Klučniece Vija

Kaķi mūsu mājās

Vija Kļučniece

Mūsu mājas kaķi

Burma

Kornvolas rekss

Meinas pavalsta jenotveida kaķis

Siāmas kaķis

Birmas kaķi Somālijas kaķis

•Japānas bobteils

Eiropas īsspalvaina' kaķis

Burmas

Ēģiptes

Šinšilas krāsojumā Persijas kaķis

Persijas kaķis

Karteziešu kaķis

Himalaju kaķis

Osikats

Abesinijas kaķis

Skotijas nokareno ausu kaķis

Meinas pavalsts jenotveida kaķis

Persijas kaķēns

Burma

Autore ar savu Persijas kaķeni Rutu Persijas kaķis

SATURS

M. Čaklais. Viss priekš kaķiem jeb kaķis (ari) ir cilvēks……………………………. 5

I. Kaķu dzimtas veidošanās un domestikācija…………………………………. 8

II. Kas jāzina par kaķu anatomiju un fizioloģiju……………………………………. 13

1. Anatomijas un fizioloģijas īpatnības…………………………………………. 13

2.  Pārošanās…………………………………………………………………………….. 19

3.  Grūsnība………………………………………………………………………………….

I. Dzemdības……………………………………………………………………………. 25

5.  Kaķēnu audzēšana…………………………………………………………………. 30

6.  Kā rīkoties, ja kaķēni nav vēlami……………………………………………… 33

- III. Kaķis mūsu mājās…………………………………………………………………….. 35

1. Kaķa izvēle un iegāde……………………………………………………………… 35

2.  Turēšanas veids un apstākļi……………………………………………………. 38

3.  Kaķis ierodas mājās………………………………………………………………. 40

4.  Kaķis un citi mājas iemītnieki………………………………………………….. 41

5.  Kaķis un augi……………………………………………………………………….. 43

6.  Ceļojums ar kaķi…………………………………………………………………… 44

IV.  Rūpes par kaķi………………………………………………………………………….. .47

1. Kaķa kopšana………………………………………………………………………. -47

2.  Kā rūpēties par vecu kaķi……………………………………………………….. 54

V.   Kaķa barošana……………………………………………………………………………. 56

VI. Kaķu ģenētika…………………………………………………………………………….. 69

VIL Kaķu šķirnes un to īpatnības……………………………………………………….. 75

1. Garspalvainie kaķi (Persijos kaķis, Himalaju kaķis)………………………….. 81

2.  Pusgarspalvainie kaķi (Bāli kaķis, Birmas kaķis, Meinaspavalsts jenotveida kaķis jeb meinkūns, Norvēģijas meža kaķis, Sibīrijas kaķis, ragdols, Somālijas kaķis, Turcijas kaķis, Tiflāny jeb zīdainais_______ kaķis 92

3. īsspalvainie kaķi (Amerikas asspalvainais kaķis, Amerikas īsspalvainais kaķis, burma, Bombejas kaķis, Britāni-

jas kaķis, eksotiskais kaķis, Abesīnijas kaķis, kartēziešu kaķis, korāts, Menas salas kaķisjeb mankss, Austrumu

jeb orientālais kaķis, rekss, krievu zilais kaķis, Siāmas kaķis, Singapūras kaķis, Skotijas nokareno ausu kaķis,

Ēģiptes mau, Eiropas isspalvainais kaķis, mūsu mājas Mūris)…………………. 101

4. Bezvilnas kaķi (sfinkss)………………………………………………………. 118

VIII. Kaķu audzētāju organizācijas ārzemēs un Latvijā………………………… 120

IX.  Kaķu izstādes un vērtēšana………………………………………………………… 125

X.  Kaķu slimības un to profilakse…………………………………………………….. 131

1. Daži raksturīgi simptomi (caureja, ēstgribas trūkums, slāpes)… 133

2.  Parazīti (ausu kašķis, blusas, cērmes, lenteni)………………………………… 135

3.  Biežāk sastopamās infekcijas slimības (kaķu mēris, leikoze, infekciozās iesnas, infekciozā mazasinlba, salmoneloze, toksoplazmoze, tuberkuloze, Aujeski slimība, trakumsērga)……………………………………………………………………………. 138

4. Ādas slimības (pinnes, ekzēma, kraupis, eozinofīlā granuloma, ādas audzēji, sēnīšu ēde, kraupis) 147

5. Acu slimības (konjunktivīts, radzenes iekaisums, katarakta

un glaukoma)…………………………………………………………………………… 151

6.  Gremošanas un izvadorgānu slimības (aizcietējumi, kuņģa katars, nieru iekaisums, urinakmeņu slimība, urēmija, taisnās zarnas izkrišana, tūpļa maisiņa iekaisums,

urīnpūšļa iekaisums, urīnpūšļa paralīze)………………………………………….. 153

7.  Elpošanas orgānu slimības (bronhīts, plaušu plēves

iekaisums jeb pleirits, plaušu karsonis)……………………………………………. 160

8.  Citas biežāk sastopamās slimības (dzirdes kanāla iekaisums, aknu iekaisums, vēderplēves iekaisums, osteodistrofija, šķietamājeb viltus grūsnība, piena dziedzeru iekaisums, dzemdes sastrutojums)…………………………………………………….. 162

9.  Saindēšanās (zookumarīns, cinka fosfīds, insekticīdi, organisko fosfātu savienojumi, metaldehīds, dažādas sadzīvē lietojamas indes, etilēnglikols, skābes un sārmi,

oglekļa monoksīds, terpentīns, svins)………………………………………………… 166

10. Apdegumi un applaucējumi………………………………………………… 171

11. Mutes smakošana……………………………………………………………… 171

12. Insektu dzēlieni………………………………………………………………… 172

Pēcvārdi……………………………………………………………………………………….. 173

VISS PRIEKŠ KAĶIEM JEB KAĶIS (ARI) IR CILVĒKS

Cēzars ir delikāts persietis. Kad viņš, Lielkaķis Cučmuiž- nieks, nolec no savas augstāk iekārtotās naktslizdas — vispirms uz galdiņa, tad gultā, viņš to dara bez liela trokšņa, tikai ar siltu būkšķi. Tomēr arī tā, lai, ja saimniekam miegs ietu uz beigām, viņš noteikti pamostos. Modināt ir svarīgi. Un ne tikai tādēļ, lai saimnieks zinātu, ka vina runcis ir no- kārtojis savas rīta darīšanas un labprāt baudītu rīta maltīti. Runcis*grib arī savu rīta rotaļu. Taču saimniekam, kā par nelaimi, rītos reti atrodas brīvs laiks. Saimnieks dodas pie sava galda, iededz lampu, un tā no rīta krēslas izrauj vienu gaišu segmentu. Patrinies, paglaudījies rītaruncis tomēr nav apmierināts ar tādu dalītu uzmanību. Ar visu savu apjomīgo ķermeni viņš viegli, vienā lēcienā ir uz galda un meklē, kur nogulties.

Protams, par citiem galdiem nevar bUt ne runas, taču rakstāmgalda viens stUris patiesi atvēlēts viņam. Bet lai uz tā katrā ziņā bUtu kāds papīrs, vislabāk kaudzīte papīru. Ar to viņš it kā apliecina, ka tie rakstudarbi, kas te uz galda, kā tautā saka, visi ir priekš kaķiem.

Cēzaru man uzdāvināja pirms trim gadiem. Drīz pēc tam uz "Literatūras un Mākslas" redakciju savas karikatūras no Toronto sāka sUtīt latviešu vecākās paaudzes karikatūrists Eduards Keišs. Viņš atsUtīja arī fotogrāfiju, kurā bija redzama tieši tāda pati aina — runcis izstiepies pāri mākslas darbiem, acīmredzot to pašu pauzdams. Tad es sapratu, ka mans runcis nav vis izlaidies (gan burtiskā, gan pārnestā nozīmē), — arī viņam, kā jau ģimenes loceklim, gribas bUt klāt pie visām svarīgām nodarbēm, jo tām ir sakars arī ar viņu.

Savulaik putni iepretī Dubultu Rakstnieku namam bija tā iegaumējuši rakstāmmašīnu tarkšķus, ka atdarināja tos ar visām ritma maiņām un pārdomu pauzēm. Kaķiem patīk miers. Bet, ja tā, — kas liek Cēzaram ar aizvērtām acīm snaust blakus rakstammašinai? Taču izrādās — viņš nemaz neguļ. Līdzko mana domu pauze ieilgusi, viņš saausās, paver acis un skatās uz rakstītāju — kas noticis? Kāpēc tu vairs nestrādā?

Lielu dienas daļu runcis pavada miegā. Rāma, mierīga elpa, vien reizēm tā kļūst tāda kā straujāka un Čučmuižnieks saraujas. Laikam sapņo. Ko viņš redz tai sapnī? Kādas īstenības kādu transformāciju?

Tā var vērot, prātot un spriest bez gala. Un varbūt patiešām ir, kā man teica kāda laba paziņa: "Tad jau viņš ir tavs, nevis tu viņa saimnieks. Un tu piederi viņam." Kaķis, pat gulošs, pat kaut kur otrā istabā klusi, klusi elpojošs dod darbam tik nepieciešamo līdzsvara un drošības sajūtu.

Droši vien ir daudzi jo daudzi iemesli, kāpēc cilvēki pat pilsētas dzīvokļu šaurībā tur suņus, kaķus, kanārijputniņus. Varbūt kopsaucējs tam visam ir šī siltā piesaiste, savstarpējā pieradinās ana?

"Kaķis arī ir cilvēks," intervijā man teica šīs grāmatas autore Vija Klučniece, un es šo teicienu, vārdiņu "arī" ievietojis iekavās, atļāvos likt šī ievada virsrakstā. Mūsu sabiedrības attieksme pret mājdzīvniekiem pa lielākai daļai tomēr ir pārāk šauri racionāla. Protams, laikmets ir mocījis visus — cilvēkus, dzīvniekus, putnus, dabu. Ja jau cilvēka dzīvība tajos šaušalīgajos gados nenozīmēja neko, ko tad daudz runāt vai uztraukties par suni vai kaķi? Tagad, sociālajai diferenciācijai pastiprinoties, trūcīgāko iedzīvotāju daļai rodas visai nīgra, neiecietīga attieksme pret tiem, kuri var atļauties turēt mājās dzīvnieku. Tiek aizmirsts, ka vainīgi jau nav ne dzīvnieki, ne to īpašnieki, bet gan sociālās nodrošināšanas sistēma, valsts un sabiedrības nepietiekama gādība par dzīves pabērniem.

Sabiedrības attīstība nāk ar jaunām pretrunām. No vienas puses — parādās suņu un kaķu audzētāju klubi, dzīvnieku pārtikas veikali, var nopirkt (protams, par visai dārgu maksu) dažnedažādas zāles pret dzīvnieku slimībām. Un — no otras puses — arvien vairāk rodas pamesto suņu un kaķu. Kādā Latvijas pilsētiņā atjautīgs priekšnieks bija ieteicis šo dzīvnieku apšaušanā iesaistīt zemessargus. No rītiem, kad mazāk darba. Priekšlikums tapa tai pašā dienā, kad pilsētiņā bija noorganizēta brīnišķīga kaķu izstāde — lai tajā iekļūtu, iedzīvotāji stāvēja garā jo garā rindā…

Vijas Klučnieces grāmata nav tik daudz par šīm ētikas (vai ne-ētikas) problēmām. Tā ir pirmā mūsdienās latviešu valodā izdotā grāmata par kaķu dzimtas vēsturisko veidošanos un kaķu šķirnēm, par kaķu turēšanu, higiēnu, barošanu un ārstēšanu. Tās autore ir mācījusies medicīnu, studējusi filoloģiju, strādā ekonomiskās izglītības laukā. Vija Klučniece ir Rīgas kaķu audzētāju kluba "Felimurs" prezidente, Latvijas Felinoloģiskās asociācijas prezidente. Latvijas Felinoloģiskā asociācija nujau otru gadu ietilpst Pasaules Kaķu audzētāju klubu federācijā. Apbrīnojama ir Vijas Klučnieces enerģija, organizējot gan Latvijas, gan starptautiska mēroga izstādes. Vairākkārt viņa piedalījusies arī starptautiskās izstādēs ārzemēs kā žūrijas locekle.

Rietumeiropā grāmatas par kaķiem, tāpat kā par citiem mājdzīvniekiem, iznāk daudz un lielos metienos. Dažas no tām — vācu un krievu valodā — redzētas arī Rīgā. Nu mums būs pašiem sava.

Kaķu dzimtas vēsture Latvijā nav pētīta. Žēl, ka arī latviešu literatūrā sastopamās liecības par labestīgu attieksmi pret šiem dzīvniekiem pagaidām vēl nav apkopotas. Ja to izdarītu, sanāktu interesanta, īpatnēja izlase — ar tautasdziesmām un Aspaziju, ar Kārli Skalbi un Elzu Ķezberi, un jaunāko dzeju ar tās sirreālajiem kaķiem. Daudzos dzejoļos kaķis parādās nevis kā vientulību remdētājs dzīvnieks, bet kā dziļi noslēpumains, astrāls simbols. Ne velti senajiem ēģiptiešiem kaķis simbolizējis Mēness dievību. Dienā kaķa acis savācot saules starus, bet naktī tos izstarojot.

Vai ir tā, Cēzar?

…Lielkakis Čučmuižnieks iznāca no blakusistabas, uzracis '

ta visspriegāko kūkumu, izstaipījās un aptupās — nu, gluži kā Rodēna "Domātājs". Tad piemiedza aci — apstiprinājumam, ka varētu jau būt gan.

Māris Čaklais

I. KAĶU DZIMTAS VEIDOŠANAS UN DOMESTIKĀCIJA

Jūsu jaukais mīlulis ir lielas kaķveidīgo dzimtas Felidae pārstāvis. Šīs dzimtas veidošanās bijusi ilga un sākusies pa- leocena (70 milj. g. p.m.ē.) no pirmatnējiem dzīvniekiem kreodontiem, no kuriem savukārt veidojās dažādi gaļēdāju dzīvnieku atzari; eocēnā (60 milj. g. p.m.ē.) tie izveidojās kā atsevišķa dzimta ar nosaukumu Maču. Jau 40 milj. gadu p.m.ē. kaķu sencis dinictis pārvietojās uz pilnas pēdas un savu laupījumu nogalināja ar zobiem — nokožot. Tālākajā vēstures gaitā kaķu senču dzimta, šķiet, sadalījās divās patstāvīgās, atšķirīgās — Eirāzijas un Amerikas kontinentu grupās; tas bija saistīts ar šo teritoriju pakāpenisko atdalīšanos, kas ilga turpat 40 miljonu gadu. Šķirtajās teritorijās kaķi attīstījās atšķirīgi, tāpēc Amerikas kontinentā ir vesela virkne kaķveidīgo sugu, kuras nav raksturīgas citiem kontinentiem. Interesanti, ka Austrālijā, Jaunzēlandē un Antiļu salās, kuras nekad nav bijušas savienotas ar Eirāziju un Ameriku, kaķveidīgo sugas nav konstatētas.

Zooloģijas speciālisti iedala kaķveidīgo dzimtu divās daļās— Felinae un Pantherinae — nebrīnieties, ka arī jūsu minkā reizēm, šķiet, iemājo īsta pantera! — tomēr vistuvākais šodienas kaķa sencis ir meža kaķis (Felis silvestris), kuram bijuši trīs dažādi paveidi — Eiropas meža kaķis, Indijas stepju kaķis un Āfrikas dzeltenais kaķis. Katrs no tiem bijis sastopams savā areālā — Eiropas meža kaķis no Urāliem līdz tagadējai Spānijai un no Skotijas līdz Turcijai, kā arī Baltijas valstu teritorijās, bet Indijas stepju kaķis — Irākā un Indijā, kā arī yidusazijas kalnainajā daļā. Trešais kaķa senču paveids — Āfrikas dzeltenais kaķis dzīvoja visā Āfrikas kontinentā, Sīnajas pussalā, Sardīnijā un Korsikā. Ķermeņa līnijas visiem šiem kaķiem bijušas līdzīgas, un tiem piemitis vairāk vai mazāk izteiktu līdzīgu pazīmju kopums. Piemēram, krāsa — tās pašas mūsdienu parasto mājas kaķu dažādās krāsu nianses ar raksturīgajiem tumšajiem riņķiem uz astes, svītrotu vai punktotu ķermeni. Vislielākais no kaķa senčiem bijis Āfrikas dzeltenais kaķis, bet visgarākā spalva bijusi Eiropas meža kaķim.

Visi šie kaķu paveidi, savā starpā krustojoties, izveidojuši mūsu šodienas vienkāršā mājas kaķa — Eiropas īsspalvai- nā— senci.

Taču, lai pilnīgi noskaidrotu, no kādiem kaķiem cēlušies šodienas Mūris vai Mīce, jāmin arī citi paveidi, kuru raksturīgās iezīmes manāmas mūsdienu kaķu veidolā. Tie ir tuksneša kaķis (Felis margarita), pelēkais kaķis (Felis bieti) un melnkāju kaķis (Felis nigripis). Visiem šiem kaķiem raksturīgas cietas spalvas, kas saaugušas starp kāju pirkstiem, lai dzīvnieks varētu staigāt pa sakarsušu tuksneša smilti; pelēkais kaķis ar saviem jutekļiem spējis reģistrēt atmosfēras spiediena maiņu. Līdz mūsdienām izdzīvojušas dažādas savvaļas kaķu šķirnes, kuras cilvēki ar dažādiem panākumiem mēģinājuši piejaucēt.

Eiropā un Āzijā diezgan plaši izplatīts niedru kaķis; tas ir samērā liela auguma, garām kājām, gandrīz metru garu ķermeni un vidēji īsu asti. Kā liecina seno ēģiptiešu sienu zīmējumi, šos kaķus izmantoja ūdensputnu ķeršanai.

Taču ne visi kaķi labprāt pakļāvušies cilvēkiem un bijuši izmantojami tā kā niedru kaķis. Ja jūs vēlētos mājās turēt Amerikas koku garastaino kaķi vai pcelotu, tad šāds pasākums būtu lemts neveiksmei: pirmkārt, šie kaķi ir tipiski nakts dzīvnieki, kuri dienā guļ, — tātad neveidosies kontakts jūsu un kaķa starpā, — otrkārt, tiem saglabājas zināms mežo- nīgums pat tad, ja tie dzīvo kopā ar cilvēku, proti, tie ļoti intensīvi iezīmē savu teritoriju ar urīnu, kā arī uzbrūk visiem mājdzīvniekiem tuvākajā apkārtnē. Daudziem cilvēkiem bezgala skaistas likušās abu šo šķirņu kaķu sarkanās acis un biezā, punktotā spalva, tomēr īsti pieradināties tie nav ļāvušies.

Āzijā ir izplatīts Bengālijas kaķis, no kura vēlāk cēlušies Siāmas un Austrumu kaki.

Vistuvākais līdzinieks šodienas garspalvainajiem kaķiem ir manuls, kas dzīvo Vidusāzijā. Šo kaķi raksturo samērā gara vilna, īsas kājas, apaļas acis un mazas, noapaļotas ausis. Manulu var apskatīt Rīgas Zooloģiskajā dārzā, tikai vēlams ierasties paagrāk no rīta, iekams tas pēc sātīgām brokastīm vēl nav devies uz dusu.

Kaķu speciālistu vidu valda uzskats, ka suns sameklējis cilvēku, bet cilvēks savukārt sameklējis kaķi. Cilvēki un kaķi dzīvojuši ciešā saskarē kopš tā laika, kad cilvēki sāka ilgstoši mitināties vienā vietā un meža zvēriem radās iespēja baroties no cilvēku ēdiena pārpalikumiem. Taču tas acīmredzot nebija galvenais iemesls, kāpēc kaķi tuvinājās cilvēkiem, — jādomā, ka cilvēks ierobežojis kaķa brīvību, tādējādi to pieradinot. Dzīvojot kopā ar cilvēku, kaķiem mainījās ne tikai uzvedība, bet arī anatomiskās iezīmes — smadzeņu svars samazinājās par 1/4 (vairs nebija tik ļoti jālauza galva par izdzīvošanu), arī skelets kļuva mazāks un vieglāks, jo mainījās barības ieguves veids. Arī kaķu raksturs pārvērtās— pēc cilvēku uzskatiem, uz labo pusi: tie kļuva mazāk agresīvi, veidojās pat mierīgas līdzāspastāvēšanas attiecības ar dzīvniekiem, kuri dabiskā vidē bUtu ienaidnieki.

Pirmās ziņas par kaķu piejaucēšanu saistītas ar 6. gadu tūkstoti p.m.ē., ar Anatoliju, kur novērots, ka sievietes rotaļājas ar kaķiem. Acīmredzot tie bijuši šai teritorijai raksturīgie savvaļas kaķi, ko pieradinājuši vietējie iedzīvotāji. Mūsu ēras 3. gadu tūkstotī kaķi domesticēti Indijā, kur tie strauji izplatījušies, bet 6. un 5. gs. mijā ar kaķu audzēšanu nodarbojušies Jordānijas teritorijā. Kaķi bijuši ļoti izplatīti Ēģiptē un Sudānā ap 3. gs., taču iespējams, ka tie audzēti jau krietni agrāk: Benī Hasanā atrasti kaķu attēli, kas radušies 2000 gadu p.m.ē.; Sahāras kapeņu sienu gleznojumos kaķi attēloti ar kaklasiksnu, kas skaidri liecina par piejaucēšanu; šos gleznojumus attiecina uz 2750. — 2650. gadu p.m.ē. īstu uzplaukumu kaķu audzēšana un apzināta pavairošana piedzīvoja Senajā Ēģiptē, kur tie bija celti kulta dzīvnieku godā; kaķi noderēja arī graudu krātuvju aizsardzībai pret grauzējiem un medībās, jo prata atnest saimniekiem noķerto dzīvnieku vai putnu. Šo prasmi kaķi saglabājuši gadsimtu gaitā; arī mUsdienās jūsu mīlulis labprāt noliks jums pie kājān noķerto žurku vai putniņu, ne tikai lai palepotos ar lomu, bet lai tajā dalītos ar savu tuvāko — saimnieku. Tā ir liela uzticēšanās no kaķa puses, tāpēc saimniekam jābUt par to ļoti gandarītam un noteikti kaķis jāuzslavē. Kaķi mitinājās Heliopoles un Bubastes tempļos kā dievietes Mafdetes (ēģiptieši to iztēlojās kā kaķi) vai arī mājas pavarda sargātājas — dievietes Bastas (to attēloja ar kaķa galvu) svētie dzīvnieki. Ja šāds kaķis gāja bojā, par to sēroja, noskujot uzacis un galvu apbārstot ar pelniem; kaķa ķermeni balzamēja, guldīja apzeltītā sarkofagā un novietoja kapenēs. Par kulta dzīvnieka nogalināšanu draudēja nāvessods. Ēģiptē arheoloģiskos izrakumos atrasts vairāk nekā 300 000 kaķu mUmiju, kas balzamētas ap 4500. gadu p.m.ē. Arī hieroglifu rakstībā attēloti vārdi "runcis" un "kakene"; tos var izlasīt kā "mint" un "miu".

Senatnē kaķus izmantoja arī kā kaujas dzīvniekus, īpaši Lībijā: karavīrs, dodoties uzbrukumā, uz pleca notupināja kaķi, lai tas ar saviem asajiem zobiem un nagiem dotu ienaidniekam pirmo triecienu.

Jau senlaiku zīmējumos parādās dažādi veidoti kaķi, kas liecina, ka notikusi krustošanās; piemēram, Memfisā uz prinča Tutmosa sarkofāga attēlots garspalvains kaķis ar bagātīgu apkakli un garu vilnu uz zoda, bet sienas zīmējumā — īsspalvains.

Eiropā piejaucētie kaķi nokļuva no Senās Romas; arī romieši šos dzīvniekus turēja mājās un ar tiem lepojās.

Tikai m.ē.10. gs. kaķi izplatījās pa visu pasauli un dzīvoja kopā ar cilvēkiem; to nebija vienīgi nomadu tautām, kuru klejojošais dzīvesveids kaķiem nelikās tīkams.

Līdz ar kristietības izplatīšanos attieksme pret kaķiem mainījās; to īpašības — nedzirdami pārvietoties, labi redzēt tumsā, ņaudot radīt skaņas, kas līdzīgas bērna raudām, — tika uzskatītas par ļaunā gara pazīmēm. Sevišķi tika vajāti melnie un baltie kaķi; daudzu tautu pasakās burves un raganas tiek attēlotas ar vārnu vai pUci uz pleca un melnu kaķi pie kājām. Nespēdams nodot savu mīluli, ne viens vien saimnieks kopā ar savu kaķi 15. gs. gāja bojā inkvizīcijas sārta liesmās.

Tomēr kaķi izdzīvoja un turpināja savu uzvaras gājienu pa pasauli, iekarodami visu tautu cilvēku sirdis. Vienkāršie ļaudis prata novērtēt kaķu lietderību, prasmi iznīcināt grauzējus, kuri gan izplatīja slimības, gan apdraudēja labības klētis. Veidojās ticējums, ka kaķis ir laimes nesējs mājās. Skaistais dzīvnieciņš iemantoja daudz draugu izcilu cilvēku vidu. Bernarda Šova mīļākais dzīvnieks bijis kaķis. Marijai Antuanetei Trianonā bijuši pārdesmit kaķu eksemplāru; pat tāda spēcīga personība kā franču kardināls Rišeljē turējis

kaķus un rītos ar tiem rotaļājies, bet Katrīna Otrā mīlējusi ne tikai savus daudzos favorītus, bet arī skaistos, zilos Ar- hangeļskas kaķus.

1. tabula. Kaķu izplatīšanās pasaulē

Gadsimts Paveids vai šķirne Pārvietošanās

Ap 900, gadu p.m.ē. isspalvainie kaķi no Ēģiptes uz Itāliju

4. gadu tūkst. m.ē. isspalvainie kaķi izplatās pa visu Eiropu

16. gs. isspalvainie kaķi no Turcijas uz Itāliju

16.  gs. Menas salas kaķi no Spānijas salām ar spāņu

pirātiem uz Lielbritāniju

17.  gs. isspalvainie kaķi pirmie ieceļotāji aizved uz

Ameriku

19. gs. vidus Persijas kaķi no Turcijas uz Lielbritāniju

19. gs. beigas Persijas kaķi no Lielbritānijas uz ASV

19. gs. beigas Abesinijas kaķi no Abesīnijas uz Lielbritāniju

19. gs. beigas krievu zilie kaķi no Arhangeļskas uz

Lielbritāniju

19. gs. beigas Siāmas kaķi no Siāmas uz Angliju

Ap 1930. g. Birmas kaķi no Birmas uz ASV

Ap 1950. g. Ēģiptes mau no Ēģiptes uz ASV

Ap 1950. g. Turcijas Vana kaķi no Turcijas uz Lielbritāniju

1950. g. korāti no Taivanas uz ASV

Ap 1970. g. Angoras kaķi no Turcijas uz ASV

Ap 1970. g. Singapūras kaķi no Singapūras uz ASV

Ap 1970. g. Japānas bezastes kaķi no Japānas uz ASV

Tabula labi atspoguļo kaķu selekcijas galvenās bāzes, kas veidojušās divās valstīs — ASV un Lielbritānijā, kuras arī uzskata par kaķu zinātnes — felinoloģijas rašanās vietu. Var konstatēt, ka dažādās kaķu sugas sākotnēji koncentrējušās Lielbritānijā, bet pamazām arvien nozīmīgāku vietu iekaro ASV. Tā kā abas valstis ir angļu valodā runājošu ļaužu apdzīvotas, tad lielākā daļa terminu, kas saistīti ar felinoloģi- ju, ir angļu valodā.

II. KAS JAZINA PAR KAKU

ANATOMIJU UN FIZIOLOĢIJU

1. ANATOMIJAS UN FIZIOLOĢIJAS ĪPATNĪBAS

Katram kaķa īpašniekam ir nepieciešamas kaut nelielas zināšanas virsrakstā minētajos jautājumos, lai nerastos gan komiskas, gan bēdīgas situācijas. Kaķi ir gaļēdāji, tāpēc daudzas organisma norises, tāpat iekšējo orgānu uzbUve tiem ir tieši tāda pati kā citiem gaļēdājiem. Šeit aplūkotas svarīgākās īpatnības.

Skelets. Kaķa galvaskauss ir vidēji liels, ar labi attīstītiem žokļiem un samērā lielu smadzeņu kaulu apjomu, kas liecina par attīstītām smadzenēm. Ikvienam kaķu mīļotājam bUtu jāzina, ka kaķiem, tāpat kā cilvēkiem, piena zobus nomaina īstie zobi; tas notiek no 3,5 līdz 5,5 mēnešu vecumam, tāpēc nav jāuztraucas par zobu trūkumu šajā laikā. No pastāvīgajiem zobiem 30 —16 izvietoti augšžoklī, 14 — apakšžoklī. Kaķa žoklim jābūt pareizas formas, pretējā gadījumā tas izstādē var būt par cēloni sliktam novērtējumam. Pareizs ir t.s. stangveida sakodiens, kad augšējie un apakšējie priekšzobi atduras cits pret citu kā stangu knaibles. (Skat. 1. zīm.) Pieļaujamas ir 2 mm novirzes uz vienu vai otru pusi, proti, augšžoklis izvirzīts uz priekšu par 2 mm salīdzinājumā ar apakšžokli — "nepilns sakodiens" vai arī apakšžoklis izvir-

zīts uz priekšu — "pārkodiens". (Skat. 2. zīm.) Pēdējā laikā speciālisti gan uzskata, ka sakodienam nav tik būtiska nozīme, ja tas nebojā kaķa pilnvērtīgu kopskatu (nav izkārusies mēle, nav redzami zobi). Tomēr katram, kurš vēlas iegādāties šķirnes kaķi, jāatceras: izteikts pārkodiens — līdz 6 mm un vairāk — bieži saistīts ar žokļa deformāciju un novirzi pa labi vai kreisi — t.s. šķībo žokli, kas pilnībā izslēdz iespēju izmantot dzīvnieku selekcijai, jo zobu un sakodiena defekti ir iedzimti un nav atkarīgi no turēšanas un audzināšanas. Zobu skaitam nav tik liela nozīme, ja vien tas ļauj noteikt sakodienu.

Kaķa skeletā ir par 40 kauliem vairāk nekā cilvēkam — tos visus šeit neuzskaitīsim, tomēr jāpiezīmē, ka bieži problēmas sagādā kaķa aste. Kaķu turētājam jāzina, ka kaķa astē ir 20 — 26 mugurkaula astes daļas skriemeļi; iedzimti bojājumi visbiežāk skar 4. — 6. un pēdējos 4 skriemeļus. Bezastaino šķirņu kaķiem parasti attīstīti pirmie četri skriemeli.

īpatnēji ir kaķa nagi. Atšķirībā no cilvēka vai suņa nagiem kaķis savus nagus var ievilkt vai izlaist, gluži kā mēs saliecam vai atveram kabatnazi, tāpēc kaķim nagi gan palīdz pārvietoties, gan kalpo par bīstamu ieroci. Kaķa nagi aug ļoti strauji — 1 mm divās nedēļās, tāpēc kaķim tos nepieciešams "asinot" saīsināt. Skrāpējot koku vai mīkstu priekšmetus, kaķis atbrīvojas no vecā nagu raga slāņa.

Muskuļi. Kaķim nav atslēgas kaula, tāpēc priekškājas piestiprinātas pie krUšukurvja ar muskuļiem un saistau- diem. Krītot no liela augstuma uz kājām, kaķis negUst traumu, jo šī anatomiskā īpatnība viņu no tā pasargā.

īpatnēja ir kaķa mēle — tā klāta ar maziem ādas izciļņiem, kuri kalpo gan barības un Ūdens uzņemšanai, gan arī kā lieliska suka, lai kaķis sakoptu savu skaisto kažociņu. Kaķis dzer pavisam citādi nekā suns, kurš mēles galu saliec līdzīgu karotītei, — kaķim palīdz gļotādas izcilnīši, kas aiztur Ūdeni uz mēles. Kaķa mēle gan ir asa, bet ļoti noderīga savam saimniekam kakim.

Asinis. Kaķa asins sastāvs stipri atšķiras no cilvēka un suņa asins sastāva. Apmēram 4 kg smagam kaķim ir tikai 0,2 1 asiņu (piem., 80 kg smagam cilvēkam ir 6,5 1 asiņu, 30 kg smagam sunim — 2,2 1 asiņu). Sarkano asinsķermenīšu — eritrocītu — arī ir daudz mazāk — 5,7 mikromi (cilvēkam — 7,5, sunim — 7,1), tāpēc to blīvums daudz lielāks: lmm3 asiņu kaķim ir 6 — 8,5 milj. (cilvēkam 4 — 5 milj., sunim 5,5 — 8 milj.) eritrocītu. Kaķim ir daudz leikocītu — 14 tUkst./l mm3 (cilvēkam 6 — 10, sunim 7 — 10 tUkst.); tas izskaidro kaķa lielo pretestības spēju dažādām slimībām. Kaka asinis arī sarec daudz ātrāk nekā cilvēkam.

Dažādi nozīmīgi dziedzeri. Tā kā kaķiem oža ir daudz labāk attīstīta nekā mums, cilvēkiem, tad lielu dalu kaku dzīvē nepieciešamās informācijas tie saņem ar ožas palīdzību; šai "smaržu valodai" nepieciešami smaržvielu krājumi, un tādi kaķim patiešām ir.

Dziedzeri, kas atrodas pieres daļā un uz zoda, izdala īpašu sekrētu, ko kaķis, trinoties ar galvu gar priekšmetiem vai saimnieka kājām, izberzē. Bieži veciem vai slimiem runčiem iekaist pazodes dziedzeris, uz zoda parādās melnas pinnes.

Kaķu audzētāju visnīstamākais dziedzeris atrodas astes virspusē (no pamatnes līdz 1/3 astes garuma). Šai vietā āda ir tumšāka un spalva, ja to patausta, taukaina. Šis dziedzeris ietauko ne tikai asti, bet arī visu kaķa spalvu. Ir ļoti grūti iztīrīt dziedzera ietaukoto astes daļu, īpaši pirms izstādes. Šis dziedzeris kakiem noder, lai sevi "iesmaržotu".

Dziedzeri, kuri atrodas kaķa anālās atveres abās pusēs, kalpo apkārtnes iezīmēšanai. Tie labi paslēpti ādas krokās un savās "kabatiņās" glabā cilvēkam pretīgas smakas brūnu sekrētu, ko kaķi ļoti veikli atstāj uz apkārtējiem priekšmetiem. Pietiek viena piliena šā sekrēta uz viesa biksēm, lai viņš vēl ilgi atcerētos ciemosanos jūsu mājā!

Vilna. Viss kaķa ķermenis ir klāts ar vilnu, kas pasargā ķermeni no atdzišanas un mehāniskiem ievainojumiem. Tikai vienas šķirnes kaķis — sfinkss praktiski ir bez vilnas, visi pārējie lepojas ar garākas vai īsākas vilnas kažoku.

Katrs vilnas matiņš aug no matu sīpoliņa, turklāt galvenie akotmati izaug vienlaikus un ir vienāda garuma. Katrs matiņš ir apgādāts ar krāsu pigmentu, kas nosaka vilnas krāsu. Akotmati ir cietāki nekā pavilnas matiņi, kuri ir arī īsāki. Vilnas mešanas laikā pavilna kļūst biezāka, lai regulētu kaķa ķermeņa temperatūru. Tie kaķi, kuri no paaudzes paaudzē dzīvojuši un vairojušies cilvēka pajumtē, mazāk pakļauti īpašam vilnas mešanas laikam nekā viņu bezpajumtes ciltsbrāli. Kaka vēdera vilnas vienā mm2 ir 200 vilnas matiņu, uz muguras nedaudz mazāk. Kaķa vilnas matiņu, tāpat kā cilvēka matu, augšanas ātrums ir 2 mm nedēļā, tikai astē vilna aug lēnāk. Ja kaķis dzīvo vēsās, pat aukstās istabās vai speciāli ierīkotā āra teritorijā, tā vilna ir garāka (pat īsspalvainajiem kaķiem); nepārtraukto vilnas maiņu, kas ļoti apgrūtina dzīvokļa uzkopšanu, izraisa silti sakurinātas telpas.

Izšķir dažādus vilnas garumus: garu, pusgaru un īsu. Garo vilnu apkārt kaķa kaklam sauc par apkakli. Arī vilnas struktūra var bUt dažāda. Tā, piemēram, Angoras kaķiem praktiski nav mīkstās pavilnas, bet Norvēģijas meža kaķiem un meinkUniem pamatvilna ir ne vien rupjāka par pavilnu, bet arī it kā taukaina un pasargā kaķi no samirkšanas. Rēkšu kaķiem vilnas mats pie ādas ir stingrs un ciets, bet tālāk kļUst mīksts un vijas sprogās.

Maņu orgāni. Vislabāk no visiem maņu orgāniem kaķim funkcionē acis. Arī dabā visi kaķveidīgie gUst laupījumu, izmantojot aso redzi. Kaķim, tāpat kā cilvēkam, ir binokulārā redze — tas redz ar abām acīm vienu un to pašu ainu, jo acis novietotas galvas sejas daļas vidu, atšķirībā no tiem dzīvniekiem, kuru acis novietotas katra savā galvas pusē. Lai gan kaķa redzes leņķis (205°) nav tik plats kā cilvēkam (līdz 220°), redzes asums, tātad redzes kvalitāte, kaķim ir daudz augstāka nekā cilvēkam: tas spēj precīzi saskatīt pat vissīkākos priekšmetus 2 — 6 m attālumā. Tas izskaidrojams ar kaķa acs apbrīnojamo spēju paplašināt un sašaurināt redzokli gluži kā fotokameras objektīvu — atkarībā no gaismas daudzuma.

Jaunākie pētījumi liecina arī par to, ka kaķim, gluži kā daudzām citām dzīvām būtnēm, piemīt spēja redzēt divējādi: vertikāli un horizontāli. Raugoties vertikāli, tiek saņemts tikai gaismas signāls acī, bet, raugoties horizontāli, šim signālam pievienojas arī skaņas signāls — šai gadījumā acis kalpo par "otrajām ausīm".

Kaķa acīm ir trešais plakstiņš, kas aizsargā aci no putekļiem un citiem svešķermeņiem un redzams acs iekšējā kaktiņā kā neliels, balts punkts. Ja kaķis jUt sāpes vai ir saslimis ar kādu infekcijas slimību, tad trešais plakstiņš parasti izplešas daudz lielāks.

Arī kaķa dzirde ir labi attīstīta; tas spēj sadzirdēt skaņas 30 — 45 klīz diapazonā (cilvēks — ne augstākas par 20 kHz); daži kaķi dzird pat 75 kHz diapazonā. Skaistie baltie kaķi ar zilajām acīm bieži ir pilnīgi kurli. Gandrīz visiem kaķiem ausis ir atvērtas un nedaudz noliektas uz priekšu, tomēr stāvas; izņēmums ir Skotijas nokareno ausu kaķis, kam abu ausu galiņi ir noliekti uz priekšu. Kaķi ausis var brīvi grozīt, lai labāk uztvertu skaņu; tie spēj atšķirt vairāk nekā 27 dažādu skaņu veidus. Interesanti, ka kaķis orientējas apkārtnē arī pēc dzirdes, tāpēc tālu no mājām aiznesti kaķi veikli atrod ceļu atpakaļ, ja pa ceļam dzirdējuši trokšņus; ja kaķim laupa šo iespēju, tas zaudē orientāciju.

Oža kakim attīstīta labāk nekā cilvēkam, taču krietni slik- tāk nekā sunim.

Garšas sajuta kaķim vāji attīstīta; lai kaķis sajustu kādu garšu, tai jābūt lielā koncentrācijā. Attiecībā uz saimnieku žēlabām par to, ka kaķis izvēlīgs ēšanā, jāteic, ka te vainīgs pieradums un audzināšana.

Katram kaķu turētājam jāzina, ka kaķis iepazīst apkārtējo pasauli ne vien ar redzi, dzirdi un ožu, bet arī ar tausti, turklāt šim nolūkam kalpo ne tikai ķepas, bet arī Ūsas un uzacu mati — to sakņu galā ir nervi, kas novada iegUto informāciju uz smadzenēm. Ūsas un uzacis noder orientācijai tumsā. Ja šos matus izrauj, tie neataug, bet nogriezt tos nozīmē to pašu, ko cilvēkam amputēt pirkstus. To īpaši derētu iegaumēt ģimenēs ar maziem bērniem, kuras vēlas vai jau ir iegādājušās kaķi; mUsu klubā bieži redzēti šādās bērnu "rotaļās" cietuši dzīvnieki.

Vairošanās orgāni. Runča vairošanās orgāni ir penis un sēklinieki. Penis ir apmēram 1 cm garš, puscentimetru plats orgāns, kas sašaurinās virzienā uz galu. Uz penis galiņa ir ādas izaugumi, līdzīgi izcilnīšiem uz mēles; tie ir asi un pārošanās laikā kairina kaķenītes maksts gļotādu. Sēklinieki novietoti maisiņā, kas apaudzis ar īsu, biezu spalvu un atrodas nedaudz zemāk par penis atveri. Kaķēniem sēklinieki labi sataustāmi no 3 — 3,5 mēnešu vecuma. Gadījumā, ja sēklinieku kanāls ir sašaurināts, sēklinieki nenoslīd maisiņos; ja

3. zim. Kaķēnu dzimumorgānu atšķirības

tas notiek ar vienu sēklinieku, šādu parādību dēvē par monorhismu, ja nenoslīd abi sēklinieki — par kriptorhismu. Ķirurģiskā ceļā iespējams šo trūkumu labot, tomēr pēc šādas operācijas runci selekcijai neizmanto, jo sēklinieku anomālijas ir iedzimtas un var tikt mantotas nākamajās paaudzēs.

Kaķenei vulva atrodas zem anālās atveres, tā ir šaura un maza, tāpēc pat veterinārārstam kaķeni ir grūtāk izmeklēt nekā citus mājdzīvniekus. Uz vēdera kaķenēm ir 8 — 10 piena dziedzeru pupiņi.

Iesācējiem kaķu audzēšanā lielas grūtības sagādā kaķēnu dzimuma noteikšana; mūsu kluba darbības sākumā ir pat bijuši kuriozi gadījumi, kad nopirktajai "kaķenītei" pēkšņi parādās sēklinieki vai "runcītim" sākas meklēšanās.

Vislabāk un vieglāk dzimumu noteikt 3. dienā pēc kaķēnu piedzimšanas (3. zīmējums).

Kaķa ķermeņa temperatūra ir 38° — 39,5°. Kaķēniem un jauniem dzīvniekiem tā ir augstāka nekā veciem dzīvniekiem un kastrātiem.

Kaķis ieelpo un izelpo 20 — 30 reizes minūtē — tas ir pilnīgi normāli. Ja telpā, kur atrodas kaķis, paaugstinās temperatūra vai ja bijusi stipra fiziska slodze, elpošanas biežums palielinās.

Arī pulss kaķim ir daudz ātrāks nekā cilvēkam — 110 — 130 sitieni minūtē, turklāt jauniem dzīvniekiem pēc intensīvas fiziskas slodzes (rotaļāšanās, straujām kustībām) sitienu skaits var sasniegt 300 minūtē.

Līdzsvara izjūta kaķiem ir ļoti attīstīta; to nodrošina iekšējās auss uzbūve. Līdzsvaram kalpo arī aste; ar tās palīdzību kaķis krītot gaisā apgriežas tā, lai nokristu uz ķepām. Tas gan iespējams, ja kaķis krīt no 2 — 3 metru augstuma, bet daudzie gadījumi, kad kaķi izkrituši pa daudzdzīvokļu namu logiem, liecina, ka kritiens augstāk par 3. stāvu parasti beidzas ar dzīvnieka bojāeju. Saimniekiem to vajadzētu iegaumēt un nekad neatstāt dzīvniekus vienatnē pie atvērta loga ziemā, bet vasarā logus nodrošināt ar metāla sietu.

2. PAROŠANAS

Dzimumbriedums kaķiem iestājas samērā agri — 7 līdz 9 mēnešu vecumā, taču dažreiz arī 6 mēnešu vecumā, tāpēc turēt kopā pusaugu dzīvniekus ar pieaugušiem drīkst tikai līdz 5 mēnešiem, lai nenotiktu neparedzēta sapārošanās. Kaķus pārot tomēr vislabāk no 18 mēnešu vecuma, kad iestājies pilnīgs fizisks briedums, īpaši runčiem. Ja pāro agrāk, tad no fiziski nenobriedušiem dzīvniekiem iegUtie kaķēni ir vārgi un pakļauti slimībām, arī turpmākā to attīstība var bUt traucēta. Dažreiz gan kaķu audzētāji (arī pie mums Latvijā) pāro fiziski labi attīstītas kaķenes no gada vai četrpadsmit mēnešu vecuma; īpaši tas sakāms par īsspalvainajām šķirnēm. Dzimumaktivitāti kaķi saglabā līdz pašam vecumam; piemēram, Anglijā kāda 13 gadus veca kaķene veiksmīgi dzemdēja un izaudzināja 6 kaķēnus.

Parasti kaķenēm meklēšanās ilgst 3 — 15 dienas. Šai laikā kaķene intensīvi laiza dzimumspraugu, vārtās, ņaud un slien gaisā dibenu. Ja saimnieks uzmanīgi pakasīs pie astes pamatnes, kaķene tUlīt ieņems attiecīgu pozu ar izslietu dibenu un kārpīsies ar pakaļkājām. Pēdējā pazīme visdrošāk norāda uz to, ka kaķene gatava pāroties. Dabā kaķu "kāzu" laiks parasti ir rudenī un pavasarī, taču šķirnes kaķiem tas var bUt visu gadu. Ja kaķene netiek sapārota, meklēšanās var atkārtoties ik pēc 15 — 25 dienām, līdz kaķene sapārojas, jo kaķi pieder pie dzīvniekiem, kuri var meklēties cauru gadu; folikulas plīst un olšUnas nogatavojas tikai pārošanās akta laikā.

Reizēm kaķa īpašniekam ir grūti konstatēt, vai kaķene meklējas, jo pazīmes vāji izteiktas. Tam par iemeslu var būt gan dzīvnieka novājēšana, kāda slimība vai arī pārbarošana, jo pārbarotām kaķenēm var rasties olnīcu darbības traucējumi.

Kaķe nu skaits viena metiena svārstās no 1 līdz 6, dažreiz ir arī vairāk (Latvijā bijuši 2 metieni ar 7 kaķēniem, bet Ce- hoslovakijā metiens ar 14 kaķēniem). Ja kaķene pārota pareizā dienā, tad kaķēnu ir vairāk, tomēr pārsvarā kaķēnu daudzumu nosaka iedzimtība un kaķenes kondīcija. Kaķeni vienmēr nes pie runča, jo tas savā teritorijā jutas droši un labāk veic savu uzdevumu. Parasti cenšas nepieredzējušu kaķeni vest pie pieredzējuša runča, un otrādi. Vienas meklēšanās laikā kaķeni var pārot tikai ar vienu runci; pat ja saimniekiem šķiet, ka "laulības" nav notikušas, šī meklēšanās reize jānogaida un pie cita runča vest nedrīkst. Bieži gadās, ka jaunas un nepieredzējušas kaķenes gan izteikti meklējas, bet no runča baidās. Tādā gadījumā runča saimniekamjāuz- ņemas starpnieka loma, vispirms aprunājoties ar kaķenīti. Parasti kaķene reaģē uz cilvēka balsi, uz savu vārdu — tad runča saimnieks viņai pakasa aiz austiņām, zem zoda un beidzot pie astes. Ja runcis ir pieredzējis, viņš izmantos brīdi, kamēr kakene aizņemta ar saimnieku, turklāt, kad run- cis ieņēmis "starta pozīciju", saimnieks var viegli pieturēt kaķenes galvu, lai viņa nenobītos. Bieži gadās arī runči, kuri vai nu neinteresējas par kaķu dāmām, vai arī pārošanās nedod rezultātus. Cēlonis ir vai nu kaka lēnā nobriešana vis- pār, vai arī tas, ka dažiem runčiem ejakulātā ir augsts procents nedzīvu spermatozoīdu; arī kaķa fiziskais un garīgais stāvoklis var ietekmēt pārošanās procesu. Aina var mainīties uz labo pusi, runcim kļUstot vecākam.

No dažādu autoritatīvu kaķu audzētāju klubu pieredzes ir zināms, ka veiksmīgākie, lielākie metieni iegUti no pāroju- miemjanvāra, februāra, maija unjUnija mēnešos, kad dabas atmoda acīmredzot ietekmē arī kaķa organismu.

Ja abi dzīvnieki — runcis un kaķene — satikušies izjUt nepārvaramas antipātijas viens pret otru, tad praktiski kaut ko mainīt šajā situācijā cilvēkam neizdosies, jāmeklē citi pārošanās partneri.

Vislabāk kaķeni un runci pārošanās laikā turēt telpā, kuru viegli pēc tam dezinficēt. Pirms runča saimnieks pieņem apmeklētāju ar kaķeni, viņam vajadzētu pārliecināties, ka atnestajam dzīvniekam ir tīras ausis, ka tas nav blusains. Pretējā gadījumā runča saimnieks ir tiesīgs atteikt kaķenes saimniekam.

Ir dzīvnieki, kuriem pārošanās procesā netraucē nekas, citiem turpretī — viss, tāpēc, ja iespējams, pārojamos kaķus labāk ievietot atsevišķā telpā; dažas kaķenītes piedevām ir tik kautrīgas, ka sava īpašnieka klātbūtnē neuzdrošinās padoties kavaliera aicinājumam. Bet kā tad uzzināt, vai pārošanās notikusi? Parasti kaķene pārošanās kulminācijas brīdī rūc vai spēcīgi ņaud; ja šīs skaņas jau dzirdētas unjUs, pavēris durvis, redzat, ka kaķene apmierināta vārtās un mazgājas, bet runcis izbrīnīts to mierīgi vēro vai arī mazgājas, — pārošanās notikusi. Cik ilgi kaķene jāatstāj pie runča? Domas dalās, bet mēs varam izvēlēties vidējo, proti, 24 — 48 stundas, lai bUtu droši par iznākumu. Ja kaķene atrodas pie runča ļoti īsu laiku, tad bieži dzimst tikai 1 — 2 kakēni un dažām šķirnēm, kurām raksturīgs liels galvas apjoms, piemēram, Persijas, Britānijas kaķiem, mazuļi dzemdībās var aiziet bojā. Runcis var sapāroties ar kaķeni līdz 10 reizēm dienā, bet nozīmīgāks ir nevis pārošanās biežums vienā dienā, bet gan pārošanās dienu skaits, tāpēc vairāk kaķēnu bUs tad, ja kaķenīte ilgāk uzturēsies runča mājās. Runča saimniekam gan jāņem vērā, ka-iemīlējies runcītis visus savus spēkus un uzmanību velta tikai savai sirdsdāmai, tāpēc pārošanās laikā maz domā par ēšanu un atpUtu. No lielās fiziskās slodzes dzīvnieks novājē, tāpēc runcim jādod atpUta un viņu uz kādu daļu diennakts var atšķirt no kaķenes. Tā kā olšUnu nogatavošanās notiek pakāpeniski, labākus rezultātus iegūsiet, ja kaķenīte uzturēsies runča mājās aptuveni 4 dienas. Cilvēki bieži augstprātīgi iedomājas, ka tādas jutas kā mīlestība, savstarpējas simpātijas ir iespējamas tikai viņu starpā, tomēr arī kaķiem var bUt gan iemīļotais, gan sirdsdāma. Ir kaķenītes, kuras spītīgi vēlas par savu nākamo kaķēnu tēvu tikai noteiktas krāsas runci. Kaķu vidu valda arī patiesa pieķeršanās partnerim, kad "dāma" paliek uzticīga vienam "kungam" un saimniekiem ar nožēlu jākonstatē, ka nekādi nevar kaķenīti pierunāt mainīt partneri. Patiesa traģēdija var notikt, ja šo mīļoto, vienīgo un neaizmirstamo kastrē pirms laika. Tomēr arī kaķu pasaulē mēdz bUt ļoti temperamentīgas un vieglprātīgas "dāmas", kuras labprāt pārojas pat ar vairākiem runčiem vienlaikus. Saimniekam jābUt ļoti uzmanīgam, lai visu meklēšanās laiku kaķene satiktos tikai ar vienu runci, pretējā gadījumā vienā metienā var piedzimt kaķēni no dažādiem tēviem.

Pēc katras pārošanās runcim jāļauj vismaz 2 nedēļas at- pUsties, uzkrāt spēkus, jo arī no pārlieku intensīvas dzimumdzīves runcis var iet bojā. Šai laikā jārūpējas par spēcinošu, daudzveidīgu ēdienkarti un noteikti jādod vitamīni.

Ja kaķenīte ir ļoti bailīga vai nikna, tad jāļauj dzīvniekiem vispirms vienam pie otra pierast. Vislabāk, ja abus ievieto plašā krātiņā ar starpsienu, kas ļauj kaķiem vienam otru redzēt, saostīties, bet nedod iespēju kaķenei savu kavalieri saskrāpēt un nobaidīt. Kad dzīvnieki pēc vienas vai divām dienām apraduši viens ar otru, starpsienu izņem. Parasti pēc tam pārošana grūtības vairs nesagādā. Daži kaķu audzētāji izmanto baldriāna pilienus, ko uzpilina uz grīdas, lai kaķenīte tos palaizītu un atbrīvotos no sasprindzinājuma. Ja runcis ir pasīvs un par "dāmu" neinteresējas, dažus pilienus uzpilina uz kaķenītes vilnas tuvu pie dzimumspraugas — un run- cītis ātri vien saprot, ka otrs kaķis nebūt nav ienaidnieks, ar ko jācīnās par teritoriju, bet gan interesanta, valdzinoša, ļoti jauki smaržojoša būtne. Saimniekiem nevajadzētu uztraukties un kritizēt savu dzīvnieku rīcību, nedz arī pārdzīvot, ka viņu dzīvnieks jau nu galīgs nepraša (parasti par to satraucas runča saimnieki), — gan jau iedzimtais instinkts pateiks priekšā dzīvniekiem, kā atrisināt savas problēmas.

Kad kaķene ir sapārota, sākas ilgais gaidīšanas laiks un šaubīšanās — būs vai nebūs pēcnācēji —, jo ne vienmēr kaķene kļūst grūsna, var gadīties arī, ka pēc intensīvas pārošanās kakēnu tomēr nav. Dala kaku audzētāju it veikli nosaka kaķenes grūsnību pēc piena dziedzeru izskata. Ja divas nedēļas pēc pārošanās tie kaut nedaudz palielinājušies un kļuvuši sārti, turklāt kaķenei radusies lieliska ēstgriba, gandrīz droši var teikt, ka gaidāms ģimenes pieaugums.

3. GRUSNIBA

Ja 3. nedēļā pēc pārošanās pupiņi kļuvuši sārti, profilakses nolūkā kaķenei vienu nedēļu reizi dienā vēlams dot pa vienai tabletei riboflavina. Parasti 5. grūsnības nedēļā jau skaidri redzams, ka palielinājies kaķenes vēders, bet 6. grūsnības nedēļā skaidri var sataustīt kustības. Tomēr

2. tabula. Pārošanās un dzemdību laiku kalendars (vidējais grusnibas ilgums 64 dienas ± 4)

Pārošanās janvāris X 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31

Dzemdības marts 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 aprīlis 1 2 3 4

Pārošanās februāriB 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28

Dzemdības aprīlis 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 maijs 1 2

Pārošanās marts 1 2 3 4 5 6 7 B 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31

Dzemdības maijs 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 jūnijs 1 2

Pārošanās aprīlis 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30

Dzemdības jūnijs 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 jūlijs 1 2

Pārošanās maijs 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31

Dzemdības jūlijs 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 augusts 1 2

Pārošanās jūnijs 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30

dzemdības augusts 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 2B 29 30 31 septembris 1

Pārošanās jūlijs 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31

Dzemdības septembris 2 3 4 5 6 7 8 9 10 li 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 oktobris 1 2

Pārošanās augusts 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31

Dzemdības oktobris 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31novembris 1 2

Pārošanās septembris 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30

Dzemdības novembris 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 decembris 1 2

Pārošanās oktobris 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31

Dzemdibas decembris 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 1B 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 janvāris 1 2

Pārošanās novembris 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30

Dzemdības janvāris 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 februāris 1

Pārošanās decembris 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31

Dzemdības februāris 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 marts 12 3 4

gribētos ieteikt netaustīt kaķenītes vēderu vai ik dienu, lai pārliecinātos, kā aug kaķēni, — tas viņai var nepatikt,

kakene var sākt neuzticēties un baidīties no saimniekiem.

GrUsnības ilgums vidēji ir 63 — 66 dienas, taču dzemdības reģistrētas arī no 56. līdz 71. dienai, turklāt kaķēni piedzimuši labi attīstīti un veselīgi. Ja metiens ir lielāks, tad dzemdības parasti notiek agrāk; ja ir tikai 1 — 2 kaķēni, dzemdības var notikt vēlāk. Lai sekotu dzemdību laikiem, visi pasaules kaķu audzētāji izmanto pārošanās un dzemdību kalendāru, kas orientēts uz to, ka 62 % kakenu laiž bērnus pasaulē 63. — 65. dienā (2. tabula).

Pēc kaķenes pirmajām dzemdībām saimniekam jau bUs vieglāk noteikt grUsnības ilgumu un, ņemot palīgā šo kalendāru, paredzēt dzemdību laiku.

Diemžēl ir gadījumi, kad kaķenītei tikai šķiet, ka viņa kļUs māmiņa, arī saimnieki ar nepacietību gaida svinīgo brīdi, bet… laiks iet, un kaķēnu kā nav, tā nav. Vēdera apjoms ir palielinājies, piena dziedzeri pietūkuši, varbūt pat piens parādījies, bet patiesībā kaķene nav grUsna — viņai iestājusies t. s. viltus grUsnība. Kaķene arī nemeklējas, viss atgādina īstu grUsnību. Šo parādību izskaidro ar olšUnas dzeltenā ķermeņa disftmkciju, kam ir fizioloģiski cēloņi. Meklēšanās ķaķenei sāksies tikai pēc viltus grUsnības beigām. Viltus grUsnība nav iemesls, lai kaķenīti uzskatītu par neauglīgu, gluži otrādi, jau nākamajā pārošanās reizē tā var dzemdēt normāli attīstītus kaķēnus. (Skat. arī X. Šķietamā jeb viltus grUsnība.)

Arī kaķiem mēdz bUt tādas nepatīkamas parādības kā spontānais aborts vai priekšlaicīgas dzemdības. Aborta cēlonis var bUt mehāniska trauma (kaķene lecot neveiksmīgi krīt, viņu iespiež starp durvīm) vai slimība, vai arī kas cits, piemēram, embriju vārgums vai nepilnvērtība, ko izraisījuši hormonāli traucējumi mātes organismā. Kaķene bērnus parasti zaudē 4. — 5. grūtniecības nedēļā, kad embriji sasnieguši cilvēka īkšķa lielumu. Sākas aborts ar asiņošanu, kura ir spēcīgāka par dzemdību asiņošanu, seko embriju dzimšana. Dažas kaķenes priekšlaicīgi dzemdē kaķēnus pēdējās grUsnības nedēļās, kad tie gan ir pilnīgi attīstīti, taču vēl nav dzīvotspējīgi. Pagaidām nav izdevies noskaidrot priekšlaicīgu dzemdību cēloņus; vairāki kaķu speciālisti uzskata, ka vainīgs ir runča asiņu rēzus faktors vai kādas citas bioķīmisku reakciju izmaiņas asinīs, taču šis jautājums vēl nav pietiekami izpētīts. MUsu kluba praksē, pielietojot hormonu preparātus grūtniecības saglabāšanai, ir izdevies veiksmīgi ie- gUt kaķēnus no mātēm, kuras pirms tam dzemdējušas priekšlaicīgi. Priekšlaicīgas dzemdības, nepilnvērtīgi kaķēni bieži novēroti, ja kaķene dzemdē pirms gada vecuma, kad pašas mātes organisms vēl nav nobriedis.

4. DZEMDĪBAS

Daudzi kaķu saimnieki, zinādami, ka bezpajumtes un lauku kaķi dzemdē bez cilvēku palīdzības, neuztraucas par tuvojošos dzemdību norisi. Jāteic, gluži aplam; tās kaķenītes, kuras dzīvo savā vaļā, ierodoties mājās tikai saņemt barību un atpūsties pēc naķts klejojumiem, tiešām neapgrūtina saimnieku ar savām problēmām, pat ja tādas ir, — vienkārši dzīvnieks pazUd, patiesībā iet bojā. Jāatceras, ka bezpajumtes un lauku kaķi no paaudzes paaudzē cīnījušies par izdzīvošanu, tāpēc ir daudz izturīgāki nekā šķirnes kaķi, kurus audzējis un par kuriem rUpējies cilvēks. Šiem pēdējiem dzemdībās mēdz bUt dažādi sarežģījumi, kuru iespējamībajāparedz, gaidot kaķēnus. Ap 60. grUsnības dienu kaķene parasti sāk meklēt dzemdību vietu. Kaķi ir ļoti inteliģenti un kautrīgi dzīvnieki, tie meklē grūtajam brīdim kādu tumšu, klusu kaktiņu. Par ļoti piemērotu "dzemdību zāles" vietu kaķenes uzskata drēbju un trauku skapjus, atvilktnes, saimnieku gultasveļas kasti utt., tāpēc kaķenes īpašniekam laikus jāsagatavo dzemdību vieta, kur pēc tam varēs arī audzēt kaķēnus. Nekādā gadījumā nedrīkst kaķeni pirms dzemdībām pārvietot citā telpā, neierastos apstākļos. Ir bijuši gadījumi, kad īpašnieks, labu gribēdams, kaķeni ievieto atsevišķā istabā, bet dzīvnieks no pārdzīvojuma un uztraukuma dzemdē priekšlaicīgi. Tātad — kā rīkoties?

Sameklējiet gofrēta kartona kasti, tik lielu, lai kaķene ar kaķēniem tajā varētu ērti gulēt, ieklājiet siltu sedziņu vai ar sienu pildītu matracīti, virsU uzklājiet bērnu autiņu vai pa- ladziņu; noder arī lignīns, ko var regulāri mainīt. Kastes sānos izveidojiet ieeju apmēram 8—10 cm augstumā no kastes pamatnes, lai kaķene varētu brīvi ieiet un iziet, bet kaķēni pirmā mēneša laikā izrāpties nevarētu. Kastei jābUt ar vāku, jo vairums kaķu māmiņu nepriecājas par daudzajiem rau- dzībniekiem, vēlas savus bērnus vēl pasargāt no svešās pasaules; ja kaste bUs vaļēja un jūsu mājās uzturēsies daudz cilvēku, kaķene var sākt savus bērnus pārvietot un slēpt citās, viņasprāt, piemērotākās vietās. Ja kastei vāka nav, varat to pārklāt ar auduma gabalu.

3—4 dienas pirms dzemdībām kaķenēm pazeminās ķermeņa temperatūra — līdz 37,5°, citreiz vēl zemāk. Vēders it kā "noslīd" zemāk, kaķene nevēlas palikt viena, visur seko saimniekam. Tagad ir laiks sagatavot pārējo, kas bUs vajadzīgs, ja gadījumā dzemdībās nāksies palīdzēt: šķēres ar neasiem galiem, diegus, tīras drānas gabaliņus, sildītāju, galda lampu, nelielu groziņu, kurā ieklāta silta pamatnīte. Šķēres un diegus nepieciešams dezinficēt vārot. Labi, ja ir arī kāds līdzeklis roku dezinfekcijai. Gar- un pusgarspalvainām kaķenēm vēlams apgriezt vilnu uz vēdera ap pupiņiem, kā arī apkārt dzimumspraugai. Ja kaķene dzemdēs pirmoreiz, saimniekam ieteicams laikus vienoties ar veterinārārstu vai kādu pieredzējušu kaķu audzētāju par palīdzību dzemdībās, jo paši saimnieki bieži vien aiz uztraukuma nespēj palīdzēt dzemdību norisē, bet citreiz nenovērtē sarežģījumu briesmas, tāpēc kaķene ar bērniņiem var iet bojā.

Dzemdībām sākoties, kaķenei no vagīnas parādās brūngani izdalījumi, kas it kā "ieeļļo" dzemdību ceļus. Dzīvnieks laiza dzimumspraugu, pastiprināti murrā, acu zīlītes stipri palielinātas, kas liecina par sāpēm un uztraukumu. Tad sākas dzemdes kontrakcijas — sākumā retākas, tad arvien biežākas. Parasti šīs kontrakcijas ilgst vismaz stundu, līdz parādās pirmais kaķēns, taču, ja spazmas ilgst 6—8 stundas un neviens kaķēns nav piedzimis, steidzīgi meklējiet veterinārārsta palīdzību! Nekādā gadījumā paši neinjicējiet kaķenei stimulatorus — oksitocīnu vai pituitrīnu, jo, ja dzemdes kakls nav atvēries, no spēcīgajām spazmām, ko izraisa šīs zāles, var pārplīst dzemde — un kaķene ies bojā. Savam dzīvniekam jūs varat atvieglot ciešanas un stimulēt dzemdību norisi, viegli masējot vēderu vai liekot siltas, sausas kompreses; noder arī stipra tēja ar cukuru un lāsīti degvīna vai konjaka. Dažas kaķenes neilgu laiku pirms dzemdībām atsakās no barības, taču jaunas, nepieredzējušas topošās māmiņas bieži vien labi paēd pat pusstundu pirms dzemdību sākuma, tāpēc uz šo pazīmi paļauties nevar. Lielākā daļa kaķeņu, pat līdz 90%, parasti dzemdē pašas, taču nav jādomā, kā jau iepriekš minēju, ka tā dara visas. Ir dzīvnieki, kuru atkarība no saimnieka ir tik liela, ka tie var atlikt dzemdības, ja saimnieka nav mājās. Jebkuram īpašniekam jāatceras, ka ikviena kaka raksturs ir individuāls.

Kad sāk dzimt kaķēni, saimniekam tomēr jāuzņemas vecmātes loma, it sevišķi, ja māmiņa ir šķirnes kakene. Kā rī- koties? Ja kaķēns dzimst augļa maisiņā, tad vispirms jāpār- plēš augļa maisiņš galvas rajonā, lai kaķēns varētu elpot. Nabas saiti nogriež 3 cm attālumā no nabiņas un nosien ar sterilizētu diegu. Pēc tam, pirmkārt, steidzīgi ar drāniņu iztīra kaķēna muti, otrkārt, uzklājis marli uz purna un mutes, saimnieks ar muti, izdarot stipru ieelpu, atsUc augļa šķidrumu. Tad kaķēna ķermeni saņem plaukstās un, 4—5 reizes vēzējot uz leju, atbrīvo no plaušās un barības vadā varbūt iekļuvušā augļa šķidruma. Pēc tam kaķēnu, spēcīgi berzējot ar sausu drāniņu, noslauka no gļotām un ieliek groziņā zem sildlampas vai vienkāršas galda lampas, lai tas atpUstos un nožUtu, kamēr māte laiž pasaulē pārējos bērniņus. Pret minētajām manipulācijām kaķēns parasti protestē ar skaļiem ņaudieniem. Neuztraucieties! Jo skaļāk tas protestē, jo vitālāks un dzīvotspējīgāks bUs. Saimnieks var arī uzticēt jaundzimušā kaķēna aprūpi mātei, taču šādi viņš riskē — kaķene ne vienmēr pati to efektīvi izdarīs, jo ir aizņemta ar dzemdību turpmāko norisi, kā arī tai var pietrūkt pieredzes. To šķirņu kaķiem, kuriem raksturīga deguna un purna deformācija, piemēram, eksotiskajiem kaķiem un persiešiem, ir bīstami atļaut pašiem pārgrauzt nabas saiti: kaķene tādējādi var izraisīt kaķēnam bruku, turklāt, to pārāk vāji laizīdama, nepietiekami atbrīvot no augļa šķidruma.

Kaķēni dzimst cits pēc cita ar pārtraukumiem no 10 minūtēm līdz 3 stundām, jo dažas kaķenes mēdz dzemdību laikā nedaudz atpūsties. Ja pirmais kaķēns ir ļoti liels vai piedzimis nedzīvs, dzemdības bieži ieilgst. Ja pēc viena kaķēna piedzimšanas pauze līdz otram kaķēnam pārsniedz trīs stundas, jāmeklē veterinārārsta palīdzība, taču pirms tam varat paši pārliecināties, vai kaķēns nav jau ceļā. Šim nolūkam dezinficējiet rokas; labās rokas rādītājpirkstam jābūt ar īsi apgrieztu nagu; iesmērējiet to ar eļļu vai vazelīnu un uzmanīgi ievadiet dzimumspraugā. Kaķenei tas ļoti nepatiks, taču tājUs pārliecināsieties par kaķēna atrašanās vietu.

Bezpajumtes un lauku kaķenes parasti pašas pārgrauž nabas saiti un apēd placentu. Tas notiek tāpēc, ka kaķi ir ļoti tīrīgi dzīvnieki, turklāt placentā ir vielas, kas stimulē tālāko dzemdību darbību. Mājās dzīvojošiem kaķiem labāk ļaut apēst tikai vienu placentu, jo daudzu placentu apēšana bieži rada gremošanas traucējumus. Nedzīvi dzimušie kaķēni mātei steidzīgi jāatņem, jo kaķene tos laizot un stimulējot var apēst.

Parasti kaķēni dzimst ar galviņu pa priekšu, taču nereti arī ar kājām pa priekšu. Šķirnēm, kuru kaķēniem galvas ir lielas, kaķēns, nākot pasaulē ar kājām pa priekšu, var iesprūst. Tad saimniekam jācenšas satvert kājas ar auduma gabaliņu (lai neslīdētu) un dzemdību spazmas brīdī pavilkt uz leju. Kājas jāsatver pēc iespējas augstāk pie dibentiņa, lai mazulis negūtu traumu. Kategoriski aizliegts kaķēnu vilkt aiz pēdām vai aiz astes, jo tās var noraut!

Ļoti svarīgi, lai dzemdībās tiktu ievērota ideāla tīrība, jo infekcija caur nabas saiti viegli var iekļūt kaķēna organismā. Tāpēc diegam, ar ko nosien nabas saiti, jābūt sterilizētam — novārītam, bet, ja diegu neizmanto (bieži nabas saite vājākajā vietā pati notrūkst), tad nabas saites galiņu stingri saspiež, lai apturētu asiņošanu, un dezinficē ar jodu vai citu dezinfekcijas līdzekli.

Ja kaķēns pēc piedzimšanas vāji ņaud un sprauslo, obligāti vēlreiz jāattīra elpošanas ceļi no augļa ūdens, kā norādīts iepriekš. Pārliecināties par plaušu un elpvada tīrību var, pieliekot kaķēna purniņu pie auss un paklausoties —ja dzirdami šņācoši, gurkstoši trokšņi, tad augļa ūdens iekļuvis plaušās un elpvadā un saimniekam vai citam dzemdību saņēmējam jāatkārto visas tīrīšanas manipulācijas, līdz elpošana kļūst pilnīgi normāla. Arī mēlītes krāsa norāda, vai kaķēns ir vai nav sarijies augļa ūdeni. Ja tas noticis, mēlei ir zilgana nokrāsa, ja nav — sārta.

Kaķēni atšķirībā no kucēniem pirmās trīs stundas pēc piedzimšanas lieliski var iztikt bez barības, jo pirmās dienas laikā zīšanas reflekss vēl nav pilnīgi attīstīts. Šai laikā kaķēni izmanto savu aknu glikogēnu. 24 stundu laikā pēc piedzimšanas kaķēniem jāsaņem mātes piens; pazīdītiem kaķēniem ir pilni un apaļi vēderiņi.

Pēc dzemdībām jānomaina visas netīrās drāniņas, lai kaķene ar bērniem gulētu sausā, tīrā vietā. Nevajadzētu kastē klāt frotē audumu, jo kaķēnu nadziņi ķeras frotē diegos un tiek apgrūtināta pārvietošanās. Par dzemdību beigām liecina tas, ka kaķenīte nomierinās, sāk mazgāt sevi un kaķēnus un snauduļot, jo beigušās dzemdes kontrakcijas. Bieži īpašniekiem nedod mieru doma — vai tikai kāds kaķēns nav palicis iekšā? Lai pārliecinātos, vai kaķēni vēl gaidāmi, pēc katra kaķēna piedzimšanas un apkopšanas ar abu roku īkšķiem nobraukiet no kaķenes ribām līdz vēdera lejasgalam: ja īkšķi it kā sastopas, kaķēnu vairāk nebūs, ja īkšķiem kaut kas traucē sastapties — kaķēni vēl iespējami. Pēc dzemdībām neaizmirstiet kaķeni pabarot gan ar gaļu, gan pienu.

Pirmo nedēļu pēc kaķēnu piedzimšanas nerādiet tos nevienam svešam, lai kakene neuztrauktos un nesāktu bērnus pārvietot. Ja tas tomēr notiek, kaut arī neesat veduši klāt svešus, meklējiet citu iemeslu — varbūt guļvieta nav pietiekami plaša vai arī nav norobežota no cilvēku pārvietošanās ceļiem.

Arī tad, ja esat izpildījuši visus iepriekšējos nosacījumus, dzemdībās un pēcdzemdību periodā var rasties komplikācijas; tādos gadījumos jākonsultējas pie veterinārārsta vai pie- redzējušāka audzētāja, ja veterinārārsta palīdzību nav iespējams saņemt.

Kaķēni piedzimst akli, ar salipušiem plakstiņiem. Actiņas atveras no 7. līdz 14. dienai — šķirnes kaķiem vēlāk, pārējiem agrāk. Sākumā actiņas jāsargā no spilgtas gaismas, lai tās neiekaistu, — tāpēc arī nepieciešama "bērnistaba" ar jumtu. Ja līdz 17. dienai actiņas nav atvērušās, jāmēģina tās attīrīt ar kumelīšu tējā samērcētiem tamponiņiem, jo varbūt traucē plakstiņu salipums.

Dažreiz kakēni dzimst ar atvērtām acīm. Parasti to iz- skaidro ar avitaminozi grūtniecības laikā, kā arī ar kaķenes vai runča slimošanu ar toksoplazmozi. Parasti šie kaķēni neizdzīvo. Mēdz būt arī citas patoloģijas, piemēram, zaķalūpa vai vilkarīkle, kad mīkstās aukslējas ir vaļējas, nav saaugušas. Šādi kaķēni nevar zīst, jo viss piens tek ārā, tāpēc tie iet bojā. Metienos ir novērojamas arī kāju kroplības. Visos šajos gadījumos kaķēni jāiemidzina tUlīt pēc dzimšanas. Ja šādas iedzimtas anomālijas atkārtojas citos metienos, nav pieļaujams, ka runcis vai kaķene piedalās šķirnes turpināšanā.

Nozīmīgs kaķēnu dzīvotspējas rādītājs ir to svars pēc piedzimšanas. Normāls kaķēnu svars ir 75—120 g; maz cerību izdzīvot ir 50—65 g smagiem kaķīšiem, lai gan, saimniekam aktīvi piedaloties audzēšanā, var gUt panākumus. Šādiem ļoti maza svara kaķēniem nepieciešams siltums un palīdzība barības uzņemšanā, jo spēcīgākie brāļi un māsas neļauj tiem kārtīgi paēst. Arī zīšanas instinkts tiem bieži ir vāji izteikts, tāpēc tie jābaro ar šļirci. Patiesas rUpes parasti vainagojas ar panākumiem, un pēc pāris nedēļām mazais vārgulītis attīstībā jau ir panācis citus metiena kaķēnus; tikai 2 mēnešu vecumā atšķirības izzUd pilnīgi.

Saimniekiem nepieciešamas arī zināšanas par ķeizargriezienu. Ķeizargrieziens ir ķirurģiska dzemdes atvēršana un kaķēnu izņemšana, ja normālas dzemdības nav iespējamas vai ja tajās ir sarežģījumi. Jo ilgāk pēc augļa Ūdens noiešanas kavējas ar ķeizargriezienu, jo mazākas izredzes saglabāt kaķēnus dzīvus. Ķeizargriezienu drīkst izdarīt tikai licencēts veterinārārsts, kurš vispirms iemidzinās kaķeni narkozē, tad izdarīs griezienu vēdera lejasdaļā vai sānā. Ķeizargrieziena gadījumā jau iepriekš jāsagatavo grozs vai kastīte ar sildītāju, kur novietot jaundzimušos. Pēc ķeizargrieziena kaķenes vēderiņu sašuj, uzliekot šuves. BrUce pilnīgi sadzīst 10 dienu laikā. Grūtākais ir pēcoperācijas periods, kad kaķene mostas no narkozes. (Palīdzība — skat. II. 6. Kā rīkoties, ja kaķēni nav vēlami.) Saimniekiem jāatceras — laikus izdarīts ķeizargrieziens glābj dzīvību gan kaķenei, gan kaķēniem.

5. KAĶEŅU AUDZĒŠANA

Kaķēnu izdzīvošanas pirmais nosacījums ir pietiekams daudzums mātes piena. GrUsnības otrajā pusē kaķenes piena dziedzeri jau ir gatavi zīdīšanai — par to saimnieks var pārliecināties, paspiežot pupiņu un ieraugot lāsīti piena. Piena dziedzeri sāk pilnīgi funkcionēt vai nu dažas dienas pirms dzemdībām, vai arī līdz ar zīdīšanas sākuma brīdi.

Lai kaķenei būtu pietiekami daudz piena, ar ko barot mazuļus, nepieciešams to grUsnības laikā ēdināt trīs reizes dienā, barībai pievienojot naža galu kaulu miltu un 2 pilienus zivju eļļas, bet, galvenais, sekot, lai dzeramais Ūdens bUtu pietiekamā daudzumā. Jāatceras, ka piens un tā produkti arī veicina laktāciju (piena veidošanos).

Ja kaķenes organismā trūkst kalcija, pēc dzemdībām un vēlāk, kaķēnu barošanas laikā, var sākties eklampsija (krampji) un kaķene bez ārsta palīdzības var iet bojā. (Kaķēnus iznēsājot un tos zīdot, mātes organisms strauji zaudē ķalciju, un organisma dekalcinācija izraisa eklampsiju.) Kaķenēm šī parādība biežāk vērojama nevis uzreiz pēc dzemdībām, bet tad, kad mazuļi ir 2 nedēļas veci. Ja eklampsija iestājusies, kaķenei jāsaņem veterinārārsta palīdzība ne vēlāk kā 6 stundu laikā, pretējā gadījumā palīdzēt vairs nebUs iespējams. Veterinārārsts parasti injicē kalcija glikonātu un magnija sullatu, un kaķene pēc stundas ir pilnīgi atguvusies.

Kaķēniem, kas zīž mātes pienu, svars nedēļas laikā vidēji palielinās par 100 g ± 20 g un pirmā dzīves mēneša beigās sasniedz 1000—1300 g. Sākot ar trešo dzīves nedēļu, runcīši pieņemas svarā labāk nekā kaķenītes. Otrā mēneša beigās kaķēns jau sasniedzis 1/4 tā svara, kāds tam bUs kā pieaugušam dzīvniekam, bet trešā dzīves mēneša beigās — 1/3 pieauguša dzīvnieka svara, ja par iespējamo ņem vidējo svaru kaķenei 2,5—3,5 kg un runcim 3—4,5 kg. Katrā ziņā, nosakot, vai kaķēnu svars ir pietiekams, jāņem vērā mazuļu skaits metienā. Ja metienā ir tikai divi kakēni, tie bUs sma- gāki un spēcīgāki, ja seši — mazāki un vārgāki. Speciālisti to izskaidro ar lielāku konkurenci barības dēl.

Ja kaķēni slikti pieņemas svarā, tad cēlonis parasti ir barības trakums, proti, mātes piena nepietiek, tāpēc kaķēnus jāsāk piebarot. Parasti piebarošanu uzsāk 3.—4. nedēļā, taču saimniekam pašam jānovērtē, kad īsti tas bUtu jādara. Paēduši kaķēni izturas klusi un mierīgi, lielāko diennakts daļu pavada guļot. Ja mazuļi ir nemierīgi, rāpo pa midzinu un ņaud, jādomā par piebarošanu. Arī tad, ja kaķenei piena ir pietiekami, piebarošana jāsāk ne vēlāk kā 1 mēneša vecumā, jo kaķēniem jāpierod pie rupjākas barības. Savvaļas kaķi mazuļus sāk piebarot jau otrajā dzīves nedēļā, nesot tiem nomedītos grauzējus.

Piebarošanu sāk ar piena maisījumu. Tetrapaku piens nav piemērots, labāk izmantot sauso piena pulveri vai kondensēto pienu — gan vienu, gan otru atšķaida ar novārītu Ūdeni. Ja piens ir bez cukura, to noteikti saldina ar medu vai cukuru (labāk fruktozi). Šo maisījumu dod pa tējkarotei 1. — 2. dienā 1 reizi dienā, 3. — 4. dienā — pa 2 tējkarotēm dienā, 5. — 7. dienā pa 3, 8. — 10. dienā — pa 4 tējkarotēm dienā. Tējkaroti ar pienu pieliek kaķēnam sāniski pie mutītes un mēģina tajā ieliet. Pēc 10. dienas pienu lej uz tasītes un māca kaķēnu lakt. NegrUdiet kaķēna purniņu pienā — tas var nokļūt degunā un elpvadā un kaķēns aizrīsies; labāk iemērciet pienā pirkstu un saslapiniet kaķēna purniņu, lai mazulis to aplaiza un saprot, ka tikpat garšīgu ēdienu var dabUt pats no tasītes. 4. nedēļas beigās kaķēnus sāk pieradināt pie gaļas. To dara šādi: izveido no svaigas vai vārītas maltas gaļas bumbiņu zirņa lielumā un ieliek kakēnam mutītē.

Kad no piebarošanas sākuma pagājušas 2 nedēļas, barību sāk dažādot: pienā iejauc vārītu olas dzeltenumu, rīsu putriņā iejauc gaļu vai vārītu zivi; jādod arī rīvēts siers, biezpiens. Lai mazuļi pareizi attīstītos, līdz 4 mēnešu vecumam nepieciešami pārsvarā piena produkti.

Par to, kā barojami bez mātes palikuši kaķēni, uzzināsiet nodaļā "Kaka barošana".

3. tabula. Kaķēnu piebarošana

Kaķēna vecums Barības sastāvs

Barības reižu skaits dienā

3 — 4 nedēļas, Rīsu, mannas, auzu pārslu putra 1 reizi dienā

ja kaķēnu daudz, ar vārītiem puķu kāpostiem, citiem vārītiem

vai 5 — 6 nedējas, dārzeņiem

ja kaķēnu maz Sīki grieztas gaļas vai maltas gaļas gabaliņi

1 reizi dienā

6  — 7 nedēļas Iepriekšējā barība 4 ēdienreizēs

7  — 8 nedēļas Iepriekšējai barībai pievieno sieru, biezpienu,

vārītu zivi, ēdienreižu skaits — 6 dienā

8  — 10 nedējas Dod visus produktus kā pieaugušiem

dzīvniekiem, ēdienreižu skaits — 6 dienā no 16 nedēļām Uztura deva dienā kā pieaugušiem

dzīvniekiem, ēdienreižu skaits — 5 dienā

6. KA RĪKOTIES, JA KAĶENI NAV VĒLAMI

Ne visi saimnieki ir gatavi kopā ar kaķi uzņemties rūpes pārjauno paaudzi, dažreiz tas nav iespējams arī citu iemeslu pēc. Katrā ziņā godīgi rīkojas tie saimnieki, kuri vispirms padomā par gaidāmo kaķēnu iekārtošanas iespējām, nevis ļauj dzīvniekiem pāroties un laist pasaulē pēcnācējus, kurus pēc tam nav, kur likt. Par tādiem gadījumiem, kad saimnieki grūsnu kaķeni atstāj uz ielas, lai tā kaķēnus dzemdē kādā pažobelē, negribas ne runāt, taču arī šī problēma Latvijā diemžēl pastāv. Pavērojiet jauno rajonu apkārtni: kādas tik krāsas un kādu vecumu kaķus — nosalušus, pusbadā —jūs tur neieraudzīsiet! Mūsu mežos savvaļas kaki nedzīvo, tātad arī šiem nabadziņiem kādreiz bijušas mājas un saimnieki, kuriem vēlāk apnicis rūpēties par saviem dzīvniekiem. Visā civilizētajā pasaulē cilvēki regulē kaķu vairošanos, piemēram, Vācijā dzīvnieku aizsardzības organizācijas rīko dažādus pasākumus, kuros iegūtos līdzekļus velta… nē, nejau dzīvnieku iemidzināšanai, bet gan sterilizācijai un kastrāci- jai.

Ja kaķēnus nevēlamies, arī mums vajadzētu rīkoties tāpat. Mūsu valstī maz izmanto sterilizāciju — olvadu vai sēklvadu nosiešanu, lai tie nefunkcionētu. Biežāk notiek kastrā- cija — pilnīga dzimumorgānu izoperēšana. Kaķenēm šī operācija ir sarežģītāka, jo tās vispirms iemidzina ar narkozi un tad operē.

Katram saimniekam, kurš izšķīries par kaķa kastrāciju, būtu jāzina: operāciju labāk uzticēt pieredzējušam speciālistam veterinārās klīnikas apstākļos, turklāt pēcoperācijas periodā kaķi divas dienas nedrīkst atstāt vienu, jo, kad beidzas narkozes iedarbība, dzīvnieks jūtas slikti. Ja kaķis četras stundas pēc operācijas vēl nevar īsti pamosties, grīļojas, tam jāpalīdz. Uzvāra stipru tēju, kam var pievienot cukuru un lāsi konjaka, tad šķidrumu uzmanīgi ar šļirces palīdzību no sāna ielej kaķim mutē. Jāraugās, lai kaķis nelaizītu brūci, jo var sākties asiņošana, tāpēc vislabāk pagatavot speciālu apkakli no cieta kartona vai plastikāta (skat. 4. zīmējumu).

Kastrācija ir sarežģīta tikai ar pēcoperācijas periodu, taču pēc tam jūs būsiet brīvi no rūpēm par kaķēniem, turklāt kaķa organismam kastrācija nebūt nav tik bīstama, kā tautā

parasti uzskata. Kastrāti neko nezaudē no savām iedzimtajām īpašībām, ne medību instinktu, ne patiku uz rotaļām; jāatceras tikai, ka kastrētiem dzīvniekiem palielinās ēstgriba, tāpēc jāseko barības daudzumam, lai kaķi nepār- barotu.

Kastrētu dzīvnieku turēt pilsētas apstākļos ir daudz vieglāk nekā nekastrētu, jo šādi dzīvnieki ir daudz tīrīgāki, neiezīmē savu teritoriju un netraucē saimniekus ar kaķu "ārijām" naktīs un agrās rīta stundās.

Pasaules praksē pieņemts kaķus kastrēt no 6 mēnešu vecuma; pie mums to dara nedaudz vēlāk, jo uzskata, ka agrīna kastrācija var ietekmēt dzīvnieka attīstību. Saimniekiem jāzina, ka desmit dienu laikā pēc kastrācijas runcis vēl var sekmīgi apaugļot kaķeni; tas jāņem vērā, ja runči un kaķenes dzīvo kopā.

Kaķus var kastrēt ari vēlāk; tā, piemēram, rīkojas visi šķirnes kaku audzētāji Rietumos. Kad runcis vai kakene cilts turpināšanas iespējas ir izsmēluši, tos nevis pārdod (kā bieži rīkojas mūsu kaķu audzētāji), bet kastrē, jo pieaudzis dzīvnieks smagi pārdzīvo apstākļu maiņu.

Kastrāti veiksmīgi piedalās ari kaķu izstādēs (tiek izstādīti atsevišķā klasē), saņemot gan diplomus, gan balvas. Kaķis, kurš kādu defektu pēc nevar iegūt labu atzīmi šķirni turpinošo dzīvnieku klasē, turpina veiksmīgu izstādes dzīvnieka karjeru kā kastrāts.

Tātad apspriediet visus "par" un "pret", lai zinātu, kā rīkoties ar savu dzīvnieku.

III. KAKIS MUSU MAJAS

1. KAĶA IZVELE UN IEGĀDE

Pilsētnieki labprāt iegādājas un tur mājās dažādus dzīvniekus, lai kaut tādā veidā saglabātu saikni ar dzīvo dabu. Kaķis vienmēr bijis iecienīts mājdzīvnieks, un mūsdienās tā popularitāte no gada gadā pieaug gan visā pasaulē, gan arī Latvijā. Tomēr pirms kaķa iegādes jums jāapsver visi no tā izrietošie apgrūtinājumi. Jums vajadzēs regulāri rūpēties par dzīvnieka kopšanu, barošanu, veselību, būs jādomā, kur to atstāt, ja vēlēsieties ceļot, nāksies samierināties ar to, ka dzīvoklī būs vairāk vai mazāk kaķa spalvu, arī kaķa tualetes trauki "greznos" istabu kaktus, būs jāsargā mēbeles no kaķa asajiem nagiem, bet istabas augi — no zobiem. Neaizmirstiet— kaķa pareiza, pilnvērtīga barošana nepavisam nav lēta!

Vēlams arī orientēties kaku šķirnēs un zināt to atšķirības. Daudzi vēlas tikai un vienīgi Persijas kaķus, jo tie piesaista ar savu izskatu — skaista, gara vilna, liela galva un strups deguntiņš, — turklāt patiešām ir ļoti nosvērti un mierīgi. Tomēr garā vilna ir rūpīgi jākopj —jāķemmē katru dienu; ja jūs to nevarat nodrošināt, labāk persieti neiegādājieties, īsspalvainie kaķi — piemēram, krievu zilie, Siāmas, Austrumu — nav ik dienu jāķemmē, toties tie ir daudz temperamentīgāki, vairāk kustas nekā lēnīgie persieši, tiem nepieciešams kontakts un rotaļas ar cilvēku; ja jūs tam nevarēsiet atlicināt laiku, šie kaķi var atriebties, kārtojot dabiskās vajadzības nevis tualetes traukā, bet citās vietās. Eiropas īsspalvainie un Britānijas kaķi sagādā vismazāk rūpju, tie ir ļoti veselīgi un dzīvo samērā ilgi, arī kaķēni ir lētāki nekā citām, vairāk pieprasītām šķirnēm. Ja jums tomēr grūti izvēlēties, konsultējieties ar speciālistiem kaķu klubos.

Jums jāizvēlas arī pašam savs statuss — vai vēlaties būt kaķu audzētājs vai tikai īpašnieks. Pirmajā gadījumā jūs droši vien iegādāsieties šķirnes dzīvnieku, tādu kaķi, kura ciltsrakstos norādīti visi tā senči līdz ceturtajam augumam. Pirms pērkat šķirnes kaķēnu, vajadzētu apmeklēt kādu kaķu izstādi, nopirkt katalogu un tajā atzīmēt, kādu vērtējumu izstādē saņēmuši vecāki un šo vecāku pēcnācēji, jo ikviens audzētājs jums savus kaķēnus slavēs, bet, ja vēlaties dabūt patiešām labu dzīvnieku, tad pārliecinieties pats, kā šī audzētāja dzīvnieki tiek vērtēti izstādēs. Jo vecāki titulētāki (čempioni, interčempioni), jo kaķēni parasti dārgāki. Visā pasaulē pat viena metiena kaķēni maksā dažādi — tie, kuri bUs izstāžu (show) dzīvnieki, maksā dārgāk nekā tie, kuri dzīvos tikai par prieku savam īpašniekam (pets). Ja gribat kļUt par kaķu audzētāju, jums jārēķinās ar to, ka kaķim bUs jāpiedalās izstādēs.

Ja šķirnes dzīvnieku nevēlaties, ja gribat bUt tikai kaķa turētājs, īpašnieks, tad vislabāk bUs iegādāties Eiropas īs- spalvaino kaķi bez ciltsrakstiem, kurš gan veikli ķers peles, gan ar savu īsti kaķisko raksturu, rotaļām un izdarībām sagādās jūsu ģimenei daudz prieka.

Nākamais apstāklis, par kuru der padomāt, ir kaķa dzimums. Runči, bez šaubām, ir efektīgāki, taču, sasnieguši dzimumbriedumu, kļUst "smaržīgāki" nekā kaķenes, jo ar īpašo smaku apliecina savu vīrišķību un iezīmē teritoriju. Lielākā daļa šķirnes un arī bezšķirnes runču mājās ir ļoti tīrīgi un savu vajadzību kārtošanai izmanto tikai paredzētās vietas, taču iespējams, ka tieši jūsu runcis tāds nebUs. Pavasarim iestājoties, runči naktīs un agra rīta stundās skaļi ņaud un skraida pa dzīvokli vai, brīvi turēti, klejo apkārt. No otras puses, ja izvēlēsieties kaķeni, jums jābūt gatavam meklēt tai pārošanās partneri, ja tā ir šķirnes kaķene, palīdzēt dzemdībās un audzēt kaķēnus. Ja šīs rUpes nevarat uzņemties, kaķeni vajadzēs sterilizēt vai kastrēt.

Būtiski ir arī tas, cik daudz laika pavadāt mājās. Ja vairāk nekā pusi dienas esat projām, tad labāk turēt divus kaķus, lai tiem nebūtu garlaicīgi, lai otra dzīvnieka klātbūtne ķompensētu jūsu nevaļu. Vairākus dzīvniekus gan var turēt tikai tad, ja dzīvokļa platība to atļauj (vienam kaķim nepieciešami 5m2 ), pretējā gadījumā cietīs kaķu nervu sistēma. Ta.tad pirms kaķa iegādes der labi pārdomāt visus šos apstākļus. ?

Vel daži svarīgi noteikumi kaķa iegādei:

1.  Atcerieties, ka mazais, mīļais, puķainais kaķēns izaugs par lielu kaķi, kurš varbūt jums liksies mazāk interesants, bet par kuru bUs jārūpējas vēl ilgus gadus.

2.  Nekad neiegādājieties dzīvnieku ar domu, ka, ja nevarēsiet to turēt, gan jau atdosiet vai pārdosiet citam. Kaķi ļoti smagi cieš no apstākļu maiņas, tāpēc tā bUs nežēlīga rīcība.

3.   Pirms iegādājaties kaķi, pārliecinieties, vai jums vai arī kādam no ģimenes locekļiem nav alerģija pret kaķa vilnu. Apciemojiet paziņu, kuram ir kaķis, uzturieties kādu stundu telpā kopā ar kaķi, paņemiet to klēpī un paglaudiet; ja neap- sarkst acis un deguns, ja acis nesāk asarot un neparādās iesnas — viss kārtībā, jums alerģijas nav.

4.   Iegādājieties kaķi tikai ar kaķu klubu palīdzību audzētavās, konsultējoties ar speciālistu, sekojot izstādēs šīs audzētavas dzīvnieku vērtējumam.

5.   Pērciet tikai 10 nedēļas vai vēl vecāku dzīvnieciņu, par kura paradumiem tā pārdevējs jUs jau varēs informēt.

6.    Pērkot dārgu šķirnes kaķēnu, neņemiet līdzi bērnus — tie bUs sajUsmā par jebkuru siltu un pUkainu radījumu, un jUs varat iegādāties sliktas kvalitātes dzīvnieku.

7.    Noklausieties visu, ko jums stāsta audzētavas īpašnieks — kājau ikviens pārdevējs viņš lielīs savu preci, — bet arī palūdziet uzrādīt tēva un mātes izstāžu diplomus — tieši tos un nevis kluba ekspertu vērtējumus; lai gan parasti kluba vērtējums maksā daudz dārgāk, bieži dzīvnieka īpašnieks ir gatavs šo summu maksāt, jo viņa runcis vai kaķene izstādē var nesaņemt to vērtējumu, kāds nepieciešams, lai nodarbotos ar šķirnes turpināšanu.

8.  Iegādājoties kaķi, ņemiet līdzi kādu pieredzējušu audzētāju vai citu speciālistu, kurš jums palīdzēs izvēlēties augstākas kvalitātes dzīvnieku.

9.     Sīki iztaujājiet pārdevēju par kaķēna ēdienkarti, dabisko vajadzību kārtošanas vietu un siltumu dzīvoklī, lai pirmajās dienās kaķēns neciestu no straujas pārmaiņas.

2. TURĒŠANAS VEIDS UN APSTAKĻI

Iegādājoties kaķi, jums jāzina, kādu kaķa turēšanas veidu jūs izvēlaties, pareizāk, kāds būs jūsu kaķa dzīvesveids. Pasaulē eksistē kaķu turēšanas iedalījums trijos veidos: brīvā, nosacīti brīvā un ierobežotā turēšana.

Ja dzīvojat laukos vai pilsētas savrupmājā, tad droši vien izvēlēsieties brīvās turēšanas veidu, īpaši, ja kaķi esat iegādājies vienkārši tāpat vai peļu ķeršanai: kaķis nāks un ies, kad pats vēlēsies, klejos tuvākā vai tālākā mājas apkārtnē, īpašniekam tas ir ērti, tomēr jāņem vērā, ka šādi kaķi drīz iet bojā — vai nu tiek sabraukti, vai saindējas ar herbicīdiem vai indēm, kas domātas grauzēju iznīcināšanai. Šādus kaķus vairāk apdraud parazīti un infekcijas, kuras dzīvnieks var atnest mājās un kuras turklāt var būt bīstamas cilvēkam. Civilizētajā pasaulē mūsdienās kaķus brīvi tur tikai fermās, kas atrodas tālu no citām apdzīvotām vietām, bet bijušajā PSRS, diemžēl ari Latvija, šis kaķu turēšanas veids ir vispopulārākais; nekur citur, ja nu vēl vienīgi arābu valstīs, jūs nesastapsiet tik daudz apkārt klīstošu kaķu, kuriem tomēr ir saimnieks. Šī turēšanas veida vienīgā priekšrocība ir tā, ka kaķi savas dabiskās vajadzības kārto ārpus mājas un daļu barības iegūst, medījot grauzējus un abiniekus. Daudz vairāk brīvajam turēšanas veidam ir negatīvu aspektu un pats galvenais — īpaši, ja īpašnieka ģimenē ir bērni, — kaķa spēja pārnēsāt infekcijas slimības, tādas kā toksoplazmoze, kailā ēde, trakumsērga, leptospiroze, tuberkuloze. Neaizmirstiet, ka jūsu dzīvnieks savos klejojumos sastopas ar citiem kaķiem un inficējas; tas var pārnest mājās arī blusas, cērmes un citus parazītus. Parasti šķirnes kaķi netiek šādi turēti, jo nav iedomājams, ka kaķis ap 200 latu vērtībā klejotu savā vaļā, pakļauts dažādām briesmām, — tomēr arī parasto kaķu saimniekiem, izņemot tos, kuri dzīvo laukos, nevajadzētu izmantot šo turēšanas veidu.

Otrais kaķu turēšanas veids ir nosacīti brīvais, proti, dzīvnieks uzturas gan mājā, gan mājas ārpusē speciāli norobežotā teritorijā. Šo teritoriju jeb pastaigu laukumu vislabāk norobežot ar drāšu sietu. Laukumā izvieto vairākus ar resnu virvi aptītus koku stumbeņus, pie kuriem dažādā augstumā piestiprināti gan plauktiņi, gan slēgtas kastes ar ieeju, kur kaķiem tupēt vai gulēt. Kaķiem šajā teritorijā var iekārtot ari speciālu namiņu, kura sienas apšūtas un nopolsterētas, lai dzīvniekiem tajā būtu silti un sausi sliktā laikā. Pilsētas dzīvoklī šādu norobežotu teritoriju var iekārtot slēgtā balkonā vai lodžijā. Dažām šķirnēm, piemēram, Meinasjenotvei- da, Sibīrijas kaķiem un Norvēģijas meža kaķiem, šis turēšanas veids ir ļoti piemērots, toties kolorpointiem, Siāmas un Austrumu kaķiem pat kaitīgs.

Visizplatītākais, īpaši šķirnes kaķu īpašnieku vidū, ir ierobežotās turēšanas veids, kad dzīvnieki uzturas tikai slēgtās telpās. Kaķus, kuri ikdienā uzturas dzīvoklī, var, bez šaubām, vest pastaigā vai ari ņemt līdzi uz vasarnīcu, tačujāat- ceras, ka temperamentīgo šķirņu (Eiropas īsspalvainie, Siāmas, Meinas, Sibīrijas u.c.) runči pēc šādām pastaigām var sākt dzīvoklī iezīmēt teritoriju un uzstājīgi prasīties laukā.

Viens gan jāuzsver: kaķiem nav piemērotas šauras, tumšas telpas vai dzīve būrīšos. Tiesa, daži kaķu audzētāji gan bijušajā Padomju Savienībā, gan ari ārzemēs tur kaķus šādi, taču parasti tie ir cilvēki, kuri nemīl dzīvniekus, kuriem tie vajadzīgi tikai un vienīgi peļņas iegūšanai; šādi turēti kaķi slikti vairojas, bieži slimo. Lai ari kaķis ir visnotaļ neatkarīgs un savrups dzīvnieks, tomēr ari viņam vajadzīga fiziska aktivitāte un kontakts ar cilvēku.

Ja jūs nopietni nodarbojaties ar kaķu audzēšanu, ja jūsu dzīvnieki piedalās izstādēs, ja pie jūsu runča ierodas burvīgas kaķu dāmas, tad dzīvoklī noteikti jābūt telpai, kur kaķi pēc sastapšanās ar svešiem savas sugas brāļiem varētu nošķirt no citiem mājas kaķiem.

Iepazīsimies ar apstākļiem, kādi nepieciešami, lai kaķi turētu dzīvoklī. Mūsu valstī cilvēkiem bieži piemīt pārprasta dzīvnieku mīlestība — pašiem mājās nav, kur apgriezties, bet vēl tur gan suņus, gan kaķus. Tātad pirmais nosacījums — pietiekama platība (5m2 uz 1 kaķi). Otrais nosacījums — pietiekams gaismas, gaisa, siltuma daudzums (optimālā gaisa temperatūra 22—24°C). Siāmas un Austrumu kaķiem nepieciešams vēl lielāks siltums, tāpēc to guļvietas iekārto tieši uz radiatoriem. Lielisks ir slēgts balkons, kur kaķis var paelpot svaigu gaisu, bet pietiek ari ar atvērtu logu, kas norobežots ar sietu vai caurspīdīgu audumu, lai kaķis nevarētu izkrist. Ja kaķi ir vairāki, tiem parasti iekārto atsevišķu telpujeb t.s. audzētavu. Šajā telpā nevajadzētu novietot mīkstās mēbeles un paklājus — tie var ciest no kaķu asajiem nadziņiem. Kaķenes parasti var dzīvot visas kopā, bet runči gan ne — pieredzējuši audzētāji to turēšanai izmanto atsevišķas telpas. Tas notiek vairāk aiz higiēniskiem apsvērumiem nekā kautiņu pēc, jo pieauguši runči, dzīvojot vienā teritorijā, katrs cenšas to iezīmēt ar savu urīnu. Istabai, kur dzīvo kaķi, jābūt labi vēdināmai un viegli tīrāmai. Atkarībā no saviem sadzīves apstākļiem un finansiālajām iespējām katrs audzētājs var izvēlēties, vai ierīkot ārā speciālu kaķu māju vai norobežotu teritoriju, vai arī ļaut kaķiem brīvi staigāt pa visām dzīvokļa telpām.

3, KAĶIS IERODAS MĀJĀS

Ja esat iegādājušies dzīvnieku no audzētavas, kurš ir vakcinēts, ne mazāk kā 10 nedēļas vecs, kuram ir veterinārārsta izziņa par veselības stāvokli, tad varat to uzreiz pieņemt par ģimenes locekli un neuztraukties par infekcijām.

Lielākā daļa kaķu mīļotāju tomēr savus četrkājainos draugus atrod uz ielas, iegUst no paziņām, nopērk tirgU. Šādos gadījumos, atnesis dzīvnieku mājās, vispirms rUpīgi pārbaudiet kaķa kažoku, vai tajā nav blusas, un ausis — vai tajās nav ausu ērču (skat. VII. 3. Mūsu mājas Mūris, X. Kaķu slimības un to profilakse). Pēc tam dzīvnieks divas nedēļas turams norobežotā telpā, lai pavērotu, vai viņam nav kāda infekcija, īpaši nepieciešams veikt šos profilakses pasākumus tad, ja mājās ir citi kaķi. Atcerieties: pat veselīga izskata dzīvniekam, nonākot jūsu kaķu teritorijā, vajadzīgs karantīnas laiks — lai būtu pilnīga pārliecībā, ka viņš ir vesels! Mēs aiz savas nezināšanas un, jāteic, vieglprātības ļoti pavirši izturamies pret pašu, kur nu vēl dzīvnieku veselību, bet tādās valstīs kā Lielbritānija un Zviedrija pat aizliegts dzīvniekus ievest bez 6 mēnešu (!) karantīnas laika. Ievešana notiek šādi: pirms sēžaties lidmašīnā, vilcienā vai kuģī, jUs nododat dzīvnieku karantīnas dienestam, lai atkal ieraudzītu savu mīluli tikai pēc 6 mēnešiem, iepriekš samaksājis lielu naudas summu par uzturēšanu karantīnā. Tas liecina, ka visā pasaulē ļoti nopietni izturas pret dzīvnieku pārnēsātām infekcijām, to ierobežošanai izdod lielas summas gan no pilsoņu personīgās kabatas, gan valsts budžeta, — tāpēc neesiet vieglprātīgi, ievērojiet karantīnas laiku katram dzīvniekam, kurš ienāk jūsu mājās!

Kad karantīnas laiks pagājis un jūs pārvietojat jauno dzīvnieku pie citiem, sākumā pavērojiet to uzvedību: ja pēc dažām minūtēm sākas konflikts, spalvas iet pa gaisu, tad dzīvniekus steidzīgi izšķiriet; jaunatnācēju vislabāk ievietojiet būrī, lai citi dzīvnieki to redzētu, bet nevarētu nodarīt pāri. Visbiežākjau pēc dažām dienām iestājas miers un jauno kaķi var laist pie pārējiem. Kaķenes parasti labprāt pieņem mazus kaķēnus, bet ar runčiem jāuzmanās. Protams, ir arī izņēmumi, bet pamatā viss atkarīgs no temperamenta — jo kaķis temperamentīgāks, jo grūtāk sadzīvo ar citiem kaķiem. Arī barot dzīvniekus sākumā vajag atsevišķi un vienmēr katru no savas bļodas, lai nerastos kīvini.

4. KAĶIS UN CITI MAJAS IEMĪTNIEKI

Bieži dzīvniekus, sevišķi kaķus un suņus, iegādājas ģimenes, kurās ir jaunākā skolas vai pirmskolas vecuma bērni. Ir bezgala nepatīkami vērot ģimenes, kurās materiāli labi situēti un šķietami inteliģenti vecāki izmanto dzīvnieku par dzīvu rotaļlietu saviem bērniem, tāpēc pie šī jautājuma gribētos pakavēties īpaši. Ir bezgala jauki, ja pilsētas bērnam, kuram pārāk maz saskares ar dzīvo dabu, to sniedz kaķis. Tomēr vecākiem pirms kaķa iegādes pat ar mazu bērnu būtu jārunā par to, ka tagad mājās būs jauns ģimenes loceklis (nevis vienkārši pūkaina rotaļlieta), ka par viņu būs jārūpējas — jābaro, jākopj kažociņš, jātīra tualetes trauks, varbūt pat jāatsakās no kāda brauciena, jo kaķis nevarēs ilgstoši palikt viens. Bērnam jāpaskaidro, ka vienlaikus ar rūpēm kaķis sagādās arī daudz prieka — ar viņu varēs rotaļāties, metot bumbiņu, pat spēlējot paslēpes, jo daži kaķi gan labprāt paši slēpjas, gan meklē saimnieku. Jāpaskaidro arī tas, ka kaķa ķepiņas kaut nedaudz nonāk saskarsmē ar zemi, netīrumiem un pēc rotaļas ar kaķi būtu jāmazgā rokas. Kaķis nedrīkst uzturēties mazbērna guļamtelpā, jo atsevišķiem kaķu eksemplāriem piemīt īpatnība negaidot uzlēkt gulošam bērnam virsū, to pārbaidot un saskrāpējot. Jāmāca, lai bērns kaķi nekaitinātu, nebojātu tā raksturu; ne pieaugušajiem, ne bērniem nevajadzētu kaķi sodīt perot, jo tā dzīvnieks var kļUt spītīgs un ļauns. Bieži bērni vēlas dzīvnieciņus nēsāt rokās, īpaši kaķēnus, bet tie ir ļoti kustīgi, var nokrist zemē un sasisties, tāpēc labāk mācīt, ka kaķi nav jāņem rokās. Rotaļājoties kaķis var bērnu saskrāpēt; brUces noteikti jādezinficē un jāapstrādā ar jodu, lai izvairītos no infekcijas. Ja sācies iekaisums, var izlīdzēties ar spirta kompresi, taču labāk griezties pie ārsta.

Mājās var bUt citi dzīvnieki, tāpēc katram nākamajam kaķa īpašniekam vajadzētu zināt, kādas attiecības var veidoties kaķa un šo dzīvnieku starpā. Par bruņurupučiem vai ežiem nebūtu jāuztraucas — kaķim tie var šķist tikai savdabīgi un interesanti kaimiņi. Parasti arī ar suni kaķim veidojas ja ne draudzīgas, tad vismaz mierīgas līdzāspastāvēšanas attiecības. Ja suns ir īpaši agresīvs pret kaķiem ārpus mājas, tad kaķi labāk vispirms ievietot bUrītī, lai pārliecinātos par suņa izturēšanos; sākumā nekādā ziņā nevajadzētu atstāt tos vienus pašus bez cilvēku klātbūtnes, kamēr neesat pārliecinājušies, ka viņu attiecības ir normālas. Dažu šķirņu pieaugušiem suņiem — bulterjeriem, rotveileriem — ir grU- ti samierināties ar kaķa klātbūtni, tāpēc labāk turēt kaķi citā telpā. Arī attiecības sugasbrāļu starpā var veidoties dažādi. Praktiski nevar turēt kopā pieaugušus runčus, jo notiks nepārtraukti ķīviņi, vecākais dzīvnieks jaunāko var pat izkastrēt. Arī kaķenes savā starpā sadzīvo dažādi — te viss atkarīgs no hierarhijas; pa reizei gadās kaķenes — izteiktas individuālistos, kuras nesamierinās ar citu kakenu klātbUt- ni — uzbrūk tām, iezīmē teritoriju. Konflikti visbiežāk gadās, ja mājās ilgu laiku dzīvojis viens kaķis un pēkšņi tam rodas "konkurents". Ir arī dažas kaķu šķirnes, kuru pārstāvji slikti sadzīvo ar citiem kaķiem (skat. VIL Kaķu šķirnes un to īpatnības).

Visbeidzot, ir mājdzīvnieki, ar kuriem kaķim gandrīz nekad neveidosies patiesa draudzība, — tie ir visi lecošie, skrejošie sīkie dzīvnieciņi (peles, žurkas, vāveres), visi lidojošie. Nekārdiniet kaķi, novietojot viņu vienā telpā ar kanārijputniņiem, — agrāk vai vēlāk pirmatnējais mednieka instinkts ņems pārsvaru pār labo audzināšanu! Savdabīgi veidojas kaķu un akvārija zivtiņu attiecības. Parasti pēc pirmās peldes akvārijā kaķis uz visiem laikiem atsakās no vēlēšanās tuvāk iepazīties ar gupijām. Kā vienmēr dzīvē, ir arī izņēmumi; piemēram, reiz Anglijā kāda kaķene veiksmīgi kļuva par audžumāti maziem cālēniem, ir zināma arī kaka draudzība ar balto žurku (ASV), taču tas ir un paliek dabas retums.

5. KAĶIS UN AUGI

Kaķim, tāpat kā cilvēkam, daži augi ir kaitīgi. Bezpajumtes un lauku kaķi ļoti labi atšķir sev noderīgos un bīstamos augus, bet tie dzīvnieki, kuri daudzās paaudzēs dzīvojuši tikai slēgtā mājas vidē, šo īpašību ir gandrīz zaudējuši, tāpēc cilvēkam jārūpējas, lai kaķis nenonāktu saskarē ar augiem, kas bīstami tā veselībai.

Kaķim kaitīgie augi: acālija, alpu vijolīte, baltais āmulis, bebrukārkliņš, difenbahija, hortenzija, jasmīns (augļi), jūrassīpols, kodīgā gundega, maijpuķīte, monstera, narcise, oleandrs, paeglis, petūnija, prīmula, rododendrs, sarkanā uzpirkstīte, vēlziede, vilkoga, zalktene, zelta lietus, zilā kurpīte.

Bez minētajiem ir vēl apmēram 40 augu, no kuriem kaķis būtu jāsargā.

Kaķim ir arī kaitīgi košļāt un ēst sukulentus — dažādus kaktusus, jo, lai gan paši augi nav indīgi, to adatas var savainot kaķa barības vada un zarnu gļotādu.

Baldriāni izraisa kaķim eiforiju, jo baldriānu smarža ir līdzīga dzimumdziedzeru izdalītajai smakai. Parasti kaķu audzētāji aizbāž kaltētas baldriānu saknes aiz paklāja vai auklas tajā nagu asināmā dēlīša vietā, kur vēlas, lai kaķis asinātu nagus.

Ir daudz augu, kuriem ļoti labvēlīga ietekme uz kaķa organismu un kurus žāvētā veidā var izmantot pret parazītiem, piemēram, valrieksta lapas, rudzupuķes, kumelīšu ziedi, vērmeles, mārsils, paparžu lapas. Ar šādiem kaltētiem augiem var piepildīt kaķa guļvietas matracīti — tad būsiet droši, ka kaķis un tā guļvieta ir pasargāti no blusām.

Ja jūsu kaķis ir guvis kādu brūci, tad to dziedēt palīdzēs ķiploku vai alojes sula. Samitrinātu vates tamponu ar šo augu sulu uzliek tieši uz brūces un kādu laiku patur, pēc tam brūci regulāri ieziež ar sulu.

6. CEĻOJUMS AR KAĶI

Dažādu tautu pasakas vēsta par nabaga puisi, kas ceļojis kopā ar kaķi, kurš tecējis viņam nopakaļ. Pasakas ir un paliek pasakas; ļoti jāšaubās, vai kaķis jums ceļojumā tecēs nopakaļ, gluži otrādi, parasti jums nāksies viņu nest vai vest speciālos ratiņos, uz kuriem uzlikts konteiners.

Tomēr ceļot ar kaķi ir daudz vieglāk nekā ar suni, jo parasti citi pasažieri kaķi neredz vai, sliktākajā gadījumā, to uzskata par rokas bagāžu, kura nevienu netraucē un kurai neviens nevar uzkāpt ne uz ķepām, ne astes, kā tas bieži gadās ar suņiem.

Ceļošana kaķim parasti saistās ar saimnieku atvaļinājumu, izstādi vai braukšanu "tautās", t.i., kad kakenes tiek vestas pie runča.

Ikvienam kaķa īpašniekam, kurš tā vai cita iemesla pēc nolēmis kaķi pārvietot, jāpadomā par piemērotu ceļojamo "māju" — grozu vai transporta konteineru. Vislabākās ērtību un higiēnas ziņā ir speciālās kaķu transporta kastes (konteineri), jo tās izgatavotas no plastmasas, ir vieglas, un tās ļoti viegli iztīrīt (ar ūdeni un kādu mazgāšanas līdzekli), ja kaķim ceļojumā izgājis greizi. Tomēr ziemas laikā šie konteineri ir pārāk vēsi, tāpēc nepieciešams uzšūt speciālu siltu pārvalku, kurs būtu drapēts ar porolonu vai vatelīnu. Pietiekami ērts un labs ir no klūdziņām pīts transporta konteiners; tas ir izskatīgāks nekā plastmasas konteiners, bet ziemā tā iekšējās sienas var izklāt ar siltu segu vai lakatu. No klūdziņām pītajam transporta konteineram ir tikai viens trūkums — ja kaķis netīšām "nokārtojas" konteinerā, to ir grūti iztīrīt un likvidēt smaku. Kaķa transportam var iegādāties arī speciālu somu; šādā somā ierīkoti ventilācijas caurumi, tās galos ir caurspīdīgas plastmasas "logi", lai kaķis varētu skatīties laukā un vērot apkārtni, bet somas sienas ir it kā lielas kabatas, kurās pēc vajadzības var ievietot siltu materiālu vai to izņemt. Speciālās somas ir sevišķi piemērotas īsspalvaino kaķu pārvadāšanai. Gan konteinerus, gan somas var nopirkt specializētajos veikalos.

Ja nu jums nav neviena šāda "transportlīdzekļa", tad varat paši to pagatavot. Izvēlieties pietiekami lielu grozu, lai kaķis tajā ērti varētu apgulties, un aptamborējiet to visapkārt vienkāršā stabiņu rakstā, ari vāku. Vāka aizdarei varat apkārt groza malai piešūt rāvējslēdzēju. Mazu kaķēnu pārvadāšanai var izmantot ari grozu, kas pārsiets ar lakatu.

Visnepiemērotākais (gluži barbarisks) kaķu transportēšanas līdzeklis ir slēgta plastmasas soma. Iedomājieties sevi lopu vagonā, kur nav logu, braucot vairākas stundas, — briesmīgi, vai ne? Taču daudzi saimnieki uzskata, ka tas, kas nav piemērots viņiem, it labi noderēs kaķim.

Transportējamo kasti nekādā gadījumā nenovietojiet saulē vai caurvējā, jo kaķis var pārkarst (īpaši jutīgi ir garspalvainie un pusgarspalvainie) vai saaukstēties.

Arī ceļojot ar automašīnu, kaķim jāatrodas pārnēsājamā kastē — tas nepieciešams pašu īpašnieku labā. Daudzās valstīs policija ļoti stingri soda autovadītājus, kuri atļauj saviem kaķiem brīvi pārvietoties pa automašīnas salonu. Mājās dzīvojošs kaķis automašīnā pēkšņi var no kaut kā izbīties un mesties virsū savam īpašniekam, kurs vada mašīnu, lai pie viņa paslēptos, un tādā veidā izraisīt avāriju.

Kaķi pirms ceļojuma 6—8 stundas nebaro, lai tam bieži nerastos vēlēšanās kārtot dabiskās vajadzības.

Arī rokās kaķijāmāk turēt un nest, lai tam nenodarītu pāri. Nekādā gadījumā pieaugušu dzīvnieku nedrīkst celt un turēt aiz kakla ādas, kā to dara kaku mamma ar saviem ma- zuliem. Kaķēni vēl ir viegli, un nekādu ļaunumu viņiem tāda celšana nenodara, bet ar pieaugušu dzīvnieku ir citādi. Pieaugušu kaķi ceļ, vienu plaukstu paliekot tam zem krūtīm, bet ar otru pieturot pie dibena, vai arī ar vienu roku turot priekškājas pie padusēm, ar otru — pakaļkājas.

Ja ceļojums nav ilgs un tāls, tad kaķi varat vest, turot saitītē (var izmantot suņu kaklasiksnu), tomēr garspalvainajiem un pusgarspalvainajiem kaķiem tas bojā vilnu. Šiem ka- kiem var uzlikt iemauktinus, ko lieto dekoratīvo sunu vadāšanai.

Pirms ceļojuma uz izstādi jums jāzina arī, kādi veterinārie dokumenti nepieciešami; parasti tie ir speciāli veterinārie sertifikāti, kuros uzrāda trakumsērgas un panleikopēnijas (kaķu mēra) vakcinēšanu dzīvniekiem no 6 mēnešu vecuma; kaķēniem vajadzīga tikai izzina, ka tie veseli. Tomēr ir valstis, kurās dzīvniekiem noteikta stingra karantīna — Lielbritānijā un Skandināvijas valstīs tā ir 6 mēnešus ilga. Ja neievērosiet šo noteikumu, kurš, piemēram, Hītrovas lidostā visur rakstīts lieliem burtiem, jUs bargi sodīs, bet jūsu atvesto kaki "iemidzinās".

Tātad — laimīgu ceļošanu, taču vispirms pārliecinieties, vai esat tai gatavi!

IV. RŪPES PAR KAKI

1. KAKA KOPŠANA

Kaķis jums sagādās daudz vairāk prieka, ja pareizi to aprūpēsiet. Rūpes par kaķi lielā mērā nozīmē rūpes par tā veselību un higiēnu. It īpaši šķirnes dzīvnieki šai ziņā ir pilnīgi atkarīgi no saviem saimniekiem.

Vilnas kopšana. Ja vēlaties mājās patiesi izskatīgu dzīvnieku, vispirms jārūpējas par tā vilnu. Kaķim jāsaņem saules un gaisa peldes, lai organismam pietiktu D vitamīna. Mēs zinām, cik labprāt kaķi sildās saulītē, — dzīvnieki ļoti labi jūt, kas viņiem nepieciešams. Jāuzmanās tikai krāsaino kaķu īpašniekiem, jo vilna var saulē izbalēt, sevišķi melnajiem kaķiem, un tad izstādē var tikt samazināts vērtējums. Nedrīkst kaķi novietot būrī karstā saulē un tā atstāt uz ilgāku laiku — nepieradis dzīvnieks var dabūt saulesdūrienu. Ziemā, kad saules maz, kaķi var reizi 3 mēnešos apstarot ar kvarca lampu, sākot ar pusminūti un pagarinot seansu ilgumu līdz 4 minūtēm.

Kaķa vilna aug caura gadu (apmēram 2 mm nedēļā, astes spalvas nedaudz lēnāk). Arī vilnas maiņa notiek regulāri: īsspalvainajiem kaķiem, kuras pareizi baro un kopj, vilnas maiņas periodi ir divreiz gadā, bet samērā īsi; pusgarspalvai- nie un garspalvainie kaķi maina vilnu apmēram no septembra līdz novembrim un no februāra līdz aprīlim. Tomēr neuzskatiet to par likumību: kaķiem vilnas maiņa notiek ļoti individuāli, īpaši šķirnes kaķiem.

Kaķa kopšanā ļoti svarīga ir kažoka pastāvīga ķemmēšana un sukāšana, sevišķi vilnas maiņas periodā, — tādējādi vilna tiek atbrīvota no vecajiem matiem un masēta dzīvnieka āda. Kaķis arī pats sevi sukā, laizot kažociņu; vienīgi pie padusēm dzīvnieks nevar piekļūt. Ja kaķis bieži laiza un kož kādu vietu savā ķermenī, pārbaudiet — varbūt tur piesūkusies ērce, varbūt ir blusas, varbūt sākas ekzēma. Lai gan kaķi paši sevi sukā, tas jādara arī saimniekiem. Garspalvainos kaķus ķemmē katru dienu, pusgarspalvainos — reizi 3 dienās, īsspalvainos — reizi nedēļā.

Dažiem garspalvainiem kaķiem vilnas struktūra ir tāda, ka vilna bieži saveļas. Visbiežāk pirmie savēlumi rodas pie galvas, pie auss saknes un padusēs. Šos savēlumus nevar izķemmēt, tāpēc tos jāizplēš ar pirkstiem un vilna pēc tam jāizsukā. Ja savēlumiem nepievērš uzmanību, tie pārņem citas kažoka vietas un kaķim nākas apcirpt vilnu; tas gan jādara ļoti uzmanīgi, jo pāreja no ādas uz vilnu grUti samanāma. Vilnas kvalitāti ļoti uzlabo preparāts "Murnils".

Garspalvainos kaķus ķemmē ar īpašām ķemmēm, kuras domātas tieši kaķu ķemmēšanai. Protams, var jau izmantot arī cilvēkiem domātās matu ķemmes, taču efekts nebUs tik labs, saimniekam bUs grUti vilnu kopt. Garspalvaina kaķa ķemmēšanai nepieciešamas divas metāla ķemmes ar noapaļotiem zariem — viena biezākiem, otra retākiem. Vispirms kaķi ķemmē virzienā no galvas uz asti ar ķemmi, kurai retāki zari, pēc tam to atkārto ar ķemmi, kurai biezāki zari. Galvu, ausis, ķepas sukā ar sausu zobu suku spalvas augšanas virzienā. Lai spalva nesaveltos, to iepUderē ar bērnu pUderi, piemēram, Johnson 's Baby Powder, talku Lakme u.c. Pēc tam vilnu vēlreiz izķemmē. Ja kaķi gatavo izstādei, tad pēc iepriekšminētās procedūras ar speciālu drāšu suseklīti, kuram ir apliekti, ļoti smalki zobiņi un pamatne pārklāta ar antistatisku materiālu, kaķim vilnu sukā pretēji augšanas virzienam, lai tā stāvētu gaisā. Kad visa vilna tā izsukāta — īpaši ap kaklu, uz pakaļkājām, astes —, to vēlams apsmidzi- nāt ar speciālu preparātu Micro Pearl, kurš vilnas matiem piešķir spīdumu un stingrumu.

Atcerieties — nevienas šķirnes kakim asti neķemmē, tikai izsukā ar drāšu susekli pretēji spalvas augšanas virzienam.

Pusgarspalvainajiem kaķiem arī piemērotas tās pašas ķemmes, kas garspalvainajiem, arī ķemmēšanas procedūra līdzīga, bet nelieto ne pUderi, ne talku. Angoras kaķiem cenšas labi izķemmēt pavilnu, lai tās bUtu pēc iespējas mazāk.

īsspalvainos kaķus ķemmē ar ķemmēm, kurām ļoti biezi zari, un pēc tam sukā ar cietu drēbju suku. Vilnas kopšanu pabeidz, norīvējot kaķi ar zamšādas gabaliņu.

Lai vilna spīdētu un bUtu biezāka, ēdienam noteikti jāpievieno linsēklu eļļa, tomātu sula vai raugs.

Izķemmēto vilnu var nemest ārā, bet savākt un paglabāt. Kad vilnas sakrājies daudz, to var savērpt uz diega un izmantot adīšanai. Kaķu vilna ir mīkstāka par suņu vilnu, līdzīga Angoras kazu vilnai.

Garspalvaino kaķu saimnieki dažreiz savus kaķus uz vasaru viscaur apcērp (vienīgi asti ne). Pēc apcirpšanas kaķiem ataug skaista vienmērīgas krāsas vilna; jāuzmanās tikai, lai kaķa āda vasarā nedabūtu saules apdegumus.

Mazgāšana. Ir atsevišķi kaķi, kuri ļoti labprāt grib, ka tos mazgā, taču lielākā daļa ūdeni necieš, tāpēc jārada tādi apstākļi, lai dzīvnieks pēc iespējas mazāk baidītos. Mazgāt drīkst tikai veselu kaķi. Šo procedūru labāk veikt vannas istabā. Vannā ieliek virtuves soliņu, uz tā novieto mutesblodu. Mutesbļodas dibenā ieklāj biezu dvieli, lai kaķim neslīdētu kājas un tas justos drošāk. Bļodu piepilda ar siltu ūdeni, pat līdz 40°C. Pirms peldes kaķim ar vates tamponiem aizbāž ausis, lai neiekļūtu slapjums, acīs iepilina acu pilienus, lai gadījumā, ja šampūns iekļūtu acīs, tās mazāk iekaistu. Mazgāšanai der jebkurš šampūns sausiem matiem — olu, lanoli- na utt., bet nedrīkst izmantot ziepes (nekādas!), ziepju pulveri, veļas pulveri (arī importa), suņiem domātus šampūnus. Daļa ārzemju kaķu audzētāju izmanto automašīnu šampūnus un uzskata tos par vislabāko līdzekli. Pēdējā laikā Latvijas veikalos parādījušies speciāli šampūni dažādu krāsu kaķiem, kuri palīdz izlīdzināt krāsas nevienmērību. Tos lietojot stingri pēc instrukcijas, efekts ir lielisks.

Vispirms mazgā kaķa muguru virzienā no galvas uz asti, tad vēderu, ķepas (īpaši gaišas krāsas kaķiem). Pēdējo mazgā asti, jo tā sagādā vislielākās problēmas — proti, astē atrodas dziedzeris, kas ietauko asti un vilnu, turklāt tik pamatīgi, ka aste jāmazgā īpaši, lai šo taukaino slāni no vilnas notīrītu. Aste vairāk taukojas runčiem, tāpēc to saimniekiem ir lielākas grūtības. Astes vilnu pāršķir pa vidu "celiņā", tad ņem jaunu zobu suku ar cietiem sariem un saimniecības ziepes. Suku saziepē un mazgā ar to asti virzienā no pamatnes uz galu, sukājot vilnas matu augšanas virzienā. Šo procedūru atkārto tik ilgi, līdz pirksti vairs nejūt vilnas taukainumu, tad pēdējoreiz izmazgā ar šampūnu.

Ja kaķi nemazgā ar speciāliem krāsu šampūniem, tad pēc saziepēšanas ar šampUnu un vairākkārtējas skalošanas peldes nobeigumā vilnu ieziež ar matu balzamu, viegli izmasē un atkal izskalo. Pēdējo skalošanu var veikt ar zāļu novārījumu, vāju citrona vai etiķUdeni.

Pēc peldes kaķi labi noslauka rupjā frotē dvielī un sargā no caurvēja — kaķiem tas ļoti bīstams.

Ja kaķis ir ļoti negants, bet jums tas tomēr jānomazgā, to var darīt šādi. Stingra, blīva auduma maisā ielej Ūdeni kopā ar šampUnu, ievieto kaķi un aizšņorē pie kakla tā, ka ķermenis ir maisā, bet galva ārā. Maisu berzējot ap kaķa ķermeni, jUs kaķi mazgāsiet, bet, lai izskalotu, ar šļūteni maisā jāpievada Ūdens.

Pēc mazgāšanas kaķis laizās, arī ikdienā dzīvnieks to dara, tāpēc kaķa kuņģī sakrājas vilnas kamoli, no kuriem tas pakāpeniski atbrīvojas atvemjot. Ja kaķis ilgu laiku nav atvēmis vilnu, tā var traucēt gremošanu un dzīvnieks var pat iet bojā. Profilaksei kaķim var vienreiz iedot pārtikā lietojamo augu eļļu: maziem (līdz 4 mēnešu) kaķēniem — 1/2 tējkaroti, līdz 8 mēnešu veciem — 1 tējkaroti, pieaugušiem dzīvniekiem— 1 ēdamkaroti. Nekad nedodiet kakim rīcinellu!

Žāvēšana, Kaķa spalvu vislabāk žāvēt ar fenu. Pie fena gan dzīvnieks jāpieradina no agrīna vecuma, aparātu katru dienu ieslēdzot un pavirzot gaisa strUklu pret kaķi uz 5—10 mrnUtēm. Žāvēšanai piemērotāki ir jaudīgie importa feni, nevis bijušajā PSRS ražotie, jo ar tiem kaķi nāksies žāvēt ļoti ilgi. Garspalvainajiem un pusgarspalvainajiem kaķiem (izņemot Angoras kaķus) vilnu žāvē, virzot gaisa strUklu pretēji vilnas augšanas virzienam. Kad vilna jau gandrīz sausa, to var apsmidzināt ar kādu no frizUras stiprinātājiem preparātiem (fiksatoriem) un pabeigt žāvēšanu, izstiepjot vilnu vajadzīgajā virzienā (ap kaklu, uz pakaļkājām). Ja kaķi nevēlaties žāvēt ar fenu, varat ietīt dzīvnieku segā un novietot siltuma avota tuvumā. Visilgāk žUst vilna uz vēdera un pakaļkājām.

Ausu, acu un zobu kopšana. Ausis tīra ar tualetes pieniņā vai eļļā samērcētu vates tamponu. Persijas kaķiem auss augšējā malā jāizplūc spalvas, lai auss maliņa bUtu gluda;

pusgarspalvainajiem kaķiem ausu pušķīši turpretī ir neatņemama šķirnes pazīme. Jāsargā ausis no ūdens iekļūšanas. Ja tas tomēr noticis un auss iekaisusi, kaķis steidzīgi jāārstē.

Acis tīra ar 2% borskābes šķīdumu vai melnās tējas uzlējumu, bet, ja tās stipri asaro, labāk tikai ar sausu vates tamponu. Ja kaķim ļoti strups deguns un atvērtas, lielas acis, tās bieži asaro. Saimniekam jāpārbauda, vai vilnas matiņi neaug tik tuvu plakstiņu malai, ka acis tiek nepārtraukti kairinātas; ja tā ir, tad šos vilnas matiņus ar pinceti uzmanīgi izrauj.

Gan no ūdens, gan barības kaķiem bieži veidojas zobakmens. Pie regulāras zobu tīrīšanas kaķis jāpieradina jau no mazotnes, reizi nedēļā tīrot zobu ārpusi ar citronu sulu, ūdeņraža pārskābes šķīdumu, zobu pulveri vai pastu. Ja tomēr zobakmens radies, ieteicams meklēt pazīstamu zobārstu, kurš to nonems.

Ja kaķēnam ir sakodiena anomālija vai arī tā saucamais Peke-face tips, tad piena zobi (ilkņi) jāizrauj 3 mēnešu vecumā, lai, mainoties zobiem, nerastos sakodiena anomālija.

Nagu kopšana. Kaķi periodiski asina nagus, lai atbrīvotos no vecajām nagu daļām. Diemžēl nagu asināšanai kaķiem vispiemērotākie šķiet mīkstās mēbeles, ādas krēslu atzveltnes, paklāji; uz šiem priekšmetiem drīz skaidri kļūst redzamas skrāpējumu pēdas, kas sagādā sirdēstus saimniekiem. Tāpēc laikus jāiekārto īpaši nagu asināšanai paredzēta vieta. Tas var būt nostiprināts koka stumbenis, kas aptīts ar kaņepāju auklu, vai arī dēlis, kam piestiprināts veca paklāja gabals, vai arī — visvienkāršākais variants — pie sienas piestiprināts paklāja gabals. īpašnieki reizēm sūdzas, ka iekārtojuši nagu asināšanas vietu, bet kaķis to ignorē. Visbiežākais iemesls ir tas, ka koks, dēlis vai paklāja gabals nav pareizajā augstumā. Augstums būs pareizs tad, ja jūsu kaķis, atbalstījies uz pakaļkājām un izstiepis priekškājas, spēs aizsniegt izveidotās nagu asinātavas augšmalu. Kaķim arī jāierāda, kā un kur asināt nagus. Vislabāk to ierādīt rotaļājoties — liekot kaķim ķert bumbiņu vai ko citu tā, lai tas ieķertu ar nadziņiem jūsu pagatavotajā asinātavā. Kaķiem nagus parasti neapgriež; pirms izstādēm to gan var darīt, tikai jāsargās, lai neievainotu naga pamatni, tāpēc labāk palugt, lai nagus apgriež speciālists. Dažas valstis kaķiem nagus izoperē, taču šādi dzīvnieki nevar piedalīties izstādēs.

Miegs. Lielāko diennakts daļu kaķi pavada guļot; miegam nepieciešamas 14—18 stundas, un šī kaķa īpašība saimniekam jārespektē. Gadsimtu gaitā kaķi, īpaši tie, kuri dzīvo kopā ar saimnieku viņa mājoklī, ir piemērojušies cilvēku dienas režīmam un naktī guļ kopā ar saimniekiem, taču arī dienā kaķis, atšķirībā nojums, vēlēsies vairākkārt atpūsties; ja tas ilgstoši neizdodas, kaķa veselība cieš, sākas neirozes.

Kaķa trauki. Kaķa barības traukiem vienmēr jābūt tīriem; vislabāk izmantot speciālus plastmasas traukus, kuri domāti dzīvnieku ēdināšanai un nopērkami specializētos veikalos. Plastmasas trauki ir izturīgi, viegli mazgājami. Barības trauks nedrīkst bUt dziļš — kaķim nepatīk bāzt galvu dziļi traukā; ja attiecīgu plastmasas trauku nav, tad labāk izmantot seklus fajansa šķīvjus. Protams, varat savu mīluli barot arī no porcelāna traukiem, kā to dara daži kaķu audzētāji Rietumos, bet diez vai kaķis to pratīs novērtēt, ja nu vienīgi jūsu viesi! Reizi nedēļā barības trauki jāmazgā vai nu ar speciālu trauku mazgājamo līdzekli, vai arī ar kādu dezinficējošu līdzekli. Vienā no traukiemjābUt svaigam, tīram Ūdenim, ko maina katru dienu.

Kaķim nepieciešami arī trauki, kur kārtot savas dabiskās vajadzības. Vienam kaķim nepieciešamas divas "tualetes", ko novieto telpu kaktos nomaļākās vietās, jo kaķiem nepatīk atstāt savus ekskrementus visu apskatei. Kaķa "tualetei" var izmantot emaljētus vai plastmasas traukus — tie nepie- sUcas ar smaku un ir viegli tīrāmi. Ārzemēs var nopirkt speciālas kaķu "tualetes", bet pie mums šim nolūkam parasti izmanto plastmasas augļu skalojamās kastes — tās sastāv no diviem traukiem, ko ievieto vienu otrā, — vai arī divas foto vanniņas: tās ievieto vienu otrā, turklāt virsējā izurbj caurumiņus, lai urīns satecētu apakšējā un kaķim nebūtu jāslapina kaļas. Kaķi savus ekskrementus slēpj, tos aizkasot, tāpēc trauka var ievietot sagrieztu papīru vai arī speciālu keramikas masu, ko ražo ārzemēs Pussycat, Ferda). Par kaķu "tualetēm" nav izmantojami metāla trauki, kas rasē un piesūcas ar urīna smaku. Ieklājam nevajadzētu izmantot smiltis un zāģu skaidas, jo tās pieķeras pie ķepām un tiek iznēsātas pa visu dzīvokli. Kaķa "tualete" jāmazgā pēc iespējas biežāk, jo, ja trauks būs netīrs, kaķis meklēs citu vietu. "Tualeti" mazgā ar siltu ūdeni, veļas pulveri un suku, īpašu vērību pievēršot visiem četriem stūriem, jo tur visvairāk sakrājas urīna sāļi. Reizi nedēļā trauks jādezinficē. Šim nolūkam vispiemērotākā ir eikaliptu eļļa: 3—5 pilienus iepilina traukā, uzlej ūdeni un trauku izskalo. Ja lietosiet dezinfekcijas līdzekli ar spēcīgu smaržu, kaķis pēc tam var atteikties trauku izmantot. Reizēm saimnieki pierod pie smakas, kura liecina par kaķu klātbūtni dzīvoklī, taču ciemiņiem tā ir ļoti nepatīkama. No šīs smakas var atbrīvoties, izmazgājot grīdu ar ūdeni, kam piejaukts terpentīns. Ja tomēr gadās, ka kaķis grib kārtot dabiskās vajadzības nevis traukā, bet citās vietās, tad šajās vietās var izsmidzināt speciālus preparātus, kuri tagad nopērkami arī pie mums. Tie gan ir padārgi, taču efekts ir lielisks — pēc liktenīgās vietas apstrādes ar šo preparātu kaķis tai neies ne tuvumā!

Kad esat atnesuši dzīvnieku mājās, palīdziet viņam atrast tualetes trauku, jo jaunā vietā pat viskārtīgākais kaķēns var apjukt. Neatstājiet kaķus telpās ar paklājiem un mīkstām mēbelēm! Pat vislabāk audzinātais dzīvnieks reizēm nespēj atturēties no kārdinājuma un nokārto savas vajadzības uz mīksta paklāja, kurš tik ļoti atgādina zālīti.

Kustības un rotaļas. Saimniekam jāgādā, lai kaķim būtu iespēja kustēties. Vislabāk, ja ir izgatavots speciāls "koks", kā aprakstīts iepriekš. Ja nu tā nav, tad neļaunojieties, ja jūsu kaķis lēkās pa galdiem un krēsliem — kustības nepieciešamas dzīvnieka veselībai.

Nekad neatstājiet kaķi vienu pie atvērta loga — dzīvnieks var izkrist, ķerdams garām lidojošu putniņu vai mušu. Vislabāk logu aizsegt ar stiepļu vai plastmasas sietu vai marles audumu — tad varēsiet bez bažām ļaut kaķim sēdēt pie atvērta loga saulē un svaigā gaisā.

Uzmaniet, lai dzīvnieks nedabūtu spēlēties ar staniolu vai spožajiem eglīšu rotājumiem. Latvijā bija gadījums, kad pusaugu kaķenīte ieēda eglīšu rotājumu drumslas un gāja bojā. Neļaujiet kaķim ēst egļu skujas — arī tās var kļūt par iemeslu dzīvnieka bojāejai.

2. KA RUPETIES PAR VECU KAĶI

4. tabula. Kaķa un cilvēka mūža salīdzinoša atbilstība Cilvēka vecums (gadoa) Kaķa vecums (gados)

24 2

28 3

32 4

48 8

64 12

76 15

96 20

kaķa mūža vidējais ilgums ir 12 —15 gadi. Novecošanas pazīmes parādās jau 8 — 9 gadu vecumā, taču tās ir mazāk izteiktas nekā cilvēkiem vai, piemēram, suņiem. Kaķiem spalva nekļūst sirma, izskatā nenotiek nekādas būtiskas pārmaiņas, kas liecinātu par vecumu; galvenokārt var ievērot, ka acu krāsa kļuvusi blāvāka, zobi stipri nodzeltējuši, dala no tiem izkrituši, kakis bieži klUst arī resnāks, jo līdz ar

vecumu samazinās kustību aktivitāte. Galvenās izmaiņas notiek kaķa iekšējos orgānos, tāpēc īpašniekam jāzina, ka cienījama vecuma kaķa aprUpēšanai jābūt īpašai. Sākot no 8 gadu vecuma, kaķis jābaro biežāk, 3—4 reizes dienā, sadalot barības devu tāpat kā iepriekš, kad barojāt 2 reizes dienā: ja dzīvnieks vakarā saņēmis vairāk barības, tad arī tagad lielākais barības daudzums jāplāno uz vakaru. Jāmaina arī ēdienkarte, dodot tikai liesu gaļu — labāk vistas, truša, arī teļa; liellopu un meža zvēru — aļņa, stirnas gaļa mazāk piemērota. Barībai noteikti jāpievieno tauki, jāierobežo subproduktu daudzums ēdienkartē vai pavisam no tiem jāatsakās, sevišķi no aknām un nierēm. Vitamīni jādod palielinātās devās, barība labi jāsasmalcina, un tai noteikti jābUt krējuma biezumā (pievieno Ūdeni, putru).

Vecam kaķim jāpalīdz arī sevi apkopt; lai gan, kā jau minēts, kaķi ir ļoti tīrīgi, vecumā sevi apkopt tiem kļUst grūti — tas jādara saimniekam. Katru dienu jāizķemmē kažoks, ar mitru drānu jānoslauka ķepas, jāiztīra deguns un mute. Vecam kaķim ir pat bīstami salaizīties atmirušo vilnu, jo vē-

lāk sakarā ar kuņģa un barības vada peristaltikas pavājinā- šanos rodas grūtības, no tās atbrīvojoties. Var dot arī speciālus preparātus, kas vilnu kuņģī šķīdina. Tā kā kaķim vecumā pavājinās gan redze, gan oža, tad dzīvnieks sāk uzņemt mazāk barības, var sākt novājēt. Lai tas nenotiktu, īpašniekam jāizmanto maza viltība: barības trauka dibenā ieliek nelielu devu siera, jēlu olas dzeltenumu vai saberztus sausās barības graudiņus, kas smaržo spēcīgāk, bet virsū liek pārējo barību; kaķis saož spēcīgākos kairinātājus un labprāt notiesā paredzēto devu.

Ja kaķim parādās slimību pazīmes: aizdusa, kas liecina par sirds vājumu, grūtības ar urīna novadīšanu (to izraisa urīnakmeņu slimība — biežāk runčiem), jākonsultējas ar veterinārārstu.

V. KAKA BAROŠANA

Kaķa pareiza, pilnvērtīga barošana ir tā veselības pamats. Gluži tāpat kā cilvēki, arī kaķi ir izvēlīgi gan barības veida, gan daudzuma ziņā. Dažs labs minka tīri labprāt ēd svaigus gurķus, bet atsakās no svaigas gaļas, citam turpretī garšo dažādas putras, vēl cits, izņemot zivis, neko citu nevēlas. Saimniekam ir svarīgi zināt, kas kaķim nepieciešams un kas ne, jo, ja kaķis pieradis pie kāda noteikta barības veida, ir ļoti grūti piespiest viņu ēst ko citu. Tas jāņem vērā, kaķi ilgāku laiku barojot ar vienu un to pašu barību, ko dzīvnieks labprāt ēd, piemēram, ar speciāliem konserviem, jo, pieradis pie tiem, kaķis var atteikties no citas barības.

Barošana ir saistīta arī ar šķirni: ir liela nozīme tam, vai kaķis pieder pie smagas, masīvas šķirnes dzīvniekiem vai arī, gluži pretēji, tam jābūt vieglam, slaidam, elegantam. Nevienas šķirnes dzīvnieks nedrīkst būt pārbarots, bet arī kaulains un vājš tas nedrīkst izskatīties.

Bezpajumtes kaķi barību kaut kā sameklē paši, bet mājās dzīvojošie ir pilnībā atkarīgi no saviem saimniekiem, kuriem, ja viņi ir uzņēmušies rūpes par dzīvnieku, jāievēro vairāki nosacījumi. Pirmkārt, kaķi nevar barot ar pabirām, atlikumiem no saimnieka galda, jo kaķim ir pavisam cita ēdienkarte nekā cilvēkam; īpaši kaitīgas ir garšvielas, ar kurām tik pārbagāts cilvēku ēdiens. Otrkārt, barībai jābūt daudzveidīgai, lai nerastos tāds stāvoklis, ka vienas barības vielas ir par daudz, bet kādas citas pietrūkst. Treškārt, nav iespējams noteikt universālu ēdienkarti, kas derētu visiem kaķiem, var tikai norādīt galvenās barības sastāvdaļas, nepieciešamos vitamīnus, mikroelementus, bet saimniekam pašam jāizlemj, kā savu kaķi barot.

Barība nedrīkst būt ne pārāk karsta, ne auksta. Ja gaļa bijusi saldētavā, tad tā vispirms jānovieto siltumā, lai atkustu. Barošanai jāizmanto sekli trauki, lai kaķim vieglāk barību satvert. Gaļu griež 1x2 cm lielos gabaliņos, lai kaķis to kostu, nevis tikai norītu, jo, ja zobi netiek nodarbināti, kaķim var veidoties zobakmens. Kaulus, cīpslas, taukus kaķim nedod.

Latvijā saimnieki visbiežāk kaķus pārbaro, jo, dzīvojot mājās, bez pastaigām pagalmā, kā pareizos apstākļos dzīvo šķirnes un arī mājas kaķi, dzīvnieki netērē enerģiju medībām, tāpēc kaloriju tiem nepieciešams mazāk. Liekās kalorijas pārvēršas taukos un uzkrājas zemādas slānī. Aptaukojies dzīvnieks ir laisks, miegains un izskatās neestētiski, vilna tam ir nespodra, neelastīga, bieži veseliem laukumiem izkrīt. Šāds dzīvnieka izskats liecina par nevīžīgu, neuzmanīgu saimnieku. Arī kastrācija nav tiešs aptaukošanās cēlonis, jo, pareizi un mēreni barojot, pat kastrēts dzīvnieks saglabā ķermeņa elastīgumu un eleganci.

Vājiem, nepietiekami barotiem kaķiem nolietojas ķermeņa šūnas — pat līdz 75% apmērā. Tas labi redzams, aplūkojot dzīvnieka ādu: kaķis kasās, šur tur izaugušas spalvas citādā krāsā nekā pārējais kažoks. Kaķa vājums var būt saistīts arī ar slimību vai tārpu invāziju. Vāji var būt arī kaķēni, ko nepareizi piebaro, vai pieauguši dzīvnieki, kuri kļuvuši tik izvēlīgi, ka ēd tikai vienu noteiktu barību un no visa cita atsakās. Šādā gadījumā vaina jāuzņemas saimniekam, jo jebkuru kaķi var iemācīt ēst dažādu barību, tas tikai prasa no saimnieka lielāku pacietību. Tie kaķi, kuri dzīvo ne vien mājās, bet arī laukā, zināmu barības vielu trūkumu kompensē paši, bet to nevar izdarīt kaķis, kurš pilnīgi atkarīgs no saimnieka.

Kad un cik reizes barot kaķi? Cilvēki ir pieraduši ieturēt maltītes aptuveni vienā un tai pašā laikā, arī kucēnus un pieaugušus suņus parasti baro noteiktā laikā, lai, attiecīgajai stundai pienākot, atdalītos kuņģa sula, rastos ēstgriba. Ēdiena paliekas, ko suns neapēd, izmet.

Kaķus baro citādi. Ēdienreizes vēlams noteikt ar vienā- diem intervāliem, tomēr trauku ar barību, ja kaķis nav visu apēdis, atstāj līdz nākamajai ēdienreizei, jo kaķim patīk mazliet ieēst, tad aiziet prom, pagulēt, paspēlēties un atkal atgriezties pie barības trauka. Kā uzskata daudzi pieredzējuši kaķu speciālisti, pieaugušu dzīvnieku vislabāk barot no rīta ap pīkst. 8 un vakarā ap pīkst. 18, jo šie laiki ir kaķa ikdienas aktivitātes maksimumstundas, kad dzīvniekam ir arī vislielākā nepieciešamība pēc barības.

5. tabula.. Kaķa barošana

Kaķa vecums Ēdienreižu skaits

3—      4 mēn. 5—6 reizes dienā

4—      6 mēn. 4 reizes dienā 6—12 mēn. 3 reizes dienā vecāki par gadu 2 reizes dienā

Kā noteikt, vai kaķim barības pietiek? Ja dzīvnieks apēd visu līdz pēdējai kripatiņai un traucas pie ledusskapja ikreiz, kad tikai jUs atverat tā durvis, skatās acīs un žēli ņaud — laikam barības pietrūkst, tās deva jāpalielina, turpretī, ja kaķis visu neapēd, apkārt traukam un traukā ir barības pārpalikumi, — saimnieks bijis pārāk devīgs, kaķis nespēj piedāvāto apēst. Kaķu audzētāju vidū ir izplatīts arī cits uzskats, proti, kaķim ēdiens jāpasniedz un jānogaida desmit minūtes, pēc tam barības atlikums jāievieto ledusskapī līdz nākamajai barošanas reizei. Šis variants balstās uz nosacījuma refleksu — kaķis pierod barību saņemt vienā un tai pašā laikā; diemžēl dzīvnieks, kurš radināts ēst tikai noteiktu laiku, cenšas īsākā laikā apēst pēc iespējas vairāk, sarijas un barību atvemj.

Grūsnām kaķenēm barība jādod mazākās devās 4—5 reizes dienā; barības daudzums pirmajā grūsnības pusē — 30 dienu laikā pēc pārošanas — nav jāierobežo, bet, ja kaķenei ir lieliska ēstgriba, tad grūsnības otrajā pusē barības daudzumu ierobežo, lai lieki nepieaugtu kaķēnu svars un nebūtu sarežģījumu dzemdībās.

Kaka barības dienas deva saistīta ar kaka šķirni un vecumu (piemērām, Siāmas kaķi jābaro daudz mazāk nekā Meinas jenotveida vai Persijas kaķi). Tai jābūt kvalitatīvai un jāsatur nepieciešamais kaloriju daudzums; speciālisti noteikuši, ka uz 1 kg kaķa svara tas ir 200—330 J, tātad, piemēram, 3 kg smags dzīvnieks patērē 1000 J dienā, 4 kg smags — 1330 J utt. Kaķēns patērē pusi no pieaugušam dzīvniekam vajadzīgo kaloriju daudzuma.

Tiem kaķu audzētājiem, kuriem nav pa spēkam izskaitļot kalorijas, speciālisti ir aprēķinājuši, ka kaķim nepieciešams 125—350 g kvalitatīvas barības dienā. Katram saimniekam būtu jāatceras, ka dažādu produktu enerģētiskā vērtība ir atšķirīga, tāpēc barībai jābūt daudzveidīgai un samērotai. Kaķa organisma funkciju sekmīgai uzturēšanai nepieciešams fosfora un kalcija līdzsvars attiecībā 1:1,1; barībā jā- bUt 2/3 olbaltumvielām, 1/3 balastvielām. Barības pamatu veido olbaltumvielas, ogļhidrāti4 un tauki; šo komponentu enerģētiskā vērtība ir atšķirīga, piemēram, 1 g tauku satur 40 J, bet 1 g olbaltumvielu un ogļhidrātu — tikai 17 J.

Vissvarīgākā barības sastāvdaļa ir olbaltumvielas, kuras kaķim dzīves laikā nepieciešamas daudz vairāk nekā sunim. Dzīvnieku olbaltumvielas sastopamas galvenokārt dažāda veida gaļā, bez kuras kaķu ikdienas uzturs nav iedomājams, jo tie ir gaļēdāji dzīvnieki. Kaķiem var dot jebkuru gaļu — teļa, liellopu, aitas un cUkas. Gaļa jādod jēla, vienīgi cUkga- ļa ne, jo tā var bUt inficēta ar lenteni; cūkgaļu labāk dot vārītu. Daudzi kaķu īpašnieki nepareizi uzskata, ka jēlu gaļu dot nedrīkst — kakis saslimšot, tam "tecēšot" acis un vēl vi- sādas nelaimes piemeklēšot. Saimniekiem jāatceras, ka, gaļu vārot, tā zaudē daudz B vitamīna, tāpēc, ja tomēr vēlaties kaķi barot ar vārītu gaļu, barība jāpapildina ar alus raugu. Jauniem dzīvniekiem un kaķēniem barībai jāpievieno arī viena saberzta tablete kalcija glikonāta vai naža gals izkarsētu, saberztu olu čaumalu. Profilaksei reizi nedēļā gaļai uzpilina līdz četriem pilieniem citrona sulas (īpaši runčiem). Nekādā gadījumā nedrīkst dot kaķim grauzt teļa vai vistas kaulus, jo tie var ievainot barības vadu un zarnas. Ļoti lietderīgi ir izmantot lopu iekšējos orgānus — sirdi, aknas, plaušas, nieres, jo tajos daudz vitamīnu. Sevišķi vērtīgas šai zinā ir aknas; tās labāk dot jēlas, bet, ja kaķis atsakās ēst, — tikai apvārītas, jo aknās ir vielas, kas veicina krāsu pigmenta intensitāti, piemēram, Siāmas kaķiem, kā arī A, B un H vitamīni. Tomēr ar aknām nedrīkst barot regulāri — var rasties A vitamīna hipervitaminoze un deformēties kauli. Sirdis jādod bez taukiem, bet nieres vismaz 6 stundas jāmērcē un tām jāizgriež urīnvadi.

Ļoti ieteicams kaķi barot ar dzīvām pelēm vai nedēļu veciem cālēniem, kā rīkojas daudzi Rietumu kaķu audzētāji, — šādā veidā kaķis saņem visus nepieciešamos vitamīnus, turklāt apēd arī kaulus un asinis, kas ir ļoti veselīgi. Ja bUs iespēja sagādāt šādu barību, drīz redzēsiet, kā pārvērtīsies kaķa izskats — spalva kļūs spīdīgāka, garāka un biezāka. Tikai neiedomājieties, ka kaķim noderīgas ir parastās mājas pelītes, kuras apciemojušu virtuvi un pieliekamo! Šīs peles var pārnēsāt bīstamas slimības, kā arī var būt saindējušās ar grauzējiem domāto indi — un kaķis pēc šāda mielasta var iet bojā. Lai nebrīnās šķirnes, īpaši Persijas, kaķu īpašnieki, ja viņu mīlulis īsti nezinās, ko ar pelēm iesākt, un aizvainots skatīsies uz saimnieku, kamēr mazais peļuks, ērti iekārtojies kaķa biezajā vilnā, mazgāsies. Kā tad pasniegt savam kaķim šo delikatesi? Vispirms jārada kaķim izsalkuma sajūta, proti, vakarā un otras dienas rītā viņu nebarojiet. Peles kopā ar kaķi ievietojiet vannas istabā, tieši vannā (neaizmirstiet nosprostot notekcaurumu!) un gaidiet rezultātu. Kā man apliecinājuši vairāki Rietumu kaķu audzētāji, nekādi vitamīni kaķu spalvas kupluma veicināšanai neaizstājot dzīvas peles.

Ja nu peles un cāļus jūs savam mīlulim nevarat dabūt, tad vēl atliek vistu kakli. Tā ir ļoti veselīga un piemērota barība, tikai maltā veidā.

Daudzi kaķu turētāji par vispiemērotāko barību uzskata zivis, turklāt apgalvo, ka viņu kaķis bez zivīm nevarot dzīvot. Patiešām, daudziem kaķiem garšo zivis, taču arī mums garšo, piemēram, saldējums, bet mēs nepārtiekam no saldējuma vien. Zivis drīkst dot tikai vārītas, jo zivīs ir tiamināze, kas veicina Bx vitamīna sadalīšanos kaķa barības traktā, bet mājās dzīvojošie kaķijau tāpat cieš no tā trūkuma. Zivis vārot, tiamināzes daudzums samazinās; labāk zivis savārīt kopā ar auzu pārslām un dot kopā ar visu novārījumu. Nekādā ziņā nedrīkst barot ar zivīm grūsnu kaķeni, jo pat vārīta zivs satur elementus, kas caur placentu no mātes nokļūst kaķēnu organismā un kavē to attīstību. Zivis vēlams attīrīt no lielajām asakām, jo asakas var ievainot kaķa gremošanas orgānu sieniņas tāpat kā kauli. Saimniekam jāatceras arī tas, ka kaķa urīns smako daudz spēcīgāk, ja dzīvnieks tiek regulāri barots ar zivīm. Katrs pats var veikt šādu eksperimentu: vienu nedēļu barojiet kaķi ar zivīm, otru — ar gaļu un salīdziniet urīna smaku — rezultāts būs nepārprotams. Zivis kā regulāra barība ir īpaši bīstama runčiem, jo veicina urīnakmeņu veidošanos. Par vispiemērotāko zivi kaķu barošanai uzskata sardīni ar visām asakām eļļā (konservi), tāpat noder garneles, kalmāri un kaviārs, taču nekas briesmīgs nenotiks, ja reizi mēnesī iedosiet kaķim arī konservētas zivju kroketes ("tefteļus"), tikai bez tomātu mērces. Tiem saimniekiem, kuri iepriekš teikto par zivju lietošanas biežumu kaķu uzturā neuztver nopietni, ieteiktu vispirms paeksperimentēt ar sevi — pamēģiniet veselu nedēļu uzturā lietot tikai zivis — brokastīs, pusdienās un vakariņās! Turklāt pirmoreiz spogulī paskatieties eksperimenta sākumā, bet otrreiz — tikai beigās, — tad redzēsiet rezultātu. Ja nu tomēr jūsu kaķis pie zivīm tā pieradis, ka neko citu tam iebarot nevar, kompensējiet šo barošanu ar lielu devu olas dzeltenuma nedēļā un diedzētiem labības asniem.

Kaķa ēdienkartē reizi nedēļā jāiekļauj olas dzeltenums, labāk jēls, jo to vieglāk sagremot, bet var dot arī vārītu — to sajauc ar barību (gaļu, pienu). Mazuļiem baltumu labāk nedot, jo tas bloķē H vitamīnu; pieaugušiem dzīvniekiem var dot visu olu.

Daudz olbaltumvielu ir pienā, sierā un biezpienā, tāpēc šie produkti obligāti iekļaujami kaķa ēdienkartē. Jāatceras, ka piens kaķim ir ēdiens, nevis dzēriens, tāpēc to dod vienā ēdienreizē. Govs pienā ir daudz laktozes, bet kaķa organismā trūkst fermenta tās pārstrādei, tāpēc var rasties caureja. Ja jUsu dzīvnieks nevar izmantot govs pienu, labāk dodiet kazas pienu, ja tas pieejams, vai arī krējumu, ko atšķaidiet ar vārītu Ūdeni. Kaķēniem govs pienu labāk nedot, bet izmantot piena pulveri vai kondensēto pienu. Pienu nav ieteicams dot pirms citas barības, jo kaķa kuņģī uzkrājusies skābe var veicināt stiprus rūgšanas procesus. Ir kaķi, īpaši siāmiešu vidu, kuri pienu nedzer, tāpēc saimniekiem jākompensē tā trūkums ar citiem piena produktiem vai arī ar mencu aknām vai to eļļu (1 tējkar. nedēļā), kaulu miltiem. Sieru kaķiem dod sarīvētu uz rupjas rīves; tam jābUt bez specifiskas smaržas un pelējuma. Biezpienu var dot sajauktu ar olas dzeltenumu un krējumu.

Augu valsts olbaltumvielu ļoti daudz ir dārzeņos un pākšaugos, taču kaķiem pākšaugus grūti sagremot, tāpēc labāk tos nedot vai arī dot nedaudz, kopā ar citu barību. Kaķa barībai var pievienot vārītus rīsus vai kartupeļus, bet mazās devās. Ļoti vērtīgs kaķa pamatbarības (gaļas) papildinājums ir smalki sagriezti salāti, spināti, pētersīļi. Kaķim var dot jebkurus dārzeņus un augļus, kas tam garšo, svaigā veidā.

6. tabula. Kaķa barībā nepieciešamo organisko vielu, vitamīnu, mikroelementu daudzums

Nosaukums Nepieciešamā dienas deva Kur sastopams Piezīmes

Olbaltumvielas Kaķēniem: 30-^0 procenti no visas gala, zivis, olas, siers, piens nepieciešamas vairāk nekā suņiem (13 reizes

barības devas vairāk)

Pieaug, dzīvnieki: 25% no visas barības

devas …………………. . _ ,, .

Tauki 25—30% no visas baribas devas dzīvnieku un augu tauki (eļļas) nepieciešami vairak neka suņiem (5—10 reizes

vairāk)

Ogļhidrāti 33% no visas barības devas auzu pārslas, cukurs, putraimi jauc kopā ar citu barību, dod vārītā veidā

A vitamīns 0,2 mg piens, olas, aknas, zivju eļļa nedrīkst dot par daudz — organismā var rasties

traucējumi

B grupas vitamīni

Bļ 0,5 mg gala, aknas

Bo 0,5 mg raugs, dārzeņi

B f. 0,3 mg auzu pārslas ļoti nepieciešami kaķa organismā; ja trūkst šo

" ' * vitamīnu, var rasties nervu sistēmas, aknu

darbības traucējumi, parādities ekzēma

B j2 nav nepieciešams

C vitamīns nav nepieciešams kaķa organisms sintezē pats

D vitamīns 1,5 mg saulespuķu, zivju e|la, piens, olas, treknas zivis nedrikst pārdozēt, var izraisit sashmsanu

E vitamīns 5 mg olas dzeltenums, gaļa

K vitamins nav nepieciešams kaķa organisms sintezē pats

Biotīns (H vit.) 0,002 mg ga|a, olas, raugs

nātrijs 1500 mg speciāli maisījumi vai vitaminu preparāti, kā nedrikst pārdozēt, taču nedrikst arī trūkt, lai

ari visi iepriekš minētie produkti kaķa organisms normāli funkcionētu

kālijs 200 mg

kalcijs 400 mg

fosfors 400 mg

magnijs 10 mg

dzelzs 5 mg

jods 0.2 mg

mangāns 0,2 mg

cinks 0,3 mg

kobalts 0,2 mg

Ūdens 15 cm uz lkg svara

7. tabula. Kaķa barības pamatprodukti

Produkta nosaukums Pielietojums Uzturvērtība Piezīmes

Dažādi gatavie barības nav jāgatavo, dodami uzreiz visu nepieciešamo jāievēro derīguma termiņš,

maisījumi: sausie un organisko vielu kas norādīts uz

konservi komplekss iesaiņojuma

Govs, aitas, cūkas gaļa vārīta vai svaiga (izņemot cūkgaļu), bagāta olbaltumvielām nedrīkst lietot slimu, bojā

sagriezta nelielos gabaliņos gājušu dzīvnieku iekšējos

orgānus

Putnu un trušu gaļa svaiga vai ēdiena gatavošanas procesa bagāta olbaltumvielām nedrīkst dot kaulus atlikumi

Iekšējie orgāni (sirds, dod jēlas vai apvārītas; nieres 6 bagāti olbaltumvielām nedrīkst dot slimu, bojā

aknas, nieres) stundas mērcē ūdenī gājušu dzīvnieku gaļu

Zivis vārītas kopā ar auzu pārslām, no bagātas olbaltumvielām izjauc B grupas vitamīnu

asakām attīrītas, sagrieztas līdzsvaru organismā;

gabaliņos; var lietot sardīņu nedrīkst dot grūsnām

konservus kaķenēm

Piens labāk dot piena pulveri, kazas pienu labs olbaltumvielu un ja kaķim no piena rodas

vai atšķaidītu kondensēto pienu kalcija avots caureja, labāk dot krējumu

Siers dod sarīvētu uz rupjas rīves, var jaukt bagāts olbaltumvielām ar citu barību

Olas vārītas, pusvārītas, sasmalcinātas; var bagātas olbaltumvielām ne vairāk kā 2 dzeltenumus

gaļā iemaisīt jēlu olas dzeltenumu nedēļā; nedrīkst dot

nevārītu olas baltumu

Auzu pārslās vārītas vai nevārītas pievieno gaļai, bagātas ar šķiedrvielām un ne vairāk par trešdaļu no

zivīm vitamīniem dienas barības devas

Zaļumi sīki sasmalcināti, sajaukti ar gaļu, bagāti vitamīniem zivīm

Tīrus taukus kaķim dot nedrīkst, lai gan arī tauki kaķa organismam nepieciešami, īpaši ķermeņa termoregulācijai; arī vitamīni A, D, F, K labi šķīst taukos. Vispiemērotākā ir nerafmēta saulespuķu eļļa (1—4 pilieni katrā ēdienreizē); zivju eļļa arī noder, taču ne vairāk kā pa vienai tējkarotei nedēļā, un, visbeidzot, jebkura augu eļļa. Eļļa vairāk jādod tiem kaķiem, kuru kažokā ir blaugznas — tās norāda uz ādas sausumu.

Ogļhidrāti kaķim nepieciešami vismazāk; ja to ir par daudz, kaķis kļUst resns, ja par maz, tiek traucēta normāla organisma darbība. Ogļhidrātus satur milti, cukurs, auzu pārslas, cepumi, putraimi, kartupeļi. Gatavojot kaķim, piemēram, auzu tumi, vēlams to nedaudz pasaldināt ar cukuru vai medu.

Bez olbaltumvielām, taukiem un ogļhidrātiem kaķim vēl nepieciešami dažādi vitamīni, aminoskābes un mikroelementi; paši nozīmīgākie no vitamīniem ir A un B vitamīnu komplekss, D, E un H.

A vitamīnu visvairāk satur aknas, zivju eļļa, piens un olas dzeltenums. Kaķa organisms, atšķirībā no cilvēka vai suņa organisma, nesintezē A vitamīnu, tāpēc burkāniem kā A vitamīna avotam kaka uzturā nav nekādas nozīmes. A vitamīns veicina augšanu, palīdz saglabāt ādas elastīgumu. Ja tā ir par daudz, rodas kaulu struktūras izmaiņas.

Ūdenī šķīstošo B grupas vitamīnu (B1? B3 , B4 , B6 , B12 ) visvairāk ir aknās, auzu pārslās, alus raugā, rupjmaizē. Nepieciešamību pēc B grupas vitamīniem kaķis pauž, intensīvi laizot vilnu. Šo vitamīnu komplekss ietekmē nervu sistēmu, augšanu, aknu darbību, tā trūkums rada kustību koordinācijas traucējumus, ekzēmas. Ja B vitamīna trūkst, kaķim jādod aptiekā dabūjamais B vitamīnu komplekss — pat līdz 3 tabletēm dienā.

D vitamīnu visvairāk satur zivju eļļa, sviests un piens; tā trūkums izraisa rahītu. D vitamīna trūkums visbiežāk vērojams kaķēniem. Ja saimnieks aiz bailēm no rahīta D vitamīnu pārdozē, kaķim var sākties caureja, novērota arī urīnak- meņu veidošanās. Daudzi kaķu audzētāji pavasaros savus kaķus apstaro ar kvarca lampu (no 1/2 minūtes līdz 4 minūtēm). Pati par sevi šī procedūra ir veselīga, tikai jāuzmana, lai kaķa acis būtu pasargātas no tiešiem kvarca lampas stariem.

Ļoti nozīmīga funkcija kaķa organismā ir E vitamīnam. E vitamīns veicina dzimumšUnu attīstību, nepieciešams grūsnām kaķenēm embriju veidošanās procesā.

Pret infekcijām kaķa organismu aizsargā H vitamīns. H vitamīna trūkuma gadījumā rodas ādas un zarnu iekaisumi. H vitamīns visvairāk atrodams aknās, nierēs, labības asnos un olas dzeltenumā. Jēls olas baltums satur īpašu vielu — avidī- nu, kas piesaista H vitamīnu, neitralizē to un var samazināt kaķa organisma spēju pretoties infekcijām; vārīts olas baltums avidīnu nesatur, tātad baltumu kakim labāk dot vārītu.

Hipervitaminoze parasti rodas gadījumos, kad saimnieks pārbaro kaķi ar sintētiskajiem vitamīniem. Šobrīd Latvijā ir nopērkami dažādi vitamīnu preparāti, kas domāti tieši kaķiem. Nekādā gadījumā kaķim nedrīkst dot cilvēkam domātos poli vitamīnus, kā arī kažokzvēriem domātos vitamīnus, piemēram, "Pušnovitu"! Nav ieteicami arī tie vitamīni, kuri domāti dažādiem dzīvniekiem (parasti 200—500 g fasējumā), piem., "suņiem, kaķiem, putniem", — šie vitamīni drīzāk ir barības un enerģijas papilddeva, taču tiem nav tā specifiskā sastāva, kas derīgs tieši kaķiem. Saskaņā ar Latvijas kaķu audzētāju novērojumiem, vislabākie kaķiem domātie vitamīni ir Beaphar (Holande), Befedo (Beļģija), Chatal (Holande), Vita-Bon (Vācija). Dodot šos vitamīnus, stingri jāievēro instrukcija, jo, ja noteikts, ka dzīvniekam dienā nepieciešamas 5—6 tabletes, tad jādod tieši tik un ne mazāk — pretējā gadījumā nebūs gaidītā efekta, bet, ja instrukcijā noteikts dot 1—2 tabletes, tad lielāka deva var izraisīt hipervitaminozi. Patlaban šādi vitamīnu preparāti arvien vairāk nopērkami Latvijas privātajos veikalos un aptiekās, taču pirms iegādes no teikti jānoskaidro, kādam mērķim tie domāti — vilnas uzlabošanai, ķermeņa muskuļu stiprināšanai vai kam citam, un tie jālieto saskaņā ar norādīto devu.

Bez vitamīniem kaķa organismam nepieciešami arī dažādi mikroelementi, kuru iedarbība ir ļoti daudzveidīga; piemēram, varš nepieciešams sarkano asinsķermenīšu daudzuma vairošanai un vilnas krāsas (pigmentācijas) uzlabošanai, kalcijs, fosfors un mangāns — kaulu augšanai, vilnas augšanai (kavē tās izkrišanu), fluors — zobu stiprināšanai, kālijs — sirdsdarbības veicināšanai. Lai kaķis saņemtu visus nepieciešamos vitamīnus un mikroelementus, tam jādod daudz - veidīga barība. Pat mazus kaķēnus nedrīkst barot tikai ar pienu, īpaši govs pienu, jo šādi baroti dzīvnieki bieži cieš no mazasinības. Tāpēc, ja kaķenei maz piena vai kaķene gājusi bojā, pienam noteikti jāpiejauc 1 olas dzeltenums (pusglāze piena + 1 olas dzeltenums).

Ir vēl dažas barošanas īpatnības, kas jāievēro kaķu turētājiem un audzētājiem. Pirmkārt, sauso barību, kura nopērkama specializētos veikalos, tādu kā Brekies, Friskies, Latzikata, labāk apliet ar vārītu Ūdeni, lai kaķis saņemtu arī nepieciešamo Ūdens daudzumu. Runčiem sauso barību neiesaka dot, ja nu vienīgi 5—6 graudiņus dienā, jo tādā barībā

ir samērā daudz sāls un tā var veicināt urīnākmenu slimību.

Arī gaļu un zivis, to maisījumus ar citām uzturvielām runčiem dod, pārlietus ar Ūdeni, jo runči maz dzer, tāpēc bieži neuzņem nepieciešamo šķidruma daudzumu. Ļoti ieteicams Ūdeni barībā aizstāt ar zāļu tējām. Šim nolūkam noderīgas ir asinszāļu, salviju, balto nātru, pētersīļu, mežrozīšu augļu tējas. Visas šīs drogas sajauc, pagatavo tēju un pārlej ar to kaķa barību.

Dažus cilvēku pārtikas produktus nekādā gadījumā nedrīkst kaķim dot, pat ja tas vēlētos un labprāt ēstu šādu barību, — šokolādi, konfektes, kafiju, alkoholu, aknu pastēti, speķi, žāvētas desas un gaļu, skābus gurķus, zemesriekstus, ievārījumu un kompotus.

Kaķim katru dienu nepieciešams svaigs Ūdens, lai tas varētu remdēt slāpes. Nedrīkst pieļaut, ka kaķis dzer Ūdeni no puķu vāzēm, — dzīvnieks var iet bojā! Tāpat kaķim nepieciešams trauks ar iesētu zāli, ko var pagrauzt, ja rodas vēlēšanās. Arī no spalvu kamoliem kuņģī atbrīvoties palīdz zāle. Ārzemēs ir nopērkamas speciāli sagatavotas zāles kastītes, bet pie mums audzētāji parasti reizi divās nedēļās iesēj auzas vai kviešus — kaķiem tie garšo; mieži mazāk piemēroti. Var izlīdzēties arī ar saplūktām vārpatām, taču tās labi jānomazgā, lai izvairītos no infekcijām.

Kaķu audzētāji bieži diskutē par jautājumu, vai var dot kaķim maizi. Maize ir bagātīgs vitamīnu avots, un kaķiem to drīkst dot, īpaši nobriedušu maizi, taču nekādā gadījumā ne kopā ar gaļu, vislabāk kopā ar vārītu zivi.

Lai profilaktiski pasargātu kaķa organismu no tārpiem, vēlams reizi nedēļā barībai pievienot sīki sarīvētu ķiploka daiviņas pusīti.

Katrs kaķa īpašnieks baros kaķi saskaņā ār savām iespējām, tomēr jāatceras, ka nekādi citi produkti nevar aizstāt gaļu. Tāpēc, pirms iegādājaties kaķi, apdomājiet, vai spēsiet viņu nodrošināt ar nepieciešamo barību!

Un, visbeidzot, daži kaku ēdieni, no kuriem varat sastādīt sava mīluļa ēdienkarti.

Ēdieni ar gaļas piedevu: aknas ar rīvētiem, svaigiem burkāniem; teļa gaļa ar kartupeļu biezeni un pētersīļiem; liellopu gaļa ar vārītām vai nevārītām auzu pārslām; plaušas ar spinātiem (vārītiem vai svaigiem); sirds ar galviņsalātiem (sasmalcinātiem); putnu gaļas skrimšļi, āda, ķidas ar auzu pārslām un ziedkāpostiem; vārīta cūkas auss ar selerijām; vārītas smadzenes ar olu, vārītiem rīsiem un mazliet sarīvēta ķiploka; vārīta zivju fileja ar buljonu un auzu pārslām vai cietu rupjmaizi.

Ēdieni bez gaļas: piens ar medu; piens ar olas dzeltenumu un glikozi; siers; kefīrs ar glikozi; mannas putra ar sviestu un cukuru; omlete ar tomātu sulu; vēršacs ar puravu; skābs krējums ar glikozi un biezpienu.

Tātad arī kaķi iespējams barot daudzveidīgi, ja tikai ir laiks, materiālās iespējas un vēlēšanās.

Bez mātes palikušu kaķēnu barošana. Ja esat nolēmis kļūt par māmiņu šiem bārenīšiem, tad, ievērojot turpmāk aprakstīto, jūs izaudzēsiet brīnišķīgus kaķu bērnus, bet, ja visus norādījumus nevarat izpildīt, tad labāk kaķēnus uzreiz iemidzināt, jo tie tik un tā ies bojā. Tikko piedzimuši, bez mātes palikuši kaķēni jābaro pēc katrām 2—3 stundām gan dienā, gan naktī. Barošanu veic ar pipeti vai šļirci bez adatas; šļircei jābūt plastmasas. Kaķēniem pirms vai pēc barošanas jāmasē vēderiņš un anālās atveres rajons ar siltā ūdenī samērcētu vates tamponu, jo kaķene tos laizītu, tādējādi stimulējot vēdera izeju.

Kaķenes pienā ir 49% olbaltumvielu, bet govs pienā tikai apmēram 3,5%, tāpēc jāizmanto kondensētais piens (bez cukura) vai kāds no bērnu maisījumiem (Bona, Pūti), turklāt tos gatavo diezgan pabiezus. Ja izmantosiet govs pienu, kaķēniem var sākties caureja, kas var kļūt par bojāejas cēloni. Pirmajā dzīves nedēļā pienam pievieno arī glikozi un no 8. dzīves dienas arī kādu vitamīnu preparātu; ja izmanto bērnu maisījumus, tas nav nepieciešams. No 3., 4. dzīves nedēļas kaķēniem sāk dot dažādu barību, kā aprakstīts iepriekš (skat. arī 3. tabulu) — sākumā tējkaroti dienā, bet 8. dzīves nedēļā jau ēdamkaroti. Par rUpēm uiļ darbu jUs gUsiet gandarījumu, vērojot savus audžubērnus —jaukus un veselīgus kaķēnus.

VI. KAKU ĢENĒTIKA

Katram kaķu saimniekam, kurš nodarbojas ar kaķu audzēšanu, ir jāzina arī kaķu ģenētikas pamati, lai izvairītos no kļūdām pārošanā. Kā vispārējās, tā arī kaķu ģenētikas pamatā ir Brno zinātnieka Johana Gregora Mendeļa izstrādātie likumi. Daudz kaķu ģenētikas izveidē darījis ASV zinātnieks Rojs Robinsons.

Kaku iedzimtības likumsakarības, neskatoties uz rntensī- vu darbu šai virzienā, nav līdz galam izpētītas. Visveiksmīgāk risinās jautājumi, kas saistīti ar vilnas krāsas pārmantojamību, jo tās pamatā ir Mendeļa likumi, bet pārējā iedzimtība, kura saistīta ar ķermeņa formu, acu krāsu, vilnas garumu, praktiski nav izpētīta.

īsa ģenētikas terminoloģija. Genotips — no vecākiem mantoto gēnu kopums. Genotips kaķa dzīves laikā praktiski nemainās un tiek nodots nākamajām paaudzēm noteiktā kārtībā.

Fenotips — ārējo pazīmju kopums. Dzīvniekiem ar dažādiem genotipiem var bUt vienāds izskats (fenotips).

Hromosoma — nUjiņveida struktūra, kas sastāv no DRS (dezoksiribonukleīnskābes). Kaķiem ir 18 hromosomu pāri, no tiem viens pāris — dzimumhromosomas — var bUt XX (sievišķajam dzimumam) vai XY (vīrišķajam).

Alele — katra gēna noteikta forma. Lielākajai daļai gēnu ir 2 aleles, taču dažiem ir vairāk, un tās sauc par sērijveida alelēm.

Lokuss — noteikts hromosomu posms, kurā pulcējas noteikts gēns. Gēni, kas nosaka krāsu, novietoti astoņos loku- sos pāru hromosomās, izņemot gēnu, kurš nosaka sarkanu krāsu, — tas saistīts ar vienu no dzimumhromosomām.

Homozigots — dzīvnieks ar vienādu alelu pāri hromosomā, piem., 00

Heterozigots — dzīvnieks ar dazadu alelu pari hromosoma, piem., Oo

Lai labāk izprastu ģenētikas jautājumus, ilustrēsim tos ar praktiskiem piemēriem.

1, piemērs. Melna un zila kaķa pārojums.

V[ (pirmais no vecākiem) Vj (otrs no vecākiem)

DD melna krāsa dd zila krāsa

x krustojas

1. paaudze

1. pēcnācējs 2. pēcnācējs 3. pēcnācējs 4. pēcnācējs

Dd h romosomu Dd hromosomu Dd hromosomu Dd hromosomu

pāris pāris pāris pāris

melns melns melns melns

No šī pārojuma galarezultāta var secināt: fenotipiski (pēc ārējām pazīmēm) melns kaķis var būt ar dažādu gēnu salikumu; ja abi vecāki būtu melni, tad gēnu salikums, kas nosaka spalvas krāsu, būtu DD, bet, tā kā viens no vecākiem bijis zils, tad melnajam kaķim ir cits gēnu salikums — Dd, kur aleles nav vienādas. Kāpēc kaķis tomēr ir melns? Melno krāsu nosaka dominantā alele D, bet alele, kura noteic zilo krāsu d, ir recesīva. (Dominantos gēnus apzīmē ar lielajiem burtiem, recesīvos — ar mazajiem.) Ja krustosim divus dzīvniekus ar vienādu gēnu komplektu DD, tad pēcnācēji būs tikai melni, ja krustosim jebkuras krāsas dzīvniekus, kuriem aleles ir vienādas, piemēram, arī zilajiem dd, tad arī pēcnācēji būs tikai šajā krāsā.

2. piemērs. Pāroti divi dzīvnieki ar dažādu alelu apkopojumu Dd. V, (pirmais no vecākiem) V2 (otrs no vecākiem)

Dd x " Dd

Otrā paaudze D , d

D DD Dd

d Dd dd zila krasa

Tātad šajā pārojumā iegūstam gan melnus, gan zilus kaķēnus attiecībā 3:1, kā to paredz Mendeļa likums.

Šis piemērs liecina par to, ka, lai fenotipā parādītos ar re- cesīvo gēnu izteiktā pazīme, ir jābūt šo gēnu pārim.

3. piemērs. Vilnas garuma iedzimtība. Dominantais gēns T nosaka īsas vilnas pārmantošanu, bet recesīvais 1 — garas. Pieņemsim, ka ir krustoti melni heterozigoti kaķi ar genotipu DdTl. Gēniem savienojoties, no šāda pāra iegūsim 9 melnus īsspalvainus, 3 melnus garspalvainus, 3 zilus īsspalvai- nus un 1 zilu garspalvainu kaķēnu. Izveidojas proporcija 9:3:3:1, kas atbilst Mendeļa likumam par dalīšanos.

Katram īpašniekam ir ļoti svarīgi zināt, vai viņa dzīvnieks (runcis vai kaķene) ir heterozigots vai homozigots.

Kā to noskaidrot? Var krustot kaķeni ar tēvu un par to pārliecināties, kā arī ar krēmkrāsas vai zilu runci, kuri pēc sava genotipa nevar bUt heterozigoti attiecībā uz krāsu.

Skaidrs, ka noskaidrot atsevišķa kaka iedzimtību tīrā vei- dā ir ļoti grUti, jo nepieciešams liels skaits pēcnācēju, bet šķirnes kaķiem to nebUs pat 10 vienā metienā.

Arī kaķa dzimumu nosaka hromosomas, kuras apzīmē ar X un Y. Ja dzimumšUnās ir viena X un otra Y hromosoma, tad piedzimst runcis, bet, ja divas X, tad kaķene. Kaķēnu dzimumu nosaka tas, kāds runča spermatozoīds apaugļo ol- šUnu X vai Y, jo kaķenēm dzimumhromosomas ir homozigo- tas XX. Šo apstākli minēju tāpēc, ka dažas no kaķa vilnas krāsām ir saistītas ar dzimumu. Piemēram, sarķana vai krēmkrāsa saistīta ar gēna O klātbūtni (skat. 9. tabulu), kurš savukārt saistīts ar hromosomu X. Kaķis, kuram abās dzimumhromosomas ir aleles OO, ir homozigots, un tam ir sarkana vilnas krāsa, bet kakis, kuram vienā dzimumhromo- somā X ir alele O, bet otrā X ir alele o, ir heterozigots, tāpēc kažokā bUs gan sarkana, gan melna krāsa, jo o ir recesīvs. Tie kaķi, kuriem hromosomās XX bUs aleles oo, šai gadījumā bUs melni. Visi aprakstītie varianti attiecas uz kaķenēm ar hromosomu komplektu XX.

Runčiem, kuriem no 2 dzimumhromosomām viena ir X, otra Y, ar šo X hromosomu var bUt saistīts viens gēns — vai nu O, un tad runcis ir sarkans, vai o, tad runcis ir melns. Sarkans ar melnu jeb bruņurupuča krāsojums runčiem nav iespējams. Ja hromosomās ir alelu dd klātbūtne, tad sarkano krāsu nomaina krēmkrāsa un bruņurupuča krāsojumu — zila un krēma krāsa.

Vēl daži vārdi par gēnu W, kurš nosaka balto vilnas krāsu. Fenotipiski daudzi dzīvnieki var bUt balti, taču ģenētiski baltā krāsa var bUt radusies dažādi. Gēns W prevalē, t.i., ir spēcīgāks par pārējiem gēniem, kuri nosaka vilnas krāsu. Ja gēns W patiesi ir prevalējis pār citas krāsas gēnu, tad kaķēniem, kuri piedzimuši baltā krāsā, uz galvas ir nelieli, tumši plankumi, kuri līdz gada vecumam pazUd.

8. tabula. Līdz šim pazīstamie kaķu geni

Sākotnējais gēns Mutācijas gēns

Apzīm. īss raksturojums Apzini. īss raksturojums

simbols simbols

A sauc ari par aguti gēnu; vilnas mats a sauc ari par neaguti gēnu; viss vilnas

klāts ar tikingu — vienkrāsainu mats nokrāsots vienā krāsā —

pamatu šķērso dzeltenas vai melns vai tumši brūns

oranžas krāsas posmi

B melnā pigmenta noteicējs vilnā b šokolādes krāsas pigments vilnā

ļj 1 kanēļkrāsas pigments vilnā

C viendabīgs vilnas krāsojums bez

stiprāk iekrāsotas galvas cb dūmakaini tumši brūnais pigments

Birmas kaķiem c 8 akromelānīe krāsojumi uz galvas, kājām un astes Siāmas kaķiem apvienojumā ar zilas acu krāsas pigmentu

c » gaiša vilna, zilas acis (zilacainie albīni)

c gaiša vilna bez pigmenta (albini)

D pilnībā nokrāsota vilna d vilnas pigmentācija "atšķaidīta":

pārejas no melnas uz zilu, no sarkanas uz krēmkrāsu, no šokolādes uz violetu, no kanēļkrāsas uz bēšu

fd normāli stāvošas ausis Fd ausis ar noliektiem galiem

(nokarenas ausis)

Hr ar normālu vilnu klāts ķermenis hr ķermeniB bez vilnas

i vilnas krāsa vienmērīga visā matu ī gēns, kurš nosaka tipingu: krāsas

garumā pigments ir uz vilnas mata gala,

pārējā mata daļa balta vai gaiši pelēka

L īsa vilna 1 gara vilna

m normāla garuma aste M saīsinātas astes vai bezastes forma;

ja vairojas homozigoti ar šo gēnu pāri, tad kaķēni nav dzīvotspējīgi (manksiem)

o jebkura vilnas pigmentācija, izņemot 0 vilnas mati oranžā krāsā; tas saistīts

oranžo arXdzimumhromosomu

pd normāls pirkstu skaits Ri uz priekškājām par vienu pirkstu

vairāk (polidaktilija)

R vilnas mati taisni, normāla garuma r vilnas mati īsāki un viļņaini

un struktūras (Kornvolas reksiem)

Re vilnas mati taisni, normāla garuma re saīsināti vilnas mati, viļņota

un struktūras struktūra (Devonas reksiem)

Rg vilnas mati taisni, normāla garuma ig saīsināti vilnas mati, viļņotas

un struktūras struktūras (Vācijas rekss)

s normāla vienmērīga krāsa, bez baltās S baltas vilnas laukumi citas krāsas

pamatvilnā (plankumainība) T tīģera svītrojums ļ«> svītras uz kājām, galvas un astes

marmorveida svītrojums w jebkuras krāsas vilna W vija dzīvnieka ķermenis balts,

baltais dominē pār pārējiem vilnas krāsas gēniem

wh normālas kvalitātes vilna \Vh vilna nedaudz viļņota un rupja

Ar genu W ir saistīti citi geni, kuri nosaka acu krasu. Baltiem kakiem var bUt oranžas, zilas un dažādas acis — viena zila, otra oranža.

Ja gēns W saistīts ar zilo acu krāsu noteicošo gēnu, tad tas savukārt parasti saistīts ar gēnu, kurš nosaka vidējās auss deģenerāciju, — proti, šie kaķi ir kurli. Pagaidām nav noskaidrots šīs parādības cēlonis.

Nedrīkst jaukt baltu vilnas krāsu ar albīnismu. Albīniem ne tikai vilna ir balta, bet arī acīs trūkst krāsu pigmenta, ko nosaka gēns c, tāpēc acis ir sarkanas (tāpat kā Angoras trušiem). Kaķu vidu albīnisms ir ļoti reta parādība.

Ja neizdodas iedziļināties sarežģītajās gēnu kombinācijās, varat izmantot nākamās divas tabulas, kuras palīdzēs noteikt gan kaķēnu iespējamo krāsu, gan arī izvēlēties atbilstošāko partneri pārošanai.

9. tabula.Vilnas krāsas pārmantojamība kaķēniem krāsu kombinācijas rezultātā (iekavās norādīti apzīmējošie numuri)

_______ Vecāki______________________________________ Pēcnācēji_______________

runči (krāsa) kaķenes (krāsa)

Melns (1) runcis pārots ar melnu (1), 1,3 1,3

zilu (3), 1, 3 1, 3

sarkanu (4), 4, 5 11, 13

krēmkrāsas (5), 4, 5 11, 13

bruņurupuča krāsojuma (11), 1,3,4,5 1,3,11,13

zilas un krēmkrāsas (13) kaķeni 1,3,4,5 1,3,11,13

Zils (3) runcis pārots ar melnu (1), 1, 3 1, 3

zilu (3), 3 3

sarkanu (4), 4, 5 11, 13

krēmkrāsas (5), 5 13

bruņurupuča krāsojuma (11), 1, 3, 4, 5 1, 3, 11, 13

zilas un krēmkrāsas (13) kaķeni 3,5 3,13

Sarkans (4) runcis pārots ar melnu (1), 1,3 11,13

zilu (3), 1,3 11,13

sarkanu (4), 4, 5 4, 5

krēmkrāsas (5), 4,5 4, 5

bruņurupuča krāsojuma (11), 1.3,4,5 4,5,11,13

zilas un krēmkrāsas (13) kaķeni 1, 3, 4, 5 4, 5, 11, 13

Krēmkrāsas (5) runcis pārots ar melnu (1),1, 3 11, 13

zilu (3), 3 13

sarkanu (4), 4,5 4,5

krēmkrāsas (5), 5 5

bruņurupuča krāsojuma (11), 1, 3, 4, 5 4, 5, 11, 13

zilas un krēmkrāsas (13) kaķeni 3, 5 5, 13

10. tabula. Saderīgās un nesaderīgas krāsas Persijas kaķu krustošanā

Apzīmējumi: + — ieteicams, v — pieļaujams, o — noteikti nav vēlams

Kaķenes/runči 1 2a, 3 4 5 6 6a 6d 7 8 8a 9 10 10SS12al3b 2b,

_________________ 2___________________________________________

melns 1 + + v+ v + voooo + o o + v

balts 2,2a, 2b + + ++ + + + + + 0000 0 + v

zils 3 v + + o+ v + vvoooo o + v

sarkans 4 + + 0 + V + 0 + 00000 o + v

krēmkrāsas 5 v + + v + oo + vvvvo o + v

dūmakains 6 + ovoo + ooooooo o ov zils

dūmakains 6av + + oo + + oooooo o ov

kameja 6d o + v+ + oo + voovv v ov sudrabots,

tīģeris 7 + + + ovoov + v + oo + vv

melns, marmors 8+000 vooov+++o o vv

zils, marmors 8a + ooovooo + + + oo 0 vv sarkans,

marmors 9 +oo+voovoo + + o o vv

šinšila 10 ooooooovoooo + + vv sudraboti tonēts

šinšila 10SS ooooooov + ooo + + vv zils un

krēmkrāsas 13o + + o+ vvvvv + vv v + v

bruņurupucis ll + + + +ovvvvvvov v + v bruņurupucis ar

baltu 12 + + o+ + vvvvvv + v v + v

divkrāsains 12a + + ++ + + + vvvvvo o + v

kolorpoints 13b vvvvvvvvvvvvv v v +

Šo likumsakarību ievērošana palīdzēs jums izvairīties no krāsu brāķa metienos, lai gan arī tabulas nedod pilnīgu drošību, ja dzīvnieki, kurus pāro, nav heterozigoti.

VII. KAKU ŠĶIRNES UN TO ĪPATNĪBAS

Ar mērķtiecīgu selekciju kaķu audzētāji no savvaļas kaķiem ir izveidojuši dažādas šķirnes, kuras, saskaņā ar starptautisko organizāciju noteikumiem, sadalītas šādās grupās: I garspalvainie, ari Himalaju un eksotiskie kaķi II Birmas kaki

III        Turcijas kaķi

IV        Norvēģijas meža kaķi

V        Abesīnijas, Somālijas kaķi

VI Meinas pavalsts jenotveidīgie kaķi (meinkūni) VII Britānijas kaķi VIII Eiropas īsspalvainie kaķi

IX        krievu zilie kaki

X        kartēziešu kaki

XI Menas salas kaķi (manksi) XII burmas

XIII         Kornvolas rēksi

XIV         Devonas rēksi XV Vācijas rēksi

XVI korāti

XVII Siāmas, Austrumu, Bali, Javas kaki XVIII Ēģiptes mau XIX osikati XX Bombejas kaķi XXI burmillas

XXII ASV kaķu audzētāju izveidotās šķirnes Katrā no šīm grupām kaķus vēl iedala pēc vilnas krāsas un acu krāsas, lai ekspertiem būtu vieglāk vērtēt kaķus izstādēs. Parasti izstāžu katalogos šīs krāsas norāda, lai arī apmeklētāji varētu orientēties.

Visas krāsas tiek apzīmētas ar ciparu kodiem. Tagad iepazīsimies ar biežāk sastopamo šķirņu krāsu va- rietāšu apzīmējumiem.

Pasaulē pieņemti divi krāsu apzīmējumi; vienu no tiem izmanto tikai FIFe klubos (skat. VIII. Kaķu audzētāju organizācijas ārzemēs un Latvijā).

Garspalvaino kaķu grupa

Vispārpieņemtais FIFe Vārdiskais skaidrojums

apzīmējums apzīmējums

1                                  PERn melns persietis

lb PERb šokolādes krāsas persietis

lc PERc violets persietis

2                                   PERw61 persietis, balts ar zilām acīm 2a PERw62 persietis, balts ar oranžām acīm 2b PERw63 persietis, balts ar dažādām acīm

3                                  PERa zils persietis

4                                   PERd sarkans persietis

5                                   PERe krēmkrāsas persietis

6                                   PERns dūmakaina krāsojuma persietis 6a PERas zils dūmakains persietis

6b PERbs šokolādes krāsas dūmakains

persietis

6c PER cs violets dūmakains persietis

6dSL PERds 1221 sarkans kamejas krāsojuma persietis

cameo shell)

6dSD PERds 1121 sarkani tonēts kamejas krāsojuma

persietis cameo shaded) 6dSM PER ds sarkans dūmakains persietis

6ddSL PER es 1221 krēmkrāsas persietis, kameja cameo

shell)

6ddSD PER es 1121 krēmkrāsas, tonēts kamejas

persietis fcameo shaded) 6ddSM PER es krēmkrāsas dūmakains persietis

6e PER fš dūmakains bruņurupuča krāsojuma

persietis

6g PER gs dūmakains zilas un krēmkrāsas

persietis

6L PER hs dūmakains šokolādes krāsas,

bruņurupuča krāsojuma persietis 6j PERjs dūmakaini violets bruņurupuča

krāsojuma persietis 6eSL PERfš 1221 tonēts bruņurupuča krāsojuma

persietis

6eSD PERfš 1121 ēnots bruņurupuča krāsojuma

persietis

6gSL PERgs 1221 tonēts zilas un krēmkrāsas persietis

6gSD PERgs 1121 ēnots zilas un krēmkrāsas persietis

6LSL PER hs 1221 tonēts šokolādes krāsas, bruņurupu

ča krāsojuma persietis 6LSD PER hs 1121 ēnots šokolādes krāsas, bruņurupuča

krāsojuma persietis 6JSL PERjs 1221 tonēts violets bruņurupuča krāsoju

ma persietis

6JSD PERjs 1121 ēnots violets bruņurupuča krāsojuma

persietis

7 PER ns 22 sudraboti melni svītrots persietis

7tig PER ns 23 sudraboti melni svītroti lāsumains

persietis

7sp PER ns 24 sudraboti melni svītroti punktots

persietis

7a PER as 22 sudraboti zili svītrots persietis

7atig PER as 23 sudraboti zili svītroti lāsumains

persietis

7asp PER as 24 sudraboti zili svītroti punktots

persietis

7b, 7btig, PER bs 22 tāds pats krāsojums kā iepriekšējiem,

tikai zilas vietā šokolādes krāsa

7btig PERbs 23

7bsp PERbs 24

7c PER cs 22 tāds pats krāsojums kā iepriekšējiem,

tikai pamatkrāsa violeta

7ctig PER cs 23

7csp PER cs 24

7d PER ds 22 sarkani svītrots persietis, kameja ar

marmoru

7dtig PER ds 23 sarkani svītrots persietis, kameja ar

lāsumiem

7dsp PER ds 24 sarkani svītroti punktots kamejas

krāsojuma persietis 7dd PER es 22 tāds pats krāsojums kā iepriekšējiem,

tikai sarkanās pamatkrāsas vietā krēmkrāsa

7ddtig PER es 23

7ddsp PER es 24

7e PER fš 22 sudraboti melni svītrots bruņurupuča

un marmora krāsojuma persietis 7etig PER fš 23 sudraboti melni svītrots bruņurupuča

krāsojuma persietis ar lāsumiem 7esp PER fš 24 sudraboti melni svītroti punktots

bruņurupuča krāsojuma persietis

Vel šaja grupa ar krasu indeksu 1… sastopamas 9 krasu varietates, kur melnās pamatkrāsas vietā ir zila, šokolādes vai violeta. 8 PER n 22 melni svītrots marmora

krāsojuma persietis 8tig PER n 23 melni svītrots, lāsumains persietis

Šajā grupā ar krāsu indeksu 8… sastopama vēl 21 krāsu varietāte ar zilu, šokolādes, violetu krāsu un bruņurupuča krāsojumu pamatā.

8    GSLbtch PER n 12 21 22 (64) zelta krāsas, marmora

krāsojuma persietis, t.s. "zelta šinšila"

Vēl sastopamas 5 "zelta šinšilu" krāsojuma varietātes.

9                                   PER d 22 sarkani svītrots marmora krāsojuma

persietis

Ar krāsu indeksu 9… vēl sastopamas piecas krāsu varietātes.

10                                PERns 12 21 (64) šinšilas krāsojuma persietis Izšķir tīro šinšilas krāsu un tonēto, kopā ir 7 šo krāsu varietātes.

11                                 PER f bruņurupuča krāsojuma persietis Bruņurupuča krāsojumam ir 2 krāsu varietātes ar šokolādes un violetu pamatkrāsu.

12                               PER f 03 bruņurupuča krāsojuma persietis ar

teltu

Ari šai krāsai ir 3 varietātes ar zilu, šokolādes un violetu pamatkrāsu.

12a PER n 03 bikolors — melnbalts persietis

Ir 5 bikoloru varietātes, kur baltā krāsa saglabājas visos variantos, bet otra var būt zila, gaiši violeta, sarkana, krēma vai šokolādes krāsa.

12H PER f 02 arlekīna krāsojuma persietis —

bruņurupucis ar baltu

Ariekīniem ir 8 krāsu varietātes.

13                               PERg zilas un krēmkrāsas persietis 13bSP PER n 33 (67) Himalaju kaķis ar tumši brūnām

iezīmēm

Himalaju kaķi ir sastopami 20 krāsu varietātes. 13x PERx līdz šim nezināmas krāsu varietātes

kaķis

13a PER non līdz šim nezināma garspalvaino

kaķu šķirne

Pusgarspalvaino kaķu grupa

Šajā grupā ietilpst dažādas kaķu šķirnes, katrai no tām ir daudzveidīgas krāsu varietātes. Šeit minētas nedaudzas krāsu varietātes katrā no šķirnēm, lai rastos priekšstats par indeksāciju.

Vispārpieņemtais FIFe Vardiskais skaidrojums

apzīmējums apzīmējums

Birmas kaķi

13cSP SBi n 33 Birmas kaķis ar tumši brūnām

iezīmēm

Šajā šķirnē sastopamas 4 krāsu varietātes.

Turcijas Vana kaķi 13d TUVd sarkans Turcijas Vana kaķis

13d TWc krēmkrāsas Turcijas Vana kaķis

Norvēģijas meža kaķi 13NFA NFO 21 Norvēģijas meža kaķis ar aguti

faktoru

13NFAw NFO 21 03 Norvēģijas meža kaķis ar aguti

faktoru un baltu krāsu 13NFB NFO Norvēģijas meža kaķis bez aguti

faktora

13NFBw NFO 03 Norvēģijas meža kaķis bez aguti

faktora, ar baltu krāsu Meinkūni

13MCA MCO 21 meinkuns ar aguti faktoru

Pārejas krasu varietātes tādas pašas ka Norvēģijas meža kaķiem, krāsu kodā mainās tikai pirmie burti.

Somālijas kaķi 13SO SOMn(25) Somālijas kaķis

13SOk SOM o (25) sarkans Somālijas kaķis

Somālijas kaķiem vēl sastopamas 6 krāsu varietātes. Bali kaķi

13BASP Bal n 33 Bali kaķis ar tumši brūnām iezīmēm

13BAChP Bal b 33 Bali kaķis ar šokolādes krāsas

iezīmēm

Bali kaķiem sastopamas vēl 18 krāsu varietātes.

Javas kaķi

13 JA JAv b tumši brūns Javas kaķis

13JAa JAV a zils Javas kaķis

Javas kaķiem sastopamas vēl 63 krāsu varietātes.

Turcijas Angoras kaķi 13TA TVAw 62 Turcijas Angoras kaķis, balts ar

oranžām acīm

īsspalvaino kaķu grupa

Vispārpieņemtais FIFe Vardiskais skaidrojums

apzīmējums apzīmējums

Britanijas kaķi 14 BRI w 61 balts Britanijas kaķis ar oranžām

acīm

14a BRI w62 balts Britanijas kaķis ar oranžām

acīm

Britanijas kaķiem sastopamas vēl 75 krāsu varietātes.

Eiropas Isspalvainie kaķi 15E EUR n melns Eiropas īsspalvainais kaķis

18E btch EUR ns 22 sudraboti melns marmora krāsojuma

Eiropas īsspalvainais kaķis Eiropas īsspalvainajiem kaķiem sastopamas vēl 40 krāsu varietātes.

Krievu zilie kaķi 16a RUS a zils kaķis ar zaļām acīm

Šai šķirnei ir tikai viena krāsu varietāte.

Kartēziešu kaķi 16F CHA zils kaķis ar oranžām acīm

Abesīnijas kaķi

23 ABY n (25) īpatnēji krāsotais Abesīnijas kaķis

23a ABY o (25) sarkanbrūns Abesīnijas kaķis

Abesīnijas kaķiem sastopamas vēl 6 krāsu varietātes.

Menas salas kaķi 25 MAN 51 bezastes kaķis

25 ST MAN 53 kaķis ar īsu asti (Manx stumpy)

Burmas

27 BURn (31 65) tumšbrūnsburma

27a BURa (31 65) zils burma

Burmām sastopamas vēl 8 krāsu varietātes.

Kornvolas rēksi 33 CRX visu krāsu Kornvolas rēksi

Devonas rēksi 33a DRX visu krāsu Devonas rēksi

Eksotiskie kaķi

IEx EXO n melns eksotiskais kaķis

Eksotiskajiem kaķiem tādi paši krāsu indeksi kā persiešiem, tikai attiecīgi pievieno Exvai EXO.

Siāmas kaķi

24 SIAn (33 67) Siāmas kaķis ar tumši brūnām

iezīmēm

24a SIA a (33 67) Siāmas kaķis ar zilām iezīmēm

Siāmas kaķiem vēl sastopamas 16 krāsu varietātes.

Austrumu kaķi 29 ORI b tumšbrūns (Havana) Austrumu

kaķis

29sb ORI n melns (ebony) Austrumu kaķis

Austrumu kaķiem vēl sastopamas 78 krāsu varietātes.

Kā redzams no iepriekšējā uzskaitījuma, kaķu šķirnēm ir daudz dažādu krāsu varietāšu, turklāt laika gaitā jau esošajām pievienojas arvien jaunas.

Krāsu indeksācija informē par biežāk sastopamajām, Eiropā visizplatītākajām šķirnēm, taču kaķu pasaulē ir arī vēl citas šķirnes, par kurām stāstīšu turpmāk.

1. GARSPALVAINIE KAĶI Persijas kaķis (Persian)

Pašlaik visā pasaulē vispopulārākā un izplatītākā šķirne. Persijas kaķu izskats ir kopējs visai šķirnei, taču tos atšķir pēc vilnas un acu krāsas, tāpēc izstādēs katru krāsu vērtē atsevišķi. Persiešu dzimtene, kā uzskata daļa felinologu, ir aptuveni Irānas, Irākas, Turcijas un tagadējās Armēnijas teritorijā. No turienes tie 1626. gadā atceļojuši kopā ar itāliešu tirgotājiem un izplatījušies visā Eiropā. Citi felinologi turpretī uzskata, ka Persijas kaķi veidojušies no manula, tam krustojoties ar citiem kaķiem. Sākotnēji Persijas kaķi bijuši tikai balti, sarkani un sudraboti svītraini, bet pārējās krāsas selekcijas rezultātā izveidotas daudz vēlāk.

Persijas kaķiem ir īss, masīvs, muskuļots ķermenis ar īsu, resnu kaklu un platām krūtīm, kājas īsas, resnas ar apaļām, lielām ķepām, pirksti cieši sakļauti — šādu ķermeņa uzbūvi apzīmē ar angļu vārdu cobby, ko izmanto kā felinoloģijas terminu arī citās valodās. Galva ir liela, apaļa, ar velvētu, platu pieri un izteiktu, dziļu pāreju no pieres uz degunu (stop jeb break). Deguns īss, plats, deguna gala līnija atrodas acu apakšējo plakstiņu vai acs viduslīnijas līmenī. Acis novietotas plati, lielas, apaļas, nedaudz izvelbtas. Ausis mazas, plati novietotas, ar noapaļotiem galiem. Aste īsa, taisna, resna visā garumā.

Vilnai jābūt biezai, taisni augošai, garai un zīdainai. Uz kakla un krūtīm vilna garāka, veido krāšņu apkakli. No ausīm sāniski aug garas spalvas, tādas pašas biezas spalvas ir pirkstu starpās. Aste klāta garu, biezu vilnu, kura viscaur ir vienāda garuma.

Persijas kaķa kvalitāti nosaka pēc tā, vai visas minētās pazīmes ir atbilstošās proporcijās.

Persijas kaķu šķirne ir veidota no Angoras kaķiem mērķtiecīgas selekcijas rezultātā, taču Angoras kaķi no persiešiem zināmā mērā atšķiras, tāpēc reizēm pārojumos dzimušiem kaķēniem ir dažas Angoras šķirnei raksturīgas pazīmes (pagarināts ķermenis, garākas kājas, garš deguns utt.). Bieži tas notiek tāpēc, ka audzētāji, vēlēdamies, piemēram, nostiprināt kādu noteiktu vilnas krāsas toni, pāro kaķeni ar tādas pašas krāsas runci. Kaķēniem nostiprinās vēlamā vilnas krāsa, taču var parādīties arī Angoras šķirnes iezīmes kaķēnu tipā.

Tomēr laba tipa kaķēnu piedzimšana ir katra audzētāja sapnis, tāpēc parasti laba persiešu tipa ieguvei izvēlas augstas kvalitātes neradniecīgus vecākus. Var iegūt labus persiešus, arī pārojot tuvus radiniekus, taču tad daļa kaķēnu ir

arī loti zemas kvalitātes. Tātad ieteicams izvēlēties labas ?

kvalitātes runci — gan pēc tipa, gan arī pēc vilnas krāsas, jo, pārojot ar neatbilstošas krāsas runci, kaķēnu vidū var būt

krāsu brāķis. ?

Ja jūs audzējat Persijas kaķus, bet nejūtaties īpaši stiprs ne ģenētikā, ne arī dzīvnieku kvalitātes noteikšanā, labāk lūdziet padomu savā kaķu klubā šķirnes vadītājam, kurš jums ieteiks vislabāko variantu.

Izstādēs līdz 1980. gadam katru Persijas kaķu krāsu vērtēja pēc saviem kritērijiem un tikai 1980. gadā izstrādāja kopīgu vērtējuma skalu visām krāsām.

Persijas kaķu eksteņeru vērtē pēc šādas punktu sistēmas: Kaķa tips (ar to saprot dzīvnieka kvalitāti kopumā, ķermeņa uzbUvi un tā proporcionalitāti pārējām ķermeņa daļām, kāju garumu un resnumu) 20 punkti Vilna, tās krāsa un struktūra 30 punkti Galva 30 punkti Acu krāsa 15 punkti Izstādes kondīcija 5 punkti Kopā 100 punktu

Tātad Persijas kaķis visvairāk punktu var iegUt galvas un vilnas vērtējumā — par tām iezīmēm, kas atšķir persiešus no citām šķirnēm. ?

Turpmāk pakavēšos pie dažādu krāsu persiešu raksturīgākajām iezīmēm.

Melnie Persijas kaķi ir vieni no efektīgākajiem savu ciltsbrāļu vidu. Izaudzēt labas kvalitātes melnu persieti nebūt nav viegli, jo šiem kaķiem bieži rodas problēmas tieši ar vilnas krāsu. Bieži tai ir rUsgana vai pelēcīga nokrāsa — to uzskata par trakumu, tāpēc šiem kaķiem vērtējums izstādes netiek pazemināts līdz 2 gadu vecumam, kad visai vilnai jābūt pilnīgi ieguvušai īsto krāsu. Akota krāsa ir labāka tiem melno persiešu eksemplāriem, kuriem vilna cietāka.

Melnie persieši nedrīkst ilgstoši uzturēties tiešos saules staros, jo tad vilna kļUst rUsgana. Tiem vienmēr jāizplūc atmirušie baltie vilnas mati; dažas dienas pirms izstādes vilnu var ierīvēt ar amonija karbonāta šķīdumu (2 ēdamkarotes amonija karbonāta uz 3/4 1 Ūdens). Gatavojoties izstādei, pU- deris jālieto ļoti uzmanīgi, lai vilna nekļūtu gaišāka.

Melnie Persijas kaķi salīdzinājumā ar citu krāsu persiešiem ir daudz temperamentīgāki.

Baltie Persijas kaķi iedalās trijos veidos pēc acu krāsas: balti ar zilām acīm, balti ar oranžām acīm, balti ar dažādām acīm (viena zila, otra oranža). Šo kaķu kopšana prasa lielas pUles, jo diemžēl skaistā, baltā vilna bieži kļUst iedzeltena,

īpaši uz kājām un ap anālo atveri. Ja balts kaķis dzimis citādas krāsas vecākiem, arī tad vilnai bieži ir dzeltenīga nokrāsa. Baltas krāsas persiešiem (arī citu šķirņu baltajiem kaķiem) uz galvas piedzimstot ir tumšs plankums, kurš gada laikā izzūd.

Visretākie ir baltie persieši ar zilām acīm. Kā jau minēju, ar zilo acu krāsu bieži saistās kurlums, ko nosaka iekšējās auss patoloģija. Zilacaini kaķēni piedzimstot dzird labi, kurlums iestājas pieaugot.

Kaķu audzētāji visā pasaulē cenšas iegūt laba tipa baltus persiešus ar zilām acīm. Diemžēl pārojot zilacainus dzīvniekus savā starpā, gan uzlabojas acu krāsa, to zilums kļūst intensīvāks, taču pasliktinās persiešu tips. Lai iegūtu zilacainus kaķus, vislabāk pārot kaķeni ar zilu runci, kuram senčos bijuši balti kaķi. No krustojuma iegūsim zilus un baltus pēcnācējus ar zilām, oranžām un dažādām acīm. Ja dažādacu kaķenīti sapārosim tālāk ar zilacainu vai dažādacu runci, iegūsim labas kvalitātes zilacainus baltos Persijas kaķus.

Baltie kaki ar oranžām acīm tika nodalīti atsevišķā krāsu grupā no pārējiem baltajiem 1938. gadā. Šīs krāsu varietātes kaķi ir vairāk izplatīti, jo oranža acu krāsa vieglāk nostiprināma nekā zila; šie kaķi parasti arī nav kurli.

Dažādacu kaķi no pārējiem baltajiem persiešiem tika nodalīti atsevišķā grupā 1968. gadā, bet tikai kopš 1975. gada viņiem izstādēs sāka piešķirt visus titulus.

Zilie Persijas kaķi ir viena no vispieprasītākajām kaķu krāsām audzētāju vidū. Kā patstāvīga krāsu varietāte eksistē kopš 1898. gada. Vilnas krāsai visa mata garumā jābūt vienmērīgai. Daudzi eksperti priekšroku dod gaišāka toņa zilajiem persiešiem. Tumsnēja, nevienmērīgas krāsas vilna zilajiem persiešiem bieži vien ir tāpēc, ka ir daudz veco, atmirušo matu — tie īpašniekam no akota jāizplūc; arī tie dzīvnieki, kuri dzimuši no melna un zila kaķa krustojuma, ir tumšākā krāsā, vilnas pigmentācija ir nevienmērīga. Zilas krāsas kaķēni piedzimstot bieži ir tumši svītroti, vēlāk svītras pazūd. Ja, izvēloties kaķē nu,gribat zināt, kāds būs pieauguša dzīvnieka vilnas krāsas tonis, raugieties uz kaķēna ausu un ķepu krāsu.

Sarkanie persieši ir viena no pirmajām Persijas kaķu krāsu varietātēm, kura tika nodalīta no citām krāsām (Anglijā 1880. g.). Pirms Pirmā pasaules kara šo kaķu krāsas tonis tika apzīmēts kā oranžs. Viens no sarkano persiešu trūkumiem ir tas, ka pamatakota krāsojums var varieties no gaiši sarkani ruda līdz pat mahagoni tonim. Visbūtiskākais, lai uz ķermeņa nebūtu svītrojuma; svītras uz galvas, kājām un astes pazemina kaķa kvalitāti. Arī astes galā nedrīkst būt baltu spalvu — šāds kaķis nevar iegūt titulus izstādēs! Vislabākos sarkanos persiešus var iegūt, pārojot melnu runci ar bruņurupuča krāsojuma kaķeni. Interesanti, ka, selekcijas rezultātā uzlabojoties kaķa krāsai, parasti uzlabojas arī tips. Gatavojot sarkanas krāsas kaķus izstādei, īpašnieki vispirms ieberzē vilnu ar siltām klijām, tad to labi izsukā un tieši pirms izstādes spodrina vilnu augšanas virzienā ar zamšādas gabaliņu.

Krēmkrāsas persieši ir vieni no jaunākajām Persijas kaķu krāsu varietātēm; tā izveidota ASV un pēc tam nonākusi Eiropā. Šo kaķu vilnai jābūt gaišā pasteļtonī, krēma vai bēškrā- sā, iespējama arī ziloņkaula vai miecētas mizas krāsa. Sākotnēji šīs krāsu varietātes kaķiem bija daudz sarkanas nokrāsas vilnas matu, bet mūsdienās tie praktiski izzuduši. Šo kaķu vilnai jābūt vienmērīgi tonētai, bez svītrām, plankumiem tumšākā krāsā; arī svītru uz galvas, kājām un astes nedrīkstētu būt. Krēmkrāsa izveidojas lēni, dažreiz tikai ap triju gadu vecumu, lai gan daži jau pusgadu veci kaķēni ir ļoti labā krāsā. Vislabākos krēmkrāsas dzīvniekus iegūst pārojumos, kur kāds sencis bijis zilā krāsā; nevienmērīgs tonis ir kaķiem, kuri iegūti pārojumos ar melniem un sarkaniem kaķiem.

Dūmakaina krāsojuma persieši ir vieni no efektīgākajiem savā šķirnē. To galva ir intensīvā pamatkrāsā, tai apkārt sudrabota apkakle. Arī pavilna ir pelēcīgi sudrabotā krāsā, bet pamatvilna to pārklāj tā, ka gaišā pavilna atsedzas, tikai kaķim kustoties. No ausīm augošās vilnas mati arī ir sudrabotā krāsā. Rūpīgi apskatot dūmakaina krāsojuma kaķi, var redzēt, ka arī pamatvilnas mati nokrāsoti tikai daļēji — divām trešdaļām mata ir raksturīgā krāsa, bet viena trešdaļa — pie matu saknēm — balta. Dūmakainajiem persiešiem ir 10 krāsu varietātes, taču krēmkrāsas un sarkani dūmakainos selekcionē galvenokārt Austrālijā. Lai gan šie kaķi ļoti efektīgi, to pavairošana ir saistīta ar zināmām problēmām: lai saglabātu īpatnējo vilnas krāsojumu, kaķene jāpāro ar tādas pašas krāsas runci, bet tas var pasliktināt persieša tipu, kā arī var parādīties svītrojums uz kājām, kas stipri samazina dzīvnieka kvalitāti.

Lai iegūtu labas kvalitātes runci, kas būtu izmantojams dūmakaina krāsojuma persiešu selekcijai, ieteicams sapārot baltu kakeni ar oranžām acīm ar dūmakainu runci; vislabāk sameklēt tādu pāri, kam abos (runča un kaķenes) ciltsrakstos būtu dūmakaini senči. Ja pārosiet divus dūmakainus dzīvniekus, tad kakēni ne vienmēr būs dūmakaini, bieži tie būs vienkrāsaini, bet, pārojot melnu ar melnu, dūmakaina krāsojuma dzīvnieku, visi kaķēni būs melni, jo melnais dominē pār dūmakaino.

Kad kaķēni tikko piedzimuši, grūti noteikt, vai to vilnas krāsojums būs dūmakains, tikai ap acīm un uz zoda var pamanīt sudrabotu krāsojumu. Pēc 2—3 nedēļām dūmakai- nums jau skaidri redzams. Jāzina arī tas, ka 6—8 nedēļu veciem kaķēniem dūmakainums pilnībā izzūd, jo izkrīt daļa pirmās vilnas. Vilna pilnīgi nokrāsojas apmēram pusgada vecumā.

Dūmakainajiem kaķiem izstāžu laiks ir ierobežots, jo īpatnējais krāsojums tiem daļēji zūd vilnas mešanas laikā, tāpēc piedalīšanās izstādēs visizdevīgākā no oktobra līdz februārim.

Dūmakainie melnie un zilie kaķi jāsargā no tiešu saules staru ilgstošas iedarbības, jo saulē to vilna iegūst rūsganu nokrāsu.

Kamejas krāsojuma Persijas kaķu varietāte izveidojusies samērā nesen nekontrolētas pārošanas rezultātā starp sarkanās un šinšilas krāsas persiešiem ASV 1934. gadā. Pēc tam kaķu audzētāji 1950. gadā uzsāka mērķtiecīgu selekcijas darbu, bet 1960. gadā tika izstrādāts šī krāsojuma standarts. Eiropā pirmie kamejas parādījās ap 1955. gadu, bet izstādēs tika atzīti tikai 1975. gadā.

Sākotnēji kamejas sauca par sarkanajiem šinšilām, jo šiem kaķiem vilnas krāsojums bija tieši tāds pats kā šinšilām, tikai citā krāsas tonī.

Šai krāsu varietātei bieži ir problēmas ar acu krāsu: šin- šilu gēnu mantojums izpaužas kā zaļgana acu krāsa, bet kamejas krāsojuma kaķiem acīm jābūt oranžā vai vara krāsā.

Kamejas kaķu vilnas krāsas pamattonis ir balts, bet daļai no vilnas matiem uz galvas, muguras, skausta, sāniem un astes virspusē raksturīgs tipings, t.i., krāsains tikai vilnas mata galiņš. Šiem kaķiem ausis, zods, kakls, vēders un astes iekšpuse ir baltā krāsā.

Kamejas kaķiem ap acīm ir sarkanas krāsas pigmentācija, kas tos tuvina šinšilām.

Atkarībā no vilnas krāsas intensitātes izšķir trīs kameju tipus — cameo shell (indekss SL), kam vilnas mats ir krāsains tikai 1/8 daļā, cameo shaded (indekss SD), kam tipings ir 1/3 mata, un cameo smoke (indekss SM), kam tipings ir 2/3 mata; trešais variants nedaudz atgādina sarkanos un krēmkrāsas persiešus ar gaišāku pavilnu. Šī grupa vēl maz izplatīta. Pašlaik bez sarkanas un krēmkrāsas kamejām sastopamas vēl citas krāsu varietātes — bruņurupuča krāsojums un zils ar krēmu, kam ir pigmentācija ap acīm un ķepu spilventiņi vilnas pamatkrāsā.

Kamejas kaķēniem, tāpat kā dūmakaina krāsojuma mazuļiem, sākotnēji grūti noteikt krāsu; to var izdarīt tikai pēc baltajām spalvām ap acīm, degunu un uz zoda. Cameo shell kaķēni piedzimst gandrīz balti, ar nelielu krāsojumu uz galvas un muguras.

Svītrotiem Persijas kaķiem, izņemot zili svītrotos, raksturīgs tikings, t.i., vilnasmats nokrāsots posmiem — mijas tumša un gaiša krāsa. īsspalvainajiem svītrotajiem kaķiem ķermenis parasti klāts tīģera svītrām vai punktiem, bet persiešiem — ar marmora zīmējumu.

Svītrotos persiešus var pārot ar melniem un ziliem. Šādas krustošanas rezultātā parasti uzlabojas vilnas krāsas zīmējums. Bieži šiem kaķiem gan vairs nav izteikts persiešu tips — galva nav pietiekami apaļa, pagarš deguns ar vāji izteiktu lauzumu. Kaķēni parasti dzimst tumši un tikai vēlāk, 4.—5. nedēļā, krāsa nostabilizējas.

Vilnas maiņas laikā, parasti no augusta līdz oktobrim, šie kaķi var izskatīties kā tonēti šinšilas, tāpēc šai laikā tos nav vēlams izstādīt.

Dažreiz svītrotajiem persiešiem ir balts zods — to uzskata par diskvalificējošu iezīmi.

Sarkanas krāsas svītrotajiem kaķiem bieži krāsu kontrasti vilnā (tumšāka un gaišāka mija) ir vāji izteikti, tāpēc gadās, ka vienu un to pašu kaķi vienā izstādē ieraksta sarkanajā krāsā, bet citā vērtē kā svītrotu.

Svītrotajiem persiešiem jābūt pareizam zīmējumam: M burts uz pieres* svītru loki uz krūtīm un kājām, uz pleciem taureņa zīmējums, no kura trīs svītras stiepjas pāri mugurai, aste svītrota, astes galiņš tumšs. Diemžēl pat starptautiskās izstādēs reti izdodas redzēt precīzi krāsotus svītrotus marmora krāsojuma persiešus.

Šinšilas krāsojuma persieši ir vieni no skaistākajiem Persijas kaķu vidū; tādus kaķus augstu vērtējuši senie inki. Amerikas kontinentā šinšilas krāsojuma kaķi audzēti fermās, taču Persijas kaķu vidū pirmie šinšilas parādījās tikai 1880. gadā Anglijā, krustojoties sudraboti svītrotajiem kaķiem ar dūmakainajiem.

Šinšilām vilna praktiski ir baltā krāsā, tikai 1/8 katra vilnas matiņa tumša uz galvas, ausīm, muguras, astes virspusē, bet pārējā vilnas daļa pilnīgi balta. Ap acīm, lūpām, deguna galu tumša pigmentācija, deguna galiņš ķieģeļsarkans; visskaistākās ir šinšilas acis — to krāsa var būt no smaragdzaļas līdz zilzalai.

Šinšilas krāsojuma kaķiem ir divas varietātes — pamata šinšila (indekss 10) un tonētais šinšila (indekss 10SS). Otras grupas kaķiem tipings vairāk izteikts — krāsaina 1/3 vilnas mata.

Šinšilas persiešiem vilna ir mīksta un bieza; ilgu laiku pat bija ar speciālu standartu noteikts vilnas garums tieši šinši- lām, bet tagad prasības ir tādas pašas kā pārējiem Persijas kaķiem. Tonētajiem šinšilām vilnas krāsojumā var būt nenoslēgti apļi uz priekškājām.

Bieži šinšilām ir izteikti vājš persiešu tips, lai arī vilnas krāsas ziņā tie ir efektīgi dzīvnieki. Tas gadās arī tāpēc, ka vairāk tiek pāroti tuvi radinieki; ļoti grūti ir atrast piemērotu partneri citu krāsu kaķu vidū, jo zaļās acis šādos pārojumos dod krāsu brāķi. Reizēm var izmantot sudraboti svītrotus kakus ar zaļām acīm, reizēm arī sudrabotus ar marmora krāsojumu, bet tad jau pastāv zināms risks iegūt krāsu brāķus.

Šinšilām ir ļoti maiga āda — tas jāņem vērā, kaķi ķemmējot. Šinšilām nedrīkst nodzīt vilnu, kā to dara citu krāsu persiešu īpašnieki, jo šinšilām vilna ataug tik lēni, ka skausta daļas tipings var nebūt labi redzams.

Šinšilām agri iestājas dzimumbriedums, pat jau no 6 mēnešiem. Tas jāņem vērā, ja runči ar kaķenēm kopā dzīvo audzētavā, lai nenotiktu nevēlama sapārošanās. Šinšilas kaķēni piedzimstot krāsas ziņā ļoti atšķiras no pieaugušiem dzīvniekiem. Ķermenis tiem ir tumšs vai zils ar marmora krāso- jumu, un tikai 4 —6 nedēļā kaķēni pamazām sāk atgādināt īstus šinšilas persiešus.

Acu krāsa pieaugušiem šinšilas krāsojuma kaķiem būs tāda, kādu var saskatīt 4.—6. nedēļas vecam kakēnam zaļu plankumu veidā uz tumšzilās acu krāsas fona. Dažiem šinšilas kaķēniem deguns ir melnā krāsā, tomēr tam jākļūst ķie- ģeļsarkanam jau 1 mēneša vecumā. No tonēto šinšilu kaķēniem labāka acu krāsa būs tiem, kuriem mēneša vecumā acīs jau saskatāmi violeti vai tirkīza krāsas plankumi.

Bruņurupuča krāsojuma persieši pirmo reizi tika eksponēti izstādē 1900. gadā. Šādas kaķenes (bruņurupuča krāsojuma persieši parasti ir tikai sievišķā dzimuma) ir ļoti populāras kaķu audzētāju vidū, jo tām dzimst dažādu krāsu kakēni.

Bruņurupuča kaķenes nekādā gadījumā nedrīkst pārot ar marmora kaķiem, kā arī ar tiem, kuriem vilnas krāsojumā ir4 tipings vai tikings, jo starp kaķēniem var būt krāsu brāķi.

Bruņurupuča kaķiem vilna ir sarkanā un melnā krāsā; agrākajos standartos tika norādītas 3 krāsas — arī krēmkrāsa, taču tagad uzskata, ka sarkanajai krāsai var būt dažāda intensitāte.

Par vislabāko krāsojumu bruņurupuča persiešiem uzskata tādu, kad sarkanā krāsa labi redzama uz sejas, vienmērīgi izvietota pa visu ķermeni, arī visas četras kājas klātas sarkaniem plankumiem. Eiropā biežāk sastopami bruņurupuči, kam abi toņi — melnais un sarkanais — it kā sajaukti kopā, bet ASV par labākajiem šī krāsojuma grupā tiek uzskatīti dzīvnieki, kuriem krāsas izvietotas plankumu veidā.

Bruņurupuču kaķēni piedzimstot var būt diezgan tumši ar maziem krēmkrāsas un sarkaniem plankumiņiem šur un tur. Vilnai augot, sarkanā toņa plankumi it kā palielinās, taču melnā krāsa savukārt zaudē intensitāti; pusgadu veciem kaķēniem vilnas krāsas tonis ir diezgan nenoteikts — melnais kļuvis sudrabains. Kad kaķis nomainījis vilnu, krāsas iezaigojas visā savā spilgtumā.

Bruņurupucis ar baltu (tikai kaķenēm raksturīgs krāsojums) ir ļoti efektīgs, jo melnās, sarkanās (tā parasti izvietota

plankumu veidā) un baltās krāsas raksts piešķir katram kaķim savu īpatnību. Melni un sarkani iekrāsotie vilnas laukumi nedrīkst būt vairāk par 2/3 no visa ķermeņa, bet baltā krāsa — ne vairāk kā puse no visa ķermeņa. Labākais krāsu novietojums: neliela baltas vilnas daļa uz sejas, baltas krūtis, skausts, kājas, vēders. Šīs krāsas persieši īpaši iecienīti Japānā.

Divkrāsainie Persijas kaķi jeb bikolori ir diezgan plaši izplatīti visā pasaulē, lai gan kā krāsu varietāte apstiprināti samērā nesen: Anglijā 1966., Eiropā 1969., ASV 1971. gadā. Vilnas krāsu proporcijas šiem kaķiem: pamattonis 2/3 ķermeņa, 1/3 baltā. Baltā krāsa var būt līdz pat 1/2 no visa ķermeņa krāsojuma. Priekšroka izstādēs ir tiem kaķiem, kuriem divās krāsās simetriski izkrāsota seja, bet baltā krāsa uz galvas nesaplūst ar balto krāsu uz skausta. Šiem kaķiem parasti arī ķepas ir baltas, arī aste. Pamattonim jābūt tīram, bez svītrām, plankumiem.

Eiropā 1986. gadā tika apstiprināta vēl viena bikoloru varietāte — arlekīni. Šiem kaķiem baltā krāsa ir 5/6 no visa ķermeņa krāsojuma, pamatkrāsa — 1/6. Uz visa ķermeņa jābūt vismaz trim pamatkrāsas plankumiem.

1992. gadā Eiropā tika apstiprināti arī persiešu vani. Šiem kaķiem ķermenis pamatā balts, arī kājas, bet uz galvas un pie astes pamatnes ir nedaudz plankumu pamatkrāsā; aste noteikti pamatkrāsā. Šiem persiešiem acu krāsa var būt 3 variācijās tāpat kā baltajiem persiešiem — abas acis oranžas, zilas vai dažādu krāsu acis.

Zili ar krēmkrāsu kaķi arī ir ļoti populāri kaķu audzētāju vidū, jo parasti tiem ir labas kvalitātes vilna un tie lieliski izskatās izstādēs. Zilā un krēmkrāsa tāpat sajaukta kā bruņurupuču kaķiem, tāpat arī vēlama abu krāsu klātbūtne uz sejas, ķepām, ķermeņa. Arī zilā un krēmkrāsa raksturīga kaķenēm, ļoti reti šādas krāsas dzīvnieki ir runči; tomēr Rīgā patlaban dzīvo viens šāds runcis, arī Kanādā ir labas kvalitātes runcis zilā un krēmkrāsa, kurš dod pēcnācējus. Vairums felinologu uzskata, ka šīs krāsas runči parasti ir neauglīgi.

Himalaju kaķis (Himalayan)

Šie kaķi kā krāsu varietāte izveidoti ilgas un rūpīgas selekcijas ceļā. 1930. gadā divas ASV kaķu audzētājas Klaida Kīlere un Virdžīnija Koblo sāka nodarboties ar šādas krāsu varietātes veidošanu. Viņu mērķis bija — saglabājot persieša tipu, iegūt vilnas krāsu ar akromelānisma iezīmēm. Akro- melānisms ir parādība, kad uz visa ķermeņa vilna ir gaiša, bet citā krāsā iekrāsota daļa sejas un ausis, kājas un aste, tāpat kā Siāmas kaķiem. Arī acu krāsa ir zila.

Desmit gadu laikā kaķu audzētājiem ASV izdevās pilnīgi izveidot un nostiprināt Himalaju kaķu krāsu varietāti. Eiropā kā patstāvīga krāsu varietāte tā tika apstiprināta 1955. gadā, Anglijā — 1957. gadā. Nosaukumi tai ir dažādi — kolorpoints Anglijā, Persijas kaķis ar iezīmēm — Eiropā, Himalaju kaķis — ASV (pēc krāsojuma tas atgādina Himalaju trusi).

Līdz pat mūsu dienām Himalaju kaķu izskatā bieži parādās senču — siāmiešu iezīmes, proti, galva mēdz būt trapecveida, acis reizēm ieslīpi novietotas, to krāsa ļoti gaiša.

Patlaban izšķir 20 Himalaju kaķu krāsu varietātes. Vistumšākais, gandrīz bēškrāsas ķermenis ir Himalaju kaķiem ar tumši brūnām iezīmēm, visgaišākais — ar violetām.

Himalaju kaķu tipu var uzlabot, pārojot kaķeni ar teicama eksteņera persieti, kuram acis oranžas. Kaķēni būs tikai tēva krāsā, jo, lai atklātos akromelānisms, abiem partneriem jābūt šī krāsojuma nesējiem; tādiem kaķēniem akromelānisms ir "iekodēts" un, tos tālāk pārojot ar Himalaju kaķiem, var iegūt uzlabota tipa Himalaju kaķus.

Vēl daži vārdi par pašreizējo Persijas kaķu tipu. Amerikas kaķu audzētāji iegulda daudz darba, lai izveidotu Persijas kaķus ar pavisam īsu degunu, patiesībā gandrīz bez deguna. Šiem kaķiem deguna gala līnija atrodas gandrīz augšējo acu plakstiņu līmenī; šo tipu sauc arī par Peke-face (pekinieti) jeb ekstremālo tipu. FIFe šo tipu ļoti ilgi neatzina, šādi kaķi izstādēs reti ieguva titulus. Protams, pekiniešu tipa kaķi ir ļoti efektīgi, taču bieži tiem ir liels pārkodiens, šķībs žoklis, kā arī stipri deformētas nāsis. Šāds Persijas kaķu tips iegūts ar tuvradniecisku pārošanu (inbridingu), tāpēc runči bieži ir impotenti, maza auguma, bet kaķenes pa lielākai daļai spēj dzemdēt tikai ar ķeizargriezienu. Tomēr šie kaķi ir ļoti efektīgi un populāri visā pasaulē.

2. PUSGARSPALVAINIE KAĶI

Bali kaķis (Balinese)

Šķirne veidota ASV; ar šo kaķu selekciju nodarbojušās Helēna Smita un Mariona Dorseja, sākotnēji izmantodamas Siāmas kaķu metienos dzimušos mutantus ar pusgaru spalvu. Sākumā šķirni dēvēja par garspalvainajiem siāmiešiem, bet vēlāk, lai atšķirtu no Himalaju kaķiem, nosauca par Bali kakiem. ?

Pēc tipa Bali kaķi atgādina Siāmas kaķus — tiem ir tāda pati trīsstūraina, izstiepta galva ar pilnīgi taisnu pāreju no plakanas pieres uz garu, taisnu degunu, slīpi novietotas mandeļveida acis zilā krāsā, eleganti izstiepts ķermenis, tievas, garas kājas. Arī vilnas krāsojums ir tāds pats kā siāmiešiem, proti, akromelāniskas iezīmes — tumšāks krāsojums — uz galvas, kājām un astes. Atšķirībā no siāmiešiem, Bali kaķiem ir pusgara vilna — nedaudz garāka ap kaklu un sānos, visgarākā — astes vilna. Visa vilna vidēji mīksta, bez pavilnas.

Birmas kaķis (Birman)

Kā liecina dažādi vēstures avoti, Birmas kaki cēlušies no Āzijas — Kampučijas. Majors Gordons Rasels 1919. gadā atvedis šo kaķu pāri uz Franciju, taču pirmā pāra pēcnācēji neesot izdzīvojuši. Citu šo kaķu pāri 1925. gadā Eiropā ieveda no Birmas, un šie kaki ir senčos visām mūsdienu Birmas ka- ķu līnijām. Eksistē arī cita leģenda — Birmas kaķus ievedis Francijā miljonārs Vanderbilts. Lai nu kā, tieši no Francijas šie kaķi sākuši izplatīties pasaulē. Sešdesmito gadu sākumā tie ievesti arī ASV un 1967. gadā atzīti kā šķirne.

Birmas kaķiem ir liela, plata galva ar spēcīgiem žokļiem, deguns vidēji garš, pāreja no pieres uz degunu vidēji izteikta vai pat neizteikta. Acis ieapaļas, mazākas nekā persiešiem, tumši zilā vai salīra krāsā. Vilna zīdaini mīksta, maz pavilnas, nav tik gara kā persiešiem, lai gan veido nelielu apkakli. Aste vidēji gara, kājas taisnas, īsas.

Arī Birmas kaķiem raksturīgs akromelānisms, bet īpatnējs ir kāju krāsojums. Priekškājām ķepas baltas, arī spalvas starp pirkstiem, pakaļķepas arī daļēji baltas, turklāt baltā krāsa no ķepu apakšas šautras veidā stiepjas līdz pat pirmajai locītavai.

Šīs šķirnes kaķi ir ļoti draudzīgas, maigas dabas, labprāt atbild cilvēka balsij ar maigu ņaudienu. Tomēr kaķu audzētāju vidū valda uzskats, ka Birmas kaķi neesot vēlams turēt mājās, kur ir mazi bērni, jo, dzirdēdams to raudas, kaķis kļūstot agresīvs. Birmas kaķi ir ļoti izvēlīgi barības ziņā, turklāt slikti ēdāji. Tiem nepieciešams siltums; vislabāk tos turēt telpā, kur temperatūra ir līdz +24°, jo tie, tāpat kā citi kaķi ar akromelānismu, aukstumā var zaudēt gaišo krāsu.

Birmas kaķēni piedzimst pilnīgi balti, un tikai 4. dzīves nedēļā viņu vilnas krāsojumā parādās akromelānisma iezīmes.

Šie kaķi nav sevišķi izplatīti, tāpēc šķirnē ir izteikta tuv- radniecība, kas bieži ir par iemeslu kaķēnu bojāejai, sliktas kvalitātes eksemplāru dzimšanai. Krustojot Birmas kaķus ar citām šķirnēm, kurām raksturīgs akromelānisms, zūd Birmas kaķa tips.

Pilns šķirnes nosaukums ir "Svētā Birma", un par šī nosaukuma un kaķu šķirnes rašanos vēsta kāda sena leģenda. Daudzus gadus pirms Būdas dzimšanas Indoķīnā, kalnu klosterī Lao Tsun dzīvojis vecs un gudrs priesteris Mun Hams. Viņa svētā dzīve bijusi veltīta dievietei ar safīra krāsas acīm — Tsun Ķjan Kse, dvēseļu pārceļošanas dievietei. Mun Hamam bijis balts runcis ar oranžām acīm, vārdā Sinhs. Kādu dienu klosterim tuvojušās klejotāju ciltis un Mun Hams ar pārējiem

mūkiem iebēdzis dievietes svētnīcā. No lielā izbīla vecais

priesteris nomiris, bet runcis Sinhs, kurš vienmēr pavadījis saimnieku, viņa nāves mirklī uzlēcis priesterim uz baltās galvas. Un noticis brīnums: vecā priestera dvēsele iemiesojusies kaķa ķermenī; dieviete Tsun Ķjan Kse pārvērtusi kaķa vilnas krāsu, padarot to līdzīgu Siāmas kaķa krāsai, tikai ķepas atstājot baltas, bet acu krāsa kļuvusi tāda pati kā dievietei — zila kā safīrs. Zilās acis iemirdzējušās un pavērsušās pret klostera vārtiem. Mūki sapratuši, ka Sinhs dod zīmi, steigšus aizvēruši vārtus un paglābušies svētnīcā. Tajā pašā laikā krāsu mainījuši arī pārējie klosterī dzīvojošie kaķi, un viņu izskats saglabājies arī šo kaķu pēcnācējiem.

Meinas pavalsts jenotveidīgais kaķis jeb meinkūns (Maine Coon)

Šīs šķirnes dzimtene ir Ziemeļamerika, kur šo kaki tā kuplās astes pēc sauc par coon, racoon —jenotu. Meinkūni ir vieni no lielākajiem kaķiem pasaulē — runči sasniedz līdz 7 kg, kaķenes — 5 kg svaru.

Felinologi uzskata, ka šis kaķis cēlies no Angoras kaķiem vai arī Eiropas īsspalvaino kaķu mutācijas rezultātā. Tam ir liela līdzība ar Norvēģijas meža un Sibīrijas kaķi, tāpēc tie varētu būt cēlušies no viena senča. Meinkūnu senči, domājams, nokļuvuši Amerikas kontinentā ar pirmajiem ieceļotājiem no Francijas. Par šīs šķirnes izcelsmi vēsta divi dažādi nostāsti. Saskaņā ar pirmo Francijas karaliene Marija Antu- anete, gribēdama bēgt no Francijas uz Kanādu, pirms tam nosūtījusi turp bagāžu un arī savus daudzos kaķus, kuri pirms tam dzīvojuši Trianonā. Starp šiem kaķiem bijuši arī daži Norvēģijas meža kaķi, kurus Marijai Antuanetei dāvinājis Zviedrijas princis. Šiem kaķiem krustojoties ar vietējiem kaķiem, izveidojusies Meinas pavalsts šķirne.

Otrs nostāsts saistīts ar kapteini Kūnu (Coon), kurš ar savu kuģi bieži piestājis Amerikas krastos. Kapteinis mīlējis dzīvniekus, īpaši kaķus, tāpēc ikreiz, kad viņš nokāpis malā, viņu pavadījis arī kuģa runcis. Vietējās kaķenes nav varējušas pretoties ārzemnieka valdzinājumam; kapteinis jau kuģojis tālās jūrās, bet Amerikas krastā dzimuši kaķēni, par kuriem vietējie iedzīvotāji teikuši: "Atkal Kūna kaķis!"

Lai kā būtu bijis, šī šķirne tiešām raksturīga Amerikas kontinentam. Pirmie kaķi tika eksponēti zemkopības izstādē 1860. gadā, kad specializētu kaķu izstāžu vēl nebija. No mūsu gadsimta sākuma līdz pat piecdesmitajiem gadiem interese par šo šķirni mazinājās, bet tad ASV tika izveidots Centrālais meinkūnu klubs; kopš 1967. gada eksistē oficiāli apstiprināts šīs šķirnes standarts, šķirne plaši izplatīta arī Eiropā. Rīgas kaķu klubs "Felimurs" sāka nodarboties ar šo šķirni 1986. gadā. Patlaban klubā reģistrēti vairāk nekā 60 meinkūnu, Latvijā dzimušie kaķēni veiksmīgi izstādās Vācijā, Čehijā un citur.

Meinas jenotveidīgo kaķi raksturo trapecei līdzīga galvas forma, viegla pāreja no pieres uz platu, vidēji garu degunu un spēcīgs zods, kura līnija ar degunu profilā veido taisni. Acis lielas, slīpi novietotas; tās var būt jebkurā krāsā, bet krāsa ir skaidra, pieskaņota vilnas krāsai. Ķermenis vidēji liels vai liels, garumā izstiepts, ar platām krūtīm un spēcīgām, plati novietotām vidēja garuma kājām. Ķepas lielas, apaļas, ar vilnas pušķīšiem pirkstu starpā. Ausis platas pie pamatnes, lielas, labi atvērtas un plati novietotas, ausu galos pušķīši.

Vilna meinkūniem ir līdzīga Norvēģijas meža kaķu un sibīriešu vilnai — akotmati rupjāki, it kā ietaukoti, labi atgrūž mitrumu, bet pavilna bieza, mīksta. Vilnas garums palielinās virzienā uz pakaļkājām. Ir pieļaujams atšķirīgs kažoka krāsojums; Eiropā iecienīti sudrabaini svītroti meinkūni, bet Anglijā — ar aguti krāsojumu (visbiežāk sastopamais, arī bezsugas kaķiem raksturīgais krāsojums, kad vilnas matiņš nokrāsots pa joslām).

Meinas pavalsts jenotveidīgie kaķi nobriest samērā vēlu — kaķenes gada vecumā, runči pat vēlāk — un turpina augt līdz 4 gadu vecumam. Meinkūni ir ļoti mīlīgi, labprāt kontaktējas ar cilvēkiem, bieži tiem patīk ūdens peldes.

Tā kā, Meinas jenotveidīgos kaķus pavairojot, bieži nākas pārot tuvus radiniekus (jo šīs šķirnes kaķu trūkst), kaķēni mēdz dzimt ar liekiem pirkstiem uz priekšķepām (po- lidaktilija).

Meinas pavalsts jenotveidīgo kaķu eksteņeru vērtē pēc šādas punktu sistēmas:

Ķermenis — vidēji liels vai liels, garš, krūtis platas, kājas vidēji garas, spēcīgas, salīdzinājumā ar garo ķermeni šķiet īsas; ķepas apaļas, lielas, pirkstu starpās vilna; aste gara tāpat kā ķermenis, plata pie pamatnes, uz galu sašaurinās, ļoti bagātīgi apaugusi ar vilnu: līdz 35 punktiem.

Vilna — bieza, ķermeņa priekšdaļā pusgara, virzienā uz aizmuguri pagarinās, gara uz vēdera, pakaļkājām, astes; pa- matakots rupjāks, it kā ietaukots, pavilna mīksta un bieza; pieļaujama jebkura vilnas krāsa, nav pieļaujams akromelā- nisms: līdz 25 punktiem.

Galva — vidēji plata, vaigu kauli augsti, deguns vidēji garš, profilā viegli izliekts; zods ļoti spēcīgs, izteiksmīgs; acis lielas, apaļas, nedaudz slīpi novietotas; ausis lielas, ar paasiem galiem, platas pie pamatnes, tālu viena no otras: līdz 30 punktiem.

Acu krāsa —jebkura vienmērīga krāsa: līdz 5 punktiem.

Kondīcija —ja dzīvnieks labā formā, izstādei attiecīgi sagatavots: līdz 5 punktiem.

Norvēģijas meža kaķis (Norsh Skaukatt)

Arī par šo kaķu izcelšanos nav viena noteikta viedokļa. Nostāsts vēsta, ka 16. gadsimtā Angoras kaķi no Itālijas nonākuši Norvēģijā, kur, piemērojoties skarbajiem klimatiskajiem apstākļiem, veidojusies jauna šķirne. Tā kā kaķi medījot rāpušies pa klintīm, tad tiem sevišķi attīstījušies nagi.

Saskaņā ar otru viedokli, šie kaķi jau sen apdzīvo Norvēģijas teritoriju. To selekcija sākusies 1930. gadā, kad šie kaķi pirmoreiz piedalījās izstādē. Kādas apdzīvotas vietas — Trisilas — tuvumā (tā atrodas netālu no Zviedrijas robežas) norvēģu feli- nologi atlasīja 200 dzīvniekus, kuri veidoja šķirnes sākotnējo genofondu. 1977. gadā šķirne tika starptautiski atzīta un kopš 1985. gada izstādēs tiek vērtēta četrās krāsu varietātes.

Saskaņā ar trešo viedokli, šī šķirne veidojusies, Angoras kaķiem krustojoties ar savvaļas kaķi Felis silvestris grampia, kurš vēl mūsdienās dzīvo Skotijā. Šos kaķus uz Norvēģiju atveduši vikingi. Senās gravīrās dieviete Freija attēlota ratos, ko velk kaķi, pēc ārējā veidola ļoti līdzīgi Norvēģijas meža kakiem.

Sai šķirnei raksturīgs spēcīgs, vidēji garš ķermenis ar vidēji garām kājām, turklāt pakaļkājas nedaudz garākas par priekškājām, trijstūraina ķīļveida galva ar spēcīgu zodu un taisnu, garu degunu bez lauzuma. Ausis garas, tuvu viena otrai, iekšējā mala ar vaigiem veido taisnu līniju, ausu galiņus rotā vilnas pušķīši. Aste gara, labi apspalvota. Vilna sastāv no divu atšķirīgu tipu matiem — no garas, viļņotas pavilnas un cietiem, spīdīgiem, ūdeni atgrūdošiem akotmatiem. Šāda vilna veidojusies skarbā klimata ietekmē un ir raksturīga tikai šīs šķirnes kaķiem. Tā mainās atkarībā no klimatiskajiem apstākļiem un gadalaika; vasarā Norvēģijas meža kaķiem vilna daudz īsāka, parasti bez apkakles.

Acu krāsa var būt jebkura, tāpat arī vilnas krāsa, taču vajag, lai tās harmonētu.

Lai saglabātu šķirnes tīrību, šiem kaķiem organizācijā FIFe, kurā ilgu laiku ietilpa visi Norvēģijas kaķu klubi, bija slēgta novicu klase (kaķi, kas pēc fenotipa atbilst šķirnei, taču ir nezināmas izcelsmes). Krustojot tuvus radiniekus, kuri cēlušies no vienota genofonda, šķirne drīz vien deģenerētos, tāpēc šķirnē tiek iepludinātas jaunas asinis, bet kaķus izvēlas tieši Norvēģijas kaķu audzētāju veidota komisija.

Norvēģijas meža kaķi vispār ir mīlīgi dzīvnieki, taču bieži viņu vidū ir eksemplāri ar izteiktām kaķu individuālisma iezīmēm, kuri slikti sadzīvo audzētavā ar citu šķirņu un pat

savas šķirnes kakiem. ? ?

Norvēģijas kaķus vērtē pēc šādas punktu sistēmas:

ķermeņa un ekstremitāšu tips līdz 25 punktiem

aste līdz 10 punktiem

vilnas kvalitāte un krāsa līdz 25 punktiem

galva, deguns un zods līdz 20 punktiem

acu forma un krāsa līdz 5 punktiem

ausu forma un novietojums līdz 10 punktiem

kondīcija līdz 5 punktiem

Sibīrijas kaķis (Siberian)

Šķirne izveidojusies samērā nesen, ap 1986. gadu, kad bijušajā PSRS sāka veidoties pirmie kaķu klubi. Faktiski vēl tagad jārunā par eksperimentālu kaķu grupu, nevis šķirni, jo genotips vēl nav līdz galam nostiprināts. Ar šīs šķirnes selekciju pirmais sāka nodarboties Sanktpēterburgas kaķu klubs "Kotofejs", kurš kaķēnus veiksmīgi pārdevis arī ASV kaķu klubiem; arī Vācijā izveidota liela Sibīrijas kaķu audzētava, kura gūst atzinību starptautiskās izstādēs un kuras genofonda pamats ir Krievijā dzimuši kaķi. Šķirnes izcelsme īsti nav noskaidrota, domājams, ka tas varētu būt Eiropas īsspalvaino kaķu paveids. Patlaban Sibīrijas kaķu šķirne ir pārstāvēta daudzos pasaules kaķu klubos, arī Latvijā. Oficiālais WCF standarts apstiprināts 1992. gadā, bet FIFe ietvaros šī šķirne joprojām tiek uzskatīta par eksperimentālu grupu un izstādēs titulus nesaņem.

Sibīrijas kaķiem ir vidēji liels vai liels, masīvs, tikai nedaudz iegarens ķermenis, aste proporcionāla ķermenim, labi apspalvota, kājas spēcīgas, vidēji garas. Galva ieapaļa, piere vidēji plata, zema, profils taisns, vaigukauli plati; deguns plats, vidēji garš, zods mēreni attīstīts. Ausis vidēji lielas, vidēji plati novietotas, ar vilnas pušķīšiem galos (kā lūsim). Acis ieapaļas, slīpi novietotas; pieļaujamajebkura acu krāsa, bet priekšroka tiek dota zaļajai. Vilna divējādas kvalitātes: rupja, spīdīga pamatvilna un bieza, mīksta pavilna.

Sibīrijas kaķiem ir ļoti nopietns raksturs, tie ir neuzticīgi un agresīvi svešā vidē un kontaktā ar svešiem cilvēkiem, tāpēc šiem kaķiem ļoti agri, no 3 mēnešu vecuma, un pēc iespējas biežāk jāpiedalās izstādēs, lai tie pierastu.

Sibīriešu krāsu varietātes ar akromelānismu un zilu acu krāsu tiek dēvētas par Ņevas maskotajiem kaķiem. Šiem kakiem mēdz būt arī balta vilna ar akromelānisma iezīmēm. ?

Ragdols (Ragdoll)

Šī šķirne, kura nedaudz atgādina Birmas kaķus, izveidota pirms divdesmit gadiem. Tie ir lielākie kaķi pasaulē — runči sasniedz 7—10 kg, kaķenes ir par 2,5 kg vieglākas, ar ļoti garu ķermeni (1 m); aste vidēji gara, kājas īsas. Galva ragdoliem ir liela, ar spēcīgu, platu zodu un mazliet sirdsveidīgu sejas daļu. Vilna bieza un zīdaina. Ir 3 krāsu varietātes: akromelāniskais krāsojums (kā Siāmas kaķiem) ar baltām ķepām, tumši brūna un šokolādes krāsa ar zilām un violetām iezīmēm un bikolori (baltas krāsas un akromelānisma sajaukums).

Ragdolu šķirnes kaķi sasniedz briedumu tikai 3—4 gadu vecumā, tie ir ļoti izturīgi pret temperatūras maiņu un kaķu slimībām. Metienos dzimst ne vairāk par 3—4 kaķēniem.

šie lielie kaķi ir ļoti miermīlīga rakstura, bezgala mīl savus saimniekus un seko viņiem gluži kā suņi. Ragdoli ir ļoti jūtīgi, tos nevar turēt būros un slēgtās audzētavu telpās, jo nepieciešams kontakts ar cilvēkiem.

Somalijas kaķis (Somali)

Neviena no iepriekš aprakstītajām šķirnēm nav nogājusi tik ērkšķainu atzīšanas ceļu kā Somalijas kaķis. Ilgu laiku šī šķirne, kaut arī plaši izplatīta, netika atzīta, jo Abesīnijas šķirnes kaķu audzētāji protestēja pret Somalijas šķirnes atzīšanu, pamatojot savu uzskatu ar to, ka tas ir abesīniešu paveids ar standartam neatbilstošu vilnu.

ASV kaķu audzētāja Evelīna Magusa 1967. gadā ieguva pirmos šai šķirnei raksturīgos kaķēnus un nosauca tos par Somalijas kaķiem, lai norādītu uz tuvību ar Abesīnijas kaķu šķirni. Eiropas klubos šķirne oficiāli tika atzīta 1982. gadā.

Somalijas kaķi ir pilnīga Abesīnijas kaķu kopija, tikai ar pusgaru vilnu. Visraksturīgākā pazīme ir īpašais vilnas krāsojums ar bagātīgu tikingu — uz katra pamatvilnas matiņa līdz 12 tumši krāsotiem posmiņiem. Somalijas kaķiem ir 4 vilnas pamatkrāsas. Vilna zīdaini mīksta un bieza, garāka uz pakaļkājām, astes un sānos, kā arī starp pirkstiem. Bagātīgāk "ģērbti" ir runči, kaķenēm vilna nav tik gara. Metienos dzimst 3—4 kaķēni, pārsvarā runcīši. Pēc piedzimšanas mazuļiem ķermenis pelēki vai sarkani svītrots, tikai no 3 mēnešu vecuma vilna kļūst gaišāka, bet krāsojums nostabilizējas ap gada, bieži ap divu gadu vecumu. Jo kaķēns piedzimstot ir tumšākas krāsas, jo tam vēlāk būs labāka krāsa un tikings.

Somalijas kaķi ir ļoti aktīvi, dzīvīgi un temperamentīgi, labprāt rotaļājoties atnes saimnieka pasviestus priekšmetus. Šie kaķi necieš teritorijas ierobežojumus, tāpēc to turēšanai nepieciešamas plašas telpas, kur tie var skraidīt un lēkāt.

Ādai ir tendence uz sausumu, kas ietekmē arī vilnu, tāpēc barībājābūt pietiekamam daudzumam tauku; lai tikings būtu izteiktāks, daži kaķu speciālisti ieteic dot barībā kā papildinājumu saldos piparus.

Somalijas kaķu eksterjeru vērtē pēc šādas punktu sistēmas:

galva un ausis līdz 15 punktiem

acu krāsa un novietojums līdz 10 punktiem

ķermenis līdz 20 punktiem

vilnas garums (jo garāka, jo labāk) līdz 15 punktiem

vilnas krāsa līdz 15 punktiem

tikings līdz 10 punktiem

vilnas struktūra līdz 10 punktiem

kondīcija • līdz 5 punktiem

Tatad vislielākā nozīme, vērtējot Somalijas kaķi, tiek pievērsta vilnai.

Turcijas kaķis (Turkish Angora, Turkish Van)

Turcijas kaķu grupā ietilpst divas šķirnes — Turcijas Angoras un Turcijas Vana kaķi —, kuras atšķiras tikai pēc vilnas krāsojuma. Šie kaķi jau senatnē audzēti kā mājdzīvnieki Anatolijā, pie Vana ezera. Angliete Laura Lušingtona 1955. gadā atveda pāris kaķu uz Lielbritāniju, pēc dažiem gadiem vēl trīs, tā radīdama pamatu šīs šķirnes selekcijai Eiropā. Drīz Turcijas kaķu te kļuva pietiekami daudz, lai 1969. gadā šīs šķirnes standarts tiktu apstiprināts Anglijā, bet 1971. g. — visā Eiropā. Turcijas Angoras un Vana kaķi tomēr nav īpaši plaši izplatīti, jo tie ir dārgi — viena kaķēna cena, piemēram, Vācijā, ir aptuveni 1000 marku.

Turcijas kaķiem ir garš un spēcīgs ķermenis ar spēcīgu, garu kaklu, vidēji garas, apaļas ķepas, vidēji gara, ar bagātīgu vilnu klāta aste, galva vārpstveidīga, īsa, vidēji garš, taisns deguns, spēcīgs zods, acis ovālas, lielas, mazliet ieslīpi novietotas, dzeltenā, zilā vai dažādā krāsā tīri baltajiem

kakiem un no dzelteni oranžas līdz vara krāsai Vana kaķiem. Ausis lielas, tuvu novietotas, atvērtas. Vilnai nav pa- vilnas, tā ir zīdaina, mīksta, līdz 15 cm gara, baltā krāsa sniega baltumā, bez iedzeltenā toņa; Vana kaķiem vilnas krāsa virs acīm un uz astes sarkana vai krēma, pieļaujami nelieli plankumiņi uz ķermeņa.

Turcijas kaķiem bieži patīk ūdens, tie pat ķer zivis, ir jautri un temperamentīgi. Šīs šķirnes kaķus audzējot, vēlams tos jau no mazotnes ņemt rokās un pēc iespējas biežāk ar tiem nodarboties, arī izstādēs jāsāk rādīt agri, lai pieradinātu pie izstāžu atmosleras, citādi pieaugot tie var kļūt mežonīgi un agresīvi.

Turcijas kaķēniem, kuri ir baltā krāsā, piedzimstot uz galvas ir tumšs plankums, kas vēlāk izzūd. Zilacainie Angoras kaķi parasti ir kurli.

Angoras kaķu eksteņeru verte pec šadas punktu sistēmas:

ķermenis un aste līdz 25 punktiem

vilna līdz 25 punktiem

galva un acu forma līdz 25 punktiem

acu krāsa līdz 10 punktiem

ausis līdz 10 punktiem

kondīcija līdz 5 punktiem

Tijfany jeb zīdainais kaķis

Šo kaķu grupa radusies burmu mutācijas rezultātā, vilnai pagarinoties. Patlaban pasaulē šo kaķu vēl ir tik maz, ka tie kā atsevišķa šķirne vēl nav reģistrēti. Jācer, ka ar laiku šāda šķirne tiks apstiprināta, kā tas jau noticis ar Bali un So- mālijas kaķu šķirnēm.

3. ISSPALVAINIE KAĶI

Vislielākā šķirņu bagatiba ir īsspalvaino kaķu grupa — ta ir visdaudzveidīgākā, turklāt šķirnes ļoti atšķirīgas.

Amerikas asspalvainais kaķis (American MVirehair)

Šķirne radusies mutācijas rezultātā 1966. g. no Amerikas īsspalvainajiem kaķiem. Amerikas asspalvainajiem kaķiem ir vidēji gara vilna uz galvas, pleciem, augšstilbiem un astes virspusē; struktūras ziņā vilna atgādina dažu suņu šķirņu, piem., skotu terjeru, rīzenšnauceru vilnu. Šo kaķu standarts tika oficiāli apstiprināts 1977. g.; vērtējuma skala atbilst Amerikas īsspalvaino kaķu vērtējuma skalai, bet lielākais iespējamo punktu skaits (līdz 45 punktiem) attiecas uz vilnas struktūru. Eiropā ļoti maz izplatīta šķirne; lielākā audzētava ir Vācijā.

Amerikas īsspalvainais kaķis (American Shorthair)

ASV plaši izplatīta šķirne, tāpat kā Eiropā — Eiropas īsspalvainais kaķis, taču šo divu šķirņu ārējā veidolā ir atšķirības. "Amerikāņiem" ir garāks ķermenis un kājas un lielākas, noapaļotas ausis — to garums vienāds ar pamatnes platumu. Tomēr praksē tikai speciālists var šo šķirņu kaķus atšķirt, jo visbiežāk sastopams starptips. Amerikas īsspalvainajiem kaķiem ir noteikts pieļaujamo standartkrā- su spektrs; sarkanus marmora krāsojuma kaķus apzīmē ar vārdu ginger (angl. ingvers). Kopš 1965. gada uzsākta šo kaķu audzēšana, taču tikai 1980. g. šķirni nodalīja no Bri- tānijas kaķiem. Eiropā tā praktiski nav izplatīta.

Burma (Burma)

Šīs šķirnes kaķi ir vieni no savdabīgākajiem, ar ļoti elegantu, lokanu ķermeni. Pensionēts kuģa ārsts Džozefs Tom- sons 1930. g. atveda uz Kaliforniju no Rangūnas (Birmā) brūnu kaķeni, kuru sauca Vong Mau. To sakrustoja ar Siāmas šķirnes runci ar tumši brūnām iezīmēm, bet, šī pāra pirmajiem pēcnācējiem krustojoties savā starpā, radās t.s. burmas. Jau 1936. g. tie kļuva par patstāvīgu šķirni. Pēc Otrā pasaules kara pirmie burmu eksemplāri nokļuva Anglijā; pirms tam burmas kai bija tikai brūnā krāsā, bet Anglijas kaķu audzētājiem izdevās iegūt vēl vienu krāsu varietāti — zilo, vēlāk arī violeto un citas.

Ir zināms, ka Austrumos cilvēki senatnē izturējušies pret kaķiem ar lielu bijību. Taizemē (agrākā Siāma) atrasts sens rokraksts ar nosaukumu "Grāmata par kaķiem". Šai grāmatā ir aprakstīti arī burmas vai tiem ļoti līdzīgi kaķi ar nosaukumu supalak vai thong daeng. Vēlākie literārie avoti vēsta, ka brūnie burmas uzskatīti par svētiem un audzēti klosteros. Mājās tos turējuši tikai bagātnieki; valdījis uzskats, ka šie kaki nes laimi un turību.

Burmas atšķiras ar galvas formu — gan no priekšas, gan aizmugures skatoties, tā ir noapaļota, piere plata, zods spēcīgs, vaigi apaļi; kopumā galva atgādina strupu ķīli. Ausis vidēji lielas, pie pamatnes platas, virsotne noapaļota; tās novietotas tālu viena no otras un it kā noliektas uz priekšu; kaķenēm auss ārējā līnija plastiski turpinās vaiga virzienā (tas gan nav raksturīgs runčiem, tiem galva robustāk veidota). Deguns ir īss un plats, sākuma posmā neliela pāreja, taču nav pieļaujams lauzums kā Persijas kaķiem. Acis patālu viena no otras, ieslīpi novietotas, acu plakstu līnijas noapaļotas, krāsa — no dzintara dzeltenas līdz vara krāsai, arī zilzaļa un dažām krāsu varietātēm pat zaļa, tomēr bur- mas ar zaļām acīm izstādēs nevar iegūt titulus, bet tīri zila acu krāsa ir diskvalifikācijas iemesls.

Burmas ķermenis ir vidēji liels, muskuļots un kompakts, kakls garš, smalks, spēcīgās krūtis sānskatā šķiet noapaļotas. Pakaļkājas nedaudz garākas par priekšķājām, ķepas ovālas, aste vidēji gara (īsāka par Siāmas kaķa asti), līdzena, mazliet sašaurinās virzienā uz noapaļoto galu.

īpatnēja ir burmas vilna: ļoti īsa, pieguloša, ārkārtīgi mīksta, bez pavilnas, ļoti spīdīga. Vilnas matiem jābūt vienā krāsā visā mata garumā. Burmām vilna ir mazliet gaišākas nokrāsas nekā citu šķirņu kaķiem tai pašā krāsu grupā; uz krūtīm, vēdera un kāju iekšpusē tā ir vēl nedaudz gaišāka. Nav pieļaujami balti plankumiņi vai atsevišķi vilnas mati citas krāsas kažokā. Vilnas krāsa visin- ?

tensīvākā uz galvas — tādā veidā izpaužas Siāmas kaķa gēna klātbūtne.

Patlaban standarts noteikts desmit krāsu varietātēm, taču darbs ar šķirni turpinās un Anglijā jau norit dažu neparastu krāsu nostiprināšana.

Burmas vienā metienā dzemdē 5—7 kaķēnus; tie piedzimst gaiši, un tikai pēc ķepu spilventiņiem un purniņa krāsojuma var, uzmanīgi pētot, noteikt piederību pie šīs šķirnes. ?

Burmas ir ļoti piemēroti pilsētas dzīvokļiem, jo tiem nav nepieciešama plaša teritorija, tie ir komunikabli un labi satiek ar citiem dzīvniekiem, līdz pašam vecumam ir jautri un rotaļīgi. Diemžēl burmām ir paskaļa balss, un meklēšanās laikā tie var traucēt naktsmieru. Eiropā burmas ir diezgan izplatīti dažādos kaķu klubos, bet nav īpaši populāri; kaķēnu cena 350—500 vācu markas. Rīgā dzīvo viens bur- mu pāris.

Burmu eksteņeru verte pec šadas punktu sistēmas:

ķermenis un aste līdz 20 punktiem

vilnas krāsa līdz 15 punktiem

vilnas struktūra līdz 15 punktiem

galvas un ausu forma līdz 25 punktiem acu forma, novietojums

un krāsa līdz 20 punktiem

kondīcija līdz 5 punktiem

Bombejas kaķis (Bombay)

Krustojot tumšbrūnu burmu ar melnu Amerikas īsspalvaino kaķi, 1958. g. ieguva jaunas šķirnes — Bombejas kaķu pamata genofondu. Abas senču šķirnes ir bez vilnas krāsu atšķaidošajiem gēniem, tāpēc meinā krāsa Bombejas kaķu šķirnei ir pilnīgi nostiprināta.

Bombejas kaķa standarts apstiprināts Eiropā 1976. g., WCF sistēmā 1990. g., bet FIFe šo standartu nav apstiprinājusi, jo šīs organizācijas klubos Bombejas šķirnes kaķu praktiski nav.

Bombejas kaķi ir vidēja lieluma, ar labi attīstītu, noapaļotu ķermeni, apaļu galvu; ausis novietotas tālu viena no otras, ar noapaļotiem galiem, acis — mirdzošas, medus dzeltenumā. Vilna melna, īsa, bez pavilnas, spīdīga, atgādina lakādu.

Eiropā šī šķirne galvenokārt izplatīta WCF klubos, taču nelielā skaitā.

Britanijas kaķis (British Shorthair)

Viena no Eiropā populārākajām un visvairāk izplatītajām īsspalvaino kaķu šķirnēm.

Pirmie Britanijas kaķu šķirnes pārstāvji bija zilā krāsā un izstādē pirmoreiz tika eksponēti 1880. g. Tagad Britanijas kakiem ir 75 krāsu varietātes. ?

Britanijas kaķiem ir liels, spēcīgs, smags ķermenis ar platām krūtīm un īsām, resnām kājām; aste īsa, ar noapaļotu galu. No citu īsspalvaino kaķu šķirnēm Britanijas kaķis īpaši atšķiras ar galvas veidojumu. Tā ir apaļa, masīva, ar pla-

tu pakakli un balstās uz īsa, resna kakla; zods ļoti spēcīgs, purns īss, plats; arī deguns īss un plats, bez lauzuma; ausis vidēji lielas, plati novietotas, noapaļotiem galiem; acis lielas, labi atvērtas, apaļas, no dzintardzeltenas līdz vara krāsai.

Vilna ir īsa, bieza, mīksta, līdzīga plīšam, aug diezgan stāvi (nedaudz atgādina apcirptu aitādu); gan pavilna"*1 gan pamatvilna ir vienāda garuma, viss vilnas mats nokrāsots vienmērīgi (izņemot varietātes ar tipingu vai tikingu). Rīgā dzīvo daži Britanijas kaķi, diemžēl tikai runči. Jācer, ka ieradīsies arī kāda kaķu dāma, lai šīs populārās šķirnes pārstāvji būtu vairāk sastopami arī Latvijā.

Britanijas kaķu eksteņeru vērtē pēc šādas punktu sistēmas:

ķermenis līdz 20 punktiem

galva līdz 30 punktiem

acu krāsa līdz 10 punktiem vilnas krāsa un

pigmentējums līdz 25 punktiem

vilnas kvalitāte līdz 10 punktiem

kondīcija un uzvedība izstādē līdz 5 punktiem

Eksotiskais kaķis (Exotic)

Šī kaķu šķirne ASV izveidojās jau mūsu gadsimta divdesmitajos gados, taču oficiāli to Amerikas kaķu klubos atzina tikai 1967.gadā; speciālisti ilgu laiku apšaubīja, vai var uzskatīt šos kaķus par šķirni, tā kā jaunais kaķu paveids bija iegūts, krustojot Persijas kaķus ar Amerikas īsspalvaina- jiem. Līdz pat 1977.g. šķirnes genotips vēl nebija pilnīgi nostiprinājies, tāpēc, krustojot divus eksotiskos kaķus, bieži ieguva ne visai augstvērtīgus pēcnācējus — tie atgādināja Amerikas īsspalvainos. Eksotiskie kaķi pēc tipa ir gluži tādi paši kā persieši, vienīgā atšķirība ir vilnas garumā un struktūrā: tā ir īsa (1—4 cm), bieza, līdzīga plīšam, elastīga. Krāsu varietātes tādas pašas kā Persijas kaķiem, tāpat ari vērtēšanas sistēma, tikai šos kaķus vērtē īsspalvaino grupā.

Abesīnijas kaķis (Abyssinian)

Viena no efektīgākajām īsspalvaino kaķu šķirnēm, turklāt šķirne, ko pilnībā izveidojis cilvēks. Angļu virsnieka Bareta Lenarda sieva Etiopijā atrada kaķeni, kas bija līdzīga kaķiem Senās Ēģiptes freskās, kuras gleznotas ap 500. g. p. m. ē. Viņa to nosauca par Zulu un 1866.gadā aizveda uz Angliju. No šīs kaķenes pēcnācējiem dažu gadu laikā tika izveidota Abesīnijas kaķu šķirne, ko apstiprināja 1882.g. Šie kaķi īstenībā ir gluži tādi paši kā Somālijas kaķi gan pēc tipa, gan krāsu varietātēm, tikai vilna tiem ir īsa. Abesīnijas kaķi plaši izplatīti ASV, arī Eiropā; labas kvalitātes abesīniešus varēja atrast VDR kaķu klubos.

Karteziešu kaķis (Chartreuse)

Viena no senākajām kaķu šķirnēm Eiropā. Šos kaķus no Āfrikas dienvidu krasta Francijā ieveduši kartāgiešu kuģi; vēlāk tie audzēti katoļu mūku — karteziešu klosteros.

Šķirne ļoti līdzīga Britānijas kaķiem (zilajiem), tikai karteziešu kaķi ir vēl masīvāki, īsākām, resnākām kājām, bet to vilna ir līdzīga ūdra vilnai (aug stāvus). Eiropā izstādēs bieži vērojami pārejas tipi no Britānijas uz karteziešu kaķi un otrādi.

Karteziešu kaķiem ir tikai viens metiens gadā un metienā ne vairāk par 3—4 kaķēniem.

Karteziešu kaķus vērtē pēc šādas punktu sistēmas:

ķermenis un kājas līdz 25 punktiem

vilnas krāsa un kvalitāte līdz 25 punktiem

galva līdz 25 punktiem

acis līdz 10 punktiem

aste līdz 10 punktiem

kondīcija līdz 5 punktiem

Korats (Korat)

Viena no senākajām kaķu šķirnēm pasaulē; aprakstīta Taizemes "Grāmatā par kaķiem".

Korāti ir kaķi ar sirdsveida galvas formu; acis tiem zaļas, ausis lielas, noapaļotas, pamatnē platas, deguns līdzīgs lauvas degunam, vilna gluda, ļoti bieza, mīksta, tīrā sudraba krāsā; zobu korātam ir vairāk nekā citiem kakiem. Tā kā ko- rāti ir dabiski veidojusies šķirne, kuras tapšanā cilvēks nav piedalījies, tie atšķiras arī jutīguma ziņā: korātiem nevar dot tādas pašas zāļu devas kā citiem kaķiem, īpaši anestēzijas līdzekļus vai antibiotikas; piemēram, ārzemēs tik ļoti izplatītie hloramfenikola preparāti šos kaķus nonāvē.

Korāti Eiropā praktiski nav izplatīti.

Menas salas kaķis jeb mankss (Manx)

Šķirne izveidojusies Menas salā (tā atrodas Īrijas jūrā pie Anglijas krastiem) mutācijas vai deģenerācijas rezultātā; šīs šķirnes kaķiem nav astes vai arī tā ir tik strupa, ka par asti to īsti nevar saukt. Tā kā šie kaķi radušies salā, tātad slēgtā teritorijā, tad visticamākais bezastes kaķu populācijas izveidošanās cēlonis varētu būt tuvradniecība.

Arī ķermeņa forma manksiem ir visai īpatnēja — ar apaļīgu pakaļgalu, īsu muguras līniju, pašaurām krūtīm un garām, spēcīgām pakaļkājām. Šis kaķis skrien pavisam citādi nekā visi pārējie kaķi — lēcieniem, līdzīgi trusim, tāpēc iesaukts par rabbit-cat — trušu kaķi.

Tai vietā, kur citiem kakiem sākas aste, daļai Menas salas kaķu ir padziļinājums (šādus kaķus angliski sauc rumpies); otram paveidam ir neliels astes strupulis ar 2—3 skriemeļiem (stumpies). Abi šie paveidi pilnībā atbilst šķirnei. Tomēr bieži šādi kaķi dzemdē nedzīvus mazuļus, jo nes t.s. letālo gēnu, tāpēc manksu selekcijā izmanto arī trešo paveidu — longies, kuram ir īsa aste (3—8 skriemeļi).

Manksa galva ir liela un apaļa, taču pēc formas vairāk atgādina Eiropas īsspalvainā kaķa, nevis persieša galvu; deguns garš, ausis plati novietotas, galiņi smaili. Vilna līdzīga trušu vilnai — ar zīdainu akotmatu slāni un pūkainu, mīkstu pavilnu.

Manksi visvairāk izplatīti Anglijā; citās Eiropas valstīs šo kaķu ir maz — sakarā ar problēmām pārošanā. Manksu tipa kaķi 1988.g. tika atrasti arī Karēlijā.

Austrumu jeb orientālais kaķis (Oriental)

Šķirne pastāvējusi jau senajā Siāmā, taču tās selekcija nopietni uzsākta tikai pēc Otrā pasaules kara. Profesors Švangarts Drēzdenē jau agrāk bija selekcionējis Austrumu kaķus melnā un zilā krāsā, taču kara gados viņa darbs tika pilnīgi izputināts.

Austrumu kaķi pēc ķermeņa uzbūves pilnīgi līdzinās Siāmas kaķiem, nav tikai Siāmas kaķiem raksturīgā vilnas krāsojuma. Austrumu kaķis ir vidēji liels, slaids, vidēji garām, tievām kājām (pakaļkājas garākas par priekškājām), ar mazām, ovālām ķepām. īpaši eleganti izskatās garais kakls un slaidā, ķīļveidīgā galva ar plakano pieri un garo, taisno degunu. Acis mandeļveida, slīpi novietotas un zaļā krāsā, ausis lielas, plati novietotas. Šai šķirnei nav divkrāsainu varie- tāšu. Vilna īsa, pieguloša, spīdīga un mīksta.

Austrumu kaķi ir ļoti gudri, labi satiek ar citiem dzīvniekiem, mīl saimniekus, turklāt izskatās ļoti eleganti, ir tīrīgi, arī to balss nav tik skaļa kā tuvākajiem radiniekiem siāmie- šiem, tāpēc šķirne ir perspektīva un pasaulē plaši izplatīta. Daudzi īpašnieki priekšroku dod Austrumu kaķiem brūnā krāsā (Havana), kuri izskatās īpaši efektīgi.

Austrumu kaķus izstādēs vērtē pēc šādas punktu sistēmas:

ķermeņa tips, kājas un aste līdz 25 punktiem

vilnas struktūra līdz 10 punktiem

vilnas krāsa līdz 10 punktiem

vilnas kvalitāte, garums līdz 10 punktiem

galva līdz 25 punktiem

acu krāsa līdz 15 punktiem

kondīcija līdz 5 punktiem

Rekss (Rex)

1946. gadā netālu no kādas Berlīnes slimnīcas pie atkritumu kastēm atrada pirmo kaķi ar viļņotu vilnu. Diemžēl pēckara Vācijā šo faktu neprata īsti novērtēt, tāpēc par šķirnes pamatlicējiem uzskata Anglijas kaķu audzētājus. A.Enismo- ra Kornvolas grāfistē no īsspalvainas kaķenes metiena ieguva kaķus ar viļņotu vilnu; tā kā viņa audzēja arī trušus un zināja par šādu parādību arī trušu šķirņu vidū, tad nodēvēja šos kaķus par reksiem. No A.Enismoras audzēkņiem cēlusies reksu varietāte — Kornvolas rēksi.

Nedaudzus gadus vēlāk Devonas grāfistē atrada kaķeni ar viļņotu vilnu; šo kaķeni nosauca par Kirlī. Kirlī un tās pēcnācējus pāroja ar Kornvolas reksiem, taču piedzima kaķēni ar gludu vilnu. Arī krustošana ar Vācijas reksiem, kā arī ar ASV (Oregonā un Ohaio) atrastajiem kaķiem ar viļņotu vilnu deva tādus pašus rezultātus. Šādi noskaidrojās, ka Kirlī pēcnācēju vilnas īpatnības nosaka cits gēns, tāpēc tos nosauca par Devonas reksiem.

ASV Oregonas štatā kaķu audzētāja Stringema 1959.g. ieguva reksu kaķeni, kurai deva vārdu Sprogainā Marsela; tā nodzīvoja 13 gadus, taču par tās pēcnācējiem nekas nebija zināms, līdz kaķu audzētājs Smits dzīvnieku patversmē atrada kādu viņas pēcnācēju, kaķeni, no kuras ieguva kaķēnus ar viļņotu vilnu. Šo šķirni nosauca par Oregonas reksu.

Arī agrākās Prūsijas teritorijā brīdi pa brīdim parādījās kaķi ar viļņotu vilnu; dzimtenē tos nenovērtēja, tie tika izvesti uz Franciju, Holandi un ASV, kur šai šķirnei deva Vācijas reksa nosaukumu.

Visu reksu šķirņu galvenā iezīme ir viļņota vilna. Kornvolas un Vācijas reksiem tā ir bieza, līdzīga plīšam, zīdaina un salīdzinājumā ar citu īsspalvaino kaķu vilnu īsāka; gan pa- matvilna, gan pavilna ir viļņota. Arī Devonas reksiem vilna ir mīksta, taču tajā ir arī cietāki, stiprāk viļņoti akotmati; vilna vidēji gara.

Kornvolas un Vācijas reksiem ir spēcīgs, muskuļots ķermenis un garas, tievas kājas. Acu un vilnas krāsa pieļaujama jebkura. Kornvolas reksiem ir ķīļveida galva ar garu degunu un spēcīgu zodu; galva kopumā plakana, atvirzīta atpakaļ. Ausis novietotas paaugstu, to pamatne plata. Kornvolas reksiem pāreja no pieres uz degunu sānskatā ir taisna. Vācijas reksiem ir nedaudz manāma pāreja no pieres uz degunu;

to ķermeņa uzbūve ir robustāka nekā Kornvolas reksiem.

Devonas reksiem ir spēcīgs ķermenis, platas krūtis, kājas īsākas un nedaudz izliektas. Galva atgādina strupu ķīli;

vaigukauli ir izcilni, deguns īss, ar izteiktu lauzumu. Ausis lielas, novirzītas uz pieri, to gali noapaļoti, ar pušķīšiem. Acis lielas, mandelveida, tālu viena no otras.

Daudzi kaķu audzētāji reksus iecienījuši to īpatnējā izskata pēc. Tā kā rēksi ir ļoti labi vecāki un teicami rūpējas par kaķēniem, turklāt metienos ir 3—6 kaķēni, to cenas Eiropā nav īpaši augstas — 300—450 DEM. Daži Kornvolas rēksi dzīvo arī Rīgā; varbūt kāds lasītājs ieinteresēsies tieši par šo

šķirni?

Amerikāņiem izdevies izveidot arī pusgarspalvainu reksu grupu, taču par atsevišķu šķirni to saukt vēl būtu pāragri. Arī Eiropā ir mēģināts iegūt šādus reksus; agrākajā Cehoslo- vakijā vienā no Per sijas kaķu audzētavām dzima kaķēni ar viļņotu, pusgaru vilnu, taču šo īpašību neizdevās nostiprināt.

Sanktpēterburgas kaķu kluba prezidente Mironova 1991. g. atveda no Urāliem kaķus ar reksiem raksturīgo viļņoto vilnu — gan īsu, gan pusgaru. Kaķēni bija dzimuši ļoti tuvradniecīgos krustojumos. Sanktpēterburgas felinologi ir uzsākuši darbu ar šiem kaķiem, nosaukdami šo grupu par Urālu reksiem. Vai tas ir jauns reksu gēns tāpat kā Devonas reksiem, vai tas būs noturīgs un vai iepriekšējo reksu grupām pievienosies vēl kāda — to rādīs nākotne.

Krievu zilais kaķis (Russian Blue)

Krievu zilie kaķi ir vienīgā Krievijas kaķu nacionālā šķirne. Felinologu vidū valda uzskats, ka šo kaķu izcelsme saistīta ar Arhangeļsku, jo tur arī tagad dzīvo daudz kaķu ar vienmērīgi zilu vilnas krāsu bez svītrām un punktiem.

Laika gaitā krievu zilais kaķis saukts gan par Arhangeļ- skas kaķi, gan Spānijas zilo, gan Maltas kaķi. Ir droši zināms, ka vairāki šādi kaķi dzīvojuši ķeizarienes Katrīnas II apartamentos un dažus eksemplārus viņa uzdāvinājusi Anglijas karalienei. Arī citu krievu augstmaņu namos turēti šie kaķi — ne tikai skaistumam, bet arī kā teicami peļu ķērāji. Revolūcija ne tikai izkaisīja pasaules vējos lielāko daļu Krievijas muižnieku un augstmaņu, tā diemžēl iznīcināja arī krievu zilo kaķu šķirni Krievijā, jo pajumti zaudējušie dzīvnieki izklīda kur kurais. Tikai krustojot Anglijā saglabātos dāvināto kaķu pēcnācējus ar Austrumu kaķiem, izdevās paglābt šķirni no bojāejas. Austrumu kaķu asiņu piejaukuma pēc šķirne gan nedaudz zaudēja savu muskuļotību un smagnējību.

Mūsdienās krievu zilais kaķis ir dzīvnieks ar elegantas, iegarenas formas ķermeni, garām kājām un šaurām, ovālām ķepām; tā galva atgādina strupu ķīli, piere ir taisna vai nedaudz izvelbta, deguns īsāks nekā siāmiešiem, tā pamatnē neliels izliekums; acis mandelveida, tālu viena no otras, zaļā krāsā; ausis lielas, smailiem galiem, vertikālas, pie pamatnes platas, tālu viena no otras; kakls mēreni garš; aste vidēji gara, virzienā uz galu sašaurinās. Vilna ir vienmērīgā zilā krāsā (vērtējot priekšroka tiek dota gaišākam tonim), ļoti mīksta, atgādina plīšu.

Krievu zilie kaķi ļoti pieķeras saimniekiem, bet ir neuzticīgi un pat agresīvi pret svešiem; lieliski iejūtas pilsētas daudzdzīvokļu namos.

Metienā dzimst 3—5 kakēni. Dažreiz tiem uz ķermeņa, īpaši uz astes, ir neliels svītrojums, kurš, kaķim augot, izzūd. Dzimumbriedums iestājas vēlu, pat 3—4 gadu vecumā.

Krievu zilos kaķus vērtē pēc šādas punktu sistēmas:

ķermenis, kājas un aste 30 punkti

galva un ausis 25 punkti

acis 10 punkti

vilnas kvalitāte 20 punkti

vilnas krāsa 10 punkti

Siamas kaķis (Siamese)

Viena no vecākajām kaķu šķirnēm pasaulē. Ap 400 gadu vecās Taizemes (senās Siāmas) freskās attēloti kaķi, kuriem gaišs ķermenis, bet galva, kājas un aste iekrāsotas tumšākā krāsā. Agrāk Taizemē šos kaķus uzskatīja par nacionālo bagātību, tos turēja tempļos un bagāto mājās, bet izvest tos no valsts bija stingri aizliegts. Siāmas karalis Pradganipoha 1884.g. uzdāvināja Lielbritānijas konsulam Ovenam Goldam pirmo Siāmas kaķu pāri — runci Pho un kaķeni Miu, kurus 1890.gada Londonas izstādē eksponēja konsula māsa.

Vācu ceļotājs Pēteris Simons Pallase, attēlodams savu ceļojumu pa Kaspijas jūras rajonu (1793), stāsta par tur redzētu kaķi, kurš pēc apraksta ļoti atgādina Siāmas kaķi.

Vienots Siāmas kaķu standarts tika pieņemts Anglijā 1892. g.

Siāmas kaķa tips laika gaitā ir stipri mainījies. Tā noticis ne tikai citur pasaulē, bet arī Latvijā. Kaķu mīļotāji atceras, kā 60.—70. gados Latvijā sāka parādīties pirmie Siāmas kāķi — tolaik gan tie maksāja bargu naudu, taču cilvēki vēlējās tos iegādāties neparastā izskata pēc. Tie bija dzīvnieki ar spēcīgu, visai masīvu ķermeni, ķīļveidīgu, paplatinātu galvu, kam no pieres uz degunu neliela pāreja, vidēji garu degunu, vidēji lielām ausīm. Drīz vien parādījās arī eksemplāri, kuriem bija īsāka aste vai arī aste ar lūzumiem. Daudzi īpašnieki ar lepnumu apgalvoja, ka īsākā aste esot īpaši vērtīga, tie esot karaliskie Siāmas kaķi.

Sarūgtinājumu piedzīvoja tie īpašnieki, kuri eksperimentēja, pārodami Siāmas kaķenes ar pusgarspalvainiem runčiem un gribēdami iegūt skaistus neparastas krāsas pūkainus kaķēnus; neviens mazulis metienos nebija līdzīgs mātei, jo, lai parādītos akromelāniskais krāsojums, nepieciešams, lai tas būtu abiem vecākiem.

Kaķu audzētāji jau sen zina, ka siāmiešiem biežāk nekā citām šķirnēm parādās lūzumi astē, arī acis mēdz šķielēt. Šai sakarā pat radušās leģendas; viena stāsta, ka Siāmas princeses, iedamas peldēties, savus gredzenus savērušas kaķiem uz astes, bet, lai gredzeni nepazustu, astes tikušas aizlauztas. Otra leģenda apgalvo, ka Siāmas kaķi tempļos tik cītīgi sargājuši dārgumus, ka no lielās skatīšanās uz tiem

kaku acis sākušas šķielēt. īstenība ir daudz vienkāršāka —gan kroplās astes, gan šķielējošās acis liecina par sliktu iedzimtību un gēnu mutācijām, jo siāmiešiem raksturīgo krāsojumu ar akromelānisma iezīmēm var iegūt, tikai pārojot divus indivīdus, kuriem abiem ir recesīvais akromelānisma gēns.

Kājau minēju, siāmiešu tips pamazām mainījās; tagad vecā tipa siāmieši, kas nosaukti par Taizemes (Thai) kaķiem, atkal kā šķirne atdzimst, bet mūsdienu Siāmas kaķi ir pavisam citādi nekā agrākie.

Mūsdienu Siāmas kaķis ir elegants dzīvnieks ar garumā izstieptu ķermeni, garām, tievām kājām, garu kaklu, garu, tievu, vienmērīga resnuma asti. Galva ķīļveidīga, izstiepta, piere šaura, taisna, pāreja no pieres uz degunu taisna, deguns garš, zods spēcīgs. Acis mandeļveida, slīpi novietotas, rudzupuķu krāsā. Ausis lielas, plati novietotas, it kā pavērstas uz sāniem. Vilna gluda, mīksta, labi pieguļ ķermenim. Ķermeņa vilnas krāsu veido pamattonis, kas var būt no pelēcīgi bēša (seal-point kaķiem) līdz ziloņkaula baltam. Ausis, seja, kājas un aste ir ar akromelāniskām iezīmēm,

kuras var būt loti dažādās krāsās — no tumšbrūnas šoko- ?

lādes krāsas līdz sarkanai, krēmkrāsas, zilas, violetas utt. Ķermeņa un iezīmju krāsojums harmonē: ja kaķim tumši brūnas iezīmes, tad arī ķermenis tumšāks, ja violetas, tad ķermenis ļoti gaišs.

Siāmas kaķi ir ļoti gudri, pieķeras saimniekam, turklāt nebūt nav agresīvi, kā reizēm gadās ar Taizemes kaķiem. Vienīgi jāatceras, ka Siāmas kaķi ir ļoti kustīgi, tie nevar dzīvot būrī; arī balss siāmietim ir tik skaļa, ka, dzirdot jūsu kaķenes bļāvienus meklēšanās laikā, kaimiņi var griezties pēc palīdzības dzīvnieku aizsardzības organizācijās.

Siāmas kaķus vērtē pēc šādas punktu sistēmas:

galva līdz 25 punktiem

acu krāsa līdz 15 punktiem

ķermenis līdz 25 punktiem

vilna līdz 10 punktiem iezīmju krāsa (uz galvas

un ausīm, kājām, astes) līdz 10 punktiem

vilnas struktūra līdz 10 punktiem

kondīcija līdz 5 punktiem

Singapuras kaķis (Singapuorian)

Šķirne veidojusies bez cilvēka iejaukšanās no Singapuras

ielās savvaļā dzīvojošiem kakiem. Amerikāņu kaku audzētā- ? J ? ??

ja T.Medova, dzīvodama Singapūrā, ievēroja šo kaķu atšķirīgās īpašības un aizveda dažus eksemplārus sev līdzi uz ASV. Tā kā Singapuras kaķi bija cēlušies no ģenētiski samērā izolēta areāla, strādāt ar iegūto materiālu nebija pārāk grūti.

Singapūras kaķi ir mazākie pasaulē — pieauguši runči sasniedz tikai 1,8 kg, kaķenes — 1 kg svara. Singapūras kaķim ir viegla kaulu uzbūve, bet masīva, apaļa galva, kurai raksturīgs spēcīgs zods; ausis ir lielas, taisnas, deguns garš ar nelielu, bet izteiktu pāreju no pieres uz degunu, kura galiņš ķieģeļsarkans. Acis lielas, mandeļveida, zeltainā vai zaļā krāsā. Aste īsa, divas vai pat trīs reizes īsāka nekā pārējām šķirnēm, ar strupu galu. Vilna īsa, pieguļoša, ar raksturīgu brūnu tikingu. Singapūras kaķi pirmo reizi tika eksponēti izstādē 1977.g. ASV; pasaulē šķirne maz izplatīta.

Skotijas nokareno ausu kaķis (Scottish Fold)

Literatūrā par kaķiem minēts, ka Ķīnā dzīvojusi balta garspalvaina kaķene, kurai ausu galiņi nav vis stāvējuši stingri gaisā, bet gan bijuši noliekti uz priekšu. Ilgu laiku uzskatīja, ka šādi eksemplāri dzīvo tikai Ķīnā, tāpēc šos kaķus sauca par Ķīnas kaķiem.

Taču, laikam ritot, kaķu pasaule mēdz rasties visnegaidītākie pārsteigumi. Skotu kaķu audzētājiem 1961. g. izdevās atklāt īsspalvainu kaķi ar nokarenām ausīm! Sākumā Skotijā valdīja uzskats, ka šos kaķus, kuri dzīvoja uz salām un dažreiz ķēra zivis strautos un upēs, daba apveltījusi ar šādām ausīm, lai tajās neiekļūtu ūdens, taču tie ir tikai cilvēku pieņēmumi; patiesībā gan jāteic, ka no higiēnas un veselības viedokļa nokarenas ausis tiešām ir izdevīgākas, turklāt dzirdes spēja šādiem kaķiem nekādā ziņā nav traucēta.

Skotijas nokareno ausu kaķis ir vidēji liels dzīvnieks ar īsu, spēcīgi muskuļotu ķermeni un vidēji garām, taisnām kājām; galva pilnīgi apaļa, ausis plati novietotas, noapaļotie ausu galiņi noliekti uz priekšu; deguns īss, plats, pieļaujams neliels lauzums; acis apaļas, lielas; kakls īss, resns; aste gara, apaļa un spēcīga, ar strupu galu. Vilna struktūras ziņā līdzīga Britānijas kaķu vilnai, arī krāsu varietātes analogas, nav sastopama tikai šokolādes un violetā krāsa, kā arī akro- melānisms.

Skotijas nokareno ausu kaķiem kaķēni piedzimst ar daļēji nokarenām ausīm, kuru izskats īsti izveidojas augšanas gaitā. Amizantā izskata pēc šie kaķi pasaulē ir samērā izplatīti.

Tos verte pec šadas punktu sistēmas:

galva līdz 20 punktiem

ausis līdz 30 punktiem

ķermenis līdz 30 punktiem

vilna līdz 10 punktiem

vilnas krāsa līdz 5 punktiem

acu krāsa līdz 5 punktiem

Ēģiptes mau (Egyptian Mau)

ASVkaķu audzētāji 1950.g. izvirzīja sev mērķi atjaunot Senās Ēģiptes kaķu šķirni, kuras pārstāvji prastu medīt un kert zivis. Šim nolūkam tieši no Kairas atveda dažus kakus, kuri līdzinājās uz papirusa zīmētajiem plankumainajiem kaķiem. Šie atvestie kaķi palīdzēja izveidot Siāmas kaķu šķirnē arī svītroto varietāti.

Ēģiptes mau ir elegants, slaids kaķis ar vidēji garu, muskuļotu ķermeni un tievām kājām (pakaļkājas garākas par priekškājām); aste vidēji gara, plata pie pamatnes, ar smailu galu. Galva noapaļota ķīļa formas, bez spēcīgiem vaigu- kauliem un sašaurinātas pārejas (pinch) no vaigiem uz zodu. Deguns garš, taisns, deguna gala pigmentācija rozā, bet acu — melna. Ausis lielas, smailiem galiņiem, platas pie pamatnes. Acis lielas, mandelveida, zaļā vai zelta krāsā. Vilna vidēji bieza, īsa, atgādina Siāmas kaķa vilnu, tikai nav tik īsa. Pastāv divas mau krāsu varietātes — sudrabotā un zeltītā; atšķirība ir galvenokārt vilnas krāsas pamattonī — sudrabots pamattonis ar plankumainu zīmējumu vai šāds pats melns zīmējums uz bronzas krāsas pamattoņa.

Ēģiptes mau ir efektīgi dzīvnieki, kuriem piemīt gan se- lekcionētu, gan mežonīgu kaķu īpašības. Eiropā maz izplatīta šķirne. ?

Eiropas Tsspalvainais kaķis (European Shorthair)

Šo pasaulē visplašāk izplatīto šķirni izstādēs var sastapt vismazāk, bet pietiekami daudz — pilsētu pagalmos un lauku sētās. Vairums šīs šķirnes kaku, bez šaubām, ir bez cilts-

rakstiem, lai arī pēc fenotipa pilnībā atbilst šķirnei. Šos kaķus grūti selekcionēt, jo reti kuram ir vajadzīgie ciltsraksti (senči 4 augumos), turklāt viņu vidū ir arī daudz starptipa kaķu, kuriem vilna garāka vai īsāka, nekā vajadzētu, arī tips nav pietiekami izteikts. Eiropas īsspalvainajiem kaķiem ir dažādas krāsu varietātes; to eksterjeru izstādēs vērtē pēc šādas sistēmas:

Ķermenis: robusts, elastīgs un muskuļots, vidēji liels līdz lielam, krūtis izvelbtas, noapaļotas, kājas spēcīgas, vidēji garas, ķepas apaļas; aste vidēji gara, resna pie pamatnes, sašaurinās virzienā uz galu — līdz 25 punktiem

Galva: garena, noapaļota, apaļiem vaigiem, kakls vidēji garš, spēcīgs, deguns vidēji garš, taisns; no pieres uz degunu pāreja nedaudz izteikta (neliels lauzums); acis apaļas, novietotas tālu viena no otras, nedaudz ieslīpi; ausis vidēji lielas, taisni atvērtas, nedaudz noapaļotiem galiem —

līdz 25 punktiem Acu krāsa: tīra, dzidra, vienkrāsaina — no dzintara dzeltenas līdz oranžai, zaļa, zila —

līdz 10 punktiem Vilnas krāsa: visam vilnas matam visā garumā jābūt nokrāsotam, krāsai jāatbilst standartā noteiktajai —

līdz 25 punktiem Vilnas kvalitāte: bieza, īsa, līdzena un spīdīga, ar labi izteiktu pavilnu — līdz 10 punktiem Kondīcija: kaķis labi kopts un mierīgs, nav agresīvs — līdz 5 punktiem

Musu majas Mūris

Par spīti kaķu šķirņu dažādībai un audzētāju pūliņiem, visvairāk pasaulē un arī pie mums Latvijā tomēr ir bezšķir- nes un bezpajumtes kaķu, kuri lodā pavārtēs un ap atkritumu tvertnēm izbadējušies, netīri, slimi — dzīvs apliecinājums "radības kroņa" cietsirdībai un bezatbildībai. Šķirnes kaķu audzēšana, tāpat kā jebkura kolekcionēšana, tomēr

vairāk vai mazāk ir materiāli nodrošinātu cilvēku vaļasprieks; vairums ļaužu īstu, dižciltīgu siāmieti vai persieti redz tikai izstādēs. Toties mēs katrs būsim sastapuši kāpņu telpā iemaldījušos pamestu kaķa bērnu, kas, trīcēdams no aukstuma, žēli ņaud un lūdzas no mums palīdzību… bieži vien — veltīgi. Tāpēc vislielāko cieņu pelnījuši tie cilvēki, kuriem galvenais ir nevis prestižs, bet mīlestība uz visu dzīvo dabu, nevis kaķa eksterjers, bet tā personība. Neskaitāmi kaķi atrod sev mājvietu, pateicoties cilvēku žēlsirdībai, spējai saredzēt maza dzīvnieciņa ciešanas un palīdzēt tam, varbūt pat upurējot kaut ko no savām ērtībām.

Atbalstot šādu rīcību, tomēr gribas pievērst uzmanību faktam, ka pieklīdusi kaķi var būt bīstami infekciju un slimību nēsātāji. Tādēļ būtu ieteicams rīkoties šādi:

1)    rūpīgi apskatiet kaķa kažociņu, vai nav kailās ēdes (mikrosporijas) pazīmju (skat. Kaķu slimības)

2)   apskatiet ausis, vai nav ausu kašķa;

3)  ja kaķis blusains, izmazgājiet to ar speciālu šampūnu;

4)   profilakses nolūkos iedodiet zāles pret cērmēm;

5)  pārējais — kā nodaļā Kaķis ierodas mājās.

Ja kaķa uzvedība jums šķiet dīvaina, ja tas liekas slims, steidzīgi konsultējieties ar veterinārārstu!

Bezsugas kaķi nebūt nav sliktāki par sugas dzīvniekiem, gluži otrādi, tie bieži ir gudrāki, jo šiem kaķiem daudzu paaudžu gaitā bijis jācīnās par izdzīvošanu, tāpēc to smadzeņu apjoms ir lielāks nekā sudziniekiem. Tie ir arī daudz enerģiskāki, jautrāki, interesantāki, lai gan daži no tiem var būt ne sevišķi tīrīgi; taisnības labā jāteic, ka tādi eksemplāri sastopami arī šķirnīgo vidū. Jārēķinās ar to, ka mājas Mūris noteikti būs daudz temperamentīgāks, daudz vairāk mīlas alkstošs nekā, piemēram, persietis, taču Mince tiks galā ar saviem mātes pienākumiem ievērojami labāk nekā tās dižciltīgās māsas.

Vienkāršie mājas kaķi jābaro tieši tāpat kā dižciltīgie, tāpēc mani vienmēr pārsteidzis fakts, ka dažās lauku sētās kaķim dod tikai pienu, gan tikko slauktu, tomēr… ja nu neviena trekna lauku pele negadās ceļā, tad kaķim jādzīvo ar tukšu vēderu, bet saimnieki reizēm brīnās — kur paliek cālēni?…

Arī izstādēs mājas kaķi piedalās un sacenšas savā starpā (skat. Kaķu izstādes), tāpēc tiem ir sava noteikta un paliekoša vieta kaķu hierarhijā.

4. BEZVILNAS KAĶI

Sfinkss (Sphynx)

Pašlaik slinksi ir vienīgā bezvilnas kaķu šķirne pasaulē, lai gan šie kaķi bija pazīstami jau seno acteku valstī, no kurienes cēlusies vēl viena bezvilnas kaku šķirne — Meksikas nakts kaķis. Šīs šķirnes pēdējie pārstāvji dzīvoja pie indiāņa Šinika, taču nomira, neatstājot pēcnācējus.

ASV, Ontario štatā 1966.g. kaķenei ar normālu vilnu piedzima kaķēni, kuriem vilnas nebija. Kaķu audzētājs Riads Bava nopirka šo kaķeni un vienu runcīti no kaķēnu metiena, abus pēc laika sapāroja un metienā ieguva daļu ar vilnu klātu kaķēnu, daļu bez vilnas. Arī šā metiena pēcnācēji turpmāk metienos deva ar vilnu klātus un bezvilnas kaķēnus. Tālākajā šķirnes veidošanas darbā iekļāvās cits audzētājs Kins Tenhove; viņš pāroja bezvilnas kaķus ne tikai ar īsspal- vainajiem, bet arī ar Siāmas kaķiem, tāpēc izveidojās divi sfinksu tipi — viens masīvāks, bet otrs elegantāks, pēc ķermeņa uzbūves līdzīgāks siāmietim. ASV kaķu audzētājs Smits 1972. g. nodibināja sfinksa standartu.

Sfinksus sauc par bezvilnas kaķiem, bet tas nenozīmē, ka tiem ir kaila āda. Sfinksa ķermenis ir klāts ar īsu, mīkstu vilniņu, kas atgādina samtu. Uz muguras ir pieļaujama nedaudz garāka vilna, bet ūsas un uzacu spalvas ir tikai dažiem sfinksiem. Arī sfinksi met vilnu — šai laikā no dzīvnieka it kā birst putekļi. Daži audzētāji apgalvo, ka sfinksiem vilnas maiņas laikā ķermenis kļūstot pilnīgi kails, bet kaķēni un jauni dzīvnieki esot klāti ar biezāku vilnu. Pēc uzbūves sfinksi atgādina reksus: tiem ir labi attīstīts, vidēji garš ķermenis ar platām krūtīm, priekškājas un pakaļkājas vidēji garas, turklāt pakaļkājas garākas par priekškājām, bet priekškājas viegli izliektas; aste gara, cieta, virzienā uz galu sašaurinās, atgādina pātagu. Galva sfinksām garena, ar izteiktu pāreju no pieres uz degunu, ausis platas, lielas un novietotas galvas vidū tuvu viena otrai, to gali noapaļoti.

Ļoti skaistas ir sfinksa acis — tās ir lielas un pēc formas atgādina citronu. Vilniņa, kas klāj sfinksa ķermeni, var būt dažnedažādos toņos, arī savienojumā ar baltu, visbiežāk tomēr tumši pelēka. Šīs šķirnes kaķa āda veido krokas, tam svīst viss ķermenis, sviedri ir pigmentēti.

Sfinksi pieaug ļoti ilgi, tāpēc pat pret gadu veciem dzīvniekiem jāizturas ļoti uzmanīgi. Sfinksi var dzīvot tikai un vienīgi dzīvoklī. Tie ir ļoti miermīlīgi, labsirdīgi dzīvnieki, taču pie to izskata jāpierod, jo kaķis bez vilnas atgādina panteru miniatūrā. Tie ir arī ļoti "runīgi" kaķi, un īpašniekam tas jāņem vērā. ?

Sfinksi pasaulē maz izplatīti; ir valstis, piemēram, Vācija, kur šo šķirni oficiāli nav atļauts audzēt, jo dzīvnieku aizsardzības organizācijas uzskata, ka šķirne veidota, apzināti izmantojot deģenerācijas pazīmes. Vislielākais sfinksu skaits ir ASV un Kanādā.

Rostovāpie Donas 1991.g. piedzima kaķēnu metiens, kuriem vietējie veterinārārsti kļūdas pēc konstatēja iedzimtu kailo ēdi. Par laimi, kakēni netika iznīcināti, bet nonāca Sanktpēterburgas kaķu kluba "Kotofejs" selekcionāru rokās. Iespējams, ka ar laiku arī Krievijā izveidosies šī interesantā šķirne. ?

Tātad, lasītāj, kaķu šķirņu ir daudz un tās ir ļoti dažādas. ASV eksistē vēl dažas šķirnes, kuru veidošanās ir sākumsta- dijā un kuras nav šajā grāmatā aprakstītas. Kaķu daudzveidīgā pasaule reizi pa reizei sagādā mums pārsteigumu, kad atkal gluži negaidot atklājam neparastu šķirni vai paveidu.

Šajā šķirņu bagātībā katrs, kurš vēlas iegādāties kaķi, var atrast savai gaumei piemērotu. Ja esat ieinteresējies par kādu šķirni vai arī jums vienkārši nepieciešams padoms, laipni lūdzam griezties Latvijas Felinoloģiskajā asociācijā Rīgā, A.Pumpura ielā 5, otrdienās no pīkst. 18.00 — 20.00 vai arī klubos "Felimurs" Rīgā, "Fēlikss" Rēzeknē, "Felīna" Talsos, "Mūris" Liepājā un Jūrmalas kaķu audzētāju klubā.

VIII. KAKU AUDZETAJU ORGANIZĀCIJĀS ĀRZEMĒS UN LATVIJĀ

Visā pasaulē kaķu audzētāji ir apvienojušies klubos un klubi savukārt federācijās un asociācijās. Vislielākā un vecākā starptautiskā organizācija pasaulē ir 1906.g. dibinātā CFA— The Cat FanciersAssociation, kas ilgu laiku apvienoja ASV un Kanādas kaķu klubus; šīs organizācijas statūtos bija noteikumi, kuri neļāva citu valstu organizācijām tajā iestāties, taču 1992. gadā, statūtiem mainoties, par CFA biedru kļuva Krievijas klubs "Fauna".

Lielbritānijā darbojas Governing Council of Cat Fanciers (GCCF), kura apvieno visus šīs valsts kaķu audzētāju klubus un ar kuru ļoti labs kontakts izveidojies Latvijas Felinolo- ģiskajai asociācijai. Lielbritānijas organizācija lepojas ar to, ka tieši Anglijā 1887. g. tika nodibināts pirmais kaķu klubs.

FIFe (Federation Internationale Feline) dibināta 1949. g.; tagad tā apvieno Rietumeiropas, Austrālijas, Latinamerikas un bijušo sociālistisko valstu kaķu audzētāju klubus. Pirmie starptautiskie tiesneši, kuri 1988. g. vērtēja kaķus Latvijā, arī bija no šīs organizācijas.

Brazīlijā 1988. g. nodibinājās WCF World Cat Federation), par tās pilntiesīgu locekli 1992. g. kļuva arī Latvijas Felinoloģiskā asociācija. WCF apvieno kaķu audzētāju klubus un citas organizācijas, kas atrodas Austrijā, Austrālijā, Beļģijā, Brazīlijā, Čehijā, Francijā, Itālijā, Krievijā, Latvijā, Lietuvā, Nīderlandē, Norvēģijā, Slovākijā, Spānijā un Vācijā.

Pasaulē eksistē arī citas organizācijas, kā arī neatkarīgi klubi.

Latvijā pirmais kaķu klubs izveidojās 1986. g. novembrī toreizējā Rīgas Dzīvnieku audzētāju biedrībā. Priekšsēdētājs pirms tam gan teica, ka viņš jau nu tās "kaķu vecenes" savā biedrībā neļaušot pulcināt, bet, kad no ārzemēm tika atvesti trīs burvīgi persieši, arī viņa stingrā apņēmība zuda. Tad laikrakstā parādījās ziņa, ka rīdzinieki var ierasties biedrībā, lai noskaidrotu savu kaķu šķirni. Noteiktajā sestdienā un svētdienā apmēram 120 minču piedalījās pirmajā atlases konkursā, bet par kluba biedriem tika uzņemti 28. Tā tika nodibināts Rīgas kaķu klubs, kas vēlāk ieguva nosaukumu "Felimurs" (vadītāja Vija Klučniece).

1987.    g. 3. maijā notika pirmā kaķu izstāde, kurā piedalījās 32 kaķi — 30 rīdzinieki un divi no Maskavas. Tika eksponētas sešas šķirnes. Redzētgribētāji stāvēja rindā četras stundas, tāpēc nav jābrīnās, ka kāda pārnervozējusies apmeklētāja iekoda rokā kontrolierei. Un tā Latvijā sākās kaku bums.

Kā Maskavas apvienības "Fauna", vēlāk "Anoluks" filiāle Rīgā 1988. g. izveidojās klubs "Selēna" (vadītāja Baiba Solov- jova), kurš galvenokārt organizēja nelielas izstādes ar 40— 50 kaķu piedalīšanos un ciltsrakstus saņēma centralizēti Maskavā.

Arī Liepājā un Ventspilī 1988. g. izveidojās kaķu klubi.

1988.   g. Rīgā pirmoreiz ieradās FIFe tiesneši čehi Alberts Pintera un Marija Ržihova, lai pirmoreiz vērtētu Latvijas kaķus; jāteic, ka vērtējums bija visai stingrs, jo pēc skates no vairākiem desmitiem Norvēģijas meža kaķu šādu nosaukumu paturēja tikai četri.

Latvijas, Igaunijas un Lietuvas kaķu audzētāju organizācijas jau 1989. g. nodibināja apvienību, lai iestātos FIFe, taču sastapās tieši ar tādām pašām grūtībām kā Baltijas republiku olimpiskās komitejas. Tā kā FIFe ir visai konservatīva organizācija, tā uzskatīja, ka arī Baltijas republikām jāpievienojas PSRS organizācijai Maskavā un visiem kaķēniem jāsaņem ciltsraksti ar tās starpniecību. Pievienošanās nenotika, Latvijas Felinoloģiskā asociācija, kas bija izveidojusies uz kluba "Felimurs" bāzes, no turpmākās sadarbības ar FIFe atteicās un uzsāka sadarbību ar WCF.

Latvijas Felinoloģiskās asociācijas kaķu izstādēs 1990.,

1991.    un 1992. g. dzīvniekus vērtēja WCF tiesneši, bet

1992.   g. WCF ģenerālās asamblejas sanāksmē LFA tika oficiāli uzņemta par pilntiesīgu šīs federācijas biedri.

Latvijas Felinoloģiskā asociācija 1993. g. apvienoja Latvijas klubus "Mūris" (Liepāja), "Fēlikss" (Rēzekne), Jūrmalas kaķu klubu, Talsu klubu "Felīna" un Rīgas klubu "Felimurs".

Jau 1992. g. Latvijas Felinoloģiskā asociācija no Latvijas Republikas Lauksaimniecības ministrijas ciltsdarba inspekcijas saņēma tiesības veidot visu Latvijas kaķu vienoto reģistru, lai izslēgtu iespēju Latvijā savairot zemas kvalitātes kakus.

Pēc tam, kad Latvija atguva valstisko neatkarību, klubs "Selēna" nevarēja vairs pastāvēt kā Maskavas organizācijas filiāle; nomainījis nosaukumu — no "Selēna" uz "Mooncat" — un nomainījis vairākus saimniekus, tas turpina felinoloģisko darbību, lai gan līdz pat 1993. g. februārim vēl nebija nekādā veidā reģistrēts.

No 1993. g. 12. jūnija visi kaķēni, kuru vecāki nav ierakstīti Latvijas vienotajā kaķu reģistrā un ciltsgrāmatā, tiek uzskatīti par kaķiem bez ciltsrakstiem; tas paziņots arī visām starptautiskajām organizācijām. Tāpēc iepazīsimies ar ciltsrakstiem, kādi derīgi visā Latvijā un ir starptautiski atzīti.

Šķirnes kaķu pavairošana Latvijas Felinoloģiskās asociācijas (LFA) klubu ietvaros notiek konsultatīvi, brīvā veidā — tas nozīmē, ka kakenes saimnieks var izvēlēties runci, bet jākonsultējas ar attiecīgās šķirnes vadītāju, lai pārliecinātos, vai izvēlētajam runcim ir atbilstošs izstādes vērtējums un vai vēlams šāds partneru salikums pārī (krāsas un citu brāķu izslēgšanas labad).

LFA ietvaros tiek pāroti: runči ar atzīmi ne zemāku par "teicami", kaķenes ar atzīmi ne zemāku par "ļoti labi". Daudzās pasaules valstīs arī kaķenes tiek pārotas tikai ar atzīmi "teicami", lai gan tā ir katras audzētavas īpašnieka privāta lieta. Pie jēdziena "audzētavas īpašnieks" jāpakavējas sīkāk.

Ja jums mājās ir viena šķirnes kaķene, kura rada pēcnācējus, jūs esat audzētavas īpašnieks. Ja jums ir tikai viens runcis, jūs nevarat pretendēt uz audzētavas īpašnieka nosaukumu. Lai audzētavas īpašnieks pareizi izvēlētos kaķenei partneri, viņam jābūt pietiekami plašām zināšanām felinolo- ģijā, jāzina, ka nedrīkst krustot dzīvniekus ar vienādiem trūkumiem, lai apzināti nevairotu krāsu brāķi utt. Ikviens šķirnes kaķēns saņem divus vārdus — pirmo, kas sākas ar to alfabēta burtu, kurs metiens pēc kārtas tas ir šajā audzētavā, bet otrs ir audzētavas nosaukums. Piemēram, jums mājās ir divas kakenes. Tās kakenes metienā, kura dzemdēs pirmā, kaķēnu vārdi sāksies ar A burtu, bet tās, kura dzemdēs otrā, — ar B; jūsu audzētavas nosaukums ir "Dzintars",

tātad Amanda Dzintars, Barbara Dzintars. Audzētavas nosaukums ir jūsu firmas zīme; vienam audzētājam var būt tikai viens audzētavas nosaukums, ko nevar atdot citam audzētājam agrāk nekā divdesmit gadus pēc tam, kad iepriekšējais savu darbību izbeidzis un audzētava slēgta.

Kāpēc tik stingra attieksme pret audzētavām? Mūsu valstī kaķu audzēšana vēl sper tikai pirmos soļus, bet citās valstīs, kur kaķu audzētāju vidū ir liela konkurence, katrs sargā savas audzētavas labo slavu, tāpēc ļoti rūpīgi pārdomā pārošanu, kaķēnus pārdod par diferencētām cenām — dārgāk tos, kuri varēs ar labiem panākumiem piedalīties izstādēs un tiks atzīti par derīgiem šķirnes turpināšanai, daudz lētāk tos, kuriem eksterjers (šķirnīgums) ir vājš. Pircēji ārzemēs nesteidzas ar kaķēna iegādi, pirms nav izstādēs pavērojuši, kuras audzētavas dzīvnieki saņem vislabākās atzīmes.

Visi šķirnes kaķi tiek ierakstīti vai nu vienotajā, vai eksperimentālajā kaķu ciltsgramatā. Vienotajā ciltsgrāmatā dzīvniekus ieraksta, ja 1) tie dzimuši vecākiem ar zināmiem senčiem (četrās paaudzēs), 2) ja pārojums ir reģistrēts, 3) ja abi vecāki ir ierakstīti vai nu vienotajā, vai eksperimentālajā ciltsgrāmatā, 4) ja viņiem ir vajadzīgās izstāžu atzīmes, 5) ja kaķēni atbilst šķirnei (to nosaka komisija, kas apskata metienu). Vienotajā ciltsgrāmatā tiek ierakstīti arī importētie dzīvnieki.

Eksperimentālajā ciltsgrāmatā tiek ierakstīti tie kaķēni vai pieaugušie dzīvnieki, kuriem senči līdz ceturtajai paaudzei nav zināmi, bet kuri izstādē ir saņēmuši augstu novērtējumu (13. klasē divas reizes teicami), vai arī dzīvnieki, kuri tiek pāroti kā dažādu šķirņu kaķi, piemēram, Austrumu kaķi ar persiešiem.

Ciltsrakstos jūs redzat numuru, kurš veidots šādi: "LFA" norāda uz vienoto Latvijas Felinoloģiskās asociācijas ciltsgrāmatu, tālāk 01, 02 utt. — grupas kods, tad kārtas numurs un aiz šķērssvītras — gads un šķirnes īss nosaukums. Numuri, kas norādīti katram kakim zem vārda, ir vi- sā pasaulē pieņemtie krāsu kodi, piemēram, 3 — zils, 1 — melns utt.

IX. KAKU IZSTĀDES UN VĒRTĒŠANA

Kaķu izstādes rīko, lai popularizētu kaķu šķirnes un audzēšanu, kā arī lai atlasītu dzīvniekus tālākam šķirnes turpināšanas darbam. Starptautiskajās izstādēs kaķu audzētājs var salīdzināt vietējo un citu valstu kaķu kvalitāti, cīnīties par starptautiski atzītiem tituliem, kuri ceļ audzētavas un īpašnieka prestižu kaķu mīļotāju vidū.

Izstādes pēc sava statusa iedalās starptautiskās, nacionālās, atklātās, speciālās un reklāmas izstādēs. Katrai no tām ir savs mērķis, iespējamo titulu loks utt.

Visā pasaulē kaķi izstādēs tiek demonstrēti būros. Tikai pirmajā izstādē 1871. g. kaķi tika vērtēti ringā un gāja saitītē blakus saviem saimniekiem kā suni. Uz būra ir numurs un šķirnes nosaukums, bet nekādā gadījumā ne kaķa vai saimnieka vārds. Lai apmeklētāji iegūtu informāciju par kaķiem, izstādē noteikti jābūt katalogam, kur katrs būra numurs tiek pilnībā atšifrēts — kaķa šķirne, izcelsme, dzimšanas laiks, īpašnieks, kurā klasē kaķis izstādās. Dzīvniekus nes pie ekspertiem un apskata uz galda bez īpašnieka līdzdalības. Dzīvniekus nes stjuarti — cilvēki, kuri gatavojas kļūt par ekspertiem, tāpēc viņiem noteiktā daudzumā izstāžujā- palīdz ekspertīzes darbā.

Kaķus vērtē tiesneši, kuru kvalifikācija atbilst izstādes rangam. Starptautiskajās, nacionālajās un atklātajās izstādēs var strādāt tikai starptautiskās klases tiesneši, t.i., tādi, kurus apstiprinājusi kāda starptautiska organizācija. Latvijas Felinoloģiskās asociācijas tiesneses Ņina Bražūne, Vija Klučniece, Indra Lēpe, Tatjana Parhomenko un Rasma Sauja ir iekļautas WCF starptautisko tiesnešu sarakstā. Pagaidām Latvijā starptautisko tiesnešu vairāk nav.[1] tiesneši jeb eksperti kaķus vērtē anonīmi, t.i., viņiem nekas nav zināms ne par kaķi, ne par īpašnieku; uz vērtējuma lapas, ko tiesnesis aizpilda, ir tikai kaķa būra numurs, šķirne, dzimšanas gads un klase. Ne tiesneši, ne viņu palīgi līdz pat vērtēšanas beigām, arī noslēguma konkursā Best in Show]cb "Labākais izstādē" nedrīkst redzēt izstādes katalogu.

Ne visi kaķi tiek vērtēti. Ja kaķim izoperēti nagi vai arī vilna krāsota, pārmērīgi sabārstīta ar pūderi, netīra, savēlusies vai izcirpta, vai arī ir netīras ausis, vai arī ir blusas, dzīvnieks tiek diskvalificēts; diskvalificē arī aklus, šķielējo-* šus, ar lauztu asti, ar bruku slimus kaķus, kā arī, ja kažokā ir baltas vilnas laukumi šķirnēm, kurām to nedrīkst būt.

Izstādes parasti ilgst divas dienas. Var būt divas vienas dienas izstādes, kad tiesneši kakus vērtē katru dienu atse- višķi un katras dienas nobeigumā notiek arī konkurss "Labākais izstādē", vai arī viena izstāde divās dienās, kad pirmajā dienā notiek galvenā kaķu vērtēšana, bet otras dienas priekšpusdienā to pabeidz un pēcpusdienā sākas konkurss "Labākais no labākajiem". Rīkotājiem daudz smagākas ir divas vienas dienas izstādes, jo ļoti precīzi jāorganizē darbs, lai noslēguma konkurss sāktos laikus, lai visi dalībnieki saņemtu vērtējuma lapas, bet labākie — arī balvas un rozetes.

Dzīvnieka maksimālais vērtējums ir 100 punkti, kas summējas no galvas, ķermeņa, vilnas, astes, krāsas utt. iegūtajiem punktiem. Kaķi, kuri iegūst 100—88 punktus, saņem vērtējumu "teicami", kuri iegūst 87—76 punktus, saņem vērtējumu "ļoti labi", bet 75—61 punktu ieguvušie — tikai atzīmi "labi", kas neļauj piedalīties ciltsdarbā. Ja vairāki kaķi saņēmuši atzīmi "teicami" vai "ļoti labi", tiesnesis pēc saviem ieskatiem var arī norādīt 1.—4. vietu. Pārējās vietas ekspertīzē nenorāda.

Kaķus izstāda šādās klasēs (katru klasi tālāk iedala pēc šķirnēm, dzimuma, vecuma):

1.  — Eiropas čempionu klase,

2.   — Eiropas premjeru klase,

3.  — starptautisko grandčempionu klase,

4.   — starptautisko grandpremjeru klase,

5.   — starptautisko čempionu klase,

6.   — starptautisko premjeru klase,

7.  — čempionu klase,

8.   — premjeru klase,

9.   — atvērtā klase (vecāki par 10 mēnešiem),

10.  — kastrātu klase (vecāki par 10 mēnešiem),

11.   —ja—uno klase (no 6 līdz 10 mēnešiem),

12.  — kaķēnu klase (no 3 līdz 6 mēnešiem),

13.  — novicu klase (bez ciltsrakstiem vai ar nepilniem ciltsrakstiem),

14.  — mājas kaķu klase,

15.  — metienu (visu viena metiena kaķēnu) klase.

Izstādēs piešķir arī titulus. To dara 1.—10. klasē, turklāt

katrā klasē ir savs tituls.

Tātad, ja dzīvnieks atklātajā klasē (09) saņēmis "teicami 1", viņš var iegūt titulu CAC (Certiflcat d'Aptitude au Champion) jeb čempiona sertifikātu. Ja šāds tituls saņemts trīs reizes, kaķis kļūst čempions un viņa vārda priekšā būs starptautisks apzīmējums Ch. 10. klasē kaķis, kurš saņēmis "teicami 1", var iegūt titulu CAP (Certiflcat d'Aptitude au Premieur)]eb premjera sertifikātu. Ja iegūti trīs CAP, kaķis kļūst premjers ar starptautisko apzīmējumu Pr. vārda priekšā.

Kā jau būsiet sapratuši, titulus iegūst dzīvnieki, kuri saņem vērtējumu "teicami 1", taču katrā klasē ir citi noteikumi, lai pārietu nākamajā.

Čempionu (07) un premjeru (08) klasē kaķim jāiegūst trīs CACIB (Certiflcat dAptitude au Championat International de Beaute) vai CAPIB (Certiflcat dAptitude au Premieur International de Beaute) no diviem dažādiem tiesnešiem vismaz divās dažādās valstīs. Ja šādi tituli iegūti, kaķis kļūst par starptautisko čempionu (Int. Ch.) vai starptautisko premjeru (Int. Pr.).

Ja starptautisko čempionu (05) vai starptautisko premjeru (06) klasē kaķis sešas reizes iegūst titulu CA6CIB vai CA6PIB no vismaz trim dažādiem tiesnešiem trijās dažādās valstīs, tas kļūst par lielo starptautisko čempionu (G.Int.Ch.) vai lielo starptautisko premjeru (G.Int.Pr.) un tālāk izstādēs piedalās attiecīgi 03 vai 04 klasē, lai cīnītos par titulu CACE vai CAPE — Eiropas čempions vai Eiropas premjers. Par tādu var saukties kaķis, kurš deviņas reizes (atkal vismaz no trim dažādiem tiesnešiem vismaz trīs dažādās valstīs) ieguvis titulu CACE vai CAPE. Ja kaķis kļuvis par Eiropas čempionu vai premjeru, tad līdz visaugstākajam sasniegumam — pasaules čempionam — ir tikai viens solis. Lai kļūtu par pasaules čempionu (CACM) vai premjeru (CAPM), nepieciešams deviņas reizes saņemt šo titulu vismaz no trim dažādiem tiesnešiem un vismaz vienu vērtējumu citā kontinentā.

Ja izstādē vienā vilnas krāsas grupā izstādīti 3 dzīvnieki (neatkarīgi no dzimuma un klases), tiesnesis var piešķirt titulu RS — labākais krāsā.

Katras izstādes nobeigumā notiek konkurss Best in Show jeb "Labākais izstādē", kurā dzīvnieki sacenšas pa grupām. Visus kaķus noslēguma konkursam izvirza tiesneši, kuri vērtē arī noslēguma konkursu. Vispirms savā starpā sacenšas mājas kaķi un labākais iegūst nosaukumu "Izstādes labākais mājas kaķis". Tad sacenšas kaķēnu metieni — nosaka labāko metienu izstādē. Pēc tam tiek vērtēti atsevišķi kakēni (3—6 mēnešus veci) un jaunie dzīvnieki (6—10 mēnešus veci). Šajos abos konkursos piedalās dažādu šķirņu kaķi. Tālākie konkursi notiek šķirņu grupās — vispirms nosaka labāko īsspalvaino, labāko Siāmas — Austrumu grupā, labāko pusgarspalvai- no un garspalvaino kaķi. Tie, kuri izrādās labākie šajās grupās, sacenšas tālāk par nosaukumu "Labākais izstādē". Arī šajā konkursā vērtēšana notiek anonīmi: katrs tiesnesis apskata dzīvniekus, uzraksta vinu numurus vietu secībā uz la- pinas un lapiņu nodod konkursa vadītājam. Vērtējumi tiek summēti, un konkursa vadītājs paziņo rezultātu. Ja tiesnešu domas dalās 50:50, tad kāds no tiesnešiem pēc izlozes no turpmākās vērtēšanas izstājas un kaķi tiek vērtēti vēlreiz. Parasti noslēguma konkurss notiek ļoti krāšņi, katram kaķim pasniedz balvas, diplomus un rozetes jeb kokardes.

Katram kaka saimniekam būs interesanti uzzināt, kā tad īsti šos dzīvniekus vērtē.

Pirmo tiesnesis parasti apraksta kaķa galvu, vērtējot ne tikai tās formu, kura katrai šķirnei citāda, bet arī atseviš- ķu tās daļu proporcijas, vaigu platumu, deguna garumu, zoda spēcīgumu. No specifiskajiem terminiem, ko izmanto galvas aprakstīšanā, visbiežāk lietojamais ir lauzums (stop) pārejā no pieres uz degunu; piemēram, persiešu kaķiem tam jābūt pēc iespējas dziļākam, bet siāmiešiem tas vispār nedrīkst būt manāms.

Galvas aprakstā liela nozīme ir kaķa zobiem. Atšķirībā no suņu izstādēm zobu skaits netiek īpaši ņemts vērā, galvenais, lai būtu pareizs sakodiens, proti, augšējie un apakšējie griezēji saskartos taisnā līnijā. Ilgu laiku pēc standarta bija pieļaujama novirze, ne lielākapar 2 mm uz vienu vai otru pusi. Pēdējos divos gados attieksme pret sakodienu kļuvusi pielaidīgāka, pieļauj lielāku novirzi par 2 mm, ja tā nebojā dzīvnieka kopskatu (mute ir slēgta, mēle nav izkārusies, apakšžoklis nav novirzīts ne pa labi, ne kreisi). Ja ir minētie trūkumi, dzīvnieka vērtējums tiek stipri samazināts. Kaķiem, kuriem pārkodiens lielāks par 2 mm, FIFe tiesneši titulus nepiešķir.

Nākamā galvas daļa, ko tiesnesis rūpīgi apskata, ir acis — to novietojums, forma un krāsa. Kaķa acu krāsai jābūt dzidrai, tīrai, bez citas krāsas pigmenta plankumiem tīklenes daļā vai zaļa rinka ap radzeni. Dzīvniekiem, kurus izstāda 12. un 11. klasē, acu krāsa var būt vēl līdz galam nenoformēju- sies, bet tas nav pieļaujams 09. un citās klasēs.

Viens no būtiskākajiem vērtējuma objektiem ir aste. Tai jābūt standartā noteiktās formas un garuma, bez jebkādiem defektiem. Par defektiem tiek uzskatīti lūzumi un mezgliņi (īpaši bieži sastopami Siāmas un Austrumu kaķiem). Šādus dzīvniekus novērtē zemu vai diskvalificē.

Arī kaķus, kuru priekšķepām ir liekie pirksti (polidaktili- ja), diskvalificē.

Liela nozīme ir vilnas krāsai un struktūrai. Tikai melnajiem kaķiem līdz divu gadu vecumam pieļaujama pilnīgi neizveidojusies vilnas krāsa, pārējiem krāsai jāatbilst standartam. Ja kaķis pieder pie garspalvaino vai pusgarspalvaino grupas, tam jābūt labi apspalvotam. Nevar izstādīt kaķi vilnas maiņas laikā un cerēt, ka tas saņems titulu un augstu vērtējumu.

Ja jums ir melns, zils vai divkrāsains, vai bruņurupuča krāsojuma kaķis, vai bruņurupucis ar baltu, tad bieži uz tumšā vilnas fona mēdz būt baltas spalvas, īpaši uz galvas un astē; gatavojoties izstādei, tās jāizplūc.

Kaķa novērtējums izstādē lielā mērā ir atkarīgs no tā, cik pareizi dzīvnieks sagatavots, turklāt katras šķirnes pārstāvju sagatavošanā ir savas īpatnības.

Garspalvainie kaķi. Mazgā vienu (gaišos un baltos kaķus) vai divas dienas pirms izstādes. Žāvē tikai ar fenu pretēji vilnas augšanas virzienam. Pirms galīgās izžāvēšanas ar

pulverizatoru iešļāc vilnā frizūras stiprināšanas līdzekli un pabeidz žāvēšanu. Iebārsta vilnā talku vai bērnu pūderi, labi izsukā. Izstādes dienā, turot kaķi aiz priekšējām un pakaļējām ķepām, sukā vilnu pretēji spalvas augšanas virzienam. Vilnā iesmidzina speciālus preparātus, lai tā spīdētu. Kaķi šūpojot, žāvē vilnu. Ieber izžāvētajā vilnā nedaudz pūdera, vēlreiz izsukā pretēji spalvas augšanas virzienam.

Nota bene! Mazgājot īpašu uzmanību veltiet astei, vilnai' ap anālo atveri, ķepām!

Pareizi sagatavojiet acis un ausis!

Izmantojiet antistatiskus preparātus!

Pusgarspalvainie kaķi. Mazgā divas dienas pirms izstādes. Meinkūniem, sibīriešiem, Norvēģijas meža kaķiem ar matu balzamu pastiprināti apstrādā muguras vidusdaļas vilnu. Žāvē vilnas augšanas virzienā. Pūderus nelieto, vilnu labi izsukā. Izstādes dienā ar speciālu suku uzkasa vilnu apkārt kaklam, uz pakaļējiem stilbiem. Angoras kaķiem cenšas pēc iespējas vairāk izsukāt pavilnu.

Nota bene! Mazgāšanas laikā pievērsiet uzmanību astei! Neizplūciet ausu pušķīšus! Pārliecinieties, vai vilna atbilst standartā aprakstītajai (vai esat to pareizi sagatavojis)!

īsspalvainie kaķi. Mazgā 3—4 dienas pirms izstādes. Žāvē ar fenu vilnas augšanas virzienā. Labi izsukā gan ar metāla ķemmi, gan ar gumijas suku. Izstādes dienā izsukā ar ķemmi, tad ar suku; var izlīdzēties ar drēbju suku, kurai asi sari. Kaķa ķermeni norīvē ar zamšādas gabalu, lai spalva labi spīdētu.

Nota bene! Izraujiet visas baltās spalvas uz tumšā fona!

Ja, kaķi glaudot, gaisā nelido vilna — kaķis sagatavots pareizi.

Atcerieties! Jūsu pacietība un pūles, gatavojot dzīvnieku izstādei, tiks atalgotas ar labu atzīmi, turpretī tā konkurents, kurš pēc eksterjera varbūt pat labāks, bet slikti sagatavots, var gūt zemāku vērtējumu.

X. KAKU SLIMĪBAS UN TO PROFILAKSE

Arī kaķi slimo, tāpat kā cilvēki, pie tam tikpat nopietni. Tautas apziņā iesakņojies uzskats par kaķa deviņām dzīvībām — tāpēc ka bezpajumtes un lauku kaķi, cīnīdamies par izdzīvošanu, no paaudzes paaudzē stiprinājuši savu imunitāti, bet to nevar teikt par šķirnes kaķiem, ko audzējis cilvēks.

Diemžēl mūsu veterinārijas stāvokli attiecībā uz mazajiem dzīvniekiem, īpaši kaķiem, vēl nevar saukt par apmierinošu. Bijušajā PSRS kaķi un arī suņi kā neproduktīvi (!) dzīvnieki tika gandrīz pilnībā atstāti novārtā, arī veterinārārstu sagatavošanā šo dzīvnieku problēmām tika veltīta minimāla vērība, tāpēc šodien mūsu veterinārārsti sāk visu it kā no nulles. Patiesi jāpriecājas, ka gan mūsu Zemkopības ministrija, gan veterinārās iestādes ir sapratušas, ka kaķis pelna tādu pašu iejūtīgu attieksmi kā jebkura dzīva būtne, ka tieši mūsu valstī ir izveidota viena no labākajām privātajām veterinārajām aptiekām, ka gandrīz jau pilnībā atrisināts jautājums par kaķu vakcinēšanu pret panleikopēniju un infekcio- zajām iesnām. Veterinārārsti Ruta Jemeļjanova, Benita un Ģirts Drapčes, Normunds Fjodorovs, Jelgavas veterinārās ķlīnikas speciālisti, arī daudzi citi savu iespēju robežās dara visu, lai palīdzētu mūsu mīluļiem, taču arī īpašniekam būtu nepieciešamas elementāras zināšanas par biežāk sastopamajām kaķu slimībām un to profilaksi, lai līdz veterinārārsta apmeklējumam sniegtu pirmo palīdzību.

Lai izvairītos no pēkšņa slimības uzliesmojuma, katram īpašniekam reizi nedēļā būtu jāpievērš uzmanība kaķa veselības stāvoklim: vai spalva ir spoža, acis, ausis tīras, temperatūra un sirdsdarbība normāla. Jāapskata arī, vai izkārnījumi nav sausi un grubuļaini (tas norāda uz iekšējiem parazītiem), vai urīns ir dzidrs, šķidrs, bez kristālu nosēdumiem. Jebkuras novirzes no normas var liecināt par iespējamu saslimšanu.

Ļoti svarīga ir slimību profilakse — noteikumi, kas jāievēro, un pasākumi, kas jāveic, lai kaķis nesaslimtu.

1.    Regulāri dezinficējiet telpas, kurās uzturas dzīvnieki, vai nu pievienojot grīdas mazgājamam Ūdenim lizolu vai hlo- ramīnu (ķīmiskā dezinfekcija), vai apstarojot telpas ar kvarca lampu (fizikālā dezinfekcija).

2.   JajUsu telpās uzturējies svešs dzīvnieks (pārošanas laikā) , dezinficējiet tās īpaši; ļoti noderēs preparāts Virkon, ko var nopirkt veterinārajā aptiekā Matīsa ielā 86.

3.    Dzīvnieku laikus vakcinējiet pret visizplatītākajām kaķu infekcijām — kaķu mēri, rinītu, calici vīrusu, leikozi. Arī šīs vakcīnas var iegādāties minētajā aptiekā.

4.   Neļaujiet saviem kaķiem kontaktēties ar svešiem, īpaši ar brīvi klejojošiem, ja neesat pārliecināti par to veselības stāvokli.

5.    Izstādēs neaiztieciet ar rokām citu īpašnieku kaķus un neļaujiet aiztikt savējos, lai nepārnestu kādu infekciju.

6.    Nekādā gadījumā neindējiet peles un žurkas ar ķīmiskiem preparātiem.

7.    Nodrošinieties ar pirmajai palīdzībai un ārstēšanai nepieciešamajiem medikamentiem un līdzekļiem (skat. 11. tabulu). Jums nepieciešami arī ādas cimdi (labāk divi pāri).

11. tabula. Kaķa īpašnieka aptieciņa Nosaukums Pielietojums

3% ūdeņraža pārskābe Brūču notīiīšanai

Sintomicīna ziede Brūču dziedēšanai

Pantenols Apdegumu, applaucējumu apstrādei

Septonekss

Medicīniskā ogle Saindēšanās, caurejas gadījumos

10 ml šļirce Šķidruma ievadīšanai

Ringera—Loka tabletes Šķīdumam caurejas gadījumos

Kalcinētā soda Vemšanas izraisīšanai

Angļu (rūgtā) sāls Caurejas līdzeklis Klizmas baloniņš

Vazelīna vai parafīna eļļa Aizcietējumu gadījumos

Linsēklas Gremošanas regulēšanai

Kālija permanganāts Kuņģa skalošanai, dezinfekcijai

Barbiturāti Nomierināšanai

Borspirts Ausu iekaisumu gadījumos Levomicetīna acu

pilieni (bērnu) Konjunktivīta, acu asarošanas gadījumos Termometrs, vate, marle, leikoplasts, pincete, šķēres.

Ja kaķis tomēr saslimis, nekādā gadījumā nedodiet tam zāles un neārstējiet pats, ja jums nav nepieciešamo zināšanu; kaķis ir daudz jutīgāks pret zāļu iedarbību nekā citi dzīvnieki, tāpēc zāles var ļoti viegli pārdozēt.

Ja cerību uz izveseļošanos nav, kaki labāk iemidzināt ve- terinārajā poliklīnikā, lai tas nemocītos. Ārzemēs pieredzējuši kaķu audzētāji to dara arī paši, izmantojot hloroformu.

Ja slimības diagnoze nav bijusi skaidra un kaķis nobeidzies, noteikti vajadzētu to secēt, lai noskaidrotu nāves cēloni.

1. DAŽI RAKSTURĪGI SIMPTOMI Caureja

Izkārnījumi šķidri, var būt pilnīgi kā ūdens, izdalās bieži un nelielām porcijām, turklāt pat labi audzināti kaķi var izkārnīties uz paklāja un citur.

Caureja ne vienmēr norāda uz saslimšanu, gluži otrādi, tā var liecināt par organisma spēju atbrīvoties no tam nevajadzīgām vielām.

Visbiežākais caurejas iemesls ir barība. Parasti caureja rodas no govs piena (kaķa organisms nespēj pārstrādāt piena cukuru — laktozi), no jēlām aknām, liesas, olām. Caureju var izraisīt nepierasts ēdiens vai arī kāda noteikta barība, pret kuru kaķim ir pastāvīgs jutīgums.

Caurejas iemesls var būt arī tārpi un citi zarnu parazīti, arī baktērijas un sēnītes, kuras var dzīvot pat mātes pienā.

Caureja pavada zarnu iekaisumu, taču bez caurejas šai gadījumā vērojami arī vispārējā veselības stāvokļa traucējumi.

Ja caureja turpinās vairākas dienas, kaķa organisms strauji zaudē spēkus no atūdeņošanās, tāpēc jāgriežas pie ārsta, lai dzīvnieks neaizietu bojā.

Vieglas caurejas gadījuma kaķim 12—24 stundas nedod ēst un dzirda ar stipru, saldinātu tēju. Ja kaķis nevēlas dzert, tas jādzirdina ar šļirci, lejot šķidrumu mutē (no sāniem).

Kaķa zarnu darbības noregulēšanai der arī linsēklas. Tās dod pa 2 tējkarotēm dienā (tikai uzlējumu, kas iegūts, aplejot sēklas ar verdošu ūdeni).

Ja bez caurejas ir arī vemšana un kaķa organisms ātri at- ūdeņojas, dod dzert Ringera-Loka šķīdumu (ūdenī izšķīdina speciālas aptiekā nopērkamas tabletes) pa 100 ml uz vienu kaķa ķermeņa kilogramu svara dienā. Var dot medicīnisko ogli, levomicetīna tabletes.

Labi palīdz silts termofors, kas nomierina un mazina slimo zarnu kustības.

Ēstgribas trūkums

Atšķirībā no bezpajumtes kaķiem, kuri ēd gandrīz visu, nenoniecinot pat atkritumu tvertņu saturu, mājās dzīvojoši kaķi bieži ir ļoti stūrgalvīgi savās prasībās attiecībā uz barību; bieži tie grib ēst tikai vienu noteiktu barību — gaļu vai zivis, bet tas nenāk par labu veselībai. Te vainīgi ir paši īpašnieki, kuri piekāpušies kaķu iegribām. Ieteicams dzīvniekam piedāvāt dažādu barību un lieki neuztraukties, ja kaķis, kura vispārējais veselības stāvoklis normāls, vienu vai divas dienas neēd.

Ja kaķis no barības atsakās ilgāku laiku, tad ēstgribas trūkuma cēlonis var būt arī kāda slimība vai slimīgs stāvoklis"

Ēstgribas trūkums var būt psihisku traucējumu rezultāts — kad kaķis zaudējis ierasto vidi un cilvēkus (pārdodot pieaugušu kaķi, pārvedot dzīvnieku uz citu vietu, mainot dzīvokli). Šādā stāvoklī kaķis zaudē spēkus un pretestību dažādām slimībām; ieteicams kaķi nogādāt atpakaļ ierastajā vidē, citādi tas drīz nobeidzas.

Ja ēstgribas trūkumam pievienojas vienaldzība pret apkārtni, jāizmēra temperatūra (tūplī) — infekcijas slimību sākuma stadijā tā bieži ir paaugstināta.

Ēšanas pārtraukšana vai vienpusēja košļāšana, satverto kumosu nomešana liecina par zobu slimībām.

Siekalošanās, galvas aizskaršana ar ķepām nozīmē, ka mutē iestrēguši asaka vai kaula šķemba.

Vecākām kaķenēm ēstgribas trūkumu var izraisīt dzemdes sastrutojums.

Ja kaķis neēd vairāk kā divas dienas, steigšus jāgriežas pie veterinārārsta.

Slapēs

Kaķis ilgāk var iztikt bez ēšanas nekā bez dzeršanas, tāpēc pilnīga šķidruma neuzņemšana jau pēc dažām dienām beidzas ar dzīvnieka bojāeju.

Kaķi nepatērē daudz ūdens; runči dzer mazāk nekā kaķenes. Kaķim nepieciešami aptuveni 35 ml šķidruma uz 1 ķermeņa svara kilogramu dienā. Ja jūs dodat kaķim sauso barību, šķidruma patēriņš jādubulto, bet, lai tas notiktu, lai kaķis dzertu, sausajai barībai pievieno sāli (ja tas nav izdarīts gatavošanas procesā un par to nav rakstīts uz iesaiņojuma).

Kaķis ūdeni izdala elpojot, ar urīnu un izkārnījumiem. Kaķis nesvīst kā cilvēks; savu temperatūru tas regulē ar elpošanas biežumu, bet īpaši karstā laikā arī laizot ķermeni (siekalām izgarojot, ķermenis atvest; šādi — ar siekalu palīdzību, temperatūru regulē arī somainie dzīvnieki, tas kopīgs kaķiem un, piemēram, ķenguriem).

Ja kaķim stipras slāpes ilgst vairākas dienas, jāgriežas pie veterinārārsta, jo visbiežāk tā ir nieru, dzemdes sastrutojuma vai cukurslimības pazīme.

2. PARAZĪTI

Šeit aplūkosim biežāk sastopamos parazītus, no kuriem

cieš kaki un ar kuriem var inficēties arī cilvēki.

Ausu kaškis

Slimības cēloni. Kašķa izraisītājs ir līdz pusmilimetram liels smidzis, kas uzturas kaķa auss ārējo eju krokās un iedobumos. Parasti kaķi inficējas cits no cita, tāpat arī ar pārnēsātāja (cilvēka) starpniecību.

Slimības pazīmes. Kaķa ausis pildās ar tumši brūniem netīrumiem, dzīvnieks krata galvu, kasa ausis. Izdalījumiem raksturīga tumši brūna krāsa un smērveida vai drupataina konsistence.

Slimības norise. Smidži ļoti ātri vairojas, jau pēc 8—14 dienām no oliņām izšķiļas pēcnācēji. Šo kukaiņu iznīcināšanai izmantojamie līdzekļi neiznīcina oliņas, tāpēc kaķis cieš lielas mokas, jo ausis ļoti niez. No pastāvīgās kasīšanās var rasties ekzēma.

Kas jāzina īpašniekam? Ja pamanāt kaķim izdalījumus no ausīm, tīriet tās divreiz dienā. Veterinārārsts izrakstīs speciālu ziedi vai šķidrumu. (Netīriet kaķa ausis ar dihlofosu vai kādu citu kukaiņu iznīcināšanas līdzekli, tas var kakim kaitēt!) Labus rezultātus dod ausu tīrīšana ar stomozānu, kas nopērkams veterinārajās aptiekās.

Perspektīva. Ausu kašķa ārstēšana ir lēna, tomēr, ausis rūpīgi tīrot un lietojot zāles, kašķi var izārstēt.

Profilakse. Pirms vedat savu kaķi uz izstādi vai arī uz vietu, kur notiek citāda kaku kontaktēšanās, ieziediet tā ausu ādu ar mentola ellu, lai atbaidītu smidžus.

Neļaujiet savam kaķim kontaktēties ar citu kaķi, ja neesat pārliecināti, ka viņam nav šīs slimības!

Blusas

Tāpat kā suņiem, kaķiem mēdz būt blusas, turklāt suņu blusas cilvēkus un citus dzīvniekus izmanto tikai "spiedīgos apstākļos", turpretī kaķu blusas ir mazāk izvēlīgas un labprāt izmanto jebkuru barības avotu.

Inficēšanās. Kaķi, kuriem ir blusas, ar tām inficē citus kaķus. Ar blusām var inficēties netīrās telpās, kuru īpašnieki neievēro higiēnu, arī ārā.

Infekcijas pazīmes. Kaķim blusas parasti uzturas kakla, muguras un astes saknes rajonā. Par to klātbūtni liecina blusu mēsli — tumši punktveida netīrumi vilnā, kā arī punkt- veida asinsizplūdumi ādā.

Kas jāzina īpašniekam ? Blusas ir ļoti bīstamas, jo pārnēsā dažādas slimības; daļa veterinārārstu uzskata, ka pat kaķu mēri un kailo ēdi pārnēsā tieši blusas.

Lai izsargātos no šiem parazītiem, kaķa guļvietu var izklāt ar papardēm, bet grīdas jāmazgā ar dezinfekcijas līdzekļiem.

Blusu iznīcināšanai kaķa vilnā izmanto dažādus pūderus un šampūnus, taču īpašniekam jāatceras, ka drīkst lietot tikai tos, kuri domāti kaķiem; suņiem paredzētajos līdzekļos insekticīda koncentrācija ir lielāka, kaķis var saindēties un pat aiziet bojā.

Profilakse. Neļaujiet kaķim staigāt ārā pa smiltīm, īpaši rudeņos un pavasaros. Lietojiet preparātus blusu atbaidīšanai.

Cērmes

Inficēšanās. Cērmju oliņas atrodas gan zemē, gan netīrā ūdenī, un kaķis tās norij kopā ar barību vai laizīdams kažoku. Grūsnām kaķenēm grūsnības beigu posmā cērmju kāpuri, kas ieperinājušies muskuļos, var atgūt aktivitāti un ar asins straumi nonākt piena dziedzeros 14 dienu laikā pēc dzemdībām.

Infekcijas pazīmes. Visbiežāk cērmes ierauga kaķa izkārnījumos. Parasti ar cērmēm inficēti kaķi novājē, lai gan ēd pietiekami. Vilna saveļas un zaudē spīdumu. Kaķēni bieži atpaliek attīstībā.

Slimības norise. Ja cērmju ir daudz, var būt vemšana, caureja, klepus, var pat sākties plaušu karsonis. Cērmju izdalītie toksīni rada centrālās nervu sistēmas traucējumus, pat krampjus. Reti cērmju kamols rada zarnu aizsprostoju- mu. Cērmes pazemina organisma spēju pretoties slimībām.

Profilakse. Pat ja jūs sava kaķa izkārnījumos cērmes neesat redzējis, reizi pusgadā tomēr jāveic profilaktiska cērmju izdzīšana ar attiecīgiem medikamentiem, īpaši, ja mājās ir suns. Vienlaicīgi cērmes jādzen visiem mājās esošajiem dzīvniekiem. Sadzīvē jāievēro vislielākā tīrība. Kaķa tualetes trauki ik dienu jātīra ar karstu ūdeni un ziepēm. Nepieļaujiet inficēsanos ar blusām!

Lenteni

Inficēšanās. Infekcija nekad netiek pārnesta no kaķa uz kaķi, bet vienmēr caur starpsaimnieku. Šādi starpsaimnieki var būt truši, kaķi, žurkas, aitas, kazas, liellopi, cūkas, zivis un pat insekti, īpaši blusas.

Infekcijas pazīmes. Kaķis ļoti ēdelīgs, bet novājējis. Izkārnījumos nereti redzami rīsa graudiem līdzīgi pelēkbalti, dažreiz iesārti lenteņa posmi. Kaķis berzē dibenu pret grīdu.

Kas jāzina īpašniekam'? Jāievēro higiēnas noteikumi. Pēc saskarsmes ar kaķi jāmazgā rokas.

Perspektīva. Ar modernajiem medikamentiem kaķi var ļoti labi izārstēt.

Profilakse. Jācīnās pret blusām. Cūkgaļa, trušu gaļa un zivis jādod tikai vārītā veidā.

3. BIEŽĀK SASTOPAMĀS INFEKCIJAS SLIMĪBAS

Kaķu mēris (panleykopenia)

Slimības cēloni- Vīrusu infekcija, kas sevišķi skar ātri atjaunojošās audu šūnas zarnu gļotādā un asinsradošajā sistēmā un kaķēnu embrijus mātes miesās.

Slimība izplatās ļoti strauji, sērgas veidā, jo inficēšanās notiek gan tieši — ar slima dzīvnieka urīnu, siekalām, izkārnījumiem, gan arī netieši, kad vīrusus mājās atnes cilvēks ar drēbēm, apaviem, priekšmetiem.

Vīruss ir noturīgs pret aukstumu, sausumu un citiem faktoriem, arī pret dezinfekcijas līdzekļiem, tāpēc gan ārā, gan telpās mēnešiem ilgi saglabā dzīvotspēju.

Inkubācijas periods 3—10 dienas.

Slimības pazīmes. Parādās pēkšņi. Ķermeņa temperatūra paaugstinās, pēc laiciņa krīt, tad atkal ceļas. Kaķis apātisks, vemj. Dažreiz straujās temperatūras maiņas, kas rada drudzi, var nebūt tik izteiktas. Kaķim sāp vēders (to var konstatēt, ja spēcīgi iztausta vēderu — kaķis brēc); lai sāpes mazinātu, tas cenšas nogulties vēsā vietā uz krūtīm un vēdera. Var būt arī caureja, kura kopā ar vemšanu strauji atūdeņo organismu.

Vistipiskākā pazīme — kaķis tup, nokāris galvu pār dzēriena trauku, šūpo galvu, bet nedzer.

Slimības norise. Ļoti strauja. Praktiski kaķis uzreiz ir smagi slims, taču arī izveseļošanās, pareizi ārstējot, notiek 4—5 dienu laikā. Slimības laikā organisms strauji zaudē daudz šķidruma, par to liecina ādas elastības zudums — pacelta ādas kroka izlīdzinās loti lēni.

Slimības gaitu pasliktina asins sastāva izmaiņas (lejkope- nia): strauji samazinās balto asinsķermenīšu skaits. Baltie

asinsķermenīši jeb leikocīti ir organisma "veselības policija", to bojāeja rada apstākļus, lai papildus vīrusu infekcijai sāktos bakteriālās infekcijas. Tieši baktēriju producētās indes bieži izraisa dzīvnieka nāvi.

Kas jādara īpašniekam ? Ja kaķis vemj, tad caur muti medikamentus dot nedrīkst, tāpat arī kaķis nav ar varu jābaro. Steidzīgi jāgriežas pie veterinārārsta, bet, ja tas nav iespējams, tad pie sava kluba pieredzējušāķiem biedriem, kuri vismaz sniegs padomu.

Perspektīva. Potēti kaķi parasti nesaslimst vai arī izslimo mēri vieglā formā. Dzīvnieki, kuri nav potēti, steidzami jāārstē, citādi kaķis var iet bojā pat divu dienu laikā. Jaunie dzīvnieki un kaķēni grūtāk pārcieš šo slimību, iet bojā 90% no saslimušajiem.

Profilakse. Kaķa tualetes piederumus, grīdu, mazgājamās sienas var dezinficēt ar 2—5% formalīna šķīdumu vai 3% nātrija sārma šķīdumu. Ēdiena un dzēriena traukus dezinficē ar karstu 5% sodas šķīdumu. Pie dzīvokļa ieejas durvīm varat turēt formalīna šķīdumā samērcētu paklājiņu, kur noslaucīt kājas. Tomēr, kā jau minēts, kaķu mēra vīruss ir ļoti izturīgs un visi šie pasākumi var būt nepietiekami.

Visefektīvākais profilakses pasākums ir potēšana. Potēšanai izmanto gan dzīvu, gan nedzīvu vakcīnu; tās var iegādāties veterinārajā aptiekā Rīgā, Matīsa ielā 86. Efektīvāka ir dzīvā vakcīna.

Pirms potēšanas kaķim katrā ziņā dzen cērmes, pat ja saimnieks domā, ka to nav.

Kaķēnus pirmoreiz potē 8 nedēļu vecumā, otru reizi — 12 nedēļu vecumā. Kaķus, kurivecāķi par 12 nedēļām, potē tikai vienreiz. Vakcīna iedarbojas pēc trim dienām. Potēšanu atkārto pēc 1—2 gadiem. Ar dzīvo vakcīnu nedrīkst potēt grūsnas kaķenes. Ja kaķi potē pirms izstādes, vēlams to darīt divas nedēļas ieprieķš.

Leikoze

Ļoti izplatīta un bieži sastopama slimība, ko sauc arī par kaķu AIDS.

Slimības cēloni. Izraisītājs pieder pie audzējus radošu vīrusu grupas (onkovīruss). Infekcijas vārti organismā ir mutes un augšējo elpošanas ceļu gļotāda, kā arī acs saistene. Kad vīrusi pārvarējuši limfmezglu barjeru, tie nonāk citos limfas audos, lai vairotos un ar asins un limfas plūsmu ceļotu uz savu galamērķi — kaulu smadzenēm.

Slimības pazīmes. Leikoze ir slimība ar daudzām "sejām", jo tās izraisītājs veicina gan slimo šūnu pārmērīgu vairošanos, gan arī šūnu sairšanu un iznīkšanu. Tā kā leikoze ir slimība ar apslēptu norisi, tad inkubācijas periods grūti nosakāms. Dažreiz pēc inficēšanās paiet daudzas nedēļas, mēneši, pat gadi, līdz parādās slimības pazīmes. Tās ir ēstgribas trūkums, mundruma, mazgāšanās un spēlēšanās dziņas pavājināšanās, laiku pa laikam paaugstinās temperatūra. Vēlāk pievienojas spēku zudums un novājēšana.

Slimības norise. Leikoze noārda organisma aizsargspējas, tāpēc dzīvnieks ir pakļauts dažnedažādām slimībām, visbiežāk infekciozajam vēderplēves iekaisumam, infekciozajai mazasinībai, kaķu iesnām, toksoplazmozeiu.c. Ar leikozi slimiem kaķiem parasti ir hroniski mutes dobuma, ausu un acu iekaisumi, ko nav iespējams izārstēt, slikti dzīstoši augoņi vai brūces. Var veidoties tumori — audzēji, kuri klīniski neatšķiras no vēža. Tie parasti skar zarnas, plaušas, jauniem dzīvniekiem — aizkrūts dziedzeri. Leikoze var būt par iemeslu nedzīvu kaķēnu dzimšanai, nespējai pāroties, abortiem un embriju nāvei mātes organismā. Turklāt aprakstītā slimības aina nav likumsakarīga — vairākumam inficēto kaķu organisms spēj sekmīgi pretoties slimībai un nekādas pazīmes neparādās, taču šie kaķi ir īpaši bīstami saviem sugasbrā- ļiem, jo līdz mūža galam izplata tālāk infekciju ar urīnu un siekalām.

Kas jādara īpašniekam ? Ja ir aizdomas, ka jūsu kaķis saslimis ar leikozi, tad vispirms to steidzīgi izolējiet no citiem kaķiem. Jāgriežas veterinārajās iestādēs, ja grib veikt pilnīgu izmeklēšanu, bet tā ir sarežģīta: lai pilnīgi pārliecinātos par leikozi, ir jāpārbauda kaķis ar testu palīdzību, jāizmeklē muguras smadzeņu šķidrums — tātad jātaisa mugurkaula punkcija, jo asins analīze bieži var neuzrādīt sarkano asins ķermenīšu strauju samazināšanos.

Perspektīva. Leikoze pagaidām nav ārstējama. Slimo dzīvnieku izolē no veselajiem. Ja ir iespējams, parasti šādu dzīvnieku iemidzina.

Profilakse. Leikozes vīruss nav izturīgs — sausā vidē tas nobeidzas trīs dienu laikā, ir jutīgs pret dezinfekcijas līdzekļiem.

Pēc pašreizējiem zinātnieku atzinumiem, kaķu leikozes vīruss nav bīstams cilvēkiem. Tā kā inficēšanās notiek, slimam dzīvniekam saskaroties ar veselo, tad jāizvairās no šādiem kontaktiem; šā iemesla pēc vairums pasaules kaķu audzētāju neļauj saviem dzīvniekiem kontaktēties ar svešiem, tāpēc audzētavās dzīvo ne tikai kaķenes, bet arī runči, kuri pārojas tikai ar šīm kaķenēm.

1985. gadā ASV tika izstrādāta vakcīna pret leikozi (tās nosaukums — Lejkocele), ko sekmīgi izmanto. Vakcīna aizsargā no leikozes audzējiem, kā arī no vīrusu radītā imunitātes trūkuma. Šo vakcīnu ražo arī Šveicē, Vācijā un Nīderlandē. Pirmo potēšanu izdara 9 nedēļu vecumā, otru — pēc 3 nedēļām, trešo — pēc 3 mēnešiem. Potēšanu atkārto katru gadu.

Infekciozās iesnas (rhynitis)

Slimības cēloni. Izraisītāji ir divu grupu vīrusi — herpes un calici; tiem ir daudz apakšgrupu, kas nosaka dažādu smaguma pakāpju slimības gaitu. Inkubācijas periods herpes vīrusam 2—10 dienas, calici — 1—3 dienas. Kaki var inficē- ties visur, kur satiekas ar saviem sugasbrāļiem.

Slimības pazīmes. Slimība sākas pēkšņi, ar biežu šķaudīšanu. No abām nāsīm izdalās dzidrs sekrēts. Ķermeņa temperatūra paaugstinās līdz 40°, bet ne vienmēr.

Slimības norise. Pēc dažām dienām no slimības sākuma sekrēts no dzidra kļūst biezs, gļotains, pelēkbalts, vēlāk zaļgans — šī krāsa norāda uz strutu klātbūtni. Sekrētam sakalstot, rodas kreveles, kas apgrūtina elpošanu un kavē gļotu izdalīšanos no deguna dobuma. Kaķa elpa kļūst sēcoša, viņš spiests elpot caur muti, bet tas veicina tālāku iekaisuma izplatīšanos. Iekaisumam nokļūstot trahejā un tās atzarojumos, sākas klepus un rīšanas grūtības. Infekciozās iesnas vienmēr pavada konjunktivīts, kas izpaužas kā acu asarošana, strutaini izdalījumi no acīm, acu plakstiņu sapampšana un salipsana (īpaši kaķēniem). Attīstās radzenes iekaisums un čūlas. Čūlas bieži rodas arī mutes dobumā mēles malās vai arī netālu no galiņa. Sākumā tās ir nelielas pūtītes, kas savienojas lielākās, plīst un rada tumši sarkanu čūlainu virsmu. Šīs čūlas, kuras reizēm ir putraima lielumā, ir ļoti sāpīgas, kaķis siekalojas, neēd. Ja slimību ielaiž, tā kļūst hroniska. 3.—5. dienā slimība sasniedz kulmināciju un, pareizi ārstēta, pāriet pēc 8—14 dienām.

Kas jādara īpašniekam? Vispirms jāattīra kaķa deguns (ar sūkUti, klistīra pūslīti vai šļirci bez adatas) un jāiepilina deguna pilieni — protargols, sanorīns vai citi. Acis jāmazgā ar kumelīšu novārījumu, mute ar salvijas novārījumu. Jādod antibiotikas vai sulfanilamīdu preparāti. Ja kaķis neēd, tas jābaro mākslīgi. Kaķi barojot vai skalojot tā muti, galvu nolieciet, lai kaķis neaizrītos. Kaklu var iezist ar lugola šķīdumu. Jātaisa inhalāciju procedūras. To dara šādi. Uzvāra kumelīšu tēju, tai pievieno dažus pilienus kampara, mentola vai eikaliptu eļļas; trauku ar šķidrumu novieto iespējami mazākā telpā (vannas vai tualetes istabā) uz paaugstinājuma, un šai telpā iesprosto kaķi. Saimnieks var arī turēt kaķi klēpī. Par nepieciešamajām zāļu devām jākonsultējas ar veterinārārstu.

Perspektīva. Laikus uzsākta ārstēšana dod labu rezultātu.

Profilakse. Herpes vīruss ir ļoti neizturīgs un ārpus dzīvnieka organisma iet bojā pat 12 stundu laikā. Calici vīruss ir mazāk jutīgs uņjstabas temperatūrā iet bojā tikai pēc 8—10 dienām.

Pret abiem vīrusiem ir izstrādātas vakcīnas, taču tās nedod pilnīgu imunitāti.

Infekcioza mazasinība (hemobartonelosis)

Slimības cēloni. Izraisītājs līdzīgs vīrusiem, spēj vairoties tikai dzīvos audos. Tas ieperinās asinīs, konkrēti — sarkanajos asinsķermenīšos un iznīcina tos. Mediķi pieļauj iespēju, ka infekciozās mazasinības izraisītāju pārnēsā blusas.

Slimības pazīmes. Kaķis ir gurdens, maz ēd, negrib mazgāties un rotaļāties. Sākumā temperatūra paceļas pāri 40°, tad krītas stipri zem normas, bet tas ir īpaši bīstami. Gļotādas bālas, pat pelēkbaltas.

Slimības norise. Inkubācijas periods — 8—15 dienas. Biežāk saslimst jauni dzīvnieki (līdz 3 gadu vecumam). Sākumā gļotādas kļūst bālākas, vēlāk pilnīgi pelēkbaltas, dažreiz dzeltenas — tas izskaidrojams ar sarkano asinsķermenīšu masveida sabrukšanu un sarkanās asins krāsvielas atbrīvošanos. Slimība var ilgt vairākas nedēļas. Dzīvnieks ir apātisks, novērojama aizdusa, svara un spēku zudums.

Kasjāzina īpašniekam ? Ja rodas aizdomas par infekciozo mazasinību, vajadzīgs kaķim izdarīt asinsanalīzi; mikroskopā ir labi redzams, vai sarkanajos asinsķermenīšos atrodas sīkbūtnes. Steidzīgi jāgriežas pie veterinārārsta, var līdzēt arī cilvēku ārsts — hematologs. Ārstēšanā parasti izmanto antibiotikas, vitamīnus un dzelzs preparātus. Var veikt asins pārliešanu, taču kaķus tā pārāk satrauc, tāpēc vajadzīga narkoze. Par donoriem izmanto kaķus vai suņus; pārlejot asinis otrreiz, var rasties nesaderība. Asinsanalīzes slimības laikā izdara vairākkārt.

Perspektīva. Par spīti intensīvai ārstēšanai, vairums slimo kaķu iet bojā.

Profilakse. Jāizvairās no kontaktēšanās ar svešiem kaķiem. Vīrusa daba vēl maz izpētīta, tāpēc nav noskaidrota tā jutība pret apkārtējās vides iedarbību. Potes pret infekciozo mazasinību pagaidām nav.

Salmoneloze

Slimības cēlonis. Slimību izraisa salmonellas — entero- baktēriju dzimtai piederīgas baktērijas, kas vairojas dzīvnieku valsts produktos — gaļā, pienā, olās, zivīs — un no tiem gatavotos ēdienos. Baktērijas izdala toksīnus (indes), kuri izraisa saslimšanu. Kaķi inficējas no cilvēka sagādātās barības, slimu dzīvnieku izkārnījumiem, slimiem putniem, pelēm, zivīm.

Slimības pazīmes. Caureja, vemšana, paaugstināta temperatūra un spēku zudums.

Kas jāzina saimniekam ^īpašniekam nav jābaidās no inficēšanās — kaķis parasti nevar inficēt cilvēku (pārāk mazs ir izdalīto salmonellu skaits), bet savus sugasbrāļus tas spēj inficēt ari pēc izveseļošanās. Ārstēšanā izmanto levomicetīna tabletes.

Profilakse. Nebarot kaķi ar ilgi uzglabatu apšaubamas izcelsmes gaļu.

Toksoplazmoze

Slimības cēloni. Kaķi ir toksoplazmozes izplatītāji, ieņem tās apritē centrālo vietu. Slimību izraisa toksoplazmas — sīkbūtnes, kas attīstās kaķa organismā, bet ar tā izkārnījumiem nokļūst apkārtējā vidē, inficējot citus dzīvniekus un cilvēkus.

Slimības pazīmes. Paaugstināta temperatūra, vemšana un nepārtraukta caureja, krampji, muskuļu raustīšanās, paralīzes.

Kas jāzina īpašniekam ? Kaķiem akūta slimības gaita novērota reti, taču toksoplazmoze ir ļoti bīstama cilvēkiem, īpaši grūtniecēm. Ja kaķene dzemdē nedzīvus, neattīstītus mazuļus, ja tai ir aborti, noteikti jāizdara asinsanalīze, lai noskaidrotu, vai kaķene nav toksoplazmozes nēsātāja. Ja, runci pārojot ar dažādām kaķenēm, tām visām dzimst nedzīvi, neattīstīti kaķēni, runča asinis jāpārbauda.

Bērniem nedrīkst ļaut spēlēties smilšu kastēs, kur kaķi kārto savas dabiskās vajadzības.

Perspektīva. Rūpīgi ārstējot, toksoplazmozi var pilnīgi izārstēt.

Profilakse. Nedot kaķim nevārītu cūkas un trušu gaļu. Laukos kaķus atturēt no kūtīm, īpaši no cūku aizgaldiem.

Tuberkuloze

Slimības cēloni. Infekcijas avots var būt nevārīts piens, arī no slima cilvēka kaķis var inficēties, bet cilvēks no kaķa praktiski ne.

Slimības pazīmes. Slimība ilgst mēnešiem. Sākumā pazīmes tik tikko manāmas; vispirms parādās novājēšana, spēku zudums un mazasinība, tad ilgstošs klepus un aizdusa. Klepus sākumā sauss, pēc tam ar izdalījumiem, dzirdams gārdzošs troksnis plaušās. Vēlāk rodas elpas trūkums klepus laikā. Baktērijas kaķis neizdala, jo sekrētu ar baktērijām norij.

Zarnu tuberkulozei raksturīga ilgstoša caureja, ko nevar apturēt.

Kas jāzina īpašniekam ? Ja ir aizdomas par tuberkulozi, jālūdz veterinārārsts, lai izdara tuberkulīna reakciju, un kaķis 12 stundas jānovēro. Ja t° paaugstinās kaut par vienu grādu, tas nozīmē, ka reakcija ir pozitīva.

Perspektīva. Tuberkulozi var izārstēt tikai pašā slimības sākumā, vēlāka ārstēšana parasti nedod rezultātus, tāpēc cilvēku un citu dzīvnieku interesēs ar tuberkulozi slima kaka ciešanas izbeidz veterinārārsts. ?

Aujeski slimība

Slimības cēloni. Izraisa viens no herpes vīrusiem, kuri dabiskos apstākļos saglabā dzīvotspēju nedēļām ilgi. Ar šo slimību var saslimt visi mājlopi, vienīgi zirgi ne. Infekcijas pārnēsātāji ir cūkas un žurkas.

Slimības pazīmes un norise. Inkubācijas periods 2—9 dienas. Slimība izpaužas kā mugurkaula smadzeņu iekaisums. Pirmās pazīmes līdzīgas saindēšanās pazīmēm: kaķis atsakās no ēdiena, vemj, ir apātisks vai, gluži otrādi, klejo pa telpu un nekur nerod mieru. Temperatūra parasti nav paaugstināta. Kaķis stipri siekalojas, žēli ņaud, nespēj norīt nekādu barību. Vēlāk iestājas rīkles gala paralīze, taču, atšķirībā no trakumsērgas, nav agresivitātes pret cilvēku. Kaķis šļūc uz ķermeņa pakaļdaļas, sākas krampji galvas un kakla rajonā, arī acu zīlītes var būt dažāda lieluma — viena sašaurināta, otra paplašināta. Kaķis bieži laiza un kasa dažādas ķermeņa daļas (ne visi slimie kaķi tā dara).

Perspektīva. Slimība nav ārstējama, nāve iestājas 48 stundu laikā pēc saslimšanas.

Profilakse. Neļaut kaķim uzturēties pagrabā, kūtī, kur tas saskarē ar cūkām un grauzējiem var inficēties. Neļaut dzert ūdeni no atklātām tilpnēm, nedot nevārītu cūkgaļu.

Trakumsērga

Ļoti bīstama slimība, kura praktiski nav izārstējama. Trakumsērgas pārnēsātāji parasti ir meža dzīvnieki. Ir valstis, kurās pēdējo piecdesmit gadu laikā trakumsērga nav reģistrēta, bet Latvijā tā vēl ir sastopama; visbiežāk ar to slimo lapsas unjenoti. Ar trakumsērgu slims meža dzīvnieks it kā nebaidās no cilvēka, ļauj sevi aiztikt, bet cilvēkam tas var nest nāvi. Kaķi parasti inficējas nevis no grauzējiem, bet no citiem dzīvniekiem.

Slimības cēloni. Trakumsērgu izraisa vīruss, kas inficētajā organismā izplatās pa nervu šūnām. Kaķim infekcijas ieejas vārti parasti ir brūce (kodums, skrāpējums). No brūces vīruss ceļo pa perifērijas nerviem uz centrālo nervu sistēmu un no turienes pretējā virzienā uz dažādiem orgāniem, vairojas smadzenēs un siekalu dziedzeros.

Slimības pazīmes un norise. Inkubācijas periods ilgst 2 līdz 8 nedēļas un atkarīgs no tā, cik tuvu brūce ir galvai. Atsevišķos gadījumos inkubācijas periods ir tikai dažas dienas vai, tieši pretēji, vairāki mēneši.

Ir divas trakumsērgas formas — "klusā" un aktīvā. Slimības pirmās pazīmes var netikt ievērotas. Parasti mainās kaķa uzvedība. Miermīlīgi dzīvnieki kļūst spītīgi un bailīgi, citi turpretim mīlīgi un piekļāvīgi. Slimības sākumstadijā kaķis var atteikties no ēdiena vai, tieši otrādi, neizvēlīgi ēst visu ko, arī to, kas nav barība, — drēbes gabaliņus utt. Inficētā brūce niez, kakis to koda.

Pārējās pazīmes parādās pēc vairāk nekā 48 stundām. Tās ir: rīšanas traucējumi, aizsmakums, nedroša gaita, dibena šūpošanās, siekalu tecēšana, šķielēšana.

Aktīvajai ("trakuma") formai raksturīgas trakošanas lēkmes, kuru laikā kakis bez iemesla uzbrūk visiem tuvumā esošajiem dzīvajiem radījumiem. Pēc trakošanas iestājas paralīze vai sākas lēkmjveidīgi krampji.

"Klusā" forma mūsdienās biežāk sastopama, tai raksturīgas paralīzes, kas skar atsevišķas ķermeņa daļas vai muskuļu grupas. Novēroti arī gadījumi, kad par trakumsērgu liecina tikai pārmaiņas kaķa uzvedībā.

Kas jāzina īpašniekam ? Ja kaķim, kurš brīvi staigā ārā un nav potēts pret trakumsērgu, mainās uzvedība, steidzīgi jāgriežas pie veterinārārsta.

Perspektīva. Ar trakumsērgu slims kaķis parasti nobeidzas 8—10 dienu laikā.

Profilakse. Kaķis katru gadu jāvakcinē pret trakumsērgu, nav ieteicams ļaut tam brīvi klejot mežu tuvumā.

4. ADAS SLIMĪBAS

Pinnes

Slimības cēloni. Kaķim ir grūti notīrīt zodu, kas bieži tiek samitrināts, uzņemot barību, tāpēc tauku dziedzeri, kuri uztur ādas elastību, aizsērē, rodas iekaisums.

Slimības pazīmes. Zoda apvidū parādās norobežots, iekaisis pie tūkums, ko saimnieks bieži neievēro. Parasti ievēro nākamo stadiju, kad zoda āda kļuvusi tumša, jo parādījušies jau bakteriālā infekcija un matu sakņu iekaisums.

Kas jāzina īpašniekam ? Ar karstām kompresēm var pa- sautēt zodu, tad atvērt iekaisumus un izspiest strutas, tāpat kā cilvēki dara ar pinnēm. Brūču apkaisīs anai lieto kādu no antibiotiku pulveriem; konsultējoties ar veterinārārstu, antibiotikas var arī injicēt.

Perspektīva. Slimība bieži atkārtojas, bet kaķi pārāk netraucē. Tomēr izstādēs slims dzīvnieks nevar piedalīties.

Profilakse. Lai pinnes nerastos, kaķa (īpaši runča) zods rūpīgi jākopj. Ja kaķim ir tendence uz pinnēm, zodu ik dienu tīra ar ūdeni un ziepēm, bet pēc ēšanas notīra ar marli, kas samērcēta sejas ūdenī, kurš paredzēts taukainas ādas tīrīšanai, vai arī borspirtā, degvīnā.

Ekzēma

Slimības cēloni. Slimības pamatā var būt alerģija — kaķa organisma pastiprināts jutīgums pret dažām vielām. Ekzēmu un alerģiju spēj izraisīt blusu kodumi, insekticīdi, pret- blusu kaklasiksnas, mājsaimniecībā izmantojamie tīrīšanas un dezinfekcijas līdzekļi, ziepes, kaķu mazgāšanai domātie šampūni, krāsvielas, pat putekļi. Ekzēmas iemesls var būt arī pārāk bieža sukāšana un ķemmēšana vai, gluži otrādi, nepietiekama vilnas kopšana. Arī hronisku slimību gadījumos, piem., no nieru slimības kaķim var būt novērojama ekzēma (cirkšņu rajonā); vecākām kaķenēm nereti ir hormonāli olnīcu traucējumi — tad ekzēma parādās uz muguras. Arī cukurslimība izraisa ekzēmu.

Slimības pazīmes. Ādas apsarkums, blaugznas, nieze, vēlāk kreveles, spalva kreveļu vietās izkrīt. Kaķis bieži kasās, ar zobiem kož spalvu un ādu. Vēl var būt caureja, elpas trūkums, iesnas un aizdusa.

Kas jāzina saimniekam ? Kaķa ādu mazgā ar maigu mazgāšanas līdzekli un iepūderē ar talku. Medikamentus iekšķīgi nav vēlams dot, pirms neesat konsultējies ar veterinārārstu, bet jābagātina kaķa ēdiens ar B, A un H grupas vitamīniem. B grupas vitamīnu avots ir barības raugs — to pievieno barībai. A vitamīns jādod uzmanīgi, jo to viegli pārdozēt. Slimā vieta jāatbrīvo no vilnas matiem, mitrās un kreveļai- nās vietas jātīra ar 3% ūdeņraža pārskābes šķīdumu. Kreveles vieglāk atdalāmas ar eļļā samērcētu marles gabaliņu. Lai kaķis nelaizītos, jālieto speciālā apkakle (skat. 4. zīmējumu).

Perspektīva. Ekzēmas jāārstē ļoti rūpīgi, tad rezultāts būs labs.

Profilakse. Visus pretinsektu līdzekļus sākumā izmantot nelielā ādas laukumā, lai novērotu, vai kakim nerodas alerģija. Ada zem pretblusu kaklasiksnas katru dienu jāpārbauda.

Eozinofllā granuloma

Slimības cēloni. Vēl nav noskaidroti. Visbiežāk sastopama baltajiem kaķiem, tāpat kā ādas vēzis.

Slimūbas pazīmes. Hronisks, lokāli norobežots ādas vai gļotādas iekaisums, kas izpaužas dažādās formās: lūpu čūla, čūlas pie galvas, dažādās ķermeņa vietās, uz kājām.

Slimības norise. Parasti sākas kā apsārtums ilkņu zobu rajonā ar viegli reljefu malu. Iekaisums izplatās tālāk pāri lūpai. Tā centrā pēc laika sākas čūlas sairšanas process, čūla pārklājas ar iedzeltenu smērveida aplikumu, ko noslaukot redzami brūnsarkani, dažreiz taukaini spīdīgi audi. Kaķim pasliktinās ēstgriba, labsajūta. Eozinofīlās granulomas ne- specifiskas formas parādās uz galvas un kakla, tās atgādina grūti dzīstošas brūces.

Slimību raksturo asinsaina: balto asinsķermenīšu skaits ir palielināts, šie asinsķermenīši krāsojas ar sarkano krāsu eozīnu un novērojami mikroskopā (eozinofīli).

Kas jāzina saimniekam ? Neārstējiet šādas čūlas pats, bet steidzīgi griezties pie veterinārārsta! Nepieciešams speciāls ārstēšanas kurss ar hormonu preparātiem un pat apstarošana ar rentgena stariem.

Perspektīva. Slimība ilgst mēnešiem, bet galīga atveseļošanās neiestājas. Dažos gadījumos novērota pašizveseļošanās.

Ādas audzēji

Slimības cēloni. Izraisa onkovīrusi. Biežāk slimo baltie

kaki.

?

Slimības pazīmes. Adā dažādās vietās parādās pupas lieluma kārpām līdzīgi veidojumi, kā arī atsevišķi rupji, viegli iekaistoši mezgliņi (granulomas). Trešais audzēju veids — ādas cistas, kas pildītas ar dzidru šķidrumu.

Slimības norise. Bieži ādas audzējus ievēro, kaķi ķemmējot. Ja slimību neārstē, ādas ļaundabīgie audzēji izplatās pa ādas virsmu, tam seko audu augoņveidīga sairšana.

Kas jāzina saimniekam ? Steidzīgi griezieties veterinārajā klīnikā!

Perspektīva. Ja audzēji ievēroti laikus un ar operācijas palīdzību likvidēti, kaķis var nodzīvot vēl daudzus gadus.

Sēnīšu ēde

Slimības cēloni. Izraisītājs — pelējuma sēnīte, visbiežāk Microsporium canis. Šī sēnīte fluorescē, ja to tumšā telpā apstaro ar ultravioleto gaismu (speciāla — Vuda lampa). Sēnītes skartiem matiem lampas staros tumsā ir zaļgans spīdums. Citas slimību izraisošās sēnītes nefluo- rescē.

Slimības pazīmes. Microsporium un citas sēnītes pārtiek no ragvielas — keratīna. Pa spalvām tās nonāk līdz spalvu saknītēm, ieaug saknīšu maisiņos un aptin tos ar biezu sēnīšu pinumu. Kaķim sāk izkrist un lūzt spalva, āda iekaist un rodas kreveles, blaugznas. Nieze vāji izteikta. Zīmīgi ir apļveida plikumi uz galvas, vēdera, kājām.

Slimības norise. Pēc pirmajām pazīmēm parādās nākamās, proti, vairāki sīkie ēdes plankumi savienojas un izplešas uz visām pusēm.

Kas jāzina saimniekam ? Ja kaķim kušķiem izkrīt spalva un parādās plankumi, steidzīgi jāgriežas pie ārsta, bet jau pirms tam slimais dzīvnieks jāizolē no pārējiem kaķiem, jānoliedz bērniem un pēc iespējas visiem ģimenes locekļiem ņemt kaķi rokās, glāstīt, jāierobežo tā teritorija.

Perspektīva. Ārstējot ar grizeofulvīna vai nizorāla ziedi un tabletēm, kaķis pilnīgi izveseļojas. Ļoti efektīva ir arī potēšana, ko izdara veterinārajās klīnikās.

Profilakse. Tā kā slimība pāriet no kaķa uz kaķi (arī cilvēkiem un priekšmetiem var būt pastarpināta loma inficēšanās procesā), nekad neaiztieciet svešus kaķus, īpaši apkārt klejojošos, ari izstādēs neglāstiet svešus dzīvniekus, — garspalvaino kaķu vilnā sporas var dzīvot ilgi, lai arī kaķis pats neslimo. Stingri jāievēro higiēna kaķu uzturēšanās vietās —ja notikusi inficēšanās, visas segas un citi priekšmeti, ar kuriem kaķis bijis saskarē, jāiznīcina. Katru nedēļu jādezinficē kaķu ķemmējamās sukas 3% hloramīna šķīdumā, arī telpu dezinfekcijā izmantojams šis šķīdums, jo fenoli un krezoli uz sēnīšu ēdēm neiedarbojas. Saslimušam kaķim spalvu labāk nodzīt.

Kraupis

Slimības cēloni. Izraisa smidži (notoedras, retāk sarkoptes ģints). Mātītes izurbj kaķa ādā dziļas ejas un barojas ar audu sulām.

Slimības pazīmes. Infekcija parasti tiek pārnesta no kaķa uz kaķi vai arī ar priekšmetiem; pat zāle, pa kuru staigājis slimais dzīvnieks, var būt inficēta.

Slimības norise. Vispirms parasti ievēro kreveļveidīgu ādas sabiezējumu parādīšanos ausu pamatnē un malās; kaķis pastāvīgi kasa galvu. Siltumā nieze pastiprinās. Kraupja skartajā ādā izkrīt spalva. Pamazām no ausīm kraupis izplatās pa visu galvu, vēlāk arī uz priekšķepām. Āda izkalst, ar laiku rodas dziļas, krevelēm pārklātas ādas krokas. Slimībai progresējot, kaķis gandrīz zaudē redzes spēju, arī elpošana ir apgrūtināta.

Kasjāzina saimniekam ? Neļaujiet savam kaķim brīvi kontaktēties ar apkārt klīstošiem sugasbrāļiem. Arī laukos, parkos, dārzos nelaidiet kaķi pastaigāties atklātā teritorijā, kur pirms tam var būt pastaigājušies bezpajumtes kaķi.

Profilakse. Tīrība un higiēna kaķu turēšanā. Jāizslēdz jebkurš kontakts ar bezpajumtes kaķiem.

Perspektīva. Ja kaķi rūpīgi ārstē ar sēru saturošu ziedi, dod spēcinošu barību un vitamīnus, tas atveseļojas. Ja kaķim, īpaši bezpajumtes, kraupis pārklājis visu galvu, tad pareizāk šādu dzīvnieku iemidzināt.

5. ACU SLIMĪBAS

Konjunktivīts

Slimības cēloni. Slimību var radīt putekļu un netīrumu daļiņu kairinājums, kā arī vecu acu pilienu lietošana, inficēšanās ar kaku iesnām. ?

Slimības pazīmes. Kaķim spēcīgi asaro acis. Ja apakšējo plakstiņu ar rādītājpirkstu pavelk uz leju un vienlaikus mazliet izgriež uz āru, kļūst redzama konjunktīva; slimības gadījumā tā ir sārta vai blāvi sarkana, tajā redzami sīkie asinsvadi, kas liecina par iekaisumu.

Slimības norise. Pamazām izdalījumi no acīm kļūst biezāki, acis jutīgas pret gaismu. Plakstiņi kaķim piemiegti, īpaši spilgtā gaismā. Tā kā acis niez, kaķis tās berzē ar priekšķe- pām. Ja slimība turpinās ilgstoši un kļūst hroniska, āda un vilna zem apakšējiem plakstiņiem kļūst brūna, izveidojas asaru "ceļi", kas īpaši neglīti izskatās gaišajiem kaķiem.

Kas jāzina saimniekam ? Ja kaķim stipri asaro acis, vispirms tās izmazgājiet ar 3% borūdeni. Katru aci mazgā ar atsevišķu tamponu virzienā uz acs kaktiņu. Var iepilināt bērniem domātos levomicetīna acu pilienus. Ja asarošana turpinās, tās iemesls (īpaši persiešiem, kam īss deguns) ir asaru kanāla aizsprostojums, kas saistīts ar deguna deformāciju. Šādos gadījumos vajag acis tīrīt nevis ar mitru, bet tikai ar sausu vati. Asarošanu var izraisīt arī spalvas, kas aug tuvu plakstu iekšējai malai un nepārtraukti kairina acis. Šinī gadījumā traucējošās spalvas ar pinceti uzmanīgi jāizplūc. Ja asaro tikai viena acs, tad var būt vainīgs acī iekļuvis svešķermenis, piemēram, labības akots vai skuja. Ja acu asarošanai pievienojas arī iesnas un klepus, steidzīgi griezieties pie veterinārārsta — iespējams, ka dzīvnieks saslimis ar infekciozajām iesnām. Neizmantojiet hormonu preparātus, piem., deksametazonu un prednizolonu.

Perspektīva. Ja neņem vērā gadījumus, kad asaru kanāls ir aizsprostots deguna deformācijas rezultātā, tad, kārtīgi ārstējot un lietojot dažādus acu pilienus, kaķis izveseļojas.

Radzenes iekaisums

Slimības cēloni. "Kārtodami rēķinus" ar sugasbrāļiem, kaķi bieži ievaino ar asajiem nagiem acs radzeni. Brīvi turētiem kaķiem radzeni bieži ievaino zāles rugāji vai krūmu dzelkšņi. Persijas kaķiem novērojama iedzimta parādība — skropstas vērsums pret acs ābolu, kas stipri kairina radzeni un līdz ar to rada iekaisumu. Radzenes iekaisuma iemesls var būt arī infekciozās iesnas, kas var izraisīt pat aklumu.

Slimības pazīmes. Zilgani dūmakains vai matēti bāls ap- duļķojums uz parasti gludās, dzidrās un spīdīgās acs radzenes virsmas norāda uz iekaisumu. Arī asarošana, nieze un sāpes acī liecina par radzenes iekaisumu.

Slimības norise. Ja iekaisuma izraisītāji netiek likvidēti, var rasties neliels abscess; tas vai nu izkliedējas, vai arī strutas izlaužas uz āru. Pēc abscesa iztukšošanās radzenē paliek rēta balta, necaurspīdīga plankuma veidā. Ja radzenes iekaisums dziļš, tas var izplatīties uz varavīksneni un citām acs daļām. Par radzenes augoni runā, ja, audiem virspusē sadaloties, rodas krāteris (padziļinājums radzenē). Šā augoņa pamats parasti ir ļoti plāns, un augonim ir tieksme to pārraut. Tas ir ļoti bīstami, jo augoņa trūkšanas gadījumā var atvērties acs priekšējā sieniņa, no tās šķidrums var iztecēt un varavīksnene var noslīdēt. Taču, pareizi ārstējot, tas notiek reti.

Kas jāzina īpašniekam ? Kaķi novieto tumšā telpā. Dod tikai šķidru barību, jo arī košļāšanas kustības izraisa sāpes. Jāliek mitras, siltas kompreses. Ja kaķis ar ķepu pastāvīgi berzē aci, izmanto apkakli (skat. 4. zīmējumu). Var radzenē iepūst pūdercukuru — tas veicina iekaisuma uzsūkšanos. Nekādā gadījumā nelietojiet acu zāles, pirms neesat konsultējies ar veterinārārstu vai okulistu! Jūs varat panākt pretēju efektu!

Perspektīva. Pareizi ārstējot, radzenes iekaisums uzsūcas, sliktākajā gadījumā atstājot baltu, necaurspīdīgu rētu.

Katarakta un glaukoma

Slimības cēloni. Katarakta nav saistīta ar dzīvnieka vecumu, tā ir iegūta vai iedzimta, to var izraisīt arī acs sasitums vai savainojums. Glaukoma var būt citas slimības, piemēram, leikozes radīta audzēja, sekas.

Slimības pazīmes. Katarakta izskatās kā pelēki balts, dažreiz arī perlamutra krāsas acs lēcas apduļķojums.

Glaukoma aptver visu aci un parasti pamanāma tad, kad slimais acs ābols izliecas — dažreiz plakstiņi pat nevar pilnīgi aizvērties.

Perspektīva. Kataraktai palīdz tikai sekmīgi izdarīta operācija. Glaukomu ārstē ar zālēm, kas pazemina acs iekšējo spiedienu, taču tās un arī operācija reti glābj kaķi no akluma.

6. GREMOŠANAS UN IZVADORGĀNU SLIMĪBAS

Aizcietējumi

Vēdera izeja ir viens no kaķa veselības rādītājiem, tā var būt izteikti individuāla biežuma ziņā un ir atkarīga no uzņemtās barības. ?

Nevārīta, šķiedrvielām bagāta barība veicina zarnu ritmiskas kustības un vēdera izeju.

Normāli kaķa izkārnījumi atgādina desas formu, tiem ir pastas konsistence un brūna krāsa.

Vairums kaķu iztukšo zarnas ik dienu, taču ir kaķi (biežāk — kaķēni un jauni dzīvnieki), kuriem vēders iziet tikai reizi vai divas reizes nedēļā. Izkārnījumu pārāk ilga atrašanās zarnas galā rada aizcietējumus (kaķis neveiksmīgi vairākas reizes cenšas izspiest izkārnījumus).

Aizcietējumu gadījumā kaķis var vemt, atteikties no barības, taču dzīvnieks ar šādiem simptomiem nekavējoties jāparāda veterinārārstam, lai konstatētu, vai nav zarnu aizsprostojums.

Dažreiz garspalvainiem, slikti koptiem kaķiem vilna ap anālo atveri tā salīp, ka kaķis nevar izspiest izkārnījumus. Tādu parādību sauc par neīsto aizcietējumu; to likvidē, spalvu nogriežot un apmazgājot anālo atveri.

Aizcietējumi var rasties dažādu iemeslu pēc, bet nozīmīgākie no tiem ir: kustību trūkums kopā ar vienveidīgu barību (bez auzu pārslām, citiem putraimiem); mugurkaula deformācijas jauniem dzīvniekiem (osteodistrofļja); kažoka laizīšana garspalvainajiem kaķiem, ja tos ik dienas nesukā, un norītās vilnas bumbuļi zarnās; liels cērmju daudzums jauniem dzīvniekiem; leikozes radīti zarnu audzēji (reti).

Aizcietējumu likvidēšanai izmanto eļļu (tikai ne rīci- neļļu!)— caur muti 2—3 tējkarotes dienā. Lielisks aizcietējumu likvidēšanas līdzeklis ir maltas linsēklas — tās dod divreiz dienā pa tējkarotei. Var arī taisīt klizmas vai lietot

bisakodila svecītes. Klizmu taisa ar siltu vārāmās sāls škīdumu (tējkarote sāls uz puslitru ūdens).

Ja aizcietējumi ir bieži, tie var kļūt hroniski. Lai no tā izvairītos, kaķim jāēd biezpiens un rūgušpiens; diemžēl daži kaķi šos produktus nelabprāt ēd.

Izkārnījumi var būt ļoti tumši, ja kaķis ēdis aknas, vai sārti, ja ēstas bietes. Šinī gadījumā uztraukumam nav pamata.

Kuņģa katars

Slimības cēloni. Kuņģa katara gadījumā sālskābes koncentrācija kuņģī var būt gan paaugstināta, gan pazemināta. Kā patstāvīga slimība kuņģa katars parasti nav novērots, jo kaķi ir ļoti uzmanīgi un izvēlīgi barības uzņemšanā. Visbiežāk kuņģa iekaisums rodas tāpēc, ka kaķis ielaizījis kādas ķimikālijas, kas nokļuvušas uz kažoka. Arī no paša spalvām kuņģī var izveidoties kamoli, kas traucē gremošanu.

Slimības pazīmes. Vemšana un ēstgribas trūkums. Tomēr jākonsultējas ar veterinārārstu, jo šīs pazīmes var būt arī citām slimībām.

Slimības norise. Līdz ar vemšanas un ēstgribas trūkuma parādīšanos novērojams arī, ka kaķim sāp vēders. To pārbauda, vēderu taustot, — kaķis žēli ņaud. Stiklainu gļotu atvems ana tukšā dūšā norāda uz to, ka kuņģī trūkst sālsskābes. Ja skābes par daudz, kaķis atvemj barību neilgi pēc ēšanas beigām.

Kas jāzina īpašniekam ? Kamēr rodas iespēja konsultēties ar veterinārārstu, īpašnieks var iedot kaķim cerukāla vai nošpas tableti, lai mazinātu vemšanu. Vēl labāk, ja varat šos medikamentus injicēt, jo pārkairinātais kuņģis var tos atvemt.

Ja radies kuņģa iekaisums, kaķim 24 stundas nedod ēst, pēc tam iesāk ar viegli sālītu auzu tumi pirmajā dienā, otrajā pievienojot tai olas dzeltenumu. Ūdeni aizstāj ar kumelīšu vai melno tēju bez cukura. Lai mazinātu sāpes, uz vēdera liek mitras, siltas kompreses.

Kad kaķim kļuvis labāk, jāpāriet uz liesu barību — to dod vairākas reizes dienā nelielām porcijām.

Profilakse. Jāseko, lai kaķis nenotraipītu kažoku ar indīgām vielām. Jāgādā, lai kaķis varētu regulāri grauzt asu zāli (vārpatu). Šim nolūkam zāli var noplūkt ārā, bet tad pirms došanas tā labi jānomazgā. Labāk pašam mājās uz šķīvja iz- diedzēt kviešu, miežu vai rudzu graudus un novietot tos tādā vietā, lai kaķis brīvi varētu tiem piekļūt un ēst sadīgušos asnus pēc vajadzības.

Nieru iekaisums

Slimības cēloni. Biežāk slimo veci nekā jauni dzīvnieki. Novērots arī gadījumos, kad jauna kaķene iznēsā 6—8 kakēnus. Cēloni ir dažādi, bet ne vienmēr nosakāmi. Bieži par iemeslu slimībai ir inficēšanās ar dažādām baktērijām un vīrusiem; iekaisumu rada arī kaitīgas vielas vai toksīni (indes, ko izdala baktērijas). Kā iemeslu min arī saaukstēšanos, vienpusīgu, olbaltumvielām bagātu barību (gaļa un zivis).

Slimības pazīmes. Bieži akūta nieru iekaisuma pazīmes sakrīt ar citas slimības pazīmēm, kura patiesībā ir iekaisuma izraisītāja. Vispārēja veselības stāvokļa pasliktināšanās; kaķis guļ, tam sāp vēders gurnu rajonā, zem mugurkaula, dažreiz ir paaugstināta temperatūra. Ja iekaisums hronisks, kaķim slāpst un tas daudz dzer; raksturīga stāvus saslējusies, nespodra vilna. Pamazām kaķis zaudē svaru.

Slimības norise. Ja akūts nieru iekaisums pāriet hroniskā, tad visām iepriekš aprakstītajām pazīmēm pievienojas ādas elastības zudums; par to var pārliecināties, paceļot ādu pie krūtīm vai kakla: kroka izlīdzinās ļoti lēni. Pievienojas vemšana, urīna smaka no mutes. Kaķis zaudē spēkus, jo sākas nieru sarukšana (bojā gājušos nieru audus aizvieto saist- audi). Ja urīns izdalās maz vai neizdalās vispār, var sākties urēmija un kaķis iet bojā.

Kas jāzina īpašniekam ? Jāseko ik dienu izvadītajam urīna daudzumam (pieaugušam dzīvniekam jābūt 100—200 ml dienā). Ja ir aizdomas par nieru iekaisumu, jāizdara urīna un asins analīze, uzreiz jāpāriet uz saudzējošu diētu. Nieru tējas nedrīkst dot, jo ir gadījumi, kad tās kā urīnu dzenošas panāk pavisam citu efektu. Dažreiz nieru iekaisums var parādīties kaķenēm pēc dzemdībām, tāpēc jāseko, lai tās nokārtotu dabiskās vajadzības 6 stundu laikā pēc kaķēnu piedzimšanas.

Profilakse. Jāvairās kaķiem dot sāļu, vircotu barību. Reizi nedēļā ēdienam var pievienot balto nātru vai bērzu pumpuru tēju. Runčiem nedot kā patstāvīgu barību sauso koncentrēto barību Whiskas, Brekies, Latzikat.

Perspektīva. Akūtu nieru iekaisumu ar medikamentiem un diētu var izārstēt, hroniskam prognoze nav labvēlīga.

Urīnakmenu slimība

Slimības cēloni- Dzīvesveids un barība. Vissvarīgākais cēlonis — pārāk augsts izšķīdināto sāļu saturs urīnā, kam par iemeslu ir nepareiza barošana, proti, sausas un vienveidīgas barības došana. Sārmains urīns veicina akmeņu veidošanos, bet skābs urīns kavē. Arī kustību trūkums veicina akmeņu veidošanos, tāpat arī urīna aizturēšana, ja kaķu "tualete" netiek kārtīgi tīrīta.

Slimības pazīmes. Slimības pazīmes ilgu laiku paliek neievērotas; ja saimnieks, mazgājot kaķa "tualeti", bieži novēro urīna kristālus, kas nosēdušies traukā, var domāt par urīnakmeņu slimību. Vēl viena pazīme — bieža urinēšana, kad urīns izdalās maz.

Slimības norise. Kaķis pūlas urinēt, bieži sēž savā tualetes traukā, taču urīns neizdalās vai arī izdalās tikai daži pilieni. Kaķis šai laikā jūt stipras sāpes, tāpēc bieži laiza dzimumlocekli, kurš kļuvis zilgansarkans un kura galā var būt uzkrājušies urīna kristāli. Pūšļa aptaustīšana kaķim sagādā sāpes, jo tas ir pārpildīts ar urīnu, — pastāv pat varbūtība, ka pūšļa sieniņa var plīst. Ja neizdodas nolaist urīnu ar katetru vai izdarīt operāciju, pāris dienās kaķa organisms saindējas ar urīnvielām, bet tas apdraud dzīvību.

Kas jāzina īpašniekam? Runča barībai katru nedēļu jāpievieno 5 pilieni citrona sulas, jādod daudzveidīgs un pilnvērtīgs uzturs. Jāvairās no pārbarošanas, jānodrošina kustību iespēja (runčiem svars drīkst būt ne vairāk par 4,5 kg, kaķenēm — 3,5 kg); uz 100 g barības ēdienam jāpievieno lg sāls, lai veicinātu šķidruma uznemšanu. Vēlams noteikt ka- ka urīna skābuma pakāpi (ar lakmuspapīra gabaliņu, kas norāda sārmainu vai skābu vidi).

Profilakse. Jādod daudzveidīgs uzturs, bet foslātus saturošu akmeņu profilaksei (tie sastopami visbiežāk) barībai jāpievieno askorbīnskābe — naža gals reizi nedēļā — vai 5—10 pilieni citrona sulas; var metionīna tabletes — 1/2 tableti reizi dienā.

Perspektīva. Ja neizdodas izdarīt operāciju, kaķis agri vai vēlu iet bojā. Akmeņu veidošanos var apturēt ar dažādiem medikamentiem, bet tad jāievēro ļoti stingra diēta.

Urēmija

Slimības cēlonis. Daudzu kaķu, īpaši vecu, mūžu izbeidz saindēšanās ar urīnu, ko rada kāda cita ilgstoša, bet īpašnieka neievērota nieru slimība.

Slimības pazīmes. Tās bieži atklājas negaidot. Pirms tam— slāpes, kaķis daudz dzer. Slāpēm pievienojas straujš spēku zudums, apātija, ēstgribas trūkums, urīna smaka no mutes un ādas elastības zudums. Mutes gļotādai raksturīgs pelēks aplikums, ko noņemot mēles malā atklājas sīki augo- nīši. Dažreiz iestājas stipra vemšana, ko ne ar kādām zālēm nevar apturēt. Asinsanalīze skaidri norādīs uz urēmiju, ja asins sastāvā tiks konstatētas urīnvielas.

Slimības norise. Visām iepriekšējām pazīmēm var pievienoties asiņaina caureja, tāpēc īpašnieks parasti domā, ka dzīvnieks ieēdis indi. Beidzot asinsritē iekļuvušie vielmaiņas produkti iespaido arī smadzenes, rada krampjus un nesamaņu.

Kas jāzina īpašniekam ? Kaķis pareizi jābaro, jāseko izdalītā urīna daudzumam. Svarīgs simptoms ir slāpes. Kaķis regulāri jāvakcinē, lai pasargātu no infekcijām, kuras savukārt var izraisīt nieru slimības un urēmiju.

Perspektīva. Diemžēl urēmija parasti beidzas ar dzīvnieka nāvi.

Profilakse. Izsargāt kaķi no infekcijas slimībām, ievērot pareizu uztura režīmu.

Taisnās zarnas izkrišana

Slimības cēloni- Slimību rada ilgstoši aizcietējumi vai caureja, retāk — tūpļa slēdzējmuskuļa vājums.

Slimības pazīmes. Pie tūpļa redzams sarkans, vēlāk zilgansarkans, baloniņam līdzīgs izliekums (ja izkritusi tikai taisnās zarnas gļotāda) vai arī no anālās atveres ārā karājas garens, sarkans vai zilgansarkans desai līdzīgs veidojums, kurš, kaķim kustoties, svārstās starp pakaļkājām.

Slimības norise. Izkritušās zarnas gļotāda ir ļoti maiga un viegli inficējas saskarē ar apkārtējo vidi, iekaist; pēc tam pietūkums aizkavē izkārnījumu iziešanu.

Kas jāzina īpašniekam? Nekādā gadījumā necentieties iestumt zarnu atpakaļ! Uzmanīgi notīriet to ar sāls šķīdumu (uz 11 ūdens 9 g vārāmās sāls), apsedziet tūpli ar tīru drāniņu un rūpējieties, lai līdz nokļūšanai pie veterinārārsta kaķa dibengals būtu novietots augstāk par galvu.

Profilakse. Sekot kaķa vēdera izejai. Ja no piena ir caureja, tūliņ no tā atteikties. Ja ir aizcietējumi, ēdienam pievienot eļļu vai linsēklu novārījumu.

Tūpļa maisiņa iekaisums

Slimības cēloni. Tūpļa apakšā abās pusēs zem ādas atrodas divi pupas lieluma tūpļa maisiņi. Tie ir dziedzeri, kas izdala pa daļai šķidru, pa daļai ziedes veida sekrētu. Sekrēts ir ar asu, nepatīkamu smaku un kalpo kā smaržviela citu kaķu pievilināšanai un teritorijas iezīmēšanai. Ja kaķim šķidra vai pašķidra vēdera izeja, sekrēts var uzkrāties un ar laiku rasties iekaisums, vēlāk — sastrutojums.

Slimības pazīmes. Kaķis bieži atskatās uz tūpli, cenšas to laizīt. Izdalījumi kļūst pienbalti, iedzelteni vai asiņaini.

Kas jāzina īpašniekam ? Lai izvairītos no iekaisuma, reizi 3 mēnešos, paspiežot ar īkšķi un rādītājpirkstu zem tūpļa, izspiež sekrētu. Pirms tam tūpli pārklāj ar vates vai marles gabaliņu, lai nenosmērētos.

Perspektīva. Iekaisumu ārstē veterinārārsts ar pretiekai- suma medikamentiem un antibiotikām. Reizēm nepieciešama ķirurģiska iejaukšanās.

Profilakse. Sekot kaķa vēdera izejai, regulāri izspiest sekrētu.

Urīnpūšļa iekaisums

Slimības cēloni. Bieži izraisa baktērijas, kas iekļūst no ārpuses caur urīnvadu, kā arī caur nierēm un asinsvadiem. No saaukstēšanās iekaisums rodas reti.

Slimības pazīmes. Kaķis urinē bieži, bet ar piespiešanos, urīns izdalās mazos daudzumos. Pirms un pēc urinēšanas kaķis pārvietojas ļoti lēni un uzmanīgi — no tā var spriest, ka viņam sāp. Urīnā var parādīties asinis, tas ir duļķains,

dažreiz tumši brūns ar loti asu smaku.

Kas jāzina īpašniekam ? Jādod daudz šķidruma. Labi palīdz mitras, siltas kompreses. Nieru tējas kaķis gan parasti nedzer, tāpēc var dot vienīgi miltenāju lapu ekstraktu saturošus preparātus.

Perspektīva. Ja iekaisums saistīts ar nierakmeņu slimību, tad perspektīva nav labvēlīga. Citos gadījumos ārstēšana var būt ilgstoša, bet ne vienmēr sekmīga; var iestāties hroniska slimības forma, kas pēc tam novedīs pie urēmijas.

Profilakse. Jādod uzturs ar kalcija un fosfora attiecību 1:1,1. Jāveicina šķidruma patēriņš. Nedrīkst dot žāvētus un garšvielām bagātus produktus.

Urīnpūšļa paralīze

Slimības cēloni. Citu slimību vai traumas ietekmē kakis

vai nu nespēj nolaist urīnu, vai, gluži pretēji, nemitīgi cenšas urinēt.

Slimības pazīmes. Paralīzei ir divas formas — pirmā, kad

kaķa pūslis nesatur urīnu un kaķis pastāvīgi urinē mazām porcijām vai pilieniem, otra, kad kaķis nevar urīnu nolaist un pūslis kļūst arvien lielāks, aizpildot vēdera dobuma

lielāko dalu.

Slimības norise. Ja kaķis urīnu nespēj nolaist, pūslis var plīst vai arī sākties urēmija, kas noved pie dzīvnieka bojāejas.

Kas jāzina īpašniekam ? Nedrīkst sajaukt urīnpūšļa paralīzi ar nierakmeņu radītu urīnceļu aizsprostojumu, tāpēc minēto pazīmju gadījumā nekavējoties jāgriežas pie veterinārārsta.

Perspektīva. Urīnpūšļa paralīzes ārstēšana prasa daudz pacietības un var vilkties nedēļām ilgi. Vajadzīga apstarošana ar infrasarkanajiem stariem, ultraskaņu, jātīra apmatojums. Ne vienmēr izdodas kaķi glābt.

Profilakse. Jānovērš nierakmeņu slimība, urīnpūšļa iekaisums.

7. ELPOŠANAS ORGĀNU SLIMĪBAS Bronhīts

Slimības cēloni- Cēlonis var būt infekciozās iesnas, ja vīrusu infekcija izplatās tālāk uz bronhiem. Otrs iespējamais cēlonis — saaukstēšanās, ko izraisījis caurvējš vai temperatūras maiņas, kā arī dzīves apstākļu pārmaiņa. Atšķirībā no cilvēka putekļi, gāzes un citi piesārņojumi kaķiem bronhītu nerada. Bronhīta cēlonis var būt arī sirds slimība.

Slimības pazīmes. Klepus, aizdusa, dažreiz krēpu izdalīšanās, gļotaini un strutaini izdalījumi no deguna.

Slimības norise. Sākumā klepus sauss un saspringts, bet pēc dažām dienām kļūst mīkstāks. Dažreiz elpā saklausāmi svelpjoši toņi. Ja iekaisums virzās tālāk uz sīkākajiem bronhiem, tad tur uzkrājies sekrēts rada aizdusu. Parādās arī ēstgribas trūkums, apātija. Ķermeņa temperatūra tikai nedaudz paaugstināta. Ja slimību ielaiž, tā var pāriet hroniskā formā.

Kas jāzina īpašniekam ? Kaķis jānorūda, tāpēc ieteicams to īsu laiku izlaist ārā uz balkona pat ļoti aukstā laikā. Kaķis jāsargā no caurvēja.

Perspektīva. Pareizi, pēc veterinārārsta norādījumiem ārstējot, kaķis parasti izveseļojas.

Profilakse. Drošas profilakses pret šo slimību faktiski nav.

Plaušu pleves iekaisums jeb pleints

Slimības cēloni. Pleirīts bieži pavada plaušu karsoni, taču var attīstīties arī patstāvīgi. Izraisītāji mēdz būt gan vīrusi, gan baktērijas (piem., kaķu iesnu vīruss). Slimība var rasties arī no ievainojuma.

Slimības pazīmes. Kaķim aizdusa, elpa īsa un aprauta, jo krūšukurvja cilāšanās izraisa sāpes. Kaķis galvenokārt elpo ar vēderu.

Slimības norise. Plaušu dobumā var uzkrāties tik daudz šķidruma, ka plaušas nespēj izplesties un kaķim elpot kļūst pavisam grūti. Dzīvnieks cenšas mainīt guļvietu, vērojama apātija un ēstgribas trūkums. Temperatūra var būt gan paaugstināta, gan normāla. Klepus, kad tas parādās, ir aprauts un sauss.

Kas jāzina īpašniekam? Parādoties kaut vismazākajām pleirīta pazīmēm, nekavējoties jāgriežas pie veterinārārsta, lai izdarītu rentgena izmeklēšanu. Ja diagnoze apstiprinās, kaķim jādod spēcinoša un viegli norijama barība. Vispiemērotākā ēdienkarte ir atšķaidīts saldais krējums, ar vīnogu cukuru saputota ola, vārīta, no asakām atbrīvota zivs. Kaķis jāgulda uz slimā sāna, lai veselā plauša varētu brīvi elpot. Krūšukurvi var viegli ieberzēt ar kamparspirtu un pēc tam silti sasegt.

Perspektīva. Atkarīga no tā, cik drīz uzsākta ārstēšana.

Profilakse. Kaķis jāsargā no infekcijas slimībām, caurvēja un krūšukurvja traumām.

Plaušu karsonis

Slimības cēloni. Kaķu iesnas, citas infekcijas, caurvējš,

aizrīšanās ar šķidrumu vai neveikli dotiem medikamentiem.

Slimības pazīmes. Apgrūtināta elpošana, aizdusa, elpošana ar atvērtu muti, īss un sauss klepus. Elpa var būt arī gārdzoša un izdalīties krēpas; parasti (bet ne vienmēr) ir arī drudzis. Kaķis gurdens, neēd.

Slimības norise. Pēc iekaisuma paplašināšanās kaķis parasti guļ, galvu pastiepis uz priekšu. Mēle un mutes gļotādas zilganas — tas liecina, ka cieš arī sirds un asinsrite. Citreiz plaušu karsonis norit gandrīz nemanāmi, vairāk līdzinoties bronhītam.

Kas jāzina īpašniekam ? Nedrīkst plaušu karsoni ielaist, tas laikus jāārstē ar veterinārārsta nozīmētām antibiotikām. Antibiotikas noteikti jāturpina dot ari tad, kad temperatūra ir kritusies. Kaķis jātur vidēja mitruma, labi vēdināmā telpā.

Perspektīva. Izveseļošanās atkarīga no kaķa organisma izturības, slimības ilguma un cēloņa. Kaķēniem plaušu karsonis var kļūt liktenīgs, tie parasti iet bojā.

Profilakse. Kaķis jāsargā no caurvēja, no infekcijām.

8. CITAS BIEŽĀK SASTOPAMAS SLIMĪBAS

Dzirdes kanāla iekaisums

Slimības cēloni- Ausu ērces (skat. Ausu kašķis), ūdens iekļūšana ausīs.

Slimības pazīmes. Pašsajūtas pasliktināšanās, auss nieze, auss sekrēta pastiprināta izdalīšanās.

Slimības norise. Kaķim niez un sāp auss, viņš to vārīgi kasa. Pievienojas līdzsvara traucējumi, paaugstinās temperatūra.

Perspektīva. Ārstējot ar sildīšanu, pilinot ausī borspirtu, dodot iekšķīgi medikamentus, kaķi var izārstēt. Smagos gadījumos nepieciešama operācija.

Profilakse. Izsargāt kaķi no ausu kašķa. Mazgājot uzmanīties, lai ausīs neiekļūtu ūdens.

Aknu iekaisums

Slimības cēloni. Saindēšanās, vīrusu infekcijas, vitamīnu pārdozēšana. Aknu iekaisums bieži saistīts ar vēderplēves iekaisumu.

Slimības pazīmes. Gurdenums un ēstgribas trūkums, dažreiz var būt paaugstināta temperatūra. Dažreiz novēro visu gļotādu dzeltēšanu, taču ne vienmēr! Aknas stipri palielinātas, bet taustot maz sāpīgas.

Kas jāzina īpašniekam ? Ja ir aknu iekaisuma pazīmes, noteikti jāmeklē iespēja veikt asins analīzi; iekaisuma gadījumā ir palielināts aknu fermentu daudzums.

Perspektīva. Izveseļošanās prognoze nav labvēlīga.

Vēderplēves iekaisums

Slimības cēloni. Citu iekšējo orgānu iekaisuma procesi, kuri pārgājuši uz vēderplēvi. Iekaisumu izraisa baktērijas, kuras nonākušas vēdera dobumā no kuņģa — zarnu kanāla vai cita orgāna (parasti — strutains dzemdes iekaisums, zarnu caurduršana ar svešķermeni, kāda orgāna abscesa pār- trūkšana ar strutu izplūšanu vēdera dobumā).

Slimības pazīmes. Katra pieskaršanās vēderam sagādā kaķim sāpes. Arī ieelpa un izelpa, tāpēc elpošana ir īsa un seķla. Vēders ciets un saspringts, stāvot — ievilkts. Kaķis vaid, neēd, temperatūra paaugstināta.

Slimības norise. Visām iepriekšējām pazīmēm vēl pievienojas acs saistenes duļķainums, bieža vemšana, sākumā arī caureja, vēlāk zarnu paralīzes dēļ tā apstājas. Kaķis kļūst pilnīgi apātisks, pulss tikko sataustāms un krietni paātrināts, bet temperatūra krītas zem 37,5°C.

Kas jāzina īpašniekam ? Nekavējoties griezieties pie veterinārārsta, jo kaķi glābt var tikai operācija vai punkcija. Kaki neaiztieciet, līdz ārsta ierašanās brīdim radiet tam mierīgus apstākļus.

Perspektīva. Ja laikus un prasmīgi veikta operācija un lietoti sulfanilamīdi un antibiotikas, izredzes uz izveseļošanos ir labas.

Profilakse. Rūpējieties par kaķa veselību, vērojiet tā pašsajūtu un uzvedību.

Osteodistrofīja

Slimības cēloni. Minerālvielu maiņas traucējumi. Iemesls ir vienpusēja barošana ar gaļu. 100 g liesas vēršgaļas satur 9 mg kalcija un 140 mg fosfora, 100 g liesas cūkgaļas — 8 mg kalcija un 150 mg fosfora, kas atbilst attiecībai 1:15 un 1:19, bet pareizai attiecībai jābūt 1,0: 1,1.

Slimības pazīmes. Ilgstošs kalcija trūkums rada izmaiņas kaulu audos. Parasti ar osteodistrofiju slimo jauni dzīvnieki. Kaķēniem drukns izskats, tie ir mazkustīgi, nelabprāt ļauj sev pieskarties, jo sāp mugurkauls, sevišķi gurnu daļā.

Slimības norise. Turpmākā slimības gaitā, kaķim lecot no neliela augstuma (piem., krēsla), var lūzt kauli. Slimībai progresējot, dzīvnieks vairs nevar nostāvēt, jo pakaļķepas netur ķermeņa svaru, lēcējmuskuļi pat pieskaras zemei; bieži rodas aizcietējumi, reizēm muskuļu un zarnu paralīze.

Kas jāzina īpašniekam? Kaķene grūsnības laikā pareizi jābaro, arī kaķēnus nedrīkst barot tikai ar gaļu. Grūsnai kaķenei ik dienu jāsaņem 400 mg kalcija karbonāta (nedrīkst lietot kalcija foslātu). Kaķēniem, kuriem parādījušās osteo- distrofijas pazīmes, — 400 mg kalcija karbonāta dienā, bet profilaksei — 200 mg kalcija dienā.

Perspektīva. Ja dzīvnieks vēl turas uz kājām, to var ārstēt, bet, ja sākusies paralīze, stāvoklis ir bezcerīgs.

Šķietamā jeb viltus grūsriība

Slimības cēloni- Izraisa dzeltenā ķermeņa darbība.

Slimības pazīmes. Apmēram 2 mēnešus pēc pārošanas kaķenei palielinās vēders, piepampst piena dziedzeri, tā sāk nēsāt un slēpt rotaļlietas.

Kas jāzina saimniekam? Lai veicinātu viltus grūsnības izzušanu, jāliek aukstas kompreses uz piena dziedzeriem, kā arī jāierobežo šķidruma uzņemšana un ogļhidrātiem bagātas barības devas.

Piena dziedzeru iekaisums

Slimības cēloni. Ja kaķēni neizzīž visu pienu, tad, tam uzkrājoties, rodas labvēlīga barotne baktērijām, kuras caur pupiem un pienu izvadošajiem kanāliem nokļūst piena dziedzeros.

Slimības pazīmes. Piena dziedzeri pietūkuši, cieti, karsti, sāpīgi, apsārtuši. No sāpīgajiem pupiem var izspiest dažus pilienus brūngana vai asiņaina sekrēta.

Slimības norise. Kaķenei zūd ēstgriba, paaugstinās temperatūra — tas norāda, ka slimība skārusi visu organismu. Iekaisums parasti nesastruto, tāpēc operācija vajadzīga tikai retos gadījumos.

Kas jāzina īpašniekam? Ja iekaisusi tikai maza daļa dziedzeru, kaķēni var zīst no veselajiem pupiem, taču, ja kaķenes vispārējais stāvoklis pasliktinās, mazuļus tai labāk atņemt. Pirmajās 48 stundās jāliek dzesējošas etiķskābā mālūdens kompreses, vēlāk — mitras, siltas kompreses, vislabāk no kartupeļiem. Pupus un krūts dziedzerus ieziež ar kampara ziedi.

Jārūpējas, lai kaķenes guļvieta būtu tīra. Kaķene jābaro ar vieglu barību — tādu, kas neveicina piena rašanos.

Profilakse. Kaķenes un kaķēnu guļvietai jābūt tīrai. Ja kaķēni gājuši bojā vai ja metiens ir mazs, jāierobežo kaķenei dodamais šķidruma daudzums.

Dzemdes sastrutojums

Visai bieži sastopama slimība, kuras pamatā ir hormonu traucējumi.

Slimības cēloni. Ja olnīcas pastiprināti izdala hormonu estrogēnu, tas rada slimīgas pārmaiņas dzemdes gļotādā. Biežāk slimo vecākas kakenes, turķlāt slimība var skart tikai vienu dzemdes ragu.

Slimības pazīmes. Neliela asiņošana no maksts — daži asins pilieni; kaķene ļoti bieži laiza dzimumspraugu. Gurdenums, ēstgribas trūkums, slāpes.

Slimības norise. Iepriekšējām pazīmēm pievienojas drudzis, retāk vemšana. No maksts sāk izdalīties dzeltenas, šokolādes krāsas vai tumši sarkanas, pabiezas gļotas.

Dzemdē pakāpeniski uzkrājoties strutām, kaķenes vēders kļūst ciets un palielinās. Ja slimību ielaiž, kaķene novājē, kažoks saveļas, pazeminās ādas elastība.

Kas jāzina īpašniekam ? Ja kaķenei dzimst maz un neattīstīti kaķēni, tad var domāt par dzemdes iekaisumu, kurš var pāriet sastrutojumā. Retāk slimo dzemdējušās kaķenes.

Perspektīva. Kaķeni glābj tikai dzemdes amputācija.

9. SAINDĒŠANAS

Kaķa organisms tā vielmaiņas īpatnību pēc daudz mazāk spēj pretoties inžu iedarbībai nekā cilvēka organisms, tāpēc arī dažādas indes — gan organiskas, gan neorganiskas izcelsmes — tam ārkārtīgi bīstamas. Tomēr ar barību kaķi saindējas visai reti, jo kaķis ir izvēlīgs barības ziņā, ēdienu rūpīgi aposta un apskata un ēd nelielām porcijām. Parasti kaķi saindējas "mazgādamies" — laizīdami vilnu un tādā veidā uzņemdami indi, kas izkaisīta apkārtnē un pielipusi pie ķepām un kažoka. Kaķim bīstami arī sadzīvē izmantojamie kukaiņu iznīcināšanas līdzekli — tos kakis uzņem pat ar ādu.

Kaķis slikti panes arī daļu medikamentu, piem., aspirīnu, jodu u.c. Arī daudzi istabas augi ir kaķim kaitīgi (skat. III. 5. Kaķis un augi).

Saindēšanās pazīmes. Parasti saindēšanās sākas ar vemšanu un caureju, turklāt temperatūra nav paaugstināta; kaķis atsakās no barības, tam sāp vēders. Vēlāk kaķis var zaudēt samaņu, jo sākas audu sabrukums. Katra inde gan rāda citādu pazīmju ainu, ko raksturošu turpmāk.

Kas jāzina īpašniekam ? Ja kaķis saindējies caur ādu (ar nepiemērotu pretblusu šampūnu, insekticīdiem), vispirms kārtīgi jāizmazgā kaķa kažoks, kaķis jānosusina un jāietin frotē dvielī, jāpārsedz ar segu.

Ja kaķis ieēdis saindētu barību vai nepiemērotas zāles, vispirms jācenšas izraisīt vemšanu, ja tās vēl nav. Rīkojas šādi: glāzē vārīta, silta ūdens izšķīdina 1 tējkaroti sāls un šo šķidrumu ar šļirci vai klistīra pūslīšti šļāc kaķim mutē, līdz tas atvemj tīru ūdeni. Lai ūdens neiekļūtu elpošanas ceļos, kaķa galvu nedaudz pieliec.

Diemžēl visai reti izdodas uzreiz konstatēt saindēšanos, kā arī uzreiz noteikt indi, ko kaķis uzņēmis; bieži īpašnieki attopas pārāk vēlu, kad daudz kas jau nokavēts. Ne vienmēr kaķim drīkst izraisīt vemšanu, dažos gadījumos nedrīkst dot dzert — lūk, daudzveidīgie iemesli, kuru pēc kaķa ārstēšana bieži vien ir nesekmīga, ja nav zināms saindēšanās cēlonis.

Ļoti efektīvs līdzeklis indes neitralizēšanai kuņģī ir medicīniskā ogle. Kaķim vienā reizē var likt norīt 3—5 tabletes (tas gan nav vienkārši, jo tabletes ir ļoti sausas). Var tabletes vispirms apmērcēt eļļā, lai padarītu tās slidenas. Tad kaķa muti no sāniem atspiež vaļā un iestumj rīklē tableti, cik vien dziļi iespējams, pēc tam ātri muti aizspiež un, ar vienu roku pieturot muti, ar otru masē rīkli, lai kaķis tableti norītu. Medicīnisko ogli nedod kopā ar citiem medikamentiem, jo tad tie zaudē savu efektivitāti. Saindēšanās gadījumos nedrīkst kaķim dot pienu, jo ir indes, kuras aktivizējas tieši piena iedarbībā.

Lielākajai daļai saindēšanās gadījumu nav norādīta perspektīva. Tas ir tāpēc, ka kaķa izglābšana saindēšanās gadījumos atkarīga no vairākiem faktoriem:

1)  cik ātri konstatētas saindēšanās pazīmes;

2)  vai pareizi noteikts saindēšanās cēlonis, resp., inde;

3)   cik efektīvi izdodas atbrīvot kaķa organismu no indes.

Zookumarins

Grauzēju (žurku un peļu) iznīcināšanai domāta inde, ko ražo pulvera vai granulu veidā; to sajauc ar kādu barību, parasti ar reņģēm.

Apēdot vienu saindētu peli, parasti kaķim nenotiek nekas ļauns, taču, ja inde izkaisīta (piem., ap atkritumu tvertnēm), tad kaķis uzņem indi pamazām un organisms saindējas pamatīgi.

Saindēšanās pazīmes. Asins recēšanas traucējumi — pa anālo atveri, degunu, muti tek asinis, asinsizplūdumi uz visa ķermeņa, īpaši starp pakaļkājām, uz vēdera.

Pirmā palīdzība. Vemšanas un caurejas līdzekļi (tikai pirmajās stundās pēc indes ieēšanas), vikasola (K vitamīna) injekcijas, lielas K vitamīna devas caur muti.

Perspektīva. Parasti kaķi izglābt neizdodas.

Cinka fosfīds

Sarkanas krāsas graudi vai zilas krāsas pasta, ko izmanto grauzēju iznīcināšanai.

Saindēšanās pazīmes. Vemšana, nemiers, drebēšana, krampji, sirds vājums.

Pirmā palīdzība. Vemšanas līdzeklis; kā caurejas līdzekli izmanto angļu (rūgto) sāli.

īpašas piezīmes. Nedot pienu, ncineļļu!

Perspektīva. Maz izredžu, ka kaķis izveseļosies.

Insekticīdi

Preparāti, kas domāti kukaiņu iznīcināšanai, — dihlofoss, hlorofoss, Johnson firmas preparāti utt., parasti aerosolu veidā. Suņiem domātie pretblusu šampūni, parasti šķidrā veidā.

Saindēšanās pazīmes. Stipra siekalu tecēšana, ēstgribas trūkums, caureja, skausta muskulatūras raustīšanās, galvas purināšana (saindēšanās sākumstadijā). Muskuļu trīsas, kustību traucējumi, krampji, paralīzes.

Pirmā palīdzība. Ja inde iekļuvusi caur ādu, vispirms jātīra vilna (skat. iepriekš); kaķis jāattur no kažoka laizīšanas (apkakle). Dod angļu (rūgto) sāli kā caurejas līdzekli, vemšanas līdzekļus. Ja kaķis stipri uzbudināts, to novieto tumšā telpā, dod nomierinošus līdzekļus (barbiturātus).

īpašas piezīmes. Nedrīkst dot ne pienu, ne taukus, ne eļļas! ?

Perspektīva. Kaķi var izglābt tikai tad, ja ārstēšana uzsākta nekavējoties.

Organisko fosfātu savienojumi

Visbiežāk šķidro izsmidzināmo preparātu veidā (karbo- foss); arī Eiropā ražotās pretblusu siksnas visbiežāk piesūcinātas ar šiem savienojumiem.

Saindēšanās pazīmes. Stipra siekalošanās, acu zīlīšu sašaurināšanās, stiprs uzbudinājums, muskuļu raustīšanās, krampji, vemšana, neapzināta urinācija un defekācija, smak- šana.

Pirmā palīdzība. Tāda pati, kā glābjot no saindēšanās ar insekticīdiem. Palīdz atropīna injekcijas (tās izdara veterinārārsts) .

Perspektīva. Laikā uzsākta ārstēšana dod labus rezultātus, nekādas saindēšanās sekas nepaliek.

Metaldehīds

Gliemežiem domāta inde graudiņu veidā, spilgti rozā krāsā, vai balts sausais spirts.

Saindēšanās pazīmes. Siekalu tecēšana, kustību traucējumi, muskuļu raustīšanās, acu drebēšana, paaugstināta temperatūra, krampji, nemiers.

Pirmā palīdzība. Vemšanas līdzekļi, medicīniskā ogle, 5% sodas šķīdums kuņģa skalošanai. Pēc šķīduma atvem- šanasjādod angļu (rūgtā) sāls, lai izraisītu caureju. Nomierinoši līdzekļi (barbiturāti).

Perspektīva. Ja saindēšanās pamanīta un organisma atin- dēšana uzsākta laikā, perspektīva labvēlīga.

Dažadas sadzīve lietojamas indes

Fenols, krezols, visi darvas produkti, ko izmanto šķidrā veidā dezinfekcijai, koka impregnēšanai, arī ielu asfalta seguma sastāvā.

Saindēšanās pazīmes. Vemšana, siekalu tecēšana, uzbudinājums, acu, deguna, mutes gļotādu iekaisums, krampji, paralīzes, urīns brūnganā krāsā.

Pirmā palīdzība. Dot medicīnisko ogli, pienu vai augu eļļu (nedrīkst dot vazelīna vai parafīna eļļu!), vēlāk — auzu vai linsēklu novārījumu (gļotas). Ja kaķa kažoks aplipis ar darvu, to norīvē ar eļļu vai sviestu (bet ne ar alkoholu, benzīnu vai petroleju). Neļaut kaķim laizīt kažoku.

Etilēnglikols

Preparāts, ko izmanto kā aizsargvielu pret sasalšanu, mašīnām dzesējamā ūdens sastāvā. Kaķiem tas ļoti patīk, tāpēc bieži garāžās, kad izlaiž dzesējamo ūdeni, kaķi ar to saindējas.

Saindēšanās pazīmes. Nemiers, bailīgums, vemšana, līdzsvara traucējumi, krampji, paralīzes.

Pirmā palīdzība. Vemšanas un caurejas līdzekļi kā parasti; kuņģa skalošanai izmanto 5% sodas šķīdumu.

Skābes un sārmi

Kaķi var saindēties vai apdedzināties ar pārtikā izmantojamo etiķi vai etiķa esenci (skābe), vai iedzert veļas pulvera šķīdumu (sārms).

Saindēšanās pazīmes. Ādas un gļotādas applaucējumi. Ja kaķis etiķi vai etiķa esenci iedzēris (tas gadās ļoti reti) — siekalu tecēšana, vemšana, sāpes vēderā.

Pirmā palīdzība. Ja šķidrums nokļuvis acīs — pamatīga skalošana 10—15 minūtes, labāk ar tekošu ūdeni. Ja škidrums nokļuvis uz ādas — vilnas skalošana. ?

Ja notikusi iekšķīga saindēšanās ar skābi, dot pienu un olas baltumu. Nedrīkst dot ūdeni, tēju u. c.

īpašas piezīmes. Nekādus vemšanas līdzekļus nedrīkst dot.

Oglekļa monoksīds

Gāzveida viela, kas ietilpst motoru izplūdes gāzēs, apgaismes un krāsns gāzēs.

Saindēšanās pazīmes. Nogurums, apātija, vemšana, vāja elpošana (tā pat var apstāties), krampji.

Pirmā palīdzība. Kaķi iznest svaigā gaisā un noguldīt uz sāniem. Ja kaķis zaudējis samaņu, nedrīkst dot ne šķidrumu, ne tabletes. Jāmasē sirds, jāveic mākslīgā elpināšana.

Terpentīns

Šķidrums, ko mājsaimniecībā izmanto kā šķīdinātāju un tīrīšanas līdzekli.

Saindēšanās pazīmes. Nemiers, vemšana, caureja, uzbudinājums, kustību traucējumi.

Pirmā palīdzība. Caurejas izraisīšanai dot vazelīna vai parafīna eļļu. Adu mazgāt ar siltu ūdeni un ziepēm.

īpašas piezīmes. Nedot vemšanas līdzekļus.

Svins

Svins pievienots gandrīz visām sadzīvē izmantojamām krāsām.

Saindēšanās pazīmes. Siekalošanās, vemšana, caureja, uzbudinājums, traucētas kustības, grīļosanās uz pakaļķepām, krampji, paralīzes.

Pirmā palīdzība. Notīrīt kaķa ādu no krāsas — spalvu nogriezt, bet uzmanīties ar šķīdinātājiem, jo tie paši var būt indes.

Atturēt kaki no kažoka laizīšanas! Dot vemšanas zāles, caurejas līdzekļus, nomierinošus līdzekļus, kā arī pienu un olas baltumu.

10. APDEGUMI UN APPLAUCEJUMI

Lielākajai daļai kaķu patīk ērtības un siltums, tie ir arī ziņkārīgi, tāpēc dažreiz cieš, gūstot vieglus vilnas ap svilumus. Lauku mājās un pilsētas dzīvokļos, kur ir malkas plītis, jāuzmanās, lai kaķi neiesprostotu cepeškrāsnī.

Ugunsgrēkā kaķi apdegumus parasti negūst, jo, pateicoties savai veiklībai, lieliski izglābjas. Biežāk kaķi cieš no ap- plaucējumiem — virtuvē tiem patīk trīties saimniekiem gar kājām, tāpēc notiek nelaime.

Apdegumiem (un applaucējumiem) izšķir 3 pakāpes. 1. pakāpes apdegumus raksturo ādas piesarkums, piepampums un sāpes; 2. pakāpē iepriekšējām pazīmēm pievienojas ūdeņainu tulznu rašanās; 3. pakāpei raksturīga audu atmirsa- na, bojātajā vietā vēlāk rodas sausa krevele.

Pirmā palīdzība. Apdedzināto vietu vēlams dzesēt ar tekošu ūdeni vai ledu, bet vislabāk ar speciālu aerosolu — pante- nolu. Pēc tam brūce jānosedz ar tīru marli un jāmeklē veterinārārsts.

Ja kaķim bijis 2. vai 3. pakāpes apdegums, tad tajā vietā vilna parasti neataug.

11. MUTES SMAKOŠANA

Bieži novērojama vecākiem kaķiem. Tās iemesls var būt zobu slimības, mutes gļotādas iekaisums vai mutes dobuma audzējs.

Barības uzņemšanas traucējumi, vienpusēja košļāšana un siekalu tecēšana veicina zobakmens nogulsnēsanos — uz zobiem rodas tumši dzelteni vai brūni aplikumi; zobakmens savukārt veicina barības atlieku uzkrāšanos mutes dobumā, kura izraisa smaku.

Nepatīkama smaka no mutes var radīt aizdomas arī par nieru saslimšanu, sevišķi, ja pievienojas slāpes un ādas elastības zudums. Arī kuņģa un zarnu slimības var būt mutes smakosanas iemesls, bet tas gadās reti.

Kaķis muti neskalos un zobus regulāri netīrīs, tāpēc īpaš- niekamjārūpējas, lai ārsts laikus noņemtu zobakmeni, bet citu slimību gadījumos nozīmētu ārstēšanu.

12. INSEKTU DZELIENI

Parasti gadās jauniem kaķiem, jo tiem patīk ķert mušas, bet to vietā reizēm var noķert biti vai lapseni. Visbīstamākie ir šo kukaiņu dzēlieni mēlē vai rīklē, jo var būt traucētas rīšanas kustības, sākties smakšana. Alerģijas pret bišu un lapseņu indi kaķim nav, tā ka par dzēlieniem ķermenī nav jāuztraucas. Dzēluma vietai pieliek aukstas kompreses, kaķim dod nomierinošus preparātus.

PĒCVĀRDI

Paldies, ka izlasījāt šo grāmatu līdz pēdējai lappusei! Ceru, ka tā noderēs ikvienam kaķa saimniekam, lai zinātu padomu ikdienā un arī negaidītās situācijas.

Atcerieties, ka, iegādājoties kaķi, Jūs esat uzņēmies ari atbildību par vinu, bet cilvēkam, kā zināms, jābūt atbildīgam par tiem, ko pieradina.

Lai veselība Jums un Jūsu kaķim!

Autore

[1] 1993. gada rudenī (red. piez-)

Content

Klučniece Vija Kaķi mūsu mājās

SATURS

VISS PRIEKŠ KAĶIEM JEB KAĶIS (ARI) IR CILVĒKS

I. KAĶU DZIMTAS VEIDOŠANAS UN DOMESTIKĀCIJA

II. KAS JAZINA PAR KAKU ANATOMIJU UN FIZIOLOĢIJU

1. ANATOMIJAS UN FIZIOLOĢIJAS ĪPATNĪBAS

2. PAROŠANAS

3. GRUSNIBA

4. DZEMDĪBAS

5. KAĶEŅU AUDZĒŠANA

6. KA RĪKOTIES, JA KAĶENI NAV VĒLAMI

III. KAKIS MUSU MAJAS

1. KAĶA IZVELE UN IEGĀDE

2. TURĒŠANAS VEIDS UN APSTAKĻI

3, KAĶIS IERODAS MĀJĀS

4. KAĶIS UN CITI MAJAS IEMĪTNIEKI

5. KAĶIS UN AUGI

6. CEĻOJUMS AR KAĶI

IV. RŪPES PAR KAKI

1. KAKA KOPŠANA

2. KA RUPETIES PAR VECU KAĶI

V. KAKA BAROŠANA

VI. KAKU ĢENĒTIKA

VII. KAKU ŠĶIRNES UN TO ĪPATNĪBAS

Garspalvaino kaķu grupa

1. GARSPALVAINIE KAĶI Persijas kaķis (Persian)

Himalaju kaķis (Himalayan)

2. PUSGARSPALVAINIE KAĶI

Bali kaķis (Balinese)

Birmas kaķis (Birman)

Somalijas kaķis (Somali)

3. ISSPALVAINIE KAĶI

Amerikas īsspalvainais kaķis (American Shorthair)

Burma (Burma)

Abesīnijas kaķis (Abyssinian)

Karteziešu kaķis (Chartreuse)

Austrumu jeb orientālais kaķis (Oriental)

Krievu zilais kaķis (Russian Blue)

Skotijas nokareno ausu kaķis (Scottish Fold)

Eiropas Tsspalvainais kaķis (European Shorthair)

4. BEZVILNAS KAĶI Sfinkss (Sphynx)

VIII. KAKU AUDZETAJU ORGANIZĀCIJĀS ĀRZEMĒS UN LATVIJĀ

IX. KAKU IZSTĀDES UN VĒRTĒŠANA

X. KAKU SLIMĪBAS UN TO PROFILAKSE

1. DAŽI RAKSTURĪGI SIMPTOMI Caureja

Ēstgribas trūkums

Slapēs

2. PARAZĪTI

Ausu kaškis

Blusas

Cērmes

Lenteni

3. BIEŽĀK SASTOPAMĀS INFEKCIJAS SLIMĪBAS

Kaķu mēris (panleykopenia)

Leikoze

Infekciozās iesnas (rhynitis)

Infekcioza mazasinība (hemobartonelosis)

Salmoneloze

Toksoplazmoze

Tuberkuloze

Aujeski slimība

Trakumsērga

4. ADAS SLIMĪBAS

Pinnes

Ekzēma

Eozinofllā granuloma

Ādas audzēji

Sēnīšu ēde

Kraupis

5. ACU SLIMĪBAS

Konjunktivīts

Radzenes iekaisums

Katarakta un glaukoma

6. GREMOŠANAS UN IZVADORGĀNU SLIMĪBAS

Aizcietējumi

Kuņģa katars

Nieru iekaisums

Urīnakmenu slimība

Urēmija

Tūpļa maisiņa iekaisums

Urīnpūšļa iekaisums

Urīnpūšļa paralīze

7. ELPOŠANAS ORGĀNU SLIMĪBAS Bronhīts

Plaušu pleves iekaisums jeb pleints

Plaušu karsonis

8. CITAS BIEŽĀK SASTOPAMAS SLIMĪBAS

Dzirdes kanāla iekaisums

Vēderplēves iekaisums

Osteodistrofīja

Šķietamā jeb viltus grūsriība

Piena dziedzeru iekaisums

Dzemdes sastrutojums

9. SAINDĒŠANAS

Zookumarins

Cinka fosfīds

Insekticīdi

Organisko fosfātu savienojumi

Metaldehīds

Dažadas sadzīve lietojamas indes

Etilēnglikols

Skābes un sārmi

Oglekļa monoksīds

Svins

10. APDEGUMI UN APPLAUCEJUMI

11. MUTES SMAKOŠANA

12. INSEKTU DZELIENI

PĒCVĀRDI