāris reižu, bet pirms četriem gadiem mani palaida virsū mājdzīvniekiem, kas nekā ļauna nenojauta. Kopš tā laika esmu izdzīvojies gan še, gan tur — ziemeļos, dienvidos, pusgadu pat Īrijā. Lūkoju atrast vietu, kur varētu pieklājīgāk nopelnīt. Ar trim četrām mārciņām nedēļā nav nekāda dzīvošarta, kad jāuztur ģimene.

— Ģimene? Vai tad tu esi precējies?

— Turklāt pamatīgi. Vai atceries mazo Mcgu Hamiltoni? Koledžā es viņu parasti ņēmu līdzi uz dančiem. Apprecējāmies pēdējā koledžas gadā! Mums ir pieci bērneļi un sestais ceļā.

Zigfrīds aizrijās ar viskiju. — Picci sīkie? Dievs sargi — Stīvij!

— Jā, jā, Zigfrid, un tas ir brīnišķīgi. Tu droši vien brīnies, kā mēs iztiekam. To es tev nemāku izskaidrot — pats nezinu. Bijām galīgi postā un tomēr laimīgi. Taču tagad, liekas, tiksim uz zaļa zara. Pirms dažiem mēnešiem noenkurojos Hensfīldā. Man ipt gluži labi. Izdevās iekārtot saimniecību, un tas ir galvenais.

—  Hensfīldā — tu saki? — Zigfrīds atkārtoja. Iztēlojos nemīlīgo Vcstrīdingas pilsētu Draņķīga pilsētele ar pusapdrupušām ķieģeļu mājām un fabriku skursteņiem. Tā ir pavisam citāda nekā Jorkšīra. — Laikam strādā galvenokārt ar sīkajiem dzīvniekiem?

— Jā gan. Pelnu dienišķo maizīti gandrīz ar to vien, ka atbrīvoju pilsētas runčus no viņu vīrišķības atribūtiem. Pateicoties man,

Hēnsfīldas kaķenītes, k'ad iziet pastaigāties, ir pasargātas no apgrūtinājumiem.

Zigfrīds pasmējās «n viegli pieķēra pie rokas vienīgajai viesmllei, kas patlaban steidzās garām. Noskaitusies viņa apsviedās apkārt ar niknu vārdu uz lūpām, bet uzlūkoja Zigfrīdu un pasmaidīja-. — Lūdzu, ser?

Vēl arvien turēdams viņu pie rokas, Zigfrīds nopietni pāris mirkļu raudzījās viņai sejā. Tp.d viņš laipni sacīja:

—  Gribēju palūgt, lai esat tik laipna un atnesat mums trīs lielas glāzes viskija, atkārtojot šo nācienu ikreiz, kad redzēsiet, ka mūsu glāzes iztukšotas. Vai esat ar mieru to izdarīt?

— Zināms, ser, pats par sevi saprotams. — Viesmīlei droši bija pāri četroesmitiern, bet viņa pietvīka kā meitene.

Stīvija zods notrīsēja klusos smieklos.

— Ak tu vecais blēdi, Farnon. Man ir liels prieks, redzot, ka neesi pārvērties.

— Tiešām? Bet tas taču ir labi, vai ne?

— Un-pats jocīgākais ir tas, ka tu pat necenties.

— Necenšos? Ko necenšos?

— Ak nu — nekas. Nepiemini — redz, kur nāk mūsu viskijs.

Dzērienus visnotaļ atnesa laikā, un viņi runāja un runāja ncap-

klusdami. Es vidū nejaucos — sēdēju, klausījos, izjuzdams tīkamu eiforiju, un ik otro glāzi neuzkrītoši piestūmu Stīvijam, kas to ar nevērīgu žestu iztukšoja.

Kad Zigfrīds sāka klāstīt savus panākumus, mani pārsteidza resnā puiša pilnīgais skaudības trūkums. Viņš jūsmīgi klausījās par prakses plēšanos plašumā, par jauko māju, par asistentu. Zigfrīds, stāstīdams par seno dienu Stīviju, aizvien bija pieminējis, ka tas esot apaļīgs, bet tagad, par spīti grūtajai dzīvei, viņš bija apvēlies īsti resns. Biju dzirdējis ari par viņa mēteli — tas visus koledžas gadus esot bijis gan viņa apģērbs, gan reizē arī apsegs. Droši vien tas jau toreiz nebūs bijis nekāds krāšņums, bet tagad bija kļuvis pavisam nožēlojams, resnais augums izstaipījis visas vīles.

— Paklau, Stīvij, — Zigfrīds sacīja, mulsi pastumdīdams savu glāzi. — Esmu pārliecināts, ka tev Hensfildā iet braši, bet visādi var gadīties. Ceru, tu nekavēsies sameklēt mani, ja kādreiz vajadzība spiedīs. Darovbija nav pārāk tālu, tu zināsi, kur mani atrast. Tiešām, — viņš apklusa un norīstījās, — kā tev ir pašreiz? Ja ar.pāris naudiņām pietiek, varu tev izlīdzēt tūliņ.

Stīvs atstūma nostāk, pēc mana aprēķina, desmito viskija dubult- porciju un sirsnīgā labestībā paraudzījās uz seno dienu draugu.

— Tu esi lāga vecs puika, Zigfrīd, bet paldies — man nekā nevajag. Kā jau teicu — esam iekārtojuši saimniecību, un drīz mums klāsies pavisam labi. Bet es protu tavu piedāvājumu novērtēt — tu vienmēr esi bijis lādzīgs. Ērmots vecs blēdis, bet iādzīgs.

— Ērmots? — Zigfrīds ieinteresēts jautāja.

—  Nē, ne jau ērmots. Tas būs aplams vārds. Teiksim, atšķirīgs. Jā, tu biji sasodīti atšķirīgs.

— Atšķirīgs? — Zigfrīds pārjautāja, iztukšodams glāzi, it kā viskijs vairs negaršotu pēc senām atmiņām. — Tu noteikti maldies, Stīvij.

—  Neņem galvā! — Stīvijs mierināja un pasniecās pāri galdiņam, lai uzsistu vecajam draugam uz pleca. Bet roka vairs pārāk droši neklausīja, viņš trāpīja pa Zigfrīda katliņcepuri un notrieca to no galvas. Cepure aizripoja blakusgaldiņa kaimiņam pie kājām.

Sarunu laikā biju ievērojis, ka reiz šis kungs piecēlās, izsteidzās ārā, pēc tam atgriezās, atkal iegrima žurnālā un no jauna metās virsū ēdienam un dzērienam. Tagad viņš drūmi blenza uz cepuri. Uzņemtais alus daudzums viņu, šķiet, bija padarījis dziji noskumušu. Ar konvulsīvu kājas spērienu viņš aizlidināja cepuri atpakaļ un uzreiz izskatījās priecīgāks.

Cepure, krietni iegumzīta, nokļuva atpakaļ pie Zigfrīda, kas to uztvēra un gaužām cienīgi uzlika galvā. Viņš nepavisam nelikās aizvainots, acīmredzot uzskatīja kaimiņa rīcību par pilnīgi normālu.

Mēs piecēlāmies, un cs jutos mazliet pārsteigts par to, ka viss ap mani viegli šūpojās un tinās tādā kā miglā. Kad tas pārgāja, piedzīvoju otru pārsteigumu — lielais bārs bija gandrīz tukšs. Alus automāti pārsegti ar baltām drānām. Bāra apkalpotājas vāca kopā tukšās glāzes.

— Stīvij, — sacīja Zigfrīds, — prieki beigušies. Vai apjēdz, ka esam nosēdējuši vairāk nekā divas stundas?

— Un dikti jauki nosēdējuši. Daudz labāk, nekā atdodami sūri grūti pelnītus grašus bukmeikeriem. — Piecēlies Stīvijs brītiņu palika turamies pie galdiņa un mirkšķināja acis.

—  Bet fedzi, kas par lietu/ — Zigfrīds turpināja. — Mani draugi. Es atbraucu kopā ar viņiem, un viņi varbūt brīnīsies, kur es tik ilgi biju pazudis. Man nu jāiet turp. Zini ko, nāc līdzi un iepazīsties ar viņiem. Viņi neņems ļaunā, kad uzzinās, cik sen mēs neesam tikušies.

Kūlāmies atpakaļ uz aploku. Ne vēsts no ģenerāļa un viņa pavadoņiem. Beidzot' mēs viņus atradām mašīnu stāvvietā, sapulcējušos ap roveru; neviens nesmaidīja. Zigfrīds, savu iedauzīto katliņcepuri nebēdīgi pakausī atstūmis, droši devās viņiem klāt,

—   Piedodiet, ka jūs pametu, bet man gadījās brīnišķīgs piedzīvojums. Gribu jūs iepazīstināt ar misteru Stjuartu Brcnonu, viņš ir mans kolēģis un ļoti mīļš draugs.

Četri nedzīvi skatieni pievērsās Stīvijam. Viņa plato, gaļīgo seju klāja viegla sviedru kārtiņa, viņš bija sarkans kā vēzis, bet staroja mīlīgā smaidā. Ievēroju, ka viņš aizgriezies lūko aizpogāt savu visu gadalaiku mēteli; augšā viens pogcaurums palika pāri, bet apakšā pietrūka vienas pogas. Tas izstaipītajam, samocītajam apģērba gabalam piešķīra vēl groteskāku izskatu.

čenerālis tikko manāmi palocīja galvu, pulkvedis grieza zobus; abas dāmas acīm redzami sasala ragā un skatījās uz citu pusi.

—  Jā, jā, — ģenerālis norūca, — bet mēs te jau sen gaidām un gribam tikt mājās. — Viņš pašāva zodu uz priekšu, un ūsas saspurojās.

Zigfrīds mierinot pamāja ar roku.

—   Protams, protams, katrā ziņā. Mēs tūdaļ brauksim. — Viņš pagriezās pret Stīviju.

— Paliec sveiks, draudziņ. Drīz atkal tiksimies. Es tev piezvanīšu.

Viņš sāka pa kabatām meklēt aizdedzes atslēgu. Sākumā viņš

taustījās nesteidzīgi, taču tad rakņājās arvien nemierīgāk. Piecreiz pārbaudījis visas kabatas, viņš aizvēra acis un šķita nogrimstam dziļās pārdomās. Tad, laikam nolēmis ķerties pie darba sistemātiski, sāka vilkt ārā no kabatām visu pēc kārtas, izmantodams motora pārvalku par galdu, un, redzot mantu kaudzīti krājamies aizvien augstāku, es sāku just, ka tuvojas likteņstunda.

Es neraizējos par atslēgu vien. Zigfrīds bija izdzēris daudz vairāk viskija nekā es, un tas ar parasto aizkavējušos reakciju sāka uz viņu iedarboties. Viņš viegli grīļojās, sagumzītā katliņccpure noslīdēja uz pieres līdz vienai uzacij; ar aklu pūces skatienu viņš blenza uz mantām, ko vilka ārā no kabatas.

Mašīnu stāvvietu patlaban Šķērsoja hipodroma strādnieks ar gar- kātainu slotu un rokas ratiņiem, kad Zigfrīds nogrāba to aiz piedurknes.

— Izdariet man pakalpojumu, Seku, pieci šiliņi.

—  Lūdzu, mister. — Strādnieks iebāza naudu kabatā. — Kas man būs jādara?

— Atrodiet manu mašīnas atslēgu.

Strādnieks sāka meklēt atslēgu zemē Zigfrīdam pie kājām.

—  Nē, nē. Man nav ne jausmas, kur esmu to izmetis. — Zigfrīds vārgi pamāja ar roku. — Tai jābūt kaut kur laukumā.

Strādnieks neizpratnē pablisināja acis, tad pameta skatienu uz milzīgo piegružoto laukumu, kur mētājās neskaitāmas saplēstas derību kartītes un saņurcītas biļetes. Tad vēlreiz pameta acis uz Zigfrīdu un muļķīgi iesmējās; tā smiedamies, viņš aizgāja savu ceļu.

Es slepus palūkojos uz ceļabiedriem. Tie meklēšanas operāciju bija vērojuši, salti klusējot, likās* ka nevienam tas nešķita jocīgi. Pirmais eksplodēja ģenerālis.

—  Žēlīgā debess, vai jums tā nolādētā atslēga ir vai nav, Farnon? Ja tā ir pazudusi, mums jārīkojas citādi. Nevaram taču likt dāmām te stundām nīkt un gaidīt.

Aizmugurē kāds klusu nokremšļojās. Stīvijs vēl arvien stāvēja turpat. Nu viņš pastreipuļoja uz priekšu, kaut ko pačukstēja draugam ausī, un jau nākamajā mirklī Zigfrīds jūsmīgi spieda viņam roku.

— Dieva vārds, Stīvij, tas gan ir brīnišķīgi no tavas puses! Tu izglābi situāciju. — Viņš pagriezās pret gaidītājiem. — Nav ko raizēties, misters Brenons laipni piedāvā sagādāt mums satiksmes līdzekli. Viņš no otras stāvvietas atbrauks savu mašīnu. — Zigfrīds norādīja uz nospeķotajā mētelī iežņaugto masīvo augumu, kas streipulīgiem soļicm'tenterēja uz vārtu pusi.

Zigfrīds darīja, ko spēja, lai uzturētu sarunu, bet tas nevedās viegli. Neviens neatsaucās viņa asprātīgajām piezīmēm, un arī viņš piepeši apklusa, kad ieraudzīja'ģenerāla sejā atpiaiksnījam neprātīgas dusmas un sašutumu. Bija atgriezies Stīvijs.

Viņa mašīna bija mazītiņš septītās sērijas ostins, kuru vēl jo mazāku darīja resnais Stīvijs vadītāja sēdeklī. Pēc rūsas plankumiem krāsojumā un ieplaisājušajām rūtīm, es spriedu, ka tam jābūt vienam no pašiem pirmajiem modeļiem, kura jumta oriģinālpārsegs sen aizstāts ar vienkāršu audeklu, kas pie izļodzītā statīva bija piestiprināts ar cilpil cilpās samudžinātām auklām.'

Stīvijs piebrauca klāt, atvēra pasažieru durtiņas un pieticīgā lepnumā, laipni aicinot, pamāja. Viņš norādīja uz maisu kaudzi, ar kuriem bija pārsegti kailie dēļi tai vietā, kur vajadzēja atrasties pasa/,icra sēdeklim; arī aizmugurē nebija sēdekļu, tos aizstāja pāris neēvelētu dēļu kastes, uz kurām vēl lepojās košas uzlīmētas etiķetes «Augstākā labuma Amerikas āboli». Varēja redzēt arī saturu, kas slēpās kastēs: dažādas zāļu pudeles, stetoskopus, pulveru paciņas, injekcijas šļirces.

— Man liekas, ja mēs kastēm uzklātu maisus…

čcnerālis nelāva viņam sakāmo pabeigt.

—  Pie velna! Vai tas būtu jāuzskata par joku? — čīmis viņam bija ķieģeļu sarkanumā, un uz kakla bīstami pjetūka dzīslas. — Vai esat iedomājies apsmiet manu draugu un dāmas? Par šās pēcpusdienas izdarībām jūs esat pelnījis ar pletni, Farnon. Tieši, kā es saku — ar pletni!

Viņa izvirdumu pārtrauca rovera motora ierukšanās. Pulkvedis, izmantodams zināšanas, kas atbilda viņa dienesta stāvoklim, bija iedarbinājis motoru. Izrādījās, ka mašīna, par laimi, nebija aizslēgta.

Dāmas un pulkvedis iesēdās aizmugurē, es sašņurcis sakņupu uz papildsēdekļa. Ģenerālis bija atguvies.

— Kāpiet iekšā! Braukšu es! — viņš uzrēca Zigfrīdam, it kā runātu ar nogrēkojušos kaprāli.

Taču Zigfrīds pacēla roku.

—  Vēi tikai mirkli! — viņš neskaidri nomurmulēja. — Priekšējais stikls ir loti netīrs. Es to noslaucīšu, lai jums labāka redzēšana.

Dāmas klusēdamas noskatījās, kā viņš apgengerēja apkārt mašīnai un sāka rakņāties pa bagāžnieku. Mīlīgā gaisma viņu acīs bija apdzisusi. Nesapratu, kāpēc viņš tā nopūlējās, iespējams, ka gribēja izrādīties par kompetentu un izpalīdzīgu ceļabiedru.

Diemžēl arī tas neizdevās; viņa cenšanās pilnīgi un galīgi izgāzās. Viņš ņēmās spodrināt stiklu ar beigtu vistu.

Pagāja pāris nedēļu, kad reiz atkal pie brokastgalda Zigfrīds, lasīdams rīta laikrakstu un dzerdams trešo kafijas tasi, man uzsauca:

—   Ha, es redzu, ka par Ziemeļrietumu apvienības veteri- nāruzraudzības galveno pārraugu iecelts Herberts Džārviss, kādreizējais veterinārmedicīnas kapteinis armijā. Džārvisu es pazīstu. Lāga vecis. īstais vīrs tam amatam.

Paskatījos, domādams, ka ieraudzīšu sava šefa sejā jel kādu vilšanos vai nožēlu. Nekā tāda nemanīju.

Zigfrīds nolika tasi uz galda, noslaucīja salvetē lūpas un apmierināts nopūtās.

—   Zināt, Džeims, dzīvē vienmēr viss izvēršas uz labu. Vecais Stīvijs traradās likteņa, debesu vai vienalga kā sūtīts. Tikpat es to vietu nebūtu dabūjis, un — ja būtu dabūjis, justos ellišķīgi nelaimīgs. Nāciet, vecīt, bfauksim kalnos, kur mūs gaida.

[1] medicīnas pētniecības padomes velerinfirārsts.

[2] cialons — Šķidruma tilpummērs — aptuveni 4,5 litri.

[3] Šķidruma tilpummors — 0,57 litri.

[4] aukstasinība. (Fr.)

f»7

[4] Veclaicīgs (17. gadsimta izgudrots) lokans instruments ar metāla plātnīti vai pogu gala, tiek lietots rīkles tīrīšanai. (Tulk. piezīme.)

[5] vairāk neka 43 grādi C; formula: C = 5(F-32)/9.

[5] Gumijas zābaki ar negariem stulmiem. (Tulk. piezīme.)

[6] stouns - 6,35 kg.

[7] vilnas galvassega kareivjiem; tā ietver ari kaklu. (Tulk. piez.) 9-3*. 257

Content

Heriots Džeims Ja vien viņi prastu runāt. Gadās arī tā…

JA VIEN VIŅI PRASTU RUNĀT

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodaļa

12. nodala

13. nodala

14. nodaļa

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodaļa

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodaļa

26. nodaļa

27 nodaļa

28. nodaļa

29. nodala

30. nodaļa

31. nodala

Izskaņa

GADĀS ARI ТĀ…

1. nodala

2. nodaļa

3. nodala

4. nodala

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodala

8. nodaļa

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodaļa

14. nodala *

15. nodala

16. nodaļa

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodala

25. nodala

26. nodaļa

27. nodala

28. nodaļa

29. nodala

30. nodaļa

31. nodala

32. nodala

33. nodala