Tompsons Ernests Setons

Koijotito un citi stāsti

Ernests Setons Tompsons

Koijotito u n citi stāsti

.

dzīvnieku draugs un attēlotājs

Šās grāmatas autors Ernests Tompsons Setons ir īpatnējs rakstnieks un cilvēks ar visai interesantu dzīves gājumu. Viņš bijis rakstnieks, gleznotājs, tēlnieks, dabas zinātnieks, turklāt visās nozarēs apveltīts ar apbrīnojamu talantu un ikvienā no tām guvis atzīstamus panākumus. Pētījumos un visā savā daiļradē Tompsons Setons visvairāk pievērsies dzīvnieku valstij, un grūti būs atrast citu tik labu šā novada pazinēju un attēlotāju. Putnus un zvērus Ernests Tompsons Setons atveidojis jaukos zīmējumos, stāstos, gleznās, pat mūzikā, uzrakstīdams notis vai visām putnu dziesmām. Viņš sarakstījis biezu dienasgrāmatu, ap 50 sējumu, daudz nopietnu zinātnisku pētījumu, par kuriem izcili zinātnieki un speciālisti snieguši atzinīgas atsauksmes.

Kā šis talantīgais cilvēks spējis tik daudz paveikt? Vispirms jāņem vērā, ka Setons nav kabineta vīrs, savā mūžā viņš daudz ceļojis, lielākoties pa Kanādas un Ziemeļamerikas mežiem un klajumiem. Turklāt tas viss sasniegts nemitīgā darbā un studijās.

Jau bērnībā Ernests Setons bija zinātkārs zēns, kas stundām ilgi varēja sekot kukaiņa lidojumam, vērot lapsas, vilka vai truša dzīvi, paradumus, iemaņas, vērot dzīvnieku savstarpējās attieksmes. Varbūt, ja viņš būtu palicis Anglijā, kur 1860. gada 14. augustā viņš dzimis, viss iegrozītos citādi, bet vecāki, meklēdami labākus apstākļus, 1866. gadā pārcēlās uz Kanādu.

Setonu ģimene sāka fermeru gaitas, un Ernesta zēna gadi aizritēja sirmā gāršā, kur līdz tam neviens cilvēks nebija kāju spēris. Te viņam paveras brīnišķīga, neredzēta pasaule, kas savaldzina kā aizraujoša pasaka. Gan ģimenei dienišķās maizes kumoss iegūstams sūrā līdumnieku darbā, taču jauno ceļotāju un dabas pētnieku tas tikai fiziski norūda.

Kad 1880. gadā, paklausot tēva un mātes mudinājumiem, Ernests Tompsons Setons atgriežas dzimtenē un iestājas Londonas karaliskajā akadēmijā, viņš jūtas vīlies. Viņu atbaida toreizējās audzināšanas metodes, militārā dresūra un «iekalšana». Plašie Kanādas meži un nepārskatāmie klajumi valdonīgi aicina atpakaļ. Londonā viņš iztur tikai pusotra gada, tad sēžas kuģī un dodas atpakaļ.

Tas nav untums vai slinkums mācīties. Ernestam ir citi nodomi; neskaidri apzinātās tieksmes pamazām iegūst aizvien reālākus apveidus. Kopā ar brāli viņš dodas klaiņojumos pa Asiniboijas upes augšteci un pavada trīs gadus mazā mežinieka būdiņā starp mūžam zaļajām eglēm. Koku, putnu un zvēru balsis, pirmatnējās ainavas un vienkāršais, askētiskais dzīves veids veicina un atraisa iedzimtās mākslinieka spējas. Augu dienu viņš vēro un pētī dzīvniekus: iedams medībās, spraukdamies cauri biezokņiem, brizdams pa purviem, meklēdams braslu krāčainām upēm, arvien dziļāk nogrimst dabas burvībā. Šie mācekļa gadi paliek viņam neaizmirstamā atmiņā: tā ir barga, grūta, bet ne ar ko neatsverama skola.

Šeit skarbajā klimatā dzimst un veidojas tie tēli, kas ' vēlāk gūst tik spilgtu atveidu stāstos, zīmējumos, aprakstos un gleznās. Jauno pētnieku nevaldzina tikai dzīvnieki vien, tikpat daudz ierosinājumu sniedz arī mednieku, meža cirtēju un senseno zemes iemītnieku — indiāņu cilšu dzīve. Atgriezies mājās, Ernests Tompsons Setons drīz vien kļūst populārs — sākumā ar zīmējumiem un gleznām. 1894. gadā viņš redzams Parīzē, kur pie tēlotājas mākslas meistariem studē glezniecību. Mākslas saloni rīko jaunā kanādieša gleznu izstādi, kas piesaista plašu aprindu uzmanību. Taču mākslinieks nekāro pēc slavas. Ieceru pārpilns un radoša nemiera dzīts, viņš traucas atpakaļ uz Kanādu, pošas jaunos ceļojumos, sistemātiski strādā, mācās, apgūst zooloģiju, ornitoloģiju, iepazīstas ar pasaules klasiķu darbiem.

1898. gadā iznāk pirmā Ernesta Setona grāmata par dzīvniekiem, paša autora ilustrēta. Tas ir vesels notikums. Stāstu krājumu izpērk dažās dienās, un drīz vien rakstnieka vārds kļūst pazīstams arī citu tautu lasītājiem. Cits pēc cita seko daiļdarbi un zinātniski pētījumi; par pēdējiem Setonam Amerikas Savienotajās Valstīs piešķir plaši pazīstamo Eliota zelta medaļu. Viņš kļūst slavens ir kā rakstnieks, ir kā zinātnieks. Viņš nodibina ģimenes dzīvi, kļūst materiāli neatkarīgs, iemanto cieņu. Varētu likties, ka nu viss sasniegts. Taču Ernesta Tompsona Setona krūtīs pētnieka un jaunradītāja nemiers nav apklusināms. Viņš joprojām ceļo, vāc materiālus jauniem darbiem. Pat tad, kad aiz muguras jau septiņdesmit mūža gadi, viņš pamet mājīgo mītni un no jauna dodas ceļā. Viņu vilina maiņu pilnā dzīve un dabas nevīstošā jaunība, «mežonīgie rietumi», zvaigžņotās naktis, vasaras tveices pielietā prērija, baltā ziema ar vēju auriem un sniegputeņiem.

Mūža norietā sirmais rakstnieks apmetas Jaunajā Meksikā un uzraksta autobiogrāfiju, kurā bez izpušķojumiem pastāsta par garajā mūžā pārdzīvoto un pieredzēto. Ernests Tompsons Setons mirst 86 gadu vecumā, līdz pat pēdējam mirklim saglabājis gara možumu un dzīves prieku.

Ernesta Setona stāstu varoņi nākuši galvenokārt no dzīvnieku valsts. Neskaitāmajos stāstos figurē gandrīz vai visi dzīvnieki, kurus autors novērojis, turklāt daudzi no tiem, piemēram, lāči, lapsas un suņi, darbojas vairākos desmitos stāstu un aizvien jaunā situācijā, kas ļauj parādīt citas viņu rakstura īpašības. Viens gan kopējs šiem stāstiem: attiecīgās sugas pārstāvis ir apveltīts ar spēcīgu individualitāti. Sugai piemītošās raksturīgās īpašības šai dzīvniekā sasniegušas augstāko pakāpi. Tā stāstā «Springfīldas lapsa», kā arī stāstā «Domino» tēlotajām lapsām piemīt visā pilnībā lapsu viltība, izmanība un attapība, stāstos «Bingo» un «Cinks» tēloto suņu uzticība un pieķērība cilvēkam ir bezgalīga un uzveic visus šķēršļus, «Sudrablāsums» pilnā apmērā attaisno parunu «Gudrs kā veca vārna» utt.

Setonam dažkārt pārmet, ka viņš idealizējot savus varoņus un vienā otrā gadījumā parādot tos pārākus par cilvēkiem. Šāds pārmetums tomēr ir nepelnīts. Liela daļa to cilvēku, ar kuriem saduras stāstu varoņi — dzīvnieki, ir deģenerējušies kapitālistiskās pasaules skarbajos apstākļos, kur spēkā paruna «Cilvēks cilvēkam vilks», tie pazīst tikai pirmatnējākās dzīvās būtnes prasības — paēst un izgulēties. Kovbojs Džeiks stāstā «Koijotito» nezina nekā labāka par piedzeršanos, viņš ir laisks un nevīžīgs; kovbojus Džo un veco Tītarpēdu stāstā «Aidinieks» alkas tikt reiz pie «sava kaktiņa un stūrīša zemes», atbrīvoties no mūžīgās kalpības citiem padarījušas nežēlīgus un cietsirdīgus. Viņi, autora vārdiem runājot, nespēj žēlot citus, jo nežēlo arī sevi un, piebildīsim, nedrīkst žēlot, ja grib sasniegt savu mērķi — pārvērsties no izmantojamiem par izmantotājiem. Tāds ir kapitālistiskās pasaules ideāls. Toties pavisam citādi autors tēlo tos nedaudzos cilvēkus, kas ir spējīgi «uzveikt vilku savā sirdī», — jauno mednieku Janu un indiāni Cāsku (stāstā «Pa Smilškalnu brieža pēdām»). Šai ziņā gan raksturīgāks ir plašais stāsts «Rolfs mūža mežos», kas šajā krājumā nav ievietots. Mazajam bārabērnam Rolfam indiānis Kuonebs kļūst par labāko draugu un skolotāju. Šeit rakstnieks starp citu aizrāda, ka baltajiem dažkārt ir maldīgi uzskati par senajiem iedzimtajiem, kuri ir nesalīdzināmi iecietīgāki pret balto cilvēku reliģiju un paražām nekā baltie pret indiāņu ticējumiem un dzīves veidu. Tāpat stāstā minētais Sailass Salvanijs ir krietns vīrs, un ar tādiem autors ir nedomā salīdzināt tēlotos dzīvniekus vai kaut. kā uzsvērt to pārākumu.

Lasītājiem gan var rasties iebildums, ka autors piedēvē saviem varoņiem pārāk sarežģītas, cilvēciskas īpašības. Tiesa, tā tas ir. Taču nedrīkstam aizmirst, ka šie vilki, šakāļi un mustangi ir mākslinieciski tēli, ar kuru palīdzību autors pauž savu humānistisko dzīves skatījumu.

Cildinādams brīvības mīlestību, rakstnieks izraugās par sava stāsta «Aidinieks» varoni savvaļas zirgu, kurš vēl pēdējā mirklī izraujas no sagūstītāja laso un metas lejup no krants aizā, kur paliek guļam uz asajiem akmeņiem bez dzīvības, bet brīvs. Cildinādams draudzību, viņš rāda vilku Lobo, kas paliek uzticīgs draudzībai līdz nāvei, lapsu Domino, kas drauga labā riskē ar dzīvību, aizvilinot medību suņus pa savām pēdām. Šakāliene Koijotito bīstas no suņiem, bet, glābdama savu bērnu, sāk cīņu ar tiem, aizmirsdama bailes; Mollija Baltļipīte mātes mīlestībā upurē savu dzīvību, lai nekristu lapsas nagos viņas trusēns. Drosmīgi ar ienaidniekiem izrēķinās grizli lācis Vābs, bet neaiztiek tos, kas viņam nedara pāri. Cildens, aizmūža gudrības apdvests, klejo pa mežiem Smilškalnu briedis, un cilvēkam jāatmet ļaunie nodomi, sastopoties ar viņa skaidro skatienu.

Ar šādiem un līdzīgiem tēliem rakstnieks slavina drosmi, pašaizliedzību, uzticību, varonību, sirds skaidrību un dzīves prieku.

Tompsona Setona izcilais stāstītāja talants liek lasītājam izjust gan pavasara krāšņumu ziedošajās prērijās, gan klinšu kalnu skarbo daili agrās rīta stundās, kad miglas plīvuri rīst no to virsotnēm, gan pirmatnīgo mežu plašumu un varenību. Rakstnieks māca mīlēt dabu, pazīt to, uztvert dabas mainīgo dažādību. Viņa stāsti sniedz bagātīgu izziņas materiālu gan par stādu, gan dzīvnieku pasauli.

Visai Ernesta Tompsona Setona daiļradei kā sudrabains pavediens vijas cauri mīlestība uz dabu un dzīvniekiem. Viņš pats gan bijis kaislīgs mednieks, labi zinājis, ka meža dzīvnieki reti mirst dabiskā nāvē, ka agri vai vēlu tos pārsteidz varmācīgs gals un ka bīstamie plēsoņas nesaudzīgi jāiznīcina, taču viņš brīdina no dzīvnieku, kaut arī plēsoņu mocīšanas un nekaitīgu kustoņu bezjēdzīgas nomaitāšanas. Ar saviem stāstiem viņš māca cilvēkiem savaldīt sevī zvēru, kas vēl no akmens laikmeta mīt viņu būtnes dziļumos, neļaut vaļu mežonīgiem instinktiem, būt visā savā rīcībā cilvēciskiem šā vārda īstajā nozīmē.

Daudzi Ernesta Tompsona Setona stāsti jau sen tulkoti-latviešu valodā. Vecākās paaudzes lasītāji iepazinušies ar tiem jau šā gadsimta sākumā Rīgas Latviešu biedrības derīgu grāmatu nodaļas izdevumā, vēlāk A. Jesena izdotajās «Jaunības Tekās» un citos izdevumos.

Lielāka apjoma stāsti «Rolfs mūža mežos» un «Stipro cilts», kas latviešu valodā iznāca 1936. un 1937. gadā (pirmais ar autora zīmējumiem), veltīti cilvēka rakstura augšanai un attīstībai. Kopā ar šo izlasi, kurā sakopoti stāsti par dzīvniekiem, tie sniedz pietiekami dziļu ieskatu savdabīgā kanādiešu rakstnieka — humānista daiļradē.

Edgars Damburs

KOIJOTITO

stāsts par gudro šakāli

Lietus piliens var novērst zibens ceļu, mats var likt sabrukt ķeizarvalstij, tāpat kā zirnekļa tīkls kādreiz bija par iemeslu pavērsienam Skotijas valsts vēsturē, un, ja nebūtu mazā akmentiņa, stāsts par Tito nekad nebūtu uzrakstīts.

Šis akmentiņš gulēja uz ceļa Dakotas Bedlendā un kādā tveicīgā, tumšā naktī patrāpījās zem kājām zirgam, kura mugurā sēdēja ieskurbis kovbojs. Viņš nolēca zemē paskatīties, pret ko zirgs paklupis. Taču viņš nenolaida pavadu zemē, bet atstāja zirgam uz kakla, un zirgs, izmantodams šā gadījuma tehnisko pusi, aizauļoja tumsā. Tad kovbojs, sapratis, ka palicis kājām, apgūlās iedobē zem bieziem krūmiem un iemiga iereibuša cilvēka smagajā miegā.

Agrīnās vasaras saules zeltainie stari laistījās uz Bedlendas brīnišķīgo kalnāju galotnēm, kad veca šakāliene tipināja gar Gānera strauta malu ar ģimenes brokastīm domātu trusīti zobos.

Bilingsas novada lopkopji jau sen nikni karoja ar šakāļiem. Slazdi, bises, indes un suņi bija samazinājuši šakāļu skaitu gandrīz līdz nullei, un nedaudzie dzīvi palikušie bija iemācījušies rūgto nepieciešamību sargāties ik uz soļa. Tomēr cilvēku izgudrojumiem postīšanas jomā nebija robežu, un šakāļu skaits joprojām gāja mazumā.

Tāpēc vecā šakāliene drīz vien nogriezās no braucamā ceļa, jo visas cilvēka darinātas lietas draud šakālim ar postu. Šakāliene tecēja gabaliņu pa nelielas kalnu

grēdas kori, šķērsoja mazu ieplaku, kur auga daži akmeņozoli, uzmanīgi pārbaudījusi jau pagaisušās cilvēku pēdas, krustoja nākamo kori, kuras dienvidu pusē atradās viņas bērnu midzenis. Viņa atkal piesardzīgi nocilpoja gabaliņu, modri pārlūkoja apkārtni, ievilka nāsīs gaisu, taču, nesaodusi neko bīstamu, tuvojās ielejai ar klusu «vuf-vuf». No alas, kas slēpās aiz vībotņu cera, izskrēja vesels bars šakālēnu, kūleņojot cits pār citu. Aprauti ieriedamies vai ieņurdēdamies kā kucēni, tie metās virsū mātes sagādātajam mielastam un kārīgi rija gaļu, grūstīdami cits citu, kamēr māte nolūkojās viņos, priecādamās par bērnu ēstgribu un labo omu.

Šakāļu mednieks Džeiks, kovbojs, pamodās savēsis ap saules lēktu taisni īstā brīdī un pamanīja šakālieni cilpojam pāri korei. Līdzko šakāliene bija nozudusi, viņš pietrūkās kājās, uzkāpa kalnā un novēroja interesanto ainu, kā šakāļu ģimene brokasto un draiskojas dažu jardu atstatumā, neko nenojauzdama par briesmām.

Šī aina modināja Džeikā vienīgi domu par naudas balvu, ko novads bija izsolījis par katru nogalinātu šakāli. Viņš izvilka prāvo 45. kalibra [1] flotes revolveri un, kaut pats lāgā neturējās uz kājām, tomēr notēmēja uz šakālieni, kad tā mīlinājās ap kādu mazuli, kas jau bija pabeidzis brokastot, un nošāva to uz vietas.

Pārbiedētie mazuļi sabēga alā, un Džeiks, necerēdams, ka izdosies vēl kādu nošaut, aizkrāva alu ciet ar akmeņiem un, atstājis septiņus mazos ieslodzītus smilkstam alas dibenā, devās kājām uz tuvāko rančo[2], lādēdams pa ceļam savu neuzticīgo zirgu.

Pēcpusdienā viņš atgriezās ar palīgu un rakšanas piederumiem. Mazu|i bija visu dienu nosēdējuši tumšajā alā, brīnīdamies par tādām pārvērtībām un veltīgi gaidīdami māti ar barību. Pievakarē tie sadzirdēja čaboņu pie ieejas. Mazāk piesardzīgie skrēja mātei pretī, taču viņas tur nebija, tikai divi lieli briesmoņi, kas sāka jaukt ārā šakālēnu mītni.

Apmēram pēc stundas vīri aizrakās līdz alas galam un tur pašā tālākajā kaktiņā atrada pūkainos, spožacainos mazuļus saspiedušos mīkstā kamolā. Lielie ienaidnieki nelikās redzam nevainīgos mazuļu purniņus un izturēšanos. Šakālēnus sagrāba citu pēc cita. Spēcīgs sitiens ar lāpstu, un trīcošo mazuli iemeta maisā, lai nestu uz tuvāko pašvaldību, kura bija pilnvarota izmaksāt prēmijas.

Pat tik maziem šakālēniem jau bija katram sava īpatnība. Daži spiedza, daži rūca, kad tos vilka laukā no alas. Viens otrs pat mēģināja kost. Pirmo nogalināja to, kas, būdams gausākais briesmu aptveršanā, bija noslēpies pats pēdējais. Tas, kas pirmais bija aptvēris briesmas, bija atkāpies pirmais un nu gulēja, čokurā savilcies, pašā alas dibenā. Pārējie tika nogalināti aukstasinīgi un bez žēlastības cits pēc cita, un gudrais mazulis acīm redzot palika pēdējais no visas ģimenes. Viņš gulēja nekustēdamies pat tad, kad to aiztika, acis pievēris, it kā instinkts pavēlētu viņam izlikties beigtam. Džeika palīgs pacēla viņu gaisā. Mazulis pat neiepīkstējās un nepretojās. Tad Džeiks, kas vienmēr apzinājās, cik svarīgi būt labās attieksmēs ar saimnieku, ieteicās:

— Zini ko, paturēsim šito bērniem ko parotaļāties.

Tā pēdējo no visa pulka iemeta dzīvu tai pašā maisā, kur bija sasviesti viņa beigtie brāļi, un tur viņš saskrambāts un pārbiedēts gulēja pavisam klusu, nekā nesaprazdams, atjēgdamies tikai pēc ilgāka laika no liela trokšņa un nežēlīgas purināšanas, kad viņu, nogrābtu aiz kakla un gandrīz nožņaugtu, izvilka no maisa un nometa pagalmā, kur stāvēja daudzi racējiem līdzīgi radījumi.

Tie patiešām bija Cimnipotas rančo iemītnieki, kuru īpašumzīme [3] bija plats loks, un to vidū atradās daudz

bērnu, kuriem šakālēns bija atnests. Saimniekam neradās grūtības pierunāt Džeiku pieņemt dolāru, ko viņš tik un tā būtu dabūjis par atalgojumu, un tā viņa dāvana pārgāja bērnu rīcībā. Kad bērni jautaja, kas ir šis mazais dzīvnieciņš, gana palīgs meksikānis, kas gadījās tuvumā, teica, ka tas esot «koijotito», mazs koijots, kā šai apvidū sauc šakāļus, un vēlāk šis nosaukums, saīsināts par «Tito», kļuva par gūstekņa vārdu.

II

Tito bija mātīte, glīts, pūkains dzīvnieciņš, līdzīgs kucēnam. Galva starp ausīm viņai bija sevišķi plata.

Taču par bērnu rotaļlietu šakalēns nederēja. Tito bija neuzticīga un atturīga. Viņa ēda, ko tai deva, likās vesela, bet neatbildēja uz tuvināšanās mēģinājumiem, ne arī iemācījās nākt laukā no būdas, kad viņu sauca. Te par iemeslu varbūt bija tas, ka mazo bērnu laipnību izgaisināja varmācīgie pieaugušie un pusaudži, kuri bez vilcināšanās izrāva Tito no būdas aiz ķēdes, ja gribēja to redzēt. Šādos gadījumos Tito pacieta visu klusībā, izlikdamās beigta, jo šķitās saprotam, ka tas ir labākais līdzeklis. Līdzko viņu atbrīvoja, Tito tūliņ iespiedās tumšākajā būdas kaktā un vēroja no turienes savus spīdzinātājus ar ļauni zalgojošām acīm.

Starp rančo īpašnieka bērniem bija trīspadsmit gadus vecs zēns Linkolns. Pieaudzis viņš kļuva līdzīgs savam tēvam — labsirdīgam, vīrišķīgam un gudram cilvēkam, bet šai vecumā zēns bija nežēlīgs un cietsirdīgs radījums.

Kā visi zēni šai apgabalā, Linkolns, cerēdams tikt par kovboju, vingrinājās laso sviešanā. Mest laso uz stabiem un celmiem nebija interesanti. Mazie brāļi un

māsas atradās īpašā ģimenes galvas aizgādībā. Suņi, pa gabalu pamanījuši tuvojamies zēnu ar laso, laidās projām, cik jaudas. Atlika praktizēties ar nelaimīgo Koijotito. Šakālēns drīz vien saprata, ka vienīgais glābiņš ir noslēpties būdā vai piekļauties pilnīgi pie zemes, kad ienaidnieks pārsteidz pagalmā, , lai virve pārslīd pāri. Tā Linkolns, pats negribēdams, iemācīja Tito. kādas briesmas un likstas draud no virves, un lika smelties iespējamo labo mācību no šā visai lielā ļaunuma. Kad Tito bija iemanījusies izvairīties no laso, cietsirdīgais zēns izgudroja jaunu izpriecu. Viņš sameklēja lielus lapsām domātus slazdus. Tos viņš ieraka smiltīs pie pašas ieejas Tito būdā, kā bija redzējis Džeiku rīkojamies ar vilku slazdiem, un virsū uzkaisīja sasmalcinātu gaļu priekšzīmīgā vilku medību stilā. Tito, gaļas smaržas vilināta, iznāca no būdas, alkatīgi ostīdama gaisu, un acumirklī viena viņas ķepa iekļuva slazdos. Nežēlīgais zēns vēroja notiekošo, tuvumā paslēpies. Viņš ar indiāņu kaujas saucienu metās klāt, lai izvilktu šakāli no būdas, kur tas bija iesprucis. Pēc visai jūsmīgas un aizraujošas cīņas zēnam izdevās apmest laso ap Tito un ar jaunākā brāļa — sava daudzsološā mācekļa palīdzību atbrīvot šakāli no slazda, iekams pieaugušie pamanīja viņa nelāgo joku. Vairāki līdzīgi piedzīvojumi iedvesa Tito nāves bailes no slazdiem. Viņa drīz vien iemanījās pazīt tērauda smaku, varēja atklāt slazdus un izvairīties no tiem, lai cik prasmīgi Linkolns tos ieraka smiltīs, kamēr jaunākais brālis slēpa šo operāciju no paredzamā upura, turot savus svārkus Tito būdas durvju priekšā.

Kādu dienu atraisījās viens ķēdes posms, un Tito vilcinādamās izgāja pagalmā, stiepdama ķēdi nopakaļ. Viņu pamanīja kāds strādnieks un izšāva ar smalkajam skrotīm. Apsvilšana un negaidītās sāpes piespieda Tito atgriezties vienīgajā drošajā vietā — būdā. Ķēdi atkal sastiprināja, un Tito kļuva bagātāka ar jaunu 'mā-

čību attiecībā uz bisēm un pulvera smaku, tapat par to, ka arī šai gadījumā labākais ir «pieplakt pie zemes».

Nabaga gūstekni gaidīja vēl citi nežēlīgi pārbaudījumi.

Vilku indēšana bija rančo ikdienišķs sarunu temats, tāpēc nav brīnums, ka Linkolnam iegribējās izdarīt mēģinājumu ar Tito. Nāvējošais strihnīns bija pārāk labi noglabāts, tam netika klāt. Tad Linkolns ievietoja gaļas gabalā krietnu devu žurku indes, pasvieda gaļu gūsteknei un pats apsēdās vērot iznākumu tikpat mierīgi un apzinīgi kā ķīmijas profesors, kas izmēģina jaunu savienojumu.

Tito apostīja gaļu tāpat kā itin visu, kas nāca degunam tuvumā. Te bija sajaukta patīkamā gaļas smarža, pazīstamā, bet nepatīkamā cilvēka roku smaka un vēl kāda jauna, sveša smaka, taču pēc slazdiem kumoss neoda, un Tito aprija to. Pēc dažām minūtēm viņa sajuta drausmīgas graizes, kam sekoja krampji. Visā vilku ciltī ir instinktīvs paņēmiens atbrīvoties no ierītā, ja tas sagādā graizes, un pēc dažiem ciešanu mirkļiem Tito meklēja atvieglojumu šādā ceļā, un, lai panākumi būtu droši, viņa steigā norija dažus zāļu stiebrus un pēc stundas bija pavisam vesela.

Linkolns bija ielicis gaļā tādu indes devu, ar ko varētu nogalināt duci šakāļu. Būtu indes bijis mazāk, Tito būtu sajutusi sāpes pārāk vēlu, bet tagad viņa atveseļojās un nekad neaizmirsa to sevišķo smaku, kas bija sagādājusi tādas griezīgas sāpes. Bez tam viņa kopš tā laika prata lietot zāli — dziedinošo līdzekli, ko pati daba visur sagādājusi. Šāda veida instinkts attīstās ātri. Daži mirkļi ciešanu tūliņ lika Tito meklēt atvieglojumu. Pēc šās mācības viņas pirmās domas bija par pretlīdzekli, līdzko gadījās sajust sāpes. Mazais nelietis panāca, ka viņa norija vēl vienu saindētu ēsmu ar nelielu indes devu, bet nu Tito zināja, kā rīkoties, un gandrīz nemaz nemocījās sāpēs.

Vēlāk kāds radinieks atsūtīja Linkolnam bulterjeru. Suņa uzrīdīšana šakālim sagādāja zēnam nebeidzamus priekus un Tito nebeidzamas ciešanas. Tās nostiprināja Tito seno gudrību — «turēties zemu», tas ir, pieplakt pie

zemes, nekustēties, noslēpties, līdzko draud briesmas. Beidzot pieaugušie saimes ļaudis aizliedza šo mocīšanu un terjeru vairs nelaida mazajā pagalmā, kur atradās piesietais šakālis.

Tomēr nevajag domāt, ka Tito bija piemīlīgs, nevainīgs upura jērs. Viņa bija iemācījusies kost. Viņa bija notvērusi un nokodusi vairākus cāļus, kuri klaiņoja Tito ķēdes rādiusā, meklēdami barību. Un viņai bija iedzimta neatvairāma tieksme dziedāt rīta un vakara dziesmas, par ko viņu ne mazumu kaustīja. Tomēr viņa iemanījās aizcirst muti, līdzko pirmajam kaucienam sekoja durvju vai loga klaudziens, jo šīs skaņas, kas apliecināja cilvēku tuvumu, pavadīja «paf» un sīku skrošu lādiņš, kurš gan nenodarīja lielu kaiti, tikai mazliet sadzēla Tito ādu. Šie piedzīvojumi jo vairāk pastiprināja Tito bailes no bisēm un to lietotājiem. Tito muzikālo kompozīciju iemesls nebija skaidrs. Parasti viņa dziedāja rīta ausmā vai krēslai iestājoties, bet dažreiz skaļš troksnis pašā pusdienas laikā tāpat izvīla viņai dziesmu. Tā sastāvēja no veselas virknes aprautu rējienu, ko pārtrauca žēlas gaudas; suņi nekavēdamies sniedza līdzjūtīgu atbildi, un dažas reizes atsaucās pat savvaļas šakālis no tālajiem pakalniem.

Vēl Tito rīcībā bija kāds mazs triks, mantota īpašība, ko viņa tīri instinktīvi izkopa. Būdas tālākajā kaktā viņa glabāja nelielu kaudzīti kaulu un ļoti labi zināja, kur ķēdes rādiusa atstatumā bija ierakuši divus trīs sasmakušas gaļas kumosus, taupītus bada laikam, kas nekad neiestājās. Ja kāds tuvojās šiem noslēptajiem dārgumiem, Tito vēroja to bažīgām acīm, tomēr nekustējās no vietas. Pārliecinājusies, ka uzbāzīgais radījums zina gardumu atrašanās vietu, viņa izmantoja pirmo izdevību, lai noglabātu tos citur.

Pavadījusi tā veselu gadu, Tito bija pilnīgi pieaugusi, turklāt ieguvusi tādu pieredzi, par ko viņas

savvaļas radinieki nereti samaksāja ar savu dzīvību. Viņa pazina slazdus un baidījās no tiem. Viņa bija iemācījusies izvairīties no saindētas ēsmas un zināja, ko darīt, ja aiz pārskatīšanās gadītos to norīt. Viņa pazina bises. Viņa saprata, ka viņas rīta un vakara dziesmām jābūt iespējami īsām. Viņai jau bija zināma pazīšanās ar suņiem, pilnīgi pietiekama, lai nīstu tos un baidītos no tiem. Bet visciešāk viņa iegaumēja likumu: ja briesmas tuvu, tad vispareizākā rīcība ir gulēt rāmi, nekustēties, nedarīt neko tādu, kas pievilktu uzmanību. Varbūt viņas prāts, kas lūkojās no mainīgajām, dzeltenajām acīm, bija uzkrājis vēl daudz zināšanu par cilvēkiem, taču, kādas tās bija, tas netika atklāts.

Tito jau bija pavisam pieaugusi, kad zemes gabala īpašnieks nopirka pāri kurtu, apbrīnojamus skrējējus, lai pamēģinātu iznīcināt pēdējos šakāļus, kas aizvien vēl šad un tad uzbruka aitām un teļiem ganībās, un arī tāpēc, ka viņam patika medību sports. Viņam bija apnicis skatīties uz pagalmā piesieto šakāli, tāpēc, nolēmis to izmantot kurtu apmācīšanai, bez kādas saudzības iemeta somā, iznesa kādu ceturtdaļjūdzi ārpus rančo un izsvieda ārā. Kurtus palaida vaļā un uzrīdīja. Tie metās lēkšos savā nesalīdzināmajā ātrumā, ko neviens četrkājainais nevar pārspēt, un lēkšoja ari Tito, cilvēku balsu pārbaidīta, pārbijusies pat no tā, ka tikusi brīvībā. Ceturtdaļjūdze — tiktāl viņa bija suņiem priekšā — aši saruka līdz simt jardiem tad līdz piecdesmit, un beidzot suņi bija jau teju pat klāt. Izglābties nebija ne mazāko cerību. Suņi nāca aizvien tuvāk. Nākošajā mirklī Tito būtu tiem zobos, par to nebija nekādu šaubu. Taču Tito pēkšņi apstājās, apgriezās un devās suņiem pretī, bezbēdīgi mādama ar asti un draudzīgi saslējusi ausis. Kurti ir pavisam neikdienišķi suņi. Visu, kas bēg projām, viņi spējīgi noķert un nogalināt, ja vajātais tiem pa spēkam, bet dzīvnieks, kas nebēg un mierīgi skatas tiem acīs, uzreiz vairs neliekas apkarojams. Viņi auļos padrāzās garām šakālim, iekams paspēja apvaldīt straujo skrējienu, un atgriezās gluži samulsusi. lespejams, ka viņi pazina Tito no rančo pagalma, kad ta

tagad stāvēja viņu priekšā, vēdinot asti. Ari viri bija apmulsuši. Katrs jutās nepatīkami pārsteigts, piedzīvojis neveiksmi, un īstais uzvarētājs šai situācijā palika mazais, pārdrošais šakālis.

Kurti atsacījās uzbrukt dzīvniekam, kas vēdina asti un nebēg, un vīri, redzēdami, ka šakālis var aizskriet tik tālu, ka to vairs ar rokām noķert nevarēs, paņēma savus laso, un drīz vien Tito atkal bija gūstekne.

Otrā dienā viņi nolēma izmēģināt vēlreiz, tikai ta gad vajātājiem pievienoja balto bulterjeru. Šakālis rīko jās tāpat kā dienu iepriekš. Kurti izšķīrās par neuz brukšanu tādai lēnīgai un laipnai paziņai. Toties bulter jers, kas elsdams pūzdams atskrēja notikuma vietā trīs minūtes vēlāk, bija brīvs no jebkādām šaubām. Viņš nebija visai liels, bet smagāks par šakāli un, sagrābis Tito aiz kakla, ko aizsargāja kuplā vilna, sāka purināt viņu, cik spēka. Pārsteidzoši ātri Tito saļima bez dzīvības, bet visi mednieki bija varen apmierināti un lielīja bulterjeru, kamēr kurti šaudījās apkārt apmulsumā un neizpratnē.

Kāds svešinieks, kas piedalījās medībās, nūle šai pusē ieradies anglis, lūdza atļauju paņemt slauķi — asti, kā viņš paskaidroja, un, kad viņam to atļāva, paķēra upuri aiz as

tes, pacēla gaisā un ar neveiklu naža vēzienu pāršņāpa asti vidū pušu. Šakālis nokrita zemē, iz-

grūžot spalgu sāpju brēcienu. Tito nebija beigta, viņa bija tikai tēlojusi nobeigušos un nu pietrūkās kājās un iedrāzās tuvējā kaktusu un vībotņu biezoknī.

Kurtiem katrs skrejošs dzīvnieks ir signāls, ka jādzenas pakaļ, tāpēc abi garkāji suņi un baltais, platkrūtainais terjers drāzās šakālim pa pēdām. Taču, par laimi, ceļam pāri nozibēja brūna svītra ar baltu pušķīti galā — acīm redzams, kaut

mirkli izgaistošs pierādījums, ka tas bijis baltļipis trusītis. Šakālis vairs nebija redzams, trusītis vēl bija, tāpēc kurti metās tam pakaļ, bet šis izmantoja izdevību un iešmauca prēriju suņa — grimža 1 alā, lai meklētu patvērumu zemes māmuļas klēpī, un tikmēr šakālis paspēja izglābties.

Tito bija stipri vien cietusi no terjera rupjā grābiena, arī nocirstā aste vēl sāpēja. Tomēr citādi viss bija kārtībā, un viņa naigi tecēja tālāk, gan slapstīdamās ieplakās, gan slēpdamās aiz Bedlendas fantastiski izrobotajiem pakalniem, un tā izbēga, lai kļūtu par jaunas dzīves nodibinātāju Mazās Misuri šakāļu vidū.

Ēģiptieši paglāba Mozu, kamēr tas pārlaida bīstamo periodu un iemācījās no viņiem pietiekami daudz gudrības, lai kļūtu par savas tautas glābēju no šiem pašiem ēģiptiešiem. Tāpat strupasti šakāli cilvēki bija ne vien izglābuši no nāves un izaudzējuši briesmu pilnajā bērnības periodā, bet arī negribot iemācījuši viņu cīnīties un pārspēt slazdus, indi, laso, bises un suņus — visu to, kas bija tik sen jau pieteicis iznīcināšanas karu Tito ciltij.

III

Tā Tito izbēga no cilvēkiem un pirmo reizi sadūrās ar jautājumu, kā dzīvot, jo nu viņai bija pašai jāgādā sev uzturs.

Katram savvaļas dzīvniekam ir trīs avoti, kur smelties zināšanas.

Pirmais — senču pieredze, kas nodota pēcnācējiem instinkta veidā. Tās ir iedzimtas zināšanas, uzkrājušās veselai virknei paaudžu gadsimtiem ilgā cīņā ar briesmām. Šīs zināšanas ir pašas svarīgākās, jo sargā mazuli kopš tā dzimšanas mirkļa.

Otrais — vecāku un biedru pieredze, ko dara zināmu ar piemēra palīdzību. Tā kļūst sevišķi svarīga, tiklīdz mazulis nostājas pats uz savām kājām.

Trešais — katra dzīvnieka personiskā pieredze, kas kļūst aizvien jo svarīgāka, jo dzīvnieks vecāks.

Mantotais instinkts katrreiz nevar palīdzēt dzīvniekam, jo instinkts nespēj mainīties tik ātri, cik ātri mainās dzīves apstākļi. Vecāku un biedru pieredzes apgūšanu traucē tas, ka dzīvnieki nespēj ar valodas palīdzību brīvi apmainīties domām. Personisko pieredzi savukārt nākas iegūt visai bīstamā ceļā. Taču visi trīs kopā šie zināšanu avoti ir stingrs pamats.

Tito bija izņēmums. Varbūt vēl nekad iepriekš šakālis nebija stājies dzīvē, bruņots ar tik neparastām priekšrocībām trešā veida zināšanās, bez jebkādām otrā veida zināšanām un ar snaudošām pirrnā veida zināšanām. Viņa traucās projām no vajātājiem un tikai vienreiz atsēdās, lai aplaizītu nogriezto asti. Beidzot viņa sasniedza grimžu nometni. Daudzi tās iemītnieki sēdēja pie savām alām un ievankšķējās, pamanījuši iebrucēju, taču vienā mirklī noslēpās, līdzko Tito tuvojās. Instinkta skubināta, viņa mēģināja notvert kādu grimzi, taču veltīgi izskraidījās un atmeta šo plānu. Viņa būtu palikusi tonakt bez uzkodas, ja nebūtu noķērusi garajā upmalas zālē dažas lauku peles.

Māte nebija iemācījusi Tito medīt, bet to darīja instinkts, un Tito neparastā atjautība palīdzēja visai ātri apgūt šo mākslu.

Tuvākajās dienās Tito ātri iemācījās sagādāt sev uzturu, jo apkārtnē bija daudz peļu, burunduku, grimžu, trusīšu un ķirzaku un daudzi bija notverami ārpus alām. Un, iekams mēness grieži bija klāt, Tito jau prata nodrošināt sev pārticīgu dzīvi.

Dažas reizes Tito pamanīja nākam pa pēdām vīrus ar kurtiem. Vairums šakāļu būtu bramanīgi rējuši vai nostājušies kādā paugurā, lai varētu novērot ienaidnieku, bet Tito nerīkojās tik aplam. Skriedama viņa piesaistītu suņu uzmanību, un tad nekas nespētu viņu glābt. Viņa uz vietas pieplaka pie zemes un gulēja tik ilgi, kamēr briesmas bija garām. Tā rančo gūtā pieredze nāca viņai par labu, un viņas vājība pārvērtās par viņas spēku. Šakāļi sen izdaudzināti par labiem skrējējiem un tā paraduši uzticēties savām veiklajām kājām, ka nemaz nevar iedomāties tādu radījumu pasaulē, kas varētu viņus noskriet. Parasti šakāļi dzen jokus ar vajātājiem un pārāk vēlu aptver, ka ar kurtiem

jokot nedrīkst. Tito, uzaugusi pie ķēdes, bija slikta skrējēja, un viņai nebija pamata uzticēties savām kājām. Viņa drīzāk varēja paļauties uz savu attapību, un tā viņu glāba.

Visu vasaru Tito uzturējās Mazās Misuri upes apkārtnē, mācīdamās visādus sīko dzīvnieku medīšanas paņēmienus un pieņemdamās spēkā un veiklībā. Ja viņa būtu augusi brīvībā, tad būtu to visu apguvusi, iekams viņai izkrita piena zobi. Viņa turējās tālu no rančo, vienmēr paslēpās, ieraugot cilvēku vai neredzētu dzīvnieku, un pavadīja vasaru vienatnē. Dienu viņa nejutās vientuļa, bet pēc saules rieta viņai mācās virsū alkas dziedāt rietumu mežonīgo dziesmu, kam tik liela nozīme šakāļu dzīvē.

So dziesmu nav izdomājis atsevišķs dzīvnieks, un tā nav radusies šodien, bet pakāpeniski izveidojusies no visu šakāļu izjūtām gadu simteņos. Tā izpauž gan šakāļu raksturu, gan prēriju raksturu, kurās tie uzauguši. Ja viens šakālis sāk, tad pārējie pievienojas, jo gaudas iedarbojas tāpat kā taures vai bungas uz zaldātiem un kā kai-jai karadziesma uz indiāņu karavīriem; viņi atsaucas uz to tikpat kā atbalss. Tāpat arī šakāļi, lai kā tie auguši, piebalso prēriju

nakts himnai, jo tā aizkustina kaut ko viņos pašos.

Šakāļi dzied savu dziesmu pēc saules rieta, tad tā kļūst par viņu cilts sapulcēšanās saucienu un draudzīgu sasaukšanos ar kaimiņiem, tāpat kā viens zēns mežā uzaurē otram, lai pateiktu: «Viss kārtībā, es esmu te, bet kur tu esi?» Mazliet pārgrozītu šakāļi to dzied, mēnesim uzlecot, jo tad ir īstais laiks sākt medības. Aiz tiem pašiem iemesliem, aiz kuriem suns rej garāmgājēju svešinieku, viņi dzied arī, ieraudzījuši jaunu nometnes ugunskuru. Vēl citu dīvainu dziesmu viņi dzied, kad

rīta krēslā zogas projām no cilvēku mītnēm, — mežonīgu, satraucošu, gaudu pilnu atkārtojumu:

— Au-au-au-au-avau-o-o-o-o-ū …

Šī baigā meldija atkārtojas bez gala un droši vien ar izmaiņām, kuras cilvēks nespēj uztvert, tāpat kā šakālis nespēj izšķirt atsevišķus vārdus kovboju lāstos.

Tito instinktīvi dziedāja savas dziesmas stingri noteiktā laikā, taču bēdīgie piedzīvojumi bija viņu izmācījuši dziedāt klusu un atri izbeigt dziesmu. Vairākas reizes viņa iztālīm sadzirdēja ciltsbrāļu atbildi, bet tūliņ pārtrauca dziesmu un bikli pārvācās uz citu vietu.

Kādu dienu Gānera strauta augštecē viņa ieraudzīja iesliedētu svītru — te kāds bija vilcis pa zemi gabalu gaļas. Smarža bija neparasta, un Tito sekoja pēdām pa daļai aiz ziņkāres. Drīz vien viņa atrada gaļu. Tito bija izsalkusi; tagad viņu pastāvīgi mocīja izsalkums. Kārdinājums bija liels, un, kaut arī ga]a ērmjgi smaržoja, Tito tomēr norija kumosu. Pēc īsa brītiņa viņa sajuta briesmīgas graizes. Viņa vēl atcerējās, kā zēns bija sabarojis viņu ar saindētu .gaļu. Ar drebošiem, putām klātiem žokļiem Tito noplūca dažus zāļu stiebrus, kuņģis tūliņ atbrīvojās no gaļas, taču Tito, krampjos raustīdamās, pakrita gar zemi.

Saindēto ēsmu dienu iepriekš bija izlicis Džeiks, vilkdams gaļu pa zemi, lai tās smarža pievilinātu šakaļus. Torīt viņš apjāja izliktās ēsmas vietas un, auļodams pāri pār tiltu, iztālīm ieraudzīja šakāli raustāmies krampjos. Sapratis, ka šakālis norijis saindēto gaļu, Džeiks skubināja zirgu, lai ātrāk sasniegtu savu upuri, bet, viņam „tuvojoties, krampji norima. Izdzirdusi zirga pakavu klaboņu, Tito ar pēdējiem spēkiem pacēlās uz priekškājām. Džeiks izrāva revolveri un izšāva, bet tikai nobiedēja Tito vēl vairāk. Viņa mēģināja skriet, taču pakaļkājas bija paralizētas. Tito sasprindzināja gribu un lēca uz priekšu, vilkdama pakaļkājas līdzi. Tagad, kad indes vairs nebija kuņģī, gribas spēks darīja brīnumus. Ja Tito būtu palikusi guļam, viņa būtu nobeigusies piecās minūtēs, bet revolvera šāvieni un cilvēka tuvošanās iedvesa viņai izmisīgu enerģiju. Kā neprātā viņa centās iedarbināt pakaļkājas, sajrindzinot līdz pēdējai

iespējai gribu un spēkus. Tas nozīmēja, ka viņa desmitkārt pastiprināja asins ritēšanu pa sastingušajiem asinsvadiem, jo nervi — tā ir griba. Kāju pamirušās stiegras kļuva karstas, jo tanīs it kā iešļireinaja vai iedvesa daudzkārt pavairotu svaigu enerģiju. Kājām vajadzēja paklausīt! Tito sajuta tanīs dzīvības trīsas. Katrs revolvera šāviens iepludināja viņā jaunu dzīvības šalti. Vēlreiz saspringts mēģinājums, un viena pakaļkāja uzņēmās pildīt savu pienākumu. Vēl daži lēcieni, un arī otra sāka klausīt. Un Tito viegli aizjoņoja gar līkumotajiem krastiem, nelikdamās zinis par nežēlīgajām sāpēm, kas plosīja iekšas.

Ja Džeiks būtu pārtraucis vajāšanu, Tito būtu kaut kur apgulusies un nobeigusies, bet viņš sekoja, nepārtraukti šaudams, un Tito jau nākamajā jūdzē galīgi atbrīvojās no sāpēm. Ienaidnieks pats bija viņu izglābis, piespiezdams lietot vienīgo pareizo dziedniecības līdzekli — pārdabisku spēku sasprindzinājumu, kas lika atdzīvoties pamirušajām kājām.

Jaunās atziņas, ko Tito smēlās šai dienā, mācīja viņai: šī dīvajnā gaļas smarža sagādā nāves mokas. Tādu gaļu nedrīkst aiztikt! Tito nekad vairs to neaizmirsa un kopš tās reizes labi pazina strihnīnu.

Par laimi, medībās ar slazdiem un strihnīnu suņi nepiedalās, jo tie tikpat labi var iekļūt slazdos vai saēsties saindētu gaļu. Ja todien Tito vajāšanā būtu piedalījies kaut viens vienīgs suns, tad stāstam par Tito būtu beigas.

IV

Ziemai tuvojoties, kad laiks k|uva aukstāks, Tito jau bija guvusi lielus panākumus, aizpildot robus sava audzināšanā. Nu viņa savas paražās vairs neatšķīrās no pārējiem šakaļiem un drošāk dziedāja vakara dziesmu.

Kādu nakti, saņēmusi atbildi, viņa. padevās kārdinājumam un atsaucās. Drīz vien tuvumā paradījās prāvs, tumšs šakālis. Jau tas vien, ka sakalis atradās šai apvidu, liecinaja, ka viņam piemīt sevišķi talanti, jo lopkopji bija pieteikuši viņa ciltij nesaudzīgu karu. Svešais piesardzīgi tuvojās. Sastopot pirmo reizi kādu no savējiem, Tito neizprotamas jūtās sacēla spalvu uz skausta. Viņa pieplaka pie zemes un gaidīja. Svešais gausi soļoja, ostīdams gaisu, tad taisni pa vējam pienaca gandrīz klat. Viņš apmeta līkumu, lai Tito varētu saost viņu, un laipni pavēcinaja asti. Ja iepriekšējās izdarības nozīmēja bruņotu neitralitāti, tad pēdējā bija nepārprotams draudzības izpaudums. Tito strauji uzcēlās kājās, lai svešais varētu arī viņu saost, pavēcināja savu strupo asti, un iepazīšanās bija notikusi.

Jaunpienācējs bija ļoti liels šakālis, uz pusi lielāks par Tito, un tumšais laukums uz viņa pleciem bija tik plats un melns, ka kovboji, iepazinušies ar viņu, iedēvēja to par Segloto. Kopš tā laika abi šakāli turējās kopā. Zināms, viņi nebija vienmēr blakus, bieži vien abus šķīra vairākas jūdzes, taču, naktij tuvojoties, viens vai otrs nostājās kādā klajā, augstā uzkalnē, skaļi uzvilka «jap-jap-jap-jau-au-au-au-au-ū …» un abi sastapās, lai dotos kopīgās medībās.

Fiziskās priekšrocības bija Seglotā pusē, taču izmanībā un viltībā Tito bija pārāka, tāpēc ar laiku viņa kļuva par barvedi. Nepagāja ne mēnesis, kad viņiem piebiedrojās trešais šakālis un kļuva par šīs brīvās savienības locekli, vēlāk pievienojās vēl divi. Nekas nerada

tādu piekrišanu kā panākumi. Mazajai strupastei šakālienei piemita reti sastopamas zināšanas, kuru trūka pārējiem: viņa zināja, kā cīnīties ar cilvēku viltību. Viņa neprata to izklāstīt vārdos, bet paskaidroja ar dažādu zīmju un lielākoties ar piemēru palīdzibu. Drīz vien kļuva skaidrs, ka viņas medību paņēmieni ir vienmēr sekmīgi un ka šakāļi bieži vien cieš neveiksmi, kad dodas medīt bez viņas.

Bokselderas rančo īpašniekam bija divdesmit aitas. Novada likumi neļāva turēt vairāk, jo tas bija liellopu audzēšanas apgabals. Aitas sargāja prāvs un nikns Skotijas aitu suns. Kādā ziemas dienā divi šakāļi mēģināja straujā triecienā uzbrukt ganāmpulkam, taču suns tos krietni izplucināja. Pēc dažām dienām ganāmpulks krēslā atgriezās mājup. Kā Tito bija visu izkārtojusi, to neviens cilvēks nezina. Kā viņa iemācījusi katram šakālim tā lomu, to var tikai minēt, bet, ka viņa to darījusi, tas ir skaidrs. Šakāļi no-

slēpās vītolu biezokni. Tad Seglotais drosmīgs un straujš devās aitām taisni pretī un, skaļi riedams, izaicināja pretinieku uz cīņu. Suns satrūkās, sacēlis spalvu un nikni vankšķēdams, tad, ienaidnieku ieraudzī

jis, bruka tam virsū. Tagad visu izšķīra stipri nervi un nekļūdīgas kājas. Seglotais pielaida suni sev gandrīz pavisam klāt un ievīla to aizvien tālāk mežā, kamēr citi šakāļi Tito vadībā iztrenkāja aitas uz visām debess pusērn, tad, sekodami tālākajām, vairākas nokoda un ieraka sniegā.

"Tikmēr bija iestājusies nakts, un tumsā suns ar saimnieku dabūja daudz nopūlēties, kamēr sadzina blējošās aitas vienuviet, bet otrā rītā viņi noskaidroja, ka četras aiztrenktas tālu projām un nokostas un šakāļiem bijis karalisks mielasts.

Aitu gans saindēja beigto aitu atliekas un pameta tās sniegā. Nākamo nakti šakāļi atkal ieradās mieloties. Tito paoda sasalušo gaļu, atklāja indi, brīdinoši ierūcās un apgānīja ēsmu, lai neviens no viņas bara neķertos tai klāt. Taču kāds šakālis, rijīgs un muļķis, par spīti Tito brīdinājumam, saēdās saindēto gaļu un, kad visi devās projām, palika beigts guļam sniegā.

v

Džeiks dzirdēja no visām pusēm, ka ar šakāļiem vairs nevarot tikt galā. Viņš ķērās pie darba un nolēma iznīcināt ar slazdiem un indi vismaz tos šakāļus, kas uzturējās Gānera strauta apkaimē. Katru brīvu bridi viņš kopā ar suņiem izstaigāja un pārmeklēja Mazās Misuri upes krastus dienvidos un austrumos no Cimnipotas rančo, jo skaidrs, ka ar suņiem viņš nevarēja doties tur, kur izlikti slazdi un saindēta ēsma. Tā viņš noklaiņoja' visu ziemu, un nevar teikt, ka bez panākumiem. Viņš nogalināja vairākus pelēkos vilkus, par kuriem stāstīja, ka tie esot pēdējie no vilku cilts, un dažus šakāļus, starp tiem vienu otru arī no Tito bandas, tā atbrīvojot Tito no tiem bandas locekļiem, kam trūka gudrības.

Taču toziem bija bezgala daudz šakāļu uzbrukumu un varoņdarbu, un sniegā iemītā taka, tāpat kā aculiecinieku nostāsti, vēstīja, ka visu šo drosmīgo pasākumu iedvesmotājs ir mazais strupastis šakālis.

Viena no šīm dēkām radīja daudz pārrunu. Kādu vakaru pēc saules rieta šakāļu gaudas atskanēja gluži tuvu Cimnipotas rančo. Kāds desmits suņu atbildēja ar parasto riešanu. Tikai terjers metās turp, kur dzirdēja šakāļus gaudojam, jo viņš vienīgais nebija piesiets. Vajāšana palika bez panākumiem, un viņš atgriezās riedams un ņurdēdams. Pēc minūtēm divdesmit šakāļu kaucieni atskanēja pavisam tuvu. Terjers atkal aizdrāzās tumsā. Pēc mirkļa viņa. satrauktā ķilkstēšana liecināja, ka viņš uztapis uz pēdām un sāk dzīties pakaļ. Nešpetni riedams, viņš traucās uz priekšu, kamēr viņa balss izgaisa tālumā un nekad vairs netika dzirdēta. Otrā rītā sniegā bija lasāmi pagājušās nakts notikumi. Pirmo reizi šakāļi bija uzsākuši dziesmu, lai pārliecinātos, vai suņi ir palaisti vaļā; uzzinājuši, ka tikai viens nav piesiets, viņi izstrādāja rīcības plānu. Pieci šakāļi noslēpās pie celiņa, ko bija ieminuši, nākdami uz rančo, sestais patecēja uz priekšu un sāka gaudot, kamēr pievilināja karstasinīgo terjeru un ievilka slazdos. Ko viņš viens varēja izdarīt sešiem? Šakāļi saplosīja viņu gabalos un aprija, starp citu, tai pašā vietā, kur viņš kādreiz bija pluinījis nabaga Koijotito. Un, kad otrā rītā vīri aplūkoja pēdas, tad pārliecinājās, ka viss izstrādāts pēc noteikta plāna un ka barvedis, kura viltība palīdzējusi gūt panākumus, atkal bijis mazais strupastis šakālis.

Viri bija sašutuši, Linkolns pārskaities, bet Džeiks piezīmēja:

— Nudie, varu derēt, ka mūsu Tito ir atnākusi un izrēķinājusies ar terjeru.

VI

Kad pienāca pavasaris, šakā|iem sākās gadskārtējā pārošanās sezona. Seglotais un Tito visu ziemu bija pavadījuši kā labi draugi, bet tagad viņos modās jaunas jūtas. Nekādas lielās Jakstošanas nebija. Seglotais tikai bez liekām ceremonijām parādīja zobus iespējamiem sāncenšiem. Viņu draudzība bija ilgusi mēnešiem, dabiski, ka jaunās jūtas viņus tuvināja vēl vairāk. Šakāļi, protams, nesauc cits citu vārdā kā cilvēki, bet viņiem ir sava īpatnēja uzruna, kas līdzinās īsam ierējienam un iekaucienam reizē; tā šakālis uzrunā šakālieni, kas dzīvo ar viņu kopā, un viņi labi zina pēc balss skaņas, kurš kuru sauc.

Šakāļu brīvā savienība izira, jo visi dzīvoja pāros, turklāt ar siltā laika iestāšanos grirnži līda laukā no alām, tāpat bija daudz sīku medījumu, tā ka nevajadzēja vairs medīt barā. Parasti šakāļi neguļ migās vai zināmā noteiktJā vietā. Viņi kustas visu nakti, jo tad ir vēss, bet dienu nosnaužas pāris stundu saulgozī kāda pakalna nogāzē, kur var labi novērot apkārtni. Taču ģimenes dzīves nodibināšana maina viņu paražas.

Kad laiks k]uva silts, Tito un Seglotais stājās pie migas ierīkošanas gaidāmajai ģimenei. Maza, silta ala, ko bija pametis āpsis, tika iztīrīta, paplašināta un padziļināta. Tanī sanesa milzumu sausu lapu un zāļu un ierīkoja omulīgu ligzdiņu. Tā bija izcila vieta, sauss un saulains stūrītis starp pakalniem kādu pusjūdzi no Mazās Misuri. Trīsdesmit jardu atstatumā no alas slējās pakalna kore, no kuras pavērās plašs skats uz zālainajām nogāzēm un papeļu birztalām upmalā. Cilvēki sauktu šo vietu par ļoti skaistu, taču diezgan droši var sacīt, ka šakāļus šis apstāklis nemaz neinteresēja.

Tito bija ļoti aizņemta, gatavojoties saviem nākamajiem pienākumiem. Viņa pastāvīgi uzturējās migas

tuvumā un pārtika no barības, ko pienesa Seglotais vai ko pati varēja bez pūlēm samedīt, kā arī no nelielajiem krājumiem, ko bija šur tur noglabājusi. Viņa zināja katru grimžu nometni šai apvidū, tāpat labākās vietas, kur uzglūnēt pelēm un trusīšiem.

Netālu no migas atradās tā pati grimžu nometne, ko viņa bija šķērsojusi todien, kad ieguva brīvību un pazaudēja asti. Ja Tito būtu spējīga nodoties atmiņām, tad būtu pasmējusies par sevi, atcerēdamās, cik naiva bijusi toreiz. Ka viņas medību paņēmieni pārmainījušies, to viņa necentās izrādīt. Mazliet atstatu no citiem kāds grimzis bija ierīkojis alu taisni priekšzīmīgā veidā, un, kad Tito paskatījās, viņš plūkāja zāli desmit jardus no ieejas savā miteklī. Ja grimzis nav citu barā, tad, protams, viņu vieglāk noķert nekā nometnes vidū, jo tad viņu sargā tikai viens pāris acu, tāpēc Tito nolēma nomedīt viņu. Bet kā lai to izdara, ja nav kur paslēpties, jo apkārtnē īsa zāle un daži nelieli smilgu ceri?

Baltais lācis zina, kā tuvoties ronim pa līdzenu ledu, un indiānis prot pieiet pavisam klāt briedim, kas ganās prērijā. Ari Tito zināja, kā rīkoties, un, kaut arī pūce, kas dzīvoja nometnes tuvumā, brīdinoši krekšķēja, laizdamās pāri, Tito nedomāja atsacīties no sava plāna. Dzeltenpelēks dzīvnieks dzeltenpelēkā ainavā ir neredzams, kamēr tas nekustas. Likās, ka Tito to zina Grimzis var labi redzēt tikai tad, kad attupstas uz pakaļkājām, bet acis tam maz noder, kad tas iebāzis degunu zālē. Nemaz nepūlēdamās līst rāpus vai slēpties, Tito cilpoja uz grimža pusi, turēdamās pret vēju — pret vēju nevis tāpēc, lai grimzis viņu nesaostu, bet lai viņa saostu grimzi, kas galu galā bija viens un tas pats. Līdzko grimzis attupās ar barību ķepā, Tito sastinga; līdzko tas nodūra degunu zālē, viņa neatlaidīgi virzījās tuvāk, uzmanīdama ikvienu grimža kustību, tā ka viņa varēja sastingt ikreiz, kad grimzis pacēla galvu, lai palūkotos, kāpēc viņa ciltsbrāļi ceļ tādu traci. Daž

brīd likās, ka draugu saucieni viņu uztrauc, taču viņš nekā bīstama neredzēja un turpināja vien mielošanos. Tito samazināja piecdesmit jardu atstatumu uz desmit, tad uz pieci un joprojām palika nemanīta. Kad grimzis atkal nolieca galvu zālē, Tito straujā lēcienā sagrāba viņu un aiznesa, kaut arī viņš spārdījās un pīkstēja. Tā daba pati atbrīvojas no visiem tiem, kas vieglprātībā un aplamā nevērībā neprot izmantot sabiedrības sniegtās priekšrocības.

VII

Viens otrs Tito piedzīvojums tik labi vis nebeidzās. Reiz viņa gandrīz noķēra antilopes mazuli, bet medības izjauca pēkšņi ieradusies vecā antilope, kas sāpīgi iespēra Tito pa galvu, tā ka todien vispār medīšanu vajadzēja mest pie malas. Šādu kļūdu Tito vairs nekad neatkartoja — viņa prata secināt. Divas trīs reizes viņai vajadzēja bēgšus glābties no klaburčūskas. Vairākkārt viņu vajāja mednieki ar tālšāvējārn bisēm. Taču visbīstamākie ienaidnieki bija drausmīgie pelēkie vilki. Zināms, pelēkais vilks ir daudz lielāks un spēcīgāks par šakāli, toties šakālis pārspēj to skriešanā un klajā laukā vienmēr var izbēgt. Daudz bīstamāk sastapties ar vilku kādā strupceļā. Parasti, izdzirdējuši kaucam pelēkos vilkus, šakāļi klusām aizmanās uz citurieni.

Tito piemita kāds untums, kas dažkārt novērojams pie vilkiem un šakāļiem, — nēsāt mutē jūdzēm tālu dažādus priekšmetus, kas nav ēdami, bet liekas interesanti. Bieži vien viņa norikšoja vairākas jūdzes, nesdama mutē vecu bifeļa ragu vai mēslainē atrastu tupeli, ko tūliņ nometa, ja pagadījās kaut kas pievilcīgāks. Kovboji, kas novērojuši šo parādību, izskaidro to dažādi: vieni domā, ka šakālim nepieciešams izstaipīt žokļus, otri — ka šakālis vingrina žokļus tāpat kā cilvēks, kas trenējas, cilādams visādus smagumus. Šakāļiem, tāpat kā suņiem un vilkiem, ir paradums, ejot savās dienas gaitās, apstāties zināmās vietās, lai tur pamestu kādu sava apmeklējuma zīmi. Šādas piestātnes var būt akmens, stabs, vecs bifeļa galvaskauss, un šakālis, tur ieradies, uzzina no pēdējā apmeklētāja smakas un pēdām, kas tur ir bijis, no kurienes nācis un kurp devies. Viss apgabals ir pilns ar šādiem sazināšanās punktiem. Bieži gadās, ka sakalis, kam pašreiz nekas nav darāms, slāj ar sausu kaulu mutē, bet, pamanījis signālstabu, pietek pie tā pēc jaunām ziņām, noliek kaulu zemē un vēlāk aizmirst paņemt, tāpēc pie šiem signālstabiem ar laiku uzkrājas visai dīvainas retumu un ērmīgu mantu kolekcijas.

Šis savādais paradums bija par cēloni divu Cimnipotas rančo aitu suņu bojā ejai, kas sagādāja šakāļiem lielas priekšrocības šai karā. Džeiks bija izlicis virteni saindētas ēsmas rietumu pakalnos. Tito zināja, kas tā par ēsmu, un, ka parasts, nicīgi novērsās, bet vēlāk paņēma trīs četrus gaļas gabalus un pārpeldēja pāri Mazajai Misuri rančo pusē. Viņa apcilpoja ap rančo drošā atstatumā, bet, sadzirdējusi suņu bara nešpetno riešanu, nometa ēsmu zemē, un, kad otrā dienā suņus palaida vaļā apmācīšanai, tie atrada un aprija gaļu, tā ka desmit minūšu laikā nobeidzās vairāki kurti četrsimt dolāru vērtībā. Pēc tam izdeva likumu, kas aizliedza lietot šai apgabalā indi, un šakāļiem tas bija liels ieguvums.

Tito drīz vien saprata, ka ne tikai katrs zināms medījums jāmedī īpašā veidā, bet ka arī viens un tas pats medījums dažādos apstākļos prasa dažādu pieeju. Grimzis ārpus nometnes ir viegli nomedījams, bet pēc tam

visa nometne saliedējas vienā veselā vienībā. Nometnes vidū dzīvoja liels, trekns, vilinošs grimzis, īsts stārasts, ko Tito vairākkārt veltīgi izmēģinājās notvert. Reiz viņai izdevās pielīst gluži klāt, bet pirms izšķirošā lēciena klaburčūskas niknais «bzz!» vēstīja, ka Tito pati ir briesmās. Skaidrs, ka

klaburčūskai nenāca prātā brīdināt grimzi, tā tikai pati nevēlējās tikt traucēta, un Tito, kam bija instinktīvas bailes no klaburčūskām, bija spiesta partraukt medības. Atklāts uzbrukums stārastam būtu beidzies ar neveiksmi, jo tā alas novietojums padarīja visus nometnes . iemītnie* kus par tā sargiem. Taču grimzis bija pārāk vilinošs laupījums, lai to varētu aizmirst, un Tito gaidīja, kamēr apstākļi palīdzēja izstrādāt jaunu plānu.

Visi šakāļi labprāt mēdz novērot no kādas augstākas vietas ceļa gājējus vai braucējus. Kad tie jau garām, vērotāji dodas lejup un izpētī pēdas. Arī Tito tā rīkojās, tikai viņa bija piesardzīga un centās palikt nepamanīta.

Kādu dienu no pilsētas uz dienvidu pusi brauca pajūgs. Tito pieplaka pie zemes un vēroja to. Kāds priekšmets izkrita no ratiem uz ceļa. Kad pajūgs vairs nebija redzams, Tito nošmauca lejā, lai pēc paraduma apostītu pēdas un paskatītos, kas izkritis. Tas bija ābols, bet Tito redzēja tikai nepievilcīgu apaļu, zaļu priekšmetu, līdzīgu kaktusa lapai, tikai bez dzelkšņiem un ar ērmīgu smaržu. Viņa paostīja to, pavalstīja un jau gribēja doties tālāk. Taču ābols saulē tik jauki laistījās un tik smieklīgi ritēja, kad viņa to pastūma, ka Tito gluži neapzinīgi pacēla to un tecēja atpakaļ pāri pakalnam uz grimžu nometni. Patlaban divi lieli prēriju vanagi kā īsti pirāti slīdēja klajumam pāri. Līdzko grimži tos pamanīja, tā sāka riet, raustīdami astes pie katra rējiena, un tad paslēpās alās. Kad visi bija paslēpušies, Tito devās pie stārasta, pēc kura sen jau kāroja, nolika ābolu pāris pēdu no krātera, kas izveidoja grimža alu, un iebāza degunu alā, lai papriecātos par treknā grimža garšīgo smaržu. Pat viņa ala smaržoja kārdinošāk par visām pārējām. Tad viņa klusiņām noslēpās pēdas divdesmit lejāk aiz kupla krūma un pieplaka pie zemes. Pēc dažām sekundēm kāds drosmīgs grimzis palūkojās ārā un, nekā bīstama nesaskatījis, uzmundrinoši ievankšķējās. Tūliņ cits pēc cita grimži līda laukā no alām, un pēc minūtēm divdesmit visa nometne atkal bija rosības pilna. Pats pēdējais no alas izlīda vecais, treknais stārasts, kurš vienmēr ārkārtīgi rūpējās par savu cienījamo personu. Viņš vairākkārt modri palūkojās visapkārt, tad uzrāpās savā novērošanas tornī. Grimža ala ir veidota kā piltuve, kas dodas taisni lejup. Ap piltuves malām ir augsts uzbērums, kas noder par novērošanas vietu; lai kādā steigā grimzis bēg, viņš var būt drošs,

ka no uzbēruma ieripos taisnā ceļā alā un paglābsies visu pasargātājas zemes klēpī. Uzbēruma malas ārpus piltuves ir lēzenas. Kad stārasts ieraudzīja dīvaino apaļo priekšmetu pie sava nama sliekšņa, viņš sabijās, taču turpmākā apskate pārliecināja viņu, ka tas nav bīstams, turklāt vēl tīri interesants. Viņš piesardzīgi tuvojās tam, apostīja un mēģināja paskrubināt, bet ābols vēlās tālāk, jo bija apaļš un zeme gluda un lēzena. Grimzis sekoja ābolam un šad tad iekampa tam ar zobiem, pārliecinādamies, ka dīvainais priekšmets būs gards kumoss. Taču, līdzko viņš ābolam pieskārās, tas ripoja tālāk. Apkārtnē nekas bīstams nebija saredzams, visi grimži sēdēja ārā, tāpēc resnais stārasts bez liekas vilcināšanās sekoja nenotveramajam ritošajam priekšmetam.

Ābols ripoja līču loču, un grimzis tecēja tam pakaļ. Skaidrs, ka ābols vēlās uz ieplakas pusi, kur auga krūms. Pieskārieni ābolam tikai iekairināja grimža ēstgribu, tāpēc viņš aizvien vairāk iekaisa. Ābols pēdu pa pēdai aizvadīja viņu projām no alas uz vecā pazīstamā krūma pusi, un grimzim prātā nenāca nekas cits, izņemot gaidāmo baudu. Bet Tito savilkās kamolā, sasprindzināja muskuļainās kājas un mērīja skatieniem attālumu, līdz atlika vairs tikai daži labi lēcieni. Tad viņa uzšāvās kā bulta, sagrāba laupījumu un aiznesa to.

Neviens nekad neuzzinās, vai tā. bija nejaušība jeb vai ābols tika nolikts pie grimža alas ar nolūku, taču panākumi bija lieliski, un, ja šāds gadījums vēlreiz atkārtotos ar gudru šakāli — un parasti kaut kas tamlīdzīgs atgadās tikai gudriem, — tad šakāļiem viegli varētu rasties jauns medību paņēmiens.

Pamatīgi pamielojusies, Tito ieraka pārpalikumu zemē, vēsā vietā, nevis lai atbrīvotos no tā, bet lai paglabātu priekšdienām; mazliet vēlāk, kad viņa bija par vārgu, lai daudz nodotos medībām, šādi krājumi izrādījās visai noderīgi. Tiesa, gaļa bija jau stipri iesmakusi, bet Tito nebija kritiski noskaņota, nepazina ne bailes, ne mikrobu teoriju, tāpēc nekas slikts ar viņu neatgadījas.

viii

Jaukais, daudz apdziedātais pavasaris pieskārās visam skaistajā Bedlendā ar saviem burvja pirkstiem. Ak, kāpēc šo novadu sauca par Bedlendu[4]? Ja daba bija apsēdusies astotajā radīšanas dienā un sacījusi: «ftu darbs ir galā, nu varam rotaļāties; radīsim tādu vietu, kur savienots viss pilnīgais, brīnišķais un daiļais, — paradīzi cilvēkiem, putniem un dzīvniekiem,» — tad skaidrs, ka tāpēc viņa izveidojusi šos mežonīgos, teiksmainos, kūsājošas dzīvības pilnos kalnājus, kur mirdz visspilgtākās puķes, rotājas ēnainas birztalas, zaļo nepārredzamas prērijas, dzirkst ezeri un strauti. Šeit, kur mūžam spilgta debess virs galvas un mūžam koša zeme zem kājām, tuvākajos un atstatākajos pakalnos daba ar devīgu roku izbārstījusi savas bagātības, kuras tā citur izdala skopi kā zeltu; tālumus šeit sedza skulptūrām līdzīgas krantis, celtas no dārgakmeņiem un rūdām, kas viz it kā nebeidzama un vārdos neizsakāma saulrieta liegajās krāsās. Un, par spīti šai neaprakstāmi krāšņajai un burvīgajai brīnumzemei, aklie cilvēki nav atraduši labāka vārda par to, kas izteic, ka ceļš uz šejieni ir pārāk grūts.

Mazā ieplaka rietumos no Čimnija kalnāja bija pārklājusies ar svaigu zāli. Bīstamā izskata spāniešu durkļikas pagājušajā ziemā bija pieteikuši karu visai radībai, tagad maksāja nodevas ziedoņa miermīlīgajam triumfam ar tādiem ziediem, kas bija saviļņojuši pat sausos zinātniekus un likuši nosaukt tos Gioriosa, un pat indīgais kaktuss, nožēlojamākais starp augiem, pārsteidza pasauli ar krāšņiem ziediem, kas tikpat maz līdzinājās savam mātes augam kā pērle savai mātei pērlenei. Salvijas un eļļas krūmi sniedza savu zeltu, smilšu vizbulīte iekrāsoja Bedlendas pakalnus zilgana sniega krāsā; gaisā, zemē un kalnos — visur bija jūtams pavasara auglības solījums. Ziemas badošanās beidzās, sākās vasaras dzīres, un šis bija tas laiks, kad visuma māte lika mazajiem šakālēniem nākt pasaulē.

Mātēm nevajag mācīties mīlēt savus bezspēcīgos,

nevarīgos mazuļus. Reizē ar tiem piedzimst arī mātes mīlestība — neviltota, bezgalīga, neizmērojama. Un krēslainajā, siltajā midzenī Tito loloja, laizīja un apčubināja savus mazuļus sirsnības pilnā maigumā, kas viņai pašai bija neparasts un atklāja jaunu lappusi viņas dzīvē.

Taču mīlestība uz bērniem nav šķirama no bailēm par viņu drošību. Agrāk Tito bija rūpējusies tikai pati par sevi. Viss, ko viņa bija mācījusies savā bēdīgajā bērnībā, ko vēlāk pa sīkumam apguvusi, bija veltīts vienai vienīgai pašuzturēšanas dziņai. Nu viņa savu bērnu labad aizmirsa visu citu. Viņas galvenās rūpes bija saglabāt savu mītni nevienam nezināmu, un sākumā tas nenācās grūti, jo viņa pameta bērnus tikai uz īsu mirkli.

Tito nāca un gāja visai piesardzīgi, iepriekš modri izpētījusi apkārtni, lai neviens nepamanītu un neatklātu viņas dārgumu atrašanās vietu. Ja varētu salīdzināt mazuļu uzskatus' par viņu māti un kovboju uzskatus par šakālieni, tad tiem nebūtu nekā kopēja, kaut pamatos tiklab vieniem, kā otriem būtu patiesība. Kovboju uztverē šakāliene bija nelietīgu, nežēlīgu žokļu iemiesojums, ko nēsā apkārt nenogurstošas kājas, ko vada neticama viltība un kas pamet pēc saviem sirojumiem virkni postījumu. Mazuļi pazina Tito kā mīlošu, maigu un visspēcīgu aizstāvi un sargu. Tiem viņas sirds bija siltuma un maiguma pilna. Viņa baroja un sildīja tos, bija tiem gudra un modra kopēja. Viņa vienmēr bija klāt ar barību, kad tiem gribējās ēst, ar gudrību, kad vajadzēja stāties pretī ienaidnieku viltībai, un ar drosmes pilnu sirdi, kas vaiņagoja viņas labi izdomātos plānus ar pastāvīgiem panākumiem.

Jaunpiedzimis šakālis ir tūļīgs, muļķīgs, ķēmīgs un katram, atskaitot viņa māti, šķiet galīgi nepievilcīgs. Bet, kad tam acis atveras, kājas attīstās, kad tas iemācījies rotaļāties saulītē ar saviem brāļiem vai skriet pretī mātei, padzirdējis tas maigo saucienu, kad ta nāk mājās ar medījumu, ko celt bērniem priekšā, tad mazs šakālēns ir pats ņiprākais un jaukākais nerātnis pasaulē. Un, kad Tito deviņi mazuli bija sasnieguši šo dzīves posmu, tad nemaz nevajadzēja mātes maiguma, lai vērotu viņus ar vislielāko interesi.

Vasara bija klāt. Mazie jau sāka ēst gaļu, un Tito, kam šad tad palīdzēja Seglotais, bija darba pilnas rokas, lai apgādātu ģimeni ar uzturu. Dažreiz viņa pārnesa mazajiem grimzi, dažreiz pārnāca ar pilnu muti somaino žurku vai peļu, un vairākas reizes viņai bija izdevies ar izveicīgu paņēmienu notvert prāvo ziemeļu trusīti.

Mazuļi pamielojušies uz brīdi nogulās piesaulē. Tito nostājās uz kāda uzkalniņa un uzmanīja zemi un gaisu ar skadrajām, drosmīgajām acīm, lai neviens bīstams ienaidnieks neatrastu viņas laimes ieleju; tikmēr mazuļi dzinās cits citam pakaļ, ķerstīja tauriņus, izcīnīja niknas savstarpējas sadursmes vai plosīja un mētāja spalvas un kaulus, kas bija sakrājušies pie alas ieejas. Pats mazākais — jo ģimenē allaž ir kāds vargulītis — turējās mātes tuvumā, rāpās tai uz muguras vai raustīja aiz astes. Tā bija brīnišķīga aina, kad mazie tā rotaļājās. Vispirms katra uzmanību piesaistītu kaušļu grupa pulciņa vidū, bet tad izprotošāks skatiens pakavētos pie mātes — mierīgas, modras, vērīgas, ar mātišķīgu labvēlību un maigumu sejā. Ak, cik Tito bija lepna un laimīga! Ar kādu prieku viņa tā varēja sēdēt, uzmanīt mazuļus un mīlēt tos klusībā, kamēr pienāca laiks doties alā vai kāda zīme vēstīja, ka tuvojas briesmas. Tad, klusi ierūkdamās, viņa brīdināja mazos, un mirklī visi nozuda alā, bet Tito vai nu devās novērst draudošo likstu, vai gāja no jauna medībās, lai sagādātu uzturu.

IX

Šakāļu mednieks Džeiks kaldināja daudzus plānus, kā tikt pie bagātības, taču atmeta tos citu pēc cita, kolīdz izrādījās, ka tie prasa darbu. Tolaik daudzi viņam līdzīgi slaisti iedomājās, ka var kļūt bagāti, audzējot mājputnus. Viņi loloja cerības, ka putni paši padarīs visu vajadzīgo. Tā arī Džeiks, nelaužot galvu par sīkumiem, ziedoja negaidīti iegūtu summiņu, lai nopirktu desmit tītarus. Tos viņš novietoja vienā savas būdas kaktā — tātad drošā patvērumā — un divas dienas gādāja par tiem ar neliekuļotu interesi un rūpēm — jāsaka, gandrīz pārāk lielām. Taču Džeika dedzība pagaisa jau trešajā dienā; pastāvīgā nepieciešamība ilgi dzīrot dzertuvēs, sensenais vilinājums dīki aizvadīt stundas saulainu pakalnu virsotnēs vai aizlaist dienas, dzīvojot uz dažādu rančo viesmīlības rēķina, izgaisināja pēdējo uzmanības palieku, kas varētu tikt veltīta viņa tītaru fermai. Tītari tika atstāti paši savā ziņā, lai meklē uzturu, kā prot, un ikreiz, kad Džeiks pēc dažu dienu prombūtnes atgriezās savā nepievilcīgajā miteklī, mājputnu skaits bija atkal samazinājies, līdz beidzot dzīvajos bija palicis tikai vecais, buldurīgais tēviņš.

Džeiks daudz nebēdēja par zaudējumu, viņš tikai bija sašutis par zagli.

Džeiks tagad bija pieņemts darbā par šakāļu un vilku iznīcinātāju Platā loka īpašumzīmes robežās. Tas ir, viņam izsniedza indes, slazdus, zirgus, tāpat viņam bija tiesības saņemt attiecīgās prēmijas par nogalinātajiem dzīvniekiem. Uzticams cilvēks būtu piedevām saņēmis arī algu, jo rančo īpašnieki bija augstsirdīgi, taču Džeiks pie uzticamiem skaitīties nevarēja.

Katrs zina, ka zvēru iznīcināšanas darbs parasti sadalās vairākos labi atšķiramos periodos.

Ziemas beigās un agrā pavasarī, pārošanās laikā, suņi nebrūk virsū vilcenēm. Tie pamet vilka pēdas un dzenas pakaļ vilcenei, bet, kad panāk to, aiz kaut kādiem sentimentāliem iemesliem vienmēr ļauj tai aiziet neaizskartai. Augustā un septembrī jaunie vilki un šakāļi tikko sāk skraidīt apkārt vieni paši un ir viegli noindējami vai notverami slazdos. Pēc mēneša tie, kas palikuši dzīvi, ir jau iemācījušies uzmanīties. Vasaras sākumā ķērāji zina, ka viscaur pakalnos ir pilnas migas ar mazuļiem. Katrā migā ir pieci līdz piecpadsmit mazuļi, un vienīgās grūtības ir uzzināt, kur šīs ģimenes iemājojušas.

Viens migu atrašanas paņēmiens ir vērot no augstāka pakalna, vai neredzēs šakāli, kas nes berniem barību. Šis paņēmiens ļauj ilgi gulēt uz vietas, un tas Džeikam bija ļoti pa prātam. Apbruņojies ar rančo īpašnieka tālskati un apgādāts ar viņa zirgu, Džeiks pavadīja vienu nedēļu pēc otras, meklēdams migas, tas ir, gulēdams cietā miegā kādā pakalnā un laiku pa laikam, kad gulēšana apnika, pārlaizdams skatienu pār apkārtni.

Šakāļi parasti izvairās no klajām vietām. Tie dodas mājup, slapstīdamies ieplakās aiz pakalniem, taču vienmēr tas nav iespējams, un kādu dienu, vingrinādamies savā grūtajā uzdevumā rietumos no Cimnija kalnāja, Džeiks nejauši pamanīja tālskatī kādu tumšu plankumu, kas kustējās pa klaju nogāzi. Plankums bija pelēks un atgādināja burtu «A», un pat Džeiks noprata, ka tas ir šakālis. Ja tas būtu bijis pelēkais vilks, tad tas ar uzslieto asti atgādinātu «B». Lapsa izskatītos kā «C», to nodotu garās, ausis un aste, tāpat dzeltenā krāsā. Briedis atgādinātu burtu «D». Tumšā ēna dzīvniekam pie galvas liecināja, ka tas kaut ko tur mutē — iespējams, nes mājās bērniem, tātad tuvumā ir ala.

Džeiks iezīmēja vietu un otrā dienā ieradās to novērot, izraudzījies stāvo pakalnu, kura tuvumā bija redzējis šakāli nesam barību. Pagāja visa diena, bet viņš nekā neredzēja. Tomēr nākošajā dienā viņš pamanīja tumšu šakāli, veco Segloto, kas nesa lielu putnu. Tālskatis palīdzēja Džeikam noskaidrot, ka tas ir tītars; nu viņš zināja, ka pagalms mājās ir pilnīgi tukšs, zināja arī, kur palikuši pārējie tītari, un zvērēja drausmīgu atriebību, ja vien izdosies atrast midzeni. Viņš sekoja Seglotajam ar skatieniem, cik tālu varēja, tad devās izpētīt šakāļa ceļu, taču neatrada nekādas ierosinošas zīmes un tā todien nenokļuva līdz ieplakai, kur rotaļājās Tito mazuļi.

Tikmēr Seglotais tuvojās ielejiņai un klusu ierūcās; šī skaņa vienmēr izaicināja laukā deviņus palaidnīgus

Šakālēnus draiskulīgā virtenē, tie metās virsū tītaram, raustīja un plucināja to, kamēr saplēsa gabalos. Katrs, dabūjis savu tiesu, paskrēja gabaliņu sānis un sāka ēst, ikreiz smalkā balstiņā ieņerkšķēdamies un paķerdams gabalu zobos, līdzko tuvojās cits, un tad, brūnganos acu baltumus bolīdams, centās izsekot uzbāzīgā kaimiņa kustībām. Tie, kam laimējās paķert mīkstākus kumosus, bija labi paēduši, toties trīs, kas nebija ar visu enerģiju metušies virsū tītaram, tagad saklupa kopā niknā kautiņā. Viņi raustīja atlikumu gan šā, gan tā, atraudami atsevišķus krikumus un traucēdami cits citu, kamēr Tito iestājās vidū un izveicīgi sadalīja tītaru vairākās daļās. Nu katrs aizšmauca ar savu tiesu, atsēdās, grauza to, laizīja lūpas un šķobīja galvu, lai arī dzerokļus varētu laist darbā, bet mazais vārgulītis sapluinīts ieskrēja midzenī, nesdams uzvaras priekā savu daļu — tītara ķēmīgo galvu un kaklu.

X

Džeikam šķita, ka šakālis, kas nozadzis viņa tītarus, ir viņam pāri nodarījis, pat iegrūdis viņu postā. Viņš nozvērējās noraut ādu pār acīm mazajiem šakālēniem, līdzko tos atradīs, un ar patiku kavējās domās, kā viņš to izdarīs. Mēģinājums izsekot Segloto beidzās neveiksmīgi, midzeņa meklēšana palika bez panākumiem, taču Džeiks jau bija sagatavojies paciest dažu labu neizdošanos. Viņš bija paņēmis līdz kapli un lāpstu, ja izdotos atrast alu, bet neveiksmes gadījumam apgādājies ar dzīvu baltu vistu.

Vistu viņš iznesa līdzenā klajumā netālu no tās vietas, kur bija redzējis Segloto, un piesēja auklā pie koka sprunguļa, kuru vista varēja mazliet pavilkt. Tad viņš ērti ierīkojās tuvējā uzkalnā un sāka vērot. Vista, protams, metās skriet, cik tālu atļāva saite, un tad pakrita gar zemi, apjukusi kulstīdama spārnus. Uz mirkli saite atslāba, vista metās uz pretējo pusi un tad brītiņu palika stāvam, skatīdamās apkārt.

Diena gausi tuvojās beigām, un Džeiks laiski staipijas uz segas sava izlūkošanas vietā. Pievakarē Tito, medībās iedama, gāja garām. Tas nebija nekāds brīnums, jo ala atradās tikai kādu pusjūdzi atstatu. Starp citiem likumiem Tito bija iemācījusies arī šo: «Nekad nenostājies pret apvārsni.» Agrāk šakāļi mēdza skraidīt pa kalna kori, lai varētu novērot abas tā puses, taču cilvēki un bises bija mācījušas Tito, ka tad viņa pati arī būs visiem redzama. Tāpēc Tito al

laž gāja pa nogāzi, retumis pasliedamās augstāk, lai redzētu korei pāri.

Tā viņa rīkojās arī šovakar, iedama salūkot bērniem vakariņas, un viņas skadrās acis drīz vien pamanīja balto vistu, kas stāvēja, stulbi saslējusies, un, izlikdamās visai gudra, bolīja acis ikreiz, kad kāds nekaitīgs peļu klijāns atēnojās pret milzīgo balto padebesi.

Tito bija pārsteigta. Tas bija kaut kas jauns. Tas izskatījās pēc medījuma, bet viņa baidījās riskēt. Viņa apmeta loku visapkārt, palikdama nemanīta, tad nolēma labāk pamest šo medījumu, lai tas būtu kas būdams. Pēkšņi viegls dūmu mākonītis piesaistīja Tito uzmanību. Viņa pielavījās tuvāk un atrada netālu no vistas Džeika naktsguļas vietu. Tur bija viņa guļvieta, tur ganījās viņa zirgs un uz pusdzisušā ugunskura kūpēja katliņš, izdvesdams pazīstamo kafijas smaržu, ko Tito atcerējās vēl no tiem laikiem, kad dzīvoja pie cilvēkiem. Tito kļuva bažīga, atklājusi, ka cilvēks apmeties tik tuvu

viņas alai, tomēr naski devās medībās, turēdamās tā, lai paliktu nemanīta, un Džeiks tā arī neuzzināja, kāds viesis viņu apmeklējis.

Saulei rietot, Džeiks pievāca vistu, jo pūču tur bija vai biezs, un atgriezās pie ugunskura.

XI

Nākošajā dienā Džeiks atkal piesēja vistu, un vēlu pēcpusdienā Seglotais rikšoja garām. Ieraudzījis balto vistu, viņš tūliņ apstājās, piešķiebis galvu, un sāka blenzt uz to. Tad viņš apmeta loku, lai noteiktu vēja virzienu, un ļoti ļoti piesardzīgi zagās tuvāk, mazliet apmulsis, kamēr saoda putnu, kas viņam atgādināja to vietu, kur viņš bija iedzīvojies tītaros. Vista sāka ķērkt, pūlēdamās aizbēgt, bet Seglotais metās tai virsū, sagrāba to ar tādu sparu, ka aukla pārtrūka, un drāzās mājup.

Džeiks bija iemidzis, taču vistas ķērcieni viņu pamodināja, un viņš izslējās īstā brīdī, lai redzētu, kā Seglotais aiznes vistu.

Līdzko abi nozuda skatienam, Džeiks sāka iet pa balto spalvu iezīmēto ceļu. Sākumā to varēja viegli redzēt, jo vista spārdīdamās bija izkaisījusi papilnam spalvu, taču, kad tā beigta atradās šakālim zobos, spalvas vairs tā nebira, ja nu vienīgi laužoties caur brikšņu. Tomēr Džeiks sekoja mierīgi un droši, jo Seglotais gandrīz vai taisnā līnijā devās mājup pie mazuļiem ar bīstamo, nodevīgo laupījumu. Šur tur Džeikam radās nepatīkama aizkavēšanās, kad Seglotais bija mazliet mainījis virzienu vai ceļā bija pagadījušies krūmi, tomēr ar vienu nokritušu baltu spalvu pietika, lai izsekotu piecdesmit jardus, un, krēslai iestājoties, Džeiks atradās tikai ap divi simti jardu no alas, kur tobrīd deviņi mazuļi līksmi dzīroja, mielodamies ar vistu, plēsdami to gabalos, ņerkšķēdāmi, šķaudīdami un kāsēdami, kad baltās spalvas iekļuva nāsīs vai rīklē.

Ja vējš būtu uzpūtis no turienes, tas būtu atnesis veselu virpuli sniegbaltu spalvu un mazo trakuļu līksmos rēcienus un ala būtu atklāta. Par laimi, bija iestājies rāms laiks, kā jau vakarā, un visas pārējās skaņas nozuda brikšķi, ar kādu Džeiks lauzās cauri pēdējiem krūmiem, cenzdamies tur sadzīt vēl kādu baltu spalvu.

Ap to pašu laiku Tito nāca mājup no medībām, nesdama žagatu, ko bija sagūstījusi, nogaidīdama, kad tā ies mieloties pie beigta zirga, un uztapa uz Džeika pēdām. Vīrs, kas iet kājām, ir pārāk aizdomīga parādība šai apgabalā. Tito pagāja gabaliņu pa Džeika pēdām, lai uzzinātu, kurp viņš devies, jo dzīvnieki to mirklī saož. Kā viņi to atklāj, to neviens nevar pateikt, taču mednieki zina, ka tā tas ir. Tito noprata, ka svešinieks gājis uz viņas māju. Jaunu baiļu pārņemta, viņa noglabāja putnu un sekoja Džeikam. Pēc mirkļa viņa izdzirdēja Džeiku laužamies cauri biežņai un noprata draudošās briesmas. Apskrējusi ap pakalnu, viņa klusu piesteidzās pie alas un brīdinot apsauca bezbēdīgos dzīrotājus, lai neceļ troksni, viņai ierodoties. Jādomā, ka ala un ieplaka, visa nokaisīta koši baltām spalvām, viņu satrauca. Viņa ierējās, ziņojot par briesmām, mazie iespruka alā, un laukumiņš palika tukšs un kluss.

Tito aizvien uzskatīja savu degunu par drošāko vadoni, tāpēc diezin vai noprata, cik nodevīgas bijušas baltās spalvas. Bet par to viņa gan pārliecinājās, ka cilvēks, ko viņa kopš seniem laikiem pazina kā visnekrietnāko radījumu, cilvēks, kura pēdas jau nozīmēja nelaimi, cilvēks, kurš bija saistīts ar visām viņas raizēm, kurš bija cēlonis gandrīz visām viņas likstām un

nelaimēm, ir tuvu viņas mīluļiem, izspiego tos un varbūt pēc dažiem mirkļiem turēs tos savās nežēlīgajās rokās.

Ak, kā sažņaudzās mātes sirds, iedomājoties šo baigo ainu! Taču karstā mātes mīlestība tūliņ aicināja palīgā mātes-gudrību. Ieraidījusi mazuļus alā, Tito ar zīmi pavēstīja Seglotajam par savām bažām, tad žigli atgriezās pie cilvēka un paskrēja tam tuvu garām. Viņai šķita, ka cilvēks saož pēdas, tāpat kā viņa, un ka tagad vīrs noteikti sekos svaigajām pēdām, ko viņa nule ieminusi. Viņa neaptvēra, ka cilvēkam krēslā visas pēdas vienādas. Tad viņa patecēja gabaliņu tālāk un, lai būtu pilnīgi pārliecināta, ka nu mednieks sekos, uzsāka pašu mežonīgāko gaudošanu, kādu vien prata un kas tik daudz reižu bija piespiedusi suņus dzīties viņai pakaļ.

— Grr-au-au-au-uā-ā-ā-āh!

Viņa apklusa, pēc mirkļa pieskrēja tuvāk un atkārtoja, tad vēl tuvāk un atkal atsāka gaudas, šoreiz pilnīgi pārliecināta, ka Džeiks neizturēs nesekojis.

Protams, Džeiks nevarēja saredzēt šakāli, jo bija jau dziļa krēsla. Medības tik un tā vajadzēja izbeigt. Džeika izpratne krasi atšķīrās no šakālienes izpratnes, taču viņš saprata, ka šakāļa gaudās skan uztrauktās mātes balss, cenšoties aizvilināt viņu projām no alas. Tātad viņš secināja, ka ala ir tuvumā un viņam atliek tikai rīt atgriezties un pabeigt meklēšanu. Tāpēc viņš mierīgi soļoja atpakaļ uz savu naktsguļas vietu.

XII

Seglotais domāja, ka viņi uzvarējuši. Viņš jutās drošībā, jo zināja, ka pēdas, pa kurām cilvēks varētu dzīties viņam pakaļ, uz rīta pusi vairs nebūs saožamas. Tito nejutās tik droša. Divkājainais briesmonis atradās tik tuvu viņas mājai un bērniem, bija tikai nogriezies sānis un varēja kuru katru brīdi atkal parādīties.

Džeiks padzirdīja un pasēja tālāk zirgu, par jaunu uzkūra uguni, uzvārīja kafiju, paēda vakariņas un iesmēķēja pirms došanās pie miera, šad tad iedomāda

mies par mazajiem, pūkainajiem šakālēniem, kas rit būs viņam rokā.

Viņš jau dzirās ietīties segā, kad kaut kur tālu tumsā atskanēja šakāļu nakts dziesma, gari stieptas vismaz divu balsu gaudas. Džeiks ieklausīdamies pasmīnēja ļaunā priekā un noteica:

— Viss kārtībā! Kauciet, cik vien patīk. Rīt redzēsimies!

Tas bija parastais vai vismaz viens no parastajiem šakāļu kaujas saucieniem. Tas izskanēja tumsā un apklusa. Džeiks drīz vien aizmirsa to un iegrima cietā miegā.

Kaucēji bija Tito un Seglotais. Viņi nekauca tukšas izpriecas dēļ. Kaukšanai bija noteikts nolūks — uzzināt, vai ienaidniekam ir suns līdzi; tā kā par atbildi neatskanēja riešana, Tito zināja, ka suņa nav.

Tad Tito nogaidīja kādu stundu, kamēr mirgojošā guntiņa izdzisa pavisam un vienīgā skaņa klusumā palika piesietā zirga šņakstināšana, plūcot zāli. Tito piezagās

klāt tik klusu, ka zirgs pamanīja viņu tikai tad7 kad tā stāvēja divdesmit pēdu atstatumā; zirgs salēcās, cieši savilkdams virvi, un paklusu iesprauslojās. Tito mierīgi pienāca pie virves, atplēta rīkli labi plati, ieņēma virvi dziļi mutē starp dzir klēm līdzīgajiem dzerokļiem un sa košļāja to dažās sekundēs. Uzbu dinātais zirgs turēja virvi stingri sastieptu, tāpēc šķipsnas bija viegli pārgraužamas. Pēdējās šķipsnas pārtrūka, un zirgs bija brīvs. Tas nebija diezin kā nobijies, jo pazina šakāļa smaku; paskrējis trīs soļus un pagājis vēl sešus uz priekšu, tas apstājās.

Zirga pakavu atsišanās pret zemi pamodināja gulētāju. Viņš uzslējās sēdus, paskatījās visapkārt, bet, redzēdams zirgu rāmi stāvam, mierīgā prātā likās atkal uz sāniem.

Tito jau dzīrās šmaukt projām, bet tad atgriezās nedzirdama kā ēna, apmeta līkumu ap gulētāju, ar aizdomām paostīja kafiju un pabrīnījās par skārda krūzīti, kamēr Seglotais izpētīja cepamo pannu, pilnu ar pankūkām, un tad piekašāja visu ar zemēm. Netālu zemā krūmā karājās apauši; šakāli nezināja šā priekšmeta nozīmi, taču tāpat vien, uz labu laimi saplēsa tos gabalos, tad, pievākuši Džeika maišeļus ar ga]u un miltiem, aiznesa tos labi tālu projām un ieraka smiltīs.

Sagādājuši ienaidniekam visas iespējamās nepatikšanas, šakāļi aiztecēja uz dažas jūdzes attālo, kokiem apaugušo graviņu, kur atradās burunduka ala, ko vēlāk bija paplašinājuši daudzi citi dzīvnieki, ieskaitot lapsu, kas bija pūlējusies izrakt ārā alas pēdējos iemītniekus. Tito bija jau dienu aplūkojusi daudzas vietas, kamēr izšķīrās par šo. Viņa tūliņ sāka rakt. Seglotais sākumā bija sekojis neizpratnē, kamēr ieraudzīja, ko viņa dara. Un, kad Tito piekususi izlīda ārā, viņš savukārt ielīda alā un, rūpīgi izostījis to, turpināja darbu, sviezdams zemi laukā starp pakaļkājām; kad sakrājās kaudze, viņš izšļūca ārā un aizvāca to tālāk projām.

Tā abi strādāja stundām ilgi, neapmainīdamies ne ar skaņu, bet tik pilnīgi saprazdamies, ka viens nepārtraukti palīdzēja otram. Un, saulei lecot, viņiem bija gatava pietiekami ērta ala, kas varētu bēgšanas gadījumā noderēt par mitekli, lai gan to nevarēja salīdzināt ar omulīgo mājokli zālainajā ieplakā.

XIII

Saule jau lēca, kad Džeiks pamodās. Kā visi prēriju iemītnieki, viņš instinktīvi pagrieza galvu, lai paskatītos, ko dara zirgs. Zirga nebija. Cilvēkam prērijā zirgs ir tas pats, kas jūrniekam kuģis, kas putnam spārni, kas tirgotājam nauda. Bez zirga viņš ir kā jūrnieks, kam kuģis gājis bojā okeāna vidū, kā putns ar salauztiem spārniem, kā bankrotējis tirgotājs. Palikt prērijā kājām nozīmē pieredzēt tūkstošiem visļaunāko likstu, kadas vien zemes virsū iespējamas.

Džeiks alkohola apmiglotajā prātā vēl nepaspēja

novērtēt šo triecienu visā pilnībā, kad pamanīja tālumā savu zirgu, kas mierīgi ganījās prērijā un ar katru soli attālinājās no saimnieka. Vērīgāk ielūkojies, viņš redzēja, ka zirgam velkas līdzi virve. Nebūtu bijis šās virves, Džeiks zinātu, ka nav nekādu cerību zirgu saķert, turpinātu medības un atrastu mazos šakālēnus. Taču, ieraudzījis virvi velkamies pa zāli, Džeiks nolēma, ka jāmēģina tikt zirgam

Pasaulē daudz kas spējīgs padarīt cilvēku traku, taču visātrāk viņam var laupīt saprātu bezspēcīgas dusmas pēc neskaitāmiem veltīgiem mēģinājumiem notvert zirgu, kurš, šķiet, nupat būs rokā. Lai kā Džeiks pūlējās, lai ko darīja, viņam neizdevās pienākt zirgam tik tuvu, ka varētu saķert virves galu. Viņš skraidīja zirgam pakaļ gan uz vienu, gan otru pusi, kamēr beidzot abi nonāca pie ceļa, kas veda uz rančo.

Pazaudējis jebkuras cerības, Džeiks taisnā ceļā sekoja zirgam uz mājām.

Tā viņš nosoļoja jūdzes septiņas, līdz palaimējās zirgu notvert. Uz ātru roku iztaisījis apaušus no virves, viņš noauļoja bez segliem piecpadsmit minūtēs trīs , jūdzes, kas bija atlikušas līdz aitkopja rančo, izgāzdams visas dusmas un niknumu uz zirgu. Zināms, no tā nebija nekāda labuma, un viņš to saprata, bet, tā rīkodamies, vismaz sagādāja sev gandarījumu.

Džeiks paēda, aizņēmās seglus un jaukteni suni, kas prata dzīt pēdas, urrļDievakarē jāja atpakaļ uz prēriju, lai pabeigtu alas meklēšanu. Būtu viņš zinājis tās atrašanās vietu, tad būtu izticis bez suņa, jo tā bija pavisam tuvu krūmiem, kur iepriekšējā dienā viņš bija pazaudējis ar baltām spalvām iezīmēto ceļu. Nogājis simt jardu, viņš pakāpās nelielā korē un gandrīz vai sadūras ar šakāli, kas nesa prāvu trusīti. Šakālis atlēca sānis tieši tai mirklī, kad Džeiks izšāva. Suns, skaļi riedams, drāzās šakālim pakaļ, kamēr Džeiks šāva vienā

laidā bez kādiem panākumiem un brīnījās, kāpēc šakālis nemet zemē trusīti, kad suns uz pēdām. Džeiks sekoja skrējējiem, cik tālu varēja, šaudams katrā izdevīgā mirklī, bet neviens šāviens neķēra mērķī. Kad šakālis un suns nozuda starp pakalniem, Džeiks atstāja sunim brīvu rīcību pēc paša ieskatiem un atgriezās meklēt alu, kurai vajadzēja būt tepat tuvumā. Viņš zināja, ka mazuļi ir alā, jo vai tad pats savām acīm nebija redzējis māti, kas nesa tiem barību?

Tā nu viņš sāka rīkoties ar kapli un lāpstu un nostrādāja līdz vēlam vakaram. Pēc visām pazīmēm spriežot, iemītnieki atradās alā, tāpēc, cerību spārnots, viņš raka, cik jaudāja. Nostrādājis vairākas stundas tik sūri kā vēl nekad visā savā mūžā, viņš aizrakās līdz alas dibenam un pārliecinājās, ka tā ir tukša. Pirmajā dusmu lēkmē viņš nezināja, kā lādēt savu ļauno likteni, tad, uzvilcis stiprus ādas cimdus iztaustīja midzeni. Viņa roka atdūrās pret kaut ko cietu, viņš satvēra šo priekšmetu un izvilka ārā. Tā bija viņa paša vecā tītara galva — viss, ko Džeiks saņēma par saviem pūliņiem.

XIV

Tito nezaudēja velti laiku, kamēr ienaidnieks tvarstīja zirgu. Seglotais varēja domāt, ko gribēja, bet Tito neloloja veltīgas ilūzijas. Pabeigusi iekārtot jauno midzeni, viņa steidzās atpakaļ uz mazo ieleju; pirmais mazulis, kas izskrēja pretī, bija viņai pašai tik līdzīgais platpierītis. Viņa paķēra mazuli aiz kakla un rikšoja atpakaļ uz jauno māju, kas atradās divu jūdžu atstatuma no vecās. Ik pa gabaliņam viņai vajadzēja nolikt savu atvasīti zemē, lai mazais pagūtu ievilkt elpu un pati varētu atpūsties. Šīs pieturas pagausināja mazuļu pārvākšanu, un tā šai darbā pagāja visa diena, jo Tito neļāva Seglotajam nest mazuļus, varbūt tāpēc, ka viņš bija tādam uzdevumam par neveiklu.

Visi šakālēni tika pārnesti cits pēc cita, sākot ar pašu prāvāko un ņiprāko, un pievakarē palika tikai mazais vārgulītis. Tito bija rakusi alu visu nakti un dienā nostaigājusi ap trīsdesmit jūdzes, turklāt pusi ceļa ar smagajiem mazuļiem mutē, taču viņa nedomāja par atputu: Viņa patlaban izlīda no alas, turēdama mutē savu jaunāko, kad pēkšņi pakalna korē virs midzeņa parādījās suns un pēc mirkļa Džeiks.

Tito aizšāvās kā bulta, cieši turēdama mazuli, un suns tikpat strauji metās viņai pakaļ.

Aiz muguras rībēja šāvieni, taču neviena lode viņu neķēra. Viņi nojoņoja lejā no kalna, kur revolveris vairs nespēja Tito aizsniegt, un traucās pa līdzenumu — nogurušais šakālis ar mazuli un lielais, saniknotais suns, saņēmis visus spēkus. Ja Tito nebūtu piekususi un rikšotu bez nesamā, tad drīz vien noskrietu tūļīgo jaukteni, kas tagad, nešpetni riedams, nāca ik mirkli tuvāk. Tito sasprindzināja visus spēkus, uzdrāzās pa nokalni augšā, mazliet iegūdama atstatuma ziņā, tad metās lejā, ceriem aizaugušajā ielejā, un tā zaudēja visu iegūto. Šakālis ar suni atkal parādījās klajumā, un Džeiks, palicis tālu aiz muguras, pamanīja abus skrējējus un laida atkal revolveri darbā; lai gan lodes tikai sacēla putekļus, taču Tito bija spiesta mest līkumus un zaudēt laiku un suni šāvieni uzmundrināja. Mednieks, saskatījis šakāli, atģidās, ka tas ir viņa vecais paziņa strupastis, un, ievērojis, ka tam vēl aizvien mutē nesamais, ko viņš uzskatīja par trusīti, nobrīnījās par tik dīvainu neatlaidību.

Kāpēc šakālis nemet zemē lieku smagumu, kad runa ir par viņa dzīvību?

Taču Tito turpināja skrējienu pāri pakalniem, drošsirdīgi nesdama savu nastu, kamēr mednieks lādēja pats sevi, ka nav paņēmis līdzi zirgu, un suns kā sacensībā lēkšoja trīsdesmit pēdas nopakaļ. Pēkšņi priekšā pavērās maza graviņa stāviem krastiem. Nogurusi, ar smagu nesamo mutē, Tito neuzdrīkstējās lēkt tai pāri; viņa metās apkārt. Bet suns vēl nebija piekusis un viegli pārlēca pāri šķērslim, tā tikdams uz pusi tuvāk šakāļu mātei. Tomēr Tito traucās tālāk, augsti pacēlusi mazuli, lai pasargātu to no dzelkšņainajiem krūmiem

un bīstamajām spāniešu durkļu smailēm, taču viņa turēja mazo pārāk stingri, un nevarīgais šakālēns sāka smakt nost mātes ciešajā tvērienā. Vajadzēja mest bērnu zemē vai ļaut tam nosmakt, turklāt ar tādu nesamo Tito vairs nevarēja izbēgt no suņa. Viņa mēģināja ieauroties, saukt pēc palīdzības, bet pūkainais kamoliņš mutē nomāca balsi. Sakālēns bija pavisam bez elpas, un, kad Tito palaida viņu vaļīgāk, mazulis pēkšņi izkrita zālē cietsirdīgā suņa varā. Tito bija daudz mazāka par suni un varbūt citreiz būtu nobijusies, bet tagad domāja vienīgi par savu bērnu. Kad nezvērs palēcās, lai sagrābtu mazo, Tito metās šakālēnam priekšā un stāvēja ar sacēlušos spalvu un atņirgtiem zobiem, skaidri izpauzdama, ka apņēmusies glābt mazuli par katru cenu. Suns nebija nekāds drošsirdīgais, vienīgi apziņa, ka viņš ir lielāks un ka saimnieks ir tuvumā, deva viņam drosmi. Taču saimnieks īstenībā bija tālu; suns, sakauts pirmajā uzbrukumā trīcošajam šakālēnam, kas mēģināja paslēpties zālē, mirkli vilcinājās, un Tito paguva raidīt garo saucienu pēc palīdzības:

— Jap-jap-jap-jā-ā-ā-ā-ah!

Apkārtējie pakalni uztvēra saucienu un atbalsoja to neskaitāmas reizes, tā ka Džeiks nevarēja saprast, no kurienes tas nāk, taču kāds cits, saklausījis šo saucienu, tūliņ saprata visu. Izdzirdējis tālu šāvienu, suns atkal saņēmās un klupa virsū mazulim, un atkal māte aizstāvēja bērnu ar savu augumu, un tad ienaidnieki saķērās cīņā uz dzīvību un nāvi. Ak, kaut Seglotais būtu atsteidzies! Taču nenāca neviens, un Tito nespēja vairs saukt palīgā. Tuvcīņā visu izšķir svars, un Tito drīz vien pakrita, gan varonīgi cīnīdamās līdz galam, taču acīm redzami zaudēdama spēkus. Sunim dūša pieauga, redzot tuvo uzvaru; viņš domāja vienīgi par to, kā ātrāk tikt galā ar māti, lai tad saplosītu neaizsargāto bērnu. Suns neredzēja un nedzirdēja nekā; te no tuvākā salviju cera izšāvās kaut kas pelēks, un bļaurīgo gļēvuli zibenīgi ātri atsvieda atpakaļ gandrīz tikpat smags pretinieks kā viņš pats — atsvieda atpakaļ ar sadragātu plecu. Atlēciens sānis, lai izvairītos no kampiena, un vecais, brašais Seglotais atkal metās ienaidniekam virsū. Arī Tito uzslējās kājās, un nu abi šakāļi uzbruka

sunim. Tam dūša bija papēžos, kad tas aptvēra, kas var notikt, un nu suns vēlējās tikai vienu — izbēgt no Seglotā, kas spēja drāzties kā vējš, izbēgt no Tito, kura cīnījās par sava bērna dzīvību. Suns nejaudāja vairs paskriet, nepaguva atvilkt elpu, lai ar kaucienu atsauktu saimnieku no tālajiem pakalniem, pat ne lāga piecpadsmit jardu netika tālāk no tās vietas, kur bija gribējis saplosīt Tito mazuli un kur nu saplosīja viņu pašu.

Tad Tito pacēla izglābto bērnu, un abi šakāļi nesteigdamies devās uz savu jauno mitekli. Tur visa ģimene atkal bija kopā, pasargāta no Džeika un viņam līdzīgu radījumu uzbrukumiem.

Šeit mazuļi dzīvoja netraucēti, kamēr māte pabeidza viņus apmācīt. Katrs no viņiem iemantoja gan to gudrību, kas piemita senčiem, kuri ilgi apdzīvojuši prērijas, gan to gudrību, ko šakāļiem uzspiedis karš ar cilvēkiem, un ne tikai šakālēni apguva šīs gudrības, bet arī viņu bērnubēif ni.

Bifeļu ganāmpulku vairs nav, tos iznīdējušas mednieku bises. Arī antilopju bari gandrīz izzuduši: suņi un svins darījuši tiem galu. Cirvis un dzeloņstiepļu žogi piespieduši atkāpties aļņus. Sensenie prēriju iemītnieki jaunajos apstākļos pagaisuši kā sniegs pavasara saulē, un tikai šakāļi vairs nebaidās, ka viņu cilts varētu iet bojā. Viņu rīta un vakara dziesmas atbalsojas lēzenajos pakalnos tāpat kā senos laikos, kad ikviens klajums bija auglīgs medījumu lauks. Viņi iemācījušies pazīt slazdu un indes nāvīgos noslēpumus, viņi zina, kā apmānīt mednieku un suni, viņu attapība var mēroties ar cilvēka viltību. Par spīti ļaunumam, ko cilvēks var nodarīt, viņi prot dzīvot labklājībā šai cilvēku radītās pārticības zemē, un tā ir Tito, kas viņus izmācījusi.

SUDRABLĀSUMS

stāsts par vārnu

Vai daudziem no mums izdevies tuvu iepazīties ar kādu savvaļas dzīvnieku? Es te nedomāju dzīvniekus, ko turam krātiņos, vai nejaušu sastapšanos ar tiem vienu otru reizi brīvā dabā. Es runāju par to, vai mēs esam ilgāku laiku novērojuši brīvā dabā dzīvojošu radījumu un ieskatījušies tā dzīvē un mūža gaitā. Parasti ir grūti atšķirt atsevišķu dzīvnieku no tā ciltsbrāļiem. Katra lapsa un katra vārna šķiet tik līdzīgas citām lapsām un citām vārnām, ka nav viegli pateikt, vai otrā reizē esam sastapuši tieši to pašu lapsu un vārnu. Taču šad tad gadās, ka viens otrs dzīvnieks ir spēkā, ir prātā pārspēj savus ciltsbrāļus, kļūst to barvedis, dažkārt pat ģeniāls barvedis, un, ja tas ir prāvāks par citiem vai tam ir kāda īpaša pazīšanas zīme, tad tas drīz vien kļūst slavens savējo vidū un rāda mums, ka savvaļas dzīvnieku mūža gaitas dažreiz ir daudz interesantākas un saistošākas par daža laba cilvēka mūžu.

Pie šādiem izciliem dzīvniekiem var pieskaitīt Kurto, strupasti vilku, kas apmēram desmit gadus no vietas terorizēja Parīzi XIV gadsimta sākumā; Klabfutu, klibo pelēko lāci, kas divu gadu laikā izpostīja gandrīz vai visu Sanhoakīna ieleju Kalifornijā; Lobo, Jaunās Meksikas karalisko vilku, kas nepārtraukti piecus gadus ik dienas saplosīja pa govij, un Sīniju, panteri, kas nepilnos divos gados nogalināja ap trīssimt cilvēku. Pie tiem pieder ari Sudrablāsums, kura dzīves stāstu, ciktāl tas man zināms, es jums īsumā pastāstīšu.

Sudrablāsums bija veca, gudra vārna; viņu tā iesauca tāpēc, ka labpus galvas, starp aci un knābi, tai vizēja sudrabaini balts lāsums kā niķeļa naudas gaba*

lins. Pēc šās zīmes es viņu atšķīru no citām vārnām un varēju sasaistīt kopā viņas mūža atsevišķās daļas, kas man bija zināmas.

Vārnas, kā jūs droši vien esat dzirdējuši, ir mūsu visgudrākie putni. Ne velti mēdz sacīt: «Gudrs kā veca vārna.» Vārnas saprot, kāda nozīme disciplīnai, un ir izdresētas ne sliktāk par zaldātiem, īstenībā pat labāk par vienu otru zaldātu, jo tās vienmēr ir postenī, vienmēr karastāvoklī, un to dzīvība un drošība atkarīga no savstarpēji saskaņotas rīcības. To barveži ir ne tikai vecākie un gudrākie no visa pulka, bet arī stiprākie un drosmīgākie, jo barvedim jābūt ik brīdi gatavam ar spēku vien uzveikt kādu vīzdeguni vai dumpinieku. Visi pārējie bara locekļi — jaunieši un vidusmēra vārnas bez sevišķām izcilām īpašībām.

Sudrablāsums bija vadonis lielam vārnu baram, kas bija izraudzījies par savu apmešanās vietu ar priedēm apaugušo Kāslfrenka kalnu Kanādā, Toronto tuvumā, pie pilsētas ziemeļaustrumu robežas. Barā bija apmēram divi simti vārnu, un tas aiz man nesaprotamiem iemesliem lielāks nekļuva. Siltās ziemās vārnas uzturējās pie Niagāras upes, saltākās devās krietni vien tālāk uz dienvidiem. Taču ik gadus februāra pēdējā nedēļā vecais Sudrablāsums sapulcēja savu baru un drosmīgi lidoja ap četrdesmit jūdzes pāri lielajai ūdens platībai, kas atradās starp Toronto un Niagāru; tomēr viņš nekad nelidoja taisnā līnijā, bet allaž meta līkumu uz rietumiem, lai paturētu acīs pazīstamās Dandesa kalna kontūras, kamēr parādījās priedēm apaugušais uzkalns. Katru gadu viņš ieradās ar savu pulku un pavadīja te apmēram sešas nedēļas. Ik rītus vārnas sadalījās trīs grupās un devās meklēt barību. Viena daļa laidās uz Ašbridžas līci dienvidaustrumos, otra — uz Dona upi ziemeļos, bet trešā, vislielākā, ko vadīja pats Sudrablāsums, — uz ziemeļrietumiem. Kas vadīja abas pirmās grupas, to man nekad neizdevās noskaidrot.

Rāmos rītos vārnas lidoja augstu un taisnā līnijā, bet vējainā laikā turējās zemu — aizas virzienā, lai pasargātos no vēja brāzmām. Mani logi atgadās aizas pusē, un 1885. gadā es pirmo reizi ievēroju veco vārnu. Es biju šai apvidū jauns ienācējs, bet kāds vecs iedzīvotājs man stāstīja, ka šī vecā vārna lidojot šurpu turpu pāri aizai jau tepat divdesmit gadu. A^an bija izdevīgi novērot aizu, jo Sudrablāsums stūrgalvīgi turējās pie sen ielidota ceļa, lai gan aiza tagad bija šķērsota ar tiltiem un apbūvēta. Es tāpēc labi iepazinos ar veco barvedi. Divreiz katru dienu martā un daļēji aprīlī, tad vēlu vasarā un rudenī viņš lidoja man garām, ļaujot novērot viņa kustības un klausīties baram dotās pavēles, un tā pamazām man atausa gaisma, ka vārnas, kaut mazi radījumi, ir apbalvotas ar lielu gudrību. Tā ir putnu cilts ar savu valodu un sabiedrisko iekārtu, kura galvenajos vilcienos ārkārtīgi līdzīga cilvēku sabiedriskajai iekārtai un vienā otrā punktā tiek labāk realizēta.

Kādā vējainā dienā es stāvēju uz augsta tilta, kas veda pāri aizai, kad vecā vārna, vadīdama garumā izstiepušos, izkliedēto baru, atgriezās mājup. Jau pa pusjūdzi es dzirdēju tās nomierinošo saucienu: «Viss kārtībā, lidosim tālāk!» — kā tas skanētu mūsu valodā,

un vietnieks to atkārtoja rindas galā. Vārnas lidoja ļoti zemu, vairīdamās no vēja, un virs tilta, kur es stāvēju, tām vajadzēja mazliet pacelties. Sudrablāsums pamanīja mani, un viņam nepatika, ka es tik cieši lūkojos uz baru. Viņš apturēja bara gaitu un uzsauca: «Uzmanību!» — vai

un uzšāvās krietni augstāk gaisā. Tad, redzēdams, ka neesmu apbruņots, viņš pārlaidās man pār galvu kādu divdesmit pedu augstuma, un pārējās vārnas atkārtoja šo manevru, atsākdamas lidojumu agrākajā augstumā otrpus tilta.

Nākošo dienu es ierados tai pašā vietā un, kad vārnas tuvojas, paceļu pret tām spieķi. Vecais barvedis iebrecās: «Briesmas!» — un uzšāvās pēdas piecdesmit

augstāk. Saskatījis, ka ta nav bise, viņš atkal pārlaidās man pari. Treša ja dienā es paņēmu līdz bisi, un viņš tūliņ iebrecas: «Lielas briesmas — bise!» Viņa vietnieks

atkārtoja brīdinājumu, ik vārna atšķīrās no citām un pacēlās augstāk, kamēr atradās ārpus šāviena robežām, un laimīgi pārlidoja pāri bīstamajai vietai, nolaižoties ielejas aizsardzībā tikai tad, kad bise vairs nespēja tās apdraudēt. Citreiz, kad vārnu pūlis, garumā izstiepies, laidās lejup ielejā, sarkanastis vanags iesēdās kokā netālu no paredzētā ce|a. Barvedis iesaucās: «Vanags, vanags!» — savicināja spārnus uz vietas, un visas vārnas saspiedās blīvā masā, kam vanags nekā nevarēja padarīt, un aizlidoja garām. Taču pēc ceturtdaļjūdzes barvedis pamanīja vīru ar bisi un sauciens: «Lielas briesmas — bise!» — lika vārnām atkal izklīst un traukties augšup, kamēr tās atradās drošībā.

Ilgajā pazīšanās laikā es iemācījos vēl daudzas pavēles un sapratu, ka dažreiz loti maza starpība skaņās izsaka pavisam citu jēgu. Tā, piemēram, ja Nr. 5 nozīmē vanagu vai kādu citu lielu, bīstamu putnu, tad Nr. 6 — kombinēts Nr. 4, kam pamatideja ir griešanās atpakaļ, ar Nr. 5, kam pamatideja ir briesmas, — nozīmē sagriešanos virpulī.

Nr. 7 nozīmē sveicienu kādam talu esošam biedram, Nr. 8 — uzmanību un parasti domāts visam baram.

Pašā aprīļa sākumā vārnas! kļuva sevišķi rosīgas, — šķita, ka radies īpašs iemesls kņadai. Tās vairs nelidoja meklēt barību no ausmas līdz krēslai, bet vai pusi dienas pavadīja priedēs. Gan divatā, gan trijatā tās dzinās cita citai pakaļ un laiku pa laikam uzšāvās gaisā, izrādot dažādus lidošanas paņēmienus. Iecienītākā izprieca bija drāzties no augstienes lejup uz kādu zarā sēdošu vārnu un pēdējā mirklī, burtiski mata atstatumā, pēkšņi apcirsties un uzšauties gaisā ar tādu spārnu švīkoņu, kas atgādināja tālu pērkona grāvienu. Dažreiz gadījās redzēt, ka viena vārna, zemu noliekusi galvu, saslej visas spalvas gaisā, tuvojas otrai un dobji guldz kaut ko līdzīgu:

Ko tas nozīmē? Drīz es to noskaidroju. Bija iestājies lakstošanās un pārošanās laiks. Tēviņi izrādīja savu spārnu vingrumu un balsu skanīgumu. Acīm redzot šie talanti guva pienācīgu novērtējumu, jo aprīļa vidū visas vārnas bija sameklējušas dzīves biedrus un izklīda uz visām pusēm pavadīt medusmēnesi. Vecās, tumšās Kāslfrenka kalna priedes kļuva tukšas un pamestas.

II

Dona ielejā vientuļi paceļas Cukurgalvas pakalns. To sedz mežs, kas savienojas ar ceturtdaļjūdzi atstato Kāslfrenka kalna mežu. Šais mežos starp abiem kalniem

ir priede, kuras galotnē atrodas pamesta vanagu ligzda. Ikviens Toronto skolaspuika zina šo ligzdu, bet neviens nav nekad redzējis tanī kādas dzīvības zīmes. Tikai man reiz izdevās nošaut uz šās ligzdas malas melnu vāveri. Ligzda gadiem ilgi stāvēja sapluinīta, pa pusei sairusi un izspūrusi. Dīvaini gan, ka tā nesabruka galīgi, kā tas mēdz notikt ar vecām ligzdām.

Kādā maija rītā es, gaismiņai svīstot, izgāju no mājas un klusam žagos cauri mežam. Pērnās lapas zem kājām bija tik mitras, ka nekādas čaboņas nedzirdēja. Man gadījās iet garam vecajai ligzdai, un es pārsteigts ieraudzīju melnu asti pāri tās malai. Es spēcīgi iesitu pa stumbru, no ligzdas izlaidās vārna, un noslēpums bija rokā. Man jau sen bija aizdomas, ka ik gadus kāds vārnu pāris apmetas priedēs, un nu es atklāju, ka tas ir Sudrablāsums ar savu sievu. Ieņēmuši veco ligzdu, viņi bija pietiekami gudri un nebūt necentās piešķirt tai pavasaros uzpostu un mājīgu izskatu. Te šis pāris mājoja jau sen, lai gan diendienā garām to mītnei ar bisēm gāja ne mazums vīru un zēnu, kas labprāt būtu pašaudījuši vārnas. Arī man vairs neizdevās pārsteigt veco vārnu ligzdā, kaut gan vairākkārt raudzījos uz turieni ar tālskati.

Kādreiz, tā vērojot, es pamanīiu vārnu pārlidojam Dona ieleju ar kaut ko baltu knābi. Vārna lidoja uz Rozdeilas strauta ieteku, tad strauji nogriezās uz Bebru vīksnu. Tur tā nometa balto priekšmetu, un, vērīgāk ielūkojies, es pazinu savu veco draugu Sudrablāsumu. Pēc mirkļa viņš pacēla priekšmetu — tas bija gliemežvāks, — pārlaidās pāri strautam un tur starp zirgu skābenēm un skunksa kāpostiem izraka no zernes kaudzīti gliemežvāku un citu spīdošu priekšmetu. Viņš izkrāva tos saulītē, grozīja, cilāja knābī, meta atkal zemē, te uztupās uz tiem kā uz olām, te svaidīja tos un vai aprija acīm kā skopulis. Ta bija viņa kaislība, viņa vājība. Viņš nevarētu izskaidrot, kāpēc šīs mantiņas viņam tā patīk, tāpat kā zēns nevar izskaidrot, kāpēc vāc pastmarkas, vai meitene — kāpēc tai pērles patīk labāk par rubīniem. Šā vai tā, bet viņš izbaudīja lielu prieku, vērojot savu bagātību, un pēc pusstundas apsedza visu, arī nule atnesto mantu, ar lapām un zemi un aizlidoja. Es tūliņ devos uz turieni un pārbaudīju viņa mantu kambarus: tur bija riekšava baltu akmentiņu, gliemežvāku, skārda gabaliņu, arī porcelāna tasītes osiņa, droši vien kolekcijas galvenais dārgums. Vairāk man neizdevās tos redzēt, jo Sudrablāsums bija uzzinājis, ka esmu atradis viņa dārgumus, un nekavējoties aizvāca tos uz citu, man nezināmu vietu.

Tolaik, kad viņu tik neatlaidīgi novēroju, viņam gadījās daudz dēku un daudzreiz nācās bēgt. Reiz viņam dzinās paka] vanags, un bieži vien viņu vajāja un traucēja karaļčakstes. Pāri nodarīt tās viņam neko vis nevarēja, taču bija tik apnicīgas un skaļi uzbāzīgas, ka viņš centās atbrīvoties no to sabiedrības, cik vien ātri iespējams, tāpat kā pieaugušie cenšas neielaisties ķīviņos ar uzmācīgiem un nekaunīgiem puikām. Zināms, ari viņam nebija svešs dažs labs nežēlīgs joks. Viņš ik rītu pārbaudīja mazu putniņu ligzdiņas un apēda svaigi dētās oliņas, dodamies šai apgaitā ar tādu pašu noteiktību kā ārsts, kas apmeklē savus slimniekus. Nosodīt par to viņu nevar, jo mēs tāpat rīkojamies ar vistām.

Sudrablāsuma attapība bieži mani pārsteidza. Kādreiz redzēju, ka viņš laižas līdztekus aizai ar maizes gabalu knābī. Lejā strādnieki mūrēja virs upes ķieģeļu segumu, pārvēršot upi par segtu kanālu. Viena daļa divsimt jardu garumā jau bija pabeigta, un, kad Sudrablāsums lidoja pār vaļējo ūdeni, maize izkrita viņam no knābja un straume ierāva to tunelī. Sudrablāsums nolaidās zemāk un veltīgi blenza tumšajā alā, tad, laimīgas domas apstarots, aizlidoja uz tuneļa lejas galu, sagaidīja tur straumes iznesto maizes gabalu, paķēra to un uzvaras priekā aiznesa projām.

Sudrablāsums patiešām bija gudra, turklāt drosmīga un panākumiem bagāta vārna. Viņš dzīvoja apvidū, kur gan draudēja daudz briesmu, toties barības bija pa pilnam. Ik gadus viņš apmetās vecajā, neizlabotajā ligzdā ar savu sievu, ko man gan nekad neizdevās redzēt, izveda bērnus, un, kad vārnas sāka lasīties baros, viņš atkal bija visu atzīts vadonis.

Vārnas sāk lasīties kopā jūnija beigās — vecāki atved strupastainos vārnēnus ar mīkstiem spārniem un spiedzīgām balsīm, taču augumā gandrīz līdzīgus vecajiem un stāda tos priekšā sabiedrībai biezajos priežu mežos, kas reizē ir viņu cietoksnis un mācību iestāde. Tur vārnēni atrodas drošībā, jo tur daudz aizsargātu vietu, un tur sākas to skološana, tur tiem māca visus noslēpumus, kā gūt panākumus, jo vārnu dzīvē vismazāka neveiksme nenozīmē vis atsākšanu no gala, bet nāvi.

Pirmajās divās nedēļās pēc ierašanās jaunās vārnas iepazīstas ar citām, jo fkvienai vārnai jāpazīst visas pārējās bara locekles. Vecāki tad var mazliet atpūsties pēc grūtā bērnu audzināšanas un barošanas darba, jo nu vārnēni spējīgi paši atrast sev barību un tupēt rindā uz zara tāpat kā pieaugušie putni.

Drīzumā sākas spalvu mešana. Tai laikā vecās vārnas mēdz būt viegli sakaitināmas un uztraucamas, taču tās joprojām dresē un māca jaunās, kurām, zināms, ne visai patīk skolotāju pamācības un sodi, no kuriem nespēj izvairīties nesenie mammu lutekļi. Taču .tas viss tiek darīts viņu labā, kā izteicās vecā lēdija, novilkdama zušiem ādu, un vecais Sudrablāsums bija lielisks skolotājs. Dažreiz man likās, ka viņš teic runu saviem audzēkņiem. Ko viņš runāja, to es, protams, nevarēju uzminēt, bet, spriežot pēc klausītāju izturēšanās, jādomā, ka runa bija sevišķi asprātīga. Apmācības notika ik rītu, jo jaunie, atkarīgi no vecuma un stipruma, mācījās vairākās grupās. Pēcpusdienā tie kopā ar vecākiem laidās meklēt barību.

Septembris atnesa lielas pārmaiņas. Mazo muļķa vārnēnu trokšņainais pūlis bija pieņēmies dzīves gudrībās, vārnēnu gaišzilās acis kļuvušas brūnas kā pieaugušām vārnām. yārnēni bija iemācījušies visu nepieciešamo, it īpaši piesardzības noteikumus. Tie mācēja pazīt bises un cilpas un bija noklausījušies speciālu kursu par to, kā atšķirt ēdamus kukaiņus no neēdamiem. Tie zināja, ka vecā, resnā fermeriene, kaut arī daudz lielāka, nav tik bīstama kā viņas piecpadsmit gadus vecais dēls; tie mācēja atšķirt brāli no māsas. Tie zināja, ka lietussargs nav bise, un prata saskaitīt līdz seši, kas ir pietiekami tik jaunām vārnām, kaut gan Sudrablāsums prot saskaitīt gandrīz līdz trīsdesmit. Tie zināja, kā ož šaujampulveris, prata atrast hemlokeglei dienvidu pusi un sāka jau lielīties ar savu gudrību. Pēc nolaišanās vārnēni vienmēr pārcilāja spārnus trīs reizes, lai pārliecinātos, vai tie ir pareizi sakļauti. Tie jau prata notrenkāt lapsu tiktāl, ka tā atdod pusi no savām pusdienām, zināja, ka nekavējoties jāslēpjas krūmos, ja uzkrīt čakstes vai bezdelīgas, jo cīnīties ar šiem mazajiem neliešiem ir tikpat neiespējami kā resnajai tirgonei notvert puikas, kuri izčiepuši viņai ābolus no groza. To visu jaunās vārnas zināja, tikai vēl nebija apmācītas čiept svešas olas, jo nebija attiecīgais gadalaiks. Tās

vēl nebija nogaršojušas gliemežus, nebija nobaudījušas zirga acis, nebija redzējušas uzdīgušus graudus un nenieka nezināja par ceļojumiem, kas_ sniedz visvairāk pieredzes. Pirms diviem menešiem tās pat nedomāja par ceļošanu, bet tagad, sākušas domāt, bija iemācījušās gaidīt, kamēr priekšniecība dos rīkojumu.

Arī vecajām vārnām septembris, liekas, atnesis lielas pārmaiņas. Spalvu mešana beigusies. Nu spalvas ataugušas no jauna, un vārnas lepojas ar savu glīto tērpu. Veselība atkal kārtībā, un reizē ar to uzlabojusies ari oma. Pat vecais Sudrablāsums, stingrais skolotājs, kļuvis gluži jautrs, un jaunieši, kas sen jau iemācījušies viņu cienīt, tagad iemīl viņu no visas sirds.

Viņš mācījis tos neatlaidīgi, iekalis tiem visus signālus un pavēles, un tagad prieks noskatīties uz tiem agrā rīta stundā.

—            Pirmā grupa! — uzsauc vecais komandieris vārnu valodā, un pirmā grupa atbild ar skaļu ņarvoņu.

—          Spārnos! — Un visi lido taisni uz priekšu pakaļ savam vadonim.

—          Augšup! — Un to pašu mirkli visi šaujas tieši gaisā.

—  Rindā! — Un visi izstiepjas taisnā lidojuma līnijā.

—  Lejup! — Un visi traucas lejup gandrīz līdz pašai zemei.

—   Vienuviet! — Un tie saplūst kopā blīvā masā.

—   Izklīst! — Un visi mirklī izklīst uz visām pusēm kā vēja nestas lapas.

—  Meklēt barību! — Un tūliņ bars nolaižas zemē un izklīst, meklējot barību, kamēr divi pastāvīgie sargi

stāv posteni — viens kokā pa labi, otrs attālākā paugurā pa kreisi. Pēc dažām minūtēm Sudrablāsums uzsauc: «Vīrs ar bisi!» Sargi atkārto brīdinājumu, viss bars mirklī saeē-„ |as spārnos un trauc blīvā ierindā, cik ātri vien spēj, uz koku pusi. Tikušas aiz kokiem drošībā, vārnas izveido pareizu rindu un atgriežas uz dzimtajām priedēm.

Sargu pienākumus neuzņemas pa kārtai visas vārnas; tos uztic tikai zināmam daudzumam izraudzīto, kuru modrība ir vairākkārt pārbaudīta; pastāvīgajai sardzei jāprot reizē apsargāt pārējos biedrus un apģad.ātieš ar pārtiku. Mums šķiet, ka tas grūti, taču panākumi ir labi, un vārnu sabiedriskā iekārta izpelnījusies visu putnu atzinību.

Ik gadus novembri vārnas aizlido uz dienvidiem, lai gudrā Sudrablāsuma vadībā iepazītos ar jaunām dzīves vēsmām, jaunām ainavām un jaunu uzturu.

III

Ir tikai viens laika sprīdis, kad vārna ir muļķe, un tas ir naktī. Ir tikai viens putns, kas vārnai bīstams, un tā ir pūce. Sadursme ar pūcēm vienmēr beidzas vārnām bēdīgi. Attāls pūces brēciens tumsā liek vārnām izraut galvu no spārna apakšas un bailēs drebēt visu nakti. Stiprā salā gadās, ka vārnai, kas nav pabāzusi galvu zem spārna, izsalst viena vai abas acis, iestājas aklums, un tad arī nāve klāt. Slimām vārnām dziedniecības iestāžu nav.

Taču reizē ar ausmu vārnām atgriežas drosme. Sasparojušās tās pārmeklē mežus visā apkaimē, kamēr atrod vainīgo pūci, un, ja nenoknābj to, tad notrenkā līdz nāvei un aizdzen jūdzes divdesmit tālu.

1893. gadā vārnas, kā parasti, ieradās Kāslfrenka mežā. Pēc dažām dienām staigājot tur, es pamanīju trusīša pēdas. Trusītis bija skrējis, cik jaudas, pa sniegu un šaudījies starp kokiem it kā vajāts. Dīvaini gan, ka

vajātāja pēdas nekur neredzēju. Pagājis gabaliņu, pamanīju sniegā asins lāsi un mazliet tālāk atradu mazā, brūnā dzīvnieciņa paliekas. Kas trusīti bija nogalinājis; palika noslēpums, kamēr pēc rūpīgas meklēšanas ieraudzīju baltajā klāstā lielu četru pirkstu nospiedumu un skaisti veidotu brūnu spalvu. Nu man viss bija skaidrs — tā bija ausainā pūce. Kad pēc kādas pusstundas atkal gāju garām šai vietai, kokā pēdas desmit no sava upura kauliem tupēja pati pūce, njkni bolīdama acis. Slepkava vēl kavējās nozieguma vietā. Netiešie pierādījumi nebija mani vīluši. Man tuvojoties, pūce izgrūda dobju «grr-ū» un, gausi cilādama spārnus, aizlidoja meklēt patvērumu tālajos, tumšajos mežos.

Pēc divām dienām rītausmā dzirdēju vārnas skaļi brēcam. Devos agri uz mežu, lai uzzinātu, kas noticis, un ieraudzīju sniegā dažas vēja mētātas melnas spalvas. Ejot pret vēju, uzdūros uz asiņainām vārnas atliekām, kurām blakus plats pazīstams četru pirkstu iespiedums norādīja, ka slepkava ir pūce. Visapkārt bija zīmes, kas liecināja par cīņu, taču acīm redzot negantais uzbrucējs tomēr bijis stiprāks. Tas bija nocēlis nabaga vārnu no zara naktī, kad tumsa atņēma tai spēju pretoties.

Es pacilāju paliekas, nejauši ieraudzīju galvu, un man izlauzās sāpju pilns izsauciens. Ak vai, tā bija vecā Sudrablāsuma galva! Noslēdzies viņa ilgais mūžs, tik derīgs viņa ciltij! Viņu nogalinājusi pūce, no kuras izvairīties viņš apmācījis simtiem jaunu vārnu.

Vecā ligzda Cukurgalvas kalna priedēs nu ir pamesta. Vārnas joprojām pavasaros ierodas Kāslfrenka mežā, taču bez slavenā vadoņa to rindas kļūst aizvien retākas, un droši vien drīz vārnu bari vairs nemaz nebūs redzami vecajā priežu silā, kur to senči dzīvojuši un mācījušies gadsimtiem ilgi.

SPRINGFĪLDAS LAPSA

Vairāk nekā mēnesi noslēpumainā kārtā zuda vistas, un, kad es ierados Springfīldā pavadīt vasaras brīvdienas, mans pienākums bija noskaidrot cēloni. To drīz vien paveicu. Vistas tika aiznestas pa vienai vakaros pirms laktā lēkšanas vai rītos agri — šis apstāklis atbrīvoja no aizdomām klaidoņus un kaimiņus; tās netika ņemtas no augstajām laktām — tātad atkrita jenoti un pūces; netika arī atstātas pusēstas — tātad zebiekstes, ūdeles un skunksi nebija vainīgi, un tā visa atbildība tika uzvelta kūmiņam.

Erindeilas lielais priežu mežs atradās upes otrā krastā, un, rūpīgi aplūkojis zemi pie brasla, es ieraudzīju dažas lapsas pēdas un mūsu Plimūtrokas cā|a spalviņu. Uzkāpis otrā krastā meklēt vēl kādus tālākus pavedienus, izdzirdēju aizmugurē vārnu ķērkšanu un apgriezies redzēju, ka vārnu bars metas virsū kaut kam lejā, braslā. Tutāk apskatījies, pārliecinājos, ka tur risinās vecum vecais stāsts — zaglis ķer zagli, jo brasla vidū bija lapsa ar kaut ko zobos, — tā atkal nāca no mūsu pagalma ar vistu. Vārnas, lai gan pašas ir nekaunīgas laupītājas, vienmēr pirmās kliedz: «Ķeriet zagli!» Tomēr gatavas arī saņemt maksu par klusēšanu — daļu no laupījuma.

Tāds arī šoreiz bija viņu nodoms. Lai nokļūtu atpakaļ savās mājās, lapsai jātiek pāri upei, kur pret viņu brīvi var vērsties vārnu bara trieciens. Lapsa steidzās un noteikti būtu tikusi otrā pusē ar savu guvumu, ja es nebūtu pievienojies uzbrukumam, bet nu tā nometa pusdzīvo vistu un nozuda mežā.

Šis lielais, regulāri piegādātais pārtikas krājums varēja nozīmēt tikai vienu — alā ir mazi lapsēni; tos atrast tagad bija mans uzdevums.

Tai vakarā es ar Reindžeru, savu medību suni, devos pāri upei Erindeilas mežā. Tiklīdz suns sāka riņķot pa mežu, mēs izdzirdējām īso, aso lapsas rējienu, kas atskanēja no biezi aizaugušas gravas. Reindžers tūdaļ metās uz turieni, uzdūrās uz svaigām pēdām, un drīz vien viņa ķilkstēšana attālinājās pāri pakalnam un noklusa.

Viņš atgriezās pēc kādas stundas elsodams, sakarsis, jo bija tveicīgs augusta vakars, un nogūlās man pie kājām.

Taču gandrīz tūlīt atkal atskanēja tas pats lapsas rējiens kaut kur netālu, un suns no jauna metās dzīt pēdas.

Viņš aizdrāzās tumsā, skaļi aurodams kā miglas sirēna, tieši ziemeļu virzienā. Un skaņais vau, vau kļuva par klusu au, au, tad par tikko dzirdamu aa, aa, līdz beidzot apklusa. Droši vien suns ar lapsu atradās vairāku jūdžu attālumā no šejienes, jo, pat ausi pie zemes pielicis, es nekā nedzirdēju, kaut gan Reindžera spalgajai balsij jūdze nebija nekāds tālums.

Gaidīdams tumšajā mežā, es izdzirdēju ritošu ūdens lāšu liego sanoņu:

Tink tank tenk tink, Ta tink tank tenk tonk.

Es nezināju, ka tik tuvu ir kāds avots, un karstajā nakti priecājos par šo atklājumu. Taču, sekodams skaņām, nonācu pie ozola un tur atradu šo skaņu cēloni. Cik klusa, liega dziesma! Šādā naktī tā likās paužam brīnum jaukus solījumus:

Tonk tank tenk tink Ta tink a tonk a tank a tink a Ta ta tink tank ta ta tonk tink Drink a tank a drink a drank.

Tā bija plīvurpūces «ūdens lāšu» dziesma.

Bet piepeši dziļa, aizsmakusi elsošana un lapu čabēšana vēstīja, ka Reindžers atgriezies. Viņš bija galīgi

nomocījies. Mēle karājās vai līdz zemei, putas krita no mutes, sāni smagi cilājās, spalva bija savēlusies un vienās putās. Viņš uz brītiņu aprima, lai padevīgi nolaizītu man roku, tad smagi nokrita uz lapām, un viņa ska]ā elsošana nomāca visas citas skaņas.

Taču no jauna dažu pēdu atstatumā atskanēja mokošais lapsas rējiens, un man sāka ataust gaisma.

Kaut kur tuvumā bija ala ar mazajiem lapsēniem, un vecās lapsas viena par otru pūlējās aizvilināt mūs projām.

Jau bija vēls, tāpēc mēs gājām mājās, pārliecināti, ka jautājums tikpat kā atrisināts.

II

Bija labi zināms, ka šinī apkārtnē dzīvo kāda veca lapsa ar savu ģimeni, bet neviens nedomāja, ka tik tuvu.

Šo lapsu sauca par «Rētaini», tāpēc ka tai pāri galvai no acs līdz ausij stiepās rēta; domāja, ka kūmiņš to dabūjis, trusīšu medībās ieskriedams dzeloņstiepļu žogā, un, tā kā tajā vietā uzauga balta spalva, kad vaina sadzija, tā bija labi redzama pazīme.

Iepriekšējā ziemā es jau biju saticies ar Rētaini un pārliecinājies par tā viltību. Es biju medībās nule uzkritušā sniegā un, pārgājis pāri klajumam, apstājos pie krūmiem aizaugušas gravas aiz vecajām dzirnavām. Pacēlis galvu, lai aplūkotu gravu, es ieraudzīju lapsu, kas tecēja gar klajuma otru malu šķērsām manam ceļam tādā attālumā, ka šāviens to neaizsniegtu. Es sastingu uz vietas, pat galvu nepakustināju, lai lapsa mani nepamanītu, un stāvēju, kamēr tā nozuda lejā, krūmu aizsegā. Tiklīdz tā vairs nebija redzama, es metos lejā, lai aizsteigtos priekšā lapsai, kad tā nāks

ārā no krūmāja otrā pusē gravai, un gaidīju labu laiciņu, taču lapsa nerādījās. Uzmanīgāk apskatījies, pamanīju svaigas lapsas pēdas un, sekodams tām ar acīm, ieraudzīju pašu veco Rētaini, kas tupēja tālu man aizmugurē, šāvienam neaizsniedzams, un ņirdza it kā priecādamies.

Kad izpētīju lapsas pēdas, viss kļuva skaidrs. Rētainis bija ieraudzījis mani tai pašā brīdī, kad es vinu, bet arī viņš, kā īsts mednieks, to neizrādīja, izlikdamies pavisam bezrūpīgs, kamēr tika projām no manām acīm, tad skrēja, cik ātri kājas nesa, lai nokļūtu man aizmugurē, un iepriecināts vēroja mana plāna neizdošanos.

Pavasarī man vēlreiz gadījās pieredzēt Rētaina izmanību. Mēs ar draugu gājām pāri kalnu ganībām, ap trīsdesmit pēdu atstatumā garām kalnu grēdai ar daudziem pelēkiem un brūnganiem laukakmeņiem. Kad bijām vistuvāk grēdai, mans draugs sacīja:

—  Trešais akmens man izskatās ļoti līdzīgs guļošai lapsai.

Es nekādu līdzību nevarēju saskatīt, un mēs devāmies tālāk. Kad bijām pagājuši dažus soļus, uzpūta vējš un likās, it kā akmenim saceltos spalva.

Mans draugs atkārtoja:

—  Tā noteikti ir lapsa, guļoša lapsa!

—  To mēs tūdaļ noskaidrosim, — es atbildēju un pagriezos atpakaļ, bet, tikko pagāju soli nost no ceļa, Rētainis — jo tas bija viņš — uzlēca kājās un sāka skriet. Ganību vidējā daļa bija izdegusi, tur stiepās plata, melna josla; Rētainis rikšoja tai pāri, kamēr nonāca atkal uz dzeltenas zāles, kur viņš nozuda mūsu skatieniem. Viņš bija vērojis mūs visu laiku un nebūtu kustējies, ja mēs būtu gājuši pa ceļu. Brīnišķīgākais bija nevis viņa līdzība ar apaļiem akmeņiem un sausu zāli, bet tas, ka viņš to zināja un prata izmantot savā labā.

Mēs drīz vien noskaidrojām, ka Rētainis ar savu sievu izvēlējušies mūsu mežu par savu dzīves vietu un mūsu vistu kūti par savu pārtikas krājumu bazi.

Otrā rīt-ā, pārmeklējot mežu, atradām lielu zemes valni, kas bija sarausts dažu mēnešu laikā. Droši vien tas bija radies, rokot alu, taču alas nekur neredzēja.

Ir labi zināms, ka gudra lapsa, ierīkojot jaunu midzeni, izdzen visu zemi ārā pa to vietu, kur sāk rakt, bet alu turpina līdz kādam attālākam biezoknim. Tad aiztaisa ciet pirmo, pārāk labi redzamo ieeju un lieto vienīgi biezoknī paslēpto alu:

Pēc ilgas meklēšanas es otrpus paugura atradu īsto ieeju un arī pārliecinājos, ka alā atrodas mazie lapsēni.

Pāri krūmiem, kas auga uz pakalna, pacēlās liela liepa ar dobumu stumbrā. Tā bija līka, ar diviem caurumiem — lielāku pie saknes un mazāku augšējā daļā.

Zēna gados mēs bieži izmantojām šo koku savām rotaļām un bijām iecirtuši kāpienus mīkstajā, satrunējušajā stumbrā, tā ka viegli varēja pārvietoties pa dobumu uz augšu un leju. Tagad tas labi noderēja, jo nākošajā dienā, kad spīdēja silta saule, es devos izlūkos un no sava sēdekļa uz jumta vēroju interesanto ģimeni, kas dzīvoja turpat tuvumā pagrabā. Tur bija četri mazie lapsēni; ar saviem pūkainajiem kažociņiem, garajām, resnajām kājām un nevainīgo izskatu tie dīvainā kārtā atgādināja mazus jēriņus, taču, labi ieskatoties viņu platajos purnos ar smailiem deguniem un asām acīm, k]uva skaidrs, ka šie nevainīgie mazuļi reiz izaugs par vecām, viltīgām lapsām.

Viņi rotaļājās, gozēdamies saulē, vai cīkstējās savā starpā, kamēr niecīgs troksnītis lika viņiem steigšus glābties zem zemes. Tomēr uztraukums bija lieks, troksni bija sacēlusi viņu māte; tā iznāca no krūmiem, nesdama vēl vienu vistu — septiņpadsmito pēc skaita, cik es atcerējos. Kluss sauciens, un mazuļi izkūleņoja ārā. Sekoja skats, kas man likās burvīgs, bet kas manam tēvocim itin nemaz nebūtu paticis.

Lapsēni klupa virsū vistai, cīnījās ar to un plūcās cits ar citu, bet māte, uzmanīgi vērodama, vai netuvojas ienaidnieks, noraudzījās viņos ar mīlestību un prieku. Viņas sejas izteiksme bija ievērības cienīga. Vispirmām kārtām tur bija prieka pilns smīns, tomēr arī parastā meža zvēra viltība, nežēlība un nemiers, taču kā galvenais izpaudās neapšaubāms mātes lepnums un mīlestība.

Mana koka apakšējā daļa atradās krūmu aizsegā

un daudz zemāk par pauguru, kur bija lapsu midzenis. Tāpēc es varēju nākt un iet, neizbiedēdams lapsas.

Daudzas dienas es gāju uz turieni un redzēju, kā tiek apmācīti mazie lapsēni. Viņi agri iemanījās sastingt uz vietas, izdzirdot kādu savādu troksni, un, kad tas atkārtojās vai radās cits iemesls bailēm, skriet un paslēpties.

Dažiem dzīvniekiem piemīt tik liela mātes mīlestība, ka tā, pāri plūstot, vēršas arī pret svešiem. Kā redzams, ar lapsu māti tā nebija. Priecādamās par saviem mazu]iem, viņa varēja būt ārkārtīgi nežēlīga. Bieži vien viņa nesa mājās dzīvas peles un putnus un ar velnišķīgu maigumu pūlējās tos pārāk stipri neievainot, lai lapsēniem būtu iespēja tos ilgāk spīdzināt.

Augļu dārzā uz pakalna dzīvoja murkšķis. Tas nebija ne skaists, ne arī interesants, bet viņš prata rūpēties par sevi. Viņš bija ierīkojis alu starp veca priedes celma saknēm, lai lapsas nevarētu viņu izrakt. Bet smags darbs arī nav lapsu daba; tās vairak paļaujas uz asu prātu nekā uz piepūli. Sis

murkšķis parasti ik rītus sauļojās uz celma. Ja ieraudzīja tuvuma lapsu, nogāja lejā, savas alas ieejā, vai arī, ja ienaidnieks pienāca ļoti tuvu, paslēpās alā un palika tur tik ilgi, kamēr briesmas bija garām.

Kādu rītu abas vecās lapsas, kā likās, nolēma, ka bērniem laiks iepazīties ar plašo jautājumu par murkšķiem un ka šis augļu dārza murkšķis labi noderētu par uzskates līdzekli mācību stundai. Viņas abas devās pie augļu dārza žoga, ko vecais murkšķis no sava celma neredzēja. Tad Rētainis iegāja dārzā un mierīgi soļoja nelielā atstatumā garām celmam, bet ne reizes nepagrieza galvu, lai modrīgais murkšķis nedomātu, ka viņš to redz. Kad lapsa parādījās, murkšķis mierīgi nostājās savas alas ieejā; tur viņš gaidīja, kamēr lapsa paies garām, taču, nolēmis, ka apdomība galu galā ir vislabākais ierocis, iegāja alā.

Tieši to lapsas gribēja. Lapsu māte līdz šim nebija rādījusies, bdT tagad ātri pieskrēja pie celma un noslēpās aiz tā. Rētainis lēni lēni gāja tālāk. Murkšķis nebija nobijies, tāpēc drīz vien viņa galva izslējās starp saknēm un viņš palūkojās visapkārt. Lapsa vēl arvien gāja, tikai tālāk un tālāk. Redzēdams lapsu aizejam, murkšķis k|uva drošāks un vēl tālāk panācās ārā no alas un, tā kā briesmu nemanīja, uzrāpās uz celma, bet lapsa ar vienu lēcienu sagrāba viņu un purināja, kamēr viņš gulēja kā nedzīvs. Rētainis visu laiku bija pa gabalu vērojis, kas notiek, un nu skrēja atpakaļ. Bet lapsu māte satvēra murkšķi zobos un devās uz midzeni, un Rētainis redzēja, ka viņa palīdzība nav vajadzīga.

Lapsu māte atgriezās midzenī, nesdama murkšķi tik saudzīgi, ka tas vēl spēja mazliet cīnīties, kad tur nokļuva. Kluss rūciens izsauca mazuļus ārā no alas kā skolas zēnus uz rotaļu. Māte pameta viņiem ievainoto dzīvnieku, un lapsēni klupa tam virsū kā četras mazas fūrijas, klusi ņurdēdami un kozdami no visa spēka ar saviem sīkajiem zobiņiem, bet murkšķis cīnījās uz dzīvību un nāvi un, atgaiņādamies no lapsēniem, lēni vilkās uz biezokņa pusi. Mazuli sekoja kā medību suņu bars un rāva viņu aiz astes un sāniem, tomēr nespēja noturēt. Tad vecā lapsa dažos lēcienos panāca viņu un aizvilka atpakaļ klajumā, lai lapsēni varētu viņu plosīt. Atkal un atkal atkārtojās šī nežēlīgā izprieca, kamēr murkšķis stipri iekoda kādam no mazuļiem, un, kad tas sāpēs iekaucās, vecā lapsa izbeidza murkšķa ciešanas un tūdaļ cēla viņu galdā maltītei.

Netālu no lapsas alas atradās ar asu zāli apaugusi ieplaka, lauku peļu rotaļvieta. Pati pirmā mācību stunda meža pazīšanā mazajiem lapsēniem notika šinī ieplakā. Šeit viņi noklausījās pirmo kursu peļu ķeršanā, vieglākajā no visiem medību veidiem. Mācībās pats galvenais bija paraugs līdz ar dziļi iesakņojušos instinktu. Vecajai lapsai bija arī dažas zīmes, kas norādīja: «Guliet mierīgi un vērojiet!», «Rīkojieties tā kā es!» — un tamlīdzīgas, un tās tika visai bieži pielietotas.

Un tā jautrais bariņš kādā rāmā vakarā devās uz šo ieplaku, un lapsu māte lika mazuļiem mierīgi gulēt zālē. Drīz klusi pīkstieni liecināja, ka medījums tuvumā. Vecā lapsa piecēlās un uz pirkstgaliem iegāja zālē — nevis līšus, bet izslējusies, cik augstu vien iespējams, dažreiz pat uz pakaļkājām, lai labāk redzētu. Peles ložņā pa celiņiem, kas paslēpti zem zāles puduriem, un vienīgi pēc zāles kustībām iespējams noteikt, kur tās atrodas, tāpēc peles medījamas tikai rāmā laikā.

Visa gudrība ir atrast peli un vispirms to notvert, pēc tam tikai ieraudzīt. Vecā lapsa drīz vien palēcās, un nokaltušās zāles kušķī, ko viņa sagrāba, atskanēja kādas lauku peles pēdējais pīkstiens.

Pele drīz vien bija aprīta, un četri neveiklie lapsēni pūlējas atdarināt māti, un, kad beidzot vecākais pirmo reizi mūžā noķēra medījumu, viņš drebēja aiz uztraukuma un iecirta pelē sīkos, pērļainos piena zobiņus ar tādu iedzimtu nežēlību un straujumu, kas droši vien pārsteidza arī viņu pašu.

Cita mācību stunda alas tuvumā tika veltīta vāveru medībām. Kāds no šiem trokšņainajiem, aprobežotajiem radījumiem dzīvoja turpat kaimiņos un krietnu daļu laika pavadīja, sēžot kaut kur zaros drošā vietā un lamājot lapsas. Lapsēni daudzreiz veltīgi pūlējās notvert vāveri, kad tā skrēja pa zemi no viena koka uz otru vai buldurēja un rājās dažu pēdu augstumā. Taču vecā lapsa bija labi apguvusi dabaszinības — viņa pazina vāveru dabu un rīkojās, kad pienāca īstais bridis. Viņa noslēpa bērnus un nogulās zemē klajumiņa vidū. Nekaunīgā, rupjā vāvere nošlūca pavisam zemu un lamājās kā parasti, bet lapsa nekustināja ne spalviņu. Vāvere noslīdēja pa koku vēl zemāk un beidzot brēca lapsai tieši virs galvas:

—   Nezvērs tāds, nezvērs!

Bet lapsa gulēja kā beigta. Tas mulsināja vāveri, tā nolaidās pa stumbru zemē, apkārt skatīdamās, aizšāvās pāri zālei pie cita koka un, drošā vietā tikusi, uzsāka no jauna:

—   Nezvērs tāds, nezvērs, skrrr, skrrr!

Taču lapsa izstiepusies gulēja zālē kā bez dzīvības. Vāverei tās bija neizsakāmas mokas. Būdama ziņkāra

pēc dabas, ar tieksmi uz pārdrošību, tā atkal nolaidās zemē un šāvās pāri laukumiņanf vēl tuvāk lapsai.

Lapsa gulēja klusa kā kaps, «tā noteikti bija beigta». Lapsēni sāka j*au domāt, ka māte iemigusi.

Bet vāvere bija kļuvusi vai gluži traka aiz pārdrošas ziņkāres. Viņa bija uzmetusi mizas gabalu lapsai uz galvas, izlietojusi visu savu lamu vārdu krājumu un atkārtojusi to atkal no jauna, bet nemanīja nekādas dzīvības zīmes. Vēl dažas reizes pārskrējusi pāri klajumam, viņa piegāja pavisam tuvu klāt lapsai, kas patiesībā visu laiku modri vēroja un tagad uzlēca kājās un vienā mirklī nokoda vāveri.

«Un bērniņi kauliņus noskrubināja.»

Tā tika likti audzināšanas pamati, un vēlāk, kad lapsēni kļuva spēcīgāki, tos veda tālāk projām no mājām, lai tie sāktu apgūt augstākās medījuma uzošanas un pēdu dzīšanas nozares.

Viņiem vajadzēja mācīties daudz dažāda veida medības, jo katram dzīvniekam piemīt kāds liels spēks, citādi tas nevarētu dzīvot, un kāda liela vājība, citādi pārējie nevarētu dzīvot. Vāveres vājība bija muļķīga ziņkārība, lapsas — tas, ka tā neprata kāpt kokos. Un mazie lapsēni tika audzināti tā, lai tie varētu izmantot savā labā citu dzīvnieku vājības un kompensētu savējās ar lielāku veiklību tajos paņēmienos, kuros tie ir stiprāki.

No saviem vecākiem lapsēni iemācījās galvenās lapsu pasaules aksiomas. Kā, to grūti pateikt. Taču bija skaidrs, ka viņi to iemācījās savu vecāku sabiedFībā. Te būs dažas patiesības, ko lapsas iemācīja man, neteikdamas ne vārda:

Nekad neguli uz sava taisnā ceļa.

Deguns ir tālāk par acīm, tam uzticies vairāk.

Muļķis skrien pa vējam.

Tekošs strauts palīdz pret daudzām kaitēm.

Nekad neej klajumā, ja iespējams palikt aizsegā.

Nekad neatstāj tiešas pēdas, ja vari tās kaut kā sagrozīt.

Kas svešs, tas naidīgs.

Putekļi un ūdens iznīcina pēdas.

Nekad nemedī peles trusīšu mājvietā, ne arī trusīšus vistu kūtī.

Turies tālāk no zāles.

Nojauta par šo norādījumu nozīmi jau tagad sāka rasties mazuļu apziņā, tā, piemēram, viņi saprata, ka ir prātīgi «nesekot tam, ko nevar saost»: ja tu nevari citus saost, tad vējš pūš tā, ka citi var saost tevi.

Citu pēc cita tie mācījās pazīt putnus un zvērus, kas dzīvoja mežā, alas tuvumā, un, kad varēja kopā ar vecākiem doties tālākos gājienos, iepazina jaunus dzīvniekus. Viņi jau sāka domāt, ka zina, kā ož viss, kas kustas. Bet kādā naktī māte aizveda viņus uz lauku, kur zemē atradās savāds melns, plakans priekšmets. Vecā lapsa ar nolūku veda viņus paost to, bet, tiklīdz viņi ievilka nāsīs tā smaku, viņiem spalva uz muguras saslējās stāvus, viņi trīcēja, nezinādami, kāpēc; šķita, kaut kas ieplūst viņu asinīs un pilda viņus ar instinktīvu naidu un bailēm. Un, kad vecā lapsa redzēja, kādu iespaidu priekšmets atstājis uz mazuļiem, viņa pateica: — Tā ir cilvēka smaka.

III

Vistas pa tam zuda tāpat kā agrāk. Es nebiju nevienam atklājis lapsu midzeņa noslēpumu. Patiesību sakot, mani daudz vairāk interesēja mazie laupītāji nekā vistas; bet tēvocis bija kļuvis gluži nervozs un visai nicīgi izteicās par manu meža pazīšanu. Viņam par prieku es kādu dienu aizgāju ar suni uz mežu un, apsēdies uz celma atklātā vietā uz pakalna, liku sunim meklēt. Pēc trim minūtēm atskanēja visiem medniekiem tik labi pazīstamā ķilkstēšana: «Lapsa! Lapsa! Lapsa!

Taisni uz priekšu, ieleja!»

Pēc brītiņa dzirdēju, ka viņi nāk atpakaļ. Un ieraudzīju lapsu — Rētaini vieglos rikšos tuvojamies upei. Viņš iebrida un gāja pa seklumu netālu no malas ap divsimt jardu uz priekšu, tad iznāca krastā tieši pretī man. Lai gan bija atklāta vieta, viņš mani neredzēja, bet kāpa piekalnē, pār plecu vērodams suni. Desmit pēdas no manis viņš apgriezās un notupās ar muguru pret mani, un, kaklu izstiepis, ar dedzīgu interesi noraudzījās, ko dara suns. Reindžers, skaļi ķilkstēdams, dzinās pakaļ lapsai, kamēr nonāca pie tekošā ūdens, kas iznīcina pēdas, un tur apjucis apstājās;

taču atlika tikai viens — apskriet uz vienu un otru pusi abus krastus, lai atrastu vietu, kur lapsa iznākusi no upes.

Rētainis mazliet pārmainīja pozu, lai labāk varētu redzēt, un ar tīri cilvēcisku interesi vēroja suņa cilpošanu. Viņš bija tik tuvu, ka es redzēju spalvu uz viņa kumbra saslienamies, kad viņš ieraudzīja suni. Varēja redzēt, kā dauzās viņa sirds un spīd dzeltenās acis. Kad suni izsita no sliedēm viltība ar ūdeni, bija jocīgs skats: Rētainis nespēja nosēdēt mierīgi, bet uzjautrināts šūpojās uz priekšu un atpakaļ un slējās pakaļkājās, lai

labāk redzētu suņa gauso izdarību. Atplētis muti gandrīz līdz ausīm, viņš brītiņu trokšņaini elsoja, kaut gan nemaz nebija piekusis, labāk sakot, jautri smējās, tāpat kā suņi smejas, ņirgdami zobus un elsodami.

Vecais Rētainis locījās aiz lielas sajūsmas, kad suns ilgi nevarēja sadzīt pēdas, un, kad beidzot atrada, tās jau bija gandrīz izgaisušas un grūti izsekojamas, tā ka suns pat ķilkstēt vairs negribēja.

Kad suns tuvojās pakalnam, lapsa mierīgi nozuda mežā. Es visu laiku sēdēju atklātā vietā, tikai desmit pēdu atstatumā, bet vējš pūta uz manu pusi un es izturējos mierīgi, un Rētainis nemaz nenojauta, ka viņa dzīvība divdesmit minūtes atradusies visbīstamākā ienaidnieka varā. Arī Reindžers būtu pagājis man garām tādā pašā attālumā kā lapsa, bet es viņu pasaucu, un viņš, mazliet satrūcies, pameta pēdu dzīšanu un bailīgi nogūlās man pie kājām.

Šī komēdija ar dažām variācijām atkārtojās vairākas dienas un bija labi redzama no mājas aiz upes. Mans tēvocis, nespēdams paciest, ka ik dienas jāzaudē pa vistai, pats devās uz mežu, apsēdās uz paugura, un, kad vecais Rētainis rikšoja uz savu posteni, lai vērotu gauso suni lejā pie upes, tēvocis cietsirdīgi iešāva tam mugurā tieši tajā mirklī, kad tas priecājās par jaunu uzvaru.

iv

Bet vistas tomēr zuda. Mans tēvocis bija saniknots. Viņš .nolēma pats sākt karu un izlika mežā saindētu ēsmu, paļaudamies laimīgam gadījumam, ka to neuzies mūsu pašu suņi. Viņš mētājās nicīgām piezīmēm par manu kādreizējo meža pazīšanu un vakaros pats gāja uz mežu ar bisi un abiem suņiem, lai mēģinātu iznīcināt kādu laupītāju.

Lapsu māte labi zināja, kas ir saindēta ēsma; viņa neaiztika to vai tieši parādīja savu nicīgumu, bet kādu kumosu iemeta alā savam vecajam ienaidniekam skunksam, un tas vairs nekad netika redzēts. Agrāk Rētainis vienmēr bija gatavs uzmanīt suņus, lai tie nenodarītu kādu ļaunumu. Bet tagad, kad lapsu mātei vajadzēja uzņemties visas rūpes par mazuļiem, viņa vairs nevarēja ikreizes nojaukt pēdas uz midzeni un arī nebija vienmēr tuvumā, lai aizvadītu projām ienaidnieku, kas tuvojās adai.

Beigas viegli varēja paredzēt. Reindžers pa svaigām pēdām nonaca pie alas, bet Spots, foksterjers, apliecināja, ka lapsēni ir midzenī, un visiem spēkiem pūlējās tiem piekļūt.

' Noslēpums nu bija atklāts un lapsu ģimenei nolemts gals. Ieradās mūsu kalps ar kapli un lāpstu izrakt lapsēnus, bet mēs ar suņiem stāvējām blakus. Vecā lapsa drīz vien parādījās tuvējā mežā un aizvilināja projām suņus lejā līdz upei, kur atbrīvojās no tiem, kad viņai tas likās izdevīgi, ar vienkāršu paņēmienu — uzlecot kādai aitai uz muguras. Pārbiedētais dzīvnieks skrēja vairākus simtus jardu, tad lapsa nolēca nost, zinādama, ka pēdās nu radies liels robs un suņi viņu neuzies, un atgriezās pie alas. Taču arī suņi, pazaudējuši pēdas, drīz vien darīja to pašu un atrada lapsu izmisumā skraidām apkārt un veltīgi pūlamies aizmānīt mūs projām no saviem dārgumiem.

Pa tam Pedijs sparīgi un veiksmīgi rīkojās ar kapli un lāpstu. Dzeltena, grantaina smilts krājās abpus alas, un spēcīgā racēja pleci pamazām iegrima pazemē. Pēc stundu ilgas rakšanas, ko brīžam atdzīvināja suņu neprātīgā dzīšanās pakaļ vecajai lapsai, kura grozījās mežā alas tuvumā, Pedijs iesaucās:

— Te viņi ir, ser!

Midzenis atradās alas galā, un, atrāvušies atpakaļ, cik tālu vien iespējams, tur tupēja četri mazie, pūkainie lapsēni.

Iekams es paspēju iejaukties, spēcīgs sitiens ar lāpstu un piepešs mazā, niknā terjera uzbrukums nobeidza trīs no tiem. Ceturto — pašu mazāko izglāba, turot aiz astes gaisā paceltu, lai satrauktie suņi netiktu klāt.

Lapsēns īsi iespiedzās, un nabaga māte, kliedzienu izdzirdējusi, atsteidzas un skraidīja apkārt tik tuvu, ka to butu nošāvuši, ja nekavētu suņi, kuri vienmēr, kā likās, atradās starp mums un lapsu un kurus tā vēlreiz aizvilināja projām veltīgi dzīt pēdas.

Izglābto lapsēnu iemeta maisā, kur viņš gulēja pavisam mierīgs. Viņa nelaimīgos brāļus iesvieda atpakaļ migā un apbedīja zem dažām lāpstām zemes.

Mēs, vainīgie, devāmies atpakaļ uz mājām, un mazais lapsēns tika pieķēdēts pagalmā. Neviens nezināja, kāpēc viņš atstāts dzīvs, bet visos bija notikusi kaut kāda parmaiņa, un ierosinājums nogalināt lapsēnu nebūtu radis atbalstu.

Tas bija jauks dzīvnieciņš, kaut kas vidējs starp

lapsu un jēru. Viņa pūkainā galva un stāvs dīvainā kārtā atgādināja nevainīgu jēriņu, taču viņa dzeltenajās acīs zibēja viltība un plēsonība, kas nekādi nesaderējās ar jēru.

Cilvēka tuvumā viņš drūms un nobijies tupēja savā būdā un tikai stundu pēc tam, kad bija

atstats viens, iedrošinājās palūkoties āra.

Logs man tagad aizvietoja cauro liepu. Apkārt lapsēnam pagalmā staigāja pulciņš vistu, no tās pašas šķirnes, ko viņš tik labi pazina. Vēlu tajā pašā pēcpusdienā, kad tās kašņājās gūstekņa tuvumā, pēkšņi nožvarkstēja ķēde, mazulis metās virsū vistai un būtu to noķēris, bet ķēde atrāva viņu atpaka]. Lapsēns piecēlās kājās un ielīda būdā, un vēlāk, vairākkārt mēģinādams ķert vistas, vienmēr aprēķināja savu lēcienu, lai tas, vai nu veiksmīgs vai neveiksmīgs, tomēr nepārsniegtu ķēdes garumu, un nekad vairs nepiedzīvoja nežēlīgo rāvienu.

Kad tuvojās nakts, mazulis kļuva pavisam nemierīgs, izlīda no būdas, bet ieskrēja atpakaļ, tiklīdz atskanēja vismazākais troksnītis, raustīja ķēdi un brīžiem nikni koda to, turēdams ar priekšķetnām. Piepeši viņš

apstājās it kā klausīdamies, tad pacēla mazo, melno purniņu un izgrūda īsu, trīcošu kliedzienu.

To viņš atkārtoja vēl dažas reizes, pa starpām grauz-

dams ķēdi un skraidīdams apkart. Tad nāca atbilde: vecas lapsas sauciens no tālienes.. Dažas minūtes vēlāk tumšs siluets parādījās uz malkas grēdas. Mazulis iemuka budā, bet tūdaļ atgriezās un metas pretī mātei tik priecīgi, cik priecīgi vien spēj lapsa.

Strauji ka zibens veca lapsa satvēra viņu un taisijas nest projām pa to pašu ceļu, pa kuru pati bija ieradusies. Taču mirklī, kad ķēde izstiepās visā garumā, mazulis tika nežēlīgi izrauts viņai no mutes; atvērās kāds logs, un viņa sabijusies aizbēga pāri malkas grēdai.

Kadu stundu vēlāk mazais lapsēns mitējās skraidīt un smilkstēt. Palūkojos ārā un mēness gaismā redzēju, ka lapsu māte visā garumā gul zemē blakus mazulim, grauzdama kaut ko, — pēc metala šķindoņas varēja noprast, ko, — tā bija nežēlīgā ķēde. Un Tips, mazais lapsēns, pa tam iebaudīja silto dzērienu.

Man izejot āra, viņa iebēga tumšajā mežā, bet pie lapsēna būdas gulēja divas mazas pelītes, asiņainas un vēl siltas, ēsma, ko gādīgā māte bija atnesusi savam mazulim. Un no rīta es ievēroju, ka ķēde dažu pēdu atstatumā no mazuļa kakla siksnas bija ļoti spoža.

Aizgājis uz mežu pie izpostītā midzeņa, es atkal atradu lapsu mātes pēdas. Nabaga satriektā māte bija atnakusi un izrakuši savu mazuļu asinīm un smiltīm notašķītos ķermenīšus.

Tur nu gulēja trīs mazie lapsu bērniņi, tīri nolaizīti, un tiem blakus nule nogalinātas divas no mūsu vistām. Nesen raktajai zemei vispāri bija nodevīgas zīmes — zīmes, kas liecināja, ka māte šeit sēdējusi blakus saviem beigtajiem mazuļiem. Šeit tā atnesusi parasto azaidu — savu nakts medību guvumu. Šeit tā nogulusies viņiem blakus un veltīgi piedāvājusi viņu dabisko dzērienu un

ilgojusies pabarot un sasildīt viņus kā agrāk; bet mazie ķermenīši zem mīkstās spalvas bija sastinguši, mazie, aukstie purniņi klusēja un neatsaucās.

Dziļi krūšu un kāju nospiedumi rādīja, kur lapsu māte gulējusi klusās sāpēs, ilgi vērojusi lapsēnus un apraudājuši tos, kā nu zvēru māte spēj apraudāt savus mazuļus. Bet no tā laika viņa vairs negāja pie izpostītā midzeņa, jo skaidri zināja, ka mazie ir pagalam.

v

Gūsteknim Tipam, vārgākajam no visiem lapsēniem, tagad nedalīta piederēja viņas mīlestība. Suņi bija atlaisti no ķēdēm, lai sarga vistas. Kalpam dots norādījums nošaut veco lapsu, kad tikai tā parādās, tāpat man, taču es biju apņēmies nekad to neieraudzīt. Cāļu galvas, kas lapsām tā garšo un ko suņi neaiztiek, bija saindētas un izmētātas mežā; un pagalmā, kur piesiets stāvēja Tips, varēja iekļūt, vienīgi pārkāpjot pāri malkas grēdai, kad drošsirdīgi pārvarētas visas pārējās briesmas. Un tomēr katru nakti vecā lapsa ieradās pabarot savu mazuli un atnest nule nogalinātu vistu vai citu medījumu. Daudzas reizes es redzēju viņu, lai gan tagad viņa nāca, negaidīdama gūstekņa žēlo aicinājumu.

Otrajā gūstniecības naktī es dzirdēju ķēdes žvark-

stoņu un ieraudzīju, ka vecā lapsa cītīgi ņemas rakt bedri pie lapsēna būdas. Izrakuši tik dziļu, ka tā sniedzās viņai līdz pusei, viņa savāca tajā ķēdes brīvo daļu un sabēra atkal virsū zemi. Tad, priecādamās, ka tikusi vaļā no ķēdes, saķēra Tipu aiz skausta un metās augšā uz malkas grēdas, bet — ak vai! — mazulis tika rupji izrauts no viņas tvēriena.

Nabaga lapsēns — tas bēdīgi smilkstēja, līzdams savā būdā. Pēc pusstundas suņi sāka

stipri riet, un no viņu ķilkstēšanas es nopratu, ka viņi dzen pēdas lapsai. Viņi attālinājās ziemeļu virzienā uz dzelzceļa pusi, un troksnis drīz izgaisa tālumā. Otrā rītā Reindžers nebija atgriezies. Drīz mēs uzzinājām iemeslu. Lapsas jau sen zina, kas ir dzelzceļš, un ir iemanījušās izmantot to savā labā. Viens veids ir tāds: vajāta lapsa labu gabalu skrien pa sliedēm īsi pirms vilciena nakšanas. Vilciens iznīcina pēdas, kas uz metālā jau tā ir visai vājas, un var gadīties, ka suņus sabrauc. Otrs veids, daudz drošāks, tikai grūtāk realizējams, ir uzvilināt suņus uz tilta tieši vilciena priekšā, kur tos panāk lokomotīve, un nāve neizbēgama.

Šis paņēmiens bija veikli pielietots: lejā mēs atradām Reindžera bēdīgās atliekas un sapratām, ka lapsa jau sāk atriebties.

Tai pašā naktī, iekams nogurušais Spots paspēja atgriezties mājās, viņa ieradās pagalmā, noķēra vēl vienu vistu un aiznesa to Tipam un elsodama nogūlās tam blakus, lai mazulis varētu dzesēt slāpes. Laikam gan viņa domāja, ka tam tik vien ir barības, cik viņa atnes.

"Šī vista atklāja tēvocim nakts apmeklējumus.

Manas simpātijās arvien vairāk nosvērās vecās lapsas pusē, un es negribēju piedalīties tālākā slepkavību plānošanā. Nākošā naktī tēvocis pats ar bisi rokā gaidija veselu stundu. Kad kļuva vēss un mēnesi aizklāja mākoņi, viņš atminējās citas svarīgas darīšanas un atstāja savā vietā Pediju.

Bet Pedija nervi nespēja izturēt klusumu un gaidīšanas satraukumu. Un skaļais blīkš! blīkš! kādu stundu vēlāk apliecināja vienīgi to, ka pulveris iztērēts.

No rīta mēs redzējām, ka lapsa tomēr apciemojusi savu mazuli. Nākošajā naktī tēvocis atkal stāvēja postenī, jo bija aiznesta vēl viena vista. Drīz pēc tumsas iestāšanās atskanēja šāviens, bet lapsa nometa savu nesamo un aizmuka. Vēlreiz tajā naktī viņa mēģināja nākt un vēlreiz atskanēja šāviens. Tomēr otrā dienā pēc spožās ķēdes varēja spriest, ka viņa atkal ieradusies un stundām ilgi veltīgi pūlējusies dabūt pušu pretīgās važas.

Tādu drosmi un nelokāmu uzticību vajadzēja cienīt, ja arī to negribēja pieciest. Lai nu kā, bet nākošajā naktī, kad viss apklusa, neviens nestāvēja postenī ar šauteni. Vai tam būs kāda nozīme? Vai trīs reizes ar šāvieniem aizdzītā lapsu māte vēl mēģinās barot vai atbrīvot savu sagūstīto mazuli?

Vai mēģinās? Te bija runa par mātes mīlestību. Šoreiz, ceturtajā naktī, tikai viens vēroja, kā, atsaukdamās mazā drebošajam smilkstienam, uz malkas grēdas kā tumšs siluets parādījās vecā lapsa.

Taču tā nenesa ne vistu, ne arī kādu citu ēsmu. Vai dedzīgajai medniecei galu galā tomēr gadījusies neveiksme? Varbūt viņa atnesusi medījuma galvu savam vienīgajam luteklītim vai arī sapratusi, ka mazuļa barošanu var uzticēt tā gūstītājiem?

Nē, nepavisam arī ne. Meža zvēra mātes sirdī mājoja īsta mīlestība un īsts naids. Viņa bija domājusi vienīgi par to, kā atbrīvot mazuli. Bija izmēģinājusi visus līdzekļus, ko vien zināja, pārvarējusi visas briesmas, lai apgādātu to un palīdzētu tikt brīvībā. Taču tas nebija izdevies.

Viņa parādījās kā ēna un tūdaļ nozuda, bet Tips paķēra kaut ko un kraukšķinādams kāri grauza, ko māte bija atnesusi. Taču tūdaļ kā nazis iedūrās asa sāpe, un viņš griezīgi iekaucās. Tad īsa agonija, un mazais lapsēns bija pagalam.

Lapsai bija stipra mātes mīlestība, tomēr kāda augstāka ideja vēl spēcīgāka. Viņa labi pazina indes varu, pazina saindētu ēsmu un, ja lapsēns būtu dzīvojis, būtu mācījusi to pazīt šādu ēsmu un sargāties no tās. Bet tagad, kad viņai vajadzēja izvēlēties mazulim nožēlojamu gūstekņa dzīvi vai piepešu nāvi, viņa apspieda mātes jūtas savā sirdī un atvēra savam bērnam vienīgās iespējamās durvis uz brīvību.

Tikai tad, kad zemi klāj sniega sega, mēs varam konstatēt meža iemītniekus, un, kad pienāca ziema, tā pavēstīja man, ka lapsu māte vairs neklaiņo Erindeilas mežā. Kur viņa palikusif to ziema nestāstījaa vienīgi toa ka aizgājusi.

Aizgājusi varbūt uz kādu citu tālu medību vietu, lai atkratītos no skumjām atmiņām par saviem nobendētajiem mazul'em un to tēvu. Vai varbūt aizgājusi labprātīgi no bēdu pilnās dzīves, līdzīgi daudzām meža zvēru mātēm, tādā pašā ceļā, kā bija atbrīvojusi savu mazuli, pēdējo no saviem pēcnācējiem.

ZALSPĀRNĪTE UN VIŅAS ceĻojums pa sauszemi

Zaļspārne prīkšķe bija novijusi ligzdu grīslī pie viena no zālēm aizaugušajiem dīķīšiem, kas izkaisīti Raidinga kalna saulainajā nogāzē. Metiss, kas gāja garām, dzīdams čīkstošos ratos iejūgtos vēršus, redzēja tikai dīķi parastās asās zāles ielokā, aiz kura slējās veca papele un tālāk stiepās vītolu brikšņa. Bet mazā pīļumāte meldros un viņas kaimiņi dzeņi vecajā papelē uzskatīja šo dīķi par karaļvalsti, īstu paradīzi, jo te bija viņu mājas. Pavasara plaukumu jau sāka nomainīt vagara, laiks, kad mostas daudz jaunu dzīvību. Patiešām, mazie kalēji bija gandrīz jau pārcirtuši savas gludās čaulas, un Zaļspārnītes dārgumi — desmit olas vairs nelikās tikai interesanti priekšmeti, bet ikviena no tām pamazām kļuva par snaudošu personību, siltu un jūtīgu, kurā jau pulsēja dzīvība un kura it drīz varēja ierunāties.

Zaļspārnīte bija pazaudējusi savu ligzdas biedru agrā pavasarī. Kad tas neatgriezās, bija pietiekams pamats domāt, ka tas gājis bojā, jo no visām pusēm uzglūnēja briesmīgi ienaidnieki. Taču pašlaik visu pīlumātes uzmanību aizņēma ligzda un olas.

Visu jūnija otro pusi viņa rūpīgi sildīja tās, ik dienas pamezdama ligzdu tikai uj īsu brītiņu, lai pameklētu barību, un pa to laiku apsegdama olas ar mākslīgu «audžumāti», ko pati bija pagatavojusi, izplūkdama dūnas no savām krūtīm.

Kādu rītu, kad Zaļspārnīte laidās projām, atstājusi olas «audžumātes» gādībā, viņa izdzirdēja aizdomīgu brīkšķi tuvējā vītolu biezoknī, tomēr uzmanīgi steidzās tālāk. Kad viņa atgriezās, kaimiņš dzenis vēl arvien satraukts brēca un pie viņas ligzdas bija svaigas cilvēka pēdas. «Audžumāte» bija sakustināta, bet — cik dīvaini!— visas olas neskartas un veselas atradās ligzdā.

Ienaidnieks gan bija pienācis klāt, tomēr acīm redzot iztraucēts.

Kad, dienām ritot, Zaļspārmtes uzdevums tuvojās savam cildenajam noslēgumam, viņa juta krūtīs mostamies un pieaugam mātes mīlestību pret desmit mazajiem cietumniekiem, kurus viņa uzticīgi pūlējās atbrīvot. Viņa juta, ka tās vairs nav vienkāršas olas, tāpēc dažreiz runāja ar tām zemā, aizsmakušā balsī, un šķita, ka no iekšienes par atbildi atskanēja klusa čiepstēšana vai varbūt kaut kāda cita skaņa, kam cilvēku valodā trūkst apzīmējuma, jo cilvēku ausis to nespēj uztvert. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka tikko izšķīlušies pīlēni jau prot labu tiesu no tiem nedaudzajiem vienkāršajiem vārdiem, kas veido pīļu valodu.

Neskaitāmās briesmas, kas draudēja perēšanas laika sākumā, drīz vien bija pāri, taču radās atkal citas. Vasaras sākumā iestājās sausums. Ilgi ilgi nebija lijis lietus, un, kad tuvojās pati svarīgākā diena, pīļumāte izbailēs vēroja, ka dīķis sašaurinās, strauji sašaurinās. Jau tagad tam apkārt stiepās plata dūņu josla, un, ja drīzumā neuzlīs lietus, mazuļu pirmais piedzīvojums būs bīstams ceļojums pa sauszemi.

Perēšanu nevarēja pasteidzināt, tāpat kā nevarēja atsaukt lietu, un pēdējās dienas Zaļspārnīte veica savu uzdevumu, skatīdamās, kā jau bija baidījusies, uz lielu dūņainu laukumu tai vietā, kur vēl nesen atradās dīķis.

Beidzot mazuļi izšķīlās. Mazās porcelāna kapenes tika sagrautas cita pēc citas, un no katras iznāca mazs pīlēns: desmit sīciņi lāsumaini dūnu kamoliņi, desmit sīciņi dzeltena plīša spilventiņi, desmit sīciņi zelta šķirstiņi ar dārgakmeņu actiņām, kuros slēpās dārgas jo dārgas dzīvības dzirkstelītes.

Bet viņus gaidīja skarbs liktenis. Nokļūt pie kāda dīķa — tas tagad nozīmēja dzīvību. Ak, kāpēc saule nejāva pūkainīšiem trīs dienas paplunčāties, lai tie stiprinātos pirms šā bīstamā ceļojuma pa sauszemi? Pīļumātei vajadzēja atrisināt šo jautājumu un atrisināt tūliņ, citādi viņa varēja zaudēt savus mazuļus.

Pīlēni var iztikt neēduši vairākas stundas pēc izšķilšanās. Tos uztur barības vielas, kas glabājušās viņu agrākajā mājoklī. Taču, kad tās izlietotas, viņiem jāēd. Tuvākais dīķis atradās pusjūdzi tālu. Radās svarīgi jautājumi: vai mazie pīlēni spēs aiziet tik tālu, vai spēs izbēgt no neskaitāmām briesmām, kas draudēja ceļā? Jo ikviens plēsīgs putns vai zvērs — lija, vanags, lapsa, zebiekste, šakālis, zemes vāvere vai čūska — uzskatīs tos par savu likumīgu laupījumu.

To visu pīļumāte juta instinktīvi, kaut arī viņai trūka skaidra un noteikta apzīmējuma šai nojautai, un, tiklīdz desmit mazuļi bija apžuvuši un kļuvuši možāki, viņa ieveda tos zālē. Kā tie čiepstēja; ķepurojās un klupa, pūlēdamies tikt garām vai pāri zāļu stiebriem, kas līdzīgi bambusu mežam aizsprostoja viņiem ceļu! Mātei vajadzēja vērot ar vienu aci desmit mazuļus, ar otru — visu apkārtni, jo viņiem nebija neviena paša drauga. Neskaitāmā dzīvā radība visapkārt bija vai nu ienaidnieki, vai vienaldzīgi pret viņiem.

II

Pēc ilgas ķepurošanās cauri zālei viņi uzkāpa piekalnītē, nok|uva papeļu brikšņā un nolikās tur atpūsties. Viens mazulis, kas ceļā bija dūšīgi turējies pārējiem līdzi, nu jutās tik vārgs, ka likās, viņam nav cerību aizsniegt tālo laimes zemi — dīķi.

Kad visi bija atpūtusies, Zaļspārnīte klusā, dobjā balsī iesaucas «pēkš!». Tas neapšaubāmi nozīmēja «iesim, bērni!», un viņi atkal devās ceļā, steberēdami pāri un apkārt sīkajiem zariņiem, un visi klusītēm čiepstēja, kad veiksmīgi gaja uz priekšu, vai žēli pīkstēja, kad aizķērās kādā biezoknī.

Beidzot viņi nonaca plašā līdzenumā. Te bija viegli iet, bet draudēja lielas briesmas no vanagiem. Pīļumāte ilgi atpūtās brikšņas malā un rūpīgi izpētīja debesis, iekams uzdrošinājās doties klajā laukā. Kad viss bija noskaidrots, viņa sakārtoja savu mazo armiju straujam pargājienam pār šo lielo, gandrīz simt jardus plato klajumu.

Pīlēni dūšīgi čāpoja pakaļ, izslējuši mazos, dzeltenos augumiņus, un, pacēluši sīkos spārniņus kā ieročus, centās tikt līdzi mātei,

Zaļspārnīte ļoti vēlējās pāriet pāri klajumam vienā paņēmienā, taču drīz vien saprata, ka uz to nav ko cerēt. Spēcīgākais no viņas perējuma vēl varēja turēties viņai blakus, bet pārējie tipināja aizmugurē, cik ātri nu katrs spēja. Izveidojās ap divdesmit pēdu gara virkne, bet pats vārgākais mazulis vilkās gandrīz vēl desmit pēdu atstatuma no pārējiem.

Vajadzēja atpūsties klajā vietā, kaut arī draudēja briesmas. Ciepstētāji aizelsušies sanāca pie mātes, un viņa nobažījusies gulēja tiem blakus, kamēr varēja doties tālāk. Tad viņa vadīja tos tāpat kā iepriekš, klusi pēkšķēdama:

—   Saņemieties, mani mīlulīši!

Vēl atlika vairāk nekā pusceļš līdz dīķim, un gājiens bija nogurdinājis mazos jau ilgi pirms šās pēdējās labvēlīgās atpūtas vietas. Pīlēni no jauna izstiepās virknē ar vārgo mazulīti tālu aizmugurē, kad piepeši zemā lidojumā parādījās purva vanags.

—  Pie zemes! — iesēcās Zaļspārnīte, un mazuļi pieplaka* izņemot pašu pēdējo. Tas bija tik tālu atpalicis,

ka nesadzirdēja kluso brīdinājumu un tipināja vien uz priekšu. Lielais vanags metās lejup, sagrāba pīlēnu nagos un aiznesa čiepstošo mazuli pāri krūmājiem. Nabaga mātei atlika vienīgi mēmās sāpēs noskatoties, ka asinskārais laupītājs aiznesa viņas pūkainīti netraucēts un nesodīts. Tomēr gluži tā vis nebija, jo, laizdamies tieši uz dīķmalu, kur mitinājās viņa jauno laupītāju banda, vanags neuzmanīgi palidoja garām krūmam, kur mājoja karaļčakste, un šī bezbailīgā mazā karotāja ar skaļu kaujas saucienu pacēlās gaisā, lai dzītos vanagam pakaļ. Laupītājs lidoja tālāk, un karaļčakste sekoja — viens liels, smags un bailīgs, otrs mazs, straujš, drosmīgs un varonīgs. Tā abi aiztraucās, pamazām nozuzdami skatienam, un karaļčakste ar katru spārnu vēzienu tuvojās vanagam, kamēr beidzot tās kliedzieni izskanēja tālumā.

Zaļspārnītes bēdas, kaut arī ne tik dziļas kā cilvēku mātei, tomēr bija patiesas. Taču viņai bija vēl deviņi sargājamie, kam vajadzēja veltīt visu uzmanību. Viņa ieveda tos krūmājā, cik ātri vien bija iespējams, un brītiņu visi varēja vieglāk uzelpot.

Pēc tam viņai izdevās virzīties uz priekšu pa aizsargātām vietām. Stunda vai vairākas pagāja nelielos uztraukumos un biežos atpūtas brīžos; dīķis jau bija pavisam tuvu, un labi, ka tā, jo pīlēni bija galīgi paguruši, plezniņas vienās skrambās un asinīs, un spēki gandrīz izsīkuši. Brītiņu viņi atelsās pēdējā augstā krūma ēnā, tad ciešā bariņā tipināja pāri nākošajai atklātajai vietai — nelīdzenam klajumam, kur auga dažas papeles.

Viņi nemaz nezināja, ka citāda veida nāve uzglūn viņu ceļam. Rudajai lapsai laimējās uztapt uz mazās pīļu armijas pēdām. Ar savu aso ožu kūmiņš tūdaļ juta, ka gaidāms mielasts, vajadzēja tikai izsekot to un apēst. Un lapsa klusi un strauji zagās pa pīļu labi iezīmēto ceļu. Pīles jau bija redzamas. Ja viss risinātos paras-

tajā gaitā, lapsa drīz vien dabūtu visu pulciņu savos nagos — ir māti, ir mazuļus, taču parastā notikumu gaita var ari tikt traucēta. Lapsa jau bija tik tuvu, ka varēja saskaitīt mazos gājējus, ja vien prata skaitīt, kad pēkšņi vējš atnesa kādu smaku, kas lika lapsai apstāties un pieplakt pie zemes; tad, vēl paošņājusi gaisu un galīgi pārliecinājusies, tā steidzīgi devās projām, aizbēga, cik ātri vien varēja, lai pazustu nemanīta. Un tā visnopietnākās briesmas, pašu drošāko nāvi no visām, kas draudēja ceļā, aizkavēja kāds neredzams spēks, un pat modrajai pīļumātei par to nebija ne jausmas.

II!

Tikmēr mazuļi tipināja uz priekšu, sekodami savai mātei, kas vadīja tos straujā gaitā, lai ātrāk tiktu pāri klajumam. Par laimi, dīķa atteka bija pavisam tuvu, tūliņ aiz takas. Zaļspārnīte devās taisni uz turieni, priecīgi saukdama:

— Šurp, mani mīļie!

Bet — ak vai! — taka bija cilvēku ierīkota, tā saucamais «ratu ceļš». Abās pusēs tai bija dziļas, bezgala garas aizas, ko cilvēki sauc par «grambām», un pirmajā no tām iekrita četri mazuļi. Pieciem izdevās pārrāpties pāri, bet otra gramba bija vēl dziļāka un platāka, tā aprija šos piecus.

Ak dievs, kādas šausmas! Mazie bija ^ pārāk nespēcīgi, lai izkāptu laukā. Likās, ka grambas stiepjas bezgalīgi tālu uz abām pusēm, un Zaļspārnīte nezināja, kā palīdzēt bērniem. Visi bija izmisuši, un, kamēr māte skraidīja, saukdama pīlēnus un mudinādama tos saņemt visus spēkus, piepeši parādījās tas, no kā viņa visvairāk baidījās: pīļu briesmīgākais ienaidnieks — liela auguma vīrs. .

Zaļspārnīte metās tam pie kājām un smagi nokrita zemē. Taču viņa nelūdza žēlastību. O nē! Viņa tikai mēģināja apmānīt cilvēku, lai tas nodomātu, ka pīle ievainota, un sekotu, tad viņa to aizviltu projām.

Tomēr šis vīrs saprata Zalspārnītes viltību un nesekoja viņai, bet apskatījās visapkārt un atrada grambas deviņus spožacainus pūkainīšus, kas veltīgi pūlējās paslēpties.

Vīrs klusu noliecās un uzlasīja tos savā cepurē. Nabaga mazuļi, kā tie čiepstēja! Nabaga māte, cik rūgti tā apraudāja savu perējumu! Viņa zināja, ka tos visus nobeigs, viņai redzot, un neizsakāmā izmisumā sitās ar krūtīm pret zemi šā milža priekšā.

Tad nežēlīgais briesmonis devās uz dīķmalu, bez šaubām, uzdzert ūdeni, kad būs aprijis pīlēnus. Viņš noliecās, un pēc mirkļa pīlēni brīvi plunčājās ūdenī. Zaļspārnīte pacēlās spārnos un nolaidas gludā ūdens spoguļa vidū. Viņa pasauca mazos, un tie steidzīgi airējās turp, Pīļumāte nezināja, ka šis cilvēks patiesībā bija viņas draugs, viņa nezināja, ka tas bija varenais spēks, kura tuvums aizbiedēja lapsu un izglāba viņus no pašas lielākās nelaimes. Pārāk ilgi cilvēku cilts bija vajājusi pīļu cilti, tāpēc pīļumāte ienīda cilvēkus līdz mūža galam.

Viņa mēģināja aizvest mazuļus tālāk no cilvēka, tāpēc vadīja tos taisni pāri atklātajam dīķim. Tā bija kļūda, jo te viņiem draudēja atkal ienaidnieka uzbrukums. Purva vanags ieraudzīja viņus un metās lejup, pārliecināts, ka sagrābs pa mazulim katras kājas nagos.

—   Bēdziet meldros! — brīdināja Zaļspārnīte, un visi glābās, airēdamies, cik ātri vien atļāva mazās, nogurušās plezniņas.

—   Bēdziet, bēdziet! — māte sauca, bet vanags jau bija pavisam tuvu. Mazuļi bija pārāk jauni un neprata nirt. Likās, ka nav glābiņa, bet tieši tai mirklī, kad vanags metās virsū pīlēniem, attapīgā māte ar spārniem un kājām uzšļāca tam ūdeni, cik

vien jaudas. Vanags pārsteigumā pacēlās gaisā, lai nopurinātos. Za|spārnīte tikmēr mudināja mazos peldēt tālāk, un viņi paklausīja. Vanags no jauna metās lejā, un atkal ūdens šalts atsita uzbrukumu. Trīs reizes vanags šāvās lejup, trīs reizes Zaļsparnīte viņu samērcēja, kamēr beidzot visi pūkainīši bija drošībā meldru patvērumā. Saniknotais vanags klupa virsū pīļumātei, bet viņa prata nirt un, atvadoties vēlreiz apšļakstinājusi vanagu, bez pūlēm nozuda.

Tālu meldros viņa uzpeldēja virspusē un klusu iesaucās:

—   Pēkš, pēkš!

Deviņi nogurušie mazulīši piepeldēja klāt, un beidzot visi atpūtās drošībā.

Bet tas vēl nebija viss. Tieši tobrīd, kad viņi sāka mieloties bagatīgajā ūdens dzīvnieku valstībā, iztālēm atskanēja tikko dzirdama čiepstēšana. Zaļspārnīte atkal gādīgi iesaucās:

—   Pē-ē-ē-ē-ēkš!

Un, prātīgi airēdamies

cauri grīslim kā vecs šā dīķa iemītnieks, izpeldēja desmitais — vanaga aiznestais mazulis.

Vanaga nagi viņu nebija ievainojuši. Drosmīgā kara|čakste tiJa panākusi vanagu virs ūdens līmeņa. Saņēmis pirmo triecienu ar knābi, vanags iebrēcās un nometa laupījumu; mazais pīlēns iekrita ūdenī un paglabās meldros, kamēr ieradās māte un brāļi, tad pievienojās tiem, un visi laimīgi dzīvoja plašajā dīķī, līdz mazuļi izauga par lieliem putniem un aizlidoja paši ar saviem spārniem.

.

BINGO

stāsts par manu suni

Tas notika 1882. gadā, novembra sākumā. Manitobā nule bija iestājusies ziema. Atlaidies atzveltnes krēslā, lai izbaudītu dīku mirkli pēc brokastīm, es laiski skatījos gan pa mūsu būdas vienīgo logu uz prērijas stūrīti un govju kūts galu, gan uz baļķu sienu, kur bija piesprausts pantiņš par Franklina suni. Taču mans gur* dais laiskums mirklī izgaisa, kad pamanīju prāvu, pelēku dzīvnieku tieši no prērijas iedrāžamies kūtī. Tam uz pēdām sekoja mazāks — melnibalts.

— Vilks! — es izsaucos un, paķēris bisi, steidzos sunim palīgā. Tomēr, iekams paguvu izskriet, vilks un suns jau pameta kūti. Gabaliņu paskrējis pa sniegu, vilks, grasīdamies aizstāvēties, pagriezās pret vajātāju, bet tas, mūsu kaimiņa Skotijas aitu suns, lēkāja vilkam apkārt, gaidīdams izdevīgu mirkli uzbrukumam.

Es divreiz izšāvu no liela atstatuma, bet panācu tikai to, ka abi ienaidnieki atkal aizjoņoja pa prēriju. Pēc mirkļa drosmīgais suns panāca vilku un iekampa tam gurnā, bet tūliņ atlēca atpakaļ, lai izvairītos no niknā pretkodiena. Sekoja jauns uzbrukums, tad atkal sākās skriešanās pa sniegu. Ik pēc pāris simtiem jardu šī aina atkārtojās. Suns rīkojās tā, lai katra jauna sadursme dzītu vilku uz cilvēku mītņu pusi, vilks veltīgi pūlējās izlauzties līdz tumšo mežu joslai austrumos. Beidzot, kad abi tā bija noskrējuši veselu jūdzi, te saklupdami kopā, te atsākdami skrējienu, es tos panācu, un suns, redzēdams, ka aizmugure nodrošināta, izšķīrās par pēdējo uzbrukumu.

; 'Pēc dažiem mirkļiem saķērušos dzīvnieku kamols atrisa, vilks gulēja uz muguras, asinīm noplūdušais

suns bija iekodies tam rīklē, un nu varēja viegli izbeigt cīņu, iešaujot vilkam lodi galvā.

Kad šis ar neparastu ožu apveltītais suns ieraudzīja, ka ienaidnieks pagalam, viņš pat skatienu vairs nepameta uz to, bet aizaujoja pa sniegu uz četras jūdzes attālo fermu, kur, vilkam uzbrūkot, bija pametis savu saimnieku. Tas bija varens suns un būtu ticis galā ar vilku ari bez manas palīdzības. Kā vēlāk uzzināju, šis gadījums nebija pirmais: suns vienmēr uzveica vilku, lai gan tas augumā bija daudz prāvāks.

Es biju sajūsmā par suņa drosmi un tūliņ nolēmu nopirkt viņu — vienalga par kādu cenu. Taču suņa īpašnieks nicīgi noraidīja mani un sacīja:

— Nopērciet kādu no viņa pēcnācējiem!

Ja nu Frenks nebija pieejams, tad man gribot negribot vajadzēja apmierināties ar kadu no piedāvātajiem pēcnācējiem, tas ir, ar viņa sievas dēlu. Šā tik slavenā tēva varbūtējā atvase pagaidām bija melns vilnas kamols un vairāk atgādināja garasti lācēnu neka kucēnu. Tomēr viņam bija tādi paši rudi plankumi kā Frenkam, un es cerēju, ka tie var būt nākaniā diženuma ķīla, tāpat kā raksturīgais baltais loks ap degunu.

Kad kucēns bija iegādāts, atlika vienīgi izdomāt tam vārdu. Arī šis uzdevums tika drīz atrisināts. Mūsu iepazīšanās pamatos bija senā dziesmiņa par Franklina suni, tāpēc mēs ar atbilstošu ceremoniju nolēmām, ka «tiek saukts viņš mazais Bingo».

II

Atlikušo ziemas daļu Bingo pavadīja mūsu būdā. Viņš bija resns, lempīgs, labsirdīgs kucēns ar sliktām manierēm, ik dienas pierijās līdz kaklam un kļuva aizvien prāvāks un tūļīgāks. Pat bēdīgā pieredze nespēja viņu iemācīt, ka deguns nav bāžams žurku slazdā.

Kaķis gluži nejaukā kārtā pārprata pašus draudzīgākos tuvināšanās mēģinājumus, un rezultātā nodibinājās bruņota neitralitāte, ko paretam pārtrauca karš, kamēr beidzot Bingo, kurš jau agri izrādīja patstāvību, nolēma pavisam pamest būdu un pāriet uz dzīvi šķūnī.

Pienākot pavasarim, es nopietni stājos pie Bingo audzināšanas, kas man sagādāja lielas pūles un viņam lielas ciešanas, taču beidzot viņš iemācījās pēc' manas pavēles pārdzīt mājās mūsu veco, pāto govi, kas savā vajā ganījās prērijā.

Iemācījies šo amatu, Bingo ļoti iemīlēja to, un nekas nesagādāja viņam tādu prieku kā pavēle pārdzīt govi mājās. Viņš tad mēdza drāzties uz prēriju, priecīgi riedams un šad tad augstu palēkdamies, lai labāk saskatītu, kur ganās viņa upuris. Pēc brīža viņš atgriezās, trenkdams govi, un ātrāk nelikās mierā, kamēr tā bija iedzīta vistālākajā kūts kaktā, kur tad elsa un pūta vien.

Protams, Bingo būtu varējis veikt šo uzdevumu arī ar mazāku enerģijas patēriņu, taču mēs pacietām visu, kamēr kucēnam tā iepatikās šīs dienišķās medības, ka viņš sāka dzīt veco Pāto mājās bez kādas pavēles. Galu galā mūsu cītīgais gans trenca govi mājup vai desmit reizes dienā. Kad vien Bingo iegribējās izskrieties, atlika kāds mirklis brīva laika vai iešāvās prātā govs, viņš pa galvu pa kaklu aizdrāzās uz prēriju un pēc brītiņa bija atpakaļ, dzīdams aulekšiem oa priekšu nabaga Pāto.

Sākumā likās, ka tas nav nekas ļauns, jo govs tad nevarēja aizklīst tālu prērijā, taču drīz vien kļuva skaidrs, ka tā nedabū paēsties pēc vajadzības. Govs novājēja un sāka dot mazāk piena, turklāt šķita, ka pastāvīgā trenkāšana Pāto slikti ietekmē, jo tā vienmēr satraukta gaidīja parādāmies ienīsto suni un no rītiem

turējās kūts tuvumā, baidīdamās doties uz prēriju, lai nebūtu jāpiedzīvo jauni uzbrukumi.

Tas nu bija pāri par mēru. Visi mēģinājumi padarīt Bingo rāmāku cieta neveiksmi, tāpēc bijām spiesti pavisam pārtraukt šo viņa izpriecu. Bingo vairs nedrīkstēja dzīt govi mājup, taču joprojām interesējās par to un pastāvīgi gulēja pie kūts durvīm, kad govi slauca.

Vasaru moskīti sagādāja mums neizsakāmas mokas, bet vēl nepanesamāk bija tas, ka govs slaukšanas laikā nepārtraukti vicināja asti.

Mans brālis Freds, pastāvīgais slaucējs, tikpat attapīgs, cik nepacietīgs, izgudroja vienkāršu līdzekli, kā atturēt govi

no astes vicināšanas. Viņš piesēja tai pie astes ķieģeli un laimīgs ķērās pie darba, pārliecināts, ka nekas viņu netraucēs, lai gan mēs, pārējie, šaubījāmies par panākumiem.

Pēkšņi cauri moskītu sīkšanai izdzirdējām dobju sitiena troksni un spēcīgus lamu vārdus. Govs mierīgi gremoja, bet Freds bija pietrūcies kājās un bruka tai virsū ar soliņu rokā. Kā lai slaucējs nepārskaišas, kad veca muļķa govs iezvel viņam pa ausi ar ķieģeli, turklāt piedevām vēl jānoklausās skatītāju skaļajās gavilēs un zobgalībās!

Bingo, izdzirdējis traci un domādams, ka vajadzīga viņa palīdzība, drāzās šurp un uzbruka Pātajai no otras puses. Iekams izdevās nodibināt kārtību, piens bija izliets, soliņš un slaucene salauzti, bet govs ar suni pamatīgi piekauti.

Nabaga Bingo nekādi nevarēja saprast notikušo. Viņš jau sen nicināja govi un tagad sašutumā apņēmās pat neskatīties uz kūts durvīm un pārcēlās uz dzīvi pie zirgiem.

Govs bija mana, zirgi piederēja brālim, un, pārmainot govs kūti pret zirgu stalli, Bingo šķita atsakāmies arī no manis. Mūsu dienišķā satiksme izbeidzās, un tomēr, ja gadījās kaut kas nopietns, Bingo meklēja mani un es viņu, un mēs abi it kā jutām, ka saites starp cilvēku un suni pārtrūkst tikai reizē ar viņu dzīvību.

Pēdējais gadījums, kad Bingo uzstājās gana lomā, bija tā paša gada rudenī Kāberijas gada tirgū. Starp daudzajiem vilinājumiem piedalīties gada tirgus sacīkstēs, neskaitot slavu, bija ari prēmija divu dolāru apmērā par labāko dresēto suni.

Kāda viltīga paziņas iekārdināts, arī es piedalījos sacīkstē, pieteicot Bingo, un rīta agrumā govs tika izdzīta prērijā ciemata tuvumā. Kad pienāca laiks, parādīju Pāto sunim un pateicu:

— Ej pārdzen govi!

Skaidrs, ka es gribēju, lai Bingo atdzen govi šurp pie manis un tiesnešiem, taču dzīvnieki nebija veltīgi visu vasaru mēģinājuši savas lomas. Kad Pātā ieraudzīja Bingo drāžamies, tā noprata, ka vienīgā cerība paglābties ir nokļūt kūtī, un Bingo savukārt bija pār-

liecināts, ka viņa vienīgais pienākums paātrināt govs so|us .šai virzienā. Tā abi aizjoņoja pa prēriju kā vilks ar stirnu taisnā ceļā uz divas jūdzes atstato kūti un pazuda no acīm. Tiesneši nedabūja redzēt vairs ne govi, ne suni. Prēmiju saņēma otrs suns, vienīgais Bingo konkurents.

III

Bingo pieķeršanās zirgiem bija taisni apbrīnojama; nakti viņš gulēja pie kūts durvīm, dienu tecēja tiem līdzi. Kur gāja zirgi, tur sekoja Bingo, un nekas nevarēja viņu atturēt. Šī interesantā īpašnieka lomas uzņemšanās piešķīra vēl lielāku nozīmi šādam gadījumam.

Es nebiju māņticīgs un nepavisam neticēju nojautām, taču mani dziļi ietekmēja kāds dīvains notikums, kurā Bingo piekrita galvenā loma. Tolaik mēs divatā ar brāli dzīvojam de Vintona fermā. Kādu rītu brālis posās uz Bogija strautu pēc siena kravas. Tas bija garš brauciens, kas ilga visu dienu, tāpēc viņš devās ceļā agri.' Dīvaini, ka Bingo pirmo reizi mūžā nesekoja pajūgam. Brālis sauca viņu, bet suns turējās drošā atstatumā un, šķielēdams uz zirgiem, nekustējās ne no vietas. Pēkšņi Bingo pacēla degunu gaisā un izgrūda garu, grūtsirdīgu kaucienu. Viņš pavadīja ratus skatieniem, pat kādus simt jardus patecēja nopakaļ, šad tad visai žēli iegaudodamies. Pirmo reizi labprātīgi šķīries no zirgiem, viņš visu dienu uzturējās to mājokļa tuvumā un laiku pa laikam uzvilka īstu bēru dziesmu. Es biju mājās viens, un suņa izturēšanās modināja manī baismīgas nelaimes nojautu, kas nomāca mani aizvien vairāk, dienai virzoties uz priekšu.

Ap pulksten sešiem Bingo kaucieni kļuva nepanesami, un, tā kā nekas labāks neienāca prātā, tad sviedu viņam ar kaut ko un aiztriecu projām. Bet ak tās šausmas, kas pārņēma mani! Kāpēc ļāvu brālim braukt vienam? Vai redzēšu viņu vēl kādreiz dzīvu? No suņa rīcības nojautu, ka tuvojas kaut kas drausmīgs.

Beidzot pienāca atgriešanās laiks, un brālis ar savu vezumu bija klāt. Neizsakāmi atvieglots, es pievācu zirgus un mazliet bažīgi jautāju:

—   Vai viss kārtībā?

—   Kārtībā, — skanēja strupa atbilde.

Tici nu pēc tā visa nojautām!

Bet, kad pēc ilga laika es to izstāstīju kādam okultās zinātnēs rūdītam cilvēkam, viņš ļoti nopietni vaicāja:

—   Vai Bingo kritiskos brīžos vienmēr meklēja jūs?

—  Jā.

—   Tad nesmaidiet vis! Tas bijāt jus, kam todien draudēja briesmas; viņš palika pie jums un izglāba jums dzīvību, lai gan jūs nekad neuzzināsiet, kas īsti jums draudēja.

iv

Es stājos pie Bingo audzināšanas agrā pavasarī, bet drīz vien viņš pats sāka mācīt mani.

Pusceļā starp mūsu fermu un Kāberijas ciematu divas jūdzes garajā prērijas gabalā atradās stabs, kas apzīmēja mūsu fermas robežas; tas bija resns stabs uz neliela pauguriņa un saredzams jau iztālēm.

Es drīz vien ievēroju, ka Bingo nekad nepagāja garām šim mīklainajam stabam, rūpīgi nepārbaudījis to. Vēlāk pārliecinājos, ka stabu apmeklē arī šakāļi un visi suņi plašā apkaimē; beidzot sāku vērot stabu ar tālskati, un šie novērojumi palīdzēja man daudz ko saprast un ieskatīties dziļāk Bingo personīgajā dzīvē.

Šis stabs pēc savstarpējas vienošanās noderēja par sazināšanās vietu visai suņu ciltij. Ar savu apbrīnojamo ožu suņi spēja pēc smakas un pēdām nekļūdīgi noteikt, kāds dzīvnieks tur nesen bijis. Kad uzkrita sniegs, es atklāju vēl daudz ko citu. Šis stabs bija tikai daļa no sazināšanās vietu sistēmas, kas ietvēra visu apkārtni savā tīklā. īsi sakot, visā apgabalā bija attiecīgos atstatumos izvietotas signālstacijas. Tās iezīmēja kāds labi saredzams priekšmets — stabs, akmens, bifeļa galvaskauss, kas atradās vēlamā vietā, — un rūpīga pētīšana parādīja, ka tur darbojas visai sarežģīta jaunu ziņu saņemšanas un pārraidīšanas sistēma.

Ikviens suns vai šakālis katrā ziņā apmeklē tās stacijas, kas atrodas viņa ceļa tuvumā, lai uzzinātu, kas tur nesen bijis, gluži tāpat kā kluba biedrs* atgriezies

pilsēta, ielūkojas apmeklētāju grāmatā, lai zinātu, kas apmeklējis klubu viņa prombūtnē.

Tiku noskatījies, kā Bingo pieiet pie staba, aposta to, pētī zemi visapkārt, tad ierūcas un, sacēlis spalvu, zvērojošām acīm sāk sirdīgi un izaicinoši kārpīt ar pakaļkājām zemi, pēc tam iet projām, uzpūtīgi izslējies, šad tad pamezdams skatienu atpakaļ. Cilvēku valodā pārtulkotas, šīs izdarības nozīmētu apmēram to:

«Rrr! Vuf! Atkal tas Makkārtija draņķīgais suņa gabals! Vuf! Šonakt es viņam sadošu! Vuf!»

Citkārt gadījās, ka, apostījis stabu, Bingo pēkšņā uzbudinājumā sāka pētīt šakāļu pēdas, domādams klusībā, kā es vēlāk nopratu:

«Šakāļa pēdas, kas nāk no ziemeļiem un ož pēc nosprāgušas govs … Ej nu? Vai tiešām Polvorta vecā Brindla būs beidzot atstiepusi kājas? To ir vērts pārbaudīt.»

Dažreiz viņš priekā vēdināja asti, meta lielas cilpas visapkārt un atkal atgriezās pie staba, lai padarītu savu apmeklējumu skaidrāk redzamu: droši vien tāpēc, lai viņa brālis Bils, nesen pārradies no Brendonas, vieglāk' pazītu viņu. Un tā vis nebija nejaušība, ka Bils kādu vakaru ieradās pie mums un kopā ar Bingo devās uz pakalniem nosvinēt atkalredzēšanos pie nule krituša zirga.

Gadījās arī tā, ka staba sniegtās vēstis tā satrauca Bingo, ka viņš skrēja pa atstātajām pēdām līdz nākošajai stacijai pēc svaigākām ziņām.

Dažreiz es noskatījos, ka Bingo sevišķi cītīgi osta

stabu drūmā nopietnībā, it kā vaicādams: «Sasodīts, kas tas ( varētu būt?» — vai prātoja:* «Tā vien šķiet, ka šo es pērnI vasar sastapu pie pārbrauktuves.»

Kādu rītu, kad Bingo piegāja pie staba, spalva viņam pēkšņi saslējās, aste nolaidās un sāka trīcēt un visas zīmes liecināja, ka viņam uzmācas nelabums — nepārprotama baiļu pazīme. Viņš neizrādīja

ne mazākās vēlēšanās sekot pēdām un izpētīt visu, bet tecēja taisnā ceļā uz mājām; pat pēc pusstundas spalva joprojām bija sacelta un skatiens pauda naidu un bailes.

Tad es savukārt izpētīju šīs baismīgās pēdas un noskaidroju, ka Bingo valodā baiļu pilnās, dobjās rīkles skaņas «grr!», «vuf!» nozīmē vilku.

To visu man iemācīja Bingo. Un, kad vēlāk šad tad man gadījās redzēt, ka viņš pieceļas no savas saltās migas kūts priekšā, izstaipās, nopurina sniegu no pinkainās muguras un nozūd tumsā, kājām ritmiski dipot, es nodomāju:

«Ahā, vecais suns! Zinu gan, uz kurieni tu skrien un kāpēc tu negribi pārlaist nakti zem jumta. Nu man skaidrs, kāpēc tavas nakts pastaigas ir tik savlaicīgas un kāpēc tu vienmēr tik labi zini, kurp jādodas uz mielastu un kā un kad tas meklējams!»

v

1884. gada rudenī de Vintona fermas būdu aizsita ciet, un Bingo pārmainīja dzīves vietu, pārceldamies uz mūsu tuvākā kaimiņa un drauga Gordona Raita kūti.

Kopš saviem kucēna laikiem Bingo nebija piedabūjams iet mājā iekšā, izņemot tās reizes, kad plosījās pērkona negaiss. Pērkons un bises iedvesa viņam visdziļākās šausmas. Nav šaubu, ka bailes no pērkona radās aiz bailēm no bisēm, kas savukārt dibinājās uz dažiem nepatīkamiem piedzīvojumiem. Arī visaukstākajā laikā viņš mēdza pavadīt nakti pagalmā pie kūts, un bija redzams, ka viņam patīk neierobežotā brīvība, ko viņš varēja baudīt, uzturoties pagalmā. Viņa pusnakts pastaigas bija jūdzēm tālas, tur pierādījumu netrūka. Visai tāli fermeri ziņoja vecajam Gordonam, lai viņš turot savu suni pa nakti mājās, citādi ielaidīšot tam skrotis ādā, un Bingo bailes no šaujamiem ieročiem liecināja, ka šie draudi nav bijuši tikai tukši vārdi. Kāds vīrs, kas dzīvoja tālu projām Petrelā, stāstīja, ka redzējis kādu ziemas vakaru lielu, melnu vilku nokožam šakāli, bet vēlāk viņš mainīja savas domas un izteicās, ka «šitas pats būs vie bijis vecā Raita suns». Lai kur atradās ziemu nosprāguša zirga vai vērša maita, Bingo

devās uz turieni ik nakti, aiztrieca šakāļus un noēdās pa krietnam.

Dažreiz Bingo pameta mājas tikai tāpēc, lai izplūktos ar kāda tālīna kaimiņa suni, un, par spīti fermeru draudiem, mēs nemaz nebaidījāmies, ka Bingo cilts izmirs. Kāds vīrs pat centās man iegalvot, ka redzējis šakāļu mātīti ar trim mazuļiem, kas bijuši krietni lieli un melni, ar baltu loku ap degunu. Vai nu tā bija, vai ne, to nezinu, taču par apstiprinājumu tam var noderēt šāds atgadījums. Kādreiz marta beigās mēs braucām kamanās un Bingo tecēja mums nopakaļ. Pēkšņi no

ieplakas izskrēja šakālis. Tas drāzās projām, Bingo pakaļ, taču šakālis it kā nebaidījās no vajātāja, un Bingo drīz vien panāca viņu. Dīvaini bija, ka nesākās ne plūkšanās, ne kaušanās, Bingo draudzīgi rikšoja šakālim blakus un beidzot nolaizīja viņam purnu.

Pārsteigti mēs skaļi rīdījām Bingo uz šakāli. Mūsu klaigas biedēja šakāli un spieda vairākkārt paātrināt gaitu, taču Bingo atkal panāca viņu, un suņa laipnība bija nepārprotama.

—  Tā ir mātīte! Viņš nedarīs tai pāri! — es izsaucos, beidzot noskārtis, kas te īsti notiek, un Gordons piemetināja:

—   Ka tevi sasodīts!

Mēs piesaucām klāt nepaklausīgo suni un braucām tālāk.

Pec tam vairakas nedēļas mēs cietām no šā nelietīgā šakāļa uzbrukumiem. Viņš zaga mūsu cāļus, izčiepa cūkgaļas gabalus no pieliekamā un daudzkārt nobiedēja bērnus, glūnēdams pa logiem iekšā, kad pieaugušo nebija mājās.

Pret šo dzīvnieku Bingo negribēja pildīt savu pienākumu. Beidzot šakālieni nogalināja, un Bingo briesmīgi pārskaitās un zvērēja mūžīgu naidu Oliveram, šakālienes slepkavam.

VI

Ir apbrīnojami jauki vērot, kā cilvēks un suns pieķeras viens otram un paliek draugi jebkuros apstākļos. Batlers [5] stāsta par kādu indiāņu cilti tālajos ziemeļos, kura gandrīz visa gājusi bojā aiz iekšējām nesaskaņām, kam par cēloni bijis kāda indiāņa suns, ko nogalinājis kaimiņš. Tāpat arī mums gadās prāvas, ķildas un atriebība, jo arī mums vēl spēkā vecais likums: «Ja mīli mani, tad mīli arī manu suni.»

Kādam mūsu kaimiņam bija ļoti labs dzinējsuns, ko viņš pats uzskatīja par lieliskāko un skaistāko suni pasaulē. Es mīlēju šo kaimiņu, tāpēc mīlēju arī viņa suni, un, kad vienu dienu nabaga Tans pārvilkās mājās drausmīgi saplosīts un izlaida garu pie mājas sliekšņa, es pievienojos suņa saimnieka lāstiem un atriebības zvērestiem, turklāt pats sāku meklēt ļaundari, pat izsolīju atlīdzību par tā atrašanu un vācu visādus pierādījumus. Man beidzot radās aizdomas, ka viens no trim fermeriem uz dienvidiem no mums ir pielicis roku pie šā nekrietnā nozieguma. Viss liecināja to, un mēs cerējām, ka drīz vien nelietis cietīs pienācīgo sodu par nabaga vecā Tana neģēlīgo noslepkavošanu.

Taču tad atgadījās kaut kas tāds, kas piespieda mani uzreiz mainīt uzskatus un atzīt, ka veca suņa nobeigšana nebūt nav tik nepiedodams noziegums un ir drīzāk teicama nekā peļama rīcība.

Gordona Raita ferma atradās uz dienvidiem no mums, un kādreiz, kad tur iegriezos, Gordona mazais dēlēns, zinādams, ka dzenu slepkavam pēdas, pavilka mani sānis un, bikli skatīdamies apkārt, traģiski nočukstēja:

— Tas ir Bings, kas to izdarīja.

Ar to mani meklējumi izbeidzās. Man jāatzīstas, ka no šā brīža es darīju visu, lai maldinātu meklētājus, tāpat kā agrāk biju pūlējies visiem spēkiem atrast vainīgo.

Es jau sen biju atdevis Bingo citam, taču īpašnieka jūtas neizgaisa, un šī cilvēka un suņa nesalaužama draudzība drīz vien sniedza jaunu, svarīgu pierādījumu.

Vecais Gordons un Olivers bija tuvi kaimiņi un labi draugi; abi bija noslēguši kopīgu meža izciršanas līgumu un saskanīgi nostrādāja līdz dzijai ziemai. Tad nobeidzās Olivera vecais zirgs, un viņš, gribēdams vēl iegūt iespējamo labumu no tā, izvilka maitu prērijā un saindētu izlika vilkiem.

Ak vai, nabaga Bingo! Viņš gribēja dzīvot vilku dzīvi un tāpēc jo bieži pieredzēja tās pašas likstas, kas piemeklēja vilkus. Viņam bija tāda pati kāre pēc beigtiem dzīvniekiem kā viņa mežonīgajiem ciltsbrāļiem. To pašu nakti viņš bija devies uz dzīrēm kopā ar Kerliju, Gordona Raita suni. Pēdas sniegā pauda, kas noticis, kad inde bija sākusi iedarboties, par drausmīgajiem krampjiem, kamēr suņi pārvilkās mājās, kur Kerlija, raustīdamās nokritusi pie Gordona kājām, nobeidzās lielās mokās.

«Ja mīli mani, tad mīli manu suni!»

Nekāda izskaidrošanās un atvainošanās nelīdzēja, bija veltīgi mēģināt iestāstīt, ka nelaimes gadījumam pamatā ir nejaušība. Sensenais Bingo naids pret Oliveru tika minēts kā neapgāžams pierādījums. Meža ciršanas līgums tika lauzts, draudzība izbeigta, un vēl šo baltu dienu šai apvidū pastāv divas naidīgas partijas, kuras radīja un reizē apbruņoja Kerlijas izmisīgais pirmsnāves kauciens.

Pagāja vairāki mēneši, iekams Bingo galīgi atveseļojās no indes iedarbības. Mēs pat baidījāmies, ka viņš nekad nebūs vairs tas pats spēcīgais, brašais sendienu Bingo. Tomēr, pavasarim iestājoties, viņš sāka atgūt spēkus un, zālei sazaļojot, pilnīgi atlaba. Viņam atgriezās agrākā veselība un možums, un viņš atkal kļuva savu draugu lepnums un savu kaimiņu apgrūtinājums.

VII

Dažādas pārmaiņas dzīvē piespieda mani pamest uz laiku Manitobu, un, kad es atgriezos 1886. gadā, Bingo vel aizvien dzīvoja Raitu ģimenē. Es domāju, ka viņš būs paguvis aizmirst mani šais divos gados, taču tā nebija. Kādreiz, pašā ziemas sākumā, viņš pazuda uz di

vām dienām un beidzot atlīda mājās, vilkdams pie kājas līdzi vilku slazdu ar smagu bluķi; kāja bija sasalusi kā akmens. Neviens neiedrošinājās viņam tuvoties, lai atbrīvotu kāju, jo Bingo tūliņ kļuva neganti sirdīgs. Tad es, zināma mērā jau svešinieks, piegāju klāt un satvēru ar vienu roku slazdu, ar otru viņa ķepu. Bingo acumirklī sakampa manu roku zobos, bet es mierīgi jautāju:

— Bingo, vai tu mani vairs nepazīsti?

Viņš tūliņ palaida manu roku vaļā, neieskrambājis man pat ādu, un vairs nepretojās, lai gan skaļi smilkstēja, kamēr atbrīvojām viņu no slazda. Par spīti manai ilgajai prombūtnei, Bingo aizvien vēl atzina mani par savu saimnieku, un es, kaut biju atteicies no īpašnieka tiesībām, vienmēr vēl jutu, ka viņš ir mans suns.

Mēs ienesām Bingo istabā, lai kā viņš to negribēja pieļaut, un sasalusi ķepa atkusa. Viņš kliboja visu ziemu, un beidzot divi pirksti atmira un nokrita. Bet vēl pirms siltā laika iestāšanās viņš pilnīgi atlaba, un paviršs skatiens neko nemanīja no viņa briesmīgajiem piedzīvojumiem vilku slazdā.

VIII

Toziem es noķēru daudz vilku un lapsu, kam nelaimējās tā kā Bingo atbrīvoties no slazdiem, kurus es nenovācu līdz pat vēlam pavasarim, jo atalgojums par plēsoņu iznīdēšanu bija labs, lai arī to ādas nekur nederēja.

Kenedijas līdzenums ir visai piemērota vieta slazdu izlikšanai, jo. to apmeklē maz cilvēku un tas atrodas starp bieziem mežiem un ciematu. Es tur biju ieguvis daudz zvērādu un aprīļa beigās izjāju kārtējā apgaitā.

Vilku slazdus t#isa no stingra tērauda. Tiem ir divas atsperes, katra var noturēt ap simt mārciņu. Apkārt ēsmai izliek četrus slazdus, ko cieši piestiprina pie labi noslēptiem bluķiem, pēc tam rūpīgi noklāj ar vati un pārsedz ar smalkām smiltīm, padarot pavisam neredzamus.

Kādā slazdā bija iekritis šakālis. Es to nositu ar rungu un, aizmetis projām, sāku uzrīkot slazdu no jauna, kā biju darījis simtiem reižu. Drīzumā viss bija kārtībā. Es aizmetu skrūvgriezi uz zirga pusi un, pamanījis tuvumā labu, smalku smilti, piegrābu pilnu sauju, lai apkaisītu slazda atrašanās vietu.

Kāda nelaimīga iedoma! Kāda neprātīga neuzmanība! Šī smalkā smilts bija uzkaisīta uz blakus novietotā slazda, un vienā mirklī es atrados gūstā. Ievainots es nebiju, jo šiem slazdiem nav robotu malu, tāpat biezie mednieka cimdi vājināja spiedienu, taču tērauda žokļi bija stingri satvēruši manus pirkstus. Sākumā daudz neuztraucos un mēģināju aizsniegt skrūvgriezi ar labo kāju. Gulēdams uz krūtīm, izstiepies visā garumā, vilkdams slazdā iežņaugto roku, cik tālu iespējams, pūlējos sameklēt to. Reizē skatīties un meklēt es nevarēju, bet paļāvos uz to, ka labās kājas īkšķis manīs, kad atdursies pret manu važu mazo dzelzs atslēgu. Pirmais mēģinājums bija neveiksmīgs, — lai kā stiepu labo kāju, neko nevarēju sataustīt. Sāku lēnām grozīt to, bet bez panākumiem. Beidzot ar mokām izdevās saskatīt, ka esmu par tālu novirzījies uz rietumu pusi. Nu sāku taustīties akli visapkārt un, mētādams labo kāju, pavisam piemirsu kreiso, kamēr noskanēja skaļš klikšķis un trešā slazda stiprie žokļi sagrāba manu kreiso kāju.

Tūliņ es vēl neaptvēru šausmīgo stāvokli, bet drīz vien pārliecinājos, ka no slazdiem vaļā netikšu. Es pat nevarēju tos pakustināt un gulēju kā pienaglots pie zemes.

Kas nu ar mani notiks? Nosalt šai gadalaikā es nevarēju, bet man draudēja citas briesmas. Kenedijas

līdzenumā cilvēki sastopami tikai ziemu, kad tie dodas cirst mežus, pavasaros tie reti te ieklīst. Mājās neviens nezināja, kurp esmu aizjājis, un, ja man neizdosies atbrīvoties, mani saplosīs vilki vai nomiršu badā.

Kamēr tā gulēju, sarkana saule nogrima rietumos aiz purva priedēm un netālu no manis, pie somainās žurkas alas uzmestā pauguriņā, purva cīrulis novīteroja savu vakara dziesmu gluži tāpat kā iepriekšējā vakarā mūsu būdas durvju priekšā. Un, lai gan trulas sāpes iezagās rokā un stindzinošs saltums pārņēma augumu, es tomēr ievēroju, cik gari spalvu pušķīši putniņam pie ausīm. Pēc tam domas pārsviedās uz omulīgo vakariņu galdu Raitu mājā. Varbūt tur patlaban cep cūkgaļas šķēles vai jau sēžas pie vakariņām. Mans zirgs joprojām stāvēja turpat, kur biju to atstājis, pavada gulēja zālē; kustonis pacietīgi gaidīja, kad pienāks laiks nest mani mājup. Zirgs nesaprata, kāpēc tik ilgi kavējos, un, kad uzsaucu, tas pārstāja plūkt zāli un nevarīgs palūkojās manī ar mēmu jautājumu acīs. Ja zirgs pārskrietu mājās bez jātnieka, rastos aizdomas un mani sāktu meklēt, taču uzticīgais dzīvnieks nedomāja mani pamest un pacietīgi gaidīja, bet mani tikmēr mocīja izsalkums un aukstums.

Atcerējos vecā vilku mednieka Zirū bojā eju. Tikai nākošajā pavasarī biedri atrada viņa skeletu ar lāču slazdā iecirtušos kāju. Sāku gudrot, kāds mana apģērba gabals palīdzēs draugiem pazīt manu skeletu. Pēkšņi mani pārsteidza jauna doma. Tad tā jūtas vilks, kad tas iekritis slazdos! Cik daudz nelaimes esmu sagādājis vilkiem savā mūžā! Nu pienācis atmaksas brīdis.

Nakts gausi tuvojās. Kaut kur iegaudojās šakālis, zirgs saslēja ausis un, pienācis man tuvāk, apstājās nokārtu galvu. Nu iegaudojās otrs šakālis, tad trešais, un es nopratu, ka tie lasās barā tepat tuvumā. Bet es gulēju visā garumā uz zemes un domāju, ka taisnīgi vien būs, ja šakāļi saskries šurp un saplosīs mani gabalos. Viņu aicinošie kaucieni bija dzirdami labu laiku, pirms pamanīju neskaidras, izplūdušas ēnas rosāmies krēslā. Zirgs pirmais ieraudzīja ienaidniekus, un viņa baiļu pilnā sprauslošana piespieda tos mazliet atkāpties, bet drīz vien tie pienāca tuvāk un sasēdās prērijā puslokā ap mani. Drošākais pēc brītiņa pielavījās pie sava ciltsbrāļa līķa un paraustīja to. Es skaļi uzsaucu, un šakālis ņurdēdams atkāpās. Zirgs sabijies aizskrēja gabaliņu tālāk. Drīz šakālis atgriezās; mirkli pagaidījis, viņš aizvilka beigto pie pārējiem, kur to drīz vien aprija.

Pēc tam šakāļi pienāca vēl tuvāk un altupās, ielenkdami mani no visām pusēm. Pats drošākais pat apostīja bisi'un nokasīja tai pielipušās zemes. Viņš gan atlēca atpakaļ, kad es uzkliedzu un atvēzējos ar brīvo kāju, bet, jo gurdāks es kļuvu, jo šakālis pārgalvīgāks un beidzot ņirdza zobus man taisni sejā. To redzot, arī pārējie sāka virzīties tuvāk, atņirguši zobus. Es sapratu, kas man nolemts: mani saplosīs tie ienaidnieki, ko nicināju visvairāk. Te pēkšņi no tumsas, dobji ierēkdamies, izlēca liels, melns vilks. Šakāļi spruka uz visām pusēm, izņemot vienu pārdrošnieku, kuru melnais jaunpienācējs mirklī sagrāba un nokoda. Un tad — ak šausmas! — šis nezvērs metās man klāt un … Bingo, mans cēlsirdīgais Bingo! — tas bija viņš, kas berzēja gar mani aizelsas cilātos pinkainos sānus un laizīja manu sastingušo seju!

—  Bing! Bing! Vecais draugs! Atnes man skrūvgriezi!

Viņš tūliņ aizskrēja un atnesa man bisi, jo saprata tikai to, ka man kaut ko vajag.

—   Nē, Bing, atnes man skrūvgriezi!

Šoreiz viņš atnesa man jostu, taču galu galā atnesa arī skrūvgriezi un kulstīja asti, priecādamies, ka beidzot uzminējis. Izstiepis brīvo roku, es ar lielām mokām atskrūvēju uzgriezni. Slazds atvērās, mana roka atbrīvojās, un vēl pēc brītiņa es biju vaļā no visām likstām. Bingo atdzina pie manis zirgu. Lēni ielocījis kājas, lai atjaunotos asinsriņķošana, es beidzot sēdos seglos. Sākumā soļos, bet drīz vien auļos es devos uz mājām. Bingo skrēja pa priekšu un, skaļi rejot, pavēstīja kā īsts herolds mūsu ierašanos. Mājās es uzzināju, ka pievakarē šis apbrīnojamais suns visai savādi izturējies, smilkstējis un nenolaidis acu no meža ceļa, lai gan es nekad netiku ņēmis viņu līdzi, kad jāju izlikt slazdus. Naktij uznākot, Bingo, par spīti mājinieku pūlēm atturēt viņu, bija aizbēdzis tumsā un, mums nezināmas nojautas vadlts, ieradās īstā brīdī, lai mani izglābtu un atbrīvotu.

Uzticamais vecais Bingo — viņš bija dīvains suns. Kaut viņa sirds bija man pieķērusies, otrā dienā viņš pat acu nepameta uz manu pusi, toties dedzīgi atsaucās uz mazā Gordona aicinājumu piedalīties somaino žurku medībās. Tā tas bija līdz pašām beigām; līdz savam mūža galam viņš dzīvoja vilka dzīvi, kas viņam ta patika, un nekad viņam neapnika uzmeklēt ziemu kritušus zirgus. Reiz viņš atkal bija uzdūries uz kādu s ndētu maitu un vilka rijībā mielojies ar to. Juzdams sāpes, viņš bija atvilcies nevis uz Raita mājām, bet pit manis, pie manas būdas durvīm, cerēdams mani tur atrast. Kad otrā dienā atgriezos, es ieraudzīju Bingo nobeigušos sniegā ar galvu uz savu bērnības durvju sliekšņa. Savas sirds dziļumos viņš bija palicis mans suns līdz pēdējam mirklim, un manu palīdzību viņš bija meklējis — vel* i meklējis! — sava galējo moku brīdī.

PA SMILŠKALNU BRIEŽA PĒDĀM

Bija svelmīgi karsta diena. Jans, izgājis pntnu medībās, klaiņoja pa bezgalīgajām Smilškalnu birztalām un norām Kāberijas tuvumā. Ūdens neskaitāmajos purvainajos ezeriņos bija sasilis saules tveicē, tāpēc Jans d^vās uz Pēdu avotu, vienīgo vietu visā apvidū, kur vare .i rast malku vēsa ūdens. Noliecies pie avota, viņš pamanīja dūņās neliela glezna naga spilgti saredzamo nospiedumu. Jans nekad tādu nebija redzējis. Viņš nodrebēja priekā, jo tūliņ noprata, ka tā ir savvaļas brieža pēda.

«Mūsu kalnos brieži vairs nav sastopami,» tā Janam apgalvoja fermeri. Taču, kad uzsniga pirmais sniegs, Jans, atcerēdamies iemīto pēdu, mierīgā garā paņēma bisi un nolēma:

«Klaiņošu pa kalniem ik dienas, kamēr nošaušu briedi.»

Jans bija stalts, zaļoksnējs jauneklis, gadus divdesmit vecs. Viņš vēl nevarēja skaitīties par īstu mednieku, taču bija nenogurdināms gājējs un neparasti neatlaidīgs. Ik dienas viņš devās kalnos, nostaigāja pa sniegu desmitiem jūdžu un tomēr, naktij iestājoties, atgriezās būdā, nemanījis pat brieža pēdas. Bet pacietība veic visu: pēc ilgas, grūtas klejošanas pa dienvidu pakalniem viņš beidzot atrada meklēto. Nospiedums bija neskaidrs un izplūdis, taču tās neapšaubāmi bija brieža pēdas, un atkal Jans izjuta prieka pilnu satraukumu, domādams: «Otrā galā šai sniegā atstātajai iespiedumu līnijai ir dzīvnieks, kas to izveidojis: ikviena nākamā pēda ir svaigāka par iepriekšējo. Runa ir tikai par laiku, kad panākšu pēdu ieminēju.»

Sākumā Jans pēc neskaidrajiem nospiedumiem nevarēja noteikt, uz kuru pusi briedis gājis, bet drīz atklāja, ka pēdai viena puse dziļāka. Viņš saprata, ka dziļāko iespiedumu atstājusi naga priekšējā daļa, tāpat viņš ievēroja, ka atstatums starp pēdām samazinājās, ejot kalnup, un beidzot nepārprotami skaidrs iespiedums smilšainā laukumiņā izgaisināja visas šaubas. Jans steidzās tālāk ar jaunu kvēli asinīs; galvas āda satraukumā dīvaini kņudēja. Ceļš bija garš un grūts, caur nezināmiem mežiem un pakalnu rindām, bet brieža pēdas tapa aizvien skaidrākas. Augu dienu Jans sekoja tām, un, naktij tuvojoties, tās nogriezās uz viņa mītnes pusi. Nu viņš gāja pa pazīstamu apvidu, garām kokzāģētavai, pāri Mitčela klajumam un beidzot pa biezu papeļu mežu. Kļuva jau par tumšu, lai sekotu. Jans atradās tikai septiņas jūdzes no savas būdas, un šo atstatumu viņš viegli veica stundā.

No rīta viņš atkal uzmeklēja pēdas, bet agrāko vietā bija daudz jaunu un svaigu, kas jaucās cita ar citu, tā ka bija grūti kaut ko izprast. Viņš tomēr devās uz labu laimi tālāk, kamēr atrada divējas gluži svaigas pēdas. Nu sekošana bija tikpat viegla kā vakar, un Jans naski soļoja uz priekšu. Viņš neredzēja mežu, jo, galvu pieliecis, vēroja tikai iespiedumus sniegā, tāpēc viņu pēkšņi pārsteidza divi pelēki, garausaini dzīvnieki, kas pietrūkās kājās nelielā klajumiņā, kurā viņš nupat bija ieklīdis. Tie aizlēkšoja uz pakalniņu kādu piecdesmit jardu atstatumā un apstājās tur, lai atskatītos uz Janu.

Likās, ka tie vēro mednieku pat ar savām lielajām ausīm! Tie savaldzināja Janu ar savu lēnīgo skatienu, ko viņš drīzāk juta nekā redzēja. Viņš zināja, kas tie ir. Vai tad viņš nedēļām ilgi nebija gatavojies, gaidījis un alcis šās sastapšanās? Un tomēr, cik veltīga bija visa gatavošanās! Viņa plāni izkūpēja kā dūmi, un tikai kluss, apbrīnošanas pilns «o — o!» izlauzās no krūtīm.

Kamēr viņš stāvēja kā sasalis, brieži aizgrieza galvas projām, lai gan šķita, ka tie vēl arvien vēro mednieku ar garajām ausīm; tad, pagājuši pāris soļu tālāk uz līdzenāku vietu, tie sāka lēkāt it kā rotaļādamies. Tie likās Janu aizmirsuši, un bija savādi noskatīties, cik apbrīnojami viegli, tikko skardami zemi, tie uzlec sešas līdz astoņas pēdas augstu. Jans stāvēja kā apburts, raudzīdamies šo vieglkāju dzīvnieku dīvainajā rotajā. Briežu kustības nepauda ne bailes, ne steigu, un viņš nolēma gaidīt, kamēr tie bēgs projām — kamēr tos sagrābs šausmas un tie laspringti aizaujos ar neaptveramiem, gigantiskiem lēcieniem, par ko tik daudz dzirdēts. Un, tikai pamanījis, ka briežu silueti kļūst aizvien neskaidrāki, Jans saprata, ka tie jau bēg, lai nokļūtu drošībā.

Katrs lēciens nesa briežus aizvien augstāk kalnā. Kad tiem vajadzēja tikt garam kādam kraujam klintsragam, to ķermeņi graciozi izliecās; kad ceļā pagadījās dziļa plaisa, gaišdzeltenie plankumi uz to gurniem šķita brīdi vīdam gaisā, kamēr šie bezspārnu putni pārlaidās pāri šķērslim.

Jans nevarēja atraut acu, kamēr vien brieži bija redzami, un viņam ne prātā nenāca šaut.

Kad brieži nozuda, Jans uzmeklēja vietu, kur bija sākusies to rotaļa. Te viens pēdu nospiedums, bet kur nākošais? Viņš palūkojās visapkārt un pārsteigts atklāja, ka vienu nospiedumu no otra šķir ap piecpadsmit pēdu liels atstatums. Pēc tam atstatums pieauga līdz astoņpadsmit pēdām, tad līdz divdesmit, divdesmit piecām un beidzot trīsdesmit pēdām. Katrs no šiem rotaļīgajiem, šķietami bez piepūles veiktajiem lēcieniem sniedzās no astoņpadsmit līdz trīsdesmit pēdām!

Ak dievi! Brieži taču neskrien, tie lido, tikai laiku pa laikam pieskardamies kalnu virsotnēm ar smalkajiem nadziņiem!

— Man prieks, ka tie aizbēga, — Jans noteica. — Viņi parādīja man šodien kaut ko tādu, ko vēl neviens cilvēks nav redzējis. Es skaidri zinu, ka nav redzējis, jo citādi kāds būtu par to kaut ko stāstījis.

II

Taču, rītam austot, Jana sirdī atkal pamodās sensenai§/mednieka instinkts.

—   Man atkal jātiek kalnos, — viņš nolēma, — man jāatrod pēdas un jāpārvēršas dzinējsunī. Lai mans prāts sacenšas ar briežu attapību, mans spēks ar viņu spēku, mana bise ar viņu ātrumu.

Ak, šie brīnišķie pakalni — bezgalīga, viļņojoša smilšainu kāpu virtene, ezeriņi, meži un leknas pļavas pa starpām! Un dzīvība — dzīvība ik vēja pūsmā, dzīvība pašā Janā, jo viņš bija jauns un stiprs un viņā kūsot kūsoja dzīves prieks.

—   Šīs ir labākās dienas manā mūžā, — viņš daudzināja, — šīs ir mana mūža zelta dienas!

Tā viņš domāja toreiz, un ak, cik skaidri viņš apzinājās šo domu patiesību vēlākos gados!

Visu dienu nenogurstošā vilka riksī viņš steidzās kalnup, biedējot projām no takas baltos zaķus un irbes, ritmiskā solī devās uz priekšu, nepaceļot acu no zemes, meklējot zīmes un nodevīgos ierakstus sniegā, pašus vecākos no visiem rakstiem, tos, kas spēj iesvelt daudz kvēlāku interesi nekā visskaistākie skarabeji un hieroglifi, ko senā Ēģipte atstājusi mūsu laikiem.

Bet krītošais sniegs bija meža zvēru draugs, tāpat kā uzkritušais — to ienaidnieks; todien sniga nepārtraukti, un sniegs aizbēra jebkuras pēdas. Tomēr divas nākošās dienas Jans pavadīja kalnos, lai arī neredzēja neviena nospieduma vai citas zīmes. Tā pagāja nedēļas. Daudz jūdžu viņš bija nostaigājis, daudz dienu aizlaidis svilinošā vējā, daudz saltu nakšu aizvadījis sniegotajos kalnos, dažreiz turēdamies uz brieža pēdām, bet biežāk bez tām. Dažreiz viņš klīda pa kailiem pakalniem, dažreiz, saklausījies meža cirtēju nostāstus, iespiedās pašā meža biezoknī un vairākas reizes patie-

šām redzēju gaišdzeltenās emblēmas pavīdam pāri uzkalniem. Šad tad dzirdēja runājam, ka silavās aiz kokzāģētavas parādījies liels briedis, un vairākkārt Jans sastapās ar tā pēdām, taču nekad nemanīja pašu; nedaudzās stirnas bija kļuvušas tik biklas aiz ilgās vajašanas, ka šaušanai nebija nekādu izredžu, un visa medību sezona izvērtās par vienu vienīgu neveiksmju virteni.

Tās bija gaišas neveiksmes, bez rūgtuma Likās gan, ka Jans nāk mājup tukšām rokām, bet īstenībā viņš bija bagātīgi apveltīts ar visdārgākajiem medību augļiem; viņš to apzinājās ar katru brīdi vairāk, tā ka beidzot ikviena no šīm bezgalīgo medību dienām pārvērtās par līksmu, gaviļu pilnu svētku gājienu.

III

Pagāja gads. Pienāca jauna medību sezona, un Jans atkal juta mostamies mednieka kaisli. Viņam nebija miera, dzirdētie stāsti lika asinīm liesmot.

Daudz tika runāts par varenu briedi, kas apmeties šejienes pakalnos, — to dēvēja par Smilškalnu briedi. Aprakstīja tā izskatu, gaitas straujumu, brīnumainos žuburotos ragus, kas vaiņagoja tā galvu kā fantastiska, no bronzas veidola rota ar vizošiem ziloņkaula krāsas plankumiņiem izlokos.

Tāpēc, līdzko uzkrita pirmais medību sniegs, Jans devās mežā kopā ar dažiem biedriem, kurus bija skārusi viņa mednieka kvēles atblāzma. Viņi nobrauca ragavās līdz Egļu kalnam, tad izklīda, lai sastaptos, saulei rietot. Meži visapkārt bija zaķu un teteru pilni, tāpēc šāvieni skanēja nepārtraukti. Tomēr nevienas stirnu pēdas nepatrāpījās, tāpēc Jans klusām pameta mežu un viens pats steidzās uz Kenedijas līdzenumu, kur, pēc baumām, nesen bija redzēts milzu briedis.

Pēc dažām jūdzēm viņš atrada lielas pēdas, tik platas un dziļi iespiestas, pārtrauktas ar tādiem milzu lēcieniem, ka tūliņ zināja — te ir gājis Smilškalnu briedis.

Viņš pēkšņi juta spēku ieplūstam visos locekļos un kā vilks metās pa pēdām tālāk. Viņam atkal dīvaini kņudēja galvas āda un mugura kā viņreiz, tikai tagad daudz stiprāk. Droši vien tāda pati sajūta ir vilkam, kad medību versmē tam spalva saceļas stāvus. Jans sekoja pēdām, kamēr satumsa un vajadzēja griezties atpakaļ, jo Egļu kalns bija vairāku jūdžu atstatumā.

Jans saprata, ka saule sen būs norietējusi, kamēr viņš tur nonāks, un nebija cerību, ka biedri gaidīs tik ilgi, bet tas nesagādāja nekādas raizes; kūsājošā spēka apziņa padarīja viņu neatkarīgu, jo viņa kājas nepazina nogurumu un izturībā viņš līdzinājās medību sunim. Desmit jūdzes viņam bija tas pats, kas citam jūdze, jo viņš varēja nostaigāties visu dienu un pārnākt mājās nepiekusis un ik reizi, palicis vienatnē šais vientuļajos kalnos, juta sirdī ieplūstam tādu mežonīgas līksmes straumi, ka viņa priekam nebija robežu.

Tāpēc, kad draugi, pārliecināti, ka Jans pats pratīs par sevi parūpēties, bija aizbraukuši uz mājām un pametuši viņu mežā, viņš tikai priecājās par to. Droši vien draugi nožēloja viņu, iedomādamies, ka viņam jānostaigā kājām tāds garš un grūts ceļš. Tiem nebija jausmas, ko viņš atradis šais vēja nobrāztajos kalnos. Tie nekad pat neiedomājās, ka ikvienam dzīvam cilvēkam, kas pēc kaut kā cenšas, jāriskē ieguvuma labā ar savu miesu, savām smadzenēm, savu brīvību un savu dzīvību; to, kā dēļ viņu mūžs gausi izplēnēja bažu un bezcerības pilnā apnicīgā darbā,

jauneklis diendienā rada šais kalnos. Pūta sīvs, dzeļoši salts vējš, bet Janā liesmoja veselības un jaunības sārts, un katrā ikdienas gājiena soli viņš sastapās ar laimi un apzinājās to. Un viņš līdzjūtīgi pasmaidīja, iedomādamies, kā draugi brauc mājup, sarāvušies ragavās aiz aukstuma, dreboši un nožēlojami, un nožēlo viņu!

Cik lielisku saulrietu viņš tovakar redzēja Kenedijas klajumā, kad sniegs vizēja blāvi sārts un papeles stalti slējās, sarkana zelta aplietas! Kas par varenu gājienu cauri tumstošiem mežiem, kad uzlēca zeltains mēness un visur stiepās garas ēnas!

— Sīs ir mana mūža labākās dienas, — viņš dziedāja. — Šīs ir mar.as zelta dienas!

Tuvodamies augstajam Egļu kalnam, Jans uzsauca skaļu «urā!». Viņš to domāja biedriem, ja tie gadījumā būtu uzkavējušies, bet īstenībā kliedza aiz dzīves prieka pārpilnības visā augumā.

Klausīdamies, vai biedri neatbildēs, viņš izdzirdēja gari stieptu vilka kaucienu no Kenedijas klajuma puses. Jans aušodamies atdarināja vilku gaudas, atbilde atskanēja tūliņ, un šoreiz, ieklausīdamies kaucienos, viņš noprata, ka vilki pulcējas barā un skrien pa kādām pēdām, jo šis bija vilku medību sauciens. Tas skanēja aizvien tuvāk; auriem mirklī atsaucās drūmās mežu atbalsis, un pēkšņi Jans noprata:

«Viņi taču dzenas pa manām pēdām! Viņi medī mani!»

Taka, pa kuru viņš gāja, šķērsoja nelielu noriņu. Tādā bargā salā būtu neprāts rāpties kokā, tāpēc viņš izgāja noriņas vidū un nosēdās mēness apspīdētajā sniegā — ar spožu bisi rokās, virkni vizošu misiņa patronu jostā un dīvainu, līdz šim nepazītu sajūtu sirdī. Kaucēji tuvojās, dobjas, melodiskas gaudas jau skanēja pašā mežmalā, tad skaņa pārmainījās. Iestājās klusums. Vilki droši vien redzēja Janu sēžam, jo bija gaišs kā dienā, bet tie ielenca noru, turēdamies koku ēnā. Pa labi nošņirkstēja lūstošs zars, pa kreizi atskanēja kluss «.vuf!». Atkal klusums. Jans juta, ka ir ielenkts, ka viņu slepus novēro caur kokiem, un veltīgi sasprindzināja redzi, lai zinātu, kur šaut. Taču vilki bija gudri, un arī viņš bija gudrs, jo, ja viņš bēgtu, viss bars mestos virsū. Laikam vilku pulks nebija liels un tie savā kara padomē nolēma cilvēkam neuzbrukt. Jans tos vairs nemanīja. Nogaidījis vēl minūtes divdesmit un nekā nesaklausījis, viņš piecēlās un devās mājup. Soļojot viņš domāja:

«Nu es zinu, kā jūtas briedis, kad tam aiz muguras nočab mokasīnā tērpta kāja vai noklikš bises gailis!»

Turpmākajās nedēļās Jans pamatīgi iepazinās ar Smilšu kalniem, pavadīdams tur daudzas saltas dienas un spelgoņas pilnas naktis. Viņš iemanījās saskatīt pašu niecīgāko stirnas pēdas iespiedumu sniegā. Viņš saprata, kāpēc briežu ceļš nekad neiet garām lapeglēm un kāpēc tie nopēdo sniegu ap katru ozolu, kāpēc brieža pēdas ir visskaidrākās un kāpēc mazuļi turas pa vējam. Viņš saprata, ko čukst sausās niedres, kad sniegs lauž to skaras. Viņš uzzināja, kā bizamžurka dzīvo zem ledus, kāpēc ūdele šļūc lejup pa nokalni, un ko runā ledus, kad tas brakšķ, nakti lūzdams. Vāveres iemācīja viņam, kā vislabāk nolobīt egļu čiekurus un kādas suņusēnes ir ēdamas. Irbe paskaidroja, kāpēc tā ienirst sniegā, un lapsa, — kāpēc tā liek kājas tik taisni un kāpēc tai vajadzīga tik milzīga aste.

Viņš izpētīja visus ezerus, mežus un pakalnus, uzzināja simtiem noslēpumu, kas derīgi pēdu dzinējiem, bet — briedi viņš nebija notvēris.

Un, kaut viņš simtiem jūdžu bija nostaigājis salā pa līčuloču takām, šad tad uztikdams uz pēdām, šad tad pazaudēdams tās, viņš joprojām nemeta mieru kā Galaheds[6], kam Grāla kauss laistās acu priekšā. Smilškalnu brieža pēdas bija viņu saistījušas un nelaida vairs vaļā.

iv

Medību sezona tuvojās beigām. Ķērpju roži bija uzlasījuši pēdējās ogas, visi egļu čiekuri bija nolobīti, un bada mēnesis klāt. Taču cerību cikāde joprojām atkār-

toja «drīz, drīz», kad Jans kādā saltā dienā devās uz lielajiem egļu mežiem. Ceļā viņš panāca meža cirtēju, kurš pastāstīja, ka nesen šādā pašā vietā redzējis divus briežus — mātīti un milzīgu briežu tēviņu ar «veselu lēveni ragu uz galvas».

Jans taisnā ceļā steidzās uz norādīto vietu un atrada pēdas — vienas līdzīgas tām, kuras kādreiz bija redzējis iemītas dumbrājā, un otras lielas — neapšaubāmi Smilškalnu brieža kāju nospiedumus.

Kā uzgavilēja viņa sirdī plēsīgais zvērs — gribējās iekaukties kā vilkam, kas saodis laupījumu. Un viņi devās tālāk pa mežiem un pakalniem — pēdas un Jans, un vilks viņa sirdī.

Augu dienu viņš gāja pa pēdām, un gūtā pieredze palīdzēja viņam pamanīt katru zīmi; viņš līksmoja, redzēdams, ka brieži nekur nebija lēkājuši. Un, kad saule laidās lejup un pēdas šķitās nule mītas, Jans, nometis liekos apģērba gabalus, līda pa tām kā čūska, uzglūnot zaķim. Dienu dzīvnieki bija staigājuši šurpu turpu, meklēdami barību: viņu dzēriens bija sniegs, bet nu pēkšņi pa gabalu viņpus pļaviņas Jans pamanīja kaut ko nozibam slaidajos krūmos. Laikam jmtns; viņš palika guļam un vēroja. Tad pelēkajos zaros sakustējās kaut kas pelēks, pasuecās uz priekšu kaut kas līdzīgs lielam bluķim ar ķeburainiem zariem galā. Atkal kaut kas pavīd — sakustas nemierīga auss, tad žuburainie ozola zari, un Jans nodreb, jo saprot, ka pelēkais priekšmets krūmos ir Smilškalnu brieža galva Cik viņš dižens, cik pārpilns ar dzīvības spēku! Viņš ir kā svētums, kāda neaizskarama

būtne, zvērādās tērpta un vaiņagota. Šaut tagad, kad viņš atdusas, briesmas nenojauzdams, būtu drausmīgs noziegums. Taču Jans nedēļām un mēnešiem ilgi gaidījis šo brīdi. Izdevīgais mirklis klāt, viņam jāšauj. Milzīgais sasprin-

dzinājums kļuva aizvien lielāks, aizvien skaudrāks un beidzot atslāba, stobram paceļoties uz augšu. Tomēr sasodītā bise drebēja rokās, un Jans nespēja pareizi notēmēt. Viņš elpoja strauji un saraustīti, viņam trūka gaisa … tik daudz, tik ļoti daudz — īstenībā viss bija atkarīgs no vienas pirksta kustības! Viņš uztraucies nolaida bisi un drebēja, ieplacis sniegā. Tomēr pēc dažiem mirkļiem viņš atguva pašsavaldīšanos, roka kļuva stingra, tēmējums pareizs — tur taču atradās tikai briedis, nekas vairāk! Bet tobrīd briedis pilnīgi pagriezās uz mednieka pusi, un Jans skaidri saskatīja tā domīgās acis, stāvās ausis un trīsošās nāsis.

— Vai tu iedrīkstēsies mani nokaut? — tā reiz kāds ķēniņš, kam laupīts kronis un ieroči, vaicāja, kad viņa acis sastapās ar slepkavas nazi, un no šā skaidrā, mierīgā skatiena slepkavas sirds nodrebēja un drosme zuda.

Tā drebēja arī Jans, kaut zināja, ka tas ir tikai medību drudzis, un tobrīd nicināja šīs jūtas, lai gan vēlāk iemācījās tās cienīt. Zvērs, kas mājoja viņā, piespieda viņu izšaut.

Šāviens bija neveiksmīgs. Briedis pietrūkās kājās, blakus parādījās briežu māte. Atkal šāviens, un tad cits pēc cita, kamēr brieži metās bēgt. Tie paspēja aizbēgt neskart^ aši lēkdami no viena zemā pakalna uz otru.

v

Jans kādu laiku vēl dzinās tiem pakaļ, grieza zobus, neatrazdams sniegā ne asins lāsītes, un dega dzīvnieciskā satraukumā, kurā nebija ne mīlas, ne naida. Kādu jūdzi noskrējis,, viņš pamanīja kaut ko jaunu, kas modi-

nāja viņā vēl lielāku niknumu un ]āva saprast dažu labu asiņainu lappusi pierobežu dzīves vēsturē, — mokasīna iespiedumu, taisni liktu platpurnīga briežādas apava — Krī cilts karavīra pēdas nospiedumu. Jans sekoja šīm pēdām zvērīgās dusmās un, uzkāpis pakalnā, ieraudzīja slaidu stāvu pieceļamies no celma un pamājam ar roku miermīlīgu sveicienu. Lai gan Jans tuvojās no mugurpuses, indiānis bija pamanījis viņu pirmais.

—   Kas tu tāds esi? — Jans rupji uzsauca.

—   Cāska.

—   Ko tu dari manā zemē?

—   Vispirms tā bija mana zeme, — skanēja skarba atbilde.

—   Tie ir mani brieži, — Jans neatlaidās.

—   Meža zvēri nepieder nevienam, kamēr tie nav nošauti, — Cāska atteica.

—   Labāk turies tālāk no pēdām, kurām es sekoju!

—   Man nav bail no tevis, — indiānis atbildēja, plašā žestā it kā ietverdams visu apkārtni, tad samierinoši piezīmēja: — Nav labi strīdēties; krietns mednieks visur atradīs papilnam briežu.

Sastapšanās beidzās tā, ka Jans pavadīja vairākas dienas kopā ar Cāsku un, lai gan nenošāva nevienu briedi, toties iepazinās ar dažādiem medību paņēmieniem. Indiānis mācīja nesekot pēdām, kas ved pār kalnu, jo brieži no kalna saredz mednieku. Viņš mācīja ar taustes un ožas palīdzību pēc pēdām noteikt, cik tālu brieži atrodas, kāds to lielums un miesas stāvoklis, mācīja nepieiet pārāk tuvu, kad medījums tepat blakus. Viņš mācīja noteikt vēja virzienu, paceļot gaisā saslapinatu pirkstu, un Jans nodomāja:

«Nu es zinu, kāpēc briedim deguns vienmēr mitrs, — viņam pastāvīgi jāuzmana vējš.»

Cāska parādīja Janam, cik daudz var iegūt medībās ar pacietīgu gaidīšanu un ka izdevīgāk soļot kā indiānim ar taisni noliktu kāju, jo tad iegūst uz katru soli dažas collas un var atkāpties atpakaļ pats pa savām pēdām, lai cik dziļš sniegs. Un, pats to neapzinoties, viņš lika Janam nojaust, ka indiānis neprot šaut ar bisi,

un Jans neviļus atcerējās Netija Bumpo [7] teicienu: «baltais cilvēks prot rīkoties ar bisi, bet tas ir nieks, salīdzinot ar to, ko prot indiānis.»

Dažreiz viņi izgāja medībās kopā un dažreiz atsevišķi. Kādu dienu, palicis viens, Jans sāka sekot brieža pēdām biezoknī pie ezera, ko tagad sauc Cāskas vārdā. Pēdas bija svaigas, un, zagdamies pa tām uz priekšu, viņš sadzirdēja čaboņu krūmos. Tad viņš redzēja sakustamies kinnikinnika[8] zarus, pasita bisi uz augšu, notēmēja un gaidīja tikai jaunu pakustēšanos, lai izšautu. Bet tad kaut kas pelēks un izplūdis virzījās zaru jūklī šurp, vajadzēja nogaidīt, lai tas kļūst skaidrāks. Viņš jau grasījās nospiest gaili, kad zaros pavīdēja kaut kas sarkans un pēc mirkļa no krūmāja iznira Čāska.

— Cāska! — Jans izdvesa. — Es gandrīz nošāvu tevi.

Indiānis par atbildi norādīja uz sarkano lakatu, ko bija apsējis ap pieri. Tagad Jans zināja vienu iemeslu, kāpēc indiāņu mednieki tādu valkā; vēlāk viņš pats sāka siet medībās sarkanu lakatu ap pieri.

Kādu dienu prēriju irbes pārlidoja augstu pār viņu galvām uz lielo eglāju. Tām sekoja citu putnu bari, likās, ka iesākusies vispārēja pārvietošanās kustība. Cāska noskatījās uz putniem un noteica:

—   Irbes slēpjas mežā. Nikns sals šonakt.

Tā ari bija, un mednieki pavadīja visu nākamo dienu pie ugunskura. Arī otrā dienā sals bija tikpat stiprs, un tikai trešajā dienā viņi varēja atsākt medības. Bet Cāska atgriezās ar kritienā salauztu bisi, ilgi smēķēja klusēdams un tad ievaicājās:

—  Jans medījis Iršu kalnos?

—   Nē.

—   Laba medīšana. Iesim?

Jans papurināja galvu.

Tad indiānis, paskatījies uz austrumiem, noteica:

—   Šodien Čāska redzēja Siu[9] pēdas … Tagad te slikti vien.

Un Jans saprata, ka Cāskas lēmums negrozāms. Indiānis devās tālāk, un viņi nekad vairs nesastapās. Vienīgā atmiņa no viņa ir vientuļais ezers Kāberijas kalnājos, kas nosaukts Cāskas vārdā.

VI

«Kāberijā tagad tik daudz briežu kā vēl nekad, un starp Kenedijas klajumu un kokzāģētavu redzēts īsts milzis.»

Tādas ziņas atnesa Janam vēstule austrumos, kur viņš jau bija apnicis vienmuļo dzīvi. Medību sezona sākās, asinīs atkal kūsāja nemiers, un vēstule izšķīra visu. Vienu ceļa gabalu ar tērauda kumeļu, tad zirga mugurā un beidzot ar mokasīniem kājās viņš aiztraucās kā senos laikos, lai dotos ilgos, grūtos klejojumos un atgrieztos savā būdā, kā agrāk paradis.

Kāberijā viņš dzirdēja, ka pie kāda ezera austrumos redzēti septiņi brieži un barvedis esot brīnišķīgs dzīvnieks ar žuburainiem ragiem.

Jans ar trim biedriem ragavās aizbrauca līdz ezeram un drīz vien atrada pēdas — sešas dažāda lieluma, bet vienas sevišķi lielas — tās noteikti piederēja daudzinātajam Smilškalnu briedim.

Kā sašķīda drumslās kultūras cilvēka ārējā čaula, kad viņš ieraudzīja šīs septiņas pēdu virtenes! Cik valdonīgi ierunājās šais vīros asinskārais akmens laikmeta zvērs, par spīti šolaiku ietērpam, kad viņi metās pa pēdām ar alku pilnām, zvērojošām acīm!

Jau saka krēslot, kad mednieki nokļuva pie svaigi iemītām pēdām, bet, neklausīdamies uz Jana neatlaidīgajiem protestiem, nekāpa ārā no ragavām. Sniegofa pakalna virsotne liecināja, ka tur septiņi drosmīgi vērotāji lūkojušies lejup uz viņiem. Tālāk sekoja septiņkārtīgi divdesmit piecu pēdu gari lēcieni. Dzīvniekus nekur nemanīja, mednieki brauca tālāk, kamēr uznāca tumsa, un tad naski ierīkoja nometni sniegā.

No rīta viņi devās tālāk un drīz atrada vietu, kur septiņas sniegā izgulētas, atkusušas dobes liecināja, ka te brieži pavadījuši nakti.

Tā kā pēdas bija gluži svaigas, Jans uzstāja, ka tālāk jāiet kājām. Viņš izsekoja briežus līdz lielai biežņai un zināja, ka tie laužas tai cauri, jo mednis brēkdams pacēlās pāri kokiem.

Jans izstrādāja medību plānu, bet draugi negribēja gaidīt, kamēr pļāpīgais sīlis ziņos, kur dzīvnieki atrodas, un tā briežiem laimējās izsprukt. Mednieki nu bija spiesti sadalīties — divi gāja uz vienu, divi uz otru pusi. Divi vīri sekoja piecu briežu pēdām, bet Jans ar Dafu — divējām. Kāpēc? Tāpēc, ka vienas no tām, platas un dzijas, piederēja tam briedim, kam viņš dzinās pakaļ jau divus gadus.

Viņi panāca dzīvniekus, bet bija spiesti šķirties. Jans raidīja Dafu pakal briežu mātei, bet pats steidzās uz to pusi, kur veda milzu brieža pēdas. Saule jau laidās lejup, vajāšana noveda svešā apvidū ar lieliem koku puduriem; redzams, briedis bija izdzīts no savas senās valstības. Pēdas likās ni^e mītas, bet, kad Jans domāja, ka ir jau klāt, tālumā atskanēja divi šāvieni, un nu brieža baiļu spārnotie lēcieni varēja aizvest viņu jūdzēm tālu.

Jans griezās atpakaļ un drīz sastapa Dafu. Tas bija divas reizes izšāvis uz briežu māti un pārliecināts, ka pēdējais šāviens ķēris mērķi. Pēc pusjūdzes viņi pamanīja asinis sniegā, taču nākošajā pusjūdzē asiņu vairs nebija un pēdas it kā kļuva daudz dziļākas un platākas. Putenis sāka tās aizvilkt ciet, taču Jans drīz vien noprata, ka te nav gājusi ievainotā briežu māte, bet gan tās ragainais draugs. Vajadzēja steigties atpakaļ, līdz izgaisa šaubas un viņi pārliecinājās, ka briedis, izbēdzis no vajātājiem, bija atgriezies nojaukt pēdas; tas ir sens vajātu dzīvnieku triks, kad viens izmanīgi pievienojas otra iemītajām pēdām un aizvada tās uz citu pusi, lai izglābtu no bezizejas stāvokļa biedru, kurš tad pabēg sānis vai dodas pretējā virzienā. Tā ari briedis bija cerējis izglābt savu ievainoto draudzeni, tomēr medniekus neizdevās pievilt. Viņi atkal uztapa uz īstās takas un traucās tālāk pa to kā vilki, saoduši asins smaku. Paskrējuši nelielu gabaliņu, viņi redzēja, ka briedis, sapratis, ka neizdosies aizvilt medniekus, atgriezies pie briežu mātes. Saulei rietot, viņi ieraudzīja abus kāpjot augšup pa lēzenu, sniegotu kalna sanu. Briežu māte soļoja lēni, nokārusi galvu un ausis. Briedis skraidīja tai apkārt, it kā nesaprazdams, kas notiek, kāpēc viņa iet gausi, un laizīja viņu un mudinaja. Nogājuši vēl pusjūdzi, mednieki jau bija teju pat klāt. Briežu māte gulēja sniegā. Ieraudzījis tuvojamies vajātajus, milzu briedis sapurināja savu ragu mežu, apmeta šaubīdamies vēl vienu loku, tad aizjoņoja, saprazdams, ka ir bezspēcīgs pret ienaidnieku.

Kad vīri pienāca klāt, briežu māte krampjaini sarāvās, pūlēdamās tikt uz kājām, bet tūliņ sabruka sniegā. Dafs izvilka nazi. Jans agrāk nekad nebija domājis par to, kāpēc viņš un pārējie nēsā līdzi šos garos nažus. Nabaga briežu māte pavērsa pret ienaidnieku lielās, spožās acis; tās bija pieplūdušas ar asarām, taču viņa pat neiekunkstējās Jans aizgriezās, aizsedzis seju ar plaukstam, kamēr Dafs ar nazi rokā tuvojās dzīvniekam un pastrādāja briesmīgo, vārdos neizteicamo darbu. Jans bija ka sastindzis. Kad Dafs uzsauca, viņš gausi atskatījās. Dižā brieža draudzene klusu gulēja sniegā. Vienīgā dzīvā būtne, ko viņi pamanīja promiedami, bija tumšs stāvs ar žuburainu kroni galvā, kas pavīdēja tuvākajā pakalnā.

Kad pēc stundas vīri ieradās ar ragavām, lai aizvāktu beigto dzīvnieku no asiņainā sniega, visapkārt bija iemītas svaigas, lielas pēdas un tumša ēna pārslīdēja pār baltajiem pakalniem klusajā naktī.

Kādas mokošas domas tirdīja Janu tonakt ugunskura gaismā! Kādus pārmetumus cilvēks viņa dvēselē izteica alkatīgajam zvēram! Vai tā vajadzēja visam beigties? Vai tādas ir īstas medības? Pēc ilgām klejojumu nedēļām, kad prātā viens vienīgs mērķis, pēc tik daudzām sāpīgām neveiksmēm beidzot gūts kārotais panākums: skaista, lieliska dzīva būtne nomocīta un pārvērsta pretīgā līķī.

vii

Bet, ritam austot, nakts iespaidi izbālēja. Pār kalniem pārvēlās gari stiepts kauciens, un Janu sāka mocīt doma, ka varbūt vilks dzenas pa brieža pēdām. Biedri posās uz tuvāko nometni, bet viņš tikai lauzīja galvu, kā atrast iemeslu palikšanai. Un, kad pēc brīža viņiem pagadījās ceļā svaigi iemītas Smilškalnu brieža pēdas, jaunekli atkal pārņēma vajāšanas alkas.

—  Es nevaru doties mājup! Man tāda nojauta, ka man jāpaliek, — man viņš jāredz vaigu vaigā!

Pārējiem jau bija gana niknās spelgoņas, tāpēc Jans paņēma no ragavām katliņu, segu, mazliet pārtikas un atstāja biedrus, lai sekotu viens lielajiem, dziļajiem iespiedumiem sniegā.

—   Sveiki!

—   Labu veiksmi!

Ragavas nozuda starp zemajiem pakalniem, un nu Jans jutās tā kā vēl nekad. Lai gan viņš mēnešiem ilgi bija viens klejojis pa mežiem, tomēr nekad viņu nebija mocījusi vientulība, bet nu, kad biedri bija izzuduši skatienam, viņa sirds pēkšņi sāpīgi sažņaudzās šai bezgalīgajā, sniegotajā tuksnesī. Kur bija pazudusi tā burvība, kas allaž aizrāva viņu no jauna? Viņš gribēja saukt braucējus atpakaļ, tikai lepnums aizslēdza viņam lūpas.

Drīz vien arī saucieni vairs nebūtu līdzējuši, un, līdzko viņš sāka soļot pa nebeidzamajām valdzinošo pēdu virtenēm, tā nonāca atkal to varā. Šī virtene bija sākusies pirms daudziem gadiem, kad jūnijā briežu mātes pēdām bija pievienojušās divu mazuļu pēdas. Kopš tā laika tie bija gājuši visi trīs, pārklādami ar savu kāju nospiedumu vieglo, sarežģīto tīklu visus apkārtējos pakalnus un līdzenumus. Pēdas vijās un līku

moja, mezglojās reizē ar katru dzīvnieka kustību un domu, bet nekad nepārtrūka pilnīgi. Palaikam tām pievienojās kāds negants ienaidnieks un nospiedumu veids mainījās, taču pēdas turpinājās mēnešiem un gadiem, te ātrā, te lēnā gaitā, vienmēr bez gala, kamēr uzbruka kāds stiprāks ienaidnieks un viena pēdu virtene izbeidzās. Bet dižais briedis joprojām turpināja šo mistisko ķēdi. Miljoniem kalnu nogāžu viņš bija pārklājis ar šās ķēdes posmiem, ierakstījis šai vissenākajā rakstā visu savu dzīves gaitu. Ja vien mūsu acis būtu pietiekami skadras, lai izsekotu šai divdesmit tūkstošu jūdžu garajai takai, kāda gaisma mums ataustu tur, kur paši gudrākie vēl tikai taustās!

Bet savas būtnes dzīlēs cilvēks ir zvērs. Nav nemaz tik sen tas laiks, kad mēs bijām tikai medībās izgājuši zvēri, — mūsu izsalkuma apmierināšana bija mūsu vienīgā doma, nodevīgie dzīvnieku pēdu nospiedumi — vienīgais ceļš uz barību. Neviens cilvēks nevar sekot pēdām, neizjutīs visā savā augumā alkatīgas trīsas. Jans turpināja ceļu, un mednieka zvēriskais instinkts apslāpēja viņā visas pārējās jūtas.

Pievakarē pēdas pēc visādām cilpām un šķietamas izbeigšanās noveda viņu pie biezas, trauslu, drebošu apšu birztalas. Jans zināja, ka briedis apmetisies te atpūsties. Skaidrs, ka tas turēsies pret vēju, tā acis un ausis uzmanīs ceļu un oža brīdinās, tāpēc Jans devās biezoknī no otras puses, cerēdams, ka izdosies šaut. Vislielākajā uzmanībā viņš spēra soli pēc soļa un pēc brītiņa patiešām atrada iemītu līniju, kas veda uz priekšu. Atkal ilga līšana, atkal saspīlēti nervi, un tad jauneklim likās, ka aiz viņa nobrīkšķ zariņš, lai gan pēdas atradas priekšā. Pēc mirkļa viņš saprata visu. Briedis pirms apgulšanās bija panācies gabaliņu atpakaļ, un, kamēr Jans cerēja atrast viņu priekšā, tas bija nogulies medniekam aizmugurē, saodis cilvēku un nu jau bija jūdzēm tālu.

Atkal Jans palika viens svešā, tālā ziemeļu apvidū, kamēr uzbruka saltā, melnā nakts; tad viņš sameklēja

no vēja pasargātu vietu un uzkūra mazu ugunskuru, kā to mēdz kurt indiāņi, atcerēdamies Cāskas mācību: «Liels sārts der muļķiem.»

Kad jauneklis saritinājās zem segas, viņš nožēloja, ka nevar sarauties čokurā kā suns un ka viņam nav silta kažoka kā lapsai un kuplas astes, ar ko apsegt salstošās rokas un kājas, jo tonakt bija īsta ziemeļu spelgoņa. Likās, pats lausks staigāja pa sniegu. Zvaigznes šķita krakšķam tā, ka varēja pat sadzirdēt. Zeme un koki sprēgāja aiz drausmīgā saltuma. Tuvīnajā ezerā sals visu nakti plosīja ledu, un plaisas, skaļi brīkšķot, stiepās no viena krasta līdz otram. Starp pakalniem lija lejup svilinošs aukstums.

Tuvumā parādījās šakālis, taču tas negaudoja un nelūkojās uz Janu kā uz svešinieku. Tas tikai paklusām izmeta: «Vuf, vuf,» it kā gribētu sacīt: «Oho, tad tiktāl tu nu esi gan!» — un pazuda tumsā. Pret rītu sals pielaidās, taču līdz ar laika maiņu sāka snigt. Pēdas bija nozaudētas. Jans nebija neko citu apkārtnē ievērojis un nu nezināja, kur atrodas. Noklaiņojis bez mērķa pāris jūdžu, viņš nolēma doties uz Priežu strautu, kam vajadzēja atrasties dienvidaustrumos. Bet uz kuru pusi bija dienvidaustrumi? Vējš dzina pa gaisu sauso sniegu, bēra pilnas acis, durstīja seju un aizklāja visu. Tuvākie priekšmeti likās segti dūmiem, tālākie nogrima kūpošā miglā. Tad Jans devās uz drebošo apšu biezokni un tur, grimdams sniegā, atraka bīskapa zizlim līdzīgo zeltriksti, kas, kaut sausa un sakaltusi, joprojām uzticīgi pildīja savu pienākumu, norādot ziemeļus. Noteicis virzienu, jauneklis brida tālāk un, līdzko viņu sāka mākt šaubas, atraka atkal šo ceļinieku kompasu, kamēr nonāca nokalnē, kur apakšā atradās Priežu strauts.

Te bija laba apmešanās vieta, tā pati, kur pirms piecpadsmit gadiem bija apmeties Batlers, kā viņš to raksta savā «Vientulības zemes apceļojumā», bet sniegputenis bija mitējies, tāpēc Jans pavadīja visu dienu, veltīgi dzenādams pēdas, un nakti sala kā iepriekš, skumdams, ka daba nav bijusi pret viņu labvēlīga un nav apbalvojusi ar siltu kažoku. Iepriekšējā nakti viņš bija apsaldējis seju un kāju pirkstus, kas nu sūrstēja, taču viņš nedomāja atgriezties mājup, jo nojauta viņam sacīja, ka ilgotais mērķis nav tālu. Otrā dienā kāda dīvaina, neizskaidrojama jausma lika viņam klejot otrpus strauta pa neauglīgu, briežiem nepiemērotu klajumu. Pēc kādas pusjūdzes viņš uzdūrās uz pēdām, gan diezgan neskaidrām, iemītām puteņa laikā. Viņš sekoja tām un drīz vien atrada ieplaku, kur seši brieži bija atpūtušies, un prāvā dobe sniegā ar dziļām pēdām blakus varēja piederēt tikai vienam. Pēdas bija gandrīz svaigas, nospiedumu malas pat lāgā nebija paguvušas apsalt. «Kādu jūdzi no manis,» viņš nodomāja. Bet jau pēc simt jardiem miglas segtajā nokalnē iznira piecas

galvas saslietām ausīm, un pēc tam no sniegotās virsotnes likās izaugam liela galva kā kustīgs celms ar ķeburainiem zariem. Tomēr brieži pirmie bija viņu pamanījuši, seši tēli pavīdēja gaisā, iekams bise paguva stāties pie darba, un pakalns laipni noslēpa tos no nāvējošās uguns.

Smilškalnu briedis atkal bija savācis kopā savu saimi, bet nu, kad ienaidnieks uz pēdām, tas pavēlēja visiem izklīst. Taču Janam bija tikai viens vienīgs briedis pasaulē, kam sekot.

Meklējot viņš nonāca pie dzijas ielejas Priežu strauta malā — kādu jūdzi platas ar augstiem, bieziem krūmiem vidū.

«Tad te viņš slēpjas un vēro mani, bet es neļaušu viņam atpūsties,» Jans dzirdēja sakām kādu iekšēju balsi un nenolaida acu no biezokņa; pēc pusstundas tumša ēna izslīdēja no vītolu joslas un devās tālāk uz pakalniem. Kad briedis nozuda aiz kalna, Jans šķērsoja ieleju, lai ar līkumu aizsteigtos medījumam priekšā. Taču briedis bija tikpat gudrs kā mednieks: tas bija atradis labu novērošanas vietu, paturot acīs savu iemīto ceļu, un, ieraudzījis Janu ejam pāri ielejai, ar lieliem lēcieniem atgriezies pa veco taku atpakaļ.

Briedis saprata, ka cīņa ir uz dzīvību un nāvi, un devās uz citu novadu. Bet arī Jans atcerējās, ko bieži dzirdējis, — ka visātrāko dzīvnieku spēj uzveikt izturīgs mednieks. Viņš bija tikpat spēcīgs kā vienmēr, bet lielā brieža lēcieni kļuva īsāki, tas bija paguris, tam vajadzēja atbrīvoties no mednieka, citādi draudēja nāve.

Briedis bieži pakāpās augstu kalnā, lai vērotu balto ainavu, kur slēpās tā ienaidnieks, un atkarībā no saviem novērojumiem vai bažām izvēlējās turpmāko ceļu. Beidzot brieža pēdas galīgi nozuda. Tas bija īsts brīnums, kamēr ilga pētīšana atklāja, ka dzīvnieks kāpies atpakaļ agrāk iemītajās pēdās kādus simt jardus, tad ar lēcienu meties sānis un aizskrējis citā virzienā. Trīs reizes briedis tā rīkojās, tad izlauzās cauri apšu biežņai un, apmetis līkumu, apgulās tur savu agrāk iemīto pēdu tuvumā. Janam sekojot vajadzēja iet garām, tā ka briedis varētu viņu saost un sadzirdēt, iekams taka pieved mednieku pārāk tuvu.

Sādi un tamlīdzīgi triki tika pacietīgi noskaidroti, sasprindzinātie lēcieni kļuva aizvien īsāki, kamēr, dienas gaismai dziestot, pēdas atkal šķita kļūstam neskaidras un lēcieni lieli. Pēc mirkļa Jans bija galīgi samulsis, tāpēc apmetās turpat uz vietas un pavadīja atkal vienu nelādzīgu nakti. Otrā rītā, gaismiņai svīstot, viņš stājās pie noskaidrošanas.

Viņš atklāja, ka gājis pa reiz jau nostaigātām pēdām. Atgriežoties izejas punktā, šaubas izgaisa. Izmisumā nonākušais briedis bija atgriezies uz veco taku

un tad taisījis lielu lēcienu sānis, cerēdams, ka mednieks sekos vecajām pēdām. Taču šo atgriešanās vietu atrada, īsto taku uzgāja, un visas pazīmes rādīja, ka staltais briedis ir noguris, pārāk notrenkāts, lai ēstu, pārāk uztraukts, lai spētu atpūsties, kad nenogurdināmais mednieks dzenas pakaļ.

VIII

Beidzot ilgā vajāšana noveda abus pazīstamā apvidū — purvu ielenktā mežu strēmelē, kurā veda trīs takas. Te iegriezās brieža ceļš. Jans juta, ka briedis nenāks arā, zinādams, ka ienaidnieks seko. Klusu un aši mednieks iesteidzās mežā pa otro taku, turēdamies pa vējam, un, pakāris krūmā svārkus un jostu, izzagās pa trešo taku laukā un noslēpās. Pēc mirkļa, nekā neredzēdams, Jans klusu iesvilpās, kā to mēdz darīt sīlis, brīdinot no briesmām.

Brieži allaž ievēro sīļu brīdinājumu, un gabaliņu tālāk mežu ielokā Jans saskatīja lielo briedi smailējam ausis uz kāda uzkalniņa. Kluss svilpiens pārvērta briedi statujā, taču tas bija par tālu, lai Jans šautu, turklāt daudz zaru starpā. Dažus mirkļus briedis ostīja vēju un meklēja skatieniem ienaidnieku, vērdamies atpakaļ savās pēdās, pa kurām tas tik ilgi bija dzinies. Briedim prātā nenāca, ka ienaidnieks slēpjas krūmos tā priekšā. Vējš sakustināja svārku piedurknes. Briedis žigli noslīdēja no uzkalniņa, nelēkdatns un nelauzdamies cauri -krūmiem, — likās, viņš jau sen atradinājies tā rīkoties, — bet klusu kā zebiekste izlocīdamies caur krūmu labirintu. Jans ielīda kārkļos un sasprindzināja visus savus jutekļus, lai uztvertu kādu skaņu. Saaugā, kur dzīvnieks atradās, nošņirkstēja zariņš. Jana nervi biia saspīlēti kā stīgas līdz pēdējai robežai; viņš lēni izslējās, turēdams bisi rokā, un, viņam slejoties, tikai pēdas piecpadsmit atstatu arī slējās augšup brīnišķīgs bronzas un ziloņkaula ragu vaiņags, karaliska galva, cēls stāvs, un nu viņi stāvēja aci pret aci, Jans un Smilškalnu briedis. Beidzot, beidzot brieža dzīvība bija mednieka rokās! Briedis nenovērsās, tas stāvēja un raudzījās,

likās, tiklab ar ausīm, kā sērīgajām, patiesīgajām acīm, un stobrs palēcās un noslīdēja, jo briedis stāvēja nekustēdamies un rāmi lūkojās medniekam acīs. Jans juta, ka alkatīgās trīsas vairs viņu neplosa, sakostie zobi atlaižas, lēcienam savilktie locekļi atslābst un visā augumā ieplūst nosvērts miers.

«Šauj, šauj, šauj nu! Te tas ir, pēc kā tu dzinies,» runāja viņā kāda vārga, dziestoša balss un tad apklusa pavisam.

Bet Jans atcerējās nakti, kad viņš, pats vajāts, bija

sastapies ar vilku baru, atcerējās to nakti, kad sniegs bija sarkans no slepkavīgi izlietajām asinīm, un nu starp viņu un briedi likās stāvam mirstošā briežu māte ar lielām un sērām acīm, kā vaicājot: «Kādu ļaunumu esmu jums nodarījusi?» Viņš juta sevī lielu pārvērtību, un katra doma par slepkavību izgaisa, kad

viņi vērās viens otra acīs un sirdī. Jans nevarēja raudzīties briedim acīs un atņemt tam dzīvību, un tas, kas jau sen viņā bija mājojis dīglī, nu nobriedis ierunājās skaļi:

«Ak skaistais dzīvniek! Kāds gudrais ir sacījis, ka miesa esot redzama dvēsele. Vai tava dvēsele ir tikpat skaista — skaista un gudra? Mēs ilgi stāvējām viens pret otru kā ienaidnieki, vajātājs un vajatais, bet nu viss ir mainījies, un mēs stāvam aci pret aci kā līdzīgi, vērdamies viens otram sejā, nezinot viens otra valodu, bet zinot nolūkus un jūtas. Nu es tevi saprotu kā vēl nekad; droši vien tu arī daļēji saproti mani. Kaut tava dzīvība manās rokās, tu nejūti baiļu. Man stāstīts par briedi, kas, medību suņu trenkts, meklējis glābiņu pie mednieka, un tas viņu paglābis. Arī es esmu tevi nokausējis, bet tu drosmīgi meklē patvērumu pie manis. Jā, tu esi tikpat gudrs, cik skaists, jo zini, ka es neaiztikšu ne matiņa uz tavas galvas. Mēs esam brāļi, tu brašais skrējēj, tikai es esmu vecāks un stiprāks, un,

ja vien mans spēks varētu glābt tevi īstā brīdī, tad tev nekad nenotiktu nekas ļauns. Ej nu bez bailēm, klejo pa mežotajiem pakalniem; nekad es vairs nedzīšos pa tavām pēdām ar mežonīgu vilku savā sirdī. Jo vairāk es saprotu dzīvi, jo mazāk spēju raudzīties uz tevi kā uz medījumu, kā uz miesnieka preci. Mēs esam pieauguši, mans mazais brāli, un iemācījušies daudz ko tādu, kas tev svešs, toties tev ir daudz tādu vērtīgu zināšanu, kas paliek pilnīgi noslēptas mums. Ej savu ceļu bez bailēm!

Varbūt mēs vairs neredzēsimies. Bet, ja vien tu dažreiz nāktu un ielūkotos man acīs, un liktu just to, ko es šobrīd jūtu, tad tu uz visiem laikiem padzītu meža zvēru no manas sirds un plīvurs tiktu mazliet atvilkts, un es vairāk zinātu to, ko uzzināt lūgusies šās pasaules gudrie. Bet es tomēr jūtu, ka tas nekad nenotiks, — es esmu atradis savu Grālu, esmu sapratis Būdas mācību. Es tevi nekad vairs nesastapšu. Dzīvo sveiks!»

VĒJA AURS, KILDERSTRAUTA jenots

Dabas māmuļa, Visuma māte, mežu radītāja, kas izveidoja un atmeta ka nederīgu laci — pārāk lielu; briedi — pārāk ātri ieraugāmu un nevarīgu sniegā; vilku — pārāk niknu un rijīgu; un vēl arvien nodevās

meklējumiem, jo neuzskatīja tos par mežu dvēseli, kamēr radās melni maskotais jenots, šis klaiņotājs nakts tumsā pa augstiem kokiem; to viņa apveltīja ar driādu dāvanām, šo ozolu dobumu miermīlīgo iemītnieku, mežu biezokņos paslēpto purvu dvēseli, vējos klīstošo balsi, ko sarkanādainie pazīst, bet baltie klausās māņticīgās bailēs.

Ak, palīdzi savam mežu apdziedātājam stāstīt par jenotu, par viņa labsirdību, par viņa garīgo spēku, par viņa priekiem caurajā kokā, kuru fermeris at-

stāja nenocirstu, jo tas bija pārāk izkurtējis, par dziesmu, ko jenots dzied, klaiņodams nakti; par to, kāpēc viņš dzied un kāpēc mežiniekam patīk jenota mežonīgie, spalgie auri, tāpat kā viņam patīk indiāņu dziesma, kuras ritmā ietverta ugunsgrēka pārņemta meža dvēsele.

Ja tu palīdzēsi viņam un šis stāsts saviļņos ļaudis, tāpat kā saviļņoja stāstītāju, tad nepierunājamais mežsargs atmetīs savu nekrietno nodomu, caurais koks paliks, kur bijis, un gredzenastainais mežu vientuļnieks neaizies projām un nenorims viņa vēja auru dziesma Neprāta mēnesī.

Droši vien jenotam ir savs uzdevums, kas neļaujas

ietilpināties saltos formulējumos, bet varbūt izteicams šādi: viņš simbolizē lietas, ko mii zināmi labsirdīgi raksturi, un, ja tautas tuvredzīgie padomnieki uzvarēs un viņš ar savu dobumaino koku tiks nolemts pazušanai, tad tas nozīmēs, ka dolārs un tā pielūdzēji ir galīgi iekarojuši mūsu zemes pēdējo stūrīti.

Marts ar vārnu bariem un dzeņu skanīgajām bungām daždažādos veidos lauzās iekšā mežos. Saule bija norietējusi, bet meža iemītnieku skadrajām acīm pietika ar zvaigžņu lēnīgo gaismu, kas apspīdēja kūstošo sniegu. Divi jau nāca: tie aši pārskrēja pāri zemē gulošam stumbram, izlīda cauri izgāzta koka zaru žuburam un tecēja tālāk pa sniegu, izmantodami par ietvi katru ceļa patrāpījušos bluķi. Tie bija lieli dzīvnieki, tas ir, lielāki par lapsu, apaļīgi, ar kuplām astēm, uz kurām pūces redzīgās acis arī naktī varēja saskatīt tumšus gredzenus — viņu cilts pazīmi.

Vadonis bija mazāks par sekotāju, lāgiem sirdīgs un nepacietīgs, un pat grasījās kost lielākajam, kurš gan nedzīrās bēgt, bet pacietīgā lēnprātībā tecēja nopakaļ. Mežu apdziedātāja skatiens tūliņ būtu atklājis noslēpumu: tie bija mātīte un tēviņš. Dzīvnieku likums noteic, ka sagatavošanās darbus sakarā ar gaidāmo ģimenes pieaugumu vada māte. Viņa uzmeklē vietu mājoklim, viņa zina īsto laiku, viņa ir vienīgais ceļvedis šai gājienā. Tēva uzdevums ir tikai cīnīties, ja gadās sastapt ienaidnieku.

Cauri alkšņu biezoknim gar upi, cauri brikšņiem viņi steidzās, kamēr nonāca liela meža joslā, kas bija

atstāta necirsta tāpēc, ka zeme tur bija liesa un neauglīga. Vairums koku bija ļoti veci, un nākamā jenotu māte žigli apstaigāja resnākos. Ko gan viņa meklēja?

Meža cirtēji zina, ka dobumaina priede ir retums, dobumainas kļavas gadās bieži, bet visvairāk dobumu

mēdz būt liepās. Viņi būtu atraduši patvērumam derīgu stumbru dienas laikā, jo cauram kokam ir apkaltuši galotne, bet jenotu māte prata meklēt arī tumsā un, kokā neuzkāpusi, zināja, vai tas derīgs vai ne. Beidzot viņa ar pazinējas izskatu uzrāpās milzīgā nokaltušā kļavā meža stūrī, kur strautiņš ietek upē.

Tāds ir īsti piemērots mājoklis jenotam — dobums augstā, raženā kokā, kas aug netālu no bīstama staignāja un tekoša ūdens ar tā burvību un pārtikās krājumiem, — plaša, ērta telpa, sausa un izklāta ar mīkstu, satrūdējušu koksni, šaura ieeja un tās tuvumā resns zars, ko dienā devīgi apspīd saule. Tās bija ļoti labas mājas, un tieši tādas jenotu māte bija meklējusi.

Aprīlī piedzima mazuļi — pieci jenotiņi ar gredzenotām astēm un melnām maskām uz purniņiem, tāpat kā viņu vecākiem. Jūnijā, kad viņu agrā bērnība bija jau pagājusi, viņi skaidrās dienās rāpās ārā no dobuma un sēdēja rindiņā uz resnā sauļošanās zara. Nu jau izpaudās ikviena mazuļa raksturs. Tur bija zaķapastala, kuram uz astes bija par vienu gredzenu mazāk nekā pārējiem, tad pelēks resnītis, kas pēdējais laiski vilkās ārā no migas, tur bija arī kāds ar gluži melnu purniņu — prāvs, nemierīgs, allaž nerātns un pārgal-

vigs, kuru vēlāk iedēvēja par Vēja auru. Jenotu mazuļu dzīve pirmajās mūža dienās pakļauta vienkāršiem tikumiem. Ēst, augt, izturēties mierīgi — par visu pārējo rūpējas māte. Bet, kad mazuļi drīkst doties laukā no migas, viņi sāk gūt pieredzi un iepazīstas ar citiem likumiem.

Sauļošanās sēdeklis bija nodots viņu rīcībā, tāpat mazuļi drīkstēja pakāpties augstāk kokā starp sīkajiem zariem, bet lejpus dobuma stumbrs lielu gabalu bija pavisam gluds, bez mizas — bīstama vieta, kurai ļoti grūti tikt pāri, un, kad vien kāds mazulis pavirzījās uz leju, māte dusmīgi un noteikti pavēlēja nākt atpakaļ.

Vēja aurs (māte sauca viņu par Urkšķi, tāpat kā citus, tikai mazliet vairāk uzsvērdama šo vārdu) jau vairākkārt bija atsaukts atpakaļ, bet brīdinājums urdīt urdīja viņu izmēģināt aizliegto gājienu, izmantojot brīdi, kad māte bija dobumā, viņš nošļūca lejup no sauļošanās zara pa raupjo mizu līdz gludajai vietai. Viņa mazās ķepiņas spēja aptvert tikai divdesmito daļu no stumbra, viņš slīdēja aizvien zemāk un zemāk, kamēr iekrita dziļajā ūdenī zem koka.

Kad pārējie pēkšņi iesēcās, izbiedētā māte izsteidzās ārā un ieraudzīja savu vecāko dēlu ķepurojamies strautā. Māte metās viņu glābt, bet tikmēr straume bija pienesusi Vēja auru pie sēkļa, viņš izrāpās no ūdens un skrēja atpakaļ uz savu koku. Māte jau bija pusceļā lejup, bet, ieraudzījusi dēlu rāpjamies augšup, atgriezās pie ziņkārīgajiem purniņiem uz zara.

Vēja aurs veikli rāpās augšup, līdz nonāca pie gludās vietas, kur stumbram nebija mizas; tur viņam nepavisam neveicās, un viņš izmisīgi un žēli iesmilkstējās. Māte jau dzīrās doties dobumā, bet nu griezās atpakaļ, satvēra Vēja auru diezgan parupji aiz skausta, aizvilka otrā pusē gludajam stumbram, kur varēja

ieķerties ar nagiem divās plaisās, un, balstīdama mazuli, lai tas nenokristu, pļaukāja viņu visu ceļu līdz mājām.

Pēc šā atgadījuma pagāja divas nedēļas, un tad māte nolēma, ka pienācis laiks iepazīstināt mazuļus ar plašo pasauli. Vajadzēja tikai nogaidīt pilnmēness nakti. Vecie jenoti jūtas gluži labi ari tumsā, bet jauno apmācīšanai, sevišķi pašā sākumā, vajag mazliet gaismas.

Tēvs nošļūca lejā pirmais, lai varētu atvairīt ienaidnieku, ja tāds pagadītos, un māte ierādīja jaunajiem jenotiem, kā tikt lejā pa gludo stumbru. Droši kāpt lejup varēja tikai tur, kur stiepās divas plaisas, kurās varēja ieķerties ar nagiem. Māte rādīja ceļu, un mazie sekoja.

Viss bija neredzēts, viss pārsteidza, visu vajadzēja apostīt un aptaustīt — akmeņus, celmus, zāli, zemi, dūņas un it sevišķi ūdeni. Spožais, nenotveramais ūdens mulsināja visus, atskaitot Vēja auru, kas to jau pazina vai vismaz domājās pazīstam.

Mazuļi nevaldāmā jautrībā dzenāja cits citu gar kokiem, grūstīja bedrēs, taču māte bija izvedusi viņus ārā daudz svarīgākā uzdevumā. Viņiem bija paredzēta pirmā mācību stunda pārtikas apgādāšanā, un māte viņus macīja galvenokārt ar paraugu.

Vai esat redzējuši, kā jenots meklē barību? Viņš nostājas dīķmalā, iegremdē abas priekšķepas ūdenī, ātri iztausta dūņas ar jutīgajiem pirkstiem, tvarstīdams vardes, zivis, vēžus un citus dzīvnieciņus, kamēr viņa acis vēro mežu tuvumā un tālumā, pa labi un pa kreisi, meklēdamas citu medījumu vai uzmanīdamas varbūtējos ienaidniekus. Tā rīkojās māte, un mazuļi vēroja, vairāk interesēdamies par to, ko viņa notvers, nekā par medību veidu.

Mazie piegāja tuvāk, lai labāk redzētu, un sastājās rindā gar ūdens malu. Iegremdēt ķepas ūdeni likās tīri dabiski, un viņi tūdaļ atdarināja māti. Cik dīvaini just, ka dūņas slīd caur pirkstiem, tad pagadās kaut kas auklai līdzīgs, tad apaļa, mīksta sakne, kas lokās. Kāds satraukums! Jo instinktīvi ikviens zina, ka tas ir medījums, tas, pēc kā viņi te ieradušies. Un Vēja aurs, kam pirmajam gadījās loms, bez kāda aizrādījuma satvēra vardulēnu, saķēra to zobos un dabūja galvenokārt pilnu muti ar dūņām un smiltīm. Viņš izspļāva visu, gan dūņas, gan vardulēnu. Māte paņēma sudrabvēderaino dzīvnieciņu, kas spārdījās zālē, rūpīgi noskaloja tīrā ūdenī un atdeva Vēja auram, kas to aprija. Nu arī viņš bija gudrs un viegli apguva savas cilts paradumu — rūpīgi notīrīt un nomazgāt katru kumosu pirms ēšanas. Biklais brālis ar īso asti bija tik bailīgs, ka neatkāpās ne soli no mātes un maz ko iemācījās. Pārējie divi strīdējās par pilnīgi nevērtīgu vecu kaulu. Katrs bija to «pirmais atradis», tomēr stiprākajam uzvara neattaisnoja cerības. Pelēcis, iebridis tālu ūdenī, bija nostājies uz siekstas un tvarstīja mēness atspīdumu viļņos, bet Vēja aurs, panākumu iedvesmots, uzcītīgi turpināja medības. Viņš bradāja pa dūņaino krastmalu, vērīgi lūkodamies apkārt tāpat kā māte, rakņājās pa dūņām, laizdams tās caur pirkstiem tāpat kā māte, pacēla pilnās saujas un paoda tāpat kā māte, satvēra zobos nederīgu sakni, kas likās kustamies, un izspļāva to, ierūkdamies tāpat kā māte. Tas bija ļoti interesanti, un, kad beidzot viņa rosīgie pirkstiņi sagrāba gludo un kustīgo vardi, kas bija paslēpusies dūņās, tad Vēja auru pārņēma tāda līksme, ka ik spalva uz muguras viņam saslējās stāvus, un viņš izgrūda jenotu kaujas saucienu, kas gan ir tikai rūciens kopā ar sprauslošanu. Tas bija gaviļu mirklis, tomēr Vēja aurs neaizmirsa pirmo mācību, un, iekams mednieks sāka mielastu, varde tika nomazgāta tik tīra, cik vien tas ūdenī iespējams.

Viss bija bezgala interesanti, viss solīja neierobežotu prieku, taču negaidīts tēva sauciens pārtrauca visu. Tēvs, pagājies pa straumei, vēroja upes krastu,

kamēr mazie rosījās strautmalā * blakus mātei. Nu viņš raidīja signālu, ko māte ļoti labi saprata, — klusu šņācienu, kam sekoja dobjš rūciens. Māte, klusu iemurkšķēdamās, pasauca mazos. Tie nemaz nezināja, kas notiek, tomēr uzreiz visus pārņēma trauksmes sajūta, un vēl pēc mirkļa pūkaini kamoliņi cits pēc cita rāpās augšā lielajā kjavā pāri abām plaisām un ieripoja ērtajā gujas vietā.

Tālumā pie upes atskanēja dobjš troksnis, bez šaubām, kāda briesmīga dzīvnieka rēcieni. Māte klausījās pie ieejas. Drīz arī tēvs rāpās augšup pa stumbru, mazliet samērcējies, jo bija peldējis pa upi, lai nojauktu ienaidniekam pēdas, un pēc tam gājis pa žoga virsu. Suns netika vairs uz jenota pēdām, un viņa baigā riešana noklusa tālu mežā.

Tonakt Vēja aurs bija nācis saskarē ar dažām ievērojamām parādībām, kas veido jenota dzīvi: medības mēness gaismā, modra māte, drosmīgs tēvs briesmīgs suns, droša atgriešanās mājās, kad pēdas nojauktas. Tomēr viņš daudz par to nedomāja. Viņš tikai atcerējās prieku, ar kādu bija satvēris tauko, kustīgo, sulīgo vardi, un ilgojās citunakt atkal doties medībās.

Daudziem dzīvniekiem ir sestais prāts, kaut kāda nojauta, kas brīdina viņus, ka tuvojas briesmas; kādreiz tas piemita arī cilvēkiem, un to sauca par «notikumu paredzēšanu» vai «laimes nojautu». Šī nojauta šķiet visstiprākā mātēm, kad tām ir mazuli. Kad atkal pienāca nakts, Vēja aura māte juta nemieru. Kaut kas nebija kārtībā. Viņa ilgi kavējās un nešļūca lejā pa apaļajām kāpnēm, bet gulēja uz sauļošanās zara, vērodama un klausīdamās, kamēr mazuļus sāka mocīt izsalkums. Vēja aurs vairs nespēja valdīt nepacietību. Tēvs nokāpa lejā, taču drīz vien atgriezās atpakaļ. Bērni smilkstēja, bet māte nekustējās no vietas. Viņas modrās ausis vairākkārt pagriezās pret upi, tomēr nekas tur nebija dzirdams, ne arī redzams, jo mēness rietēja aiz kokiem. Beidzot pašā tumšākajā stundā māte noveda ģimeni lejā pa • resno stumbru. Visi bija izsalkuši un nevērīgi drāzās projām gar strautmalu plunčādamies un šļakstinādamies. Vēja aurs notvēra vardi, mazajam Strupastim patrāpījās vardulēns. Beidzot katram tika pa vardei, un visa pasaule viņiem šķita vienas vienīgas līksmas medības, kur nav vietas rūpēm un raizēm.

Vēja aurs atrada uz sēkļa ērmīgu vardi. Tā izskatījās kā divi blakus guļoši plakani kauli un patīkami smaržoja. Viņš pasniedzās, bet abi kauli pēkšņi sagrāba viņa pirkstus un saspieda tik stipri, ka mazulis iespiedzās: «Māmiņ! Māmiņ!» Protams, māte tūliņ skrēja palīgā, bet Vēja aurs lēkāja un spārdījās aiz sāpēm. Taču jenotu māte jau agrāk bija iepazinusies ar divvāku gliemežiem. Viņa satvēra cieto priekšmetu zobos, salauza vāku viras, un briesmas bija pāri. Nu Vēja aurs priecīgi plūkāja ārā gaļu no asajām vāku drumslām, nomazgāja to tīri ūdenī un aprija kā jaunu varžu šķirni. Viss atkal bija labi un jauki.

Bet tēvs pakāpās uz saknes, ošņāja, šņaukājās un klausījās, un māte pētīja visas smakas un pēdas uz taciņas gar upes krastu. Viņai atlika maz laika medībām. Slepenā nojauta urdīja viņu, un viņa deva signālu atgriezties mājās.

Mazuļi sekoja pavisam negribīgi. Vēja aurs gandrīz jau sāka dumpoties. Pēc viņa uzskatiem, bija gan iemesls palikt, bet nebija nekāda iemesla doties mājup. Taču visgudrākajiem uzskatiem nākas pakļauties augstākai varai. Mātes pļaukas bija sāpīgas, un tēvs varēja būt visai nežēlīgs. Un tā pieci pūkaini kamoliņi rāpās atkal augšā sausajā kļavā.

Piekalnes rudā lapsa trīs reizes ievankšķējās, mazais dziedātājs zvirbulis miegā skaļi ievīterojās netālu no lielās kļavas, bet jenotu māte klausījās, nepievērsdama tam nekādas uzmanības. Vēlāk atskanēja cits troksnis, pavisam kluss, tāls un vājš. Likās, mazuļi to nedzirdēja, bet mātei spalva saslējās. Tās bija gluži svešādas skaņas un nāca no zie> meļiem; dažkārt nekaitīgs vējš mēdza sacelt tamlīdzīgu troksni, taču šoreiz bija dzirdami arī asi sprakšķi, it kā sitieni pret koku, un pāris reižu ievankšķējās suņi.

Skaņas nāca aizvien tuvāk, starp kokiem pamirdzēja sarkanas zvaigznītes, un drīz vien parādījās mednieku bars ar suņiem, apdraudot ikvienu dzīvu meža iemītnieku. Lapsas svaigās pēdas upmalā piesaistīja suņu uzmanību, tāpēc tie nepienāca pie jenotu koka, un māte saprata, ka šonakt viņi paglābušies no lielām briesmām.

Nakošaja vakara jenotu māte pētīja visas debess puses un ošņāja katru vēsmiņu un tikai tad ļāva ģimenei doties ārā, kad mēness pārslīdēja pāri četriem kokiem pie dobuma izejas. Bērni bija pārliecināti, ka viņus vedīs pa ierasto ceļu uz strautu, taču māte gāja cita virzienā, pret straumi, un pat neapstājās pamedīt, tikai steidzās tālāk. Viņi nonāca krasta izliekumā, kur vardes lēca ārā no katra grīšļa pudura. Tā likās visai daudzsološa vieta, tomēr māte gāja tālāk. Tad atskanēja skaļš troksnis, līdzīgs aizvien pieaugošiem vēja auriem, tikai šad tad šķita, it kā tur sistos pa ūdeni varde vai bizamžurka. Drīz viņi ieraudzīja trokšņa cēloni — strautu, kas brāzās pāri klinšu bluķiem ezeriņā, mirgodams mēnesnīcā un skaļi guldzēdams naktī. Māte uz brītiņu apturēja ģimeni un uzmanīgi palūkojās visapkārt. Tad viņa pieplaka pie zemes, spalva uz skausta sacēlās; viņa ierūcās. Tēvs nostājās viņai blakus. Mazuļiem pārgāja kāre traukties tālāk. Visapkārt ūdenim, kur bija tik daudz medījuma, rosījās citi mednieki, šļakstinājās, ķēra vardes un mielojās. Pēc lieluma tie atgādināja Vēja aura radiniekus, un, kad viens pagrieza asti uz šo pusi — patiešām, tur bija septiņi gredzeni, jenotu cilts zīme.

Tātad viena ģimene bija ienākusi svešā īpašumā. Kurai piederēja šī medību vieta? Mežā tas vienmēr ir nopietns jautājums. Jenotu tēvs izslējās, cik stalti vien varēja, uzboza spalvu un paspēra soli uz priekšu. Otra ģimene trokšņaini sarosījās, trīs mazuli iesmilkstējās un pieskrēja pie mātes, tēvs izslējās, saboza spalvu un drosmīgi devās pretī Vēja aura tēvam. Abi klusām ierūcās, it kā sacīdami: «Klau, taisies, ka tiec, citādi es tev parādīšu ceļu!» Tā kā neviens negrasījās doties projām, tad abi, pārliecināti par savu taisnību, nostājās viens otram pretī. Katrs zināja, ka viņam jāaizstāv sava ģimene un jāpārmāca svešie, kas ielauzušies viņa daļā. Tā viņi stāvēja, nikni lūkodamies viens otrā, kamēr mazuļi spiedās bariņā ap mātēm.

Dzīvniekiem ir savs robežu likums. Medību vieta pieder tam, kas pirmais to atrod un iezīmē, izmantojot mošus dziedzerus, kas atrodas pie astes un ko daba tieši tādam nolūkam devusi. Ja diviem medniekiem rodas vienādas prasības, tie cīnās un stiprākais patur medību vietu. Vēja aura ģimene nebija nedēļām ilgi apmeklējusi šo medību lauku, un viņu mošus zīmes bija gandrīz jau noskalotas. Otra ģimene bija gan ieradusies vēlāk, taču bieži medījusi šeit un visur atstājusi savas zīmes. Sāncenšiem bija vienādas tiesības. Tikai cīņa varēja izšķirt šo jautājumu.

Jenotu galvenais cīņas paņēmiens ir šāds: uzbrukt pretiniekam, pagriežot pret to labi aizsargāto skaustu un plecu, sagrābt viņu ap vidu un mest tā, ka viņš uzkrīt virsū uzbrucējam; apakšējam jenotam ir lieliska izdevība pārplēst ienaidniekam vēderu ar pakaļkāju nagiem, tāpat arī viņa zobi var viegli piekļūt pie ienaidnieka rīkles, kas nav aizsargāta.

Tā Vēja aura melnmaskotais ciltstēvs virzījās uz priekšu, un Ezera jenots, aptvēris, ka pretinieks augumā lielāks, mazliet atkāpās, baidīdamies tūliņ uzbrukt.

Melnā maska paspēra soli, Ezera jenots atvairījās. Abi griezās riņķī uz vietas. Vēl viens solis uz priekšu, tad Melnā maska zaudēja līdzsvaru, Ezera jenots uzklupa viņam un cīņa iedegās. Taču nevienam neuzsmaidīja kārotā izdevība. Abi bija gandrīz līdzīgi spēkā. Viņi vēlās un grūstījās, ģimenes spiedza, tad uzreiz abi sagriezās ka spoles un — plunkš! — ievēlās dziļajā, saltajā ezerā. Nekas tā neatvēsina asinis kā auksts ūdens. Cīnītāji izrāpās krastā un abi juta, ka notikusi savāda pārvērtība. Viņi vairs nevēlējās kauties. Neviens nedomāja celt iebildumus pret to, ka otrs medī viņa daļā. Abi bija pilnīgi nomierinājušies.

Varbūt tika pārmainīti daži greizi skatieni un atskanēja pa īgnam rūcienam, tomēr abi tēvi ar savām ģimenēm uzsāka medības, vieni biezokņa, otri pļavas pusē.

Tāds bija sākums, un ar laiku viņi kļuva labi draugi, jo medījuma pietika visiem. Bērni mielojās, kamēr pieēdās gluži apaļi, un priecājās, ka var atkal rāpties savā gludajā kokā.

Vēja auram daudzreiz stipri nepatika mātes rīcība. Ja viņa devās gar strautu uz leju, bet Vēja aurs bija sadomājis iet uz augšu, tad viņam šķita, ka māte noteikti rīkojas nepareizi. Ja kāds sīks troksnītis neļāva mātei vakariņu laikā iet uz medībām, tā visiem šķita liela aplamība. Dažkārt māti biedēja akmens krastmalā ar ērmīgu mošus smaku — nu lai! Vēja aurs nebaidījās, tātad viss kārtībā.

Kādu nakti viņi bija izgājuši vakariņās kā parasti. Paošņājusi vēju, māte nolēma iet lejup gar strautu, bet Vēja aurs sapņoja par ezeriņu un dažādajiem gardumiem, ko tur varēja sameklēt. Viņš atpalika, un, kad māte sauca, sekoja tikai mazu gabaliņu. Tad viņa skadrās acis pamanīja kaut ko kustamies ūdens malā.

Ar topoša mednieka enerģiju viņš metās tam virsū un izvilka skaistu, lielu vēzi. Vēja aurs pamatīgi nomazgāja medījumu un apēda ar visu čaulu, nemaz neklausīdamies, ka māte, vezdama pārējos tālāk, sauc viņu. Vēja aurs ta priecājās par saviem niecīgajiem panakumiem, jutās tik patstāvīgs un neatkarīgs, ka, par spīti matēs aicinajumam, devās augšup gar strautu uz ezeriņu. .

Notvēris pa ceļam dažus sīkus dzīvnieciņus, viņš nonāca pie ūdenskrituma. Todien tur bija staigājis kāds cits. Indiānis Pits, mednieks, bija atradis ezeriņu un ieraudzījis visapkārt tam jenotu un bizamžurku pēdas. Šai laika āda ir nevērtīga, bet Pits izlietoja šos dzīvniekus uzturam, tāpēc noslēpa dūņās lielus tērauda slazdus un ieberzēja kādu zaru, kas atradās tālāk ūdenī, ar dzīvnieku tauku un mošus maisījumā samērcētu lupatu.

Ho, ho! Te tā ir atkal, tā pati ērmīgā smarža, no kā nabaga mate tik ļoti bīstas. Nu viņš to izpētīs. Vēja aurs notecēja lejā pie ezeriņa, paošņāja visapkart un, nenolaizdams acu no apkārtnes, sāka rakņāties pa dūņām, bet pēkšņi — klikšl — atradās gūstā. Tērauda slazds cieši turēja vienu viņa ķepu.

Nu viņš iedomājās māti un gari, žēli ieaurojās, kā viņa cilts to mēdz darīt, taču māte bija tālu projām. Viņš atcerējās ?arī gadījumu ar gliemežvāku, taču visi viņa mēģinājumi novilkt vai nokost briesmīgo cieto priekšmetu palika bez panākumam; tas bija kā pielipis pie viņa ķepas, un to savukārt turēja kaut kas līdzīga stiprai, savītai saknei. Visu nakti viņš veltīgi ūjināja, smilkstēja un pūlējās atbrīvoties. Saulei lecot, viņš bija nomocījies un aizsmacis, un indiānis Pits bija p'ārsteigts, ieraudzīdams savā bizamžurku slazdā jenotu mazuli, pusdzīvu aiz bailēm un aukstuma un tik vārgu, ka tas nespēja pat kost,

Mednieks izņēma mazo radījumu no slazda un iebāza kabatā, vēl lāgā nezinādams, ko ar to darīs.

Pa ceļam viņš iegriezās Pigota fermā "un parādīja savu gūstekni bērniem.

Mazais jenots vēl aizvien bija nosalis un nelaimīgs un, ielikts vecākās meitenes siltajās rokās, saritinājās tik gaužām apmierināts, ka tūliņ iekaroja viņas sirdi, un viņa pierunāja tēvu nopirkt Vēja auru, kā indiānis dēvēja gūstekni savā valodā.

Tā klejotājs atrada jaunas un gluži citādas mājas. Par viņu tā rūpējās, ka pēc dažām dienām viņš atkal jutās pavisam žirgts. Brāļu un māsu vietā nu bija bērni, ar ko rotaļāties, varžu vietā viņu mieloja ar dažādiem dīvainiem ēdieniem, bet viņam vēl joprojām patika mērkt savas brūnās ķepas dūņās vai kādā citā šķidrumā, līdzko radās izdevība. Viņš neēda pienā ielauzītu maizi kā kaķis vai cits uzvedīgs radījums, bet zvejoja ar ķepām kumosu pēc kumosa ārā un beidzot izlēja pienu uz grīdas.

No viena šās mājas iemītnieka Vēja aurs ilgi baidījās. Tas bija Rojs, aitu suns, māju suns, sētas suns un galvenokārt pagalma sargs. Kad abi pirmo reizi satikās, Rojs rūca un Vēja aurs šņāca. Saslējusies spalva uz skausta liecināja, ka abi ir ļoti uzbudināti; katrs pēc otra smakas saoda mūžsenu ienaidnieku. Pigotu bērniem vajadzēja izlietot savas augstās pavēlnieku tiesības, lai nodibinātu mieru, un beidzot miers tika nodibināts. Rojs ar laiku iemācījās pieciest jenotu, jenots sirsnīgi pieķērās Rojam, un nepagāja ne divas nedēļas, kad Vēja aurs savu parasto pēcpusdienas atdusu pavadīja pie Roja krūtīm, dziļi ieracies kuplajā spalvā, un suns ar visām četrām kājām bija pievilcis vinu cieši sev klāt.

Pieaugot jenots kļuva ļoti nerātns. Viņš šķita pa pusei pērtiķis, pa pusei kaķēns, allaž niķu pilns, priecīgs par katru glāstu, vienmēr izsalcis un drīz vien uzzināja, kur meklet kārumus. Bērni mēdza kabatās glabāt gardumus viņam, un Vēja aurs to tik labi bija ievērojis, ka arī viesiem rāpās pa stilbiem uz augšu pie kabatām un pārmeklēja tās, vai tur neglabājas kas ēdams.

Reiz viņš bija pazudis uz vairākām stundām, un tas aizvien modināja aizdomas. Kad misis Pigota iegāja pieliekamajā, kur glabājās vasaru gatavotie ievārījumi, viņu apsveica Vēja aura spiedzīgais brēciens. Jenots bija tā aizrāvies darbā, ka to pat nav iespējams attēlot. Līdz acīm notašķījies ar plūmju kompotu, viņš rakās pa podu kā veļas mazgātāja, pārcilājot veļu vannā, bet ko gan viņš tur meklēja? Viņš bija tā pierijies, ka vairāk nevarēja ieēst, bet seno, meža dzīves atmiņu mudināts, jauca ar ķepām kompotu, ķēra plūmju kauliņus un apskatījies meta pa vienam projām. Grīda bija nosēta ar kauliņiem, plaukts pēc daudzo podu pārbaudīšanas notriepts ar ievārījumu. Jenotu varēja pazīt vienīgi pēc spožajām acīm un purniņa. Galīgi novārtījies, gāzelēdamies un smilkstēdams viņš trausās zemē no plaukta, pieskrēja pie misis Pigotas un dzīrās rāpties augšā pa viņas drēbēm, pārliecināts par sirsnīgu apsveikšanu. Ak vai! Cik rūgta vilšanās viņu gaidīja!

Kādu dienu misis Pigota uzlika vistu perēt uz trīspadsmit olām. Nākošajā dienā Vēja aurs nekur nebija atrodams. Bērni, staigādami un saukdami to vārdā, izdzirdēja no vistu kūts klusu ūjināšanu, jenota parasto atsaukšanos. Atvēruši durvis, viņi ieraudzīja Vēja auru atlaidušos uz muguras perēklī, pieēdušos līdz kaklam, un trīspadsmit olu paliekas liecināja, ka jenots atbildīgs par īstu briesmu darbu. Vistu kuti sargāja Rojs. Ne klaidonis, ne lapsa, ne jenots, atzadzies no meža, tur netika iekšā, kamēr viņš atradās postenī. Bet cik liktenīgi, ja saduras mīlestība un pienākums: apjukumā suns bija neviļus rīkojies pēc kāda pazistama liela vīra padoma: «Ja rodas šaubas, izturies draudzīgi!»

Fermers Pigots ilgi pacieta Vēja aura nedarbus, jo bērni ļoti mīlēja mazo palaidni. Taču kalngalu šīs palaidnības sasniedza kādu dienu, kad jenots, atstāts mājās viens, atrada tintes pudeli. Vispirms viņš attaisīja pudeli un izlaistīja tinti, tad pēc paraduma samērcēja ķepas un izgudroja jaunu izpriecu — lika melnās ķepas, visur, kur vien palika skaidri nospiedumi. Vispirms viņš nopēdoja galdu, tad atklāja, ka bērnu skolas grāmatas vislabāk noder šādam nolūkam. Viņš atstāja zīmes gan uz lapām, gan vākiem un savā patikā bradāt pa slapjumu aizvien no jauna apmērcēja ķepas tintē. Tad viņam likās, ka vajadzētu izdaiļot tapetes. Tām sekoja loga aizkari un meiteņu kleitas, un, tā kā guļamistabas durvis bija vaļā, Vēja aurs ierāpās gultā. Cik jaukas mazas pēdiņas palika uz sniegbaltās segas, kad viņš milzīgā sajūsmā lēkāja pa to! Viņš bija vairākas stundas viens pats mājās un izlietoja visu tinti. Kad bērni pārnāca no skolas, istabas izskatījās tādas, it ka simt jenotu būtu skraidījuši pa tām, atstādami melnas pēdas. Nabaga misis Pigota raudāja no visas sirds, ieraudzījusi savu skaisto gultas segu, savu lepnumu.

Taču viņai vajadzēja atmaigt, kad jenotiņš, tāpat kā agrāk, pietecēja klāt, izstiepis tintē samērcētās ķepiņas un ņerkšķēja «irr, irr», lai viņu paņemtu rokas un apmīļotu, it kā viņš būtu pats priekšzīmīgākais jenotu mazulis pasaulē.

Tomēr vadzis bija pilns. Pat bērni vairs nespēja rast attaisnojumu: arī viņu drēbes bija sabojātas. Vēja auru vajadzēja dabūt projām no mājas, un tāpēc ataicināja indiāni Pitu Vēja auram nepatika šis virs, bet izvēles nebija. Metiss iebāza viņu maisā un aiznesa, Rojam par lielu pārsteigumu, jo viņam nepatika metiss un it īpaši tā suns. Kāpēc ļauj šim svešiniekam nest projām viņa — Roja, ģimenes locekli tā sunim palika neatminama mīkla. Rojs, paklusām ņurdēdams. apostīja mednieka kājas un, asti neluncinādams, vēroja, kā tas iet projām ar pilno maisu.

Vasara tuvojās beigām, Medību mēnesis bija pie durvīm; medniekam vajadzēja apmācīt jaunu suni, un nu bija izdevība izmantot šim nolūkam jenotu. Vēja aurs nevarēja cerēt uz Pitera žēlsirdību, jo nekas tā nenoder suņa apmācīšanai kā jenota vajāšana un nogalināšana.

Tāds gals bija paredzams Vēja auram. Mednieks gribēja izmantot viņu, ziedot viņa dzīvību, lai apmācītu savu suni. Kad Pits tuvojās būdai, suns, neveikls jauktenis, lēkšiem drāzās pretī un trīs reizes skali ievankšķējās, apostīdams maisu, kur atradās Vēja aurs.

Ar šiem abiem nu rīkojās tā: malkas šķūnī jenotam piešķīra aizgaldiņu, kur viņš varēja vismaz paglābt dzīvību. Hauleru ieveda ķēdē piesietu un ar skaļiem «ņem ciet!» skubināja brukt virsū jenotam. Redzēdams tik mazu pretinieku, suns droši kā lauva metās uz to, bet ķēde viņu atturēja, jo vēl nebija pienācis laiks «kost nost». Vairākas reizes suns devās uzbrukumā, un saimnieks atkārtoti apvaldīja viņu.

Vēja aurs bija galīgi apjucis. Kāpēc vieni divkājainie radījumi bija tik laipni, bet šis tik naidīgs? Kāpēc Rojs bija tik draudzīgs, bet šis dzelte

nais nezvērs tik ļauns un nežēlīgs? Katrreiz, kad prāvais suns krita klāt, nabaga mazais Vēja aurs

juta sirdī uzbangojam savas drošsirdīgās cilts cīņas sparu un, zobus atņirdzis, ņurdēdams stājās uzbrucējam pretī. Tomēr viņam drīz vien būtu pienākusi nāve, ja metiss nebūtu turējis ķēdi. Tikai reiz suni pielaida jenotam pavisam klāt. Haulers sagrāba mazuli aiz skausta, lai izpurinātu tam dzīvību no kauliem, bet daba ir devusi jenotam stipru, vaļīgu ādu. Vēja aurs tikpat kā nekā nejuta, turklāt tik spēcīgi iecirta zobus Hauleram kājā, ka suns sāpēs iekaucās un metiss aizvilka to projām. Ar to pirmajai mācību stundai pietika. Nu tie nāvīgi nīda viens otru; asins naids bija iesācies.

Nākošajā dienā abi iemācījās vēl ko citu: jenots — ka viņa tagadējā ala, tas ir, aizgaldiņa, ir drošs patvērums, suns — ka jenots var ne tikai kost, bet arī sagrābt ķetnās.

Pienāca trešā diena un trešā mācību stunda. Mednieks, nogaidījis vakara dzestrumu, iemeta jenotu maisā, paņēma bisi, pasauca skaļo rējēju un devās uz tuvāko mežu, jo dzīt pēdas un atrast kokā uzrāpušos jenotu ir suņa apmācības augstākais kurss.

Mežā Pits vispirms piesēja suni pie koka. Kāpēc? Ne jau aiz rūpēm par jenotu, bet aiz šāda aprēķina: jenotam jāļauj bēgt un nozust, citādi suns neiemācīsies saost bēgļa pēdas. Tā kā tas nepieciešams, lai atrastu medījumu, tad suņa paša instinkts padara viņu par pēdu dzinēju un viņš seko tām, kamēr ierauga jenotu un uzbrūk tam, vai arī, ja tas uzrāpjas kokā — un parasti ta notiek — tad sunim jāslienas pakaļkājas pie šā koka, lai mednieks zinātu, ka tur atrodas jenots. Tā apmāca suņus jenotu medībām, un tāds bija indiāņa Pita nodoms.

Un tā suni piesēja pie jauna kociņa; jenotu panesa gabaliņu tālāk, kur suns nevarēja aizsniegt, un izkratīja no maisa. Apmulsis, tomēr drosmīgs, jenots nikni raudzījās apkārt un, pamanījis savu lielo ienaidnieku pavisam tuvu, atņirdzis zobus, bruka tam virsū. Metiss, izlikdamies izbijies, smiedamies aizskrēja projām. Suns metās pretī jenotarn, kamēr ķēde to atrāva atpakaļ. Jenots saprata, ka viņu nekas vairs neapdraud, ka viņš var bēgt. Un kā viņš bēga! Medījamo dzīvnieku instinkta vadīts, viņš sākumā pašāvās aiz tuvākā koka, tad cilpu cilpām drāzās meža dziļumā, meklēdams visdrošāko biezokni. Viņš skrēja tā, kā savu mūžu vēl nebija skrējis.

Metiss atgriezās, lai palaistu Hauleru vaļā. Ķēde, kas turēja satracināto suni, bija saspīlēta kā stīga, tik cieši savilkta, ka Pits nevarēja to atkabināt. Lādēdams suni un raudams to atpakaļ, Pits pūlējās atdarīt aizspiedni, bet, jo vairāk viņš vilka suni un kliedza, jo vairāk suns rāva ķēdi un rēja, tā padarot saimnieka darbu vēl grūtāku. Divas trīs minūtes metiss pūlējās atkabināt ķēdi, bet beidzot vajadzēja saturēt suni, lai palaistu to vaļā, nomaucot kakla siksnu. Suns lēkšus laidās uz turieni, kur pēdējo reizi bija redzējis jenotu.

Tikmēr medījums bija projām; dārgās trīs minūtes daudz ko nozīmēja. Paklausīdams mednieka saucieniem: «Meklē! Meklē!» — suns skraidīja apkārt, kamēr uzoda pēdas, tad instinktīvi ieķilkstējās un sekoja tām, pie katra lēciena ievankšķēdamies. Taču drīz vien viņš pēdas nozaudēja, atskrēja atpakaļ, atkal uzoda, ieķilkstējās un šoreiz sekoja tām lēnāk, lai nepazaudētu tās. Pits skrēja sunim blakus, uzmundrinādams viņu ar saucieniem, — arī tas ietilpa viņa plānā. Jenots, bez šaubām, bēgs, bet suns viņu drīz panāks, un tad — tā arvien notiek — jenots paslēpsies kokā, izraudzīdamies tādu koku, kurā vieglāk uzrāpties, tātad mazu. Suns pieskries pie koka un ries, saukdams šurp mednieku, tas piesteigsies un nošaus jenotu. Jenots nokritis zemē, un suns to saplosīs, līdz ar to aptvēris savu lomu nākamajās jenotu medībās, un, uzvaras apskurbināts, alks pēc tam vēl vairak nekā viņa saimnieks.

Jā, tāds bija Pita plāns; tas bieži bija izdevies un izdotos arī šoreiz, ja negadītos kaut kas neparedzēts. Vēja aurs nedomāja rāpties tievā kokā. Ticis krietnu gabalu uz priekšu, kamēr mednieks noņēmās ar ķēdi, un dzirdēdams aizmugurē riešanu un kliedzienus, viņš atcerējās koku, kas viņa atmiņā visvairāk saistījās ar drošību. Liela, dobumaina kļava bija sniegusi viņam patvērumu bērnība, tāpēc viņš izraudzījās pašu lielāko koku visā mežā savam glābiņam.

Ienaidnieks tuvojās; suns ātri iemanījās turēties pa pēdām. Viņa saimnieks sekoja, abi nonaca pie varenas kalnu kļavas, un Haulers apliecināja: «Šinī kokā viņš atrodas!» Ko sacīja metiss, to labāk neklausīsimies. Bisi viņš bija paņēmis līdzi, bet par cirvi nebija padomājis. Jenots atradās drošībā kādā dobuma, jo ārā viņu neredzēja, bet cilvēks nespēja tikt kokā augšā. Pienāca nakts, un abi mednieki, cietuši neveiksmi, devās mājup, viens rejot, otrs lādoties.

Tā Vēja auram palīdzēja laimīgs gadījums un bērnības dienu mācība, kas bija nostiprinājusi viņā jenotu cilts gudrību: caurs koks ir drošs patvērums. Tievs kociņš, kas bieži vien gadās tuvumā, ir kārdinājums un slazds, bet milzīgs stumbrs ar dobumu — stiprs cietoksnis un drošs glābiņš.

Kad pienāca pati tumšākā nakts stunda un visur valdīja labvēlīgs klusums, Vēja aurs atpūties un možs izlīda no dobuma un pēc ilgas klausīšanās un lūkošanās nolēca zemē un lēkšoja aizvien tālāk pa lielo mežu, pat neapstādamies, lai pamedītu, kamēr nonāca plašajā purvā pie Kilderstrauta, savās bērnības mājās un savu ciltsbrāļu zemē.

Jenots, kas atgriežas pēc mēnešiem ilgas prombūtnes, ir kļuvis svešs saviem piederīgajiem. Viņa izskats ir aizmirsts vai pārmainījies, viņa vieta aizņemta. Ne* mainās tikai viņa smaka, tā ir viņa pase, tas ir pierādi jums, ka viņš ir viens no šejienes iemītniekiem. Un ta Vēja aurs pamazam no jauna iejutās savējo vidū ka atzīts cilts loceklis, mācījās kopa ar tiem un macīja citus, kamēr iekšējā dziņa lika viņam atšķirties no bara un uzmeklēt sev dzives biedru. Tad viņi pamet savējos un, tapat kā viņu vecāki, uzmeklē klusu vietiņu, kur vēl stāv milzīgs, dobumains koks, kur mīļotā zeme ir tik skaista tieši tāpēc, ka ir arajiem par liesu. Un tur, Visuma mātes vadīti, viņi audzina pēcnācējus un māca tiem mazliet vairak, nekā viņiem pašiem mācīts, jo laiki ir mainījušies. Iznīdēti ir meži ar lieliem, augstiem kokiem, sastopamas tikai trūcīgas atliekas ūdens malā, nederīgi koki uz nederīgas zemes, kā domā arāji. Šie koki nespēj dot patvērumu kādreizējiem rnežu valdniekiem, bet tie valdzina koku dobumu melnmaskoto iemītnieku, un tas ir gudrs, jo gudrība kļūst aizvien nepieciešamāka. Tas neiet ārā dienas laikā, neiet tālu projām nakti. Tas allaž skrien pa žoga augšu, tā nojaukdams pēdas, pārtiek no tā, ko atrod meža strautu malās, izvairās no saskares ar cilvēkiem, nekad nerādās tiem, ja vien tie nejauši neuzzina viņa ceļus. Pašā pusdienas tveicē viņš dažreiz sauļojas uz zara, jo saule dziedina daudzas kaites, un nakti, kad mēness slīgst pret rietu, viņš klusu šļakstinās strautos, meklēdams barību to purvainajās krastmalās. Dažāda lieluma pēdas stāsta par šo nakts pastaigu. Tomēr viņu redzēt jūs varat tikai retos gadījumos, viņš ir modrāks par jums un aizvien gatavs nozust koka dobumā, jo pasaulē ir daudz medību suņu un tikai viens pats Rojs. Viņš nepazīst jūs, bet zina, ka mežos klejo daudzi indiāņi Piti.

Jūs vēlaties redzēt un iepazīt viņu, ak meža mīļotāji un apdziedātāji! Jūs solāties izturēties ar cieņu un godbijību pret dobumaino koku nimfām. Kaut es varētu būt jūsu ceļvedisl

Es esmu daudzkārt mēģinājis un no sirds ilgojies sastapt viņu purvainajā, mitrajā Kilderstrauta mežā. Esmu bieži izlicis kārdinošus graudus koku pakājēs vai citās vietās kā savu dāvanu gredzenastaino ciltij. Graudi allaž pazūd, bet es nezinu, kā. Dažādos laikos un vietās es redzu veiklās, cilvēka rokai līdzīgās ķepas nospiedumus, gliemežus ar atlauztiem vākiem vai zivs spuras un zinu, ka viņš vēl arvien mīt tuvumā, vēl arvien smejas par rējējiem suņiem un patiesi baidās vienīgi no nekaunīgā cirvja, kas var nolaupīt viņa svēto koku. Ko visu es nedotu, lai tikai viņš ļautu man paskatīties viņā, kā skatās tuvā drauga, bet gredzenastis to negrib. Es varu tikai aplūkot izkaisītas pundureilvēciņu pēdas, kad rīta saulē staigāju gar ezeru, vai reizēm melnās rudens naktīs saklausīt gari stieptu, vēja auriem līdzīgu dziesmu:

— Vill-ill-ill-e-lū, vill-ill-ill-e-lū, vill-e-lū.

To dzied gredzenastis jenots Vēja aurs, kurš vēl aizvien klejo pa mežu, mīl un dzīvo kā vienīgais kādreizējās vienkāršās dabas ticības pravietis, ticības, kas ir patiesa un tāpēc reiz atkal valdīs, bet pašlaik ta slēpjas mežu dzijumos, slēpjas un nogaida, kamēr norims ienaida uguns.

AIDIniЕКs

Džo Kalouns nosvieda seglus pagalma putek]os, palaida zirgus vaļa un ļodzīdamies īegaļa rančo dzīvojamā ēkā.

—   Kad būs ko likt uz zoba? — viņš uzsauca.

—   Pēc septiņpadsmi minūtēm, — pavārs atbildēja, pavērdamies pulksteni ar tik svarīgu seju kā stacijas priekšnieks, paziņojot vilciena atiešanu. Diemžēl, līdz šim nebija nekādu pierādījumu par pavara noteiktību.

—  Kā sviežas ganībās? — ievaicājās Džo biedrs Skārss.

—          Vai tu pa ceļam neesi iemetis ko stiprāku? — Skārss neticīgi jautāja.

—          Nu, Skārs, mūsu pēdējās derībās tev bija jārāpo apkārt uz četrām, un drīz var rasties tāda pati izdevība, ja vien tev turas dūša.

—   Est! — iesaucās pavārs, un saruna izbeidzās.

Otrā dienā kovboji pārcēlās uz citām ganībām, un mustangi tika piemirsti.

Pēc gada lopus atdzina ganīties uz to pasu Jaunās Meksikas novadu, un kovboji atkal ieraudzīja mustangus. Melnais kumeļš nu jau bija gadu vecs ogļu melns zirgs ar tievām, šmaugām kājām un spīdošiem sāniem, un daudzi kovboji paši ar savām acīm varēja pārliecināties par mustanga dīvainību. Viņš patiesi bija dzimis aidinieks.

Džo arī bija šeit, un viņam ienāca prātā, ka nemaz nebūtu slikti noķert šo kumeļu. Austrumu štatos tāda doma nevienu nepārsteigtu, bet rietumos, kur neiejāti zirgi maksā pieci dolāri un parastais iejātais zirgs — no piecpadsmit līdz divdesmit dolāriem, nevienam kovbojam neienāktu prātā censties noķert mežonīgu savvaļas zirgu, jo tie grūti notverami un notverti tik un tā paliek mežonīgi gūstekņi, pilnīgi nederīgi un nepieradināmi. Daudzi mājlopu īpašnieki turas pie uzskatiem, ka visi mustangi apšaujami, jo tie ne tikai posta ganības, bet dažkārt aizvilina līdzi māju zirgus, kuri drīz vien iejūtas jaunajos apstākļos un nav vairs īpašniekam atgūstami.

Skarbais Džo Kalouns pazina zirgus «no āra un iekšas» un mēdza izsacīties:

— Nekad neesmu redzējis baltu zirgu, kas nebūtu pati lēnība, vai bēru, kas nebūtu ar niķiem, vai pātu, kas nebūtu godīgs lops, ja vien pareizi iedīdīts, vai melnu, kas nebūtu paša nelabā pilns un stūrgalvīgs kā ēzelis. Tādam melnim trūkst tikai nagu, ko skrāpēt, tad viņam pat Dāniela lauvu bedrē būtu droša dzīvošana!

Tātad, ja mustangs ir saimniecībā nederīgs dzīvnieks, tad melns mustangs ir desmitkārt nederīgāks, tāpēc Skārss uzskatīja par galīgi aplamu Džo iedomu «pievākt šito viengadīgo», ko Džo acīm redzot bija apņēmies izdarīt. Taču arī togad Džo neko nepaguva uzsākt.

Džo bija vienkāršs govju gans, saņēma divdesmit piecus dolārus mēnesī, un brīva laika viņam nebija ne mirkļa. Tāpat kā citi kovboji, arī viņš sapņoja par to, ka tiks pie sava rančo un iegādāsies savu ganāmpulku.

Viņam bija sava īpašurnzīme ar visai baigu nozīmi — aizrestots logs, reģistrēta Santa Fe, bet no ragulopiem viņa ganāmpulkā ar to bija apzīmogota viena vienīga veca govs. Viņam bija pilnigas tiesības uzspiest savu īpašumzimi katram neapzīmogotam dzīvniekam, kas pagadītos prērijā. Taču ik rudeni, saņēmis aprēķinu, Džo nevarēja atturēties no kārdinājumā doties kopā ar biedriem uz pilsētu uzdzīvot, «kamēr kabata ļauri». Tāpēc viņa īpašums joprojām sastāvēja no segliem, gultas segas un vecās govs. Bet Džo aizvien vel cerēja uz kadu laimes gadījumu, kas padarīs viņu stāvus bagatu, un, kad viņam radās doma, ka melnais aidinieks varētu dot šo laimi, tad atlika tikai gaidīt izdevīgu brīdi, lai aidinieku notvertu.

Ganampulks tovasar aizklīda līdz Kanādas upei un rudenī atgriezās atpakaļ garām Dona Karlosa kalniem, tāpēc Džo neizdevās aidinieku ieraudzīt, lai gan visu vasaru par to klīda valodas, jo šis kumeļš, nu jau spēcīgs zirgs trešajā gadā, sāka pievērst visu kovboju uzmanību.

Antilopu avots atradās plaša līdzenuma vidū. Pārplūstot tas pārvērtās mazā, meldriem ierobežotā ezeriņā; kad ūdens nokritās, tur palika plata melnu dūņu josla, kura šur tur balti vizēja sāls laukumi, bet vidū ieplakā urdza avots. Tas neaizplūda projām, tam nebija nekādās notekas, bet tanī bija ļoti labs dzeramais ūdens, vienīgā vieta jūdzēm plašā apkārtnē, kur padzerties.

Šis līdzenums vai prērija, kā to sauktu tālāk uz ziemeļiem, bija melnā ērzeļa iemīļotās ganības, bet te pastāvīgi ganījās ari govis un rančo zirgi. Sevišķi ieinteresēti šais ganībās bija lopkopji ar īpašumzīmi «LF». Rančo pārvaldnieks Fosters, ganāmpulka līdzīpašnieks, bija uzņēmīgs vīrs. Viņš bija pārliecināts, ka atmaksājas ieviest izlases mājlopus un zirgus, un viens no viņa dēkainajiem pasākumiem bija iegādātās desmit pusasiņu ķēves, slaidas, labi veidotas, ar stirnas acīm. Tam blakus parastie plušķainie zirdziņi atgādināja nožēlojamus nīkuļus, kādas svešas, pusizmirušas dzīvnieku sugas pārstāvjus.

Vienu ķēvi allaž paturēja mājās dažādām vajadzībām, bet pārējās deviņas, kad no tām atšķīra kumeļus, parasti klejoja savā vaļā un ganījās prērijā.

Zirgiem ir izsmalcināts instinkts, kas tiem palīdz atrast ceļu uz labākām ganībām, tāpēc visas deviņas ķēves devās uz Antilopu avotu, jūdzes divdesmit uz dienvidiem. Un, kad vēlāk vasarā Fosters ar savu kompanjonu jāja pārvest tās mājās, viņi drīz vien atrada visas deviņas, taču tās apsargāja un uzraudzīja ogļu melns ērzelis, kas izturējās gandrīz vai ar īpašnieka tiesībām. Viņš šaudījās apkārt, sadzenādams tās vienuviet kā īsts lietpratējs, un viņa spoži melnā spalva spilgti atšķīrās no ķēvju zeltainuma.

Ķēves bija rāmas un būtu viegli pārdzenamas mājās, ja nebijis melnā ērzeļa. Viņš tapa ļoti satraukts un šķita ar savu uzbudinājumu ietekmējam arī ķēves. Šaudoties gan uz vienu, gan otru pusi, viņš dzina aulekšos visu baru, kur vien vēlējās. Bars aizauļoja, un abi jātnieki uz mazajiem zirdziņiem palika tālu nopakaļ.

Abus lopkopjus pārņēma dusmas, viņi ķērās pie bisēm un sāka meklēt izdevīgu mirkli «nolaist no kājas nolādēto ērzeli», taču bija pilnīgi iespējams, ka šāviens ķers kādu ķēvi. Augu dienu lopkopji pavadīja veltīgos mēģinājumos. Aidinieks, jo tas bija viņš, turēja savu saimi vienuviet, un drīz vien visi nozuda dienvidos aiz smilšu kalniem. Nokaitinātie vīri devās mājup uz saviem nodzītajiem zirdziņiem, un viņu vienīgais mierinājums bija zvērēšana atriebties vainīgajam šai neveiksmē.

Pats ļaunākais bija tas, ka viens vai divi šādi gadījumi varēja padarīt ķēves tikpat mežonīgas kā mustangs, un tad vairs nebūtu iespējams tās glābt.

Zinātnieki nav vienis prātis uzskatos par to, cik liels pievilkšanas spēks piemīt skaistumam un vīrišķībai, kas modina apbrinu sieviešu Kailas radījumos ari zemāko dzivnieku vidu, bet vai nu tā ir apbrīnošana, vai pati vīrišķība, taču ir skaidrs, ka neparasti apveltīts savvajas dzīvnieks drīz vien atkaro saviem sāncenšiem daudzas to līdzgaitnieces. Un lielais melnis ar savām spožajām krēpēm uri asti, ar savam zaļi spīdošajām acīm patvaļīgi rīkojās visā apgabalā un pievienoja savai svītai aizvien jaunas ķēves no citiem ganāmpulkiem, tā ka drīz vien viņa barā skaitījās ap divdesmit ķēvju. Vairums bija rārnu, nodzītu lopiņu, un no tiem spilgti atšķiras deviņas pusasiņu ķēves. Šo baru aidinieks apsargaja tik rūpīgi un enerģiski, ka ikviena tanī iekļuvusi ķēve bija pazudusi savam saimniekam, un drīz vien fermeri noprata, ka viņu apvidū apmeties mustangs nodara daudz lielāku postu nekā visas pārējās iespējamās likstas.

II

Tas notika 1893. gada decembrī. Es biju jauns ieceļotājs šai pusē un devos no rančo pie Pinjavititas kanjona ar ori uz Kanādas upi. Izvadot mani ceļā, Fosters nobeidza savus aizrādījumus ar piekodinājumu:

—  Un, ja jums ir izdevība notēmēt uz nolādēto mustangu, tad pielūkojiet, ka neaizšaujiet garām!

Tā bija pirmā reize, kad dzirdēju pieminam aidinieku, un tikai ceļā es uzzināju visu notikumu no sava pavadoņa Bernsa. Stāsts iesvēla manu ziņkāri, es alktin alku ieraudzīt daudzināto mustangu un jutos stipri vīlies, kad otrā dienā, ieradušies prērijā pie Antilopu avota, neatradām tur ne zīmes no aidinieka un viņa svītas.

Tomēr vēlāk, kad pārcēlāmies pāri Alamozo Aroijo upei un atkal devāmies kalnup prērijas augstienē, Džeks Bernss, kas jāja pa priekšu, pēkšņi pieplaka pie sava zirga kakla un, pagriezies uz ori pret mani, uzsauca:

—   Paķer bisi! Rau, kur ērzelis!

Es satvēru bisi un paskubināju zirgus, kamēr uzbraucām pakalna korē. Lejā ieplakā ganījās zirgu bars, un to vidū atradās lielais, melnais mustangs. Viņš bija sadzirdējis troksni, mums tuvojoties, un modri ausijas. Viņš stāvēja, izslējis galvu, astei plivinoties, plaši ieplestām nāsīm, ists zirga cildenuma un daiļuma iemiesojums, cēlākais dzīvnieks, kāds jebkad auļojis prērijās, un man derdzās pat doma, ka šis lieliskais radījums var tikt pārvērsts par maitu. Par spīti Džeka mudinājumiem šaut ātrāk, es vilcinājos un saku pārbaudīt, vai bise pielādētā, kamēr beidzot viņš, allaž straujš un karstas dabas, ladēdamies par manu gausumu, uzbrēca:

— Do šur bisi!

Kad viņš to saķēra, es pagriezu stobru uz augšu, un šāviens nejauši gaja vaļā.

Tūliņ lejā viss bars satrūkās, lielais, melnais barvedis nosprauslojās, iezviedzās un apskrēja baram apkart. Ķēves saspiedās ciešāk, un visi aizauļoja putekļu mākonī, pakaviem klabot.

Ērzelis auļoja te vienā, te otrā pusē, uzmanīja savu saimi, aizvadīja un aizdzina to tālu projām. Cik ilgi vien varēju saskatīt, es nenolaidu no viņa acu, un ne reizi viņam nesa juka solis.

Džeks neskopojās ar spēcīgiem izteicieniem, veltītiem gan man, gan manai bisei, gan mustangam, bet es klusībā jūsmoju par aidinieka skaistumu un spēku. Nē, es gan negribētu bojāt viņa zīžaino ādu, kaut man par to dotu visas viņa aizvilinātās ķēves!

Ir vairāki paņēmieni, kā notvert savvaļas zirgus. Viens ir tāds: ar lodi ķert zirga pakausi, tā ka dzīvnieks uz mirkli apstulbst, un tikmēr viņam uzmet laso.

— Jā, es esmu redzējis simtiem vīru, kas tā nolauzuši sev kaklus, bet nekad neesmu redzējis apdullinātu mustangu, — naujais Džo kritiski piezīmēja.

Dažreiz, ja apkārtnes reljefs to atļauj, mustangu baru iedzen aplokā, dažreiz, ja gadās īpaši labi zirgi, mustangus var panākt, taču pats vienkāršākais paņē

miens, lai cik neticams tas sākumā liktos, ir mustanga «nokausēšana».

Valodas par izdaudzināto ērzeli, kurš pat auļos nemainija gaitu, izplatījās arvien tālāk. Par viņa soli, par viņa ātrumu un smalko ožu stāstīja visādus brīnumus, un, kad vecais Montgomerijs, kam piederēja lopu bars, apzīmogots ar trīsstūra īpašumzīmi, pēkšņi ieradās Vella traktierī Kleitonā un liecinieku klātbūtnē paziņoja, ka maksās tūkstoš dolāru tām, kas atvedīs ērzeli drošā krātiņā, ja tikai stāsti par melna labajām īpašībām būs patiesi, tad kāds desmits jaunu govju ganu iedegās kārē izmēģināt roku, līdzko notecēs līgums ar darba devējiem un viņi būs brīvi. Taču naujais Džo jau sen bija domājis par šo pasākumu; nu vairs nedrīkstēja zaudēt laiku, un, kaut arī viņa līgums vēl nebija notecējis, viņš rosījās visu nakti, posdamies uz medībām.

Izsmēlis savu jau tā galīgi izsmelto kredītu un vēlreiz pārbaudījis savu draugu jau tā pietiekami pārbaudīto augstsirdību, viņš guva iespēju sarīkot ekspedīciju, kas sastāvēja no divdesmit krietniem jājamiem zirgiem, segtas ores un pārtikas krājumiem divām nedēļām trim cilvēkiem: pašam Džo, «kumpanjonam» Cārlijam un pavāram.

Viņi izbrauca no Kleitonas ar stingru apņemšanos «nokausēt» apbrīnojami straujo aidinieku. Trešajā dienā

viņi sasniedza Antilopu avotu, un, tā kā tuvojās pus dienas laiks, vīri nemaz nebija pārsteigti, ieraugot melno aidinieku ar savu svītu tuvojamies dzerama vietai. Džo noslēpās un nogaidīja, kamēr visi zirg labi padzērušies, jo izslāpis dzīvnieks allaž skrien āt rāk nekā tāds, ko izdzertais ūdens padarījis smagu.

Pēc tam Džo mierīgi jāja uz priekšu. Kad viņš at radās pusjūdzi no zirgu bara, aidinieks sacēla trauk smi un tūliņ vadīja savu baru uz ziepenājiem noaugu šajiem dienvidaustrumu kalniem. Džo auļos steidzās pakaļ, kamēr atkal saskatīja mustangus, tad griezās atpakaļ un izrīkoja pavāru, kas reizē bija arī braucējs, doties uz dienvidiem līdz Alamozo Aroijo upei. Pats viņšr sekoja mustangiem uz dienvidaustrumiem. Pēc dažām jūdzēm viņš tos ieraudzīja un palaida savu zirgu soļos, līdz piejāja tik tuvu, ka bars sabijās un aizauļoja uz dienvidiem. Pēc stundas, nejādams pa pēdām, bet šķērsodams taku, pa kuru mustangi mēdza iet, Džo tos panāca. Viņš atkal nemanot tuvojās, un atkal atkārtojās iepriekšējais — sabīšanās un bēgšana. Tā viņi pavadīja visu pēcpusdienu, pamazām virzīdamies uz dienvidiem, un. kad saule laidās aiz aDvāršna.

tie atradās, kā Džo bija paredzējis, netālu no Alamozo Aroijo. Mustangi bija tepat tuvumā, un Džo, izbiedējis tos vēlreiz, atgriezās pie ores. Tagad viņa biedrs, kas tikmēr bija atpūties, turpināja vajāšanu ar citu zirgu.

Pēc vakariņām ore devās uz Alamozo augšējo braslu, kā bija iepriekš norunāts, un Džo apmetās tur uz naktsguļu.

Tikmēr Cārlijs sekoja zirgu baram. Mustangi vairs nebēga tik strauji, jo vajātājs negrasījās uzbrukt un viņi sāka aprast ar tā tuvumu. Krēslā baru varēja viegli saskatīt, jo tanī atradās kāda sniegbalta ķēve. Arī jaunais mēness palīdzēja vajātājam, un Cārlijs, ļaudams savam zirgam pašam

izraudzīties ceļu, lēnos rikšos sekoja mustangiem, paturēdams, acīs rēgam līdzīgo balto ķēvi, kamēr bars nebija vairs saskatāms nakts tumsā. Tad viņš nokāpa no zirga, nosegloja un piesēja to, bet pats, ietinies segā, likās gulēt.

Ausmiņai svīstot, Cārlijs bija kājās un, nojājis kādu pusjūdzi, atkal saskatīja baru, pateicoties baltajai ķēvei. Viņam tuvojoties, aidinieka spalgais zviedziens pamudināja ķēves laisties auļos. Taču tuvākajā pakalnā bars apstājās, lai apskatītos, kas ir viņu neatlaidīgais sekotājs un ko tas grib. Mirkli viss bars stāvēja vērodams, spilgti izceldamies apvāršņa fonā, un tad aidinieks, laikam nolēmis, ka zina visu vajadzīgo, krēpēm vējā plīvojot, aizjoņoja savā nenogurdināmajā, vienmērīgajā gaitā kā melns meteors, aizraujot līdzi pārējos.

Šoreiz bars nogriezās uz rietumiem un pēc daudzreizējas tās pašas rotaļas atkārtošanās — bēgšanas, sekošanas, panākšanas un atkal bēgšanas — viņi ap pusdienu sasniedza indiāņu seno izlūkošanas vietu — Bifeļu kranti. Te viņus gaidīja Džo. Gara, tieva dūmu strūkla aicināja Cārliju doties uz nometni, un viņš tūliņ noraidīja atbildi, pazibinādams kabatas spogulīti.

Džo uzlēca mugurā vēl nejātam zirgam un uzņēmās vajāšanu, kamēr Čārlijs apsēdās paēst un atpūsties, lai pēc tam dotos gar straumi augšup.

Visu to dienu Džo vajāja mustangus, cenzdamies panākt, lai bars kustētos pa lielu apli, pa kura hordu virzījās ore. Saulei rietot, viņš piejāja pie Verdas pārejas, un tur viņu gaidīja Cārlijs ar citu zirgu un vakariņām. Džo atkal turpināja vajāšanu tikpat rāmi un neatlaidīgi. Viņš sekoja baram visu vakaru un daļu nakts. Savvaļas zirgu bars, likās, sāka jau pamazām pierast pie nekaitīgajiem svešiniekiem un bija vieglāk izsekojams, turklāt pastāvīgā kustēšanās bija to nogurdinājusi. Mustangi vairs neatradās prērijā ar sulīgu zāli, tie nedabūja auzas kā vajātāju zirgi, un nepārtrauktais nervu saspīlējums nepalika bez sekām. Tas laupīja ēstgribu, toties modināja slāpes. Tiem atļāva dzert bieži un daudz. Padzērušam zirgam grūti skriet: locekļi kļūst stīvi un elpošana apgrūtināta. Džo gandrīz nemaz nedzirdināja savu zirgu, tāpēc ir viņš, ir zirgs bija vēl gluži mundri, kad apstājas uz naktsguļu netālu no nodzītajiem mustangiem.

Ausmā viņš ieraudzīja mustangus gluži tuvu. Tie gan sākumā metas skriet, tomēr drīz vien pārgāja uz soļiem. Uzvara bija jau pa pusei izcīnīta, jo galvenais «nokausēšanā» ir neizlaist mustangus no acīm pirmās divas trīs dienas, kamēr tiem vēl svaigi spēki.

Visu to ritu Džo bija baram gluži tuvu. Ap pulksten desmitiem Cārlijs nomainīja viņu pie Hozē smailes. Todien mustangi turējās tikai ceturtdaļjūdzes atstatumā un nebūt nevirzījās uz priekšu agrakajā straujuma. Nu tie meta lokus uz ziemeļu pusi. Pievakarē Carlijs apmainīja zirgu un sekoja tiem.

Nākošajā dienā ķēves jau gāja, galvas nokārušas, un nespēja tikt savam vajātājam priekšā vairāk par simt soļiem.

Ceturtā un piektā diena pagāja tāpat, un nu bars atkal tuvojās Antilopu avotam. Līdz šim viss bija noritējis pēc paredzētā plāna. Vajātāji jāja lielā lokā, ores gaita veidoja mazāku loku lielā iekšienē. Savvaļas zirgi atgriezās pie avota galīgi nokusuši, bet mednieki bija moži un jāja uz mundriem zirgiem. Mustangus visu dienu nelaida pie ūdens un, kad beidzot pēcpusdienā atdzina pie avota, tad ļāva sadzerties pēc patikas. Nu izmanīgajiem medniekiem, kuru zirgi bija baroti ar auzām, pienāca īstais brīdis, jo ķēvēm pēc pamatīgās padzeršanās bija tikpat, kā paralizēti locekli un aizrāvusies elpa, tāpēc būtu viegli tās citu pēc citas saķert un sapīt.

Taču plānam bija savs trūkums, proti, medību gala mērķis — melnais ērzelis likās veidots no dzelzs, viņa ritmiskais, līganais solis šķita tikpat straujš un sparīgs kā torit, kad sākās vajāšana. Melnis nepārtraukti skraidīja ap ķēvju baru, ar balsi un savu paraugu mudinādams tās bēgt. Taču to spēki bija izsmelti. Vecā, baltā ķēve, kas bija palīdzējusi vajātājiem saskatīt baru tumsā, bija pamesta viena jau pirms vairākām stundām, nodzīta līdz nāvei. Pusasinu ķēves likās pilnīgi zaudējušas bailes no jātniekiem, viss bars acīm redzot atradās Džo varā. Taču melnis, visu šo pūliņu gala mērķis, joprojām palika nesasniedzams.

Džo biedri labi pazina viņa karsto dabu un nemaz ' nebūtu brīnījušies, ja viņš dusmu lēkmē mēģinātu nošaut neuzveicamo melno mustangu. Bet, kā par brīnumu, Džo bija tālu no tādām domām. Vajādams visu nedēju mustangu, viņš ne reizi nebija redzējis to mainām soli un pārejam uz parastajiem aulekšiem, tāpēc viņš aizvien vairāk apbrīnoja cēlo zirgu. Viņa sajūsma bija tik liela, ka viņš drīzāk būtu ar mieru nošaut savu labāko jājamzirgu nekā šo lielisko dzīvnieku. Džo pat sāka šaubīties, vai vērts ņemt lielo atalgojumu par mustanga notveršanu. Šāds zirgs jau pats bija vesels kapitāls, jo varēja noderēt par ciltstēvu veselai aidinieku paaudzei.

Tomēr atalgojuma objekts vēl aizvien atradās brīvībā. Vajadzēja beigt medības. Džo apsegloja savu labāko zirgu, — tā bija austrumu šķirnes ķēve, kaut gan uzaugusi prērijās. Džo nekad nebūtu varējis tikt pie tāda jājamzirga, ja ķēvei nepiemistu kāda vājība. Šais apvidos aug indīgs stāds, ko sauc loko. Lielum lielais vairums dzīvnieku to neaiztiek, bet, ja nejauši kāds nogaršo, tad sāk to meklēt visur. Tas iedarbojas kā morfijs, un dzīvnieks, kaut dzīvo vēl ilgi, pastāvīgi alkst pēc tā un beidzot mirst trakumsērgā. Par tādiem dzīvniekiem mēdz sacīt, ka tie ir «loko apsēsti». Un Džo labākajam jājamzirgam bija baigs spīdums acīs, kas pazinējam tūliņ būtu saprotams. Taču zirgs bija straujš un spēcīgs, un Džo izvēlējās to medību noslēgumam.

Tagad būtu viegli sasaistīt ķēves, bet tas vairs nebija nepieciešams. Tās varēja atšķirt no melnā barveža un iedzīt aplokā. Taču barvedis aizvien vēl šķita

spēkā neiedragāts. Džo, priecādamies par vērtīgo pretinieku, auļiem devās uz priekšu, lai mērītos spēkiem. Viņš nosvieda laso zemē un vilka gabalu līdzi, lai tas izgludinātos, un jājot sameta to vienmērīgās cilpās ap kreisās rokas delnu. Tad, pirmo reizi šais medībās iespiedis zirgam piešus sānos, viņš lēkšoja taisni uz melni, kas atradās ceturtdaļjūdzi atstatu. Aidinieks traucās uz priekšu, tāpat traucās Džo, katrs darīja, ko spēja, kamēr nomocītās ķēves pašķīrās uz abām pusēm, dodot ceļu. Nenogurdinātais zirgs lēkšoja, cik jaudas, pa klajo prēriju, un pa priekšu tai pašā atstatumā traucās aidinieks joprojām tādā pašā apbrīnojamā gaitā.

Tas likās gluži neticami, un Džo skubināja savu zirgu gan ar piešiem, gan uzsaucieniem. Zirgs šāvās kā bulta, bet atstatums starp to un aidinieku nesamazinājās ne par collu. Melnis pārlidoja par līdzenumu un zālēm apaugušu plakankalni, nodrāzās nodevīgajā smilšu strēmelē, tad pļavu joslā, kur grimži sagaidīja to ar rējieniem, un nozuda ieplakā. Džo joņoja nopakaļ un negribēja ticēt savām acīm, ka atstatums starp viņu un aidinieku sāk palielināties. Viņš lādēja savu likteni, dūra piešus sānos savam zirgam, tā ka nabaga dzīvniekam, nervozu baiļu nomāktam, acis izspiedās un galva mētājās uz visām pusēm. Tas vairs nevēroja ceļu, kamēr kāja iebruka āpša alā. Zirgs pakrita, jātnieks novēlās tam pāri par galvu. Kaut sāpīgi sasities, Džo pietrūkās kājās un grasījās kāpt mugurā apdulinātajam zirgam. Taču nabaga lopiņam bija pienācis gals — priekškāja karājās pārlauzta.

Atlika tikai viena izeja. Džo ar revolvera šāvienu izbeidza vieglkāja zirga ciešanas, noņēma seglus un aiznesa tos atpakaļ uz nometni. Tikmēr aidinieks pamalē izzuda no acīm.

Medības nevarēja uzskatīt par pilnīgi neveiksmīgām, jo visas ķēves atradās mednieku rokās. Džo un Cārlijs saudzīgi aizdzina tās uz «LF» aploku un pieprasīja krietnu atlīdzību. Tomēr Džo vairs nespēja aizmirst aidinieku. Tagad, kad viņš zināja, cik vērtīgs ir šis melnis, viņš nespēja vien to pietiekami cildināt un tikai kaldināja jaunus plānus, kā šo zirgu dabūt rokā.

IV

Pavārs šai braucienā bija Beitss — misters Tomass Beits, kā viņš pats sevi godāja, ierazdamies ik monesi pasta nodaļā pēc vēstulēm un naudas pārve-, dūmiem, ko neviens nebija domājis viņam sūtīt. Vecais Toms Tītarpēda — tā puikas sau|| kāja viņu ipašumzimes dēļ, kura, pēc viņa vār1 diem, bija reģistrēta Denverā un, ja varēja tif cēt viņa stāstiem, rotāja sānus neskaitāmiem govju un zirgu bariem., kas ganījās nezināmos ® ziemeļu prēriju klajumos.

Kad Beitsu uzaicināja piedalīties ekspedīcijā par kompanjonu, viņš zobgalīgi piezīmēja, ka zirgus patlaban pārdodot par divpadsmit dolāriem ducī. Togad zirgi patiešām bija loti lēti, tāpēc Beitss labāk izvēlējās drošu atalgojumu, kaut arī mazu. Tomēr neviens, kas kaut reizi bija redzējis aidinieku, nespēja palikt vienaldzīgs. Tas notika arī ar Tītarpēdu. Tagad viņš pats kāroja iegūt mustangu, tikai lāgā nezināja, kā to izdarīt. Kādu dienu tai pašā rančo, kas «izmantoja viņa pakalpojumus», kā Tītarpēda mēdza izteikties, ieradās Bils Smiss, sakarā ar savu īpašumzīmi iedēvēts par Pakava Bilu. Ēdot teicamu svaigu bifšteku ar maizi, žāvētus persikus un melno sīrupu un uzdzerot plānu kafiju, Pakava Bils pilnu muti ierunājās:

—   Zin, es šodie akai redzēju to aidinieku un tik tuvu, ka varēju paraut aiz astes.

—   Ko — un tu nešāvi?

—   Daudz vis netrūka,

—   Tādas muļķības tu nepalaid! — ierunājās galda otrā galā kāds govju gans, kura īpašumzīme bija divkāršs «H». — Es tā rēķinu, ka tam mustangam vēl pirms mēness griežiem būs mana īpašumzīme uz sāniem.

—         Tad tev vajadzēs krietni vien pasteigties, — iebilda kāds cits, — lai tu neatrod uz viņa sāna trīsstūri ar punktu.

—   Bil, kur tu viņam tā uzdūries?

—   Tas bi šitā: es jāj pa prēriju uz Antilopu avotu

un redz, ka tais sakaltušās dūņās starp niedrēm kāds guļ. Es zin, ka tur agrāk nekā tāda nebi, piejāj klāt, tāpēc ka domā, tā kāda gos no mūs ganāmpulka, un redz, ka tur atstiepies zirgs. Vējš pūš, ka nakas, — no šā uz manīm, es piejāj klāt un redz, ka tas i aidinieks, stīvs kā viens bluķis. Takšu uzpūsts viņš nebi, kā tas ar maitām notiek, un sašauts ar ne, tapatās smakas nekādas, un es nemaz i nezin, ko domāt, te šis skurina ausi, dzenājot mušu, un nu es saprotu, ka šis tik guļ vie. Es tūlītās ķers savu laso un metīs cilpu, bet ta redz, ka šis jau vecs un vietām pādilis vai pušu, bet seglu siksna man tik viena vie, un mans zirgs sver septiņsimt mārciņu, bet ērzelis tūkstoš divi simti, un tad es sev teic: «Nav ko provēt, es tik saraus savu siksnu, novelsies pats un pazaudēs seglus.» Tā es tik iemet pa seglu loku ar pletnes kātu, un bi jums redzēt, kas notika! Mustangs palēcās gaisā seši pēdi vismazais un nokrācās kā viens tvaikmašiņš. Acis viņam bi kā spoles, un viņš aizdrāzās kā vējš un, ja nav kur piestājs, tad i jau Kalifornijā! Un es var zvērēt, ka viņš ne reizi nesajauca soli!

īstenībā stāsts nebija tik sakarīgs. To ļoti bieži

pārtrauca spēcigi izteicieni, un tam vajadzēja lauzties cauri kumosiem un malkiem, jo Bils bija veselīgs jauns vīrietis un nepazina lieku kautrību. Taču stāsts bija skaidrs un visi tam noticēja, jo zināja, ka uz Bilu var paļauties. No visiem klausītājiem vecais Tītarpēda runāja vismazāk, bet droši vien domāja visvairāk, jo stāsts sniedza viņam ideju jaunam plānam.

Smēķēdams savu pēcpusdienas pīpi, viņš vēl visu sīki pārdomāja un, apsvēris, ka viens galā netiks, atklāja savu plānu Pakava Bilam. Tādā kārtā nodibinājās jauna sabiedrība mustanga notveršanai, tas ir, piecu tūkstošu dolāru saņemšanai, jo tik liela prēmija patlaban bija izsolīta par aidinieka nogādāšanu drošā vietā.

Antilopu avots joprojām palika mustangam iemīļota dzeramā vieta. Ūdens līmenis bija krities un izveidojis platu sakaltušas melnas dumbras joslu starp grīsli un avotu. Divās vietās šo joslu šķērsoja taciņas, ko bija ieminuši savvaļas dzīvnieki, nakdami padzerties. Zirgi un meža dzīvnieki parasti nāk pa taku, kamēr ragulopi laužas taisnā ceļā cauri meldriem.

Izraudzījušies visvairāk iemīto taku, abi vīri stājās pie darba ar lāpstām un izraka piecpadsmit pēdas garu, sešas pēdas platu un septiņas pēdas dziļu bedri. Tas bija grūts darbs, kas ilga divdesmit stundas bez pārtraukuma, jo bedrei vajadzēja būt izraktai starp divām mustanga dzeršanas reizēm, un vīri dabūja kārtīgi izsvīdēties. Tad bedri meistarīgi pārklāja ar kārtīm, žagariem un zemēm, tā ka to vairs nevarēja manīt. Abi vīri paslēpās speciāli šim nolūkam izraktās dobēs.

Pēcpusdienā aidinieks ieradās pie avota — viens pats, kopš viņa ķēvju bars bija kritis gūstā. Viņpus avota atradās otra taka, lai gan, spriežot pēc pēdām, zirgi to reti lietoja. Tomēr vecais Toms aiz piesardzības bija sametis uz tās svaigus meldrus, lai aidinieks noteikti dotos pa pirmo taku, ja arī tam aiz nezināmiem untumiem iegribētos iet pa mazāk lietotu ceļu.

Kāds labais gars gan ir nomodā un sargā savvaļas dzīvniekus? Par spīti visam, aidinieks tuvojās avotam pa otru taku. Samesto meldru aizdomīgais izskats viņu nebiedēja; viņš mierīgi piegāja pie ūdens un sāka dzert. Atlika tikai viena izeja, kā izbēgt no galīgas neveiksmes: kad mustangs nolieca galvu, lai padzertos vēlreiz, kā zirgi parasti mēdz darīt, Beitss un Smiss izlēca no savām paslēptuvēm, aizskrēja mustangam aizmugurē, un, kad tas pacēla lepno galvu, Smiss izšāva no revolvera zemē.

Aidinieks traucās savā izdaudzinātā gaitā taisni uz slazdiem. Vēl mirklis, un viņš būs bedrē! Viņš jau ir uz takas, un vīri jau redz viņu savā varā, tomēr savvaļas dzīvnieku sargātājs gars stāv viņam klāt, viņš saņem neizskaidrojamu brīdinājumu, ar varenu lēcienu pārjoņo pāri šai piecpadsmit pēdas garajai nodevīgajai bedrei un, uzspēris zemes gaisā, nozūd tāiumā neaizskarts, lai vairs nekad neatgrieztos pie Antilopu avota pa vecajam takām.

v

Naujais Džo bija enerģijas pilns. Viņš bija apņēmies noķert mustangu urt, kad uzzināja, ka ari citi tīko to pašu, nekavējoties izstrādāja jaunu plānu. Viņš nolēma izmēģināt to paņēmienu, ar kura palīdzību šakālis noķer vieglkāji trusīti un indiānis zirgā — nesalīdzināmi ātrāko antilopi. Šis paņēmiens saucas «medības ar aizstāšanu».

Kanādas upe dienvidos, tās pieteka Pinjavititas Aroijo ziemeļaustrumos un Dona Karlosa kalni ar Jūtkrīkas kanjonu rietumos izveidoja sešdesmit kvadrātjūdzes lielu trīsstūri — tā bija aidinieka valstība. Cik zināms, viņš nekad nepārkāpa tās robežas, un visu laiku Antilopu avots bija viņa galvenā mītne. Džo pazina šo apvidu loti labi, bija izpētījis visus šejienes avotus un aizu krustojumus tikpat pamatīgi kā aidinieka ceļus.

Ja viņš dabūtu piecdesmit labu zirgu, tad varētu izvietot tos tādā veidā, ka visi svarīgākie punkti būtu aizņemti, taču viņš varēja sadzīt tikai divdesmit labus zirgus un piecus dūšīgus jātniekus. Vairāk nebija ko cerēt.

Zirgus baroja ar auzām veselas divas nedēļas, tad tos aizsūtīja pa priekšu; katrs vīrs bija saņēmis sīkus norādījumus, kā rīkoties, un atradās savā vietā jau dienu pirms šīm skriešanās sacīkstēm. Norunātajā dienā Džo ar ori devās uz līdzenumu pie Antilopu avota un, apmeties gabaliņu atstatu nelielā ieplakā, sāka gaidīt.

Beidzot tas parādījās, šis ogļu melnais rumaks, viens pats no smilšu kalniem dienvidos un nesteidzīgi soļoja uz avotu. Vispirms viņš apgāja tam apkārt, ostīdams gaisu, vai tur nav noslēpies kāds ienaidnieks. Tad viņš tuvojās ūdenim tādā vietā, kur nemaz nebija takas, un sāka dzert.

Džo vēroja viņu un vēlējās, kaut viņš izdzertu veselu mucu. Līdzko mustangs pagriezās, lai saktu plūkt zāli, Džo iedūra piešus savam zirgam sānos. Aidinieks izdzirdēja noklabam pakavus, tad ieraudzīja rikšojam zirgu. Viņam viss bija skaidrs, un viņš drāzās projām. Viņš traucās pa līdzenumu taisni uz dienvidiem, ieturēdams to pašu zvāļojošos gaitu, un atstatums starp viņu un vajātāju strauji palielinājās. Viņš pāršāvās pāri smilšu kāpām, saglabājot savu ritmisko soli un jūtami gūstot virsroku. Smagi apkrautais Džo zirgs bruka iekšā smiltīs un grima tanīs līdz potītēm. Tas atpalika aizvien vairāk. Sākās līdzenums, un rikšotājs šķita atgūstam zaudēto, bet tad pagadījās gara, slīpa nogāze, kur Džo zirgs neiedrošinājās skriet visā sparā, un tā Džo atkal atpalika ar katru soli.

Taču uz priekšu vien viņi auļoja, un Džo netaupīja ne pletni, ne piešus. Viena jūdze … otra … trešā, un tālumā jau bija saskatāmas Aribas klintis.

Tur Džo gaidīja cits zirgs, un viņš ar jaunu enerģiju dzinās pakaļ aidiniekam. Tomēr nakts melnās krēpes, vējā plivinoties, aizvien attālinājās.

Beidzot bija klāt Aribas kanjons; kovbojs, kas tur stāvēja sardzē, bija noslēpies, lai neizjauktu skriešanos, un mustangs pašāvās garām; viņš kā viesulis brāzās vispirms lejup, tad augšup pa nogāzi aizvien tai pašā solī, kas bija raksturīgs tikai viņam vienam.

Džo pieaulekšoja uz putām klāta zirga, uzlēca citā, notrieca to lejup pa nogāzi, tad augšup pa taku. Līdzenumā nonācis, viņš kapāja zirgu ar piešiem, auļoja, auļoja un auļoja, bet netika mustangam tuvāk ne par soli.

«Ga-lump, ga-lump, ga-lump» — ritmiski dunēja aidinieka soli vienu stundu, otru stundu, trešo .. . Tālumā jau vīdēja Alamozo Aroijo, kur Džo gaidīja maiņa. Viņš brēca uz savu zirgu un trenca to, cik jaudas. Melnis traucās taisni uz paredzēto vietu, bet dažas jūdzes iepriekš kāda dīvaina nojauta lika viņam pagriezties pa kreisi. Noprazdams, ka mustangs var izbēgt, Džo trenca savu nomocīto zirgu tam pakal, cenzdamies aiztikt priekšā. Tas bija vistrakākais jājiens, kāds vien iedomājams. Džo elpa rāvās ciet, seglu

āda čīkstēja pie katra lēciena. Šķērsodams mustangam ceļu, Džo šķita ieguvis virsroku. Viņš paķēra bisi un raidīja šāvienu pēc šāviena, lai saceltu putekļus gaisā un tā piespiestu melni pagriezties vēlamajā virzienā — pa labi uz braslu.

Viņi piejoņoja pie upes. Mustangs pārdrāzās tai pāri, Džo nolēca no zirga. Tas, noaulekšojis trīsdesmit jūdzes, bija zaudējis pēdējos spēkus, un arī pats Džo nejutās labāk. Acis bija iekaisušas no kodīgajiem putekļiem, un viņš, pa pusei akls, pamāja Tomam un uzsauca, lai tas jāj pāri Alamozo braslam un turpina pakaļdzīšanos.

Jātnieks uzlēca mundrā zirgā un auļoja kalnup un lejup pa viļņoto klajumu. Melno mustangu klāja baltas putas. Sāni smagi cilājās, un skaļā elpa rādīja, kā viņš cieš. Tomēr viņš vēl vienmēr traucās uz priekšu.

Sākumā šķita, ka Toms būs uzveicējs, bet, kad pēc kādas stundas viņi nonāca pie Alamozo slīpās nogāzes, Toms sāka pamazām atpalikt. Taču tur vajāšanu uzņēmās cits zēns ar atpūtušos zirgu. Viņi nogriezās uz rietumiem, pāri grimžu nometnēm, cauri agavju jos'ām un kaktusu biezokņiem, un sadurstīti un nomocīti joņoja tālāk. Putekļi un sviedri bija melni pārvērtuši brūni plankumainu, bet solis viņam nemainījās. Jaunais Karingtons, kas viņu vajāja, bija ievainojis savu zirgu, skubinādams to uzņemt vislielāko ātrumu, un nu durstīja to ar piešiem un mudināja lēkt pāri rozai, pār kuru aidinieks bija pāršāvies. Lēciens neizdevās, un abi iebruka rozā. Jauneklis palika dzīvs, bet zirgs tur guļ vēl tagad, un melnis traucās tālāk.

Tas bija vecā Gallego rančo tuvumā, kur Džo, paspējis atpūsties, uzsāka vajāšanu. Pēc pusstundas viņš jau auļoja pa aidinieka pēdām.

Tālu rietumos jau varēja saskatīt Dona Karlosa

kalnus, kur Džo gaidīja vīri ar citiem zirgiem, tāpēc nenogurdināmais jātnieks centas iegrozīt vajāšanu ta, lai aidimeks dotos turp, taču, pēkšņa untuma vai iekšējas nojautas mudināts, melnis pasitas atpakaļ. Viņš nogriezās krasi uz ziemeļiem, un Džo, izveicīgais sekotājs, jāja un jāja, brēca uz savu zirgu, šava, saceldams putekļus, bet mežonīgais melnais meteors drāzās lejup pa nogāzi, un Džo atlika vienīgi sekot. Sākās pats grūtākais un nežēlīgākais vajāšanas posms. Džo, cietsirdīgs pret mustangu, bija vēl cietsirdīgāks pret sevi un savu zirgu. Saule svilināja, virmojoša tveice klāja nokveldēto prēriju ar dūmaku, Džo acis un lūpas sūrstēja aiz smiltim un sāls, taču viņš nepadevas. Vienīgā cerība uzvarēt bija tad, ja viņam izdotos atdzīt mustangu atpakaļ uz lielo braslu Alamozo Aroijo upē. Nu mednieks pirmo reizi manīja melni pagurstam. Viņa krēpes un aste vairs neplivinajās tik stalti, pusjūdze atstatuma starp viņiem bija samazinājusies līdz ceturtdaļai, tomēr mustangs vienmēr vēl

bija priekšā un auļoja, auļoja un auļoja.

Pagāja viena stunda, pagāja otra un trešā, bet viņi turpināja skriešanas sacīkstes. Tomēr viņi atgriezās un vakarā, noauļojuši pilnas divdesmit jūdzes, sasniedza lielo Alamozo Aroijo braslu. Džo bija iekarsis, viņš uzlēca jaunā zirgā, kas viņu tur gaidīja, un drāzās tālāk. Zirgs, ko viņš pameta, elsodams tuvojās upei, metās pie ūdens un dzēra, kamēr nobeidzās.

Džo apvaldīja savu zirgu, cerēdams, ka putām klātais mustangs arī kritīs klāt pie ūdens. Bet tas bija gudrs, tas iedzēra tikai vienu malku un, ūdenim plīkšķot, devās pāri braslam un Džo tam pakaļ. Pēdējais, ko redzēja viņa biedri, bija melnis, kas šāvās uz priekšu kā bulta, un Džo, kas sekoja tam …

No rīta Džo atgriezās nometnē kājām. Viņa stāstu var izsacīt dažos vārdos: astoņi zirgi pagalam, pieci

vīri noguruši līdz nāvei, bet nesalīdzināmais aidinieks sveiks un brīvs.

— Nekā nevar darīt, viņš nav notverams! Žēl tikai, ka nesalaidu svinu viņa nolādētajās ribās, kamēr tas bija iespējams, — noteica Džo un atsacījas no domām notvert mustangu.

vi

Ari šai ekspedīcijai bija par pavāru vecais Tītarpēda. Viņš vēroja vajāšanu ar tādu pašu interesi kā pārējie, un, kad Džo cieta neveiksmi, vecais tikai pasmīnēja, noliecies pār katlu, un nomurmināja:

—   Lai velns mani noģērē, ja mustangs nebūs mans!

Tad, atcerēdamies pēc sava paraduma attiecīgus piemērus no bībeles, viņš uzrunāja katlu:

—   Tie paši vīlisteri, kad bija sadomājuši uzveikt Samsonu, panāca savu, tāpēc ka izmantoja viņa dzimumam piemītošu vājību. Tāpat Ādamu izdzina no Ēdenes tikai tās vienas mazās kļūdiņas dēļ, ko mēs visi labi saprotam. Gan es tos piecus tūkstošus dolāru dabūšu.

Pastāvīgās vajāšanas bija padarījušas aidinieku vēl mežonīgāku. Tomēr Antilopu avotu viņš nepameta. Tā bija vienīgā dzeramā vieta, kur apmēram jūdzi plašā apkaimē nebija absolūti nekāda dabas dota patvēruma ienaidniekam. Melnis parasti ieradās pēcpusdienā, iepriekš rūpīgi izlūkojis apkārtni, iekams tuvojās avotam.

Kopš viņa svīta bija sagūstīta, viņš visu ziemu bija pavadījis pilnīgā vientulībā, un vecais Tītarpēda to labi zināja. Kādam pavāra draugam bija glīta, bēra ķēvīte, kas likās atbilstam Tītarpēdas iecerei. Paņēmis pāri stipru pinekļu, lāpstu, lieku laso un resnu stabu, vecais pavārs apsegloja ķēvi un jāja uz izdaudzināto avotu.

Dažas antilopes rīta dzestrumā lēkšoja pa klajumu. Govis bariņiem gulēja zālē, gaisos skanēja prēriju cīruļa skaļā, līksmā dziesma. Saulainā kalnu ziema bija pagājusi, un pavasaris tuvojās ātriem soļiem. Zāle zaļoja, uh visa daba likās pievērsusies domām par jaunas dzīvības radīšanu.

To varēja just pat gaisā, un, kad bērā ķēvīte bija piesieta, lai paplūktos zāli, tā laiku pa laikam pacēla galvu un ilgu pilna skaļi nozviedzas. Droši vien tā bija viņas mīlas dziesma, ja viņa vispār kaut ko zināja par dziesmām.

Vecais Tītarpeda pamatīgi izpētīja vēja virzienu un apkārtni. Tur atradās bedre, ko viņš kādreiz bija izracis, — vaļēja, pilna ar sasmakušu ūdeni, kurā peldēja noslīkuši grimži un peles. Dzīvnieki, nākdami dzert, bija ieminuši jaunu taku. Izraudzījies ar grīsli apaugušu cini netālu no līdzena, zālaina laukumiņa, viņš vispirms dziļi iegremdēja tur stabu, tad izraka pietiekami lielu bedri, kur paslēpties, un izklāja tās dibenā savu segu. Sapinis bēro ķēvīti tā, ka viņa tikko varēja kustēties, Tītarpēda izstiepa atritināto laso, piesēja galu pie staba, apsedza virvi ar smiltīm un zāli un ielīda savā slēptuvē.

Pēc ilgas gaidīšanas pēcpusdienā ķēves ilgu pilnajam zviedzienam atskanēja atbilde no augstajiem kalniem rietumos, un tur, melnojot apvārsnī, parādījās slavenais mustangs.

Viņš nāca lejup slaidā, ritmiskā solī, taču, aizdomu tirdīts, bieži apstājās, lai apskatītos un iezviegtos un saņemtu atbildi, kas, redzams, rada atbalsi viņa sirdī. Viņš pienāca vēl tuvāk, nozviedzās, tad, piepeši satrūcies, sāka mest lielus lokus — droši vien, lai uzzinātu, vai tuvumā neslēpjas ienaidnieks. Likās, viņš šaubījās, nojauta viņu brīdināja. Taču bērā ķēvīte vēlreiz aicināja viņu, mustangs apmeta vēl vienu loku, šoreiz jau krietni tuvāk, un savukārt iezviedzas. Ķēvītes atbilde acīm redzot izgaisināja visas bažas, viņa sirds iedegās. Viņš metās šurp, aizskāra bērās Sollijas degunu ar savējo un, atradis draugu, aizmirsa jebkuras briesmas, baudīdams uzvaras gaviles, bet lēkšojot viņa pakaļkājas uz mirkli iekļuva liktenīgajā cilpā. Viens straujš, ass rāviens, cilpa savilkās, un mustangs bija notverts.

Šausmu pilnā nosprauslošanās un lēciens gaisā deva Tomam iespēju pievienot otru cilpu. Tā nozibēja gaisā un kā čūska aptinās ap neuzveicamajām kājām.

Bailes uz mirkli divkāršoja mustanga spēkus, taču virve turēja viņu cieši, un viņš pakrita sagustits, beidzot kļuvis cietumnieks bez ceribam. Veca Toma atbaidigais, uzkumpušais stāvs izrāpās no bedres, lai vaiņagotu uzvaru pār lielo, diženo dzīvnieku, kura varenais spēks izrādījās nieks pret vecā vīra viltīgo izdomu. Sprauslodams, izmisīgi raustīdamies un sizdamies, lielais mustangs plosījās un cīnījās, lai atbrīvotos, bet veltīgi. Virve bija stipra.

Toms aši meta otru laso, kas aptvēra mustanga priekškājās, ar izveicīgu kustību savilka visas četras kājas kopā, un nu satracinātais aidinieks gulēja uz mirkli bez spēka, sasiets kā notverts vilks. Tad viņš atkal sāka mētāties un raustīties, kamēr galīgi piekusa. Viņa ķermeni plosīja krampjainas elsas, un asaras ritēja no acīm.

Toms stāvēja un skatījās, un vecā govju gana sirdī modās neparastas jūtas. Viņš satraukumā trīcēja no galvas līdz kājām — tas nebija noticis kopš tiem laikiem, kad viņš meta savu pirmo laso un notvēra vērsi. Labu brīdi viņš nespēja kustēties no vietas un stingi blenza savā bīstamajā gūsteknī. Taču šīs jūtas drīz izgaisa. Apseglojis pievilinātāju ķēvi, viņš ar laso apmeta cilpu mustangam ap kaklu un piesēja pie ķēves,

lai tā turētu ērzeļa galvu, kamēr Toms sapin tam kājas. Tas bija drīz padarīts, un, pārliecināts, ka mustangs vairs neizspruks, vecais Beitss jau giibēja raisīt vaļā virves, kad pēkšņa doma piespieda viņu apstaties. Viņš bija pavisam aizmirsis kaut ko ļoti svarīgu un nebija veicis vajadzīgos priekšdarbus. Pēc rietumu štatu likumiem mustangs piederēja tam, kas pirmais tam uzspiedis savu īpašumzimi; kā to var izdarīt, ja tuvaka lopu apzīmogošanas vieta atrodas vismaz divdesmit jūdzes no šejienes?

Vecais Toms piegāja pie ķēves un pa kārtai apskatīja visus tās pakavus. Pareizi, viens bija vaļīgs, viņš tikmēr kustināja un lauza to ar lāpstas palīdzību, kamēr dabūja nost. Bifeļu mēslu un visādu žagaru klajumā bija diezgan, tā ka sārts drīz vien liesmoja. Vienu pakava galu ietinis zeķē, Toms otru nokveldināja sarkanu un iededzināja uz bezspēcīgā mustanga kreisā pleca rupji veidotu īpašumzīmi — tītarpēdu, kas nu pirrno reizi tika izlietota praksē. Aidinieks sarāvās, kad karstā dzelzs pieskārās miesai, bet tas tika ātri izdarīts, un lepnais, brīvais mustangs bija apzīmogots kā kurš katrs mājas dzīvnieks.

Tagad atlika vienīgi nogādāt mustangu uz mājām. Virves atlaida ērtāk; mustangs, to nojautis, iedomājās, ka ir brīvs, un pietrūkās kājās, bet tūliņ pakrita. Viņa priekškājas bija cieši sasietas kopā, vienīgais iespējamais solis — ļodzīga mīdīšanās vai izmisīgs lēciens ar tik nedabiski turētiem locekļiem, ka jau pēc dažiem jardiem viņš neizbēgami pakrita, līdzko mēģināja skriet. Toms uz savas vieglkājes ķēves pūlējās vilkt melni līdzi. Viņš vilka, skubināja un visādi spieda kustēties uz priekšu stūrgalvīgo, putām klāto gūstekni — uz ziemeļiem, uz Pinjavititas kanjonu. Taču savvaļas dzīvnieks negribēja padoties un neļāvās vadīties. Šausmās un niknumā sprauslodams un zviegdams, taisīdams vistrakakos lēcienus, tas joprojām alka atbrīvoties. Tā bija ilga un nežēlīga cīņa. Mustanga spīdošos sānus klaja biezas putas, jauktas ar asinīm. Ko nespēja panākt dienam ilgā vajāšana, to panāca neskaitāmie kri-

uz vienīgo pāreju, pa kuru varēja šķērsot aizu, aidinieka agrākās brīvās valstības galējo ziemeļu robežu.

No šejienes pavērās skats uz rančo un aploku. Toms gavilēja, bet mustangs saņēma pēdējos spēkus vēl vienam izmisīgam rāvienam. Nometis virves, viņš šāvās augšup pa zālaino nogāzi, izvairījās no gaisā nošvīkstošās cilpas, no bises šāviena, kas bija domāts trakā skrējiena apturēšanai. Aizvien augstāk un augstāk viņš traucās, kamēr sasniedza augstākās klints virsotni, un no turienes metās lejup bezdibenī, divsimt jardu dziļumā, un krita, kamēr atsitās pret akmeņiem, kur palika guļam nedzīvs — bet brīvs!

tieni un pagurums — tas laupīja spēku, Saspringtie lēcieni te uz vienu, te otru pusi kļuva gurdāki, sprauslojot pa nāsīm plūda asinis. Taču viņa uzveicējs, nežēlīgs, valdonīgs un salts, spieda viņu doties uz priekšu. Cīnīdamies par katru jardu, viņi virzījās pa nogāzi tuvāk aizai un pienāca pie takas, kas veda lejup

LOBO, KAREMPO VALDNIEKS

i

Karempo ir plašs lopkopības apgabals Jaunās Meksikas ziemeļu daļā. Tur ir leknas ganības, raženi liellopu un sīklopu ganāmpulki, tur plakankalnes nomaina cita citu, tur čalo dzidri strauti, kas beidzot saplūst kopā Karempo upē, kuras vārdā nosaukts šis zemes stūrītis. IJn pār visu šo apgabalu despotiski valdīja vecs, pelēks vilks.

Vecais Lobo jeb karalis, kā meksikāņi viņu dēvēja, bija milzu auguma vilks un barvedis plaši pazīstamajam pelēko vilku baram, kas jau gadiem ilgi postīja Karempo ieleju. Visi aitu gani un lopkopji viņu labi pazina, un, kur vien parādījās Lobo ar savu uzticamo svītu, tur ganāmpulkus pārņēma šausmas, bet ganāmpulku īpašniekus — atriebības alkas un izmisums. Salīdzinot ar citiem vilkiem, vecais Lobo bija milzis, un tiklab viņa viltība, kā spēks atbilda auguma apmēriem. Lobo gaudošanu naktī visi labi pazina un viegli atšķīra viņa balsi no citu vilku kaukšanas. Kurš katrs vilks varēja kaukt stundām ilgi ganu telts tuvumā, nemodinot sevišķas bažas, bet, kad kanjonā atskanēja vecā barveža dobjās gaudas, sargs sāka nervozēt, zinādams, ka nākošajā dienā dabūs dzirdēt par jauniem postījumiem ganāmpulkā.

Vecā Lobo bars nebija nekāds lielais. Es vēl līdz šim nezinu, kādi tam bija iemesli, jo parasti, ja kāds vilks ir tik izcils un varens, tam rodas neskaitāmi līdzskrējēji. Varbūt Lobo pats nevēlējās lielāku baru, un varbūt vilkus atbaidīja barveža valdonīgais raksturs. Skaidrs tas, ka Lobo mūža pēdējos gados barā bija

tikai pieci vilki. Tie visi bija plaši izdaudzināti, vairums lielāki par parastajiem vilkiem, it sevišķi viens vilks, otrais pēc Lobo, bija visai ražena auguma, kaut ari netika līdzi barvedim spēkā un veiklībā. Arī pārējos bara locekjus apkārtnē labi pazina. Kādu skaistu, baltu vilku meksikāņi bija iesaukuši par Blanku; domāja, ka tā ir vilcene un vecā Lobo draudzene. Kādu dzeltenu vilku daudzināji par tā pasakaino ātrumu; klīda nostāsti, ka tas vairākkārt noķēris skrejošu antilopi.

Tātad, kā redzams, kovboji un aitu gani it labi pazina šos vilkus, jo tie bieži bija redzami un vēl biežāk dzirdami un vilku dzīve bija cieši jo cieši saistīta ar lopkopju dzīvi, kuri ar prieku būtu plēsoņas iznīcinājuši. Nebija neviena ganāmpulka īpašnieka visā Karempo, kurš nebūtu labprāt atdevis vai visus buļļus par viena Lobo bara vilka skalpu, taču vilki šķitās apburti un tos nekādi neizdevās nogalināt. Tie it kā ņirgājās par medniekiem, smējās par indēm un joprojām, vismaz pēdējos piecos gados, kā tika stāstīts, ievāca nodevas no Karempo lopkopjiem — pa govij dienā. Saskaņā ar šo aprēķinu vilki bija nogalinājuši ap divi tūkstoši teicamu lopu, jo visi zināja, ka Lobo bars izraudzījās tikai pašus labākos.

Senais uzskats, ka vilks pastāvīgi izbadējies un gatavs rīt visu, kas pagadās, šai gadījumā neatbilda patiesībai, jo šie plēsoņas bija labā miesas stāvoklī un visai izvēlīgi. Tie nekad neaiztika dabiskā nāvē mirušus, slimus vai netīrus dzīvniekus un pat neskārās klāt tiem, ko bija nokāvis gans. Parasti viņi izvēlējās savai ikdienas pārtikai pašu mīkstāko daļu no gadu'vecas, nule nokostas teles. Vecam bullim vai govij tie neskatījās ne virsū, un, kaut gan atgadījās, ka šad tad tie nokoda arī teļu vai kumeļu, tomēr bija skaidrs, ka teļa un zirga gaļa nepieder pie viņu iecienītajiem ēdieniem. Tāpat bija zināms, ka viņi necienī aitas gaļu, lai gan bieži apkoda aitas izpriecas pēc. Kādreiz 1893. gada novembrī Blanka un dzeltenais vilks saplosīja vienā naktī divi simti piecdesmit aitas un pat nepagaršoja to gaļu.

Varētu minēt vēl daudzus nostāstus par šas plēsoņu bandas sirojumiem. Ik gadus izdomāja un izmēģināja

neskaitāmus jaunus līdzekļus vilku iznīcināšanai, taču bez panākumiem, un vilki joprojām dzīvoja bez bēdu, par spīti savu ienaidnieku pūlēm. Par Lobo galvu izsolīja lielu atalgojumu, vinu neskaitāmas reizes mēģināja noindēt, bet viņš vienmēr saoda indi un izvairī

jās no tās. Viņš baidījās vienīgi no šaujamiem ieročiem un, labi zinādams, ka visi apgabala iedzīvotāji nēsā līdzi bises, nekad neuzbruka cilvēkam uri centās nesastapties ar to. Bars ikreiz metās bēgt, līdzko izlūki ziņoja par cilvēka parādīšanos, lai cik tālu tas atrastos. Lobo atļāva savējiem ēst tikai tos dzīvniekus, ko vilki paši bija nokoduši, un tas plēsoņas paglāba daudzos gadījumos. Lobo smalkā oža mirklī atklāja cilvēka roku pieskaršanos vai indi, un tāpēc banda vienmēr jutās drošībā.

Reiz kāds kovbojs izdzirdēja labi pazīstamo vecā Lobo aicinājuma saucienu un, paslepus piejājis tuvāk, ieraudzīja, ka Karempo banda ielenkusi gravā nelielu ganāmpulku. Lobo sēdēja nomaļus uz pakalniņa, kamēr Blanka ar pārējiem pūlējās «atšķirt» jaunu govi, ko vilki bija izraudzījušies mielastam, taču ganāmpulks bija cieši saspiedies pūlī ar ragiem pret uzbrucējiem, kaut arī dažas govis, negantā uzbrukuma nobiedētas, spiedās uz bara vidu. Tikai izmantojot šādus robus ierindā, vilkiem bija izdevies ievainot izraudzīto govi, tomēr līdz uzvarai vēl bija tālu, un likās, ka Lobo zaudē pacietību, jo, pametis pakalniņu, viņš ar dobju rēcienu klupa lopiem virsū. Pārbiedētie dzīvnieki pašķīrās viņa priekšā, un viņš ielēca ganāmpulka vidū. Govis izklīda uz visām pusēm kā granātas šķembas. Izraudzītai* upuris arī metās bēgt, bet nepaspēja noskriet ne divdesmit piecus jardus, kad Lobo to panāca.

Nogrābis teli aiz kakla, viņš ar visu spēku pacēla nabaga lopiņu gaisa un trieca pret zemi. Trieciens bija tik stiprs, ka tele apmeta kūleni. Arī Lobo apvēlās, taču tūliņ uzlēca kājās, bet pārējie vilki uzklupa nabaga telei un nobeidza to dažās sekundēs. Lobo nepiedalījās nogalināšanā, — nosviedis zemē upuri, viņš it kā uzsauca parejiem vilkiem: «Kāpēc neviens no jums tā nerīkojās, lai nebūtu jāšķiež tik daudz laika?»

Vīrs jāja kliegdams uz vilku pusi, un tie kā vienmēr laidās bēgt. Viņš izvilka no kabatas pudelīti ar strihnīnu, aši uzkaisīja beigtajai telei trīs vietās indi un jāja projām, zinādams, ka vilki atgriezīsies apēst pašu nokosto medījumu. Bet, kad viņš otrā rītā ieradās aplūkot cerētos līķus, tad redzēja, ka vilki bija gan ēduši teli, taču rūpīgi atdalījuši un aizmetuši sānis visus saindētos gabalus.

Bailes no šā milzu vilka kļuva aizvien lielākas, ik gadus par viņa galvu izsolīja aizvien prāvāku atalgojumu, kamēr tas sasniedz-a tūkstoš dolāru, — vēl nedzirdēta prēmija par nomedītu vilku; dažs labs cilvēks ir sagūstīts par mazāku atalgojumu. Apsolītās summas iekārdināts, kādu dienu uz Karempo kanjonu atauļoja Teksasas lopkopis Tenerijs. Viņš bija priekšzīmīgi apbruņojies vilku medībām — paņēmis labākās bises, labākos zirgus un veselu baru milzīgu vilku suņu. Teksasas klajumos viņš ar saviem suņiem bija nobeidzis ne mazumu vilku un nebūt nešaubījās par to, ka pēc dažām dienām vecā Lobo skalps karāsies pie viņa seglu loka.

Un tā viņš vasaras rītā, gaismiņai svīstot, braši izjāja medībās, un drīz vien lielie suņi, līksmi rejot, pavēstīja, ka uztapuši uz medījuma pēdām. Nojājis divas jūdzes, mednieks varēja labi saskatīt Karempo plēsoņu baru, un vajāšana iedegās aizvien karstāka un nežēlīgāka. Suņu uzdevums ir tikai aizturēt vilkus, kamēr pieauļo mednieks un apšauj tos, un Teksasas līdzenajos klajumos tas ir viegli izdarāms, taču šeit bija citāds apvidus. Vecais Lobo labi prata izvēlēties medību rajonu, jo Karempo upes un tās pieteku klinšainās aizas

šķērsoja prēriju dažādos virzienos. Vecais vilks tūliņ iespruka tuvākajā aizā un, ticis tai pāri, izbēga no mednieka. Vilku bars izklīda uz visām pusēm, tiem pakaļ aizskrēja ari suņi. Vilki, zināmu gabalu noskrējuši, sapulcējās; suņi, diemžēl, nedarīja to, tāpēc plēsoņas, redzēdami, ka skaita ziņā vajātāji tos vairs nepārspej, metās pēdējiem virsū un nogalināja vai nāvīgi ievainoja tos. Kad Tenerijs vakarā sasauca suņus, atgriezās tikai seši, turklāt divi no tiem bija drausmīgi saplosīti. Taču mednieks vēl divas reizes mēģināja iegūt Karempo karaļa skalpu, bet tikpat nesekmīgi, pie tam pēdējā reizē gāja bojā viņa labākais jājamais zirgs. Tad, zaudējis cerības uz panākumiem, viņš atteicās no medībām un atgriezās Teksasā, atstādams Lobo vēl despotiskāk valdot Karempo ielejā. ^

Nākamajā gadā ieradās vēl divi mednieki, lielās naudas summas vilināti. Katrs bija pārliecināts, ka tiks galā ar izdaudzināto vilku: viens cerēja paveikt to ar jaunizgudrotu indi, ko vajadzēja lietot gluži īpatnā veidā, otrs, kāds Kanādas francūzis, bija nodomājis pievienot indei buramvārdus, jo stingri ticēja, ka Lobo nav parastais vilks, bet vilkacis un tāpēc nav nogalināms ar ikdienišķiem līdzekļiem. Taču ne viltīgi sastādītās indes, ne buramvārdi nespēja neko padarīt pelēkajam laupītājam. Viņš joprojām netraucēts devās savās gaitās un dzīroja ik dienas. Pēc dažām nedēļām mednieki Kalouns un Lalošs atteicās no turpmākiem mēģinājumiem un aizjāja medīt uz citurieni.

1893. gada pavasari pēc neveiksmīgā mēģinājuma notvert Lobo Džo Kalouns piedzīvoja smagu pazemojumu. Likās, ka lielais vilks, būdams pilnīgi pārliecināts par savu drošību, ņirgājas par ienaidniekiem. Kalouna ferma atradās pie kādas no Karempo nelielajām pietekām gleznainā kanjonā, un šā paša kanjona klintīs ap tūkstoš jardu no mājas vecais Lobo un Blanka bija ierīkojuši alu un izveda topavasar mazuļus. Tur tie nodzīvoja visu vasaru, apkoda Džo govis, aitas un suņus, nelikdamies ne zinis par Džo indēm un slazdiem. Vilki jutās pilnīgā drošībā ar alām bagātajās klintīs, un Džo veltīgi lauzīja galvu, kā izkvēpināt viņus no turienes vai iznīcināt ar dinamīta palīdzību.

Taču vilki aizlavījās sveiki un veseli un joprojām turpināja savus uzbrukumus ganāmpulkiem.

— Tur Lobo pavadīja šo vasaru, — Džo sacīja, norādot uz klints raga pusi, — un es nekā nevarēju viņam padarīt. Viņš mani apcēla par muļķi.

II

Šie no kovbojiem dzirdētie nostāsti nemodināja manī diezin cik lielu ticību, kamēr 1893. gada rudenī es pats iepazinos ar šo izmanīgo laupītāju un beidzot pazinu to labāk nekā jebkurš cits. Vilkus es biju sācis medīt pirms vairākiem gadiem, kad vēl dzīvoja mans suns Bingo, taču kopš tā laika manas nodarbošanās veids bija mainījies, piekaldams mani pie rakstāmgalda un krēsla. Man radās liela nepieciešamība pārmainīt dzīves apstākļus, un, kad mans draugs, ari kāds Karempo rančo īpašnieks, aicināja mani uz Jauno Meksiku izmēģināt roku plēsoņu iznīdēšanā, es tūliņ pieņēmu priekšlikumu un, kārodams ātrāk iepazīties ar vilku barvedi, drīz vien atrados Karempo plakankalnēs. Vairākas dienas pavadīju zirga mugurā, pētīdams apkārtni, un šad un tad mans pavadonis norādīja uz kādu govs skeletu, kam šur tur vēl turējās āda klāt, un piezīmēja:

— Tas ir Lobo darbs.

Man kļuva pilnīgi skaidrs, ka šādā nelīdzenā apvidū nav ko domāt par Lobo vajāšanu ar zirgiem un suņiem. Vienīgie derīgie līdzekļi atlika slazdi un indes. Ta kā patlaban man nebija pietiekami lielu slazdu pie rokas, es sāku ar indēm.

Nav nekādas nozīmes ielaisties sīkumos un attēlot tos neskaitāmos paņēmienus, ar kādiem es pūlējos uzveikt šo «vilkaci». Nebija tāda strihnīna, arsēnika, cianīda un zilskābes maisījuma, ko es nebūtu izmēģinājis kā indi; nebija tādas gaļas, ko nebūtu izlietojis par ēsmu; taču ik rītu, kad jāju uzzināt par panākumiem, pārliecinājos, ka visas pūles veltīgas. Vecais karalis bija pārāk viltīgs, lai es varētu viņu uzveikt. Minēšu tikai vienu gadījumu, kas parādīja vina apbrīnojamo nojautu. Pēc kāda veca mednieka padoma es sasutināju porcelāna traukā sieru ar nule nokautas teles nieru taukiem, jaukdams ar kaula nazi, lai nebūtu metala piegaršas. Kad maisījums atdzisa, es sadalīju to gabalos, katrā gabalā izgriezu dobumu, kur ievietoju lielu porciju strihnīna un cianīda kapsulās, tā ka nekas nebija saožams. Dobumus aiztaisīju ciet ar sieru. Strādājot man rokās bija cimdi, samērcēti teles siltajās asinīs, un es pat pūlējos neelpot uz ēsmas pusi. Kad viss bija sagatavots, ieliku ēsmu jēlādas maisā, tāpat notrieptā ar asinīm, un jāšus devos ceļā, vilkdams līdzi garā virvē vērša nieres un aknas. Tā es nojāju desmit jūdzes, ik pa ceturtdaljūdzei nomezdams gabalu ēsmas un ļoti uzmanīdamies, lai nepieskartos tai ar rokām.

Lobo mēdza apmeklēt šo apvidu ik nedēļas sākumā un pārējo laiku, redzams, pavadīja kaut kur Sjerra Grande pakājē. Tas notika pirmdien, un to pašu vakaru, likdamies gulēt, izdzirdēju Karempo valdnieka dobjo kaucienu. Kāds no kovbojiem īsi piezīmēja:

—   Tas ir viņš pats, redzēsim, kas nu būs.

Otrā rītā es steidzos uzzināt, kādi panākumi ir manam darbam. Es drīz uztapu uz svaigām pēdām. Lobo bija rikšojis bara priekšgalā — viņa kāju nospiedumi bija viegli atšķirami. Parastā vilka priekšķepa ir 4,5 collas gara, liela vilka — 4,75 collas, bet Lobo ķepa, kā tika izmērīts daudzas reizes, bija 5,5 collas no naga līdz papēdim; kā vēlāk pārliecinājos, arī viņa pārējās proporcijas bija samērīgas, jo plecos viņš bija trīs pēdas augsts un svēra simt piecdesmit mārciņas. Tāpēc viņa kāju nospiedumi smiltīs, kaut arī sekotāju bara samīdīti, bija viegli saskatāmi. Plēsoņas drīz vien bija saoduši galu, ko vilku virvē līdzi, un sākuši skriet pa manām pēdām. Lobo, kā izrādījās, bija pienācis pie pirmās ēsmas, apostījis to un pievācis.

Es vairs nespēju novaldīt prieku.

—   Beidzot viņš man ir rokā! — es izsaucos. — Pēc kādas jūdzes es atradīšu viņu beigtu.

Un es auļoju tālāk, nenolaizdams acu no lielajiem vilka ķepu iespiedumiem mīkstajā zemē. Tie noveda

mani pie otrā ēsmas gabala, kas arī bija nozudis. Kā es gavilēju — Lobo noteikti būs pagalam un varbūt vēl dažs labs no viņa bandas. Taču platās pēdas joprojām nenogriezās no ce|a, un, lai kā es slējos kāpšļos un vēroju klajumu, nekur neredzēju guļam beigtu vilku. Es jāju tālāk. Arī trešais ēsmas gabals bija nozudis; vilku valdnieka pēdas noveda mani pie ceturtā, un turies pārliecinājos, ka Lobo nav aprijis nevienu gabalu, tikai nesis tos visus mutē, tad sametis kaudzē un aptraipījis ēsmu, tā izpauzdams visdziļāko nicināšanu pret manām viltībām. Tad viņš bija nogriezies uz citu pusi un aizgājis savās darīšanās kopā ar baru, ko viņš tik rūpīgi apsargāja.

Tas ir tikai viens no daudziem līdzīgiem gadījumiem, kas mani pārliecināja, ka šo laupītāju ar indēm nevar uzveikt. Es gan joprojām lietoju tās, gaidot, kamēr pienāks pasūtītie slazdi, taču vienīgi šakāļu un citu kaitīgo dzīvnieku iznīcināšanai.

Tolaik es dzirdēju vēl par kādu notikumu, kas pierādīja, cik velnišķīgi viltīgs ir vecais Lobo. Viņa bandas vilki, dažkārt tikai izpriecas dēļ, šad tad tramdīja un apkoda aitas, kuras gan visai reti ēda. Aitas parasti ganās lielos pulkos no viena līdz trim tūkstošiem gabalu, un tās uzrauga viens vai vairāki gani. Naktī tās sadzen ganību tuvumā kādā no vēja aizsargātā vietā; baram katrā pusē guļ gans, lai to pienācīgi uzmanītu. Aitas ir tik stulbi radījumi, ka mazākais nieciņš spiež tās mesties pa kaklu pa galvu sazin kur, taču tām piemīt viens, varbūt pat vienīgais dziļi iesakņojies paradums, proti, sekot barvedim. Gani izmanto šo dziņu, ievietojot aitu barā kādu pusduci āžu. Aitas atzīst, ka viņu bārdainie brālēni ir pārāki prāta ziņā un, ja nakti sākas trauksme, pulcējas ap āžiem un tā paglābjas no panikas un ir vieglāk aizsargājamas. Tomēr katrreiz arī tas nelīdz. Kādu nakti novembra beigās divus Periko klajuma aitu ganus pamodināja vilku uzbrukums. Ganāmpulks saspiedās ap āžiem, kuri, nebūdami ne stulbi, ne gļēvi, nedomāja atkāpties un drosmīgi gatavojās aizstāvēties. Taču — ak vai! — tas nebija parastais vilks, kas vadīja šo uzbrukumu. Vecais Lobo, šis vilkacis, zināja ne sliktāk par ganiem, ka ganāmpulka morālais spēks ir tieši āži, tāpēc, aši pārskrējis pār cieši sablīvē-

jušos aitu mugurām, viņš metās virsū āžiem un mirklī uzveica tos. Nelaimīgās aitas tūliņ izklīda uz visām pusēm, un vēl nedēļām ilgi mani taujaja dažs labs noraizējies gans:

—  Vai neesat kaut kur manījis noklīdušas aitas ar ipašumzirni «OTO»?

Un gandrīz vienmēr man vajadzēja atbildēt:

—  -Jā, es uzdūros piecām sešām beigtām aitām pie Dimanta avota.

Vai:

—  Jā, redzēju nelielu bariņu skraidām pa Malpaja plakankalni. \

Vai:

—    Nē, pats neesmu redzējis, bet Huams Meira stāstīja, ka pirms divām dienām atradis, kādas divdesmit nule nokostas aitas pie Ciedru kalna.

Beidzot vilku slazdus atsūtīja, un es veselu nedēju nostrādāju kopā ar diviem palīgiem, lai tos izliktu. Mēs netaupījām ne spēku, ne pūlu, un es izlietoju katru paņēmienu, kas, manuprāt, varēja sagādāt panākumus. Otrā diena pēc slazdu izlikšanas es jāju tos aplūkot un drīz vien pamanīju Lobo pēdas, kas veda no viena slazda pie otra. Mīkstajā zemē varēju izlasīt visas viņa nakts gaitas. Viņš bija rikšojis tumsā un, lai gan slazdi bija rūpīgi noslēpti, tūliņ atradis pirmo. Apturējis savu baru, viņš bija rūpīgi atkasījis zemi visapkārt, kamēr atklājis siazdu, ķēdi un bluķi; atstājis slazdu pilnīgi atsegtu un uzvilktu, viņš bija devies tālāk, tāpat rīkodamies ar pārējiem slazdiem. Drīz vien es ievēroju, ka viņš ikreiz apstājas un nogriežas sānis, līdzko pamana uz takas kaut ko aizdomīgu. Tad man radās jauns plāns, kā viņu pievilt: es izliku slazdus burta H veidā, tas ir, katrā pusē takai veselu rindu un vienu slazdu vidū kā šā burta savienojumu. Taču nevajadzēja ilgi gaidīt, lai redzētu, ka atkal esmu cietis neveiksmi. Lobo bija tecējis pa taku un jau atradies starp slazdu rindām, kad pamanījis vienīgo slazdu, ko nostādīju takas vidū, un apstājies īstā brīdī. Kā Lobo bija visu uzminējis, to es nezinu — varbūt viņam tobrīd bija stāvējis klāt kāds meža zvēru sargeņģelis, bet viņš nebija nogriezies ne collu pa labi vai pa kreisi, tikai piesardzīgi un lēni kāpies atpakaļ, cenzdamies likt katru ķepu iepriekšējā pēdā, kamēr izkļuvis ārā no bīstamās joslas. Tad, apiedams slazdus no otras puses, viņš bija tikmēr ar pakaļkājām metis tiem virsū akmeņus un zemes pikas, kamēr tie bija aizkrituši ciet. Tikpat gudri viņš rīkojās daudzos citos gadījumos, un, lai kā es dažādoju savus paņēmienus un divkāršoju piesardzību, Lobo palika neskarts, viņa izmanība pārspēja manējo, un droši vien vēl šo baltu dienu viņš turpinātu savus postošos sirojumus, nebijusi tā nelaimīgā pieķeršanās, kas noveda viņu pie bojā ejas un pievienoja viņa vārdu to varoņu garajam sarakstam, kuri vieni bija neuzvarami, bet gāja bojā, uzticēdamies kādam neuzmanīgam sabiedrotajam.

Dažas pazīmes rādīja, ka Karempo vilku barā kaut kas nav kārtība. Man likās, ka viņiem trūkst vienprātības, jo šad tad pēc pēdām varēja redzēt, ka neliels vilks skrējis barvedim pa priekšu. Man tas šķitās mīklaini, bet kāds kovbojs man to paskaidroja.

—   Es vilkus šodien redzēju, — viņš sacīja. — Nepaklausīgais vilks, kas atšķīries no bara un skrien citiem pa priekšu, ir Blanka.

Nu man viss bija skaidrs, un es piebildu:

—  Tagad es noteikti zinu, ka Blanka ir vilcene, jo, ja tā rīkotos vilks, Lobo tūliņ būtu viņu nokodis.

Man radās jauns plāns. Es nokāvu teli un noliku pie tās divus labi saredzamus slazdus. Tad, paņēmis galvu, kas skaitās nekur nederīga un vilku uzmanības necienīga govs daļa, noliku to gabaliņu tālāk un izvie

toju ap to sešus visstiprākos tērauda slazdus, labi apkvēpinātus un rūpīgi noslēptus. Veicot šo darbu, es notriepu rokas, apavus un darba rīkus ar svaigam asinīm, tapat apslacīju zemi, it kā tās butu tecējušas no teles galvas. Ieracis slazdus, es pieskaros pie smiltīm virs tiem ar šakāļa ādu un ar tā ķepu izveidoju visapkārt daudz pēdu. Galva bija nolikta tā, ka starp to un zāles ceriem palika tikai šaura sprauga, un tanī es ieraku divus labākos slazdus, piestiprinādams tos pie pašas galvas.

Vilkiem ir paradums pieiet*pie katra beigta dzīvnieka, ko tie saoduši, lai pārbaudītu to, kaut arī viņiem pašreiz nebutu vēlēšanās ēst, tāpēc es cerēju, ka šis paradums novedīs Karempo vilku baru manās pēdējās

lamatās. Es nemaz nešaubījos, ka Lobo atklās manas blēdības ar gaļu, taču paļāvos uz galvu, kurai bija tāds izskats, it kā tā b ūtu a izsviesta projām kā galīgi nederīgs priekšmets^

Otrā rītā es tūliņ devos pārbaudīt slazdus, un — ak prieks!' — visur bija skaidri saskatāmas vilku pēdas, bet vieta, kur atradās galva ar slazdiem, tukša. Steigšus izpētījis pēdas, redzēju, ka Lobo patiešām nebija ļāvis baram tuvoties gaļai, taču kāds neliels vilks acīm redzot bija piegājis apostīt sānis nomesto galvu un iekritis slazdos.

Mēs devāmies tālāk pa pēdām un pēc kādas jūdzes noskaidrojām, ka šis nelaimīgais vilks ir Blanka, Lai gan bēgšanu stipri apgrūtināja teles galva, kas svēra savas piecdesmit mārciņas, vilcene tomēr skrēja ātri un aizsteidzās tālu priekšā manam biedram, kas gāja kājām. Tomēr mēs viņu. panācām pie klintīm, jo teles ragi iespriedās akmeņos un turēja Blanku ciet. Es nekad nebiju redzējis tik skaistu vilcēni kā Blanku. Viņas spalva bija gluda un bieza un gandrīz pilnīgi balta.

Viņa pagriezās pret mums, lai sāktu cīņu, ur\ iekaucās. Tas bija gari stiepts aicinošs kauciens, kas atbalsojās viņpus kanjona. Tālu pāri plakankalnei atskanēja dobja atbilde — tur atsaucās Lobo. Taču tas bija viņas pēdējais sauciens, jo mēs uzbrukām vilcenei un tai vajadzēja visus pēdējos spēkus ziedot cīņai.

Tad sekoja neizbēgamā traģēdija, kuru atceroties man vēlāk ne vienreiz vien pārskrēja šermuļi. Mēs abi uzmetām laso nelaimīgajai vilcenei uz kakla un dzinām zirgus katru uz savu pusi, kamēr dzīvniekam aizrāvās elpa. Mājup mēs jājām, vilkdami līdzi beigto Blanku un priecādamies, ka beidzot mums izdevies dot pirmo nāvīgo triecienu Karempo vilku baram.

Sās traģēdijas starpbrīžos un vēlāk, mājup jādami, mēs dzirdējām Lobo gaudas. Viņš klaiņoja pa tālajām plakankalnēm, laikam meklēdams Blanku. Redzams, viņš nekādi negribēja pamest draudzeni, taču, sapraz

dams, ka vairs nav spējīgs to glābt, nevarēja pārvarēt dziļi iesakņojušās bailes no šaujamajiem ieročiem, kad ieraudzīja mūs tuvojamies. Visu to dienu mēs dzirdējām viņa žēlabainos kaucienus, kad viņš klaiņoja, dzīdams pēdas Blankai, un es sacīju kādam kovbojam:

— Nu es skaidri zinu, ka Blanka bijusi viņa mūža biedrene.

Pievakarē likās, ka Lobo tuvotos mūsu kanjonam, jo viņa balss skanēja aizvien tuvāk. Tanī bija neapšaubāmi dzirdamas ciešanas. Lobo nekauca vairs skaļi un nikni, bet gari un žēli gaudoja, it kā saukdams:

«Blanka, Blanka!» Naktij iestājoties, es nopratu, ka viņš nav tālu no tās vietas, kur mēs panācām vilcēni. Beidzot šķita, ka viņš uztapis uz pēdām, un, kad viņš sasniedza to vietu, kur vilcene tika nogalināta, viņam izlauzās sirdi satricinošs kauciens. N^kad nebiju domājis, ka man būs tik sāpīgi klausīties viņā. Pat skarbie kovboji nespēja palikt vienaldzīgi un izteicās, ka nekad neesot dzirdējuši, ka vilks «šitā pārdzīvo». Lobo likās skaidri izpratis notikušo, jo Blankas asinis bija notraipījušas zemi viņas bojā ejas vietā.

Tad Lobo devās pa zirgu pēdām un nonāca līdz pašam rančo. Vai viņš cerēja atrast Blanku vai atriebt viņu, to nezinu, bet atriebība viņam izdevās: viņš pārsteidza mūsu nelaimīgo suni aiz vārtiem un saplosīja to sīkos gabaliņos piecdesmit jardus no rančo. Acīm redzot Lobo bija ieradies viens, jo no rīta es atradu tikai viņa pēdas: viņš bija lēkšojis apkārt kā neprātīgs — tas nemaz neiederējās viņa raksturā. Zināmā mērā es biju to gaidījis, tāpēc biju izlicis pa visām ganībām krietnu skaitu papildu slazdu. Vēlāk pārliecinājos, ka Lobo iekritis vienā slazdā, taču viņa spēks bija tik liels, ka viņš bija izrāvies un aizmetis slazdu projām.

Es cerēju, ka Lobo skraidīs pa visu apkārtni, kamēr uzmeklēs Blanku, tāpēc darīju visu iespējamo, lai notvertu vilku, kamēr tas vēl nemiera varā un atrodas šai apvidū. Tagad es sapratu, cik aplam biju rīkojies, nogalinādams Blanku, jo būtu varējis izlietot vilcēni kā dzīvu pievilinājumu un notvert Lobo to pašu nakti.

Es savācu visus slazdus, kādi vien bija manā rīcībā,— simt trīsdesmit stiprus tērauda vilku slazdus — un novietoju pa četri uz katras takas, kas veda uz kanjonu; katrs slazds bija piestiprināts pie atsevišķa bluķa u.n katrs bluķis atsevišķi ierakts. Pokot es rūpīgi noņēmu velēnas un katru zemes piciņu liku uz brezenta, tā ka pēc slazdu ierakšanas un velēnu atlikšanas vietā neviena acs nevarēja saskatīt, ka te darbojušās cilvēku rokas. Kad slazdi bija novietoti, es katrai vietai pārvilku pāri nabaga Blankas līķi un apmetu ar to loku ap visu rančo. Beidzot ar Blankas ķepu iespiedu pēdas virs katra slazda. Katru man zināmo piesardzības

līdzekli, katru paņēmienu izlietojis, vēlu vakarā devos pie miera.

Naktī man šķita, ka dzirdu vecā Lobo balsi, taču nebiju par to īsti pārliecināts. Otrā rītā izjāju aplūkot slazdus, bet tumsa iestājās, pirms paguvu apskatīt visu ziemeļu kanjonu, un es atgriezos tukšā. Pie vakariņām kads kovbojs sacīja:

— Šorīt lopi ziemeļu kanjonā briesmīgi mauroja. Diezin vai nav kāds vilks iekritis slazdos.

Tikai otras dienas pievakarē es beidzot nokļuvu norādītajā vietā un, piejājis tuvāk, ieraudzīju lielu, pelēku stāvu izslejamies kājās un veltīgi pūlamies aizbēgt. Manā priekšā atradās Lobo, Karempo karalis. Četri tērauda slazdi turēja viņu ciet. Nabaga vecais varonis! Neapkusis viņš bija meklējis savu mīluli un, atradis tās ķermeņa iezīmētās pēdas, bija neprātīgi traucies pa tām un iekļuvis viņam sagatavotajās lamatās. Četri slazdi dzelžaina tvērienā turēja viņa kājas, viņš bija bez spēka, un apkārt rēgojās neskaitamas zīmes, kas rādīja, ka ganāmpulks spiedies viņam klāt, ņirgādamies par satriekto varmāku, taču neuzdrošinādamies nākt pa tvērienam. Divas dienas un divas naktis viņš tā bija gulējis un, pūlēdamies atbrīvoties, pazaudējis pēdējos spēkus. Tomēr, kad es tuvojos, viņš saslējās ar saceltu spalvu, un pēdējo reizi kanjonu satricināja viņa dziļais, dobjais kauciens, viņa palīgā sauciens, ar ko viņš aicināja savu vilku baru. Neviens neatsaucās, un, pamests viens savā postā, viņš sasprindzināja muskuļus un izmisīgi pūlējās uzbrukt man. Viss veltīgi! Katrs slazds svēra trīssimt mārciņas, un to četrkārtīgais tvēriens, četri stiprie

tērauda žokli, kas bija sagrābuši visas viņa ķepas, smagie bluķi Vn ķēdes padarīja vilku pilnīgi nevarīgu. Milzīgie, spoži baltie ilkņi čirkstot grauza negantās, ļaunās ķēdes, un, kad es iedrošinājos pieskartie* viņam ar bises stobru, viņš atstāja tur savu zobu zīmes, kas redzamas vēl tagad. Viņa acis zaļi zvēroja naidā un niknumā un žokļi cirtās kopā ar dīvainu, tukšu skaņu, kad viņš mēģināja tikt klāt ar zobiem man un manam trīcošajam zirgam. Taču badošanās, asins zaudēšana un veltīgā cīņa bija viņu novārdzinājusi, un drīz vien viņš sabruka.

A^anī radās kaut kas līdzīgs nožēlai, kad es grasījos rīkoties ar viņu tā, kā viņš neskaitāmas reizes bija rīkojies ar citiem.

—   Dižais, vecais plēsoņa, tūkstoš netikumīgu uzbrukumu varoni, — es viņu uzrunāju, — pēc dažiem mirkļiem tu būsi tikai nožēlojama maita. Citādi tas nedrīkst būt.

Es atraisīju laso, un tas nosvilpa pāri Lobo galvai.

Taču lika pagaidīt! Lobo vēl nebija pilnīgi uzvarēts, un, iekams vijīgā cilpa bija paspējusi apkrist vīnam ap kaklu, viņš pasita purnu augšup, zibenīgā ātrumā sakampa laso zobos, pārkoda cietās, biezās pīnes un nometa sev pie kājām.

Zināms, man atlika vēl pēdējais līdzeklis — bise, bet negribējās bojāt vilka karalisko ādu, tāpēc es aizauļoju uz nometni un atgriezos ar kovboju un iaunu laso. Mēs pametām savam upurim koka gabalu, ko viņš sagrāba zobos, un, iekams viņš paguva izlaist to no mutes, abi mūsu laso nosvilpa gaisā un apcirtās ap Lobo kaklu.

Bet, kad Lobo zvērojošās acis sāka kļūt blāvas, es iesaucos:

—   Pag, nenogalināsim viņu! Aizvedīsim viņu dzīvu uz mājam!

Vilks bija kļuvis tik nespēcīgs, ka mums nenācās grūti iebāzt viņam mutē aiz ilkņiem resnu rungu un tad apsiet ap žokļiem stipru virvi. Runga saturēja virvi, virve rungu, tā ka Lobo mums nekā vairs nevarēja nodarīt. Līdzko viņš juta, ka žokļi cieši saistīti, tā vairs nepretojās un neizdvesa ne skaņu, tikai mierīgi skatījās uz mums, it kā sacīdams:

— Nu jūs beidzot esat mani uzveikusi, tad dariet, ko gribat.

Kopš šā brīža viņš nelikās mūs vairs redzot.

Mēs cieši sasējām Lobo kājas, bet viņš neievaidējās, neiekaucās un pat nepakustināja galvu. Kopīgiem spēkiem uzcēlām vilku uz mana zirga. Lobo elpoja rāmi un mierīgi kā miegā, acis atkal bija spožas un skaidras, bet tās neraitdzījās uz mums. Tās vērās tālumā uz plakankaļņu virtenēm, uz viņa bijušo karaļvalsti, kur tagad bija izkliedēts viņa slavenais vilku bars. Viņš lūkojās tik ilgi, kamēr zirgs iegriezās pa taku kanjonā un klintis aizsedza skatu.

Lēni virzīdamies uz priekšu, mēs laimīgi sasniedzām rančo. Aplikusi Lobo kakla siksnu un piesējuši stiprā ķēdē ganībās, mēs atraisījām viņa ķepas. Nu es pirmo

reizi aplūkoju viņu tuvumā un pārliecinājos, cik maz var ticēt ļaužu nostāstiem par varoņiem. Lobo nebija zelta saites ap kaklu, uz viņa pleca nebija otrādi apgrieztas krusta zīmes, kas liecinātu, ka viņš sabiedrojies ar velnu, toties vienos sānos es saskatīju dziļu, platu rētu, pēc nostāstiem, Tenerija vilku suņu barvedes Junonas ilkņu pēdas, ko viņa bija atstājusi mirkli pirms tam, kad Lobo nometa viņu nedzīvu kanjona smiltīs.

Es noliku Lobo blakus galu un ūdeni, bet viņš pat nepaskatījās uz to pusi. Viņš gulēja mierīgi uz krūtīm, stingi blenzdams ar dzeltenajām acīm man garām uz kanjona izeju, uz plašajiem klajumiem — saviem klajumiem un pat nepakustējās, kad es pieskāros. Kad saule rietēja, viņš joprojām nenovērsa acu no prērijas. Es gaidīju, ka, naktij iestājoties, viņš aicinās palīgā savu vilku baru, un jau biju sagatavojies tos pienācīgi saņemt, taču viņš tos vienreiz bija saucis galējā posta brīdī un neviens nebija ieradies. Vairāk saukt viņš negribēja.

Lauva, kas zaudējis savu spēku, ērglis, kam laupīta brīvība, balodis, kas šķirts no savas dūjas, — kā stāsta, tie visi mirstot aiz lauztas sirds. Vai tad varēja domāt, ka šā negantā laupītāja sirds izturēs tādu trijkāršu pārbaudījumu? Viņš bija zaudējis ir spēku, ir brīvību, ir draugu. Man tas bija skaidrs, jo, kad rīts ausa, Lobo aizvien vēl gulēja nekustēdamies, viņa ķermenis nebija ievainots, tomēr dzīvība izgaisusi. Vecais Karempo valdnieks bija miris.

Es noņēmu ķēdi no Lobo kakla, kovbojs palīdzēja man aiznest viņu uz nojumi, kur atradās Blankas atliekas, un, kad mēs noguldījām viņu tai līdzās, gans noteica:

— Tā! Tu gribēji viņu uzmeklēt, tad nu jūs abi esat atkal kopā

.

DIŽRADZIS, KUTINĒJAS AUNS

Nepārredzams plašums mirdzoši balta atlasa un vietumis garos puduros un viļņotas vītnēs viegli mēļi, gandrīz balti glicīniju ziedi — nokareni, vizoši, it kā no bālgana zīda rūpīgi izveidoti, tie nemaz netraucē ailasa baltumu; bet pāri plašajam audumam, drīz nozuzdami, drīz skaidri saskatāmi, gan attālinādamies viens no otra, gan savīdamies, līču loču stiepjas divi zeltaini pavedieni.

Tālu ziemeļrietumos redzama robota kalnu līnija. Pelēkās un sarkanīgās klintis vietvietām atdzīvina sulīgas un siltas krāsas, ko radīj'is nule pamodies kalnu pavasaris, krāšņākais pavasaris pasaulē; jo, kur nav ziemas, tur nevar būt arī pavasara. Gaismu novērtē, salīdzinot ar tumsu. Un šajā gargarās ziemas nakts zemē, kur daba sešus mēnešus skopojas ar savām veltēm, bet tad pēkšņi nolīdzina visus savus parādus, pavasaris ir lieliska »atmaksa par pagātni. Sešus mēnešus aizturētā līksme tiek atdota izšķērdīgi, brāzmaini. Un maija beigas ir parāda atmaksas termiņš. Tad pavasaris, varens, krāšņs, bagāts pavasaris svin dzīres uz katras kalnu grēdas.

Pat drūmā Gandera smaile, kas paceļas kalnu grēdas ziemeļu galā, kļūst mazliet jautraka. Kalni rotājas ar visu to puķu daudzumu, ko tie būtu varējuši izaudzēt zaudētajos sešos mēnešos, taču redzam tikai vienu. Tepat pie kājām un tālāk, pa labi, pa kreisi un tālu priekšā, milzīgi lielās dobēs zied purpursarkanā lupina. Tuvumā var atšķirt atsevišķus nenoteiktus, pakliedētus laukumiņus, kas tālāk saplūst vienkopus, kļūst plašāki, blīvāki, līdz beidzot tālajās nogāzēs plešas garās joslās kā rāmi, purpursārti mākoņi.

Lai gan maija beigas, vējš ir dzestrs; dīķus naktīs vēl aizvelk sals. Pūš ziemelis. Ceļas smagi mākoņi, un sāk krist sniegs — pāri kalnu virsotnēm, pāri augstienei un kalnu puķēm. Apkārtne kļūst pelēcīga, tad sirma un beidzot balta; puķes pazūd cita pēc citas. Tomēr lupīnas uz saviem augstajiem, stingrajiem stublājiem spēj ilgi cīnīties ar sniegu, tikai noliec savas galviņas zem baltās nastas; tad ar vēja palīdzību nopurina to uh saslejas izaicinoši, kā pieklājas to majestātiskajam purpuram. Un, kad sniegs norimst snigt tikpat pēkšņi, kā iesācis, mākoņi izklīst un zilas debesis raugās augstienē, kas kļuvusi mirdzoši balta, bet nokaisīta ar brīnurri jauku purpursarkanu ziedu puduriem un joslām.

Bet pāri tai, drīz nozuzdamas, drīz skaidri saskatāmas, aizstiepjas divas garas sliedes.

II

Jauns sniegs ir izdevīgs pēdu dzīšanai, un Skotijs Makdaugols, paņēmis bisi, devās kalnos aiz savas māje'^s pie Tabakas strauta pazīstamās kalnu aitu grēdas virzienā. Plašā, baltā augstiene ar lupinu laukumiņiem nesaistīja Skotija uzmanību, un viņa interese pamodās vienīgi tad, kad viņš nonāca pie divējām pēdām jaunajā sniegā. Uzmetis acis, viņš tūdaļ tās pazina — tur bija gājušas divas vecās kalnu aitas, turēdamās ar purniem pret vēju. Skotijs brīdi sekoja pēdām un noskaidroja, ka aitas ir nemierīgas, tomēr nav sevišķi satrauktas un atrodas nepilnas jūdzes gājiena attālumā. Tās staigājušas no vienas paslēptuves uz otru, vairākkārt uz brītiņu nogulušās, tad atkal cēlušās un gājušas tālāk; izsalkušas tās nelikās, jo bagātīgo barību nebija aizskārušas.

Skotijs uzmanīgi virzījās uz priekšu, vērīgi raudzīdamies tālumā un paturēdams acīs pēdas, kad pēkšņi, apgājis apkārt kādam "klinšu ragam, ieraudzīja nelielu lupīnām aizaugušu ieplaku, un no tās izlēca abas aitas.

Pacēlās bise, un acumirklī viena vai abas aitas būtu pagalam, ja Skotijs, iekams notēmēja, nebūtu pamanījis divus sīciņus, nule piedzimušus jēriņus, kuri uzslējās uz garajām, ļodzīgajām kājelēm, brītiņu vilcinādamies neziņā, vai iet pie nācēja vai sekot mātēm.

Skotijs noteikti būtu nošāvis kādu aitu, varbūt pat abas, jo atradās divdesmit jardu atstatumā no tālākās, taču cilvēkā mīt kāds nepārvarams impulss, neprātīga tieksme «noķert dzīvu», tāpēc Skotijs pieslēja bisi drošā vietā un skrēja pakal jēriem, nedomādams, ko ar tiem iesāks. Tomēr izmisušās mātes jau bija iedvesušas labu tiesu sava satraukuma arī mazuļiem; sīkie jēriņi vairs nešaubījās, ka no svešinieka jāvairās. Kad Skotijs sāka skriet viņiem pakaļ, šī pārliecība galīgi nostiprinājās; pirmo reizi savā īsajā mūžā jēri juta briesmas un instinktīvi mēģināja no tām izbēgt. Viņu vecums vēl nesasniedza vienu stundu, bet daba bija apveltījusi viņus ar veselu krājumu vērtīgu instinktu. Kaut gan jēri skrēja lēni, salīdzinot ar cilvēku, tie prata neparasti veikli izvairīties, un Skotijam neizdevās tos mirklī notvert, kā viņš bija cerējis.

Tikmēr mātes riņķoja apkārt, žēli blēdamas un mudinādamas mazos bēgt. Skotijs tvarstīdams sabiedēja jērus aizvien vairāk, un tie pūlējās tikt tuvāk pie mātēm, cik vien java nevarīgās kājeles. Vīrs dzinās pakaļ, rāpās un slīdēja, bet nevarēja nevienu noķert, lai gan roka vairakkārt pieskārās te vienam, te otram. Drīz vien biklās mātes veikli aizvadīja mednieku ar medījumu projām no lupīnām, un, nokļuvuši uz līdzenas, cietas zemes, kur var atsperties, jēri no jauna saņēmās, bet Skotijs, mezdamies gan uz vienu, gan atkal uz otru pusi, nemaz neapjauta, ka šī notikuma norisi vada vecās aitas, kamēr tās nonāca pie Gandera smailes zemākās atradzes, nelīdzenas, robainas klints, un uzlēca uz

tās. Tad mazu|os uzbangoja jauni spēki, tāpat kā pīlēnā, kad tas pirmo reizi metas ūdenī. Viņu sīkie, elastīgie nadziņi atspērās pret slideno klinti tā, kā nespēj cilvēka kāja, un jauniegūtie kalnu spārni pacēla viņus un nesa, kamēr mātes aizveda savus mazuļus drošībā.

Labi, ka Skotijs bija nolicis bisi, jo simt jardu attālumā aita nenovēršami krita, ja viņš uz to šāva. Viņš steidzās atpakaļ pēc ieroča, tomēr nepaspēja vairs apdraudēt aitas, jo no smailes sāka velties miglas vāli. Tas pats ziemas vējš, kas bija atnesis nodevīgo jauno sniegu, sagādājot aitu bīstamākajiem ienaidniekiem iespēju tās ieraudzīt, tagad atnesa miglu, lai tās varētu paslēpties no sava vajātāja.

Tā Skotijam atlika vienīgi noraudzīties klintī un gandrīz ar apbrīnu murmināt:

Ak, šie mazie velnēni, cik veiklil Un nav ne stundu veci! *

Tagad viņš pilnīgi saprata, kāpēc aitas tik nemierīgi staigājušas, kā tas bija redzams no viņu pēdām.

Atlikušo dienas daļu viņš pavadīja, veltīgi klaiņodams pa kalniem, un vakarā atgriežas mājās izsalcis un apēda gabaiu trekna speķa.

Robotas kalnu virsotnes nav aitām vēlama uzturēšanās vieta, bet gan drošs patvērums. Tur nokļuvušas, mātes vairs nebaidījās un turpmāk — nākošajās nedēļās ganīdamās uzmanījās, lai neaizklīstu pārāk tālu no savas miera ostas uz klintīm.

Jēri bija spēcīgas sugas un auga tik ātri, ka nedēļas laikā kļuva pietiekami stipri un varēja tikt līdzi mātēm, kad reiz piepeši parādījās puma un viņiem visiem vajadzēja bēgt; lai glābtu savas dzīvības.

Jēru dzimšanas dienā uzsnigušais sniegs bija nokusis dažu stundu laikā, un kalnus klāja zale un ziedi. Barības pārpilnība mātēm nāca par labu mazuļiem, un tie apmierināti tirināja astītes, iebaudīdami bagātīgo maltīti.

Viens no jēriem, ar gluži baltu purniņu kā atšķirības zīmi, bija druknāks, bet viņa rotaļu biedrs, mazliet lielāks un

graciozāks, bija ievērojams ar to, ka viņam dažas dienas pēc piedzimšanas jau parādījās mazi pauguriņi ragu vietās.

Viņi bija spēkos līdzīgi un visu garo dienu draiskojās un skrēja līdzi savām mātēm vai cīnījās savā starpā. Te viens metas uz priekšu, bet otrs paka], mēģinādams tam iebadīt, vai arī, nonākuši pie kāda piemērota uzkalniņa, tūdaļ sāk mūžīgi veco un plaši pazīstamo rotaļu «pils valdnieks». Viens uzlec uzkalniņā un nelaiž savu draugu klāt. Piecirzdams kāju un purinādams mazo, apaļo galviņu, viņš liek otram saprast, ka viņš ir pils valdnieks; tad viņi pieglauž jaukās, sārtās austiņas, saspiež kopā apaļās, maigās galviņas un bola nevainīgās, brūnās actiņas, pūlēdamies izskatīties briesmīgi nikni, un cīnās, kamēr viens, uz ceļiem nospiests, apgriežas un pasviež gaisā pakaļkājas, it kā sacīdams: «Man nemaz nav vajadzīga tava nejaukā pils,» — taču tūdaļ uzmeklē citu uzkalniņu, nostājas uz tā, dusmās piecērt kāju un purina galvu, bet tas viņu valodā nozīmē to pašu, ko mums skanīgs izaicinājums, un cīņas skats risinās no jauna.

Sajās sadursmēs Baltpurnim parasti veicās labāk, jo tas bija smagāks; bet skriešanā viegli uzvarēja Pauguriņš. Viņa enerģija likās neizsīkstoša; viņš varēja lēkāt un draiskuļot no rīta līdz vakaram.

Naktī viņi parasti gulēja, cieši piespiedušies savām mātēm, kādā paslēptā stūrītī, kur varēja redzēt saullēktu, labāk sakot, just, jo tas bija daudz svarīgāk; un vienmēr možais Pauguriņš allaž pamodās pirmais no jēriem. Baltpurnis labprāt paslinkoja, ilgi palika saritinājies snaužam un pats pēdējais no visas ģimenes sāka rosīgo dienu. Kā papildinājums viņa sniegbaltajam purniņam bjja balts plankums uz dibena, tāpat kā visām ragainajām aitām, tikai lielāks un baltāks nekā parasti, un šis plankums kārdināt kārdināja, tā ka Pauguriņš nekad nespēja palaist garām izdevību iebukņīt pa to. Viņš priecājās, ja varēja no rīta pamodināt savu mazo draugu ar — kā viņam likās — briesmīgu triecienu pa šo skaisto, balto plankumu.

Kalnu aitas parasti dzīvo baros; jo vairāk galvu barā, jo vairāk acu uzmanās no briesmām. Bet Kūtinejas apkārtnē mednieki bija rīkojušies ļoti rosīgi; ar sevišķu neatlaidību varēja lepoties Skotijs. Viņa būdas jumts bija no vienas vietas nokrauts ar vareniem aunu ragiem, bet pusi no iekšienes aizņēma milzīga kaudze aitādu, kas gaidīja pircējus. Tā no lielajiem ragaino aitu pulkiem bija atlikuši tikai "daži izkaisīti bariņi, no kuriem prāvākajā galvu skaits nesasniedza trīsdesmit, un daudzos citos, tāpat kā tajā, par ko runa šajā stāstā, bija tikai trīs vai četras aitas.

Jūnija pirmajā pusē Skotijs dažas reizes šķērsoja Aitu grēdu, turēdams bisi gatavībā, jo viņam medījums vienmēr noderēja; taču katrreiz viena vai otra no modrajām mātēm ieraudzīja viņu no tālienes un vai nu steidzīgi aizveda pārējās projām, vai arī, īsi iesprausloda-

mās, brīdinaja, lai nekustas; tad visas stāvēja mierīgi, ka akmenī izcirstas, un tā izglābās, bet viena vienīga kustība būtu neizbēgami atnesusi nāvi, Kad ienaidnieku vairs neredzēja, aitas steidzīgi pārgāja uz citu vietu.

Bet kādu dienu, iedamas gar priežu meža stūri, aitas saoda nepazīstamu smaku. Viņas apstājās, lai izpētītu, kas tur ir, bet no klints nolēca liels, tumšs zvērs un notrieca Baltpurnīša māti zemē.

Pauguriņš ar savu māti šausmās bēga, un tinis — jo tas bija ienaidnieks — ātri nobeidza savu upuri, bet, iekams sāka mieloties, sagrāba Baltpurnīti un neaprakstāmā nežēlīgumā noguldīja to blakus mātei.

iv

Pauguriņa māte bija vidēja, labi veidota auguma. Ragi viņai bija garāki un asāki!, nekā parasts aitai, tā sauktie smailie ragi; viņai piemita ari liela aitas gudrība. Apgabals virs Tabakas strauta kļuva ar katru mēnesi bīstamāks, to apdraudēja galvenokārt Skotijs, un pēc tā rīta traģēdijas galīgi nobrieda aitu mātes nodoms pāriet uz citurieni.

Viņa steidzās, cik ātri vien spēja, pa Gandera smailes nogāzi, taču ikreiz apstājās, iekams gāja pāri kādai augstākai vietai, paraudzījās uz priekšu un atpakaļ, katrā vietā minūti vai ilgāk palikdama stāvot kā ķērpjiem apaugusi klints un pētīdama apkārtni.

Reiz tādā brīdī vina ieraudzīja tumšu stāvu, kas virzījās pa kalnu grēdu viņai aizmugurē. Tas bija ve. cais Skotijs. Aita stāvēja atklātā vietā, taču izturējās, cik mierīgi vien iespējams, un palika nepamanīta; un, kad vīrs nozuda aiz klintīm, viņa skrēja tālāk vēl straujāk nekā iepriekš un mazais Pauguriņš sekoja. Pie katras kalnu kores viņa uzmanīgi palūkojās apkārt, bet, tā kā neredzēja vairs ne ienaidnieka, ne savu draugu, viņa visu dienu mierīgi gāja tālāk, virzīdamās lēnāk, kad bīstamais apvidus palika aizmugurē.

Pret vakaru, kāpdama Jekinaikeka ūdensšķirtnē, viņa pamanīja kaut ko kustamies uz kalnu grēdas sev priekšā. Pēc ilgas vērošanas viņa saskatīja aitām līdzīgus dzīvniekus — pelēkus, ar balti svītrotām zeķēm un baltiem plankumiem uz purna un dibena. Tie gāja pret vēju. Turēdamās neredzama, Pauguriņa māte meklēja pēdas, ko drīz vien arī atrada, un pārliecinājās, ka viņas minējums pareizs: tur bija divu vecu ragaino aitu pēdas; bet pēc pēdām viņa arī uzzināja, ka tie ir auni Saskaņā ar kalnu aitu etiķeti auni veido vienu sabiedrību, aitas ar jēriem — otru. Tie nedrīkst satikties vai meklēt cits citu, tas atļauts vienīgi ziemas sā kumā, svētku mēnešos, pārošanās laikā. • Pauguriņa māte jeb Smailradze, kā mēs viņu varam saukt, pameta pēdas un pārgāja pāri ūdensšķirtnei, priecādamās, ka nonākusi aitu apvidū. Pa nakti vina atpūtās ieplakā un otrā rītā devās tālāk, pa ceļam paganīdamās. Drīz vien aitu māte apstājās, pamanījusi kādas pēdas. Viņa brītiņu gāja pa tām. Pievienojās vēl citas, un Smailradze saprata, ka atradusi aitu un jēru bara pēdas. Viņa neatlaidīgi sekoja, un Pauguriņš lēkāja blakus, gan skumdams pēc sava rotaļu biedra, bet pūlēdamies aizmirsties, visu darot ar divkāršu sparu.

Pēc dažām minūtēm viņa ieraudzīja baru, pavisam duci aitu — no savas sugas. Smailradzes galva mazliet pacēlās pāri klintij, tāpēc viņa pirmā ieraudzīja baru, bet, kad Pauguriņš izslēia savu apajo galviņu, arī gribēdams redzēt, kāda aita no bara pamanīja vieglo kustību. Viņa deva zīmi, un visas sastinga kā

statujas, aizgriezušas galvas uz otru pusi. Tagad bija Smailradzes kārta rīkoties. Viņa pagājās uz priekšu, lai būtu labi redzama. Bars pārlēkšoja pāri pakalnam un nostājās pa kreisi, bet Pauguriņš ar māti pārgāja uz labo pusi.

Tā tika izmainītas viņu pozicijas attiecībā pret vēju. Iepriekš Smailradze varēja saost baru, tagad tas varēja saost viņu; un, tā kā bara aitas viņas ārieni jau bija aplūkojušas no tālienes, tās skaidri zināja, kas viņa ir. Pauguriņa māte piesardzīgi tuvojās aitam. Barvede pagājās pretī. Abas nosprauslājās un skatījās viena otrā. Barvede piecirta kāju, un Smailradze sagatavojās uz cīņu. Abas aitas metās uz priekšu, viņu galvas būkšķēdamas sastapās. Cīnoties Smailradze iegrozījās tā, ka viņas asais rags iedūrās otrai aitai ausī. Pretiniece juta, ka cietīs sakāvi, nosprauslājās, apgriezās un, galvu purinādama, pievienojās savām draudzenēm. Smailradze sekoja, bet mazais Pauguriņš galīgi apmulsis spiedās viņai pie sāniem. Bars sāka skriet uz otru pusi, tad pasitās atpakaļ un, kad Smailradze nebēga, ielenca viņu, un tā viņa tika uzņemta barā. Šī ceremonija attiecās tikai uz Smailradzi, bet Pauguriņam vajadzēja pašam gādāt par savu stāvokli. Barā bija septiņi vai astoņi jēri, vairums no tiem vecāki un prāvāki par viņu un, tāpat kā daži citi dzīvnieki, gatavi vajāt svešinieku tikai tāpēc, ka tas svešs.

Pauguriņš pirmo reizi to izbaudīja, dabūdams negaidītu belzienu no mugurpuses. Viņam vienmēr biia licies ļoti jocīgi sagādāt šādu pārsteigumu Baltpurnim, taču pašam saņemt belzienu bija pārāk nepatīkami. Kad viņš pagriezās pret ienaidnieku, viņam uzbruka no otras puses; kur vien viņš vērsās, visur bija kāds jērs, kas alka viņu iebukņīt, līdz beidzot nabaga Pauguriņam vajadzēja glābties zem savas mātes. Tā pirmā diena kopā ar pārējām aitām mazajam Pauguriņam bija nelaimīga, toties uzjautrinoša citiem jēriem. Viņš nezināja, ko iesākt, tā viņu nobiedēja iēru lielais skaits un uzbrukumu pēkšņums. Viņa rosīgums neko nelīdzēja. Otrā rītā kļuva skaidrs, ka pārējie atkal izmantos viņu savām izpriecām. Viens no jēriem, pats prāvakais, bija dūšīgs auniņš. Viņam vēl nebija ragu, bet

uzauguši tie atgādināja viņu pašu — tie bija spēcīgi, līki un grumbuļaini, tā ka, turpinot stāstu, mēs varam saukt viņu pašu par Līkraģi. Kad Pauguriņš cēlās augšā, vispirms iztaisnojis pakaļkājas, kā aitas mēdz darīt, Līkraģis slepus tuvojās un iezvēla tam stipri un sāpīgi. Pauguriņš apmeta kūleni, bet tūdaļ atkal uzlēca kājās un sadusmojies metās virsū kauslim. Mazās galviņas sadūrās kā divi dzijas kamoli. Abi gribēja uzvarēt. Pauguriņš bija iekarsis un strauji uzbruka preciniekam. Galvas paslīdēja garām, un viņi badīja viens otram plecā. Sākumā Pauguriņam vajadzēja kāpties atpakaļ, tomēr drīz vien viņa neparastie ragu aizmetņi lika sevi just un kauslis, dabūjis dažus belzienus sānos, apgriezās un laidās bēgt. Pārējie, sastājušies apkārt, redzēja, ka svešais nav vis tik viegli uzveicams. Tie uzņēma viņu savā pulkā, un Pauguriņu vairs neviens nemocīja.

v

Bieži gadās dzirdēt, ka vispār atzītas pieklājības un uzvedības normas apsmej, it kā tās būtu muļķīga, cilvēku izgudrota varmācība. Patiesībā tie ir svarīgi likumi, kuri, tāpat kā gravitācija, pastāvēja jau pirms cilvēku sabiedrības rašanās un veidoja šo sabiedrību, kad tā radās. Visos savvaļas dzīvniekos tie ir izveidojušies līdz ar sugas garīgo attīstību.

Kad jauna vista vai govs ierodas kūtī, tai jāatrod sava vieta. Tai jānovietojas pārējo vidū atbilstoši saviem spēkiem. Citas jau sen ir sarindojušās atkarīgi no savām spējām; neviens nevar iekļūt šajā rindā, neuzveicot visus, kam grib pacelties pāri. Kaut kur šinī rindā ir vieta arī jaunpienācējai, bet, kamēr tā nav atrasta, viņas dzīve ir viena vienīga cīņa.

Neapšaubāmi, ka spēks, drosme un enerģija gandrīz vienmēr izšķir šo jautājumu, tomēr dažos gadījumos gudrībai un attapībai ir lielāka nozīme. Kas ir savvaļas dzīvnieku bara vadonis? Tam nemaz nav jābūt stiprākajam vai niknākajam. Tāds varētu dzīt pārējos, nevis vadīt. Vadonis netiek oficiāli ievēlēts kā cilvēku sabiedrībā, bet pamazām izraudzīts: tas indivīds, kas spēj iedvest pārējiem pārliecību, ka viņam vai viņai visdrošāk var sekot, kļūst par barvedi, un tā valdīšana notiek ar pārvaldāmo pilnīgu piekrišanu. Izvēle ir vienprātīga. Ja barā ir kāds, kas nevēlas sekot, tas brīvi var iet citu ceļu. Daudziem dzīvniekiem, kas dzīvo baros, vadonis, kura drosme un veiklība tik bieži ir izturējusi visus pārbaudījumus un kurš ir iedvesis pārējiem ticību savai gudrībai, parasti nav vis stiprākais tēviņš, bet kāda vecāka mātīte. It īpaši to var sacīt par aļņiem, bizoniem, briežiem un arī par kalnu aitām, kad tās vasarā dzīvo atsevišķi no auniem.

Gandera smailes aitu barā bija sešas vai septiņas aitas ar saviem jēriem, trīs vai četri gadu veci jēri un daudzsološs divgadīgs auniņš, kas nule sāka lepoties ar saviem ragiem. Tas bija pats lielākais no visa bara, tomēr ne sevišķi nozīmīgs. Barvede bija veca, gudra aita, nevis tā, kas spēkojās ar Smailradzi, bet mazāka, ar īsiem, resniem ragiem, neviena cita kā Līkraģa — mazā kaušļa māte.

Aitas neuzskata, ka viņām jāpaklausa savai barvedei, bet ka tai var droši sekot, ka tā vienmēr ir gudra; un, lai gan viņas nedod cita citai vārdus, zināma ideja par to viņām ir; tāpēc šo barvedi nosauksim par Vadoni.

Smailradze bija ļoti enerģiska aita pašos labākajos gados, apdomīga, prātīga, ar asu redzi, ožu un dzirdi un arvien modra. Vismaz reizi pa trim soļiem viņa pacēla galvu, lai paskatītos apkārt, un, ja ieraudzīja kaut ko nepazīstamu vai kaut ko kustamies, skatījās, kamēr izpētīja, kas tas ir, un tad ēda tālāk vai gari nosprauslājās, un visas sastinga uz vietas. Protams, viņa darīja to pašu, ko visas citas, tikai viņai tas iznāca labāk. Tomēr Vadone reti kad atpalika no viņas, dažreiz pat pirmā pamanīja briesmas, turklāt viņa labi pazina apkārtni; taču viņas abas pēc savām spējām bija tik līdzīgas, ka Vadone kā barvede drīz vien juta Smailradzē bīstamu sāncensi.

Barā netrūka arī savādnieču. Kāda jauna aitiņa mēdza plūkt zāli, laiski nometusies «ceļos». Pārējās viņas metodi nepieņēma, neskaidri nojauzdamas, ka tā nav laba. No šāda oriģināla ganīšanās veida radās lieli

sacietējumi uz ce|iem (pareizāk sakot, uz locītavām). Šie sacietējumi, kas arvien palielinājās, un nepareizā priekškāju izmantošana sāka laupīt mis Laiskajai veiklību. Viņa nevarēja palēkt sānis un atpakaļ tik strauji kā pārējās. Parasti tarn arī nav lielas nozī

mes, tomēr ir gadījumi, kad tas loti vajadzīgs. Visi dzīvnieki, kam jaglābjas bēgot, ir iemācījušies veiklu paņēmienu — līčloču lēcienus. Ar to var vislabāk nojaukt pēdas zaķis, ko lapsa vai suns izcel no migas; tas ir vienīgais glābiņš trusītim, kam gulošam uzbrūk lūsis; vienīgā iespēja aizstāvēties briedim, ko pārsteidzis vilks; tāpat ari sloka, līkločos izlidodama no purva, spēj padarīt nekaitīgu mednieka šāvēja māku un vanaga ātrumu, kamēr pati var laisties pilnā sparā uz priekšu.

Otra savādniece barā bija kāda nervoza aita. Tā paklausīja barvedei vienmēr, izņemot tikai vienu gadījumu. Kad barvede īsi iesprauslā jās un visas pārējās palika stāvam kā pārakmeņojušās, šī aita kustējās, nervozi mīņājās, neievērodama Vadones savlaicīgo pavēli «sastingt»,

vi

Pagāja dažas nedēļas biežos uztraukumos un bēgšanā. Tomēr baram bija uzmanīga sardze, un gaiu galā viss beidzās labi. Vasarai tuvojoties, aitas parņēma savāds, drudžains nemiers. Viņas mēdza lāgiem stāvēt nekustīgi, ne plūkdamas zāli, ne arī gremodamas. Parādījās gremošanas traucējumi, un aitas visu laiku kaut ko meklēja — pašas nezināja, ko. Tiklīdz Vadone pati sāka just šo pagurumu un ēstgribas trūkumu, viņa

tūdaļ zināja, kas darāms. Viņa veda visu baru zemāk, mežā, arvien zemāk. Uz kurieni viņa devās? Šis ceļš lielākajam vairumam aitu bija svešs. Smailradzē modās neuzticība; viņa apstājās atkal un atkal; viņai nepatika šīs drūmās lejas. Taču barvede mierīgi gāja tālāk. Ja kāda aita būtu ar mieru apstāties un kopā ar Smailradzi griezties atpakaļ, Smailradzē noteikti būtu atšķīrusies no bara. Bet visas aitas apātiski sekoja Vadonei, kuras rāmā apņēmība patiešām iedvesa uzticību. Lejā, tālu aiz drošības līnijas, barvede sāka ausīties un cieši lūkoties uz priekšu. Tuvākās aitas arī tapa modras. Viņas nebija ne izsalkušas, ne izslāpušas, tomēr viņu iekšas alka pēc kaut kā, un nu viņas juta, ka tas beidzot ir tuvu. Atklājās plaša nogāze, kam pāri stiepās balta strēle. Pie tās Vadone virzīja savu baru. Neko vairs nevajadzēja sacīt; visapkārt zeme bija klāta ar kaut ko baltu, un šo baltumu aitas kāri sāka laizīt. O, kaut ko tik garšīgu viņas vēl nebija baudījušas! Ūkās, nekad nebūs diezgan; viņas laizīja un laizīja, un. izžuvušās rīkles atvilga, acis un ausis vairs nekaisa, galvas sāpes pārgāja, drudžaini niezošā āda kļuva vēsa,'iekšās izplūda tīksme, nogurums pazuda, un visu viņu būtni pārņēma labsajūta. Tas šķita it kā pats dzīvības eleksīrs, taču bija tikai parastā sāls.

Tieši tās aitām trūka — tā bija lielā, dziedinošā sāls laizīšana, uz kuru barvedes gudrība bija viņas atvedusi.

vn

Jaunam dzīvniekam pati labākā īpašība ir paklausība. Paklausīt mātei nozīmē saņemt visus labumus, ko dod mātes pieredze, turklāt bez kāda riska. Drosme ir laba, ātrums un spēks ir labi: taču mazuļa drosme, ātrums un spēks, lai cik lieli tie būtu, nespēj līdzināties mātes drosmei, ātrumam un spēkam, un tie ir pilnīgā viņa rīcībā, ja vien viņš ir paklausīgs. Smadzenēs ir milzu vara, tomēr vismaz starp ragainajām aitām paklausīgam muļķim klājas nesalīdzināmi labāk nekā stūrgalvīgam jēram, lai arī tas būtu vai pats gudrākais pasaulē.

Kad aitas bija stundu vai vairāk uzkavējušās ielejā un laizījušas sāli pēc sirds patikas, Vadone posās atpakaļ uz kalnu grēdu. Zāle ielejā bija neparasti laba, sulīga, lekna un bieza, un jēri, tikko sākuši to plūkt, jūsmoja par izdevīgajām ganībām; tomēr tās atradās

meža joslā, kur draudēja slepenas briesmas. Vadone, tāpat kā Smailradze, gribēja tikt atpakaļ savās drošajas ganībās. Viņa veda, un pārējās, kaut arī nelabprāt, tomēr būtu sekojušas, bet mazais Līkraģis bija pārāk aizrāvies ar sulīgo zāli. Viņš negāja līdzi. Māte i'evēroja, ka viņa nav, un, kad mazais ieblējās, atgriezās pie tā. Līkraģis gluži neatteicās iet projām, bet tā vilcinājās, ka aizkavēja savu māti un pamudināja pārējās kavēties. Un, kad uznāca nakts, bars vēl arvien atradās meža joslā un turpat arī apgūlās.

Puma netaisa lielu troksni, zagdamās klāt laupījumam, tā slīd kā ēna; bez trokšņa gāja arī lielā Jekinaikekas puma, kamēr viņas samtainā pēda nejauši aizķēra sīku akmentiņu un tas sāka velties lejā. Troksnis nebija stiprs, tomēr Smailradze to dzirdēja un, gari nosprauslādamās, pasauca Pauguriņu un, par spīti tumsai, drāzās augšup pa klintīm uz savu drošo mājvietu. Ari pārējās pietrūkās kājās, taču puma jau bija viņu vidū. Vadone deva Līkraģim zīmi, lai seko. Arī viņa steidzās uz māju pusi un izglābās; bet viņas jērs, arvien ietiepīgs, domāja, ka ir cita labāka iespēja glābties, tomēr, palicis viens, ieblējās: «Māmiņ!» Un māte,

nedomādama par sevi, metās atkal lejā, un puma acumirklī notrieca viņu zemē. Kāda aita paskrēja garām, tad vēl viena, bēgdamas lielā steigā un uztraukumā. Puma metās tām virsū, bet aitas ar neticami straujiem līčloču lēcieniem katrreiz izjauca viņas nodomu un izbēga, līdz beidzot pati pēdējā uz klintīm skrēja nabaga Laiskā, un, kad puma lēca, aitai neizdevās izvairīties. Viņa jau sen bija zaudējusi veiklību, kas viņu tagad varēja glābt; un tā viņai pienāca gals.

Vēl augšā uz klintīm aitas ilgi skrēja, sekodamas vienai, kas atradās priekšgalā. Kad tā pagausināja gaitu*, aitas cita pēc citas piegāja klāt un ieraudzīja, ka vada Smailradze. Viņas nekad vairs neredzēja Vadoni un saprata, ka tā ir pagalam.

Sagājušas barā un pagriezušās, lai palūkotos atpakaļ, aitas izdzirdēja tālu lejā klusu jēra blējienu. Visas saslēja ausis un nogaidīja. Nav prātīgi pārāk ātri atbildēt; tā var būt kāda ienaidnieka viltība. Taču atkal atskanēja blējiens — pazīstamais viņu bara piederīgā blējiens, un Smailradze atsaucās.

Veldamies norībēja akmeņi, kāds rāpās aug-' šā, vēlreiz ieblējās, pēc ceļa taujādams, un drīz vien viņu vidū stāvēja mazais Līkraģis — nu jau bārenis.

Protams, viņš to vēl nezināja, tāpat kā nezināja pārējās aitas. Bet, kad pagāja diena un māte nenāca, neatbildēja uz viņa žēlajiem saucieniem un arī viņa mazais vēderiņš sāka prasīt kaut ko labāku par zāli vai ūdeni, viņš saprata, ka palicis viens, un blēja arvien žēlāk un žēlāk. Kad pienāca vakars, viņš bija nosalis un izsalcis; vajadzēja pieglausties pie kāda, citādi būtu jāsalst. Neviens par viņu nelikās ne zinis,

tikai Smailjadze, paredzamā jaunā barvede, dažas reizes atsaucās uz viņa blējieniem, un gandrīz nejauši viņš gadījās tuvumā, kad tā apgūlās, un sildījās pie tas blakus savam kādreizējam ienaidniekam — mazajam Pauguriņam.

No rīta mātei Smailradzei jau sāka likties, ka Līkraģis ir viņas pašas jērs. Tas bija berzējies pie Pauguriņa, un nu abi oda vienādi. Un, kad Pauguriņš rīkojās brokastīs padzert siltu pienu, nabaga izsalkušais Līkraģis atļāvās pievienoties no otras puses. Tā Pauguriņš stāvēja degunu pret degunu ar savu seno ienaidnieku un dalījās ar to savās tiesībās. Taču ne viņš, ne māte neko neiebilda, un tā Līkraģi pieņēma par savu viņa mātes sāncense.

Neviena no pārējām aitām nespēja līdzināties Smailradzei gudrībā. Viņa tagad pazina kalnu grēdu, un drīz vien visas uzskatīja, ka viņai jābūt barvedei. Uzskatīja arī, ka Līkraģis, tāpat kā Pauguriņš, ir viņas jērs. Daudzējādā ziņā abi bija kā brāļi. Tomēr Līkraģis nejuta pateicību pret savu audžumāti un vēl arvien turēja ļaunu prātu uz Pauguriņu, un tagad, kad viņi diendienā dzēra vienu un to pašu dzērienu, viņš Pauguriņu uzskatīja par sāncensi un drīz vien savas domas parādīja atklāti, no jauna mēģinādams uzveikt to. Bet Pauguriņš tagad spēja aizstāvēties. Līkraģis par savām pūlēm dabūja vienīgi dažas krietnas dunkas, un ar to viņu radniecības stāvoklis bija galīgi nokārtots.

Pēc tam viņi mierīgi auga blakus: Līkraģis drukns un īgns, ar ātri augošiem resniem un līkiem ragiem; Pauguriņš — ak, nav taču taisnīgi saukt viņu vēl ilgāk par Pauguriņu, jo viņa ragi ātri auga garumā; turpmāk varam godāt viņu par Dižradzi, vārdā, ko viņš ieguva pēc vairākiem gadiem Gandera smailes apkārtnē un ar ko viņš iegāja vēsturē.

Pa vasaru Dižradzis un Līkraģis pieņēmās prātā tāpat kā augumā. Viņi iemācījās visus parastos ragaino aitu dzīves likumus. Prata iesprauslāties īsi, brīdinot, ka ieraudzījuši kaut ko, prata arī garo briesmu signālu, kad bija pārliecinājušies, ka redz kaut ko bīstamu. Zināja visas takas un varētu vieni paši atrast visas tuvējās sāls laizīšanas vietas, ja rastos vajadzība.

Viņi prata līčloču lēcienus, kas palīdz izvairīties no ienaidnieka uzbrukuma, kā arī lēcienu ar izstieptām, sasprindzinātām kājām, kas nepieciešams, dodoties augšup pa gludām, slidenām nogāzēm. Dižradzis šajā ziņā pat pārspēja savu māti. Jēri jau prata dzīvot pilnīgi patstāvīgi, varēja ēst zāli, tātad bija laiks atradināt viņus no piena, jo Smailradzei vajadzēja uzkrāt taukus, lai ziemā būtu silti. Mazuļi paši gan nesteigtos atteikties no savām labajām brokastīm, taču krājums sāka izsīkt, un jēru augošie ragi jau tik stipri apgrūtināja māti, ka viņa pamazām atradināja jērus, un jau ilgi pirms tam, kad pirmais pūkainais sniegs padarīja kalnus sirmus, auniņi pilnīgi neatkarīgi gādāja sev dienišķo uzturu.

IX

Tajā vasarā liktenīgi gāja bojā vēl viens no bara — divgadīgais auns. Viņam nebija atbilstoša vecuma un dzimuma biedra, un savā pārākuma apziņā viņš kļuva tik pašpārliecināts, ka viņa āda galu galā tika pievienota lielajai kaudzei Skotija būdā. Kad uzkrita pirmais sniegs, visi jēri bija atšķirti no mātēm un paši sevi apgādāja, bet aitas bija treknas un veselīgas un, atbrīvojušās no mātes rūpēm, sāka domāt par citiem jaukumiem. Līdz ar pirmajām salnām un spirdzinošo gaisu iesākās pārošanās laiks, un, nolēmušas sameklēt sev draugus, aitas klaiņoja pa visām iespējamām vietām kalnos.

Vasarā viņas vairākas reizes bija redzējušas no tālienes aunus, taču, apmainījušies signāliem un noskaidrojuši, kas kurais ir, viņi bija cits no cita vairījušies. Bet tagad, kad parādījās divi lieli ragaiņi un bija apmainīti parastie signāli, likās, ka vairs nav vēlēšanās bēgt. Kad abi svešinieki tuvojās, viņu lielums, staltais augums un milzīgie, savītie ragi vairs neradīja nekādu šaubu par viņu dzimumu, un, dižodamies ar savu izskatu un spēku, viņi cēli soļoja uz priekšu. Tomēr Smailradzi un viņas baru no jauna pārņēma kautrība. Viņas apgriezās, it kā gribētu bēgt no nācējiem. Tie dzinās paka], un aitas ilgi vairījās, līdz beidzot abiem auniem atļāva pievienoties baram. Tad sākās neizbēgamais strīds. Līdz šim auni bija dzīvojuši saticīgi, acīm redzot bija labi draugi; taču draudzība nevar pastāvēt blakus sāncensībai mīlestībā. Tas ir vecum vecais stāsts — greizsirdības mokas, iegansta meklēšana, izaicinājums un divkauja, tikai šīs divkaujas vienmēr nebeidzas ar nāvi. Auni uzbruka viens otram; ragi sitās kopā, kamēr skrambas lēca no tiem, bet pēc dažiem raundiem vienu no auniem — vieglāko, protams, — atsvieda atpakaļ un, uzlēcis kājās, tas metās bēgt. Otrs sekoja ceturtdaļjūdzi, un, tā kā pretinieks no turpmākās cīņas atteicās, uzvarētājs lepni atgriezās un pieprasīja sev sultāna stāvokli un priekus aitu barā, un to viņam arī atvēlēja.

Dižradzi un Līkraģi neviens neievēroja. Viņi juta bijību pret lielo aunu, kam tagad piederēja visa vara, un atzina, ka pašlaik vislabākais ir pēc iespējas mazāk piedalīties bara sabiedriskajā dzīvē, jo viņi paši vēl nezināja, kur viņu īstā vieta.

Ziemas sākumā baru vadīja auns. Tas bija liels un skaists, apveltīts ar vīrišķīgu patmīlību, kas mudināja viņu rūpēties, lai vienmēr būtu sameklēta vislabākā barība un bars būtu labi apsargāts. Barības pietika bagātīgi, jo auns saprata, ka nevajag vest baru aizsargātajās ielejās, kur bija dziļš sniegs, bet kalnājā, uz atklātajām korēm, kur ledainais vējš nopūta kailu pērno zāli, turklāt neviens ienaidnieks nevarēja tuvoties nemanīts; un tā viss risinājās labi.

X

Pienāca pavasaris ar saviļņojošām skaņām un jūtām. Paklausot sensenajam likumam, auns un aitu bars bija šķīrušies ziemas vidū. Šis notikums brieda jau dienām ilgi. Aitas vairs negribēja sekot aunam, un tas dažreiz stundām palika projām. Kādu dienu auns neatgriezās, un no tā brīža līdz ziemas beigām baru atkal vadīja Smailradze tāpat kā agrāk.

Mazuļi saradās ap pirmo jūniju. Daudzām mātēm pa divi, bet Smailradzei tikai viens, tapat kā iepriekš, un šis mazulis pilnīgi aizstāja Dižradzi un paņēma visu mātes uzmanību. Tas pat traucēja Smailradzi barvedes pienākumu pildīšanā; un kādu dienu, kad viņa to baroja un vēroja, kā tas priecīgi kuļā astīti, kāda cita aita deva trauksmes signālu. Visas sastinga, izņemot nervozo. Tā skrēja garām Smailradzei. Tālumā atskanēja trah! Nervozā bija uz vietas pagalam, bet

Smailradze nokrita, izgrūzdama aizžņaugtu blējienu. Tomēr viņa pietrūkās kājās, aizmirsdama sāpes, un, izmisusi lūkodamās apkārt pēc sava jēra, uzlēca uz klints, lai sekotu pārējām. Trah! — atkal nodunēja šāviens, un veca aita pamanīja ienaidnieku. Tas bija tas pats vīrs, kas reiz tik tikko nenoķēra jērus. Viņš atradās tālu, bet lode nosvilpa aitai gar degunu. Smailradze atlēca atpakaļ un devās uz citu pusi, tā atšķirdamās no pārējām, tad parleca_ pāri korei, blēdama, lai mazulis seko, un arī aiz sāpēm, jo bija stipri sašauta. Tomēr viņa metās lejā no klints, lai paslēptos. Viņa ielēca ieplakā un tālāk devās pa citu grēdu, turēdamās tā, lai nebūtu redzama, un, kaut gan Skotijs pieskrēja klāt, cik ātri varēdams, viņš Smailradzi vairs neredzēja. Viņš smējās pie sevis, pamanījis asins plankumus; taču tie drīz vien izbeidzās, un, ilgi un veltīgi izpūlējies sadzīt pēdas, mednieks beidzot atmeta šo nodomu, nolādēja savu likteni un devās atpakaļ pie upura, ko viņam bija izdevies iegūt.

Smailradze ar savu jēru bēga, māte rādīja ceļu, bet mazais tecēja nopakaļ. Instinkts veda viņu augšā kalnos, drošībā. Vajadzēja tikt uz Gandera smailes, tikai jāsargās, lai viņu nepamanītu. Un viņa gāja, par spīti dedzinošajām sāpēm, arvien slēpdamās aiz kalnu grēdas, un beidzot apstājās, lai palūkotos gar klintīm. Neredzēja ne draugu, ne ienaidnieka. Smailradze juta, ka ir nāvīgi ievainota. Vajadzēja bēgt, kamēr spēki nav izsīkuši. Viņa no jauna sāka skriet, virzīdamās augšā kalnos, un mazulis sekoja vai skrēja pa priekšu, kā nu tam kuro reizi patika. Arvien tālāk un tālāk abi steidzās, kamēr bija sasniegta meža josla, bet instinkts mudināja aitu iet vēl tālāk.

Vēlreiz viņa uzlēca uz augstas klints un tad ieraudzīja garu, baltu strēli, sniega vālus, kas bija patvērušies dziļā aizā. Viņa steidzās turp. Gurnus dedzināja sāpe, un abos sānos uz vilnas bija tumši plankumi. Viņa alka vēsuma un, nonākusi pie baltās strēles, noslīga uz sāniem, piespiezdama ievainojumu pie sniega.

Ar tādu ievainojumu varēja būt tikai viens gals, divas stundas, visaugstākais trīs stundas, un tad — beigas.

Bet mazulis? Tas stāvēja, mēmi raudzīdamies mātē. Viņš nekā nesaprata. Tikai zināja, ka ir nosali| un izsalcis un ka viņa māte, no kuras viņš saņēma visu — barību, siltumu, gādību un laipnību, ir auksta un nekustīga!

Viņš to nespēja aptvert. Viņš nezināja, kas notiks. Bet mēs zinām — ilgas ciešanas un neizbēgams gals agrāk vai vēlāk atkarībā no mazuļa spēkiem; arī krauklis uz klints zināja … un gaidīja. Būtu labāk, daudz labāk un žēlsirdīgāk, ja reizē ar māti šāviens būtu trāpījis arī jēru.

XI

Dižradzis tagad bija jauns, skaists auns, lielāks par visam aitām, ar gariem, zobeniem līdzīgiem ragiem. Arī Līkraģis bija labi noaudzis, tikpat smags kā Dižradzis, bet mazaks un it kā sakropļotiem ragiem — tie bija tik īsi, resni un mezglaini.

Atkal pienāca rudens, no jauna notika lielā ģimeņu apvienošanās, atgriezās auns, un atgadījās pārmaiņas, ko Dižradzis nebija paredzējis. Viņš nule sāka apzināties, ka ir auns, un pievērst uzmanību dažām aitām no bara, kad ieradās lielais auns ar savītiem ragiem un resnu kaklu; un pats pirmais viņa pasākums bija padzīt Dižradzi no bara. Dižradzim, Līkraģim un vēl trim četriem viņu vecuma auniem nu vajadzēja dzīvot vieniem, jo tāda ir aitu etiķete. Tiklīdz jaunie tēviņi sasniedz, labāk sakot, gandrīz sasniedz briedumu, tiem jāiet projām no bara un patstāvīgi jāiepazīstas ar dzīvi, tāpat kā zēni aiziet no mājām, lai iestātos koledžā. Un četru nākošo gadu laikā Dižradzis kopā ar pusduci biedru dzīvoja vientuļu klaiņotāju dzīvi. Viņš kļuva par barvedi, jo bija mantojis mātes aso prātu, un viņi aizklīda uz tāliem apgabaliem, iepazinās ar jaunām ganībām, jauniem paņēmieniem un jaunu gudrību un izveidojās par piemērotiem tēviem lielām un laimīgām ģimenēm, jo tāda ir ikviena kārtīga kalnu auna karstākā vēlēšanās.

Tā nebija Dižradža vēlēšanās palikt bez draudzenes, bet gan apstākļu sagadīšanās, pret ko viņš veltīgi cīnījās, un tā viņš joprojām dzīvoja vientuļo aunu barā. Patiesībā tā arī bija labāk. Toreiz tas likās grūti, taču nāca viņam par labu, jo tā viņš varēja pilnīgi attīstīt ,s Šavus spēkus, viņu nekavēja un nevājināja ģimenes dzīves rūpes un prieki. Ar katru gadu vientuļais auns kļuva skaistāks. Pat īgnais Līkraģis izauga liels un spēcīgs, kaut arī nebija sevišķi glīts. Viņš nebija ticis pāri savai agrākajai nepatikai pret Dižradzi. Vairākas reizes viņš mēģināja to uzveikt, reiz pat gribēja nogrūst no klints, tomēr saņēma par to smagu sodu un kopš tā brīža turējās pa gabalu no sava audžubrāļa. Bet uz Dižradzi varēja noraudzīties ar patiku. Kad viņš lēca augšup pa robotajām klintīm, tik tikko pieskardamies izciļņiem ar saviem spēcīgajiem nagiem, lidodams kā putns, izsmiedams visus ienaidniekus, kas iedomājās viņam sekot, un saules stari atspīdēja no viņa muguras, kad elastīgie muskuļi saviikdamies cilāja ādu, viņš vairāk līdzinājās parādībai, kam nav svara un kas nebaidās krist, nekā lielam, trīssimt mārciņu smagam aunam ar pieciem gadu riņķiem uz ragiem.

Un kas par ragiem! Viņa vadītajiem auniem bija dažādi ragi, kas atspoguļoja īpašnieku dzīvi un spējas: gan nelīdzeni pusmēneši, gan resni, gan tievi. Bet Dižradža ragi bija sagriezušies vienā lielā līkumā, veidojot it kā nenoslēgtu apli, un pieci gadu riņķi, sākot no smailes, stāstīja vispirms par to gadu, kad viņš bija jērs un audzēja garus, taisnus durkļus, kas labi noderēja pirmajās cīņās; tad otrā gada riņķis, daudz platāks un biezāks; nākošo divu gadu kārtas vēl spēcīgākas, tikai mazliet šaurākas; bet pēdējais riņķis liecināja par labu uzturu un lielisku veselību, jo bija platāks un gludāks nekā citu aunu ragiem.

Noglabātas zem izciļņiem, ka dārgumi, ko nedrīkst turēt atklātībā, raudzījās viņa skaistās acis. Tumšbrūnas, kamēr viņš vēl bija jērs, dzeltenīgi brūnas gada vecumā — tās tagad, agrā briedumā, šķita kā lielas mirdzoša zelta lodes vai brīnišķīgas dzintara zīles ar dziļiem, tumšiem, miglainiem atvariem, caur kuriem visa pasaule iekļuva un atainojās viņa smadzenēs.

Dzīvai būtnei vislielākais prieks ir būt dzīvai, justies dzīvai ikvienā miesas audā. Dižradzim patika sasprindzināt savus skaistos locekļus triecienā vai rotaļu cīņā ar draugiem. Patika atsperties uz šauras kraujas malas, tad pārlēkt pāri neaptverami platai, baismīgai aizai uz otru krauju, kuras apmērus un attālumu viņš prata noteikt apbrīnojami precīzi. Patika ar vareniem lēcieniem no klints uz klinti izjokot pumas vai aiztriekt briežu baru pa galvu pa kaklu atpakaļ ielejās, no kurienes tie bija nākuši. Patiku pauda ikviena viņa kustība un lepnumu viņa brīnišķīgais spēks, kas galu galā arī ir skaistums. Un, kad šī būtne ziemas sākumā iekvēlojās mīlas ugunīs, tās dižums bija patiešām apbrīna vērts. Kā lode auns šāvās augšup vai lejup pa platām, akmeņainām nogāzēm, bez kādas vajadzības — aiz tīrās spēka un līksmes pārpilnības taisīdams sešas pēdas augstus lēcienus. Tā viņš klaiņoja — ko gan meklēdams? Viņš nebūtu varējis pateikt, tomēr zinātu, ja atrastu. Sava bara priekšgalā viņš traucās uz priekšu, kamēr nonāca uz kāda cita bara pēdām un, instinkta urdīts, sekoja tarn. Pēc dažām jūdzēm viņi ieraudzīja otru baru — aitas. Tās, protams, bēga, bet, iedzītas strupceļā uz kādas kraujas, apstājās un pēc pienācīgas klīrēšanās atļāva auniem tuvoties.

Ragaino aitu auni nav vienlaulības piekritēji. Spēcīgākais auns pieprasa sev visas bara aitas un visus jautājumus sakarā ar šo prasību atrisina uz vietas cīņā uz dzīvību un nāvi. Līdz šim aunu starpā bija valdījušas draudzīgas attiecības, taču tagad viss mainījās; un, kad lielais Dižradzis metās uz priekšu, lepni iesprauslādamies, it kā izaicinot pārējos apstrīdēt viņa tiesības, neviens nestājās viņam pretī, un, kaut arī bija tik daudz pretendentu, dīvainā kārtā cīņa nenotika. Pārējiem neatlika nekas cits kā apgriezties pēc Dižradža komandas un atstāt uzvarētāju viņa iekaroto mīlestībai un apbrīnam.

Ja skaistums un veiklība ir, kā mēdz sacīt, laimīgās kārtis visās dzīvnieku dzīves gaitās, tad Dižradzis droši vien bija sava bara elks. Jo, salīdzinot ar citiem auniem, viņš šķita tīrais retums, un aitu vidū viņa spēks, augums un izliektie ragi padarīja viņu par pusdievu, turklāt viņam bija strauja, brāzmainu jūtu pārpilna sirds.

Taču otrajā līksmes dienā parādījās divi auni un, apmetuši pa līkumam, pienāca klāt. Viens no tiem bija liels un skaists, tikpat smags kā Dižradzis, tikai ar mazākiem ragiem, bet otrs — jā, tas noteikti bija … Līkraģis. Svešais auns tuvodamies izaicinoši nosprauslājās, tad piecirta kāju, it kā sacīdams: «Es esmu labāks par tevi un gribu atņemt tev tavu laimi!»

Dižradža acis liesmoja. Viņš izlieca masīvo kaklu, mētāja galvu uz augšu un leju kā sacīkšu zirgs, tad sapurināja varenos ragus, it kā tie būtu vēl tikai īsi aizmetņi, atglauda ausis un uzbruka; arī pretinieks metās uz priekšu. Klaukš! Viņi sadūrās; bet svešajam bija labāks pamats zem kājām, un pirmais trieciens beidzās neizšķirti.

Auni atkāpās, nomērīdami ar skatieniem viens otru un attālumu, un, meklēdami cietu zemi atbalstam, nostājās kraujas malā; tad atkal iesprauslādamies drāzās viens otram virsū. Blaukš! Skrambas vien lidoja, jo abi bija lieliskā formā. Taču šoreiz varēja just Dižradža pārākumu. Izmantodams panākumus, viņš tūdaļ deva otru triecienu no neliela atstatuma, bet griežoties viņa kreisais rags aizķērās pretinieka labajā, un tad pēkšņi, viņam par lielām izbailēm, nāca briesmīgs spēriens pa sāniem no kāda nezināma ienaidnieka. Dižradzi apsvieda apkārt, un viņš būtu nogāzies no klints, ja viņu nebūtu saturējis un izglābis rags, kas bija aizķēries pretinieka ragos; nevienam aunam nav paka]kājās tik daudz spēka, lai varētu pretoties straujam uzbrukumam. Dižradzis uzķepurojās kājās tieši īstajā brīdī — noskatīties, kā viņa ienaidnieku paša nevaldāmais trieciens aizrauj pāri kraujas malai lejā.

Pēc laba brīža no tālienes atskanēja būkšķis, un tie, kas atradās augšā, saprata, ka Līkraģis dabūjis tieši tādu galu, kādu slepeni gatavojis savam audžubrālim. Aunu cīņām jābūt godīgām divkaujām. Līkraģis, nevarēdams uzvarēt godīgā cīņā. bija mēģinājis ar viltu un pats gājis bojā; jo pat ragainis nevar nokrist no divsimt pēdu augstas klints un palikt dzīvs.

Dižradzis nu ar divkāršu niknumu vērsās pret otru ienaidnieku. Viens belziens — un svešais bija notriekts zemē, sakauts. Tas pietrūkās kājās un bēga. Dižradzis brīdi dzinās tam pakaļ, tāpat kā Likraģis reiz bija vajājis viņu, tad atgriezās kā uzvarētājs, lai netraucēts dzīvotu savā lielajā ģimenē.

XII

Skotijs bija atstājis savu dzīves vietu pie Tabakas strauta 1887. gadā. Sāka trūkt medījumu. Aitu skaits bija stipri sarucis, ziņas par jaunām zelta atradnēm Kolorādo vilināja viņu uz dienvidiem, un viņš pameta veco būdu. Piecus gadus Dilradzis dzīvoja kā barvedis. Tie bija pieci gadi zem laimīgas zvaigznes, pieci labklājības gadi ragainajām aitām.

Dižradzis izveidoja tāiāk idejas, ko pazina jau viņa māte. Viņš mācīja savu baru pilnīgi atteikties no ielejām. Mežā slēpās visas nelaimes, un vienīgā drošā vieta bija atklātās, vēju nopūstās kalnu virsotnes, kur nemanīti nevarēja tuvoties ne plēsīgi zvēri, ne mednieki. Viņš atrada kalnājā vairākus sāls krājumus, kur varēja apmierināt savas prasības, nedodoties bīstamajos, kādreiz tik nepieciešamajos ceļojumos uz ielejām. Viņš mācīja savu baru nekad neiet pa kalnu kori, bet gar vienu malu, lai varētu skatīties lejup uz abām pusēm un nepievērstu sev uzmanību. Arī viņam pašam radās kāds slavens atklājums — «paslēpšanās». Ja mednieks nokļūst aitu bara tuvumā, iekams aitas to pamana, tad pēc vecajiem noteikumiem jāglābjas, bēgot uz drošu vietu, — samērā labs paņēmiens tad, kad medīja ar loku un bultām vai pat ar vecā tipa bisēm, ko lādēja caur stobru, bet jaunā vairākšāviņu bise ir pavisam cits ierocis. Dižradzis pats iemanījās un tad iemācīja arī savu cilti pieplakt un gulēt pavisam mierīgi, ja pārsteidz tāda nelaime. Deviņos gadījumos no desmit šāds paņēmiens novērš ienaidnieka uzmanību, par to Dižradzis pārliecinājās neskaitāmas reizes.

Ir ļoti labi, ja pasugā rodas kāds izcils eksemplārs. Dižradzis iezīmēja ragaino aitu šķirnes uzlabošanos. Viņa pēcnācēji savairojās Jekinaikekā, Gandera smailes apkārtnē un uz austrumiem vismaz līdz Kintlezeram. Tie bija veselīgāki un daudz gudrāki nekā agrāko gadu ragainās aitas, un tāpēc viņu skaits pastāvīgi auga.

Piecos gados Dižradža āriene bija mazliet izmainījusies, taču viņš bija drukns, apaļīgs un muskuļains tāpat kā agrāk; viņa nevainojamās kājas, kā likās, nebija zaudējušas ne formu, ne izturību; galva bija tāda pati kā agrāk, ar balto sirdsveida plankumu uz purna, un dārgakmeņiem līdzīgās acis liesmoja kā senāk. Bet viņa ragi, kā tie bija pārvērtušies! Agrāk tie jau bija neparasti, tagad unikāli. Masīvie loki — viņa dzīves nemainīgais spogulis — veidoja gandrīz pusotra apļa un stāstīja par līksmes gadiem un cīņu gadiem, bet viens riņķis, šaura, tumša un krunkaina raga svītra, stāstīja par to gadu, kad kalnos plosījās gripas epidēmija, kad neskaitāmi jēri un viņu mātes apmira; kad krita daudzi stipri auni; kad arī Dižradzis bija saslimis, bet atveseļojās, jo bija apveltīts ar spēcīgu organismu un iedzimtu izturību, un pēc šā posta laika nekas vairs neliecināja par šiem nelaimīgajiem mēnešiem, izņemot ragu gadskārtējo pieaugumu. Jo tajā gadā (1882.) tas sasniedza tikai vienu collu — pazinējam tas bija skaidrs posta laika apliecinājums.

XIII

Beidzot vecais Skotijs atgriezās. Kā visi kalnieši, viņš bija klejotājs un nu vēlreiz ieradās savā būdā pie Tabakas strauta. Velēnu jumts bija iebrucis, un Skotijs nemaz nesteidzās to labot. Vispirms viņš gribēja ap

skatīties. Paņēmis bisi, viņš devas uz pazīstamo augstieni. Līdz pārnākšanai mājās viņam izdevās pamanīt divus lielus kalnu aitu barus. Tas izšķīra visu. Dažas dienas pagāja, sakārtojot būdu, un tad Jekinaikeku atkal sāka mākt senais lāsts.

Skotijs jau bija pusmūža virs ar spēcīgu un drošu mednieka roku, tikai acīm trūka kādreizējā asuma. Jaunībā viņš nicināja visādas palīgierīces, bet tagad medībās ņēma līdzi tālskati. Nākošajās nedējās viņš ar to izpētīja tūkstošiem klinšu izvirzījumu, un daudz reižu viņam gadījās vērot Gandera aunu. Pirmo reizi to ieraudzījis, viņš iesaucās: — Debestiņ, kas par ragiem! — Tad pravietiski piebilda: — Tie pieder man! — un sāka rīkoties, lai tos iegūtu. Tomēr viņa jaunības laiku ragainās aitas bija muļķes, salīdzinot ar tagadējām, un pagāja mēneši cits pēc cita, bet Skotijs pat nedabūja lielo aunu tuvāk aplūkot. Auns dažu labu reizi redzēja viņu no neliela atstatuma, bet Skotijs to nezināja.

Vairākkārt viņš tālskatī pamanīja veco Dižradzi tālumā uz kādas klinšu terases; bet, kad viņš, stundām ilgi nopūlējies, nonāca tajā vietā, auns bija projām. Reizēm tas patiešām bija projām, tomēr bieži vien, turpat tuvumā paslēpies, vēroja savu ienaidnieku.

Tad Skotija būdā ieradās viesis — lopkopis, vārdā Lī, vīrs ar sportista tieksmēm, kuram patika suņi un zirgi. Kalnos medījot, zirgus maz varēja izmantot, bet aitu suņi, trīs skaisti krievu kurti, pastāvīgi pavadīja

viņu; un viņš ieminējās Skotijam, ka vajadzētu izmēģināt suņus ragaino aitu medībās.

Skotijs pasmīnēja.

— Jūs nākat no līdzenumiem, mans draugs. Pagaidiet, kamēr redzēsiet, pa kādām vietām staigā vecais Dižradzis.

XIV

Tur, kur Jekinaikekas upe novirzās no kalniem, kuros izcēlusies, dienvidos no Gandera smailes, tā plūst pa briesmīgu bezdibeni, tā saukto Skinklera aizu. Tā ir tikai plaisa milzīgajā granīta kalnā, bet vismaz piecsimt pēdu dziļa.

Dienvidos no Gandera smailes stiepjas robota augstiene, kura sašaurinās šās aizas virzienā un nobeidzas ar garu zemes ragu, kas nokaras pāri brāzmainajai, klinšu sienās ieslēgtajai straumei.

Šī augstiene ir izdevīga aitu medībām, un dīvainā kārtā sagadījās, ka Skotijs, aizgājis uz turieni kopā ar Lī un trim aitu suņiem, pamanīja Gandera aunu. Slēpdamies, lai viņus neieraudzītu, vīri pa ielejām steidzās turp. Taču atkārtojās vecais stāsts. Ne vēsts no medījuma! Viņi atrada auna lielo pēdu tieši tajā vietā, kur bija redzējuši Dižradzi, tātad nemaldījās; bet cietās klintis visapkārt neko neizpauda, un Skotijam neapšaubāmi vajadzētu savam stāstu krājumam par Dižradža noslēpumaino nozušanu pievienot vēl vienu, ja suņi, ošņādami pa tuvējām ieplakām un pundurbērziņu brikšņiem, pēkšņi nebūtu sākuši skaļi riet, un tajā brīdī parādījās milzīgs, pelēks dzīvnieks ar baltu laukumu uz purna — auns, brīnišķīgais Gandera auns. Pāri zemajiem krūmiem, pāri klinšu bluķiem, lēkdams, lidodams, peldēdams elastīgi, droši, lieliski, viņš nesa milzīgos izliektos brīnumus uz savas galvas tik viegli kā skaistule auskarus; un tad no dažādām citām paslēptuvēm lēca ārā pārējās aitas un sekoja aunam. Pacēlās bises; taču tajā acumirklī trīs lielie suņi, pieskrējuši klāt, ne-

viļus aiizsedza medījumu, uz kuru vērsās vīru skatieni, un neatskanēja neviens šāviens. Aitas aizjoņoja — auns strauji izvirzījās priekšgalā, bet pārējās virknē sekoja. Viņas brāzās pāri augstienei, lidoja, trauca, lēca, līkumoja. Līdzenumā suņi drīz vien būtu notvēruši pēdējo aitu vai varbūt pat savu dižāko laupījumu, bet šķēršļotajā klintājā aitas acīm redzami attālinājās. Vīri skrēja, viens pa labi, otrs pa kreisi, lai neizlaistu aitas no acīm; un Dižradzis, netikdams uz smaili, drāzās pāri terasei dienvidu virzienā. Sākās skrējiens pa taisnu līniju, tālāk un tālāk uz dienvidiem. Suņi tuvojās aitām un gandrīz jau noķēra pēdējo; tad auns, kā šķita, atpalika un tagad skrēja aitām aizmugurē. Joņodamas pāri klinšu bluķiem, aitas atkal mazliet attālinājās no suņiem. Viena, divas, trīs jūdzes… un tad medījums traucās pa kalnu kori, kas pēkšņi izbeidzās Skinklera aizā. Vēl minūte un aitu bars bija ielenkts uz šās pēdējās klints. Aitas bailēs spiedās kopā, apkārt pletās piecsimt pēdu dziļa, galvu reibinoša aiza, aizmugurē tuvojās trīs nikni suņi un divi vēl niknāki vīri. Pēc dažām sekundēm piesteidzās vecais Dižradzis. Ielenkts viņš apgriezās, lai cīnītos, jo savvaļas dzīvnieks nekad nepadodas.

Viņš tagad bija tālu no suņiem, un divas lodes aizsvilpa garām. No suņiem viņš nebaidījās — ar tiem varēja cīnīties, bet bise nozīmēja drošu nāvi. Palika tikai viena izeja. Jekinaikekas granīta sienas varbūt nebūs cietākas par ienaidnieku — cilvēku. Suņi jau bija ap divsimt soļu atstatumā — skaisti, drosmīgi dzīvnieki, kas rāvās cīņā un nebaidījās nāves; aiz tiem mednieki — nežēlīgi un jau uzvaras prieka pilni. Vai nu gaidīt drošu nāvi no tiem, vai mesties aizā ar vājām izredzēm palikt dzīvam! Nebija laika vilcināties, barvedim vajadzēja rīkoties. Viņš pagriezās pret aizas malu un lēca… lejup, tomēr ne tieši lejā, ne akli. Trīsdesmit pēdas zemāk virs reibinošā dziļuma bija niecīgs klints izcilnis, ne lielāks par auna purnu, — vienīgais, ko varēja ieraudzīt, visur citur klints bija gluda, stāva vai nokarena. Taču Dižradzis veiksmīgi sasniedza izcilni un apstājās uz neaptverami īsu brītiņu. Vienā mirklī viņa liesmojošās acis saskatīja citu izcilnīti, viņa vienīgo cerību, otrā pusē aizai, paslēptu zem pārkārušās klints, no kuras viņš bija lēcis. Viņa elastīgie muskuļi un stiegrotās kājas savilkās, saspringa un pārnesa viņu pāri, tad viņš atkal sameklēja jaunu atsperšanās vietu, dažreiz tikai sīku iedobumu klintī, kur viņa spēcīgie nagi uz brītiņu atbalstījās, tad atkal šāvās uz otru pusi. Tad piecpadsmit pēdas sānis un lejup, lejup no viena atbalsta punkta uz otru, līdz beidzot ar pēdējo lēcienu divdesmit pēdu dziļumā viņš nonāca drošībā, tālu lejā.

Bet pārējās aitas, viņa parauga iedvesmotas, strauji sekoja garā virknē cita pēc citas. Ja aunam kāds lēciens nebūtu izdevies, droši vien visas būtu pagalam. Bet neviena nekļūdījās. Tas bija lieliski, aizraujoši! Hop, hop! — lejup cita pēc citas, pa desmit, pa divdesmit pēdām, visas kā viena lēca, lidoja, brāzās no izciļņa uz iedobumu, no iedobuma uz izcilni, ar meistarīgi saskaņotām muskuļu un kāju kustībām, apbrīnojami līdzsvaroti un neticami veiksmīgi.

Bet, tikko pēdējā aita bija sasniegusi otro niecīgo, punktam līdzīgo atbalsta vietu, savas dzīvības glābiņu, trīs dzeltenraibi dzīvnieki pazibēja viņai garām gaisā, izgrūzdami aizžņaugtas šausmu elsas, pretī bojā ejai lejā, dziļumā. Straujie, drošie suņi bez vilcināšanās sekoja medījumam, pārāk vēlu uzzinādami, cik daudz veiklāks ir šis medījums. Lejā, gandrīz pašā ūdens malā, Dižradzis beidzot apstājās. No augšas skanēja mednieku kliedzieni un svilpieni; lejā mutuļojošajā Jekinaikekā viņš ieraudzīja sadragātu dzeltenraibu ķermeni, ko straume nesa uz jūru.

Lī un Skotijs apstulbuši stāvēja aizas malā. Aitas un suņi bija pazuduši, droši vien gājuši bojā. Skotijs izgrūda vārdus, kam nebija nekāda sakara ar šo gadījumu, — rupjus, zaimojošus vārdus, kas likās nepieciešami. Lī mocīja smacējošs kamols rīklē, un, kā viņš jutās, to nespēs aptvert neviens, kas nav pēkšņi traģiski un pāragri zaudējis dižciltīgu suni.

— Bren! Rollol Aīdai — viņš sauca pēdējā cerībā, bet atbildēja vienīgi rietumu vējš, sprauslājot un svilpjot brāzdamies lejup Skinklera aizā.

XV

Lī bija jauns un straujš, bet ar siltu sirdi. Dažas dienas viņš neizgāja no būdas. Trīs suņu zaudējums bija sāpīgs sitiens — viņu vairs nevilināja kalni. Tomēr pēc dažām dienām spirgtais vējš viņu uzmundrināja, un, kad Skotijs aicināja medībās, viņš piekrita. Kad viņi nonāca augstienē, Skotijs, laiku pa laikam aplūkodams kalnus, piepeši iesaucās:

— Velns un elle, tas jau ir vecais Gandera auns! Un es domāju, ka viņš ir sašķaidīts Skinklera aizā!

Un Skotijs apsēdās aiz pārsteiguma. Lī paņēma tālskati un pazina brīnišķīgo aunu pēc lieliskajiem ragiem. Jaunā vīrieša seja spēji pietvīka. Tagad viņam bija izdevība reizē gūt slavu un atriebties! «Nabaga vecais Brens! Krietnais Rollo! Aīda!»

Ir maz dzīvnieku, kam pietiek saprāta izbēgt, ja medībās apvienojas izsekošana ar uzbrukumu no paslēptuves. Skotijs labi pazina apkārtni un auna parašas.

— Viņš neskries pa vējam un arī neatstās klinti. Tas nozīmē, ka viņš ies vai nu pa vienu, vai otru pusi garām Gandera smailei, ja vispār kustēsies no vietas. Viņš neies pa rietumu pusi, ja es tur parādīšos. Ejiet uz austrumu pusi un iekārtojieties tur; dodu jums divas stundas laika. Es nedomāju, ka viņš ies gar krauju.

Lī devās uz savu posteni. Skotijs nogaidīja divas stundas, tad aizgāja uz augsto klinšu kori un, skaidri redzams pret debess fonu, vicināja rokas un vairākas reizes pagājās augšup un lejup. Auna nemanīja, taču Skotijs zināja, ka tas redz viņu.

Tad vecais kalnietis slapstīdamies pavirzījās atpakaļ uz dienvidiem un devās pāri kalnu korēm uz to vietu, kur bija stāvējis auns. Viņš necerēja redzēt veco Dižradzi, bet cerēja, ka auns redzēs viņu. Lī atradās savā postenī un pēc laiciņa pats pamanīja lielo aunu, kas vieglos rikšos skrēja lejup pa nogāzi jūdzes attālumā, un tam uz pēdām sekoja trīs aitas. Visi nozuda lejā, priedēm aizaugušā ieplaka, un, kad atkal parādījās uz otras kores, joņoja it kā stipri satraukti, pieglaustām ausīm; un no ieplakas neatskanēja vis Skotija kliedziens vai bises blīkšķis, bet vilku medību dziesma. Klintīs aitas viegli varētu izbēgt, bet starp kokiem vai līdzenumā vilkiem ir lielākas priekšrocības; pēc mirkļa tie jau bija redzami — pieci zvēri pinkainos kažokos. Vēja ātrumā tie brāzās pāri atklātajam līdzenumam. Aitas, traukdamās, cik spēja, drīz vien izstiepās virtenē pēc sava ātruina: talu priekšā lielais auns, aiz tā desmit jardu atstatumā cita no citas trīs aitas un četrdesmit jardus no pēdējās aitas pieci briesmīgi vilki, kas tuvojās ar katru lēcienu. Terasveidīgais līdzenums austrumu virzienā sašaurinājās un liecās garām klinšu izcilnim. Ilgie gadi un neskaitāmās briesmas bija iemācījušas aitām, ka klintīs ir drošība, un auns veda savu bariņu uz turieni. Bet augstienes bērzu brikšņā pēdējā aita paklupa; tā īsi ieblējās, kad, aizķerdamās aiz izliektas saknes, aizkavējās par dažiem jardiem. Vilki bija gandrīz lēciena attālumā, kad Dižradzis nonāca pie klinšu izciļņa. Bet, ja augšā ir izcilnis, tad lejā jābūt aizai. Izdzirdīs izmisīgo blējienu, viņš acumirklī apsviedās apkārt uz šaurās kraujas malas pretī ienaidniekiem. Viņš stāvēja vienā malā, un visas trīs aitas paskrēja garām, drošībā. Tad ar uzvaras rēcieniem nāca vilki. Daudzas aitas tie jau bija pieveikuši un tagad zināja, ka drīz varēs pamieloties. Viņi tuvojās, neapstādamies ne mirkli, taču uz šaurās taciņas varēja iet tikai pa vienam. Priekšējais lēca, bet viņa šausmīgie ilkņi sagrāba tikai spēcīgos ragus, aiz kuriem slēpās spēks, kas ietrieca viņa galvu paša ķermenī un grūda viņu pret otru vilku ar tik briesmīgu sparu, ka abi iegāzās aizā, pretī bojā ejai uz klintīm. Pārējie vilki mācās virsū. Aunam nebija laika atkāpties un sagatavoties jaunam triecienam, bet pietika arī ar vienu varenās galvas vēzienu. Ragu smailes, kas tagad vērsās uz priekšu tāpat kā toreiz, kad Dižradzis vēl bija jērs, dūra trešo vilku un nogrūda to bezdibenī, tad vēl vienu; nu Dižradzim radās iespēja atkāpties un saņemt spēkus. Tikai traks vilks varēja neredzēt draudošās briesmas; taču piektais tuvojās, un Dižradzis nevaldāmā cīņas līksmē kā dzīvs zibens metās pretī pēdējam briesmonim ar tādu spēku, ka notrieca to zemē pret klinti, tad pacēla uz ragiem kā lupatu, pameta tālāk un, kraujas malā stāvēdams, noskatījās, kā tas griezdamies un elsdams nozūd aizā.

Lielais auns pacēla savu brīnišķīgo galvu, gari nosprauslājās, līdzīgi kara zirgam, un brīdi raudzījās, vai nenāk vēl kāds vilks, tad apgriezās un viegli aizrikšoja pakaļ aitām, ko tik prasmīgi bija nosargājis.

Lī no savas slēptuves vēroja šo skatu ar dedzīgām, mirdzošām acīm. Tas norisinājās tikai piecdesmit jardu attālumā no viņa.

Lī bija labs šāvējs — piecdesmit jardu attālumā trāpītu, gandrīz vai nemērķēdams; viņš bija lielisks šāvējs, daudz pārāks par veco Skotiju, kas tā mēdza dižoties. Taču tajā dienā Lī bija redzējis notikumu, kas saviļņoja viņa asinis. Viņš nevēlējās darīt galu šai dzīvībai, bet, acīm mirdzot, dedzīgi iesaucās: — Ak tu lieliskais karotāj! Es piedodu tev, ka tu nogalināji manus suņus. Tev nebija citas izejas. Es nekad tevi neaiztikšu. Manis dēļ tu vari staigāt drošs.

Bet auns to nezināja un Skotijs nesaprata.

XVI

Reiz dzīvoja kāds nelietīgs cilvēks, kurš, zaudējis cerības kaut kā citādi izcelties, nolēma iegūt slavu, iznīcinot visskaistāko celtni zemes virsū. Tieši tā ir ar medniekiem. Jo izcilāks dzīvnieks, ko viņš iznīcina, jo lielāks viņa sasniegums, lielāks prieks un lielākas, pēc viņa domām, tiesības uz slavu.

Nākošajos gados daudzi mednieki redzēja lielo aunu un mieloja savas alkatīgās acis pie tā nesalīdzināmajiem ragiem. Dižradža slava aizsniedza pat pilsētas. Retumu tirgotāji piedāvāja neticamas summas par galvu, kam šie ragi piederēja, — solīja asins naudu par dzīvību, kas tos audzēja; daudzi mednieki nāca izmēģināt savu laimi un cieta neveiksmi. Tad Skotiju, kas pastāvīgi dzīvoja spaidīgos apstākļos, iekārdināja vēl lielāks naudas piedāvājums un viņš kopā ar partneri devās kalnos un atrada aunu vesela harēma vidū. Tomēr, trīs dienas cītīgi sekodami, viņi otrreiz vairs nedabūja to redzēt; un Skotija biedrs, nolēmis, ka citādā ceļā var daudz vieglāk nopelnīt naudu, atgriezās mājās.

Bet Skotija drūmajās, pelēkajās acīs kvēloja nelokāma stūrgalvība, tā pati stūrgalvība, kas bija padarījusi viņa rasi par pasaules valdniekiem. Viņš kopā ar Mičeiu atgriežas būdā, taču tikai tapec, lai sagatavotos ilgām un neatlaidīgām medībām. Bise, sega, pīpe, ta baka un sērkociņi, katliņš, sainītis kaltētas brieža ga ļas un trīs četras mārciņas šokolādes bija viss, ko viņš ņēma līdzi. Otrā dienā viņš viens pats devās kalnos kur bija atstājis auna pēdas sniegā, gan skaidri redza mas, gan iejukušas aitu bara pēdās, bet vienmēr atšķi ramas pēc lieluma, un strauji sekoja tām. Dažas rei zes Skotijs atrada vietas, kur aitas bija gulējušas, un laiku pa laikam ar tālskati aplūkoja apkārtni. Taču bara nemanīja. Nakti viņš pārlaida uz aitu pēdām; nākošajā dienā gāja atkal tālāk. Pēc auna pēdām viņš saprata, ka Dižradzis apstājies un vērojis viņu iztālīm, tātad zinājis, ka to vajā. Tālāk bara pēdas ilgu laiku stiepās vienā līnijā, virzoties uz kādām tālām kalnu ganībām.

Skotijs neatlaidīgi sekoja; visu dienu viņš gāja, bet nakti pavadīja kādā nelielā graviņā, kā meža zvērs ieracies savā migā, vienīgi ar to starpību, ka viņš kurināja uguni un smēķēja pīpi pēc cilvēku paraduma. No rīta viņš gāja tālāk tāpat kā iepriekš. Dažas reizes viņš tālumā pamanīja aitu baru, kas virzījās uz dienvidiem. Vēl viena diena pagāja, un aitas tuvojās Jekinaikekas grēdas dienvidu galam, ziemeļos no Sīgezera.

Uz dienvidiem no turienes atradās Pusmēness prērija, austrumos — nelīdzens apvidus, kas stiepās līdz Fletheda ziemeļu atzarojumam, bet ziemeļos — neatlaidīgais, nežēlīgais ienaidnieks. Aitas vilcinājās, nevarēdamas izšķirties, un, kad vecais Dižradzis mēģināja pa austrumu nogāzes zemākajām terasēm aizlavīties atpakaļ, viņš izdzirdēja sprakšķi, kaut kas stindzinošs atsitās pret ragu un noplēsa vilnu no pleca.

Lodes atsitiens pret auna ragu stiprāk vai vājāk apdullina; un Dižradzis, uz brīdi apreibis, deva signālu, kas musu valodā skanētu: «Katrs lai glābjas, kā prot!» Un bars izklīda. Dažas aitas skrēja uz vienu pusi, citas uz otru, gandrīz neslēpdamās.

Bet Skotijs domāja vienīgi par Dižradzi, nevienai aitai viņš nepievērsa uzmanību; un, kad auns devās taisni uz rietumiem, lejā no kalna, Skotijs atkal sekoja tam pa pēdām, lādēdamies un elsodams.

Fletheda upe atradās tikai dažu jūdžu attālumā. Auns pārgāja pāri pa ledu un, turēdamies pa nelīdzenākām vietām, mainīdams virzienu, kad mainījās vējš, visu dienu virzījās uz ziemeļaustrumiem, bet Skotijs neatlaidīgi sekoja. Piektajā dienā viņi gāja garām Terrija ezeram. Skotijs pazina šo apkārtni. Auns, virzīdamies uz rietumiem, drīz vien uzdursies uz daudzām mežstrādnieku nometnēm; tad viņam vajadzēs nogriezties, jo šis apvidus atradās kanjonā; bija tikai viena izeja. Skotijs pameta pēdas un, pagājis uz ziemeļiem, gaidīja pie šā vienīgā ceļa, pa kuru aunam vajadzēja iet. Jau kopš stundas bija sācis celties rietumu vējš, mitrais vējš, kalnu sniega vējš; un, vējam pastiprinoties, sāka lidot sniega pārslas. Pēc pusstundas sacēlās sniega vētra. Divdesmit jardu attālumā neko nevarēja redzēt. Taču vētra nevilkās ilgi; stipri sniga tikai dažas minūtes, un pēc divām stundām debesis atkal bija skaidras. Skotijs nogaidīja vēl stundu, bet tad, nekā nesaskatījis, atstāja savu posteni un meklēja kādas zīmes un arī atrada — pēdu bedrītes, gandrīz nozudušas zem jaunā sniega, bet vienā vietā, zem klinšu nokares, skaidri redzamas. Auns bija pagājis garām nemanīts, izbēdzis no viņa, vējš un sniegs to bija izglābis.

Ak, laipnais rietumu vējš, kas atnes pavasarī lietus gāzes un ziemā sniegu; kas liek zālei augt šajās plašajās, klinšainajās augstienēs; kas baro zāli un visu radību, kura pārtiek no zāles; kas radīja šīs augstienes un visus to iemītniekus, — vai tu esi tikai gaisa pūsma vai varbūt, kā grieķi un indiāņi mācīja, kaut kas augstāks — dzīva, domājoša būtne, kas vispirms rada, tad mīl un sargā savu radīto? Kāpēc tu ieradies tajā dienā un aizsedzi ar savu plīvuru acis šim plēsīgajam zvēram cilvēka izskatā, ja ne tāpēc, ka vēlējies, lai viņš neredz tavu brīnumaino dārgumu, kas gāja garām, un nenodara tam ko jaunu?

Un vai tu ar nolūku nesavedi kopā šos pašus divus radījumus pirms ilgiem ilgiem grādiem, tajā dienā, kad piedzima auns?

XVII

Skotijs nosprieda, ka auns tik strauji dodas uz Fletheda rietumu pusi ar zināmu nolūku un šis nolūks ir nokļūt kalnos pie Kintlezera, kur Dižradzis bija labi pazīstams un daudzreiz tika redzēts. Varēja domāt, ka viņš visu dienu virzīsies uz rietumiem, kamēr pūtīs rietumu vējš, bet, ja vējš naktī mainītos, noteikti nogriezīsies uz ziemeļiem. Tāpēc Skotijs vairs nemēģināja sekot pa pēdām vai arī iet uz Kintla grēdas rietumu stūri, bet devās tieši zieme|u virzienā pāri ūdensšķirtnei uz ezeru. Vējš naktī patiešām mainījās. Un otrā dienā Skotijs, aplūkojis milzīgo klajumu, kas šķīra viņu no ezera, ieraudzīja tālumā kustīgu punktiņu. Viņš žigli paslēpās, tad metās skriet, lai aizsteigtos priekšā lielajam ceļotājam. Taču, kad viņš nonāca paredzētajā vietā un uzmanīgi paraudzījās apkārt, slavenais auns stāvēja piecsimt jardu atstatumā uz kalna kores. Abi varēja skaidri saskatīt viens otru.

Skotijs brīdi lūkojās klusēdams, tad norūca:

— Klau, vecais, tu tak redzi miroņgalvu uz manas bises. Es esmu nāve tavā ceļā; tu netiksi no manis vaļā. Man jādabū tavi ragi, lai notiek kas notikdams. Nu, tad es izmēģināšu savu laimi.

Viņš pacēla bisi un izšāva, bet attālums bija par lielu. Auns palika stāvam, kamēr ieraudzīja dūmu mutulīti, tad palēca sānis, un lode izārdīja sniegu dažu solu atstatumā.

Auns apgriezās un devās gar ezera klinšaino dienvidu krastu rietumu virzienā uz galveno ūdensšķirtni; Skotijs, sākumā tālu atpalicis, lēni un neatlaidīgi sekoja. Līdz ar neizsīkstošo izturību viņam piemita anglosakšu brutālais, nelokāmais raksturs, nejēdzīgā ietiepība, kas neatlaižas no sava nolūka vēl ilgi pēc tam, kad prāts un apdoms jau ir atteikušies. Šī ietiepība laupa cilvēkam spēju apjaust neveiksmi un urda viņu pat pārspētu vēl nevarīgi cīnīties, izšķiest pēdējo spēka drusciņu, neprātīgi brūkot virsū uzvarētājam, skaidri zinot, ka tā straujais prettrieciens būs nāvējošs.

Tā tas turpinājās diendienā; naktī atpūta, no rīta atkal ceļš. Reizēm varēja viegli izsekot pēdas, reizēm tās izdzēsa nule uzkritušais sniegs. Dažreiz Skotijs redzēja kāroto medījumu, kam tik neatlaidīgi sekoja, bet tikai iztālīm. Šķita, auns bija uzzinājis, ka bises šāviens nesniedz tālāk par piecsimt jardiem, un ļāva cilvēkam pienākt līdz šai robežai. Pēc kāda laika jau likās, ka auns tīši izvēlējies tādu attālumu, jo tad viņš zināja, kur atrodas vajātājs. Reiz Skotijam izdevās aizsteigties Dižradzim priekšā un viņš būtu varējis šaut no neliela atstatuma, bet uzgriezās liktenīgais rietumu vējš un auns laikus dabūja brīdinājumu; tas notika briesmīgās, neatlaidīgās sekošanas pirmajā mēnesī. Pēc kāda laika Dižradzis Skotijam vienmēr bija acu priekšā.

Kāpēc viņš nebēga tālu projām un neizjauca vajātāja plānus ar savu ātrumu? Tāpēc, ka viņam vajadzēja paēst. Medniekam bija kaltētā brieža gaļa un šokolāde, krājums daudzām dienām; un, kad tas izsīka, viņš varēja nošaut zaķi vai rubeni, ātrumā izcept un iztikt ar to visu dienu. Bet aunam vajadzēja stundām ilgi meklēt zem sniega trūcīgo zālīti. Ilgā vajāšana sāka viņu nogurdināt. Acis gaiši mirdzēja kā agrāk, labi veidotās stiegrotās kājas tikpat droši spēra soļus; bet vēders bija ierāvies un pirmajam ienaidniekam pievienojās izsalkums, izsalkums, kas arvien vairāk novājināja viņu.

Vajāšana turpinājās piecas garas nedēļas, un Gandera auns varēja atelpot vienīgi tad, kad no rietumiem nāca sniega vētra un nometa savu plīvuru starp viņu un sekotāju.

Tad divas nedēļas viņi ik dienas redzēja viens otru. No rīta Skotijs, celdamies kā vilks no savas aukstās migas, mēdza iesaukties: — Paklau, Dižradzi, laiks iet tālāk! — Un auns uz tālās kalnu grēdas izaicinoši piecērt kāju, tad, pagriezies pret vēju, dodas uz priekšu, gan atri, gan lēni, bet vienmēr turēdamies drošajā piecsimt jardu attālumā. Kad Skotijs apsēdās atpūsties, auns plūca zāli. Ja Skotijs paslēpas, auns uztraukts uzmeklēja kādu vietu, kur mednieks nevarēja tuvoties nemanīts. Ja Skotijs ilgāku laiku palika uz vietas, auns uzmanīgi vēroja viņu, izturēdamies tikpat mierīgi kā viņš. Tā viņi gāja, dienu pēc dienas, kamēr lēni un bez kādām pārmaiņām aiztecēja desmit nedējas. Dīvainas attieksmes bija izveidojušās viņu abu starpā. Auns pamazām tā pierada pie pēdu dzinēja sev aizmugurē, ka uzņēma to kā neizbēgamu, gandrīz vai nepieciešamu ļaunumu; un kādā dienā, piecēlies un meklēdams tālumā ziemeļu pusē aunu, Skotijs izdzirdēja aiz muguras garu nosprauslāšanos un apgriezies ieraudzīja veco

Dižradzi nepacietīgi gaidām. Vējš bija mainījies un Dižradzis attiecīgi mainījis savu gaitu. Reiz Skotijs noņēmās divas stundas, kamēr tika pāri upei, kam Dižradzis bija pārlēcis pāri. Beidzot, nokļuvis otrā pusē, viņš izdzirdēja sprauslāšanu un, palūkojies apkārt, ieraudzīja, ka auns atnācis atpakaļ paskatīties, kāpēc viņš kavējas.

Ak Dižradzi! Ak Gandera auns! Kāpēc tu ielaidies ar tādu nesamierināmu ienaidnieku? Kāpēc rotaļājies ar nāvi? Vai neskaitāmie gādīgā rietumu vēja brīdinājumi sūtīti veltīgi? Tikai uz priekšu, uz priekšu! Dari visu iespējamo, lai vējš var tevi izglābt, bet neielaidies ar ienaidnieku. Paturi prātā, ka sniegs, kam vajadzētu grābt, var arī nodot.

XVIII

Tā pa ziemu tika šķērsots viss galvenais kalnu masīvs; Kūtinejas klintis, atradzi pēc atradzes, līdz pat Vārnu ligzdas pārejai; tad nelokāmo gājēju ceļš griezās uz rietumiem, pret ziemas vēju, uz dienvidrietumiem .

līdz Makdonalda grēdai: un vēl tālāk, kamēr nonāca pie Geltema grēdas. Dienu pec dienas tā pati mehāniskā sekošana — divi tumši, kustoši punktiņi uz milzīgā, baltā sniega klajuma. Daudzreiz viņu pēdas krustojās ar aitu vai citu dzīvnieku pēdām. Reiz viņi satika kalnračus, kuri bija dzirdējuši par Skotiju un viņa medībām un tagad pazobojās; bet Skotijs tikai vienaldzīgi paskatījās, neveltīdams tiem ne mazākās uzmanības, un gāja tālāk. Bieži vien auns mēģināja noslēpt savas nodevīgās pēdas kāda garāmejoša aitu bara pēdās. Taču Skotiju nevarēja apmānīt; viņa apņemšanās bija kļuvusi par viņa otru dabu. Nekad viņš neapstājās neziņā, un vajāšana norisinājās gandrīz bez pārtraukuma, jo sniega vētras mitējās, ziemas vējš vairs nepūta un daba viņu netraucēja.

Tālāk un tālāk, vēl arvien tāpat * nepilnas pusjūdzes atstatumā; un šķita, ka abus smagi spiež Laika un Nāves roka. Abiem acis iekrita, un abi novājēja ar katru dienu vairāk. Vīram pa neprātīgo medību laiku mati bija kļuvuši baltāki un aunam nosirmojusi galva un pleci.

Ik rītus vīrs piecēlās — stīvs, pārsalis, vājš, bet neatlaidīgs kā pašas pekles suns — un zagās uz priekšu, mēģinādams pieiet šāviena attālumā. Bet Dižradzis vienmēr laikus pamanīja, pietrūkās no savas guļvietas, un sākās medības kā arvien. Beidzot, trešajā mēnesī, viņi atkal devās no Geltema grēdas uz Tabakas grēdu, tad atpakaļ austrumu virzienā uz Gandera smaili — staltais auns ar nežēlīgo pēdu dzinēju aizmugurē. Tur, auna dzimšanas vietā, viņi kādā rītā atpūtās — auns uz vienas kores, Skotijs sešsimt jardu tālāk uz otras. Divpadsmit garas nedēļas auns bija vedis viņu pa sniegu, pāri desmit garām kalnu grēdām, pieci simti jūdžu pa klintāju.

Un nu viņi bija atgriezušies tajā vietā, no kuras sākuši iet, abi pa šo īso laiciņu izšķieduši pusmūža. Sko-

tijs apsēdās un aizsmēķēja pīpi. Auns steidzās paplūkt zāli. Kamēr vīrs būs redzams, ari auns paliks uz savas kores. Skotijs to labi zināja; simtiem reižu viņš par to bija pārliecinājies. Un, kamēr viņš tā sēdēja un smēķēja, kāds Jauns gars iečukstēja viņam viltīgu padomu. Viņš lēni izsūca pīpi, noglabāja to, tad nogrieza dažas rīkstes no zemzaraina bērza turpat aiz muguras, salasīja akmeņus, bet auns vēroja no tālienes. Virs piegāja pie kores malas un no zariem, akmeņiem un apģērba gabaliem, kurus varēja pieciest, sastādīja kaut ko cilvēkam līdzīgu. Tad, turēdamies aiz tā, atmuguriski norāpās no kores un nozuda. Pēc stundu ilgas rāpšanās un lavīšanās viņš nokļuva aunam aizmugurē.

Tur tas stāvēja — stalts kā vērsis, graciozs kā briedis, ar ragiem, kas apņēma viņa pieri kā negaisa mākoņi klinšu smaili. Auns vērīgi raudzījās uz mānekli, brīnīdamies, kāpēc vajātājs tik ilgi paliek uz vietas. Skotijs atradās apmēram trīssimt jardu attālumā. Aunam aizmugurē bija dažas zemas klintis, bet aiz tām — sniegots klajums. Skotijs nogūlās zemē un uzmeta sniegu sev uz muguras, kamēr kļuva gluži balts, tad aizrāpoja divsimt jardu uz priekšu, lūkodamies uz auna galvu un kustēdamies tikai tik ātri, lai viņu nepama

nītu. Vecais Dižradzis vēl arvien skatījās uz mānekli, pa reizei nepacietīgi piecirzdams kāju. Reiz viņš pēkšņi palūkojās apkārt un gandrīz būtu ieraudzījis bīstamo vajātāju, ^Kas rāpoja pa sniegu, taču viņa paša rags, lielais labās puses rags atradās starp aci un ienaidnieku, un tā šī pēdējā niecīgā glābšanas iespēja paslīdēja garām. Aryien tuvāk un tuvāk klintīm rāpās Ļaunais. Beidzot, laimīgi sasniedzis patvērumu aiz tām, atpūtās nepilnus simt jardus no auna. Pirmo reizi viņš redzēja slavenos ragus pavisam tuvu. Redzēja varenos, platos plecus, izliekto kaklu, vēl arvien masīvu, kaut gan bads visam bija uzspiedis savu zīmogu; redzēja, kā šis lieliskais radījums pūš no nāsīm karstu dvašu, kas vibrē saules gaismā; un pat ievēroja dzīvības mirdzumu kvēlajās dzintara acīs; tomēr lēnām cēla bisi.

Ak gādīgais ziemas vējš, jel pūt! Nejauj tam notikt! Vai tavi spēki ir izsīkuši? Vai miljoniem tonnu sniega negaida uz katras kalnu virsotnes? Pietiks ar vienu, ar vienu pašu; viena vienīga lidojoša sniega vērpete var viņu vēl izglābt. Cēlākā dzīvā būtne šajos kalnos — vai tai jākrīt, lai tiktu apmierināta cilvēka pati zemākā iekāre? Vai tai jāiet bojā tāpēc, ka tā tikai reizi kļūdījusies?

Taču diena bija tik mierīga kā vēl nekad. Reizēm kalnu žagatas brīdina savus draugus, bet šoreiz nemanīja neviena putna; un Gandera auns vēl arvien apmulsis vēroja nekustīgo ienaidnieku aiz ieplakas.

Cēlās bise, kas nekad nešāva garām, — to vadīja acs, kas nekad nekļūdījās. Bet roka, kura nebija drebējusi, izdzēšot divdesmit cilvēku dzīvības, tagad trīcēja it kā aiz bailēm.

Divas dabas? Jā.

Tomēr roka kjuva stingra; mednieka seja bija mierīga un cieta; un pazīstamais trah! noskanēja tā kā vēl nekad agrāk. Skotijs dzirdēja akmeņus ripojam, tad garu, trokšņainu elpas vilcienu. Tomēr nepaskatījās, pat nepakustējās. Pēc divām minūtēm viss noklusa, un Skotijs bailīgi pacēla galvu. Kas noticis ar aunu? Varbūt aizbēdzis?

Sniegā gulēja liels, brūnganpelēks stāvs, un vienā galā kā divgalvaina saritinājusies hidra slējās ragi, brīnišķīgie ragi, lieliskās dzīves attēls, viņa piecpadsmit mūža gadi, padarīti redzami. Tur bija smailes, jau krietni apdilušas, ar kurām viņš kādreiz uzvarēja jēra dienu cīņās. Tur bija spēcīgas augšanas gadu riņķi, visi plati, atbilstoši šai augšanai. A.rī slimības gada riņķis un robs piektā gada riņķī, ko bija iecirtuši pirmā mīlestības divkauja. Smailes bija kļuvušas apaļas, un uz tām, tikai neredzamas, bija atstājuši savas dzīvības daudzi pelēkie vilki, kas iekāroja viņa dzīvību. Un tā riņķi risināja tālāk savu stāstu par dzīvību, kurai aiz sava vērtīguma pēkšņi bija pienācis gals.

Zeltainais pavediens, kas stiepās pāri baltajam audumam, bija sarauts, cilvēki bija iekārojuši šo zeltu.

Skotijs lēnām piegāja pie auna un noraudzījās, drūmi klusēdams, nevis uz dārgi samaksātajiem ragiem, bet uz mierīgajām, dzeltenajām, plaši ieplestajām acīm, ko vēl nebija aizmiglojusi nāve. Viņš bija salts kā ledus. Viņš nesaprata pats sevi. Nezināja, ka tas ir pēkšņs kritiens pēc ilgas ilgas virzīšanās augšup, ko viņš sev uzspiedis daudzus garus mēnešus. Viņš apsēdās divdesmit jardus no auna, uzgriezis ragiem muguru. Ielika mutē tabakas kumšķi. Bet mute bija sausa, un viņš to atkal izspļāva. Viņš nezināja pats, ko juta. Vārdiem viņa dzīvē bija maza nozīme, un viņa lūpas izgrūda tikai briesmīgu zaimu virkni, tas bija viņa vienīgais jūtu izpausmes veids.

Ilgs klusums, tad vārdi:

— Es viņam to atdotu atpakaļ, ja spētu.

Skotijs stīvi vērās tālumā. Ieraudzīja atstātos svārkus un, atģidies, ka salst, pārgāja uz otru kori un savāca savus apģērba gabalus. Tad atgriezās pie ragiem, un viņu pārņēma mežonīgā, necilvēciskā iekāre pēc sava upura, iekāre, par ko viņš bija dzirdējis no saviem biedriem, bet nekad agrāk nespēja izprast, iekāre, kas liek panterim tīksmināties ap zemē notriektu briedi. Skotijs sakūra uguni; tad, mazliet atguvies, novilka ādu aunam no kakla un nogrieza galvu. Tas bija pierasts darbs, un viņš to darīja automātiski, nogriezdams arī krietnu gabalu gaļas, lai remdētu izsalkumu. Tad, sagumis zem sava ieguvuma svara, — pirms trim mēnešiem viņš nemaz nebūtu jutis šo svaru, — viņš atgriezās no medībām, vecs, noliesējis, nosirmojis un vājš, lēnām vilkdamies lejup uz būdu, ko bija atstājis pirms divpadsmit nedēļām.

XIX

—   Nē! Par naudu tas nav nopērkams!

Un Skotijs īgni aprāva sarunu. Viņš pagaidīja, kamēr dzīvnieku preparētājs pabeidza savu darbu, tad atkal šķērsoja trīs tūkstoši jūdžu garo augstieni līdz savām vientulīgajām mājām. Tur viņš noņēma pārvalku un novietoja galvu pie sienas tā, lai tai būtu pēc iespējas izdevīgāks apgaismojums. Darbs bija labi veikts: ragi tādi paši, kā bijuši, arī brīnišķīgās zeltainās acis, un, kad gaismas atspīdumā šķita, ka tajās pazib vērīgs skatiens, kalnietis vēlreiz pārdzīvoja to pašu sajūtu, ko tajā dienā uz klinšu kores. Viņš atkal apsedza galvu.

Tie, kas Skotiju vislabāk pazina, stāstīja, ka viņš vienmēr turējis to apsegtu un nekad par to nerunājis. Bet kāds vīrs sacīja:

—   Jā. Reiz es redzēju, ka viņš noņēma pārklāju, tad viņš izskatījās pavisam dīvains.

Vienu vienīgu reizi Skotijs runājis par galvu un sacījis tā:

—   Ragi pieder man, bet viņš vēl izrēķināsies ar mani.

Pagāja četri gadi. Skotijs, kuru nu devēja par veco Skotiju, kopš tā laika vairs nebija gājis medībās. Toreizējais neprāts bija viņu galīgi sadragājis. Tagad viņš iztika vienīgi no agrāk iegūtā zelta, dzīvoja gluži viens, un visi domāja, ka viņam galvā kaut kas neesot kārtībā. Kādu dienu ziemas vidū būdā ieradās viņa vecs paziņa. Viņu sarunai bija tikai viens temats.

—   Es dzirdēju, ka jūs esot nošāvis Gandera aunu.

Skotijs pamāja.

—   Parādiet man viņu, Skotij!

—   Paskatieties pats! — Un vecais vīrs pameta ar galvu uz apklāto priekšmetu pie sienas. Viesis noņēma drēbi, un_sekoja_ parastie apbrīna saucieni. Skotijs tos noklausījās klusēdams, tomēr pagriezās, lai paskatītos.

Uguns gaisma atplaiksnījās stikla acīs un iededza tajās sarkanu dusmu kvēli.

—   Apsedziet viņu, kad būsiet cauri! — sacīja Skotijs un sāka rīkoties ap savu smēķi.

—   Paklau, Skotij, kāpēc jūs viņu nepardodat, ja viņš jūs tā uztrauc? Kāds ņujorkietis lika man pateikt jums, ka maksātu . ..

—   Pie velna jūsu ņujorkieti! Es viņu nepārdošu, nekad no viņa nešķiršos. Es neatkāpos, kamēr dabuju viņu, un viņš paliks pie manis, kamēr izrēķināsies ar mani. Viņš smejas par mani visus šos četrus gadus. Viņš mani toreiz medībās galīgi salauza. Padarīja mani par vecu vīru. Pameta mani pa pusei jukušu. Un tagad viņš sūc man pēdējo dzīvību ārā. Bet viņš vēl nav ar mani galā. Te nav tikai viņa galva. Ziniet, kad ziemas vējš sāk pūst ap Tabakas strautu, es dzirdu trokšņus, kas neceļas no vēja. Esmu dzirdējis tādas pašas skaņas kā tajā dienā, kad viņš izlaida dzīvību un es gulēju zemē viņa priekšā. Man būs vēl viens grūts uzdevums, un es to nokārtošu — tieši šeit, pie Tabakas strauta.

Tajā naktī sacēlās stiprs rietumu vējš un šņāca un gaudoja ap Skotija būdu. Parastos apstākļos svešinieks varbūt nebūtu to ievērojis; bet vairākas reizes pa durvīm iespiedās it kā gari stiepta nopūta, kas raustīja aizšaujamo un spēcīgi purināja drēbi, ar ko bija pārsegta galva. Skotijs pameta neprātīgu, baiļu pilnu skatienu uz savu paziņu. Nevajadzēja vārdu; svešajam bija šausmās nobālusi seja.

No rīta sniga, tomēr svešais devās projām. Visu to dienu pūta ziemas vējš un sniga arvien stiprāk un stiprāk. Dziļāks un dziļāks sniegs krājās it visur. Visas mazākās virsotnes klāja apaļas sniega cepures, un ieplakas bija nolīdzinātas ar augstajām korēm. Bet vēl joprojām krita sniegs, veseliem vāliem — smags, mīksts, lipīgs, visu cauru dienu, arvien dziļāks, smagāks, līdzenāks. Kad pienāca vakars, vējš pūta vēl stiprāk. Tas vēlās no virsotnes uz virsotni kā dzīva būtne — nevis gaisa pūsma, bet dzīva būtne, kā māca grieķi un indiāņi, būtne, kas rada, tad mīi un apsargā savu radīto. Tas nāca kā varena dievība, kā dusmu eņģelis ar bazūni, ar briesmīgu vēsti no tālās rietumu jūras — ar kara ziņu, jo tas dziedāja neprātīgu, uzvaras gaviļu pilnu kaujas dziesmu:

Es esmu baltais ziemas vējš, Šis ir mans varas laiks. Sniegs, kalni mani bērni, Tie šonakt klausa man.

Šur tur kalnu augstienēs risinājās vareni notikumi. Vienā mirklī gadījās lielas pārmaiņas, radās un pazuda ezeri, uz visām pusēm traucās dzīvības vai nāves vēstneši. No Persela smailes vēlās lejup lavīna, sagraudama klintis un atsegdama garas zelta āderes; cita lavīna, ziemas vēja dzīta, steidzās aizsprostot upi un novadīt tās līdz šim veltīgi šķiestos ūdeņus uz apvidu, kur trūka veldzes, — tā bija žēlsirdības vēstnese. Bet no Gandera smailes gāzās lejup milzīga sniega un ledus masa izpildīt atriebības uzdevumu. Zemāk un zemāk, skali elsodama, veldamās pār nokarēm, atradzēm un garenām ieplakām, kādā vietā noslaucīdama mežu, kas stājās ceļā, lavīna traucās tālāk, veldamās un brāzdamās aizvien ātrāk. Zemāk un zemāk, ātrāk, nevaldāmāk, vienā briesmīgā brāzienā, un Skotija būda, kas gadījās ceļā, tika sagrauta un iznīcināta ar visu, kas tanī atradās. Mednieks bija paredzējis savu likteni. Auna gādīgais ziemas vējš bija atsteidzies no rietumu jūras — gan ilgi kavējies, tomēr beidzot ieradies.

Klinšainajā augstienē un līdzenumā pie Tabakas strauta modās pavasaris. No rietumiem nāca rāms, ražens lietus un aizskaloja balto sniega nogruvumu. Lēnām parādījās sabrukusī būda un tās vidū, pilnīgi nebojāta, Gandera auna galva. Brīnišķīgo ragu patvērumā tāpat kā agrāk spoži mirdzēja dzintara acis; bet zem galvas atradās salauzti kauli, skrandas un sirmi cilvēka mati.

Vecais Skotijs ir aizmirsts, bet auna galva glabājas pilī pie sienas citu karalisku dārgumu >7idū, un cilvēki, aplūkodami brīnumainos ragus, vēi joprojām piemin lielisko Gandera aunu, kas tos uzaudzējis tālu no turienes, Kūtinejas augstienē.

PELĒKĀ LĀČA DZĪVES GĀJUMS

..

Pirmā daļa VABA BĒRNĪBA,

I

Viņš piedzima pirms gadiem divdesmit mežonīgo rietumu vistālākajā nostūrī, pie Mazās Painijas upes iztekas, kur tagad atrodas Paietas rančo.

Viņa māte bija parastā gaišpelēkā lācene, kura vadīja dienas klusībā, kā tas visiem lāčiem pa prātam, aizņemta ar rūpēm par ģimeni, vēlēdamās tikai vienu — lai visi liek viņu pilnīgā mierā.

Bija jau pienācis jūlijs, kad lācene nolēma vest savu ievērības cienīgo ģimeni lejup gar Mazo Painiju uz Greibulu un parādīt, kas ir zemenes un kur tās meklējamas.

Par spīti lācenes dziļajai pārliecībai, lācēni nebūt nebija paši lielākie un gudrākie pasaulē, tomēr māte varēja lepoties ar četriem bērniem, kamēr grizli1 lāčiem reti ir vairak par diviem pēcnācējiem.

Pūkainie mazuļi jutās lieliski, līksmoja par jauko vasaru kalnos un dažādo gardo mantu pārpilnību. Māte apgrieza uz otru pusi ik akmeni un zemē iegrimušu bluķi, kas gadījās ceļā; lācēni tūliņ sabruka visapkārt kā sivēnu bars un uzlaizīja iedobē paslēpušās skudras un kāpurus.

Grizzly (angl.) — pelēkais Ziemeļamerikas lācis. (Tulk.)

Viņiem nenāca ne prātā, ka mātei varētu kādreiz pietrūkt spēka un viņai izšļuktu no ķetnām smagais klintsgabals, kad lācēni palīduši zem tā; to arī neviens nedomātu, kas redzētu šo milzīgo ķetnu un biezajā, dzeltenīgajā kažokā tērpto plecu. Nē, nē, šai ķetnai kļūmes nevarēja gadīties, un mazie jutās pilnīgi droši. Viņi pa galvu pa kaklu metās pie katra jauna bluķa, jo kas gan negrib būt pirmais; viņi spiedza un ņurdēja tā, it kā ikviens iemiesotu reizē sivēnu, kucēnu un kaķēnu.

Lācēni jau labi pazina sīkās, brūnās skudras, kas mājo zem celmiem augstienēs, bet nu viņi pirmo reizi sastapās ar lielām, taukām, saldām meža skudrām, kas dzīvo augstos pūžņos. Visi saskrēja apkārt, lai uzlaizītu skudras, kas līda laukā no pūžņa. Taču drīz viņi pārliecinājās, ka mēlei tiek vairāk kaktusu dzelkšņu un smilšu nekā skudru. Beidzot māte iesacījās lāču valodā:

— Ļaujiet, es parādīšu, kā jārīkojas.

Viņa nogrūda pūznim virsotni, uzlika uz tā plakaniski lielo ķetnu un, kad saniknotās skudras aplipa ap to, uzlaizīja tās visas vienā paņēmienā un ar baudu nočamstināja pilno muti. Šim kumosam nebija klāt ne smilšu, ne kaktusu dzelkšņu. Lācēni drīz vien apguva šo mākslu. Viņi sasēdās ap pūzni, salika uz tā rindā brūnās ķepiņas kā bērni rotaļā, katrs nolaizīja vispirms labo, tad kreiso ķepu, un šad tad dažs dabūja pa ausi, kad bija iedomājies nolaizīt brāļa ķepu. Beidzot pūznis bija tukšs, un lācēni alka ķerties pie kā jauna.

Skudras ir sīvas, un lācēniem iegribējās dzert, tāpēc lācene veda viņus lejup uz upi. Kad bērni bija padzērušies pēc patikas un izplunčājušies, viņi devās pa

krastu līdz līcītim, kur lācenes skadrās acis bija saskatījušas daudz zivtiņu gozējamies dibenā. Ūdens te bija ļoti sekls, tas ritēja pār oļiem no vienas iedobes uz otru. un māte sacīja mazuļiem:

— Pasēdiet tagad krastmalā, es jums iemācīšu ko jaunu.

Vispirms viņa devās uz iedobi, kas atradās lejāk, un uzkūla tur veselu mākoni duļķu, kas ilgi turējās rāmajā ūdenī un, plaši izpletušās, kā vēdeklis slīdēja lejup uz nākamo krāci. Tad lācene aši aizsteidzās pa krastu uz otro iedobi augstāk un ielēca tur iekšā, cik trokšņaini vien varēja. Zivis bija saskrējušas šai galā, pēkšņais uzbrukums sacēla lielu satraukumu, un tās akli drāzās iekšā duļķu mākonī. Starp pieciem sešiem desmitiem zivju vienmēr ir izredzes atrast dažas stulbas, un tāpēc kāds pusducis šāvās cauri saduļķotajam ūdenim ārā straumē un nepaspēja ne atjēgties, kad jau sitās pa akmeņaino sēkli. Lācene izmeta tās krastā, kur lācēni trokšņaini krita virsū ērmīgajiem, strupajiem čūskulēniem, kas nevarēja aizbēgt, kampa un rija tos, kamēr vēderiņi piepūtās kā bungas.

Mazuļi bija krietni saēdušies, saule tveicēja tik karsti, ka visi kļuva miegaini. Māte aizveda viņus uz klusu stūrīti, un, līdzko viņa apgulās, tā arī lācēni, kaut

elsdami aiz karstuma, saspiedis ap viņu un iemiga, pierāvuši klāt brūnās ķepiņas un iespieduši melnos deguntiņus savos kažokos, it kā būtu ļoti auksts laiks.

Pēc dažām stundām lācēni sāka žāvāties un staipīties, izņemot Pūkainīti, pašu mazāko; tā uz mirkli parādīja smailo deguntiņu, tad atkal ieritinājās starp mātes lielajām ķetnām, jo šī mazulīte bija mātes mīlule. Prāvākais lācēns, vēlāk izdaudzinātais Vābs, apvēlās uz muguras un sāka raustīt kadu no zemes izspiedušos sakni. Viņš ņurdēdams grauza to vai pļaukāja ar ķepu, kamēr tā ieņēma tādu stāvokli, kāds viņam bija vēlams. Palaidnīgais Lāsumiņš saka plūkāt Sproģīti aiz auss, par ko saņēma krietnu dunku sānos. Abi saka lauzties; saķērušies ciešā, dzeltenpelēkā kamolā, viņi kūleņoja pa zāli un nepaguva ne atjegties, kad jau vēlās lejup taisni uz upi.

Gandrīz tai pašā mirklī mazie cīkstoņi izgrūda drausmīgu palīgā saucienu. Viņu balsīs skanēja neliekuļotas šausmas. Viņus apdraudēja kaut kas briesmīgs.

Maigā māte acumirklī pārvērtās īstā raganā un vienā lēcienā atradās pie saviem bērniem. Viņa piesteidzās tieši laikā, jo milzīgs bullis grasījās brukt virsū Sproģītim, laikam noturēdams to par dzeltenu šuneli. Sproģītim būtu gals klāt, jo viņam krastmalā bija paslīdējusi kāja, taču nodunēja smagi soļi, atskanēja rēciens, kas sabiedēja pat lielo bulli, un

kā milzīga dzeltenas kažokādas bumba lācene metās viņam klāt. Viņam, ganāmpulka valdniekam, visu šo prēriju kungam, no kā viņam jābīstas? Viņš izmauroja savu dobjo kara saucienu un pasviedās pret lāceni, lai pienaglotu viņu pie zemes, bet, kad bullis pielieca spīdošos ragus, lācene apstulbināja viņu ar triecienu pa galvu, un, iekams nabags paguva atjēgties, lāčumāte jau atradās viņam uz pleciem, šņāpdama vienā laidā viņa sānus ar drausmīgajiem nagiem un plosīdama ādu. Bullis mauroja niknumā un svaidījās un mētājās, raudams lāceni līdzi; beidzot, kad viņš smagi gāzās no krasta kraujas upē, lācene atlaidās, lai paglābtos, kamēr bullis novēlās lejā.

Laime, ka lācene negribēja viņam tur sekot; tā viņš dzīvs pārbrida otrā krastā un, baurodams dusmās un sāpēs, vilkās pievienoties savam ganāmpulkam.

II

Vecais pulkvedis Pikets, bagāts lopkopis, grasījās jāt aplūkot ganāmpulku. Iepriekšējā naktī viņš bija redzējis jauno mēnesi norietam virs Piketa kalna smailes. — Pēdējo reizi es redzēju mēnesi virs Frenka smai-

Ies, — viņš sacīja, — un nelaime vajāja mani visu mēnesi. Šoreiz, šķiet, man būs laime.

Otrā rītā sākās viņa laime. No Vašingtonas bija pienākusi vēstule ar ziņu, ka pulkveža lūgums atvērt pasta nodaļu viņa rančo ievērots, turklāt pievienots laipns jautājums: «Kā vēlaties nosaukt jauno pasta nodaļu?»

Pulkvedis noņēma no sienas jauno 45. kalibra bisiautomātu.

—   Šā vai tā, — viņš sacīja, — šis ir mans mēnesis, — un jāja uz Greibulu aplūkot ganāmpulku.

Jādams gar Rimroka kalnu, viņš dzirdēja tālu baurošanu, it kā buļļi badītos, taču nepievērsa tam uzmanību, iekams pajāja gar kalnu un ieraudzīja ielejā daļu ganāmpulka kārpām ar kājām zemi un maurojam, kā lopi mēdz darīt, saozdami savējo asinis. Drīz vien viņš pamanīja asinīm notecējušu lielo bulli, «ganāmpulka saimnieku». Mugura un sāni tam bija it kā pumas saskrāpēti, bet piere pārsista kā cīņā ar citu bulli.

—   Grizli lācis, — norūca pulkvedis, jo viņš pazina kalnus. Viņš žigli paskatījās, no kurienes bullis nācis šurp, tad jāja uz augsto krauju, no kuras varēja pārlūkot apkārtni. Tā atradās otrpus Greibulas oļainā brasla, Painijas grīvas tuvumā. Zirgs izbrida cauri vēsajam ūdenim un klupdams krizdams kāpa otrā krastā.

Līdzko jātnieka galva parādījās virs kraujas, viņš tūliņ tvēra bisi, jo viņa priekšā bija visa ģimene: lācene ar četriem mazuļiem.

—   Skriesim uz mežu, — lāčumāte nočukstēja, jo zināja, ka cilvēki allaž nēsā līdzi bises. Viņa nebaidījās par sevi, taču bailes par dārgo mazuļu dzīvību lika tai nodrebēt. Viņa jau vadīja bērnus uz meža biezokni Painijas lejtecē, kad sākās šausmīga, slepkavīga šaušana.

—   Paf! — un lāčumātes sirds sažņaudzās nāves bailēs.

—   Paf! — un nabaga mazā Pūkainīte apvēlas, iebrēkdamās sāpēs, un apklusa.

Ar negantu dusmu un naida rēcienu lācene pagriezās pret ienaidnieku.

—   Paf! — un viņa pati pakrita un sastinga ar brūci krūtīs. Trīs mazuļi, nesaprazdami, ko darīt, skrēja atpakaļ pie mātes.

— Paf! paf! — Lasumiņš un Sproģītis pakrita bla-, kus mātei, raustīdamies nāves krampjos, kamēr pārbiedētais un apstulbušais Vābs skraidīja tiem apkārt. Tad, diezin vai apzinādamies, ko dara, viņš apsviedās un iedrāzās biezoknī, bet pēdējais šāviens panāca viņu un sāpīgi ieurbās pakaļkājā, pāršķeldams ķepu.

Šā gadījuma dēļ jauno pasta nodaļu nosauca «Četri lāči». Pulk

vedis likās apmierināts ar medībām, vismaz viņš pats tā izteicās.

Tikmēr tālu biezoknī ap Andersona kalna smaili maldījās mazais, klibais lācēns, steberēdams uz trim kājām, atstādams asiņainas pēdas ikreiz, kad gribēja atspiesties uz ievainotās pakaļkājas; viņš čāpoja, smilkstēdams un gauzdamies:

— Māt! Māt! Māt. kur tu esi?

Lācēnam sala, viņš bija izsalcis, un kāja tik stipri smeldza. Bet nebija vairs mātes, kas atsauktos uz aicinājumu, un viņš neiedrīkstējās iet atpakaļ, kur bija māti pametis, tāpēc klīda bez mērķa pa priedāju.

Tad viņš saoda dīvainu smaku un dzirdēja dipam soļus; nezinādams, ko darīt, viņš uzrāpās kokā. Tūliņ bars dzīvnieku, lielāku par māti, ar gariem kakliem un slaidām kājām sanāca ap koku. Lācēns bija tādus jau

Kad pēcpusdienā saule silti iesila, viņš steberēja caur kokiem lejup gar Painiju, līdz nonāca Greibulas krastā, kur atrada vakardienas zivju mielasta vietu; lācēns kāri aprija galvas un citas atliekas. Taču vējš nesa uz šejieni ērmīgu un nelādzīgu smaku. Tā lācēnu biedēja, un, kad viņš tuvojās vietai, kur pēdējo reizi bija redzējis māti, reiz redzējis, bet, būdams kopā ar māti, nebija baidījies. Tagad viņš tupēja kokā gluži klusu, un lielie dzīvnieki, pienākuši klāt, pārstāja plūkt zāli, ievilka nāsīs gaisu un aizskrēja.

Lācēns nosēdēja kokā gandrīz līdz pašam rītam un tad bija nosalis tik stīvs, ka ar pūlēm nošļūca zemē. Taču drīz uzlēca siltā saule, un viņš jutās labāk, meklēdams ogas un skudras, jo bija ļoti izsalcis. Tad viņš devās atpakaļ uz Painijas upi un iegremdēja ievainoto kāju ledaini saltajā ūdenī.

Viņš ilgojās atgriezties kalnos, bet juta, ka vispirms jāaiziet tur, kur palika māte un brāļi.

smaka kļuva vēl nejaukāka. Piesardzīgi palūkojies starp kokiem, viņš ieraudzīja šakāļu baru, kas kaut ko plosīja. Kas tas bija, to lācēns nezināja, bet mātes neredzēja, un smaka biedēja un mocīja viņu aizvien vairāk, tāpēc

mazulis aši apsviedās, steberēdams uz Painijas lejteces biezokni, un nekad vairs neatgriezās te meklēt pazudušos tuviniekus. Viņš vēl joprojām stipri ilgojās pēc mātes, lai gan kāda nojauta vēstīja, ka meklēšana veltīga.

Iestājoties saltajai naktij, mātes trūkums aizvien vairāk bija jūtams, un viņš šņukstēja, kluburēdams tālāk, — nožēlojams, vientuļš, bārs lācēns. Viņš nebija nomaldījies kalnos, jo viņam nebija māju, bet nabadziņš jutās slims, pamests un izsalcis pēc mātes piena, ko tam nekad vairs nebija lemts baudīt. Tonakt viņš atrada naktsmājas celma dobumā un, ieritinājies tur, centās iztēloties, ka atrodas mātes lielo, pinkaino ķetnu apskāvienos, un šie sapņi viņu iemidzināja.

III

Vābs bija allaž bijis grūtsirdīgs, un daudzās likstas, kas uzbruka tolaik, kad veidojās lācēna raksturs, padarīja viņu vēl īgnāku un drūmāku.

Likās, ka visi sazvērējušies pret Vābu. Viņš mēģināja nerādīties ārpus Painijas augšteces mežiem, meklēja uzturu dienā un nakti pavadīja celma dobumā. Taču

kādu vakaru Vābs atrada migā dzeloņcūku viņa paša augumā un dzelkšņainu kā kaktuss. Lācēns nekā nevarēja tai padarīt; vaja dzēja meklēt citu mītni Kādu dienu lācēns iz gāja Greibulas klajumā lai izraktu gardās saknes kā māte bija mācījusi, taču iekams paguva uzsākt dar bu, kāds peleks zvērs izlīda no pazemes alas un šņāk dams un murkšķēdams bruka lācēnam virsū. Vābs ne zināja, ka tas ir āpsis, tikai redzēja, ka tas ir negants dzīvnieks viņa paša augumā, turklāt Vābs bija slims un klibs. Tāpēc viņš steigšus steberēja projām un ātrāk neapstājās, kamēr sasniedza tuvākā kanjona krauju. Tur viņu pamanīja šakālis un sāka dzīties pakaļ, turklāt vēl aicinadams otru piedalīties šai izpriecā. Tuvumā pagadījās koks, un Vābs uzrāpās zaros. Abi šakāļi lēkāja ap koku un rēja. Drīz gan tiem oža pavēstīja, ka kokā sēž mazs lācēns; šakāļi nodomāja, ka tad arī lāčumāte nevar būt tālu, un nolēma pamest Vābu vienu.

Kad šakāļi bija aizšmaukuši, Vābs nošļūca zemē un atgriezās uz Painijas krastiem. Greibulā gan bija labāks uzturs, taču te visi likās nostājušies pret viņu, kopš mīlošā māte vairs nebija viņa sargs un aizstāvis. Painijā vismaz neviens viņu netraucēja, un tur bija daudz koku, kur uzrāpties, ja tuvojās ienaidnieks.

Sašautā kāja dzija ilgi; īstenībā tā nekad nekļuva vesela. Brūce bija aizvērusies, sāpes norimušas, bet stīvums palika un spieda Vābu mazliet pievilkt kāju, tāpat pēdas apakša saauga pavisam citādi nekā otrai kājai. Tas it īpaši apgrūtināja kāpšanu kokos vai bēgšanu no ienaidniekiem, kuru bija bezgala daudz, jo neviens draugs nekrustoja viņa ceļu. Pazaudējot māti, Vābs bija pazaudējis vienīgo un labāko draugu. Māte būtu iemācījusi daudz ko tādu, ko tagad mācīja rūgtā pieredze, un būtu paglābusi lācēnu no neskaitāmajām sūrajām likstām, kuras pārciest Vābam tagad palīdzēja vienīgi iedzimtā izturība.

Ciedriem togad bija bagātīga raža, un ik vēja pūsma riekšavām birdināja zemē nobriedušos riekstus. Vābam kļuva mazliet vieglāk dzīvot. Viņš sāka pieņemties veselībā un spēkā, un diendienā sastaptie dzīvnieki vairs neaizskāra viņu. Bet,, kad viņš kādu rītu pēc vētras mielojās ar riekstiem, no kalna čāpoja lejup vecs, melns lācis. «Mežā draugs nav sastopams,» — šo parunu Vābs zināja no galvas. Viņš naski uzrāpās tuvākajā kokā. Sākumā melnais lācis satrūkās, saodis tuvumā pelēko lāci, bet, ieraudzījis, ka tas ir tikai mazs lācēns, kļuva drošs un rēkdams dzinās Vābam pakaļ. Melnais lācis prata kāpt kokos gandrīz vēl labāk par Vābu, un, lai cik augstu lācēns rāpās, melnais sekoja. Kad beidzot Vābs uzrāpās tievākajā un augstākajā zarā, kas spēja viņu noturēt, melnais lācis bez žēlastības nopurināja viņu zemē. Vābs nokrita lejā nobrāzies, sadauzījies un apdullināts. Smilkstēdams viņš kliboja tālāk, un tikai bailes, ka tuvumā var būt pelēkā lācene, atturēja melno uzbrucēju dzīties pakaļ un nogalinat mazuli. Tā Vābu nodzina lejup gar strautu, ārā no jaukajiem ciedru mežiem.

Greibulas tuvumā pašlaik bija maz barības. Ogu laiks beidzās, zivis un skudras nevarēja vairs atrast; ievainotais, nožēlojamais un vientuļais Vābs klīda aizvien tālāk uz Metītsījas upes pusi. Te no vībotņu ceriem izlēca šakālis un riedams klupa viņam klāt. Vābs cerēja izbēgt, taču tas neizdevās, šakālis drīz vien panāca bēgli. Tad Vābs pēkšņos izmisīgos drosmes uzplūdos pasitās ienaidniekam pretī. Pārsteigtais šakālis ekaucās un tad laidās bēgt, iemiedzis asti kājstarpi, rā Vābs pirmo reizi mācījās saprast, ka mežā miers pērkams par karu.

Uztura te bija maz, ganāmpulki bija visu noēduši, tāpēc Vābs posās uz tālīnajiem ciedru mežiem Metītsījas kanjonā. Ceļā viņš sastapa vīru ar bisi, tādu pašu wru kā toreiz tai nelaimes dienā. To pašu mirkli atskalēja «paf». Virs Vāba nočaukstēja un nokrita dažas vīDotņu lapas. Ožā un atmiņā tik spilgti atausa baigā diena, ka Vābs metās skriet tā, kā vēl nekad nebija skrējis.

Drīz viņš nonāca pie gravas, kas ieveda viņu kanjonā. Plaisa starp divām klintīm šķitās solām labu patvērumu, bet, kad lācēns tuvojās tai, viņam pretī izskrēja govs, kratīdama ragaino galvu un draudoši sprauslādama.

Vābs uzlēca uz nogāzta koka stumbra, kas veda augšup krastā, bet pēkšņi stumbra otrā galā parādījās nešpetns lūsis un nikni pavēlēja doties atpakaļ. Strīdēties nebija laika. Vābs ar rūgtumu pārliecinājās, ka visa pasaule pilna ienaidnieku. To

mēr viņš paklausīgi rāpās atpakaļ klinšainajā kraujā un devās dziļāk ciedru mežos, kas ieskauj Metītsījas terasveidīgos krastus.

Vāverēm, šķitās, nepatika lācēna ierašanās, un tās sacēla negantu traci, jo domāja, ka Vābs ieradies izlaupīt viņu krājumus. Tās sekoja Vābam, lēkdamas no viena

zara otrā, bārdamās un visādi zākādamās, cenzdamās ar brēcieniem un troksni pievilkt kādu lāča ienaidnieku — tas īstenībā bija visa šā jandāliņa nolūks.

Neviens gan pagaidām nerādījās, tomēr Vābs jutās neomulīgs un satraukts. Viņš steidzās izkļūt laukā no meža. Lai gan ārā bija maz uztura, tomēr arī maz ienaidnieku, un tur, kalnu aitu valstības tuvumā, viņš beidzot varēja mierīgi atpūsties.

IV

Vābs nebija jautra rakstura kā viņa māsiņa, un neskaitāmās vajāšanas padarīja viņu aizvien sirdīgāku. Kāpēc viņam, nelaimīgajam, neliek miera? Kāpēc visi stājas ceļā? Ak, kaut atgrieztos māte! Kaut viņš varējis izrēķināties ar melno lāci, kas bija izdzinis Vābu no viņa paša meža! Vābam pat prātā nenāca, ka reiz viņš pats būs liels. Un nekrietnais lūsis, kas bruka viņam virsū, un vīrs, kurš gribēja viņu nošaut! Lācēns neaizmirsa nevienu no saviem ienaidniekiem un nīda tos visus.

Jaunā apmešanās vieta likās tīri laba, jo bija ražīgs riekstu gads. Vābs drīz vien saprata vāveru baiļu iemeslu, jo oža noveda viņu taisnā ceļā pie vāveru klētīm, kur tās glabāja ziemai riekstu krājumus. Vāverēm tas nozīmēja postu, bet Vābam laimi, jo rieksti bija garda barība. Un, kad dienas sāka raukties rukumā un naktis kļūt dzestras, Vābs bija apvēlies tīri gluds.

Tagad Vābs apstaigāja visu kanjonu, parasti gan uzturēdamies augstienes mežos, taču šad tad nonākdams uzturu meklēt pie pašas upes. Reiz naktī, čāpodams gar krastu, viņš sajuta kādu sevišķu smaržu, kas kairināja ožu. Smarža bija tik patīkama, ka Vābs sekoja tai līdz pašai ūdens malai. Likās, ka tā nāktu no ūdenī iegremdēta mieta. Vābs gandrīz jau to aizsniedza, kad pēkšņi kaut kas skaļi noklikšķēja un viena viņa priekšķepa atradās stingrā tērauda bebru slazdā.

Vābs iebrēcās, rāvās atpakaļ ar visu spēku un izvilka mietu, pie kura slazds bija piestiprināts. Viņš mēģināja slazdu nokratīt, tad drāzās cauri krūmiem, vilkdams to līdzi. Viņš koda tam ar zobiem, bet tas joprojām turēja ciet lācēna ķepu, ciets, stingrs, salts un nekustīgs. Ik mirkli Vābs piestājās, grauza slazdu, skrāpēja, sita pret zemi. Viņš iekasīja to smiltīs, rāpās kokā, cerēdams, ka slazds paliks lejā, taču tas karājās pie ķepas, sāpīgi griezdamies miesā. Tad Vābs atgriezās savā biezoknī un atsēdās, pūlēdamies izprast notikušo. Viņš nezināja, kas tas bija par ērmu, bet viņa zaļganbrūnajās actiņās atspoguļojās ir sāpes, ir bailes, ir niknums, kad viņš pūlējās izprast jauno ienaidnieku.

Viņš nogulās zem krūmiem, apņēmies sadragāt ienaidnieku, piespieda vienu slazda galu ar ķepu, bet otru iekoda zobos. Tērauda žokļi pavērās, un Vāba ķepa atbrīvojās. Viņš pilnīgi nejauši bija nospiedis abas atsperes reizē un pats nesaprata, kā notikusi atbrīvošanās. Taču šis notikums dziļi iespiedās atmiņā, un viņam radās apmēram šādas atziņas:

«Ir kāds drausmīgs, mazs ienaidnieks, kas uzglūn, noslēpies ūdenī. Viņš ož visai dīvaini. Viņš grābj ciet aiz ķepas un nav sakožams ar zobiem. Vaļā var tikt tikai tad, ja viņu cieši saspiež.»

Vairak nekā nedēļu lācēnam smeldza ķepa, taču stipri sāpēja tikai tad, kad vajadzēja rāpties kokos.

Pienāca tas gadalaiks, kad aļņi sāka taurēt kalnos. Vābs dzirdēja to aurus ik nakti un dažas reizes dabūja glābties kokā no dižragainā tēviņa. Šai gadalaikā mednieki ieradās kalnos un meža zosis augstu gaisos pūta avas trompetes. Mežā varēja just arī vairākas jaunas smaržas. Vābs sekoja vienai no tām un nonāca kādā vietā, kur bija kaudzē samesti daži īsi baļķi; šeit vilinošajai smaržai pievienojās cita, nīstama, — viņš to atcerējās kopš tās dienas, kad bija pazaudējis māti. Vābs rūpīgi izpētīja visu apkārtni, jo šī smarža nebija pārāk stipra, un pārliecinājās, ka pretīgi ož bluķis kaudzes virsū, bet vilinošā smarža, kas liek siekalām saplūst mutē, nāk no krūma aiz kaudzes. Lācēns apgāja kaudzei apkārt, pašķīra krūmu, ieraudzīja ēsmu — gaļas gabalu, un, kad sagrāba to, bluķis ar troksni novēlās zemē.

Lācēns pārsteigumā salēcās, taču paspēja tikt drošībā ar visu gaļu un dažām jaunām atziņām, kas pastiprināja veco gudrību: «Kur šī nejaukā smaka klāt, tur nekas labs nav gaidāms.»

Aukstumam pieņemoties, Vābs kļuva aizvien miegaināks. Saltā laikā viņš mēdza gulēt visu dienu. Viņam nebija noteiktas vietas gulēšanai, taču viņš zināja dažu labu stūrīti jaukam laikam un pāris iedobes aizvējā — negaisam. Viņam bija an visai omulīga miga zem saknēm, un kādu dienu, kad uznāca vējš un sniegs, viņš ielīda tur, saritinājās un iemiga. Apkārt auroja vētra, sniegs sakrita aizvien dziļāks. Tas krājās

uz priežu zariem, kamēr tie noliecās lejup, nokratīja sniega nastu un tad tērpās no jauna tā seģenē. Vējš dzenāja sniegu pa kalniem, nolīdzināja virsotnes un šķautnes, piedzina ieplakas līdz malām pilnas. Virs Vāba migas sakrājās vesela kupena, pasargādama viņu no ziemas saltuma, un lācēns gulēja cietā miegā.

v

Vābs nogulēja visu ziemu bez pamošanās, kā lāči mēdz darīt, bet, kad pienāca pavasaris un viņš pamodās, tad noprata, ka nogulējis ilgu laiku. Viņš nebija daudz pārvērties, tikai krietni paaudzies un mazliet novājējis. Nu viņš bija stipri izsalcis un, izlauzies cauri biezajai sniega kārtai, kas vēl joprojām klāja viņa midzeni, devās lūkot kaut ko ēdamu.

Patlaban nebija ne ciedru riekstu, ne skudru, ne ogu, taču Vāba deguns noveda viņu lejā aizā, kur gulēja kāds ziemu nošauts alnis. Te Vābs pamielojās pēc patikas un atlikumu noglabāja priekšdienām.

Ik dienas viņš apmeklēja aizu, kamēr apēda visu alni. Pēc tam dažus mēnešus ar pārtiku bija diezgan bēdīgi, un Vābs pazaudēja visus taukus, kas vēl bija palikuši pēc ziemas guļas. Kādu dienu viņš pārgāja pāri kalnu grēdai un nonāca Pārticības ielejā. Te bija silti un jauki, augi labi saņēmušies, barības atliku likām. Viiņš čāpoja uz biezokņa pusi un drīz vien saoda, ka tur uzturējies cits pelēkais lāciis. Deguns noveda Vābu pie vientuļa koka lāču takas malā. Vābs pacēlās uz pakaļkājām un apostīja koku; tas stipri vien, oda pēc lāča un bija notriepts ar dubļiem un lāča spalvām daudz augstāk, nekā Vābs1 spēja aizsniegt. Viņš noprata, ka te berzejies ļoti liels lācis. Vābam uzmācās bažas. Viņš gan bieži ilgojās sastapt kādu no savējiem, bet nu, kad izdevība bija radusies, viņu pārņēma bailes. Vientuļais, neaizsargātais lācēns bilja līdz šim pieredzējis tikai pāridarījumus un nezināja, kā izturēsies svešais lācis. Kamēr Vābs tā stāvēja šaubīdamies, viņš pamanīja vecu lāci slājam pa nogāzii uz šo pusi un lai'ku pa laikam apstājamies, lai izraktu kādu saldo sakni vai meža kāli.

Lācis izskatījās pārdabiski liels. Vābs instinktīvi nojauta briesmas un aizlavījās cauri kokiem uz klints ragu, no kurienes varēia vērot svešo.

Milzenis uztapa uz Vāba pēdām un izgrūda' dobju, niknu rēcienu. Viņš sekoja pa tām līdz kokam, pacēlās pakaļkājās un saka ar nagiem plēst kokam mizu daudz augstāk, nekā Vābs bija varējis aizsniegt. Tad lācis devās tālāk pa Vāba pēdām, taču lācēns jau bija pietiekami redzējis, lai zinātu, kas darāms. Viņš aizbēga atpakaļ pāri kalniem uz Metītsījas kanjonu, nodomādams savā lāča prātā, ka nu viņš būs drošībā, jo te tik maz barības.

Tuvojās vasara, un Vābs sāka mest spalvu. Āda stipri niezēja, un Vābam sagādāja prieku vārtīšanās dumbrā un berzēšanās gar kokiem. Viņš vairs nerāpās kokos: nagi bija pārāk gari, un priekšējās ķepas, kaut tagad lielas un spēcīgas, bija zaudējušas to lokanumu, kas ļauj visiem pelēkajiem un melnajiem lācēniem tik veikli rāpties kokos. Nu Vābs ieguva jaunu lāča paradumu: līdzko viņš tika pie kāda koka, kur varēja berzēties, tā mēģināja, cik augstu var aizsniegt ar degunu.

Varbūt Vābs pats to neievēroja, taču ik reizi, ieradies pec vienas vai divām nedēļām pie iemīļotā koka, viņš varēja aizsniegt ar degunu augstāk, jo viņš strauji auga un pieņēmās spēkā.

Viņš uzturējās te vienā, te otrā Metītsījas kanjona galā, juzdams, ka ir te saimnieks, taču berzēties vajadzēja pastāvīgi, un tā viņš atstāja uz kokiem savas zīmes, pats apzīmēdams savas valstības robežas.

Kādu dienu, jau vasaras beigās, Vābs ieraudzīja savā valstībā svešinieku — melnu lāci ar spīdošu spalvu — un sajuta negantas dusmas pret iebrucēju. Kad melnais panācās tuvāk, Vābs skaidri saskatīja tā sarkanbrūno degunu, balto plankumu uz krūtīm, un beidzot vējš atnesa arī svešā smaku. Pazīstama smaka, šaubu nevarēja būt: tas pats melnais nelietis, kas kādreiz sen sen bija izdzinis Vābu no Painijas mežiem. Bet cik sarucis tas nu izskatījāsl Toreiz tas Vābam bija licies milzis, bet nu Vābs domāja, ka varētu to sadragāt ar vienu ķepas zvēlienu. Vābs juta, ka atriebība ir salda, lai arī neprata izteikt to vārdos, un tuvojās sarkandegunim. Taču melnais kā vāvere uzšāvās nelielā kokā. Vābs gribēja sekot, tomēr netika kokā augšā. Lāgā nezinādams, kā nu rīkoties, viņš pēc brīža devās projām, kaut gan melnais ar savu zobgalīgo krekšķināšanu vairākkārt piespieda viņu atgriezties. Bet, kad Vābs vēlāk to pašu dienu atnāca pie koka, sarkandegunis tomēr bija aizšmaucis.

Kad vasara tuvojās beigām, augstienēs sāka aptrūkt barības, un Vābs nolēma doties uz Metītsījas lejteci. Vējš nesa šurp patīkamu smaržu, un, tai sekodams, Vābs nonāca pie apgrauztas vērša maitas. Netālu no atliekām tupēja daži šakāļi, tīrie pundurīši, salīdzinot ar tiem, kādus viņš tos atcerējās. Pa labi no maitas kāds šakālis pavisam ērmīgi lēkāja uz vienas vietas, nezin kāpēc netikdams projām. Senais naids pamodās Vāba sirdī. Atminēdamies, ka šakālis bija viņam kādreiz vairākkārt iekodis, Vābs ar vienu ķepas triecienu pārvērta enaidnieku nedzīvā vīstoklī, un tad šakāļa kauli nošņirkstēja viņa žokļos. Cik patīkami bija sajust karstu sulu. mutē!

Šakālis bija iekritis slazdā. Vābs nīda dzelzs smaku, tāpēc aizčāpoja otrā pusē maitai, kur tā nebija tik asa, un sāka ēst vērsi, bet te kaut kas noklikšķēja, un viena ķepa atradās vilku slazdā, ko viņš nebija pamanījis.

Tomēr Vābs atcerējās, kā bija kādreiz notverts un atbrīvojies, saspiezdams slazdus. Viņš uzkāpa ar pakaļkājām uz abām atsperēm un spieda tās, kamēr slazds pavērās un atlaida ķepu. Visapkārt maitai bija pretīgā cilvēku smaka, tāpēc Vābs pameta šo vietu un virzījās tālāk lejup gar upi, tomēr vējš aizvien biežāk atnesa neciešamo smaku. Tad Vābs griezās atpakaļ un devās uz miera pilnajiem ciedru mežiem upes terasveidīgajos krastos.

Otrā daļa vāba spēka dienas i

Trešajā vasarā Vābs bija sasniedzis pieauguša lāča apmērus, lai gan viņam vēl trūka īsta lāča druknuma un spēka. Viņa kažoks bija ļoti gaišā krāsā, tāpēc Šošonas kalnu indiānis Spāvats, kas vairākkart bija dzinies pa viņa pēdām, iedēvēja viņu par balto lāci, tas ir, Vābu.

Spāvats bija labs mednieks un, līdzko viņš ieraudzīja Metītsījas augštecē koku, pie kura bija berzējies Vabs, tā tūliņ noprata, ka šai apvidū apmeties liels grizli lācis. Spāvats izcirta takas visā ielejā un pavadīja audzas dienas, iekams radās izdevība šaut. Viņš ievainoja Vābu plecā. Lācis neganti ierēcās, bet laikam ievainojums tam laupīja patiku cīnīties ar ienaidnieku. Vābs devās augšup un tad pāri zemākajiem pakalniem, kamēr atrada piemērotu vietu, kur atgulties. Instinkts mācīja viņam, kā * jāārstējas. Viņš izlaizīja brūci un tās apkaimi un centās gulēt bez kustēšanās. Laizot viņš iztīrīja brūci, masējot mazināja iekaisumu, siekalas salipināja spalvas pāri ievainojumam, izveidojot pārsēju, kas nelaida klāt gaisu, netīrumus un mikrobus. Labāku ārstēšanu nemaz nevarēja iedomāties.

Taču indiānis dzinās pa viņa pēdām. Vābs savā patvērumā jau sen saoda, ka ienaidnieks tuvojas, un paslēpās citur, augstāk kalnos. Tomēr arī te Spāvats viņu apdraudēja, un vajadzēja drīz vien posties projām. Tas atkārtojās vairākas reizes, tad sekoja jauns šāviens un otra sūrstoša brūce. Nu Vābs virda niknumā. Nekas viņu tā nebiedēja kā šausmīgā smaka, kura piemita cilvēkiem, dzelzij un bisēm, to viņš nespēja aizmirst kopš tās dienas, kad bija zaudējis māti, bet nu bailes pēkšņi izgaisa. Uzveikdams sāpes, viņš rāpās augstāk kalnā, pagāja garām lielam, sešas pēdas augstam klints ragam, uzkāpa vēl augstāk, tad griezās atpakaļ, atnāca pie klints raga un nogūlās uz tā, izstiepies visā garumā. Indiānis žigli tuvojās, apbruņojies ar nazi un bisi, izveicīgi un prasmīgi turēdamies uz lāča pēdām, ar prieku vērodams asiņainos nospiedumus, kas nabaga lācim nozīmēja tik lielas mokas un ciešanas. Spāvats nāca taisnā virzienā augšup pa akmeņiem nokaisītu nogāzi, kur Vābs, tikko valdīdams sāpes un niknumu, uzglūnēja viņam no klints raga. Neatlaidīgais mednieks nāca arvien tuvāk; viņa skatieni kavējās vai nu pie asiņainajām zīmēm uz takas, vai vēroja mežus kalnā, bet nekad nepacēlās, lai palūkotos uz klinti virs galvas. Un Vābs, ieraudzījis indiāņa tēlā tuvojamies nāvi, saozdams ienīsto smaku, ar pūlēm atbalstīja smago augumu uz ievainotās, trīcošās ķepas, saslējās, nogaidīja, kamēr vaininieks pienāk klāt, tad, ievienojis veselās ķepas neaptveramajam dabiskajam spēkam izmisuma pilno naidu, deva drausmīgu, dragājošu sitienu. Indiānis sabruka bez skaņas un pazuda Vāba acīm. Vābs piecēlās un atkal uzmeklēja mierīgu vietiņu, kur dziedināt ievainojumus. Tā viņš uzzināja, ka ikvienam jācīnās un jākaro, ja grib nodrošināt sev mieru. Indiāni viņš nekad vairs neredzēja, un nu viņam bija pietiekami daudz laika atpūsties un veseļoties.

II

Gadi gāja bez sevišķām pārmaiņām, tikai Vābs ar katru ziemu gulēja nemierīgāk, ik pavasari modās aizvien agrāk. Viņš bija izaudzis vēl lielāks, un ienaidnieku, kas varētu stāties viņam pretī, kļuva arvien mazāk. Sešu gadu vecumā viņš bija milzīgs, spēcīgs, drūms lācis, kas nav pazinis savā mūžā ne mīlestību, ne draudzību kopš tās nelaimīgās dienas Painijas lejtecē.

Neviens nekad nebija dzirdējis, ka Vābam būtu draugos kāda lācene. Neviens neticēja, ka tāda vispār kādreiz bijusi. Lāču mīlestības laiks nāca un gāja ik gadu, bet Vābs savā spēku briedumā bija tikpat vientuļš kā agrā jaunībā. Lācim nav labi dzīvot vienam, tas ir slikti jebkurā ziņā. Vāba ierastais īgnums pieauga reizē ar spēku, un katrs, kam gadītos ar viņu sastapties, nosauktu viņu par bīstamu lāci.

Aiz nejaušības ienācis Metltsijas ielejā, Vābs palika tur uz dzīvi, un viņa raksturu veidoja daudzie notikumi ar slazdiem un sadursmes ar negantajiem sāncenšiem kalnos. Tagad neviens meža zvērs viņu nebiedēja, un no slazdiem viņš ari prata izvairīties, jo nu labi pazina pretīgo dzelzs un cilvēku smaku, kas bija pastāvīgs brīdinājums, it sevišķi pēc kāda piedzīvojuma sestajā mūža gadā.

Vāba mūžam nemaldīgais deguns kādreiz pavēstīja, ka mežā atrodas beigts alnis.

Viņš sekoja smaržai un drīz vien uzgāja lielisku alni. Pati labākā vieta jau bija izplēsta. Tiesa, te bija jūtama cilvēka un dzelzs baigā smaka, taču jau krietni pagaisusi, un gardums lāci tā vilināja, ka, apčāpojis visapkārt beigtajam alnim un aplūkojis to no sava astoņu pēdu augstuma, Vābs spēra soli tuvāk, un tūliņ viņa kreiso priekšķepu iežmiedza milzīgs lāču slazds. Vābs ierēcās sāpēs un sāka svaidīties dusmās uz visām pusēm. Tomēr tas nebija agrākais bebru slazds, bet lielas, četrdesmit mārciņu smagas lāču lamatas, un viņš bija satverts ne pa jokam.

Vābam niknumā putas plūda pa muti, viņš nepārtraukti cirta zobus slazda dzelzī. Tad viņš atcerējās agrākos piedzīvojumus, novietoja slazdu starp pakaļkājām, uzlika uz katras atsperes ķepu un uzspiedās virsū ar visu spēku. Taču ar to nepietika. Tad Vābs vilka slazdu ar visu bluķi līdzi un steberēja kalnup. Ik pa brīdim viņš pūlējās atbrīvoties, bet veltīgi, kamēr nonāca pie nogāzta stumbra, kas gulēja pāri takai vairāku pēdu augstumā. Vai nu nejauši, vai laimīgas iedomas vadīts, Vābs palīda zem tā, izslējās un izdarīja jaunu mēģinājumu. Uzlicis pakaļkājas uz atsperēm un atspiedies ar varenajiem pleciem pret stumbru, viņš sakopoja visus savus titāniskos spēkus: resnās tērauda atsperes pavērās, to žokļi atslāba, un Vābs izrāva ārā ķepu. Nu viņš bija atkal brīvs, lai gan pameta slazdā lielo pirkstu, kas bija jau gandrīz atcirsts nost ar tērauda žokļu pirmo kampienu.

Atkal Vābam vajadzēja dziedināt sāpīgu brūci, un, tā kā viņš bija kreilis, — ja vēLēiās apvelt akmeni, tad atbalstījās uz labās ķepas un rīkojās ar kreiso, — šis sakropļojums piespieda viņu pagaidām atteikties no tām gardajām mantām, kas atrodamas zem akmeņiem un kritušiem kokiem. Beidzot ķepa sadzija, taču nu Vābs nekad vairs neaizmirsa šo notikumu, un kopš tās reizes cilvēku un dzelzs skaudrā smaka, nemaz nerunājot par bises smaku, padarīja viņu vai traku aiz dusmām.

Dauuzie piedzīvojumi bija viņu izmācījuši, ka labāk bēgt, ja saož mednieku vai sadzird to iztālēm, bet, ja tas ir jau klāt, tad jāsāk cīņa uz dzīvību un nāvi. Un drīz vien visi kovboji uzzināja, ka Metītsījas augštecē apmeties lācis, kuru prātīgāk neaiztikt.

III

Reiz pēc ilgas prombūtnes Vābs nonāca savu īpašumu tālākajā novadā un, par lielu pārsteigumu, ieraudzīja koka būdu, kādas cilvēki ceļ savām vajadzībam. Vabs apgāja tai apkārt, nostājās ar degunu pret vēju, tūliņ saoda smaku, kas iesvēla viņā neprātīgu niknumu, izdzirdēja skaļu «paf» un sajuta asas sāpes tai pašā kreisajā pakaļkājā, kas jau reiz bija sakropļota. Vābs apsviedās un ieraudzīja cilvēku, kas skrēja uz nesen uzcelto būdu. Ja Vābs būtu ievainots plecā, tad būtu bezspēcīgs, taču skarta bija tikai kāja.

Vāba varenās kājas varēja svaidīt priežu bluķus kā skalus, ķepas ar vienu triecienu varēja nogāzt zemē pašu lielāko bulli kalnu ganībās, nagi varēja atplēst lielus klints gabalus — pat nāvi nesēja bise viņu vairs nebiedēja.

Kad mednieka biedrs tonakt atgriezās mājās, viņš atrada līķi uz būdas sarkani plankumotās grīdas. Asiņainās pēdas būdas tuvumā un dažas rindiņas, uzskrīpātas ar drebošu roku uz papīra strēmeles, pavēstīja viņam, kas noticis:

«Mani saplosīja Vābs. Es ieraudzīju viņu pie avota un izšāvu. Gribēju iebēgt būdā, bet viņš mani panāca. Ak dievs, kā man sāp!

Džeks.»

Viss bija skaidrs. Cilvēks bija ielauzies lāča valstībā, gribējis atņemt tam dzīvību un pazaudējis savējo. Džeka biedrs Millers nolēma lācim atriebties.

Viņš sekoja lācim līdz kanjonam, izcirta tur takas un nodevās medībām. Viņš izlika ēsmu un slazdus un beidzot kādu dienu izdzirdēja brīkšķēšanu, grandoņu un dobju rīboņu. Milzīgs klints bluķis vēlās lejup pa nogāzi mežā, nobiedējot dažas stirnas, kas aizdrāzās kā bultas. Millers sākumā nodomāja, ka tas ir zemes nobruk'ums, bet drīz vien saprata, ka klinšu bluķi apvēlis Vābs, lai pamielotos ar to mazumiņu skudru, kas atradās zem tā.

Vējš pūta no Vāba uz cilvēka pusi, un Milleram, glūnot caur krūmiem, izdevās saskatīt milzu lāci, kas mielojās, sargādams kreiso pakaļkāju un īgni ņurdēdams, kad neuzmanīga kustība sagādāja sāpes. Millers paslēpās un nodomāja: «Vienam būs beigas — vai nu viņam, vai man.» Viņš spalgi iesvilpās, lācis sastinga, izslējis ausis, un Millers izšāva, tēmēdams uz lāča galvu.

Bet tobrīd milzīgā, pinkainā galva sakustējās, lode to tikai ieskrāpēja, iesveļot niknumu, dūmi norādīja cilvēka atrašanās vietu, un lācis mežonīgiem lēcieniem uz trim kājām metās turp.

Millers nosvieda bisi un veikli uztrausās vienīgajā prāvajā kokā, turpat tuvumā. Vābs veltīgi plosījās ap stumbru. Viņš noplēsa tam mizu ar nagiem un zobiem, taču Milleru nevarēja aizsniegt. Veselas četras stundas lācis nekustēdamies sēdēja zem koka, tad atmeta savu nodomu, gausi apgriezās un nozuda krūmos. Millers vēroja viņu, sēdēdams kokā, un nogaidīja vēl gandrīz stundu, lai būtu pilnīgi drošs, ka lācis patiešām aizgājis projām. Tad viņš nošļūca zemē, pievāca bisi un devās mājup. Tomēr Vābs bija viltīgs, viņš bija tikai izlicies aizejam, bet tad klusām atzadzies atpakaļ un nostājies sardzē. Līdzko Millers bija tik tālu no koka, ka vairs nevarēja atskriet atpakaļ, Vābs dzinās viņam pakaļ. Kaut arī ievainots, lācis bija ātrāks par cilvēku un pēc ceturtdaļjūdzes izdarīja ar Milleru tieši to pašu, ko Millers bija nozvērējies izdarīt ar viņu.

Pēc krietni ilga laika biedri atrada Miļlera bisi un saprata, kas noticis ar tās īpašnieku.

Pretlikumīgi uzceltā būda Metītsījas ielejā sabruka. Tā nekad vairs netika apdzīvota, jo neviens neiedrošinājās apmesties tik nepievilcīgā apvidū, kur visus piemeklē acīm redzamas neveiksmes un kur tāds briesmīgs lācis vienmēr atrodas uz kara takas.

iv

Metītsījas augštecē atklāja labas zelta atradnes. Tūliņ ieradās zeltrači. Tie turējās pa divi kopā, klaiņoja starp kalnu virsotnēm, izrakņāja zemi un maitāja strautus — lielākoties sirmi pusmūža vīri, kas aizvada dienas kalnos un pamazām kļūst lāčiem līdzīgi. Viņi rakās un rušinājās visur kā lāči, tikai nemeklēja vis garšīgās, barojošās saknes, bet spīdošo, dzelteno smilti, ko nevarēja ēst; tāpat kā lāči, viņi ļoti vēlējās, lai viņus liktu mierā un ļautu rakt.

Šķita, ka viņi saprot arī pelēko Vābu. Sastapis tos pirmo reizi, Vābs izslējās pakaļkājās, un viņa ačelēs

sāka zibsnīt ļaunas, zaļas uguntiņas. Vecakais zeltracis sacīja biedram:

—   Neaiztiec viņu, tad viņš arī mums neķersies klāt!

—   Bet vai viņš nav milzenis, ko? — otrais satraukts jautāja.

Vābs jau grasījās brukt virsū, taču kaut kas viņu atturēja — kaut kas ārpus viņa jutekļiem, kaut kas tāds, kas runā tikai tad, kad jutekļi apklust; kaut kas tāds, kas tiklab lācī, kā cilvēkā ir viedīgāks par viņu prātu un vienīgais norāda ceļu katros tumsā iegrimušās līčloču takas krustceļos.

Zināms, Vābs nesaprata, par ko vīri runāja, bet nojauta viņam sacīja, ka tie nav uzbrucēji. Viņš saoda arī šeit cilvēkus un dzelzi, taču smaka nebija tik skaudra un nemodināja tādas neprātīgas dusmas kā tā, kas atsauca atmiņā viņa bērnības nestundu.

Vīri nekustējās, Vābs brīdinot ierūcās, nolaidās uz četrām kājām un gāja tālāk.

Tā paša gada beigās Vābs atkal saskrējās ar sarkandegunīgo melno laci. Šķita, ka tas sarāvies vēl mazaks. Nu Vābs ar vienu triecienu varētu pārsviest to pāri Greibulas upei.

Taču melnajam ne prātā nenāca ielaisties cīņā. Resnais, treknais lācis elsdams pūzdams rāpās augšā kokā. Vābs piegāja pie koka, izslējās visā savā deviņu pēdu augstumā un ar vienu lielo nagu rāvienu noplēsa stumbram visu mizu līdz apakšai tsegdams balto, spīdošo koksni. Melnais lācis trīcēja un smilkstēja aiz bailēm, dzirdot, kā baismīgie nagi skrāpē koku, un jau izjuta tos uz savas muguras.

Ko šis melnais lācis pamodināja Vābā? Vai tās bija atmiņas par sen aizmirsto Painijas augšteci, par turienes mežiem, kas tik bagāti ar pārtiku?

Vābs pameta melno lāci drebam koka galotnē un bez kāda skaidra nolūka devās gar Metītsījas augšējām terasēm projām uz Greibulu, ap Klinšu kalnu pakāji; drīz vien viņš jau atradās Painijas lejteces mežu biezoknī, bagātā ar ogām un skudrām kā sendienās.

Viņš jau bija paguvis aizmirst, kas par skaistu vietu ir Painija: barības papilnam, neviena zeltrača, kas bojā strautus, neviena mednieka, no kā jāuzmanās, ne moskītu, ne mušu, toties daudz klaju, saulainu noriņu un pavēnim biezi meži, kuriem aizmugurē augstas, stāvas klintis, kas aiztur saltākus vējus.

Bez tam tur nebija pelēko lāču_ mītņu, nemanīja pat neviena nejauši ieklīduša pelēča. Šis apvidus piederēja melnajiem lāčiem, taču ar tiem varēja arī nerēķināties.

Vābs bija pilnīgi apmierināts. Viņš izvārtīja savu milzīgo augumu bifeļu dumbrājā un, piegājis pie koka, kurš auga tur, kur Painijas kanjons saplūst ar Greibulas kanjonu, atstāja savu zīmi pilnu deviņu pēdu augstumā.

Turpmākajās dienās Vābs virzījās tālāk starp Šošonu kalnu klinšainajām atradzēm, ceļā pievienodams saviem īpašumiem aizvien jaunus apvidus. Viņš redzēja vairākas melno lāču izkārtnes, un, ja tās bija uz tieviem, sausiem kokiem, viņš tos sadragāja ar milzu ķetnas zvēlienu un tie brakšķēdami nogāzās zemē. Ja koki bija zaļi, viņš pielika savu izkārtni daudz augstāk un padarīja to skaidrāku, saskrāpēdams mizu ar milzīgajām cērtēm, par kādām bija pārvērtušies viņa nagi.

Painijas augštece bija tik ilgi atradusies melno lāču varā, ka vāveres vairs neglabāja ziemas krāju

mus koku dobumos, bet sāka ierīkot noliktavas zem plakaniem milzu akmeņiem, kur melnie lāči netika klāt. Tāpēc Vābam šejiene bija īsta pārpilnības zeme, jo zem katra ceturtā vai piektā akmens atradās vāveres vai burunduka klēts, un, kad Vābs apsvieda akmeni, iedobumā šad tad gadījās arī pats mazais īpašnieks. Vābs bez kādām ceremonijām saplacināja viņu ar ķetnu un apēda kā patīkamu piedevu viņa paša krājumiem.

Kur vien Vābs gāja, visur viņš atstāja uzrakstus:

Robežu pārkāpēji, sargieties!

Šie uzraksti atradās uz kokiem tik augstu, cik vien viņš spēja sniegties, un katrs, kas gāja garām, pēc šīm atzīmēm, smakas un pielipušajām spalvām noprata, ka tur apmeties milzīgs pelēkais lācis.

Ja Vābu būtu izaudzinājusi māte, tad viņš zinātu, ka tas apvidus, kas labs pavasarī, var būt slikts vasaru. Vābam nācās gadiem ilgi mācīties no paša pieredzes, ka vislabākais ir mainīt dzīves vietu katrā gadalaikā. Agrā pavasarī ir nepārtrauktas dzīres tur, kur ganās mājlopi un aļņi, jo ziemā daudz dzīvnieku nobeidzas. Vasaras sākumā labi meklēt barību saules sasildītas kalnu nogāzēs, kur aug saldās saknes un meža kāļi. Vasaras beigās ogu krūmi gar upju krastiem ir augļu pilni, un rudeņos var uzkrāt ziemai taukus priežu mežos. Tā viņš katru gadu paplašināja savus īpašumus. Viņš ne tikai iztīrīja no melnajiem lāčiem Painijas un Metītsījas upju baseinus, bet devās pāri kalnu šķirtnei un nosita veco, melno lāci, kas bija viņu kādreiz izdzinis no Pārticības ielejas. Turklāt Vābs paturēja, ko bija iekarojis. Kad ieceļotāji bija sadomājuši ierīkot mājlopu fermu Metītsījas vidustecē, viņš aiztrenca to zirgus un sagrāva nometni. Tā cilvēki un dzīvnieki pārliecinājās, ka viss apgabals no Frenka smailes līdz Sošonu kalnu atradzēm pieder valdniekam, kas visai labi prot aizsargāt savu īpašumu pret iebrucējiem, un šā valdnieka vārds ir Metītsījas Vābs.

Katram dzīvniekam, kura spēks nostāda viņu ārpus atklāta uzbrukuma briesmām, draud iespēja, ka viņu noķers ar viltības palīdzību. Taču Vābs nekad nepiemirsa notikumus ar slazdiem agrā jaunībā. Viņš bija stingri apņēmies nekad netuvoties tam, kas ož pēc cilvēka vai dzelzs, tāpēc nekad netika notverts.

Tā-viņš vadīja savu vientuļo mūžu un, dienišķo barību meklējot, klaiņoja pa kalniem, mētādams klints gabalus kā oļus un svaidīdams milzu bluķus kā sērkociņus. Ikviens dzīvnieks kalnos un ielejās pazina Vābu un bailēs bēga no viņa, kādreizējā visu vajātā un tramdītā mazā lācēna. Daudz melno lāču samaksāja ar savu dzīvību par to ļaunumu, ko viens no viņiem sendienās bija nodarījis Vābam. Dažs labs izmanīgs lūsis, bēgot no viņa, uzskrēja kokā, un, ja koks bija nokaltis vai satrunējis, Vābs nolauza to un reizē ar lūsi saplosīja gabalos. Pat staltais ērzelis, mustangu barvedis, atzina par labāku nestāties Vābam ceļā. Lielie, pelēkie vilki un pumas pameta nule nogalinātu medījumu un īgni vācās projām, Vābam parādoties tuvumā. Pārbiedētās antilopes aiztraucās kā putni, pamanījušas Vābu brienam cauri salvijām aizaugušajai upes ielejai. Un, kad Vābs nejauši sastapās tur ar kādu bulli, pārāk jaunu, lai tas būtu gudrs, un pārāk lielu, lai tas justu bailes, Vābs sadragāja tam galvaskausu ar vienu milzu ķetnas zvēlienu, atmaksādams par to, ko govs kādreiz pirms daudziem gadiem gribēja izdarīt ar pašu Vābu.

Dabas mamuļa pastāvīgi piedāvā visiem pa malkam no saviem dvīņu kausiem — žulti un balzamu. Var dzert daudz vai maz, taču vienādu mēru no abiem. Ceļš, kas ir tik viegls, ejot lejup, kļūst grūts, kad atkal jākāpj kalnup. Vāba bērnu dienu sāpīgie pārbaudījumi bija izveidojuši viņa skarbo raksturu. Visi parastie lāču dzīves prieki bija viņam liegti, toties spēks piešķirts vairāk nekā divkāršos apmēros.

Tā aizritēja gads pēc gada bez biedriem, bez draugiem. Vābs bija drūms, bezbailīgs, vienmēr gatavs mesties cīņā, kaut arī vēlējās tikai, lai viņu liek mierā. Viņa grūtsirdības pilnajā dzīvē bija viens vienīgs skaudrs prieks — sava neierobežotā spēka pastāvīgā izbaudīšana, vieglas līksmes tirpas tobrīd, kad sabruka satriektais ienaidnieks vai kad viņš izmēģināja savu gigantisko sparu un saskaldīti klints bluķi drupa, un šķembas sitās augšup.

V

Katrs, kam labi attīstīta oža, zina, ka ikvienam priekšmetam ir sava smarža. Vābs visu savu mūžu bija mācījies pazīt smaržas un ļoti labi zināja, kādas smaržas ir kalnos. Likās, ikvienam priekšmetam ir sava īpaša balss un pat kaut kas labāks par balsi, jo visi zina, ka labs deguns pārspēj acis un ausis kopā. Un katra no šīm neskaitāmajām balsīm skaļi sauca: — Te es esmu, tāda es esmu!

Kadiķu un mežrožu ogas, zemenes — katra daudzināja maigā, saldā balstiņā:

— Te esam mēs, ogas!

Plašie skujkoku meži sauca skaļās, tālu dzirdamās balsīs: — Te esam mēs, priedes! — Un, kad Vābs tuvojās, tad dzirdēja arī klusu, maigu dūdošanu: — Te esam mēs, ciedru rieksti!

Saldās saknes maijā dziedāja visas korī, kad vējš nāca no to puses: — Saldās saknes, saldās saknes! — Un, kad Vābs tuvojās, viņš skaidri sadzirdēja katru balsi atsevišķi. Ikvienai saknei bija neliela uzruna viņa degunam: — Te esmu es, lielā, saldā sakne, nobriedusi un garšīga! — Vai spalga, smalka balstiņa sīca: — Te esmu es, nekur nederīga, cieta saknīte!

Platās, sulīgās saldūksnes rudenī skaļi aicināja: — Es esmu tauka, barojoša sēne! — bet indigā suņusēne biedināja: — Es esmu indīga, neēd mani, citādi tu saslimsi! — Arī maigie zvaniņi kanjona kraujā dziedāja savu dziesmu — smalkās balstiņās kā viņu pavedieniem līdzīgie stiebri un maigu kā ziedlapiņu liegais zilums, bet Vāba smaržu sargs bija mācījies neziņot par to, jo šī un miljoniem citu smaržu Vābu neinteresēja.

Un tā katra dzīva būtne, kas kustējās, katra puķe, kas auga, katra klints un akmens, katrs priekšmets zemes virsū stāstīja savu stāstu un dziedāja savu dziesmu Vāba degunam. Dienu un nakti, miglā un skaidrā laikā šis lielais, valgais deguns ziņoja lācim par to, ko viņam vajadzēja zināt, bet pagāja vienaldzīgi garām tam, kas lācim nav derīgs, un Vābs paļāvās uz savu degunu aizvien j> vairāk. Pat tad, kad

tiklab acis, kā ausis kaut ko ziņoja, viņš vēl neticeja, kamēr deguns nebija apliecinājis:

— Jā, tas ir tiesa!

Tas ir kaut kas tāds, ko cilvēks nesaprot, jo viņš pārdevis sava deguna pirmdzimtību par pilsētas dzīves priekšrocībām.

Simtiem smaržu bija Vābam patīkamas, tūkstošiem vienaldzīgas, daudzas nepatīkamas un dažas iesvēla viņā nevaldāmu niknumu.

Kad Vābs nonāca Painijas kanjona augšgalā, viņš saoda kādu dīvainu smaržu, ja vējš pūta no rietumiem. Dažreiz viņš nepievērsa tai uzmanību, dažreiz tā bija pretīga, taču tās virzienā Vābs nekad negāja. Citu dienu zieme|u vējš no augstās kalnu grēdas atnesa taisni baismīgu smaku, kura nelīdzinājās nevienai citai un no kuras gribējās drīzāk bēgt projām.

Vāba jaunība jau bija pagājusi, un viņš sāka just sāpes pakaļkājā, kas tik daudz reižu bija tikusi ievainota. Drēgnā laikā vai pēc saltas nakts viņš nevarēja pat lāgā paiet, un kādu dienu, kad viņš aiz sāpēm kliboja, rietumu vējš atnesa no kanjona savādu ziņu viņa degunam. Vābs nevarēja skaidri izprast šo vesti, taču tas likās aicinājums, un kāda iekšēja balss skubinaia paklausīt. Barības smarža pievelk izsalkušo un atbaida paēdušo. Kā tas notiek, to mēs nezinām; mēs saprotam vienīgi to, ka vēlēšanās pamatos ir ķermeņa vajadzības. Vābu tagad pievilka tas, kas līdz šim bija modinājis pretīgumu, un viņš kluburēja augšup pa kalnu taku, murkšķēdams savā nodabā un sirdīgi atvēcinādamies no zariem, kas šad tad sitās acīs.

Dīvainā smarža pieņēmās spēkā, tā veda viņu pa nekad nestaigātiem ceļiem — pa gaišām smiltīm klātu nogāzi uz tādas pašas krāsas terasi, no kurienes plūda lejup ērmīgas krāsas ūdens un kur virs iedobuma cēlās augšup dīvaina migla. Vābs aizdomās paslēja degunu uz augšu — kāda savāda smarža! Viņš devās uz terasi.

Vābam priekšā smiltīs locījās čūska. Viņš iezvēla tai tik spēcīgi, ka apkārtējie koki nolīgojās un pārkāries akmens noripoja lejā. Tad Vābs norēcās tik dobji, ka rēciens aizdārdēja pār ieleju kā pērkona grāviens, un piegāja pie garojošās bedres. Tā bija pilna ar ūdeni, kura līmenis viegli šūpojās un kūpēja. Vābs iemērca kāju ūdenī — tas bija silts un patīkams. Viņš iekāpa bedrē ar pakaļkājām un pamazām laidās aizvien dziļāk, tā ka ūdens sāka plūst pāri malām. Beidzot viņš gulēja izstiepies visā garumā gandrīz vai karstajā sērūdens avotā un sildījās zaļganajā ūdenī, un vējš trenca garaiņus pāri viņa galvai.

Klinšu kalnos ir daudz tādu sēravotu, taču Vāba īpašumos tas bija vienīgais. Vābs nogulēja tanī kādu stundu, tad, manīdams, ka nu diezgan, izcēla smago rumpi uz avota malas un konstatēja, ka jūtas apbrīnojami labi un viegli. Kāja vairs nemaz nebija stīva.

Vābs nopurināja ūdeni no pinkainā kažoka. Plašs klints rags pašā saulgozī aicināja viņu atgulties un izžāvāties. Taču vispirms Vābs aizgāja līdz tuvākajam kokam un atstāja tur savu nepārprotamo uzrakstu. Tiesa, te bija atstājuši uzrakstus daudzi dzīvnieki, kas ārstējuši šai sēravota savas kaites, bet Vabs par to nelikās zinis. Tagad kokam bija jauns uzraksts, kas ar savu smaku, dūņām un spalvām sauca pretī katram kalnu iemītniekam:

— Mana vanna! Nerādīties tuvumā!

(Paraksts) VĀBS

Vābs gulēja uz vēdera, kamēr mugura bija sausa, tad atlaidās uz platās muguras un tikmēr grozīja pret sauli te vienus, te otrus sānus, kamēr bija pilnīgi izžāvējies tveicē. Viņš pārliecinājās, ka jūtas ļoti labi. Vābs, protams, nevarēja sacīt sev: «Es slimoju ar nepatīkamu kaiti, ko sauc par reimatismu, un man ļoti labi palīdz sēra vannas.» Tomēr viņš skaidri apzinājās: «Man bija nejaukas sāpes; nu man ir labāk, kad esmu izvārtījies šai smirdošajā dīķī.» Tā nu viņš nāca uz šejieni ikreiz, kad uzbruka reimatisma lēkme, un vienmēr gāja projām atlabis.

Trešā daļa NORIETS

I

Gadi nāca un gāja. Vābs vairs neauga lielāks — pēc tā nebija nekādas vajadzības, — tikai kļuva gaišāks krāsā, ļaunāks un bīstamāks. Tagad viņš patiešām valdīja pār milzīgu apgabalu. Ik pavasari viņš apstaigāja savu īpašumu un atjaunoja ziemas negaisu sapostītās izkārtnes. īstenībā apstaigāt pavasari savu valstību Vābu spieda pārtikas trūkums. Turklāt šai gadalaikā daudzās bedrēs bija mīksti māli, un Vāba ziemas kažoks, gatavodamies nomaiņai, radīja adā ārkārtīgu niezi, tāpēc saltu, valgu māju pieskaršanās bija ļoti patīkama. Pēc tam berzēšanās gar koku sagādāja Vābam slimīgi skaudru prieku — viņš nezināja nekā labāka par to. Lai arī kādi būtu iemesli, rezultāts bija viens: ik gadus tika atjaunotas izkārtnes.

Bet tad Painijas lejtecē uzcēla Paietas rančo, un tā iemītnieki drīz vien iepazinās ar «veco briesmoni». Kovboji, ieraudzījuši viņu, nolēma, ka šai apvidū citus lāčus nav ko meklēt un ka labāk lasīties prom no Vāba ceļa un likt viņu mierā.

Lai gan lāča pēdas un zīmes bija sastopamas bieži, pašu lāci redzēja reti. Bet rančo īpašnieks, kaislīgs mednieks, ļoti ieinteresējās par Vābu. Šo

to par vecā lāča dzīves gājumu viņš uzzināja no pulkveža Piketa un vēlāk pats atklāja daudz vairak, nekā pulkvedis jebkad bija zinājis.

Rančo īpašnieks uzzināja, ka Vāba īpašumu robežas dienvidos sniedzas līdz Vigina krustceļiem, ziemeļos līdz Smirdīgajam ūdenim, un no Metītsījas upes līdz Sošonu kalniem.

Viņš noprata, ka Vābs zina par lāču slazdiem daudz vairāk par. dažu labu mednieku, — lācis vai nu apiet tiem ar līkumu, vai izvelk ēsmu, neaiztiekot slazdu, un dažreiz nejauši vai tīši aizcērt slazdu ar kādu no bluķiem, kas izveido iesprostu. Un vēl viņš uzzināja, ka Vabs ik gadus pamet šo apvidu pašā vasaras karstumā, tāpat kā liekoties ziemas guļā.

II

Pirms daudziem gadiem gudri valdības vīri nolēma pārvērst apgabalu Jeloustonas ūdeņu augštecē par saudzējamo joslu. Šai plašajā brīnumzemē tika īstenots cēlā dzejnieka ideāls, tur neviens nepazina baiļu, jo nevienam nedarīja pāri. Putniem un zvēriem bija sveša varmācība, pirmatnējie meži nezināja, kas ir cirvis, straumes plūda savā vaļā, rūpnīcas un raktuves neduļķoja tās. Katrs priekšmets liecināja, ka tādi bijuši rietumi, iekams te atnācis baltais cilvēks.

Savvaļas dzīvnieki to visu ātri atklāja. Viņi drīz vien uzzināja šā neiežogotā parka robežas; un, kā visiem zināms, viņi ari uzvedas citādi tā svētajā platībā. Tie vairs nebēg no cilvēka, nebaidās no viņa, neuzbrūk viņam un arī paši izturas iecietīgāk cits pret citu šai drošības zemē. '

Miers un pārticība ir šās zemes

priekšrocības; atraduši tos šeit, savvaļas dzīvnieki salasījās Jeloustonas parkā milzīgā skaitā no visas apkārtnes.

Lāčiem sevišķi patika pulcēties Strūklaku viesnīcas tuvumā. Mežā, kādas ceturtdaļjūdzes attālumā, ir klajš līdzenums, kur viesnīcas apkalpotājs ik dienas nes ēdiena atliekas un visādus atkritumus lāču uzturam un tā ir kļuvis par viesmīli lāču dzīrēs. Barību izliek katru dienu, un ik gadus tur pulcējas aizvien vairāk lāču. Tur ļoti bieži var redzēt kopā vai veselu duci dažādu sugu lāču — melnos, brūnos, rūsganos, pelēkos, sudrabotos, lielus un mazus, veselas ģimenes un vientuļus klejotājus, salasījušos no malu malām. Visi liekas ļoti labi saprotam, ka parkā nav atjauti nekādi varas darbi, un paši negantākie te top rātni. Lai gan desmitiem lāču klaiņo ap viesnīcu un šad tad izplūcas savā starpā, neviens nekad nav uzbrucis cilvēkam.

Gadu pēc gada lāči nāk un iet. Viesnīcas iemītnieki bieži redz tos, kalpotāji dažus lāčus jau pazīst ļoti labi. Lāči ierodas vasaras sezonas laikā, kad viesnīca aivērta, un atkal nozūd, un neviens nezina, no kurienes tie nākuši un kurp aizgājuši.

Kādreiz Jeloustonas parkā gadījās Paietas rančo īpašnieks. Uzturēdamies viesnīcā, viņš reiz aizgāja paskatīties lāču dzīrēs, kad tās bija sasniegušas kalngalus. Tur mielojās daudzi melnie lāči, taču visi aizlasījās, kad pievakarē parādījās milzīgs, sudrabpelēks lācis. Pavadonis, norādot uz to, sacīja:

—   Šis ir lielākais grizli lācis parkā; laime, ka viņš ir tik rāms, citādi es nezinu, kas te notiktu.

—   Šis? — nobrīnījās rančo īpašnieks, kad lācis zvalstīdamies pienāca tuvāk, rēgodamies kā siena stirpa starp banketa laukuma priežu pīlāriem. — Šis? Lai es palieku uz vietas, ja tas nav Metītsījas Vābs! Tas ir pats negantākais lacis, kads jebkad valstījis bluķus Lielā raga baseinā!

—   Nevar būt, — iebilda pavadonis. — Viņš te uzturas ik vasaru, jūlijā un augustā, un, manuprāt, nedzīvo tālu no šejienes.

—   Tas taisni sakrīt, jūlijā un augustā viņš mūsu pusē nav sastopams, un jūs pats redzat, ka viņš mazliet pievelk pakaļkāju un vienai priekškājai trūkst naga. Nu es zinu, kur viņš pazūd ik vasaru, bet to es gan nebūtu domājis, ka vecais kauslis ārpus savām mājām māk uzvesties tik pieklājīgi.

Vābs kļuva plaši pazīstams Jeloustonas parkā viesnīcas darbības laikā. Tikai vienu reizi viņš uzvedās slikti, bet tas notika pirmajā sezonā, kad viņš vēl labi nezināja parka ierašas.

Viņš piečāpoja pie viesnīcas un iegāja tanī pa parādes durvīm. Priekštelpā viņš izslējās visā augumā, un viesi šausmās metās bēgt. Tad viņš iegāja kantorī. Kantorists noteica: — Ja tev šī istaba vairāk vajadzīga nekā man, vari to paturēt, — pārlēca pār galdu un ieslēdzās telegrāfā telpās, no kurienes piezvanīja parka pārvaldniekam:

—   Vecs lācis ielauzās kantorī, laikam grib pārvaldīt viesnīcu; vai atļauts šaut?

Atbilde skanēja:

—   Parkā šaut nav atļauts, lietojiet ugunsdzēsības šļūteni.

Tā arī darīja, un lācis, galīgi pārsteigts, savukārt pārlēca pār galdu un, smagi rībinādams kājas un klikšķinādams nagus pret grīdu, laidās mukt. Viņš skrēja cauri virtuvei un, paķēris no turienes vērša cinksli, aizstiepa līdzi.

Tā bija vienīgā reize, kad viņš uzvedās nepieklājīgi, kaut gan vēl vienā gadījumā viņu pienāca sabiedriskā miera un kārtības traucēšanā. Viņu nokaitināja kāda

liela, melna lācene, pazīstama nedarbu darītāja. Tai bija nožēlojams, slimīgs lācēns, ar kuru tā ārkārtīgi lepojās — tā lepojās, ka bērna dēļ bija gatava ciest visādas nepatikšanas. Lācēns, kā jau visi lutināti bērni, sagādāja mātei daudz likstu. Lācene bija tik liela un nikna, ka uzveica visus pārējos melnos lāčus, bet, kad viņa mēģināja padzīt veco Vābu, tad saņēma tādu pļauku, ka aizvēlās kā futbola bumba. Vābs sekoja tai un būtu lāceni noteikti nogalinājis, ja tā nepaglābtos, uzrāpdamās kokā, kur viņas nelaimīgais lācēns jau tupēja pašā galotnē un pārbijies spiedza, cik spalgi varēja. Ar to šis notikums beidzās, turpmāk lācene grieza Vābam ceļu, un viņš iemantoja miermīlīga, labi audzināta lāča slavu. Daudzi viesnīcas iemītnieki domāja, ka Vābs ieradies no kāda tāla kalnu apvidus, kur dzīvnieki vēl nepazīst ne bises, ne slazdus, un tāpēc ir tik lēnprātīgs un nealkst pēc atriebības.

[1]

Visiem zināms, ka pelēkie lāči no Biterrūtas ir visļaunākie lāči pasaulē. Biterrūta ir pati nepieejamākā kalnu daļa. Apvidu šķērso neskaitāmas dziļas gravas, un tas pieaudzis ar bieziem, sakritušiem krūmājiem. Ar zirgu jāt tur nav iespējams, toties lāčiem laba dzīve. Tāpēc tur ir milzums lāču un tāpat arī mednieku.

«Pinkaiņi», kā dēvē Biterrūtas lāčus, ir ļoti viltīgi un pārdroši zvēri. Vecs pinkainis zina daudz vairak par slazdiem nekā pusducis mednieku, stādus un saknes viņš pazīst labak nekā vesels botanikas institūts. Viņš nekļūdīgi zina, kad un kur atrodami vieni vai otri tārpi un kāpuri, pa veselu jūdzi viņš jau nomana, ar kādiem ieročiem tuvojas mednieks: ar bisi, indi, slazdiem, suņiem vai ar visu reize. Turklāt pinkainiem ir stingrs likums, kas allaž samulsina medniekus: «Ja esi ko nolēmis darīt, dari to ātri un padari līdz galam.» Tātad, ja sastopas cilvēks un pinkainis, tad pēdējais mirklī izšķiras par savu rīcību un vai nu laiž ļekas vaļa, cik naski vien prot, vai brūk virsū cilvēkam un cīnās uz dzīvību un nāvi.

Bedlendas pelēkie lāči tā nerīkojas: tie parasti izslējās pakaļkājās un izgrūž pērkona grāvienam līdzīgu rēcienu, bet tikmēr mednieks paspēj izšaut zibenīgo lodi, un zibens ir ļaunāks par pērkonu. Cilvēki var pierast pie lāču rēcieniem, kas satricina gaisu un, liekot nodrebēt mednieka kājām, satricina arī viņa mazo drosmes mājokli, bet lāči nevar pierast pie strupdegunēm lodēm, tāpēc visi Bedlendas lāči apšauti.

Tātad mednieki zināja, ka nevar paredzēt, kā rīkosies Biterrūtas lāči, taču zināja arī to, ka tie ātri izšķirsies, ko darīt.

Vispār Biterrūtas lāči bija labi iemācījušies izvairīties no ienaidniekiem un joprojām dzīvoja un vairojās mežonīgajos kalnos, par spīti baltajiem cilvēkiem.

Zināms, katrs apvidus var uzturēt tikai noteiktu skaitu lāču, bet pieaugumam jāizceļo uz citu pusi, un tā arī kāds jauns, drošsirdīgs pinkainis nevarēja palikt dzimtajā pusē un devās pasaulē laimi meklēt.

Viņš nebija liels augumā, citādi jau nebūtu kļuvis trimdinieks, toties mācījies labā dzīves skolā un pietiekami izmanīgs, lai visur prastu ērti iekārtoties. Viņš aizklīda līdz Lašupes kalniem, kur viņam nepatika, iemaldījās Čūsku klajuma dzeloņstiepļu žogos un, protams, nepalika tur; nejaušība viņu novirzīja no Jeloustonas parka, kur viņš būtu varējis mierīgi apmesties. Viņš devās uz Cūskupes kalniem un atrada tur vairāk mednieku nekā ogu, tad pārgāja pāri Titonu kalniem,

kur viņu nepatīkami parsteidza ļaužu pilna Džeksonholas kolonija, taču tas viss nepieder pie stāsta par Vābu. Bet, kad plikpurnis Pinkainis šķērsoja Grosventras kori un nonāca pāri Vējupes šķirtnei Greibulas iztekā, tad viņš ienāca šai stāstā, tāpat kā ielauzās Metītsījas grizli lāča dzīvē un īpašumā.

Kopš Pinkainis bija pametis Džeksonholas koloniju, viņam nebija gadījies sastapties ar cilvēkiem, un Vāba valstība viņam likās tīrā paradīze barības pārpilnības ziņā. Viņš mielojās ar visiem sezonas gardumiem un līksmoja par jaukajiem klajumiem, kurus nesedza krūmi, kad pēkšņi pamanīja Vāba izkārtni.

«Robežu pārkāpēji, sargieties!» — tā tur bija nepārprotami sacīts.

Pinkainis pieslēja muguru pie Vāba apzīmētā koka un nobrīnījās:

— Sasodīts! Tas nu gan ir milzu lācis!

Vāba deguna novilktā svītra atradās par galvas un kakla tiesu augstāk, neka spētu aizsniegt Pinkainis. Pēc šāda atklājuma kurš katrs lācis būtu lasījies projām, taču Pinkainis saprata, ka šie kalni spēj nodrošināt viņam iztiku un te būtu laba dzīvošana, ja vien varētu izvairīties no pelēkā milzu lāča. Viņš pamatīgi apostīja koku, vērīgi aplūkojās visapkārt, vai nemanīs šejienes saimnieku, un mielojās vien tālāk.

Dažus soļus atstatu no liktenīgā koka atradās nogāztas priedes stumbrs. Biterrūtā zem tādiem parasti bija peļu midzeņi, tāpēc Pinkainis apgrieza stumbeņu otrādi, taču nekā neatrada Stumbens aiz-

vēlās uz Vāba koka pusi. Pinkainā viltīgajās smadzenēs dzima jauns plāns. Viņš pagrozīja galvu uz vienu, uz otru pusi, paskatījās ar mazajām cūkas ačelēm uz stumbeņu un Vāba izkārtni. Tad viņš uzrāpās uz stumbeņa un atzīmēja svītru vismaz galvas tiesu augstāk par Vāba zīmi. Pinkainis ilgi un cieši berzēja muguru pret koku, tad nolēca zemē, uzmeklēja dubļainu peļķi, notriepa tanī galvu un plecus, atgriezās un vēlreiz atzīmēja svītru — tik lielu, tik spēcīgi un augstu uzvilktu un vēl pastiprinātu ar tik dziļiem nagu ieskrāpējumiem mizā, ka to varēja saprast tikai kā izaicinājumu šā apvidus vecajam valdniekam. Kāds milzu ieklīdenis izsauca viņu cīņā uz dzīvību un nāvi par šo kāroto īpašumu.

Varbūt tas bija gadījums, varbūt nolūks, bet, kad Pinkainis nolēca no stumbeņa, tas aizvēlās sānis. Pinkainis devās lejup pa kanjonu, joprojām modri vērodams, vai neparādīsies ienaidnieks.

Vābs drīz vien pamanīja savā īpašumā sveša lāča pēdas un iesvēlās senajā niknumā, kā allaž, kad atradās ārpus parka.

Viņš ilgi sekoja pa iebrucēja pēdām, taču mazais lācis bija nadzīgs gājējs un attapīgs, tāpēc Vābs nekad nedabūja to redzēt. Taču Pinkainis nepārtraukti piestājās pie katras Vāba izkārtnes un, kur vien bija iespējams likt savu uzrakstu augstāk, tur darīja to visai sparīgi un atstāja plašu, labi saredzamu svītru. Ja turpretim nebija izredžu ar viltu parakstīties augstāk, tad Pinkainis nemaz netuvojās tādam kokam, bet uzmeklēja citu, neaiztiktu, kam tuvumā kāds celms vai akmens.

Drīz vien Vābs atklāja, ka visur uz kokiem daudz augstāk par viņa paša uzrakstiem ir parakstījies kāds baismīgs lācis. Vābs pat nebija pārliecināts, vai tiks ar tādu milzi galā. Tomēr Vābs nebija gļēvulis. Viņš bija gatavs cīnīties līdz galam ar katru, kas stātos ceļā, un izskraidīja visu apgabalu, lai atklātu iebrucēju. Viņš meklēja to diendienā, kaujai noskaņots, pastāvīgi saoda tā pēdas un aizvien biežāk redzēja tā uzrakstus rēgojamies augstu virs savējiem. Bieži vējš atnesa svešinieka smaku, taču pašu neredzēja, jo pēdējos gados vecā lāča redze bija kļuvusi ļoti vāja;

nelielā atstatumā priekšmeti likās saplūstam kopā. Pastāvīgi draudošās briesmas uztrauca Vābu, jo viņš vairs nebija jauns, zobi un nagi jau nodiluši un notrulinājušies. Aizvien vairāk raižu sagādāja vecās brūces, un, lai gan Vābs būtu devies cīņā bez vilcināšanās, ar ko vien vajag un ar katru daudzumu ienaidnieku, tomēr nepārtrauktās sasprindzinātās gaidas un bažas, ka ienaidnieks var viņu pārsteigt, stipri ietekmēja Vāba labsajūtu un pat veselību.

iv

Arī Pinkainis vadīja dienas vienā satraukumā, jaukdams pēdas, lai izvairītos no sastapšanās, kas viņam varētu beigties ar nāvi, un allaž gatavs laisties lapās. Noslēpies viņš bieži vēroja milzu lāci, trīcēdams bailēs, ka nodevīgais vējš var aiznest līdz Vābam viņa smaku. Vairākkārt Pinkaini paglāba tikai viņa bezkaunība, vairākkārt viņš nokļuva bezizejas stāvoklī kādā kanjona līkumā; reiz viņš paglābās tikai tā, ka uzrāpās uz klints pa šauru plaisu, kurā Vābs nekādi nebutu varējis iespiest savu lielo augumu. Taču ar stūrgalvīgu neatlaidību Pinkainis joprojām apzīmogoja visus kokus, iespiezdamies aizvien dziļāk Vāba īpašumos.

Beidzot Pinkainis saoda sēravotu un devās uz to. Viņš nesaprata, kada tam nozīme. Sēra vanna viņu nepievilka, taču visapkart bija vannas īpašnieka pēdas. Aiz bezkaunības Pīnkainis piekarpija pilnu avotu ar zemēm un, pamanījis koku, kur Vābs bija berzējies, nostājās sāniski uz klints izciļņa un atstaja savu zirni veselas piecas pēdas virs Vaba paraksta. Tad viņš bažīgi nolēca zemē un saka skraidīt apkārt, pieganīdams avotu un modri vērodams, kamēr sadzirdēja troksni mežā. Pinkainis mirklī sastinga. Skaņas naca tuvāk, tad vējš atnesa nepārprotamu smaku, un Pinkainis šausmās metās mežā, lai paglabtos.

Nācējs bija Vābs. Pēdējā laikā viņš nejutās labi; smeldza vecās rētas, sāpēja pakaļkāja un plecs, kurā vēl atradās divas lodes. Viņš bija pavisam slims un salīcis aiz sāpēm. Klibodams viņš nonāca pazīstamajā vietā un te saoda ienaidnieku; kad viņš redzēja pēdas dumbra, acis sacīja, ka tās ir maza lāča pēdas, taču viņa acis bija neskaidras, un deguns — nemaldīgais deguns sacīja, ka tās ir milzeņa iebrucēja pēdas. Tad Vabs pamanīja koku ar savu izkārtni, un augstu virs tās neapšaubami rēgojās svešinieka zīme. Nu acis un deguns bija vienis pratis, vēl vairāk, tie sacīja viņam, ka ienaidnieks ir tepat tuvumā, ka tas var parādīties jebkuru bridi.

Vābs jutās slims un gurds aiz sāpēm. Viņš nebija izmisīgai cīņai piemērotā omā. Sādā stāvoklī cīnīties būtu neprāts. Tāpēc viņš, pat neizmantojis savu vannu, apgriezās un devās projām pa terasi pretējā virzienā, pirmo reizi kopš bērnības atteikdamies no kaujas.

Tas bija pagrieziens Vāba dzīvē. Ja viņš būtu sekojis svešiniekam, tad būtu atradis nožēlojamo, mazo zaķapastalu nāves bailēs trīcam, noslēpušos aiz celma, no visām pusēm ar klintīm ieslēgtā dabiskā slazdā, jardus piecdesmit atstatu, un noteikti būtu uzveicis to. Būtu Vābs izpeldējies sēravotā, viņa drosme un spēks būtu atjaunojušies un, ja ne tagad, tad vēlāk viņš būtu stājies pretī ienaidniekam, un viņa turpmākās dienas būtu aizritējušas citādi. Bet Vābs pagriezās uz otru pusi. Tie bija krustceļi viņa dzīvē4 kaut arī viņš to pat nenojauda.

Viņš lēni virzījās tālāk gar Sošona kalna zemākajām atradzēm un drīz vien saoda baismīgo smaku, ko pazina jau gadiem ilgi, lai gan nekad nebija tai sekojis un nesaprata, no ka ta rodas. Patlaban tā bija viņam ceļā, un viņš izpētīja, ka smaka nāk no mazas, kailas graviņas, kas pilna ar skeletiem un tumšiem priekšmetiem. Vābs, garām ejot, saoda, ka šai iedobē, kur nebija ne koku, ne zāles, atrodas daudzi dzīvnieki, tikai nevis dzīvi, bet miruši. Graviņas augšējā galā bija plaisa klintīs, no kurienes izplūda nāvējošā gāze, neredzama, bet smaga, un piepildīja rnazo ieplaku līdz malām kā indes kausu; graviņas zemākajā galā gāze pastāvīgi plūda ārā. Vābs saprata tikai to, ka šejienes gaiss padara viņu miegainu, apdullina un riebjas viņam,* tāpēc steidzās aši projām un bija priecīgs, kad atkal ieelpoja priežu meža smaržu.

Vienreiz Vābs bija atkāpies, bet atkāpšanās viegli kļūst par ieradumu, un sekas bija divkārt bēdīgas. Kopš lielais svešinieks bija kļuvis par sēravota īpašnieku, Vābs nedrīkstēja vairs iet turp. Dažreiz, saožot pretinieka pēdas, viņā pamodās senā drosme. Viņš izgrūda dobjo rēcienu, kas līdzinājās pērkona grāvienam, un, klibodams aiz sāpēm, traucās pa pēdām, lai darītu reiz visam galu. Taču viņam nekad neizdevās sastapt noslēpumaino milzi, un neārstētais reimatisms, aizvien vairāk pieņemdamies, padarīja viņu ar katru dienu nespējīgāku tikiab skriet, kā cīnīties.

Dažreiz Vābs nojauta pretinieka tuvošanos tādā brīdī, kad atradās cīņai nepiemērotā vietā, un tad viņš, kaut arī nebēga projām, tomēr atlika cīņu līdz nākamajai reizei, kad radīsies labāka izdevība. Bet izdevība nekad neveda viņu tuvāk ienaidniekam, jo labi zināms, ka priekšrocības ir vienmēr tā pusē, kurš pastāvīgi gatavs kaujai.

Dažu dienu Vābs jutās tik slikti, ka nevarēja pat domāt par cīņu, un, kad viņš jutās labāk, pretinieks it kā slēpās no viņa.

Drīz vien Vābs atklāja, ka svešinieka pēdas sastopamas visvairāk tais apvidos, kas bagātāki ar pārtiku, — Painijas rietumu krastu nogāzē un Pārticības ielejā. Dabiski, ka Vābs izvairījās no šīm vietām, nejuz-

damies kaujas spējīgs, un, tā kā viņš gandrīz vienmēr bija slims, tad svešiniekam palika Vāba īpašumu labākā da]a.

Tā pagāja nedējas. Vābs juta, ka viņam nepieciešama sērūdens pelde, taču negāja uz turieni. Sāpes pieņēmās, stipri smeldza ne tikai pakaļkāja, bet arī labais plecs.

Ilgi un sasprindzināti gaidot uz cīņu, Vābs kļuva nervozs. Pastāvīgās bažas iedragāja drosmi, kā vienmēr gadās, kad drosme dibinās uz muskuļu spēku. Nu viņš ik dienas domāja, kaut tikai nesastaptos ar pretinieku, kamēr nav cik necik atlabis.

Tā pirmā nelielā piekāpšanās noveda Vābu pie atkāpšanās visā frontē. Viņš bija spiests doties aizvien tālāk Painijas lejteces virzienā, lai izvairītos no sastapšanās. Ik dienas viņš saņēma aizvien mazāk barības un aiz barības trūkuma kļuva aizvien mazāk spējīgs cīnīties.

Beidzot viņš nonāca Painijas lejtecē, tai pašā vietā, kur māte bija uzturējusies kopā ar viņu un brāļiem. Te viņš vadīja savas dienas tāpat kā toreiz, būdams nespēcīgs lācēns. Varbūt iemesli bija tie paši. Būtu Vābam bijusi pašam sava ģimene, iespējams, ka viss būtu izvērties savādāk. Kādu dienu, kad viņš kliboja cauri kailai apšu birztalai, meklēdams kādas saknes vai tārpainās irbju ogas, ko neēda pat vāveres un teteri, viņš sadzirdēja tuvumā noveļamies akmeni, un brītiņu vē-^ lāk vējš atnesa līdz viņam ienaidnieka pretīgo smaku. Vābs žigli pārbrida pāri ledainajai Painijai, — senāk • viņš būtu pārlēcis tai pāri, — un saltais ūdens radīja spalvainajos locekļos tik skaudras sāpes, ka likās, tās atbalsojas sirdī. Viņš atkal atkāpās — uz kurieni? Vēl bija padomā viens ceļš — uz jaunā rančo pusi. Taču tur vēl pirms viņa tuvošanās sacēlās tāds troksnis, ka viņa deguns, uzticamākais draugs, ieteica doties atpakaļ kalnos, un Vābs griezās atpakaļ, riskēdams pat sastapties ar briesmīgo vajātāju. Pievilkdams sāpošo kāju, viņš steberēja gar Painijas ziemeļu krastu, slapstīdamies ieplakās un aiz kokiem. Viņš mēģināja uzrāpties klintī — jaunībā tas izdevās ar vienu lēcienu. Līdz pusei uzrāpies, viņš novēlās atpakaļ. Garais ceļš apkārt kalnājam bija vienīgā izeja, un projām vajadzēja tikt. Acīm redzot būs jāatstāj visi savi īpašumi briesmīgajam svešiniekam.

Un, juzdams, cik vispār lācis var sajust, ka viņš ir satriekts, sakauts, beidzot nogāzts no troņa, ka lācis, kas pārāk stiprs, lai varētu stāties tam pretī, izdzinis viņu no sensenās valstības, Vābs nogriezās uz rietumiem, un viņa liktenis bija izšķirts. Vāba ķādreiz tik varenajām kājām trūka senā spēka un ātruma, katram labi pazīstamam pārgājienam viņš nu šķieda trīskārt ilgāku laiku un ejot pastāvīgi meta skatienus atpakaļ, vai kāds neseko. Tālu augšā aiz maza atzarojuma bija Šosonu kalni, drūmi, nepieejami; tur nebija ienaidnieku, un aiz tiem atradās Jeloustonas parks — tātad tikai uz priekšu! Bet, kad, locekļiem ļimstot, maziem, nedrošiem solīšiem Vābs sāka rāpties augšup, rietumu vējš uzpūta dvesmu no Nāves ielejas, no šas mazās, baigās ielejas, kur viss bija miris, pat gaiss.

Parasti Vābs steidzās tālāk no nāvējošās gāzes, taču šoreiz izjuta to kā aicinājumu, tā viņu vilināja. Nāves ieleja bija viņam ce|ā, un viņš gausi čāpoja uz tās pusi, aizvien tuvāk un tuvāk, kamēr apstājās uz kraujas malas. Ērglis, kas bija tur nolaidies, lai pamielotos ar kādu upuri, pamazām iegrima miegā, nometies uz neskartā dzīvnieka. Vābs izslēja gaisā lielo, pelēko purnu ar garo, balto bārdu, kas plivinājās vējā. *** Smagā, kādreiz nepatīkamā smaka tagad likās pievilcīga. Tanī bija kāda dīvaina, kairinoša smeldze. Vāba ķermenis it kā alka pēc tās. Tā šķita apslāpējam sāpes, tā solīja miegu tāpat kā pirmo reizi, kad viņš bija atklājis šo vietu.

Dziļi lejā uz visām pusēm, cik tālu sniedza skatiens, stiepās viņa plašā valstība, kur viņš bija valdījis gadiem ilgi savas slavas spožumā, kur neviens nebija iedrošinājies stāties viņam pretī. Visā pasaulē nevarēja būt vairs skaistākas vietas. Taču Vābs nedomāja par tās skaistumu, viņš tikai apzinājās, ka tā laba vieta dzīvošanai, ka tā reiz bija viņējā un nu ir zaudēta, jo zudis ir viņa spēks, un viņam jāmeklē stūrītis, kur varētu atpūsties un baudīt mieru.

Tiesa, tur aiz šošonu kalniem ir ceļš uz Jeloustonas parku, bet tas ir tālu tālu, tas ir garš ceļojums un diezin kā vēl var beigties. Kāpēc jāiet tik tālu? Te, šai mazajā ieplakā, ir viss, ko viņš meklējis, te ir miers un sāpju netraucēts miegs. Viņš to zināja, jo deguns, viņa nemaldīgais deguns sacīja: — Šeit, šeit!

Vābs uz mirkli apstājās pie ieejas, un, kamēr viņš tur vēl vilcinājās, vēja nestie nāvīgie tvaiki sāka savu darbu. Pieci jutekļi bija viņa dzīvības uzticamie sargi, un nu pats labākais un uzticamākais no tiem plaši

atvēra durvis, ko ilgi bija turējis slēgtas. Mirkli Vābs vēl šaubījās. Viņa mūža pastāvīgais pavadonis bija uzteicis dienestu un klusēja. Bet Vābs juta arī ko citu. Savvaļas dzīvnieku labais gars stāvēja viņam blakus un māja uz mazās ielejas pusi. Vābs nekā nesaprata. Viņš nespēja saskatīt asaru šā labā gara acīs, ne līdzcietīgo smaidu, kas droši vien bija uz tā lūpām. Viņš nekā neredzēja, tikai juta, ka viņu aicina, aicina …

Tad kādreizējā vīrišķība saviļņoja vecā lāča pinkainās krūtis. Viņš strauji iegriezās mazajā ieplakā. Smacīgie tvaiki uzplūda viņam, piepildīja visu milzu ķermeni, strāvoja lielajos, raženajos locekļos, kad viņš mierīgi nogulās uz kailās, klinšainās zemes un iemiga tik maigi kā todien mātes rokās Greibulas krastos — sen sen.

SKRAMBAUSIS STĀSTS PAR TRUSĪTI BALTĻIPITI

Skrambausis jeb Skramba bija mazs pelēkais trusītis, tā iesaukts pēc saskrambātās, saplosītās auss, atmiņas no viņa pirmās dēkas. Viņš kopā ar māti dzīvoja Olifenta purvā, kur es ar viņiem iepazinos un simt dažādos veidos savācu sīkus pierādījumus un patiesas ziņas, kas galu galā deva man iespēju uzrakstīt šo stāstu.

Tie, kas labi nepazīst dzīvniekus, var iedomāties, ka esmu piedēvējis viņiem cilvēku īpašības, taču tie, kas ir dzīvojuši tuvu dzīvniekiem un mazliet pazīst viņu dzīves veidu un saprātu, tā nedomās.

Trusīšiem patiešām nav valodas tādā nozīmē, kā mēs to saprotam, tomēr viņiem domu izteikšanai ir vesela sistēma, kas sastāv no skaņām, zīmēm, smaržām, ūsu pieskārieniem, kustībām un paraugiem, kas kalpo tādiem pašiem nolūkiem kā valoda; un jāpatur prātā, ka, stāstīdams šo stāstu, es gan brīvi tulkoju to no trusīšu valodas cilvēku valodā, tomēr tur nav nekā tāda, ko viņi nebūtu teikuši.

Kupla purva zāle apņēma un aizsargāja silto ligzdiņu, kur māte bija paslēpusi Skrambausi. Viņa bija to pa pusei apsegusi ar ligzdas materiālu, un, kā parasti, pēdējais brīdinājums skanēja: «Guli, kamoliņā sarāvies, un nesaki nekā, lai notiek kas notikdams!» Lai gan nolikts migā, Skrambausis bija pilnīgi nomodā,

un viņa spožās acis aplūkoja mazo, zaļo pasauli, kas atradās tieši virs viņa. Sīlis un vāvere, abi pazīstami zagļi, skaļi rāja viens otru par zagšanu, un kādu laiku viņu cīņa norisinājās krūmā, kur atradās Skrambas miteklis; dzeltens putniņš noķēra zilu tauriņu tikai sešas collas no viņa deguna, un sarkana mārīte ar melniem punktiem, nopietni kustinādama savus burnbuļainos tausteklīšus, devās ilgā gājienā augšup pa kādu zāles lapiņu, pa otru atkal lejā, tad pāri migai un Skrambas galvai — taču viņš nepakustējās, pat aci nepamirkšķināja.

Pēc brītiņa viņš izdzirdēja savādu lapu čabēšanu tuvējā biezoknī. Tā bija dīvaina, ilgstoša skaņa, un, lai gan virzījās drīz uz vienu, drīz uz otru pusi un nāca arvien tuvāk, soļu dipoņas nedzirdēja. Skramba visu mūžu bija nodzīvojis purvā (viņš bija trīs nedēļas vecs), bet tādas skaņas nebija dzirdējis. Protams, viņam modās liela ziņkāre. Māte bija piekodinājusi, lai guļ, kamoliņā savilcies, taču tas bija domāts briesmu brīdim, bet šī dīvainā skaņa, kurā nedzirdēja soļu trokšņa, nevarēja būt nekas bīstams.

Klusā čaukstoņa pavirzījās tuvu garām, tad uz labo pusi, atkal atpakaļ un, šķita, attālinājās. Skrambausim likās, ka viņš zina, kas jādara; viņš taču vairs nav bērns; viņa pienākums ir uzzināt, kas notiek. Viņš lēnām piecēlās — tukls, ar īsām, pūkainām kājelēm, — izbāza mazo, apaļo galviņu virs migas pārsega un palūkojās ārā, mežā. Skaņa noklusa, tiklīdz viņš sāka kustēties. Viņš nekā neredzēja, tāpēc paspēra soli uz priekšu klajākā vietā un nokļuva aci pret aci ar milzīgu, melnu čūsku.

—   Māmiņ! — viņš iespiedzās šausmīgās izbailēs, kad briesmonis metās viņam virsu. Viņš pūlējās skriet, cik vien spēja viņa mazās kājiņas. Bet čūska acumirklī satvēra viņu aiz auss un sagriezās gredzenā viņam apkārt, lai aprītu nevarīgo trusīšu bērniņu, ko bija sagādājusi pusdienām.

—   Maā-miņ … maā-miņ … — elsoja nabaga mazais Skrambausis, kad nežēlīgais briesmonis sāka viņu lēnām žņaugt. Drīz jo drīz mazuļa kliedzieni būtu noklusuši, taču lieliem lēcieniem cauri mežam taisni kā bulta steidzās trusīšu māmiņa. Tā vairs nebija kautrā, nevarīgā mazā Mollija Baltlipīte, kas metas bēgt no katras ēnas: viņā bangoja mātes mīlestība. Mazuļa spiedziens bija piepildījis viņu ar varoņa drosmi, un — hop! — viņa pārlēca pāri pretīgajam rāpulim. Trah! — viņa cirta tam ar saviem asajiem pakaļkāju nagiem tik spēcīgu triecienu, ka čūska locījās sāpēs un šņāca aiz dusmām.

— M-a-m-i-ņ! — vārgi izdvesa mazulis. Un māmiņa lēca un lēca atkal no jauna un sita stiprāk un niknāk, līdz beidzot riebīgais rāpulis palaida vaļā mazuļa ausi un mēģināja iekost mātei, kad tā lēca pāri. Taču ikreiz viņa vienīgais guvums bija kumoss vilnas, un Mollijas niknajiem, triecieniem bija panākumi, jo pāri melnās čūskas zvīņveidīgajām bruņām stiepās garas, asiņainas svītras.

Likās, ka čūskai plāni klāsies; un, sasparodamās jaunam uzbrukumam, tā nejauši palaida vaļā trusēnu, kas tūdaļ izlocījās no tās gredzeniem un metās krūmos — bez elpas un briesmīgi pārbijies, tomēr sveiks un vesels, tikai kreiso ausi bija stipri saplosījuši šausmīgās čūskas zobi.

Mollija bija sasniegusi visu, ko vēlējās. Viņa nedomāja cīnīties, lai gūtu slavu vai atriebtos. Viņa devās projām mežā, un mazulis kā spožai ceļa zvaigznei sekoja viņas sniegbaltajai astei, kamēr viņa aizveda bērnu drošā purva stūrītī.

II

Vecā Olifenta purvs bija nelīdzena, kazenājiem aizaugusi vieta ar panīkušiem kokiem un dumbrainu ezeriņu, kam cauri tecēja upīte. Šur tur redzēja atliekas no agrākā meža, un daži vēl vecāku koku izgāztie stumbri trunēja krūmājā. Apkārt ezeriņam stiepās vītoliem apaudzis grīslājs, kam kaķi un zirgi iet ar līkumu apkārt, bet govis no tā nebaidās. Sausākajās vietās auga mežrozes un jauni kociņi. Arējā joslā, kas robežojās ar tīrumiem, stāvēja jaunas, zaļoksnas priedes ar sveķainiem stumbriem, kuru svaigās skujas zaros un nokaltušās, zemē nobirušās apdveš ar patīkamu aromātu ikvienu garāmgājēju, bet nomāc stādus, kas tiecas pēc tās pašas nederīgās, atmatainās zemes, kurā aug priedes.

Tālu visapkārt pletās līdzeni lauki, un vienīgās taciņas, kas stiepās pāri šiem laukiem, piederēja ļoti ļaunai un negodīgai lapsai, kas dzīvoja pārāk tuvu.

Purva galvenie iemītnieki bija Mollija un Skrambausis. Tuvākie kaimiņi dzīvoja tālu, tuvākie radinieki bija miruši. Te bija viņu mājas, un te viņi abi dzīvoja, un te Skramba iemācījās visu, kas vēlāk viņam dzīvē palīdzēja gūt panākumus.

Moilija bija laba māte un daudz rūpju veltīja Skrambas audzināšanai. Vispirms viņš iemācījās «gulēt, kamoliņā savilcies, un neteikt nekā». Piedzīvojums ar čūsku pierādīja, ka tas patiešām prātīgs padoms. Skramba nekad neaizmirsa dabūto mācību; vēlāk viņš vienmēr paklausīja, un tad viss pārējais izdevās daudz vieglāk.

Pēc tam viņš iemācījās «sastingt». Šis aizrādījums izriet, no iepriekšējā, un ar to Skrambu iepazīstināja, tiklīdz viņš varēja paskriet.

«Sastingt» nozīmē nedarīt neko, pārvērsties par statuju. Labi apmācīts baltļipītis, lai viņš darītu ko darīdams, pamanījis ienaidnieku, paliek tādā stāvoklī, kādā pašlaik atrodas, un nekustas, jo meža dzīvnieki ir tādā pašā krāsā kā meža koki, zeme un augi un tos var ieraudzīt vienīgi tad, ja tie kustas. Tāpēc, ja gadās sastapties ienaidniekiem, tas, kurš pirmais ierauga otru, var palikt nepamanīts «sastingstot» un tā izraudzīties piemērotu bridi uzbrukumam vai bēgšanai. Tikai tie, kas dzīvo mežā, zina, cik tas ir svarīgi; tas jāiemācās ikvienam meža dzīvniekam un ikvienam medniekam; visi to prot labi, taču neviens tādā ziņā nevar pārspēt Molliju Baltļipīti. Skrambausim māte iemācīja šo paņēmienu ar paraugu. Kad baltais vates spilventiņš, ko viņa vienmēr nēsāja līdzi, kur apsēsties, šūpodamies virzījās uz priekšu pa mežu, Skramba, protams, skrēja cik spēdams, lai tiktu līdzi. Bet, kad Moilija apstājās un «sastinga», dabiska vēlēšanās atdarināt lika viņam darīt tāpat.

Taču vislabākais, ko Skramba iemācījās no savas mātes, bija mežrožu krūmu noslēpums. Tas ir ļoti vecs noslēpums, un, lai viss būtu skaidrs, vispirms jāzina, kāpēc mežrozes sastrīdējās ar zvēriem.

Sensenos laikos rozes auga uz krūmiem, kam nebija ērkšķu. Bet vāveres un peles kāpa pēc tām, govis notrieca tās ar saviem ragiem, oposums aplauzīja ar savu garo asti un briedis samīdīja ar asajiem nagiem. Tāpēc mežrožu krūms apbruņojās ar asumiem, lai aizsargātu savus ziedus, un pieteica mūžīgu karu visiem dzīvniekiem, kas kāpj kokos un kam ir ragi, nagi vai garas astes. Tā mežrožu krūms palika mierīgās attiecībās vienīgi

ar Molliju Baltlipiti, kura neprata kāpt kokos un kurai nebija ne ragu, ne nagu un tikpat kā nekādas astes.

Patiesībā baltļipīši nekad nebija darījuši ļaunu mežrozei, un, tā kā tagad tai bija tik daudz ienaidnieku, tā izturējās sevišķi draudzīgi pret trusīšiem, un, kad nabaga baltļipītim draud briesmas, viņš glābjas pie tuvākā mežrožu krūma, pārliecināts, ka tas labprāt aizsargās viņu ar miljoniem asu, saindētu šķēpu.

Un tā noslēpums, ko Skramba uzzināja no savas mātes, bija: «Mežrožu krūms ir tavs labākais draugs.»

Tovasar daudz laika tika pavadīts, iepazīstoties ar apkārtni un kazenāju un mežrožu labirintiem. Un Skramba visu iepazina tik labi, ka varēja apiet visapkārt purvam pa diviem dažādiem ceļiem, nevienā vietā neatkāpjoties no draudzīgajām mežrozēm tālāk par pieciem lēcieniem.

Nesen baltļipīšu ienaidnieki lielā nepatikā atklāja, ka cilvēki ieveduši jaunu kazenāju šķirni un sastādījuši to garās rindās pa visu zemi. Tie bija tik stipri kazenāji, ka neviens dzīvnieks nespēja tos nolauzt, un ar tik asiem ērkšķiem, ka pārplēsa visbiezāko ādu. Ar katru gadu radās vairāk šo stādījumu, un ar katru gadu tie sagādāja lielākas grūtības meža dzīvniekiem. Bet Mollija Baltļipīte no tiem nebaidījās. Ne par velti

viņa bija uzaugusi starp mežrozēm. Suņi un lapsas, govis un aitas, ari cilvēks pats varēja sadurties uz šim briesmīgajām smailēm; bet Mollija pazīst tās un labklājībā dzīvo zem tam. Un, jo tālāk šie stādi izplatās, jo drošāk var justies Baltļipīte. Šo jauno, bīstamo kazenāju sauc par dzeloņstiepļu žogu.

III

Mollijai nebija citu bērnu, par ko rūpēties; tāpēc viņa visu uzmanību veltīja Skrambausim. Tas bija neparasti straujš, saprātīgs un spēcīgs trusītis, turklāt viņam arvien smaidīja laime, tāpēc viņam veicās tieši lieliski.

Visu vasaru māte neatlaidīgi mācīja viņam dažādus pārvietošanās paņēmienus, mācīja, ko ēst un ko neaizskart. Diendienā tā cītīgi trenēja viņu; mazpamazām iepazīstināja mazuli ar simtiem priekšstatu, kas dzīvē vai agrā bērnībā mācoties bija sakrājušies viņas pašas apziņā, un tā apbruņoja to ar zināšanām, kas ļauj viņu sugai dzīvot pasaulē.

Skrambausis sēdēja cieši blakus mātei āboliņa laukā vai meža biezoknī un atdarināja viņu, kad viņa kustināja purniņu, «lai ožamais vienmēr būtu tīrs», un palaizīja viņai lūpas vai paņēma kumosu no mutes, Lai pārliecinātos, vai ēd to pašu, ko viņa. Atdarinādams māti, viņš iemanījās nosukāt ar nagiem ausis, sakārtot savus svārciņus un izkost dadžus no vestes un zeķēm. Viņš arī uzzināja, ka vienīgais trusītim piemērotais dzēriens ir skaidrās rasas lāses no mežrozēm, jo

ūdenim, kas saskaries ar zemi, katrā ziņā ir kāda vaina. Tā viņš sāka apgūt meža zinības, vecāko no visām zinātņu nozarēm.

Kad Skramba bija tik liels, ka varēja doties mežā viens, māte iemācīja viņam signālu sistēmu. Trusīši telegrafē cits citam, sitot ar pakaļkājām pret zemi. Pa zemi skaņa pārvietojās tālu; sitienu, kas sešu pēdu augstumā no zemes nav dzirdams pat divdesmit jardu attālumā, pie zemes var dzirdēt vismaz simt jardus talu. Trusīšiem ir ļoti asa dzirde, viņi varētu saklausīt šo pašu sitienu divsimt jardu attālumā, tas ir, no vienas Olifenta purva malas līdz otrai. Viens bah nozīmē «uzmanību!» vai «sastingsti!». Lēns bah, bah nozīmē «nāc šurp!». Ātrs bah, bah nozīmē «briesmas!» un ļoti ātrs bah, bah, bah — «skrien, cik spēj, glāb dzīvību!».

Citreiz, kad bija jauks laiks un sīļi strīdējās savā starpā — droša zīme, ka tuvumā nav bīstama ienaidnieka, — Skramba sāka apgūt jaunu zinību nozari. Mollija, pieglauzdama ausis, deva zīmi pietupties. Tad viņa aizskrēja tālu projām biezoknī un ar sitienu signalizēja: «Nāc šurp!» Skramba skriešus metās uz turieni, bet nevarēja māti atrast. Viņš piesita, taču nedabūja atbildes. Rūpīgi meklēdams visapkārt, viņš saoda mātes pēdas un, sekodams šim savādajam ceļvedim, ko visi zvēri tik labi pazīst, bet cilvēks itin nemaz, atrada vietu, kur māte bija paslēpusies. Šī bija viņa pirmā stunda pēdu dzīšanā, un tā paslēpšanās rotaļas sagatavoja viņu nopietnajai pēdu dzīšanas mākslai, kam bija tik liela nozīme viņa turpmākajā dzīvē.

Iekams beidzās šis pirmais apmācības periods, Skrambausis bija iemācījies visus galvenos paņēmienus, ko trusītis izmanto savā dzīvē, un daudzos gadījumos uzrādīja patiešām izcilas spējas.

Viņš varēja veikli «sastingt», «izvairīties» un «pieplakt», prata nojaukt pēdas ar «baļķa» vai «atkāpšanās» paņēmienu un prata to tik labi, ka citu paņēmienu viņam tikpat kā nevajadzēja. Viņš vēl nebija mēģinājis, taču zināja «dzeloņstiepļu» paņēmienu, kas ir pavisam jauns un ļoti noderīgs; viņš bija sevišķi labi izpētījis «smiltis», kas iznīcina visas pēdas, un pamatīgi apguvis «aizvilināšanu», «žogu» un «cilpas», kā arī «pa-

slēpšanos alā», kam pienāktos veltīt daudz vairāk uzmanības, tomēr nekad neaizmirsa, ka «gulēt kamoliņā» ir visas gudrības sākums un «mežrožu krūms» vienīgais vienmēr drošais paņēmiens.

Viņam iemācīja zīmes, pēc kurām pazīt visus savus ienaidniekus, un arī paņēmienus, kā no tiem izvairīties. Jo vanagiem, pūcēm, lapsām, dažādu sugu suņiem, ūdelēm, zebiekstēm, kaķiem, skunksiem, jenotiem un cilvēkiem ir katram savs medību veids, un Skrambausim vajadzēja apgūt pretlīdzekļus visiem šiem ļaunumiem.

Uzzināt par ienaidnieka tuvošanos — tas palika vispirmām kārtam viņa paša un mātes uzdevums, bet palīdzēt varēja arī sīlis. — Nekad neatstāj bez ievērības sīļa brīdinājumu, .— teica Mollija. — Viņš pastāvīgi dara nedarbus, traucē un zog, bet neko nepalaiž garām neievērotu. Viņš labprāt arī mums nodarītu ko ļaunu, taču nespēj, mežrozes mūs paglābj, un viņa ienaidnieki ir arī mūsējie, tāpēc viņam vajag pievērst uzmanību. Ja dzenis kliedz brīdinādams, vari tam ticēt, tas ir godīgs, tomēr muļķis, salīdzinot ar sīli, un, lai gan sīlis bieži vien nelietīgi melo, tomēr droši var ticēt, kad viņš nāk ar ļaunām ziņām.

Paņēmiena ar dzeloņstiepļu žogu prasa lielu aukstasinību un ļoti ātras kājas. Skramba ilgi neiedrošinājās to izmēģināt, taču, kad pieauga un kļuva spēcīgs, sevišķi iemīļoja šo triku.

— Lieliska rotaļa tādiem, kas to spēj paveikt, — teica Mollija. —Vispirms ļauj sunim dzīties tev pakaļ un iekarsē to, pielaizdams ļoti tuvu sev klāt. Tad, turēdamies viena lēciena attālumā, pilnā sparā ved to krūšu augstuma dzeloņstieplēs. Es esmu redzējusi, ka daudzi suņi un lapsas tiek sakropļoti, un kāds 1 iels medību suns bija uz vietas beigts. Bet esmu arī redzējusi, ka trusīši zaudē dzīvību, izmēģinādami šo paņēmienu.

Kā Skramba agri noskaidroja, daži trusīši nemaz neuzzina, ka «paslēpšanās alā» nav tik lielisks triks, kā liekas; tas var dot zināmu drošību gudr arri trusītim, bet agrāk vai vēlāk noteikti kļūst par lamatām muļķim. Jauns trusītis arvien domā par to vispirms, vecs to izlieto vienīgi tad, ja nekas cits neizdodas. Tā var izbēgt no suņa, lapsas un plēsīga putna, taču tas nozīmē piepešu nāvi, ja vajātājs ir sesks, ūdele, skunkss vai zebiekste.

Purvā bija tikai divas alas. Viena no tām atradās Sauļošanās valnī, sausā, aizsargātā paugurā purva dienvidu galā. Tā bija atklāta nogāze pret sauli, un tur skaidrās dienās baltļipīši mēdza sauļoties. Atlaidās smaržīgajās priežu skujās un. mētrās dīvainās pozās līdzīgi kaķiem un lēnītēm grozījās, it kā cepinādamies un vēlēdamies, lai visas puses būtu labi izcepušās, mirkšķināja acis, elsoja un locījās kā briesmīgās sāpēs, bet tā bija viena no labākajām izpriecām, ko viņi pazina.

Pie pašas paugura malas stāvēja liels priedes celms. Tā dīvainās saknes izlocījās pa dzelteno smiltāju kā pūķi, un drošībā zem to ķetnām vecs, īgns murkšķis sen sen bija izracis alu. Gāja nedēļas, un viņš kļuva arvien piktāks un ļaunāks un kādu dienu nepaslēpās alā, kad tuvojās Olifenta suns, bet uzsāka ar to strīdu, un stundu vēlāk Mollija Baltlipīte varēja pārņemt alu savā īpašumā.

Šo tā saukto priežu sakņu alu vēlāk visai aukstasinīgi ieņēma jauns, pašapzinīgs skunkss, kas būtu piedzīvojis daudz ilgāku mūžu, ja daba tam būtu devusi mazāk drošsirdības. Taču viņš iedomājās, ka no viņa bēgs pat cilvēks ar bisi. Tāpēc Mollijai nevajadzēja zaudēt alu uz visiem laikiem, jo skunksa valdīšana, līdzīgi kāda jūdu ķēniņa valdīšana^ izbeidzās septiņu dienu laikā.

Otra — paparžu ala atradas paparžu biezoknī netālu no āboliņa lauka. Tā bija maza un mitra un noderēja vienīgi kā pēdējais glābiņš. Arī to bija izracis murkšķis, laipns, draudzīgi noskaņots kaimiņš, kura āda patagas izskata tagad attīstīja lielāku enerģiju Olifenta darba zirgos.

— Tas ir tikai taisnīgi, — sacīja vecais vīrs, — jo šī āda izauga no zagtas barības, kas galu galā tapat būtu pārvērtusies manu zirgu enerģijā.

Baltļipīši tagad bija vienīgie alu īpašnieki un bez vajadzības negāja tām tuvumā, lai nerastos taciņa, kas varētu šīs pēdējās glābšanās vietas atklāt kadam ienaidniekam.

Bez tam vēl varēja noderēt caurais riekstkoks, gandrīz nogāzies, tomēr vēl zaļš, kura dobums bija visai izdevīgs tāpēc, ka vaļējs abos galos. To ilgi bija izmantojis par savu mītni kāds vecs, vientulīgs jenots, kura šķietamā nodarbošanās bija varžu medības un par kuru, tāpat kā par seno laiku mūkiem, domāja, ka viņš atturas no gaļas barības. Taču bija pamatotas aizdomas, ka izdevīgā gadījumā viņš labprāt pamielotos ar trusīti. Kad beidzot kādā naktī viņu nogalināja sirojumā pa Olifenta vistu kūti, Mollija, nejuzdama ne mazākās nožēlas, ar bezgalīgu atvieglojuma sajūtu parņēma savā īpašumā viņa mājīgo ligzdiņu.

[1]

Spoža augusta rīta saule lējās pār purvu. Šķita, viss bija tās siltā mirdzuma piesūcies. Mazs, brūngans purva zvirbulis šūpojās ezeriņa garajos meldros. Zem viņa vīdēja duļķaina ūdens plankumi, kuros atspoguļojās zili debesu gabaliņi un kopā ar dzeltenajām ūdens lēcām izveidoja lielisku mozaīku ar ačgārnu putna attēlu vidū. Krastā kuploja spēcīgie, zeltaini zaļie skunksu kāposti, mezdami biezu ēnu pār brūnganās purva zāles ceriem.

Purva zvirbuļa acis nespēja uztvert krāsu skaistumu, bet viņš redzēja to, ko mēs varbūt palaistu garām neievērotu: divi no neskaitāmajiem brūnganajiem izciļņiem zem platajām skunksu kāpostu lapām bija spalvaini, dzīvi radījumi, kuri izturējās pavisam mierīgi, tikai* viņu purniņi nemitīgi kustējās.

Tie bija Mollija un Skramba. Viņi bija atlaidušies zem skunksu kāpostiem nevis tāpēc, ka viņiem patiktu to pretīgā smaka, bet tāpēc, ka spārnotās ērces šo smaku nepavisam nevarēja ciest un tur neaiztika viņus.

Trusīšiem nav noteikta laika mācībām, viņi mācās pastāvīgi; bet mācību priekšmeta izvēli noteic ikreizēja vajadzība, ko iepriekš nav iespējams paredzēt. Viņi bija nolikušies skunksu kāpostos mierīgi atpūsties, bet pēc īsa brītiņa pēkšņs arvien vērīgā sīļa brīdinošais saucipns lika Mollijas purniņam un ausīm izslieties un astei cieši piespiesties pie muguras. Pāri purvam tieši pie viņiem skrēja Olifenta lielais, melnraibais suns.

—   Pasēdi šeit, — teica Mollija, — kamēr es aizvadīšu viņu projām. — Viņa devās pretī sunim un drošsirdīgi aizskrēja tam gar degunu.

—   Vau-au-au! — suns ķilkstēja, dzīdamies pakaļ Mollijai, bet viņa turējās nelielā atstatumā, gandrīz vai zobu galā, un vilināja to pretī miljoniem asumu, kas dūrās dziļi un sāpīgi, kamēr suņa maigās ausis bija saskrāpētas līdz asinīm, un beidzot pēkšņi ieveda suni apslēptā dzeloņstiepļu žogā, kur ienaidnieks dabūja tādu brūci, ka skrēja uz mājām, kaukdams aiz sāpēm. Apmetuši dažas cilpas, lai nojauktu pēdas un nodrošinātos pret varbūtību, ka suns ierodas vēlreiz, Mollija atgriezās pie Skrambauša un ieraudzīja, ka tas ziņkārē piecēlies kājās un staipa kaklu, gribēdams redzēt, kas notiek.

Šāda nepaklausība sadusmoja Molliju, un viņa ta iespēra Skrambausim ar pakaļkaju, ka mazulis ievēlās dūņās.

Kādu dienu, kad viņi mielojās tuvējā āboliņa laukā, sarkanastains vanags metās lejup viņiem virsū. Mollija pasvieda uz augšu paka|kājas, izzobodama vanagu, un iešmauca mežrozēs, kas auga gar vienu no viņu vecajām takām, kur vanags, protams, nevarēja sekot. Tā bija galvenā taka no Strautmalas biezokņa uz Dūmvada žagaru kaudzi. Tai pāri stiepās daži vīteņaugi, un Mollija, ar vienu aci vērodama vanagu, sāka tos grauzt nost.

Skramba skatījās, ko māte dara, tad paskrēja uz priekšu un nograuza dažus staipekņus, kas auga uz ceļa.

—   Pareizi, — Mollija teica, — vienmēr turi takas tīras, tās tev bieži būs vajadzīgas. Ne platas, tikai tīras. Grauz nost visu, kas izskatās pēc staipekņa, un kādreiz tu redzēsi, ka esi nograuzis cilpu.

—   Ko? — jautāja Skramba, kasīdams ar kreiso pakaļkāju labo ausi.

—    Cilpa atgādina vīteņaugu, bet neaug un ir briesmīgāka par visiem pasaules vanagiem, — paskaidroja Mollija, pamezdama acis uz vanagu, kas nu jau bija tālu projām, — jo tā dienu un nakti slēpjas uz ceļa, kamēr rodas izdevība tevi noķert.

— Es nedomāju, ka tā mani varētu noķert, — sacīja Skramba* jaunekļa lepnumā, paceldamies uz paka|kājām un berzēdams zodu un ūsas pie augstas, gludas atvases.

Skrambausis pats nemaz neapzinājās, ko dara, bet māte, to redzēdama, saprata, ka tā ir zīme, tāpat kā zēna balss lūzums, ka viņas mazulis vairs nav bērns, bet drīz būs pieaudzis baltļipītis.

v

Tekošam ūdenim piemīt burvības spēks. Kas gan to nezina un nejūt? Dzelzceļu būvētājs bez bailēm pārmet valni pāri platam purvam, ezeram vai pat jūrai, bet ar lielu cieņu izturas pret vissīkāko urdziņu, pētī tās vēlēšanās un ceļu un apgādā to ar visu, kas tai šķiet vajadzīgs. Slāpju izmocīts ceļinieks tveicīgā sāls stepē briesmīgās bailēs vairās no grīšļainiem ezeriem, kamēr atrod kādu, kam cauri stiepjas tieva, skaidra josliņa — tekoša, dzīva ūdens pazīme, un iepriecināts nodzeras.

Tekošam ūdenim piemīt burvības spēks, nekāda ļauna vara netiek tam pāri. Tems O'Šenters[12] pārliecinājās par to, kad viņam draudēja briesmas. Meža dzīvnieks, ko vajā bīstams, nenogurdināms ienaidnieks, jūt, ka tuvojas bojā eja, un kļūst kā apmāts. Viņa spēki izsīkuši, visi glābšanās paņēmieni veltīgi izmēģināti, līdz beidzot labais eņģelis aizved viņu pie ūdens, tekoša, dzīva ūdens, un viņš metas tajā, peld pa veldzējošo straumi un tad ar atjaunotiem spēkiem atkal atgriežas mežā.

Tekošam ūdenim piemīt burvības spēks. Medību suņi, nonākuši ūdens malā, apstājas un meklē pēdas, bet veltīgi. Viņu varu ir salauzusi jautrā straume, un meža zvērs dzīvo savu dzīvi.

Tas bija viens no tiem svarīgajiem noslēpumiem, ko Skrambausis uzzināja no savas mātes: «Otrs tavs draugs pēc mežrozes ir ūdens.»

Kādā karstā, smacīgā augusta naktī Mollija veda Skrambu pa mežu. Baltais vates spilventiņš, ko viņa valkāja zem astes, zibēja tumsā un noderēja mazulim par ceļa rādītāju laternu, kura gan apdzisa, kad māte apstājās un apsēdās uz tās. Pēc neilga skrējiena, ko

viņi brīžam pārtrauca, lai paklausītos, viņi nonāca pie ezeriņa. Koku krupji zaros dziedāja: «Guli, guli!» — un ezerā uz dziji ūdenī iegrimušas siekstas, līdz zodam ielaidusies vēsajā peldē, liela, piepūtusies

varde skandināja slavas dziesmas «slapjajam elementam».

— Klusītēm seko man, — norādīja Mollija trusīšu valodā un — plunkš! — ielēca ūdenī un peldēja uz iegrimušo siekstu ezeriņa vidū. Skramba saviebās, tomēr metās ūdenī, īsi iespiegdamies: «Ai!» — elsdams un ātri kustinādams purniņu, un pūlējās atdarināt māti. Ar tādām pašām kustībām kā uz zemes viņš tika uz priekšu arī ūdenī, un tā viņš atklāja, ka prot peldēt. Viņš airējās, kamēr sasniedza iegrimušo siekstu un uzrāpās uz sausā gala blakus izmirkušajai mātei, un apkārt viņiem bija meldru aizsegs un ūdens, kas neizpauž noslēpumus. Vēlāk, siltās, tumšās naktīs, kad vecā Springfīldas lapsa ložņāja pa purvu, meklēdama laupījumu, Skramba ieklausījās, no kuras puses skan vardes kurkstēšana, jo vajadzības gadījumā tā varētu būt ceļvedis uz drošību. Un no tā laika dziesmai, ko skandināja varde, bija šādi vārdi: «Šurp, šurp, ja briesmas draud!»

Tā bija pēdējā mācība, ko Skramba dabūja no savas mātes, — īstenībā iau aspirantūras kurss, jo daudzi mazie trusīši to nemaz neapgūst.

vi

Neviens meža dzīvnieks nemirst aiz vecuma. Viņa dzīvei agrāk vai vēlāk pienāk traģisks gals. Viss pilnīgi atkarīgs no tā, cik ilgi viņš var pretoties saviem ienaidniekiem. Bet Skrambauša dzīve pierādīja, ka trusītis, kas laimīgi pārlaidis jaunību, droši vien nodzīvos arī brieduma gadus un tiks nogalināts tikai dzīves trešaja daļā, norieta trešdaļā, ko mēs saucam par vecumu.

Baltlipīšiem bija ienaidnieki visās malās. Viņu ikdienas dzīve sastāvēja no veselas virknes bēgšanu. Jo

suņi, lapsas, kaķi, skunksi, jenoti, zebiekstes, ūdeles, čūskas, vanagi, pūces un cilvēki, pat kukaiņi kala plānus, kā viņus nogalināt. Trusīšiem bija simtiem dēku, un vismaz reizi dienā viņiem vajadzēja skriet, ko nagi nes, un glābties ar savām kājām un attapību.

Pavasarī nejaukā Springfīldas lapsa dažu labu reizi piespieda viņus meklēt patvērumu zem cūkaploka dzeloņstiepļu žoga atliekām. Taču, nokļuvuši tur, viņi varēja mierīgi nolūkoties, kā lapsa sadurstīja kājas, veltīgi pūlēdamās viņus aizsniegt.

Vairākas reizes vajātais Skrambausis bija sarīdījis medību suni ar skunksu, kas viņam likās tikpat bīstams kā suns.

Reiz Skrambu sagūstīja kāds mednieks ar medību suņa un baltā seska palīdzību. Tomēr otrā dienā viņam laimīgā kārtā izdevās izbēgt, tikai radās vēl dziļāka neuzticība pret alārn. Vairākas reizes kaķis iedzina viņu ūdenī, daudzreiz viņu vajāja vanagi un pūces, tomēr no katrām briesmām bija savs glābiņš. Māte ierādīja viņam galvenos izvairīšanās paņēmienus, un, kļuvis vecāks, viņš tos uzlaboja un atrada daudz jaunu. Un, jo vecāks un gudrāks viņš kļuva, jo mazāk glābdamies uzticējās kājām, bet vairāk attapībai.

Kaimiņos dzīvoja jauns medību suns, vārdā Reindžers. Suni dresēdams, saimnieks mēdza uzlaist to uz trusīšu pēdām. Gandrīz vienmēr viņiem iznāca gūstīt Skrambu: jaunajam trusīšu tēviņam patika šie skrējieni tāpat kā sunim, jo briesmas padarīja tos īpaši aizrautīgus. Skramba mēdza sacīt:

—  Ak māmiņ! Suns atkal ir klāt! Man Šodien būs jāskrien.

—  Tu esi pārdrošs, Skrambiņ, manu dēliņ! — māte atbildēja. — Baidos, ka tu kādreiz nesaskrien nelaimi.

—  Bet, māmiņ, tas ir tik lieliski — ķircināt muļķa suni, turklāt tā ir laba skola. Es piesitīšu ar pakaļkājām, ja man pārāk grūti klāsies, tad tu varēsi mani nomainīt, kamēr atvilkšu elpu.

Projām viņš bija, un Reindžers sekoja pa pēdām, kamēr Skrambausis nogura. Tad tas vai nu sūtīja ar piesitienu telegramu pēc palīdzības un Mollija ņēma suni savā ziņā, vai arī atbrīvojās no suņa ar kādu

veiklu triku. Kāda paņēmiena apraksts parādīs, cik labi Skrambausis bija apguvis meža zinības.

Viņš zināja, ka viņa pēdas vislabāk turas uz zemes un visvieglāk uzožamas, ja viņš ir sakarsis. Tātad, ja viņš varētu pacelties no zemes un pusstundu mierīgi atvēsināties un pēdas pagaistu, tad viņš būtu drošībā. Tāpēc, noguris no vajāšanas, viņš devās uz Strautmalas mežrožu krūmiem, kur «vijās», tas ir, lēca līčloču līnijā, kamēr pēdas ta samezglojās, ka suns stipri aizkavējās, meklēdams īsto virzienu. Tad Skramba skrēja tieši uz punktu D meža, lēciena atstatumā paiedams garām augstam baļķim E vēja pusē. Punktā D apstājās, pa tām pašām pēdām nāca atpakaļ līdz punktam F, tur aizlēca sānis un skrēja uz punktu G. Tad, griezdamies atpakaļ pa savām pēdām, punktā J gaidīja, kamēr suns paiet garām punktā I. Tad Skramba uzgāja uz savām vecajām pēdām punktā H un skrēja līdz punktam E un ar lielu lēcienu sānis nonāca pie baļķa, aizskrēja līdz tā augstākajam galam un apsēdās, līdzīgs izcilnim.

Reindžers ilgi aizkavējās kazenāju labirintā, un, kad beidzot atrada pēdas, tas jau bija ļoti vājas. Tā viņš nonāca punktā D. Tur sāka riņķot, meklēdams īstās pēdas, un pēc ilgas aizkavēšanās atrada, taču tās pēkšņi izbeidzās punktā G. Atkal suns apstajās neziņā un sāka riņķot, arvien plašākus un plašākus lokus mezdams, kamēr beidzot nonāca tieši zem baļķa, uz kura tupēja Skrambausis. Bet aukstas pēdas aukstā dienā nav tālu saožamas. Skramba nepakustējās, ne aci nepamirkšķināja, un suns aizskrēja garām.

Tad suns atkal atgriezās. Šoreiz tas lēca pāri baļķa zemākajam galam, apstājās un apošņāja to. «Jā, tā noteikti bija trusīša smaka,» bet jau pagaisusi; tomēr suns uzlēca uz baļķa. Skrambausim tas bija grūts mirklis. Tomēr viņa nervi izturēja; vējš bija no suņa puses; trusītis būtu lai'dies projām, kad Reindžers aizietu līdz pusbaļķim. Bet Reindžers negāja..Dzeltenais sētas suns būtu pamanījis trusīti, kas tupēja uz baļķa, bet medību suns nepamanīja, pēdas likās izgaisušas, un tā viņš nolēca no baļķa, un Skramba bija uzvarējis.

VII

Skramba nebija redzējis neviena cita trusīša, izņemot savu māti. Patiesībā viņam nekad arī nestāstīja, ka ir vēl citi trusīši. Viņš tagad arvien ilgāk un ilgāk palika projām no mātes, tomēr nekad nejutās vientuļš, jo trusīši neilgojas pēc sabiedrības. Bet kādu dienu decembra mēnesī sarkanā kizila krūmos cirzdams jaunu ceļu uz lielo Strautmalas biezokni, viņš piepeši ieraudzīja virs Sauļošanās vaļņa pret debesīm dīvainu truša galvu un ausis. Svešinieks izskatījās it kā visai apmierināts par savu atklājumu un lieliem lēcieniem devās uz Skrambas pusi — pa vienu no viņa takām viņa purvā. Līdz šim nepazītas jūtas pārņēma Skrambu, kaislais dusmu un naida maisījums, ko sauc par greizsirdību.

Svešais apstājās pie kāda no Skrambas berzēšanas kokiem, tas ir, pie koka, pret kuru viņš, pakaļkājās pacēlies, mēdza berzēt zodu, cik augstu vien spēja aizsniegt. Viņš domāja, ka dara to sava prieka pēc; taču tā dara visi trusīšu tēviņi, un ar to tiek sasniegti vairāki mērķi. Koks ož pēc trusīša, un citi trusīši tad zina, ka šis purvs jau pieder kādai trusīšu ģimenei un tur vairs nevar apmesties. Nākošais apmeklētājs pēc smakas arī var zināt, vai iepriekšējais nav kāds paziņa, un attālums no zemes līdz berzēšanās vietai rāda, cik liels ir trusītis.

Skramba ar lielu nepatiku ievēroja, ka svešais par galvas tiesu garāks nekā viņš, pie tam drukns, spēcīgs tēviņš. Tas bija pavisam neparasts piedzīvojums un pildīja Skrambausi ar pavisam neparastu sajūtu. Viņa sirdī iezagās slepkavības domas; viņš brītiņu sparīgi prātoja, tad palēcās uz priekšu, uz gludas, cietas vietas, un lēni piesita ar pakaļkājām bah-bah-bah, tas ir, trušu valodā telegrafēja: «Taisies projām no rnana purva vai cīnies!»

Svešais izveidoja no ausīm lielu V, mirkli sēdēja, taisni izslējies, tad nolaida priekškājas uz zemes un piesita vēl skaļāk un spēcīgāk bah-bah-bah.

Un tā bija pieteikts karš.

Viņi saskrēja kopā iesānis, katrs pūlēdamies saost pretinieku un gaidīdams izdevīgu brīdi. Svešais bija liels, smags tēviņš ar spēcīgiem muskuļiem, taču dažas viņa izdarības liecināja, ka viņš nav sevišķi veikls un cīņās cer uzvarēt ar savu svaru. Beidzot viņš metās uzbrukumā un Skramba viņam pretī kā maza fūrija. Satikušies viņi palēcās un spēra ar pakaļkājām. Bāc, bāc! — un apvēlās nabaga mazais Skramba. Acumirklī svešais uzklupa viņam ar zobiem, un Skramba bija sakosts un pazaudējis vairākus spalvu kušķus, iekams paspēja tikt augšā. Bet viņam bija ātras kājas, un viņš aizbēga. Tad atkal uzbruka, un atkal viņu notrieca zemē un stipri sakoda. Viņš nevarēja mēroties ar savu pretinieku, un drīz vien vajadzēja padomāt, kā glābt dzīvību.

Lai gan ievainots, viņš bēga no svešā vajātāja, apņēmies nogalināt to vai padzīt no purva, kur viņš bija piedzimis. Skrambausim bija labas kājas un elpošana kārtībā. Svešais bija liels un tik smags, ka drīz atteicās no pakaļdzīšanās — un īstā laikā, jo nabaga Skramba kļuva stīvs no ievainojumiem un sāka nogurt. No tās dienas Skrambausim sākās šausmu laiks. Viņš bija mācīts cīnīties pret pūcēm, suņiem, zebiekstēm, cilvēkiem un citiem radījumiem, bf et nezināja, ko darīt, kad dzenas pakaļ trusis. Vienīgais, ko viņš varēja, — gulēt kamoliņā, kamēr viņu atrada, un tad bēgt.

Nabaga Mollija neizsakāmi cieta; viņa nespēja palīdzēt Skrambausim, vienīgi mēģināja paslēpties. Tomēr lielais tēviņš drīz vien atrada viņu. Viņa mēģināja aizbēgt, bet nevarēja vairs paskriet tik ātri kā Skramba. Svešais negribēja viņu nogalināt, bet lakstojās ap viņu, un, tā kā Mollija to ienīda un pūlējās izvairīties, tas rīkojās patiešām nekaunīgi. Diendienā apgrūtināja viņu ar savu neatlaidīgo sekošanu un bieži, saniknots, ka viņa to ienīst, notrieca trusīšu māti zemē un pilnām mutēm plēsa viņas mīksto spalvu, līdz dusmas mazliet aprima, un tad viņš uz brītiņu atstāja Molliju mierā. Bet svešais bija cieši nolēmis nogalināt Skrambu, kuram, kā likās, nebija cerību izglābties. Viņš nezināja cita purva, uz kuru pāriet, un, kad viņš iesnaudās, vienmēr vajadzēja būt gatavam kuru katru mirkli skriet, cik jaudas. Desmitiem reižu dienā lielais svešinieks pielavījās klāt viņa guļas vietai, taču modrīgais Skramba pamodās laikā un paspēja aizbēgt. Aizbēgt gan paspēja, tomēr drošībā netika. Viņš gan izglāba savu dzīvību, bet ak, cik nožēlojama bija kļuvusi viņa dzīve! Niknums pārņēma, redzot savu bezspēcību, redzot, ka māti ik dienas dauza un plosa, redzot, ka šis nīstamais nelietis atņem viņa mīļākās ganības, omulīgos stūrīšus un ar tik lielām pūlēm ierīkotās taciņas. Nelaimīgais Skramba saprata, ka uzvarētājam pieder visas kara trofejas, un ienīda svešo vairāk nekā lapsu vai sesku.

Kā tas varēja beigties? Viņš bija pārguris no skriešanas, pastāvīgās uzmanīšanās un trūcīgās barības, un Mollijas spēks un drosme sāka sabrukt no ilgās vajāšanas. Svešais bija gatavs uz visu, lai iznīcinātu na

baga Skrambu, un beidzot pazemojās līdz pašam ļaunākajam noziegumam, ko pazīst trusīši. Lai cik stipri tie ienīstu cits citu, visi godīgi trusīši aizmirst savu naidu, kad parādās viņu kopējais ienaidnieks. Taču kādu dienu, kad purvam pāri laidās milzīgs vanags, svešais, pats turēdamies paslēptuvē, atkal un atkal mēģināja izdzīt Skrambu atklātā vietā.

Vairākas reizes vanags tik tikko nenoķera Skrambu, tomēr mežrožu krūmi viņu paglaba, un tikai tad, kad vanags gandrīz notvēra pašu lielo tēviņu, tas meta mieru. Atkal Skramba izglabās, tomēr nekas nebija mainījies. Viņš nosprieda kopā ar māti iet projām — varbūt jau nākošajā naktī — un doties pasaulē meklēt jaunu māj vietu, kad pēkšņi izdzirdēja, ka ve cais Pērkons, me dību suns, ošņādams skraida gar purva malu, un no lēma izmēģināt neprātīgu triku. Viņš ar nolūku parādi jās sunim, un sākās strauja un mežonīga pakaļdzīšanās Viņi apskrēja trīs reizes apkārt purvam, kamēr Skramba pārliecinājās, ka māte droši paslēpusies un ienīstais pretinieks ir savā parastajā vietā. Tad viņš ielēca tā migā, tieši lielajam trusim virsū, un iespēra ar pakaļkāju tam pa galvu.

— Ak tu nožēlojamais muļķi, es tevi nositīšu! — iebrēcās svešais un pietrūkās kājās, bet nokļuva starp Skrambu un suni, un nu viņam draudēja visas vajašanas briesmas.

Suns skaļi ķilkstēdams dzinās pa svaigajām pēdām. Svešā tēviņa svars un augums deva tam lielas priekšrocības cīņā ar trusīti, bet tagad bija tikai par postu. Turklāt viņš neprata necik izvairīšanās paņēmienu. Tikai pašus vienkāršākos, piemēram, «cilpas» un «paslēpšanos alā», ko prot katrs trusīšu mazulis. Bet svešais trusis nezināja, kur atrodas alas, un suns bija pārāk tuvu, lai viņš varētu mest cilpas.

Skrējiens notika pa taisnu līniju. Mežroze, vienlīdz laipna pret visiem trusīšiem, darīja, ko varēja, tomēr veltīgi. Suns nāca virsū strauji un neatlaidīgi. Krūmu brīkšķēšana un suņa kaukšana, kad mežroze plosīja tā maigās ausis, aizskanēja līdz abiem trusīšiem, kuri sarāvušies tupēja savā slēptuvē. Bet piepeši šīs skaņas noklusa, bija dzirdams plūkšanās troksnis, tad skaļš, briesmīgs brēciens.

Skramba zināja, ko tas nozīmē, un nodrebēja, taču, kad viss bija pāri, drīz vien aizmirsa to un priecājās, ka atkal ir valdnieks vecajā, mīļajā purvā.

VIII

Vecajam Olifentam neapšaubāmi bija tiesības sadedzināt žagaru kaudzes purva austrumu un dienvidu daļā un aizvākt cūkaploka dzeloņstiepļu žoga atliekas, kas atradās netālu no avota. Tomēr Skrambausim un viņa mātei tas bija smags trieciens. Žagaru kaudzes viņiem bija noderējušas par mitekļiem un priekšposteņiem, bet dzeloņstieples par lielisku cietoksni un drošu patvērumu.

Viņi tik ilgi bija valdījuši purvā un uzskatījuši to ar visu apkārtni — ieskaitot Olifenta laukus un ēkas — par savu īpašumu, ka būtu sašutuši, ja kāds cits trusītis parādītos kaut vai kaimiņu šķūņa tuvumā.

Viņu pretenzijas, kas dibinājās uz ilgu, veiksmīgu okupāciju, var salīdzināt ar tām pretenzijām, uz kuru pamata gandrīz visas nācijas pārvalda savu zemi, un būtu grūti atrast vēl neapstrīdamākas tiesības.

Janvāra atkušņa laikā Olifents bija izcirtis pēdējos lielos kokus ap ezeriņu un tā no visām pusēm samazinājis baltļipīšu īpašumu. Tomēr viņi vēl turējās pie purva, kas arvien vairāk sarāvās, jo tās bija viņu mājas un viņi negribēja pārcelties uz citu vietu. Turpinājās briesmu pilnā dzīve, bet viņiem vēl bija žiglas kājas, asa oža un liela attapība. Pēdējā laikā viņus mazliet traucēja ūdele, kas bija pret straumi atpeldējusi viņu mierīgajā stūrītī. Ar apdomīgu rīcību viņiem izdevās aizvadīt nepatīkamo viesi uz Olifenta vistu kūti. Tomēr viņi vēl nebija pilnīgi pārliecināti, ka attiecībā uz ūdeli darīts viss iespējamais, tāpēc pagaidām neizmantoja alas, kuras, protams, bija bīstamas, jo tām trūka izejas, bet vairāk paļāvās uz mežrozēm un vēl atlikušajām žagaru kaudzēm.

Pirmais sniegs bija galīgi nokusis, un laiks turējās skaidrs un silts. Mollija, kurai bija uzbrukusi reimatisma lēkme, kaut kur biezoknī meklēja dziedinošas ogas. Skramba sēdēja saltajā ziemas saulē uz pauguriņa purva austrumu pusē. No Olifenta mājas skursteņa grīstēm vēlās dūmi, brūnganpelēki uz skaidro debesu fona, un izklīda pa krūmiem kā bālgani zila dūmaka. Saules apzeltīto jumta kori pa pusei aizsedza mežrožu krūmi, kas ēnā likās purpursarkani, bet saules gaismā mirdzēja kā liesmojoši sārtas un zeltainas rīkstes. Aiz dzīvojamās mājas kā Noasa šķirsts slējās šķūnis ar saules apzeltītu jumtu, tāpat kā māja.

Skaņas, kas nāca no turienes, bet vēl vairāk patīkamā smarža, kas atplūda līdz ar dūmiem, pavēstīja

Skrambausim, ka mājas dzīvniekus pagalmā baro ar kāpostiem. Skrambausim siekalas saskrēja mutē, iedomājoties šo mielastu. Viņš acis vien mirkšķināja, ievilkdams nāsīs daudzsološās smaržas, jo viņam |oti garšoja kāposti. Bet viņš jau iepriekšējā naktī bija gājis uz šķūni pēc dažiem niecīgiem āboliņa stiebriņiem, un neviens gudrs trusītis neiet divas naktis pēc kārtas uz vienu un to pašu vietu.

Tāpēc viņš rīkojās prātīgāk. Pārgāja uz otru pusi, kur nevarēja saost kāpostus, un apēda vakariņās siena kušķīti, ko vējš bija atnesis no kaudzes. Vēlāk, kad viņš jau taisījās uz nakts guļu, atnāca Mollija, kura bija apēdusi dziedinošās ogas un pēc tam iebaudījusi vienkāršu azaidu pie salda bērziņa netālu no Sauļošanās vaļņa.

Pa tam saule bija aizgājusi kaut kādos uzdevumos uz citurieni, paņemdama līdzi visu savu zeltu un krāšņumu. Austrumos cēlās milzīgs, melns mākonis — arvien augstāk un augstāk; tas izpletās pa visu debess jumu, izdzēsa gaismu un padarīja pasauli pavisam drūmu. Tad, izmantodams saules prombūtni, ieradās otrs nedarbis — vējš, un sākās dažādas nelaimes. Laiks kļuva arvien aukstāks un aukstāks; šķita, ka salst stiprāk nekā toreiz, kad zemi klāja sniegs.

—   Vai nav šausmīgi auksts? Kā es vēlētos, lai mums būtu lielā žagaru kaudze! — sacīja Skramba.

—   Sādā naktī labi noderētu priežu sakņu ala, — pievienojās Mollija, — bet mēs vēl neesam redzējuši šķūņa galā tās ūdeles ādu, tātad vēl nevaram būt droši.

Caurais riekstkoks bija projām — patiesībā šai pašā mirklī tā stumbrs, kas gulēja malkas šķūnī, noderēja par patvērumu ūdelei, no kuras baidījās trusīši. Tā baltjipīši aizcilpoja uz ezeriņa dienvidu pusi, izvēlējušies žagaru kaudzi, palīda zem tās un saritinājās uz nakts dusu, novietojušies pret vēju, ar purniņiem katrs uz savu pusi, lai briesmu gadījumā varētu skriet dažādos virzienos. Stundām ritot, vējš kļuva arvien stiprāks un aukstāks, un ap pusnakti smalks, ledains sniegs sāka čabināt sakaltušās lapas un grabināties žagaru kaudzē. Likās, nakts neizdevīga medībām, tomēr vecā

Springfīldas lapsa negulēja. Iedama pret vēju, tā nonāca purvā, nejauši gadījās pie žagaru kaudzes aizvēja pusē un saoda tur guļošos Baltļipīšus. Lapsa uz mirkli apstājās, tad, uzticēdamās savam degunam, klusītēm zagās pie žagariem, zem kuriem tupēja trusīši. Vēja un krusas troksnis ļāva viņai pieiet pavisam tuvu, iekams Mollija izdzirdēja kluso sausās lapas iečabēšanos zem lapsas ķetnas, Mollija pieskārās Skrambas ūsām, un abi bija pilnīgi pamodušies, kad lapsa metās viņiem virsū; bet trusīši jau vienmēr guļot kājas tur lēciena gatavībā. Mollija drāzās ārā vētrā, nekā neredzēdama. Lapsai neizdevās uzbrukums, bet tā sekoja trusīšu mātei kā sacīkšu zirgs, un Skramba metās sānis.

Mollijai bija tikai viens ceļš — tieši pret vēju, un, skriedama, cik spēja, viņa mazliet attālinājās, jo lapsa stiga neaizsalušajās dūņās, un tā abas nonāca ezermalā. Apgriezties nevarēja, vajadzēja iet uz priekšu.

Plakš! Plakš! — viņa brida pa zāli, tad metās ūdenī.

Un lapsa sekoja viņai. Taču kūmiņam tas šādā naktī bija par daudz. Viņš atgriezās krastā, bet Mollija, neredzēdama citas izejas, izspraucās cauri meldriem dziļajā ūdenī un peldēja uz otru krastu. Pretī pūta stiprs vējš. Sīkie vilnīši, ledaini auksti, Mollijai peldot sitās pāri galvai, un ūdens bija pilns sniega, kas aizsprostoja ceļu tāpat kā izčākstējis ledus vai peldošas dūņas. Tumšā'pretējā krasta līnija likās tālu, ļoti tālu, un varbūt viņu tur gaidīja lapsa.

Bet viņa pieglauda ausis, sargādama no vētras, un drosmīgi, ar visiem spēkiem cīnījās pret vēju un viļņiem. Pēc ilgas, nogurdinošas peldēšanas aukstajā ūdenī, kad viņa jau gandrīz bija nonākusi pie meldriem, liels blāķis peldoša sniega aizsprostoja ceļu; krastā dīvaini kā lapsa gaudoja vējš, un Mollija bailēs zaudēja pēdējos spēkus un tika aizdzīta atpakaļ, iekams paspēja atbrīvoties no peldošā kavēkļa.

No jauna viņa sāka peldēt, bet lēni — ak, cik tagad lēni. Un, kad beidzot nonāca augsto meldru pavēnī, viņas locekļi bija sastinguši, spēki izsīkuši, mazā, drosmīgā sirds pamirusi, un viņai bija gluži vienalga, vai krastā gaida lapsa vai ne. Viņa gan izpeldēja cauri meldriem, bet zālēs sāka grīļoties, vārgie vēzieni vairs netuvināja viņu krastam un ledus, ieskaudams viņu, apturēja pavisam. Pēc brītiņa aukstās, nogurušās kājas apstājās, mazās baltļipīšu mātes spalvainais deguntiņš vairs nekustējās un maigās brūnās acis bija aizvērusi nāve.

Tomēr lapsa negaidīja krastā, lai saplosītu viņu ar kāriem zobiem. Skramba bija izbēdzis no ienaidnieka pirmā uzbrukuma un, tiklīdz atguvās, skrēja atpakaļ, lai aizvilinātu projām lapsu un tā palīdzētu mātei. Viņš sastapa veco lapsu ejam apkārt ezeriņam pretī Mollijai, aizveda to tālu projām un pameta ar dzeloņstiepļu brūci galvā, tad atgriezās krastmalā, meklēja, dzina pēdas un signalizēja ar piesitieniem, bet veltīgi; viņš nevarēja māti atrast. Viņš nekad to vairs neredzēja un nekad neuzzināja, kur tā palikusi, jo māte gulēja mūža miegā un viņu savās ledainajās rokās turēja viņas draugs ūdens, kas neizpauž noslēpumus.

Nabaga mazā Mollija Baltļipīte! Viņa bija īsta varone, taču tikai viena no tiem neskaitāmajiem miljoniem, kas, nedomājot par varonību, ir dzīvojuši un pūlējušies cik spēdami savā mazajā pasaulītē, kamēr nomiruši. Viņa dūšīgi cīnījās dzīves cīņā. Viņai piemita vērtība — vērtība, kas neiznīkst. Jo miesa no viņas miesas un smadzenes no viņas smadzenēm ir Skramba. Viņa dzīvo Skrambā un ar tā starpniecību dod tālāk savas labākās īpašības savai sugai.

Bet Skramba vēl arvien dzīvo purvā. Vecais Olifents toziem nomira, un viņa nesaimnieciskie dēli vairs necirta purvā kokus un nelaboja dzeloņstiepļu žogus. Gada laikā tas kļuva par pilnīgi pamestu vietu; saauga jauni koki un kazenāji, no sakritušiem dzeloņstiepļu žogiem izveidojās daudzas baltļipīšu pilis un cietokšņi, kam suņi un lapsas neuzdrošinājās uzbrukt. Un tur vēl šobaltdien dzīvo Skramba. Tagad viņš ir liels, spēcīgs tēviņš un nebaidās no sāncenšiem. Viņam ir liela ģimene un skaista, brūna sieviņa, — nezinu gan, kur viņš to sameklējis. Tur, bez šaubām, viņš un viņa bērnu bērni labklājībā dzīvos vēl daudzus daudzus gadus, un tur saulainā vakarā uz viņiem var paskatīties ikviens, kas ir iemācījies viņu sazināšanās sistēmu, prot izvēlēties piemērotu vietu un zina, kā un kad signalizēt ar piesitieniem, s.

DOMINO

stāsts par sudrablapsu

Pirmā daļa LAIMĪGĀ BĒRNĪBA

1 Savās mājās

Saule rietēja aiz Holderkalniem, un maigais mijkrēslis, kas tik mīļš visiem dzīvniekiem, klājās pār pakalnu un līdzenumu nebeidzamo jūkli. Riets liesmoja, bet mazās ielejas pildīja liega vizma bez ēnām. Augstu pakalnā netālu no Šobanas upes zaļoja priežu sils. Krēslā te bija jauki un klusi. Noriņā sila vidū dzīvoja lapsu ģimene.

Ieeju alā noslēpa priežu jaunaudze. Tobrīd visa ģimene bija iznākusi svaigā gaisā, lai papriecātos vakara vēsumā.

Māte vēroja bērnu rotaļas un visādi centās atbalstīt viņu jautrību. Pūkainie mazuļi bezrūpīgi draiskojās, kā jau būtnes, kas nule sākušas dzīvot. Mazajiem lapsēniem augstākais spēks bija māte, šis spēks atradās pilnīgi viņu rīcībā, tātad visa pasaule bija ar viņiem draugos. Viņi plosījās un cīkstējās trakulīgā priekā, dzinās

cits citam pakaļ, ķerstīja mušas un vaguliņus, drosmīgi tvarstīja resnās kamenes un nešpetni šaudījās

apkart, cenzdamies satvert mātes astes galiņu vai atņemt cits citam kādu sen apgrauztu kauliņu.

Tovakar lapsēnu rotaļlieta bija sakaltis pīles spārns. Desmitiem reižu tas gāja no rokas rokā, taču beidzot to satvēra pats ņiprākais lapsēns ar melnu svītru krustām pār purniņu. Viņš sāka skriet riņķī ar savu laupījumu, kamēr pārējiem apnika veltīgā pakaļdzīšanās. Tad viņš nometa spārnu, bet tūliņ ieķērās mātei astē un tikmēr raustīja to, kamēr māte pēkšņā lēcienā izrāva asti un mazais nerātnis apvēlās zālē.

Šās kņadas laikā normālā parādījās tumšs stāvs. Māte nodrebēja, lapsēni nobijās, bet pazīstamais izskats tūliņ nomierināja visus: tas bija tēvs.

Viņš nesa barību, un tāpēc visi kāri pievērsa viņam acis un degunus. Tēvs nolika zemē nesamo, — tā bija nule nokosta bizamžurka, — un māte aiztecēja pēc tās.

Mednieki stāsta, ka lapsa nekad nepienesot laupījumu pie pašas alas, ja lapsēnu nav iekšā, un mednieku stāstos dažkārt sastopama arī patiesība.

Māte pasvieda žurku bērniem, un viņi metās tai virsū. Viņi koda un plosīja dzīvnieciņu, ņurdēdami un drausmīgi bolīdami ačeles, un ikviens neganti purināja galvu, cenzdamies atraut savu daļu laupījuma.

Māte vēroja bērnus un reizē apkārtējo mežu. Tur vienmēr varēja slēpties viltīgi ienaidnieki: vīri ar bisēm, puikas un suņi, ērgļi un pūces — visiem gribas nomedīt mazos lapsēnus!

Lapsu māte vienmēr bija modra, un lapsu tēvs viņai palīdzēja. Tēvam gan bija maz noteikšanas ģimenes lietās, un viņu pat nelaida alas tuvumā, kamēr lapsēni vēl bija zīdaiņi, tomēr viņš cītīgi-piegādāja barību un sargāja alu.

Mazuļu jautrās dzīres kļuva aizvien līksmākas, bet pēkšņi iztālēm atskanēja tēva «jur-jur-jur-jā-ap» — brīdinājums, ka tuvojas briesmas. Ja lapsēni būtu lielāki, viņi paši saprastu šā signāla nozīmi; tā kā viņi vēl bija mazi, tad māte ar dobjiem, sirdīgiem ierējieniem izskaidroja tēva ziņojumu un iedzina bērnus alā, kur tie netraucēti varēja pabeigt mielastu.

Vienas pašas Jaunās Anglijas fermu apkaimē uzturas ne mazāk par tūkstoš pāriem lapsu. Katram pārim ik gadus ir bērni, tāpēc pilnīgi ticams, ka nule attēlotā aina atkārtojas katras lapsu alas priekšā ikvienā jaukā pavasara dienā. Tātad ne mazāk par simttūkstoš reizēm gadā šīs ainas atkārtojas mums degungalā, bet tas viss notiek tik slepeni un mazo dzīvnieciņu vecāki ir tik uzmanīgi, ka varbūt tikai vienam no simttūkstoš cilvēkiem laimējas novērot tamlīdzīgu ģimenes idili.

Holderkalnu apkaimē šāds laimīgais bija Abners Džikss — izstīdzējis, mūsains baltmatis puika, kurš mēdza pamest govis savā vaļā un kāpelēt pa kokiem, meklējot vārnu ligzdas.

Abners nenolūkojās lapsēnu rotājās ar puikas ziņkāri, bet ar nākamā dabas pētnieka satraukumu. Viņš tūliņ ievēroja lapsēnu ar melno masku uz purniņa un līksmi smaidīja par mazu]a nerātnībām. Zēnam nenāca ne prātā traucēt lapsēnu izpriecu, taču viņš izrādījās nevilšs vaininieks rotaļu negaidītajā pārtraukšanā un arī visās turpmākajās nelaimēs, kas piemeklēja lapsu ģimeni.

Abners medīja lapsas tikai ziemu. Viņš lepojās ar savu medību suni, kam, pēc viņa domām, vajadzēja kļūt par labāko medību suni visā štatā. Tiesa, tas vēl nemaz nebija suns, tikai kucēns, toties kucēns ar lielām ķepām, tievu viduci un platām krūtīm. Balss tam bija spēcīga un skanīga, un, spriežot pēc niknā un mežonīgā rakstura, no kucēna varēja izaugt negants suns. Parasti Abners turēja kucēnu ieslēgtu mājās, bet šoreiz tas bija izlauzies un tūliņ devies meklēt saimnieku. Šā kucēna tuvošanās bija uztraukuši lapsu tēvu.

Māte, pārliecinājusies, ka visi septiņi mazuļi ir drošībā, tūliņ skrēja pretim ienaidniekam. Viņa tīšuprāt izvēlējās tādu ceļu, lai suns viņu katrā ziņā pamanītu, ja tas tuvotos alai, un patiešām viņa drīz izdzirdēja metālisku riešanu, kas bija piespiedusi stiprāk pukstēt pat lapsu tēva rūdīto sirdi. Tomēr lapsu māte nedomāja par sevi. Viņa aizvilināja tūļīgo kucēnu krietnu gabalu sānis, tad apmeta līkumu un atgriezās

alā. Tur viss bija kārtībā, tikai melnpurnis lapsēns, kas mēdza gaidīt māti pie ieejas, šoreiz bija noslēpies pašā alas dibenā un iespiedis degunu smiltīs.

Pirms dažām minūtēm viņš bija grasījies līst laukā no alas, taču tā nobijies no suņa baigās, spalgās rie

šanas, ka šermuļi bija viņam pārskrējuši pār visu muguru līdz pat kuplās astes galiņam. Tāpēc viņš bija aši iesprucis alā un iespiedies vistālākajā kaktiņā.

Līdz šim viņš bija dzīvojis mīlestības pasaulē. Nu šai pasaulē ielauzās bailes.

II Nelaime

Mednieku aprindās ir plaši izplatīts uzskats, ka lapsa neaiztiek to putnu fermu, kas tuvāk viņas alai. Viņa pūlas nemodināt tuvākā kaimiņa dusmas un tālab iet pēc laupījuma uz tālākām fermām.

Varbūt tāpēc Džiksa fermā putni dzīvoja netraucēti, kamēr Bentoniem vistas zuda vienā laidā. Vecais Bentons vispār nevarēja lepoties ar pacietību, un, kad bija nolaupīta ceturtā daļa viņa vistu, viņš iekaisa dusmās.

Nākamo svētdienu Bentona dēli Si un Beds, iedami pa pauguru, dzirdēja rejam Džiksa suni, kas bija uztapis lapsai uz pēdām. Zēni nebija ar šo suni draugos, tāpēc mierīgi apstājās, noskatījās medības ielejā un redzēja, cik veikli lapsa apmānīja suni, kad tai bija apnicis bēgt no viņa.

Taču zēni vēl nepaspēja paspert soli tālāk, kad atkal parādījās lapsa ar sniegbaltu vistu zobos. Bentoni ļoti lepojās ar savām šķirnes vistām, un nebija šaubu, ka lapsa nes vienu no tām. Balta vista iztālēm labi redzama, tāpēc zēni bez pūlēm izsekoja laupītāju līdz pat tās alai. Pēc pusstundas viņi jau stāvēja pie

izplūktajām baltajām spalvām alas priekšā. Viņi mēģināja iebāzt alā garu kārti, bet tā atdūrās ejas līkumā, un lapsēni, kaut arī briesmīgi pārbijušies, palika neskarti. Vecās lapsas tikmēr šaudījās pa silu, nespēdamas pamest alu ar bērniem. Viņas vairākkārt mēģināja izlavīties normālā, bet cilvēku balsis spieda tās atkal atgriezties mežā.

Lai gan ala atradās Džiksu mežā, Bentona bērni tomēr nolēma ierasties otrā dienā un atrakt lapsēnus. Taču lapsu māte jau bija nobažījusies. Viņa tūliņ sāka rakt jaunu alu un rītausmā stājās pie savas ģimenes pārvākšanas.

Ja fermeri grib izvēlēties labāko no jaunpiedzimušajiem kaķēniem, viņi iznes tos klajā laukā. Kaķene drīz vien atrod savus bērnus un sāk nest tos atpakaļ. Tas kaķēns, ko viņa paņem pirmo, skaitās pats labākais. Tā ir droša pazīme: dūšīgākais kaķēns vienmēr izķepurosies citiem priekšā, pievērsīs mātes uzmanību, un viņa pievāks to pirmo.

Pie ieejas alā māti sagaidīja lapsēns ar melno masku uz purniņa — Domino; viņš arī bija pats spēcīgākais un ņiprākais, tāpēc pirmais tika aizgādāts uz jauno mītni. Tad māte aiznesa viņa spēcīgāko māsu un pēc tam paņēma brašāko brāli. Tēvs tikmēr uzmanīja apkārtni tuvākajā pakalnā. Ausa jau gaisma. Māte patlaban devās ceļā ar trešo lapsēnu, kad pēkšņi tēvs raidīja brīdinājuma signālu.

Bentona zēni ieradās ar lāpstu un lauzni, lai atraktu alu, bet pie ieejas uzdūrās uz lielu akmeni. Kamēr viņi sprieda, kā atbrīvoties no tā, no akmeņlauztuvēm kalnos atskanēja sprādziena duna, un plāns bija rokā. Viens zēns aizskrēja uz akmeņlauztuvēm un drīz vien atgriezās ar dinamīta patronu. Viņi novietoja patronu akmens plaisā, un pēc mirkļa drausmīgs rībiens nodrebināja visu nogāzi. Kad smilšu un putekļu mākonis nogulās, izrādījās, ka alas ieeja aizbērta ar akmens gabaliem. Sprādziens bija pārvērtis alu par kapenēm, un zēni devās uz mājām.

Ja viņi būtu atnākuši naktī, tad redzētu, kā vecās lapsas, tēvs ar māti, kārpīja ar ķepām zemi un grauza granīta gabalus, pūlēdamies tikt klāt pie alas. Lapsas ieradās arī otrajā naktī. Trešajā atnāca māte viena pati, bet tad arī viņa atmeta veltīgo meklēšanu.

III Jaunā mītne

Jaunā lapsu mītne atradās kādu jūdzi tālāk un nevis pakalna virsotnē, bet ielejā pie upes, kur tā 'pamet pakalnus un plaši izplūst pa pļavām. Te klinšu ielenktā plašā ieplakā, kur biezi vijās kopā bērzu un apšu saknes, lapsas bija ierīkojušas alu. Ieeju tanī sargāja divi lieli granīta bluķi. Agrākā māja atradās pakalnā, priežu silā, tagadējā ar apsēm pieaugušā iedobē. Priedes pastāvīgi šalc kā nopūzdamās, apses nemitīgi tarkšķ un tērzē. Bet garām skanīgi trauc savus viļņus upe.

Pie alas auga kupla zāle, kas stiepās līdz grīšļiem aizaugušam, rāmam upes līcim. Šī zaļā nokalne noderēja par rotaļu laukumu trim mazuļiem, un te visu vasaru varēja vērot agrāko ainu atkārtošanos. Zāle bija nomīdīta un novāļāta, lapsēniem vārtoties. Viņi ātri auga. taču visātrāk auga Domino. Vecāki sāka apmācīt tos medīt. Lapsēni vairs nezīda māti un ēda to pašu, ko pieaugušie. Tagad tēvs un māte iekārtoja visu tā, ka lapsēni it kā patstāvīgi tika pie uztura. Vecāki atstāja laupījumu mežā, turklāt ar katru dienu tālāk. Izdzirdējuši saucienu, bērni skrēja uz mežu, un nu rotaļa kļuva nopietna, jo no tās panākumiem bija atkarīgas pusdienas.

Vajadzēja redzēt, kā lapsēni šaudījās pa krūmu biezokni, kā lēkāja un cilpoja pa zālainajām piekalnēm, izpētīdami un izostīdami katru dobīti! Cik līksmi viņi joņoja uz priekšu, lēkdami cits citam pāri, kad vējš tiem pavēstīja, kurp skriet, un cik lieliski viņi galu galā iemācījās drāzties pa tēva vai mātes pēdām uz noglabāto barību!

Tā viņi iemācījās medīt.

Tumšpurnis lapsēns bija pats attapīgākais, spēcīgākais un veiklākais. Viņš prata labāk par citiem atrast ēdamo, un tāpēc viņam allaž tika paši prāvākie un gardakie kumosi. Viņš pieņēmās augumā ātrāk par brāli un māsu, un, kamēr tiem sāka augt ruda un dzeltena spalva, kā lapsām parasts, Domino spalva kļuva aizvien tumšāka, bet uz purna un ķepām pavisam melna.

Pienāca jūlija beigas. Vecās lapsas nerimušas piegādāja bērniem barību no tuvīnajām fermām un pasargāja tos no visām briesmām. Melnā suņa spalgā riešana gan bieži atskanēja tuvu viņu ieplakai, taču ikreiz tēvs vai māte devās ienaidniekam pretī un aizvīla to kaut kur tālu projām. Piekrastes klintīs suni nebija grūti apmānīt, un lapsas sāka nievīgi raudzīties uz savu neattapīgo pretinieku un kļuva pārāk pašpaļāvīgas.

Reiz, kad lapsēni tekaleja pa klajumiņu, meklēdami, kur tēvs noslēpis atnesto medījumu, viņiem, kur gadījies, kur ne, uzbruka liels, raibs suns. Tā grandošo rējienu pārbiedēti, lapsēni metās kur kurais, taču jaunākais brālītis nepaspēja izvairīties: milzīgie žokļi sagrāba viņu.

Nezvērs aiznesa savu laupījumu uz fermu un, nolicis pie saimnieka kājām, gaidīja uzslavu. Taču saimnieks neuzteica suni.

Nelaime nekad nenāk viena. Otras dienas rīta lapsu tēvs tecēja mājup ar nule noķertu pīli zobos, kad pēkšņa suņu riešana piespieda viņu nogriezties no labi pazīstamā un ierastā ceļa. Viņš nokļuva uz takas, ko no abam pusēm ieslēdza augsts žogs, kuram varētu pārlēkt pari tikai tad, ja izlaistu pīli no zobiem. Lapsu tēvs drāzās pa taku uz priekšu, taču suņi jau bija uz pēdām. Viņš iespruka pirmajā spraugā, kas patrāpījās žogā, bet ak vai! Nelaimīgais iekļuva pagalmā, kur to gaidīja cits suns, un tur viņam pienāca gals.

Ģimene nekā neuzzināja par notikušo. Tēvs nepārnāca mājās, neatnesa barību. Māte un abi lapsēni palika bez brokastīm. Izsalkums — tas varbūt bija viss, ko viņi todien sajuta.

Tā nu apšu biezoknī palika tikai māte ar diviem lapsēniem. Viņa varonīgi uzņēmās visas rūpes uz saviem pleciem. Taču augustā lapsēni jau devās kopā ar māti uz tālām medībām un sāka paši iegūt sev uzturu.

Septembrī meita jau bija mātes augumā, bet tumšspalvainais dēls bija krietni pāraudzis māti un daudz stiprāks par viņu. Tiklab starp māsu un brāli, kā māti un dēlu attieksmes izmainījās: abas lapsas grieza ceļu staltajam skaistulim un beidzot sāka vairīties no viņa.

Māte ar meitu gan vēl laiciņu dzīvoja kopā, taču kāds vārdos neizsakāms smalks instinkts jau ārdīja ģimenes saites. Nejauši sastopoties, visi gan izturējās draudzīgi, bet biežāk sastapties necentās. Tā ātrkājis Domino, iemācījies rūpēties par sevi, pameta veco apšu iedobi un sāka dzīvot vienatnē.

IV Jauns tērps un jauna dzīve

Kopš tā laika Domino atvērās dzīves vētru pilnā, plašā pasaule, kas atradās aiz dzimtā kaktiņa robežām. Viņš sāka patstāvīgu dzīvi, un viņam vajadzēja paļauties tikai uz saviem spēkiem, lai būtu dzīvs un paēdis. Ar katru dienu viņš kļuva gudrāks, piesardzīgāks un skaistāks.

Drīz pēc aiziešanas no mājām viņam nācās glābties no vajātājiem, un viņš saprata, ka apķērība dažkārt vērtīgāka par ātrām kājām. Pie tam viņš atklāja, ka viņam ir īsts draugs briesmu brīdī, draugs, kas jau agrāķ redzēts diendienā, bet kura īsto vērtību viņš aptvēra tikai tagad.

Domino dzinās pakaļ divi suņi, un, glābdamies no tiem, viņš ilgi skraidīja pa klintīm, sagriezdams ķepas asinīs. Diena bija sausa un tveicīga. Sasprindzinājis visus spēkus, Domino attālinājās no vajātājiem un drāzās uz upi, lai atveldzētu nogurušās, asiņainās ķepas. Viņš brida pa seklo ūdeni pret straumi, priecādamies par dzestrumu, un bija nobridis jau ceturtdaļjūdzi, kad suņi rejot atskrēja pa pēdām pie upes. Jaunā lapsa noslēpās saliņas krūmos un no drošā patvēruma ar patiku noskatījās, kā suņi šaudījās šurpu turpu pa krastmalu, meklēdami nozudušās pēdas, un beidzot, nekā neatraduši, apjukuši devās projām.

Varbūt lapsa skaidri nesaprata, ka ūdens noslēpj pēdas, taču tai radās

priekšstats, ka upe ir laba vieta, kur var paglābties no briesmām. Šādi gadījumi atkārtojās. Otrā pusē upei ' lejāk bija smilšu sēre, kur sausajās smiltīs nepalika pē•das, kas varētu nodot bēgļa atrašanās vietu. Ziemu, kad upi klāja plāna spīdoša ledus kārta, Domino pārliecinājās, ka ledus labi notur viņu un lūst zem kājām sunim, kurš iekrīt ūdenī. Taču pati derīgākā vieta izrādījās klinšainā krauja virs upes. Zem kraujas starp klintīm vijās taciņa, sākumā diezgan plata, tālāk tik šaura, ka lapsa vēl varēja spraukties pa to uz priekšu, bet suns ne. Taka apliecās ap klints ragu, tad slīpi veda augšā uz krauju un mežu, līdz kuram pa citiem ceļiem bija vismaz divas jūdzes.

Bez tam Domino uzzināja, ka tad, ja citur medības neveiksmīgas, pie upes allaž atradīsies kas ēdams — krastā izmesta zivs, nobeidzies putns vai kaut varde. Tā Domino ieguva stingru pārliecību, ka upe ir lieliska vieta, noderīga grūtos brīžos. Upe kļuva par viņa draugu.

Iestājoties saltajām rudens naktīm, viņa kažoks pārmainīja krāsu, kļuva biezāks, pūkaināks, spalva tumšāka, rudie un dzeltenīgie plankumi nozuda pavisam. Un katrs, kam jēga par kažokadām, domāja: «Vai tas nevēstī vēl lielāku skaistumu? Vai šī jaunā lapsa nepārvērtīsies par īstu sudrablapsu?»

Iegūt sudrablapsas ādu — lielākā laime, par ko vien var sapņot mednieks. Taču šo dārgumu sargā paša dzīvnieka izmanība un ātrums.

Sudrablapsa tikai ziemu spilgti atšķiras no parastās lapsas. Kamēr lapsēns nav pārmainījis savu bērna kažociņu, viņš ir tikpat ruds kā pārējie. Tikai ziemai tuvojoties, kļūst redzams laimīgā skaistums. Un, kad Holderkalnus klāja sniega rota, Domino ziemas kažoks tapa aizvien kuplāks un biezāks, aste ar balto pušķi galā krāšņāka, tumšās svītras, kas ietvēra purnu kā maska, aizvien melnākas. Arī galva un kakls bija koši melnā krāsā. Beidzot melnajā fonā parādījās spoži balti

spalvu galiņi, kā zvaigznes tumšajās nakts debesīs. Tas, kas bija redzējis tumšpurni lapsēnu jūlijā, nepazītu viņu novembrī cēlā ziemas tērpa krāšņumā: Domino bija pārvērties par lielisku sudrablapsu.

V Skaistulis un briesmonis

Drīz visiem kļuva zināms, ka Holderkalnos parādījusies sudrablapsa. Ļaudis vairākkārt bija redzējuši šo skaistuli, šo brīnumu starp kažokādu zvēriem, un daži pat domāja, ka melnajai Heklai, Džiksu sunim, vairākkārt laimējies pietapt tai gluži klāt. Vismaz tā stāstīja pats Džikss, lai gan kaimiņi zobojās par tamlīdzīgām pasakām un apgalvoja, ka sudrablapsa tikai izmuļķojusi stulbo suni ar kādu no saviem neskaitāmajiem trikiem un likusi tam noskrieties par tukšu.

Heklai bija ievērības cienīga balss: spēcīga, dobja un tik skanīga, ka klusās naktīs bija dzirdama vairāku jūdžu tālumā. Riešana likās mehāniska, jo suns rēja pie katra lēciena, arī skriedams mājup pa savām pēdām. Džiksa zēni bija tais domās, ka viņu Hekla ir īsts medību suņa paraugs, bet kaimiņi runāja, ka Hekla esot jauktenis, radies no lapsu slazda un tvaika sirēnas, turklāt mežonīgs, ļauns kustonis. Objektīvākie atzina, ka Hekla ir prāvs, nikns kucēns ar ātru gaitu un patiešām īpatnēju, neaizmirstamu balsi.

Pirmo reizi es dzirdēju Heklu rejam, kad suns bija ieslēgts fermā. Šī dobjā, baigā, metāliskā balss man visu dienu šķindēja ausīs.

Reiz rudenī, saulei rietot, es klejoju pa mežu Holderkalnu pakājē, kad tālumā atskanēja pazīstamā metāliskā riešana. Es tūliņ nopratu, ka Hekla dzenas pa kāda dzīvnieka pēdām. Tuvumā viegli nočabēja lapas, un pēc mirkļa es ieraudzīju brīnišķīgu ogļu melnu lapsu. Tā mirkli pakavējās, uzlikusi priekškājas uz vētras nolauzta koka stumbra, un skatījās uz ienaidnieka pusi. Lapsa bija soļu piecdesmit no manis, un es zināju, kas darāms, lai tā nāktu tuvāk: pielicis roku pie lūpām, es ievilku gaisu un skaļi nošmūkstināju. Lapsa tūliņ pagriezās un sāka aši zagties uz manu pusi. Starp

mums bija nu tikai divdesmit soļi. Viņa apstājās graciozā pozā, sasmailējusi ausis, mazliet uzliekusi asti, pacēlusi priekšķepu, un pūlējās noteikt, no kuras vietas skanējusi trusīša vai žurkas vilinošā šmūkstināšana.

Kas tas bija par kažoku!

Bija vēl agrs rudens, taču spoži melnās spalvas fonā krasi atdalījās sniegbaltās krūtis un baltais astes pušķis. Dzeltenās acis dega kā uguntiņas, un spalvu sudrabotie galiņi kā mirdzums apstaroja galvu un kaklu. Likās, visu mūžu nebiju redzējis tik jauku radījumu. Beidzot es aptvēru, ka tā pati laikam būs izdaudzinātā Holderkalnu sudrablapsa. Es nekustējos, lapsa tāpat. Kā tas bieži gadās, dzīvniekam nebija ne jausmas, ka viņa tuvumā atrodas cilvēks. Bet metāliskā riešana ziņoja, ka Hekla tuvojas, un lapsa pagriezās, lai skrietu tālāk. Es atkal nošmūkstinājos, un man vēlreiz bija laime noskatīties modrā dzīvnieka graciozajā stājienā. Taču es nodevu sevi ar neuzmanīgu kustību, un lapsa mirklī nozuda.

Pēc desmit minūtēm manā priekšā paradijas cits dzīvnieks: ritmiski rejot, laužoties cauri krūmiem, sadragājot visu, kas neliecās, drūmā neatlaidībā brāžoties uz priekšu, nepievēršot nekam citam uzmanību, izņemot pēdas, neveikla, smagnēja, sarkanām acīm tuvojās Hekla, izdaudzinātā Hekla, kas dzīrās mērīties gaitā ar pašu ātrāko no visiem Holderkalnu iemītniekiem.

Neviļus uzmācās baismas, noskatoties, kā šis lielais, druknais zvērs osta zemi un nekļūdīgi atrod katru lapsas pēdu pagriezienu. Baigi bija domāt, ka pēdas var pateikt, uz kurieni devusies lapsa. Tā tas arī bija, un Hekla ne reizi negriezās atpakaļ. Es pašmūkstināju, bet ar tādiem pašiem panākumiem būtu varējis uzrunāt slazdus. Vienīgā Heklas doma bija nepazaudēt pēdas, kamēr tās novedis pie lapsas, un, kas būs tad, to varēja spriest no suņa niknajām, asiņu pieplūdušajām acīm un saslietās spalvas uz skausta. Es pats medīju lapsas, un man patīk šīs medības, bet todien šis nežēlīgais Cerbers, no

kura nav iespējams izbēgt, atgādināja man indīgu čūsku, kas grasās nožņaugt skaistu dziedātājputniņu.

Cilvēka un suņa sensenā draudzība bija aizmirsta, un mana sirds nostājās sudrablapsas pusē.

VI Domino ziemā

Pienāca ziema, un fermu zēni sāka savas nekārtīgās lapsu trenkāšanas. Palaiduši pa priekšu divus trīs suņus, viņi slāja ar bisēm nopakaļ.

Reiz uz Domino pēdām uztapa īsti mednieki jāšus ar veselu baru suņu, bet viņš noslēpās klintīs pie upes. Ar katru šādu gadījumu viņš aizvien labāk prata nojaukt vajātājiem pēdas un kļūt savaldīgāks. Milzu suņa baismīgā balss gan joprojām biedēja viņu, bet viņš iemācījās uzveikt bailes, viņa vīrišķība un drosme aizvien pieauga.

Domino dzīvoja kā ikviena vientuļa lapsa. Alas viņam nebija — ziemu tās lapsām nav vajadzīgas. Viņš likās gulēt klajumā, kur no aukstuma viņu aizsargāja

krāšņais, biezais kažoks un kuplā aste, bet no briesmām — skaudrā oža. Gulēja viņš tikai dienu — piesaulē. Tāds ir nerakstītais lapsu likums: «Diena miegam, nakts medībām.» Kad pēc saules rieta sāka tumst, Domino devās medīt.

Maldīgi domāt, ka ikviens meža dzīvnieks var redzēt melnā tumsā. Arī viņam vajadzīga gaisma, lai arī daudz mazāk nekā cilvēkam. Dzīvnieks, taustoties pa tumsu, labāk tiek uz priekšu nekā cilvēks, tomēr tā ir tikai taustīšanās. Zināms, dzīvniekiem nepatīk spilgtā pusdienas saule, vismīļākais laiks tiem ir maigais mijkrēslis. Mēnesnīcā vai zvaigžņotā naktī, kad visu klāj sniegs, ir visērtākā medīšana.

Tātad, līdzko saule norietēja, Domino devās medībās. Viņš tecēja rikšiem, turēdamies pret vēju, allaž nogriezās sānis, lai izpētītu katru vilinošu jaunaudzi, katru ar zāli aizaugušu iegori, apmeklēja visas vietas, kur kād-reiz laimējies, pieskrēja pie katra staba, akmens vai žoga stūra paostīt, vai tur nav nesen piestājusies kāda cita lapsa, jo tās, līdzīgi suņiem un vilkiem, cenšas atstāt pēdas pie katra izcila priekšmeta. Tad Domino tecēja pa kalnu korēm, ostīdams gaisu, vai vējš nenes kāda ēdamā smaržu. Dzirdot vismazāko čaboņu, viņš apstājās un sastinga, līdz pārliecinājās, ka briesmas nedraud, vai zagās kā kaķis klāt, lai uzzinātu, kas rada troksni. Dažreiz viņš uzkāpa uz kāda pie zemes pieliekta koka, lai aplūkotos visapkārt, vai slaidi palēcās gaisā, ja koka nebija tuvumā.

Nakts sirojumu laikā Domino nebūt necentās izvairīties no fermām, ko apsargāja suņi. Jo vairāk ieceļotāju sāk rasties neapdzīvotajos apvidos, jo straujāk tur pieaug lapsu skaits: katra ferma noder par noteiktu ienākumu avotu, un tai ir divi trīs pastāvīgi nodevu ievācēji no lapsu cilts. Tā arī Domino, neliekoties ne zinis par suņiem, teciņiem steidzās no vienas fermas uz otru. Ja vajadzēja sargāties no suņa, viņš apstājās drošā atstatumā un izaicinoši ierējās. Ja suns izdrāzās no pagalma, sadzirdējis lapsas rējienu, Domino šmauca projām, bet, ja suns neatsaucās, tad viņš secināja, ka tas ieslēgts, droši iegāja pagalmā un ķēra ciet visu, kas pagadījās. Zināms, vislabākais medījums bija trekna vista, ko viņš mirklī apklusināja, saspiedis tai kaklu ar zobiem. Taču pa laikam Domino nācās apmierināties arī ar vistām nomestu maizes gabalu vai no lamatām izsviestu beigtu žurku. Viņš neuzskatīja zem sava goda vilkt laukā arī šo to no cūku siles.

Lai arī ne katru nakti, taču gandrīz vienmēr viņš atrada ko ēdamu, un reizes piecas nedēļā paēst krietnas vakariņas ir pilnīgi pietiekami, lai nepazaudētu taukus un izturētu ziemu.

VII Domino atrod draudzeni

Neviens savvaļas dzīvnieks neklaiņo bezmērķīgi no vienas vietas uz otru — katram ir savs dzimtais apvidus, savs noteikts medību apgabals. Par to viņš gatavs cīnīties un aizstāvēs to pret katru savas cilts pārstāvi. Neskaitāmi novērojumi liecina, ka lapsas medību iecirknis parasti stiepjas jūdzes trīs četras uz visām pusēm no alas. Ir gan iespējams, ka vienas lapsas medību iecirknis daļēji sakrīt ar citu lapsu iecirkņiem. Taču pie tādiem pastāvīgiem kaimiņiem dzīvnieks ātri pierod, labi izpētījis to ārieni un pēdu smaku; kaimiņi parasti nepievērš cits citam uzmanību.

Pavisam citādi ir, ja iecirknī parādās svešinieks. Tad jācīnās vai jābēg projām.

Kad Sniega mēnesis tuvojās beigām, Domino, sasniedzis savu spēku pilnu plaukumu, sāka ciest aiz vientulības. Laiku pa laikam skaidri neapjausta tieksme meklēt sabiedrību spieda viņu ilgi sēdēt pakalniņā kādas fermas tuvumā, klausoties suņu rejās, ja tas nebija pārāk bīstami, vai tīšām izaicināt tos dzīties viņam pakaļ. Dažreiz viņš apstājās mēness apspīdēta pakalna korē un stiepti gaudoja. Zinātnieki to sauc par lapsas rejām, bet mednieki šo «jap-jap-jap-jap-jurrr-io-ū …» dēvē par gaudu dziesmu. Kādreiz Bada mēneša naktī Domino sēri gaudoja, necerēdams saņemt atbildi un vēl sāpīgāk izjuzdams savu vientulību. Bada mēnesī, ko'cilvēki sauc par februāri, ziema pamazām atkāpjas, pūš rāms, valgs dienvidrietumu vējš, tas pats, kas nes līdzi pavasara noslēpumainās vēdas un nojautas.

— Jap-jap-jap-jap-jurr-i-o-ū … — Domino atkal atkārtoja savu saucienu un, modri pavēries visapkārt, šoreiz uztvēra ēnu, kas pavīdēja tīrumu baltajā klajumā. Kamēr viņš, smailēdams ausis, sekoja tai ar skatieniem, turpat netālu no viņa pa sniegu aizdrāzās otra ēna, un Domino metās tai pakaļ.

Cilvēks pazīst savus kaimiņus tikai pēc ārienes un bieži kļūdās, ja āriene mazliet pārgrozīta. Lapsai šai ziņā priekšrocība: tā pazīst savus kaimiņus ne tikai

pēc ārienes, bet arī pēc tā, kā ož to pēdas un miesa, un tas viss kopā nevar pārmainīties līdz nepazīšanai. Pec pāris mirkļiem Domino jau bija uz otrās ēnas pēdām, un nojauta viņam vēstīja, ka tas ir rudais lapsu tēviņš, kas dzīvo pie Šobanas upes. Rudajam jau sen te bija medību tiesības, tāpēc Domino mierīgi teceja tālāk. Bet, kad viņš sasniedza pirmās ēnas pēdas, viņa asinīs iedegās kaujas alkas: tā bija sveša lapsa, kas ieklīdusi viņa īpašumos. Tomēr, jo vairāk viņš ostīja pēdas, jo vairāk norima dusmas un modās jaunas, līdz šim nepazītas jūtas.

Viņš vēlreiz paostīja pēdas un pilnā spara traucas pa tām, jo deguns, viņa nemaldīgais vadonis un ceļa rādītājs, skubināja pasteigties. Skrējienā viņš vēlreiz sastapās ar Rudā pēdām, ko vēl nesen bija šķērsojis pilnīgā vienaldzībā, bet nu viss bija mainījies: Domino

sirdī plosījās negants niknums, visa spalva no ausīm līdz pat astei bija saslējusies stāvus.

Pārskrējis pāri vairākām norām, viņš beidzot panāca abas lapsas. No to rīcības nebija skaidrs, vai tās miera vai kara stāvoklī. Svešā lapsa, maza, ruda mātīte ar spoži baltu pakakli un krūtīm, patecēja mazliet uz priekšu, Rudais viņu panāca, viņa apsviedās un grasījās mesties tam virsū. Tas atlēca sānis, bet nekoda. Tā viņi turpināja skrējienu, mezdami cilpas no vienas puses uz otru.

Domino krūtīs uzbangoja vesela vētra. Viņam nezin kāpēc likās, ka tam vairāk tiesību uz Baltkrūtītes uzmanību nekā Rudajam, un viņš bija ne mazumu pārsteigts, kad lapsiņa pasitās pretī vēl piktāk, nekā bija izturējusies pret viņa sāncensi. Nikni ierūkdamies, Domino pagriezās pret Rudo. Tas pacēla asti gaisā, izslējās un parādīja divas rindas asu zobu. Dažus mirk|us abi tā stavēja viens pret otru, un tikām Baltkrūtīte metās bēgt. Sāncenši aši sekoja, ņerkšķēdami viens uz otru. Domino pirmais panāca bēgli, Baltkrūtīte apstājas un padraudēja, bet ne pārāk pikti. Rudais piesteidzās no otras puses un ieraudzīja, ka Baltkrūtīte atkapjas Domino pusē. Nu pretinieki bruka viens otram virsū. Rudais drīz vien gulēja zemē, klakšķinādams zobus. Domino stāvēja klāt, bet pāri nedarīja.

Baltkrūtīte atkal laidās teciņiem projām, un abi

sāncenši turējās tai katrā pusē, riedami viens uz otru.

Jo tālāk viņi skrēja, jo vairāk Baltkrūtīte attālinājās no Rudā un pievērsās Domino, un, kad bei-

dzot visi trīs apstājās, tad pret Rudo vērsās divi. Staltā sudrablapsa bija izslējusies visā augumā, spalva saslieta, aste gaisā. Draudīgi rēcot un rādot spožos zobus, Domino lepni devās virsū ienaidniekam, un viņam pa pēdām sekoja Baltkrūtīte.

Rudais saprata, ka viņam nav vairs nekādu cerību, apgriezās un nošļucis rikšoja projām.

.

Otrā daļa DIVATĀ

VIII Pavasaris

Holderkalnos atkal valdīja saulainais pavasaris. Nokalnēs kusa sniegs, upēs gāja ledus, gaisu pildīja spārnu plīkšķoņa, skaļas klaigas ausmā un mazo krupēnu svilpieni jau atkusušajos dīķos.

Mežā, kas vēl bija ziemas tērpā, caur sniegu lūkojās ārā ziemcietes un, iztaisnojušas spožās lapiņas, it kā sacīja: «Lūk, ko mēs gaidījām, lūk, kad noderēs mūsu sarkanās odziņas.» Irbes, vāveres un murkšķi mielojās ar šo Vārnu mēneša gardumu, un visiem, kas mīl savvaļas dzīvniekus, neviļus modās priekpilna doma, cik gudri rīkojusies dabas māmuļa, sataupīdama bada laikam tik gardu barību.

Mežos un ezerā jau sākās lakstošanās laiks, kas vēstīja, ka drīz radīsies jaunas dzīvības. Tas viss modināja spēcīgu atbalsi Domino un Baltkrūtītes sirdīs.

Līdzko pa nogāzēm sāka plūst pirmie saltie kūstošā sniega strautiņi, abi devās meklēt mājokli. Patiesību sakot, meklēja tikai Balt-

krūtite, bet Domino viņai padevīgi sekoja. Viņi izklaiņoja smilšainos līdzenumus uz austrumiem no Holderkalniem, bet tur visur bija sastopamas nelielas citu lapsu atstātās zīmes, kas liecināja, ka svešiem šī vieta iegūstama tikai kaujā. Tad abi izkāpelēja visas Holderkalnu gravas, tomēr tur vēl gulēja krietni biezs sniegs. Atgriezušies upmalā, abi beidzot uzdūrās uz apsāju — to pašu apsāju, kurā bija aizritējusi Domino bērnība. Te viņa draudzenes meklējumi acīm redzot izbeidzās, jo šoreiz viņa bija atradusi vajadzīgo. Šur tur vēl paostījusi, viņa sāka rakt lazdu krūmājā alu. Zem sniega tur gulēja bieza kārta nobirušu lapu, tāpēc zeme nebija sasalusi. Citur tā vēl bija cieta kā akmens un lapsai nebūtu izdevies izrakt alu.

Neizskaidrojama nojauta sacīja Baltkrūtītei, ka jārok taisni tur. Domino tikmēr bija nosēdies sardzē tuvīnā pakalna korē. Nostrādājusi kādu stundu, Baltkrūtīte izlīda ārā atpūsties, un Domino nomainīja viņu. Tā viņi raka pa kartai vairākas dienas, un beidzot ala bija gatava. Tā sastāvēja no gara gaiteņa, kas sākumā veda lejup, tad augšup uz plašāku telpu, kur otrs gaitenis, vairākus solus garš, ieveda blakus telpā; pirmais gaitenis devās augšup un pagaidam izbeidzās pakalnā pie sasalušā zemes slāņa.

Lapsas ik dienas no iekšienes skrāpēja sasalušo zemi, kas katru dienu vairāk atkusa. Beidzot viņas izlauzās ārā un aizsedza glīto, apaļo ieeju alā ar pērno zāļu stiebriem, pēc tam aiztaisīia ciet pirmo ieeju. Pie jaunās ieejas nebija izraktu smilšu, un ieeju neviens nepamanītu, pat blakus stāvēdams, turklāt jauna, sulīgā zāle to noslēpa aizvien vairāk.

Barības vairs netrūka, un kādreiz, notvērusi neuzmanīgu murkšķi, kas nakti bija iznācis paklejot, Baltkrūtīte ieraka to alas sausajās smiltīs. Tagad abas lapsas pūlējās iespējami mazāk rādīties alas tuvumā. Vairākkārt Baltkrūtīte skraidīja pa strautiņu, lai izdzēstu pēdas uz mājām, un Domino nereti nolikās garšļaukus zālē aiz nogāzta koka, kamēr pagāja garām kāds fermeru puika, nemaz nenojauzdams, ka tuvumā atrodas lapsa. Sudrabainais dzīvnieks arvien vairāk apzinājās briesmas, kas draudēja no šādiem garāmgājējiem.

IX Lielais notikums

Kad Vārnu mēnesim sekoja Zāles mēnesis, mežos, laukos un virs ūdeņiem strāvoja gaisos nākamās auglības solījums. Baltkrūtīte bija krasi pārvērtusies: viņa sāka vairīties no Domino kā no ienaidnieka un nikni rēja, kad tas gribēja sekot viņai alā.

Domino veselām dienām dzīvoja ārpus alas, un viņa prombūtnē pienāca lielais notikums. Pasaulē ieradās pieci lapsēni, tūļīgi, neglīti, kā teiktu cilvēki, bet mātei tie likās paši skaistākie un dārgākie mazuļi pasaulē. Kopš šā mirkļa, mātes jūtu pārņemta, Baltkrūtīte piederēja vienīgi saviem bērniem.

Tikai pēc vairākām stundām viņa uzdrošinājās pamest tos uz īsu brītiņu, lai padzertos tuvīnajā dzestrajā strautiņā. Krastā sēdēja Domino. Baltkrūtīte viegli pakustināja ausis, taču klusēja un vispār neizrādīja, ka pamanījusi vīru. Domino nolikās garšļaukus uz lapām, bet viņa atgriezās alā. Otrā dienā Baltkrūtīte juta izsalkumu, tomēr nedomāja doties medībās, jo viņai bija jau agrāk noglabāta pārtika alā.

Pēc divām dienām, kad krājumi izbeidzās, viņa iznāca no alas un atrada netālu no ieejas kaudzīti nesen nokostu peļu. Varbūt tēvs tās bija atnesis bērniem, nevis mātei, un bērniem tās arī gāja labumā, kaut tās apēda māte. Kopš tā laika Baltkrūtīte ik dienas atrada pārtiku, atstātu pie ieejas vai noglabātu netālu zālē.

Divas nedēļas lapsēni bija akli, bet tad actiņas atvērās. Nu mazuļi vairs tā nepīkstēja, un māte varēja pati doties meklēt pārtiku. Domino ievēroja, ka Baltkrūtīte nedzen viņu projām, un pēc dažām dienām pievienojās ģimenei.

Mēnesi veci, mazie tūļas pirmo reizi iedrošinājās izrāpties no alas plašajā pasaulē. Viņi kustējās gausi un lempīgi, tiem nebija, ne veiklības, ne skaistuma, vienīgi bezspēcīgu mazuļu piemīlība. Katrs, kas novērotu jauno ģimeni, tūliņ redzētu, kādas jūtas šī bezspēcība iedvesa vecākiem: tiem gribējās bez gala lolot un glāstīt pūkainos nieciņus un aizstāvēt tos pret katru ienaidnieku, no kura citā reizē paši būtu metušies bēgt.

Tagad aizvien biežāk saka atkartoties ainas, kas kādreiz norisinājās paša Domino bērnības mājokļa priekšā. Lapsēni ar katru dienu pieņēmās spēkā un kļuva aizvien līdzīgāki saviem vecākiem.

X Senais ienaidnieks

Kādu dienu Domino nāca mājup ar medījumu. No alas izspraucās pretim pieci melni purniņi, un pieci pāri spožu, krellītēm līdzīgu actiņu pievērsās viņam. Pēkšņi netālu atskanēja baigas suņu rejas, un Domino sabijies uzlēca uz celma, lai labāk ieklausītos. Nebija šaubu, tā bija pazīstamā baismīgā riešana, viņa senā ienaidnieka balss. Suni nevarēja laist mājoklim tuvumā, tāpēc, apspiedis bailes, Domino vīrišķīgi devās pretī ienaidniekam, kamēr māte ieveda mazuļus alā.

Hekla tūliņ metās pakaļ Domino. Tagad arī viņa bija pilnā spēku briedumā, un izvairīties no vajāšanas nācās aizvien grūtāk. Uz mirkli suns piestājās, saodis Baltkrūtītes pēdas, bet Domino drosmīgi iznāca no krūmiem, izaicinoši ieķilkstējās un aizvīla vajātāju līdzi. Lapsa un suns bija jauni un spēcīgi. Skriešanās sacīkste vilkās bez pārtraukuma veselu stundu. Beidzot Domino apnika skraidīt, un viņš mēģināja atbrīvoties no Heklas kā agrāk. Tomēr tagad tas nebija viegli: Hekla pa šo laiku bija daudz ko mācījusies un tapusi par pieredzējušu dzinējsuni. Ne pirmais, ne otrais mēģinājums neizdevās. Tad Domino atcerējās šauro dzegu ap klinšaino krauju, kur Šobana iztek no kalniem, un drāzās uz turieni, nepielūdzamā ienaidnieka pavadīts.

Nav zināms, vai tā bija nejaušība vai apdomāts plāns, bet abi traucās taisni uz krauju. Melnais, kuplais lapsas kažoks jau zibēja upes krastā. Domino palēnināja gaitu. Hekla sasprindzināja visus spēkus un, smagi elpodama ar pilnu krūti, sāka iedzīt lapsu. Beidzot abi skrējēji sasniedza plato taku. Domino skrēja vēl lēnāk, un melnais suns, redzēdams savu upuri tik tuvu, divkāršoja pūles. Likās, lapsa teju teju būs sunim zobos.

Tikmēr taka kļuva aizvien šaurāka. Suns spiedās virsū. Tas bija drošs par savu uzvaru: vēl viens lēciens, un nokausētā lapsa būs pagalam. Bet viltīgais dzīvnieks jau šāvās kā bulta pa šauro dzegu gar klints malu. Un Hekla, platkrūtaina, drukna, mezdamās pakaļ, atsitās ar sānu pret klinti un nokūleņoja lejup pa akmeņaino kranti, krita aizvien zemāk, kamēr sadauzīta un asiņaina ievēlās upes ledainajos ūdeņos.

Bet no augšas šo kritienu mierīgi vēroja melnā lapsa.

Šinī šaurajā vietā Šobana ari vasaru tek reibinošā straujumā, bet pavasaros pārvēršas par mutuļojošu bezdibeni. Pat stiprākais suns būtu baidījies lēkt iekšā tādā vērpetē, un nabaga Hekla, nežēlīgi sadauzījusies, ar pēdējiem spēkiem cīnījās par savu dzīvību. Putojošā straume, neganti krācot, nesa viņu veselas divas jūdzes, mētāja, valstīja, svaidīja pret asajiem akmeņiem un grieza riņķī virpuļojošos atvaros, kamēr beidzot it kā ar nicināšanu izsvieda nelaimīgo, sakropļoto dzīvnieku smilšu sēklī.

Tikai otrā dienā Hekla pārvilkās mājās un ne to pavasari, ne vasaru vairs nespēja atsākt medības.

Bet pieci melnie deguntiņi un pieci pāri spožo, krellītēm līdzīgo actiņu nevainīgajos pūkainajos purniņos katru dienu netraucēti gaidīja vecākus alas priekšā.

Viņu tēvs bija labs aizstāvis, un apšu ieplaka, kur atradās viņu māja, kļuva par miera ieleju.

XI Stirna

Vasara bija pilnā plaukumā, un Rožu mēnesis mirdzēja visā krāšņumā. Lapsēni auga pārsteidzoši ātri, un divi jau bija paspējuši pārklāties ar tumšu, svina pelēku spalvu, kas norādīja uz viņu dižciltīgo izcelšanos un daudz solīja nākotnē. Baltkrūtīte un Domino tagad centās nest mājās dzīvu medījumu, lai lapsēni varētu pacīkstēties un paši to nokost.

Ik dienas vecāki sagādāja lapsēniem jaunus piedzīvojumus, deva tiem iespēju parādīt savu veiklumu un apķērību. Ar katrām medībām lapsēni iemācījās ko jaunu un papildinājās medīšanas mākslā. Domino gandrīz ik dienas bija spiests ielaisties riskantos pasākumos, kuri ikvienai citai lapsai apdraudētu dzīvību. Tomēr viņš laimīgi tika galā ar visu, turklāt vēl attīstīja savu spēku, ātrumu un attapību.

Holderkalnos dzīvoja murkšķi, un Domino kādreiz meklēja tos papardēs Tur viņu pārsteidza dīvaina smarža. Pēc mirk|a viņš ieraudzīja zālē paslēpušos diezgan prāvu dzīvnieku, gaiši rudu, ar baltiem plankumiem.

Domino instinktīvi sastinga, nenolaizdams acu no savādā radījuma, gatavs mesties sānis, ja tas bruks virsū. Bet plankumainais dzīvnieks gulēja kā beigts, pieplacis pie zemes, un tikai lūkojās uz Domino apaļām, spožām, šausmu pilnām acīm.

Stirnas Šobanas apkaimē ir retums, tāpēc Domino, kam nebija gadījies tās sastapt, nezināja, kā rīkoties. Skaidrs gan bija, ka noslēpies mazulis vairāk baidās no lapsas nekā tā no viņa. Kad pirmās izbailes pārgāja, Domino paspēra soli uz guļošā dzīvnieciņa pusi.

Tas uzslējās uz garajām kājām un, žēli blēdams, neveikli tenterēja tālāk paparžu biezokni. Domino augsti palēcās uz to pašu pusi un nu jau joka pēc sekoja ērmīgajam radījumam.

Pēkšņi atskanēja kāju dipoņa, un pēc mirkļa atjoņoja stirnu māte. Spalva tai uz skausta bija sacēlusies, acīs dega ļaunas, zaļas ugunis. Domino tūliņ saprata, ka iepinies ķezā. Viņš laidās bēgt, bet stirna, nikni sprauslādama, dzinās pakaļ, neganti klaudzinot asos, cietos nagus pret zemi. Viņa bija desmitkārt lielāka par lapsu un šāvās kā vējš. Panākusi Domino, viņa cirta tam ar'priekškāju, un lapsa tikko paguva izvairīties no trieciena. Jauns uzbrukums — un atkal veikls palēciens sānis paglāba lapsu.

Pārkaitinātā stirna, neapmierinādamās ar to, ka viņas bērns palicis sveiks un neskarts, neparko negribēja rimties. Acīm redzot viņa bija apņēmusies notrenkāt lapsu līdz nāvei. Viņa trieca savu upuri cauri paparžu un dzeloņplūmju biežņai un šķita ar katru lēcienu pieņemamies spēkā. Krūmi traucēja lapsai skrējienu, bet stirnai tie bija pārāk sīks kavēklis. Nebijis šo nolādēto krūmu, tāds neprātīgs skrējiens būtu pat sagādājis Domino prieku.

Tā viņi joņoja jau kādu pusstundu, un bija skaidrs, ka, izvairījies no sitiena simt reižu, Domino neglābjami iekritīs simt pirmo reizi un cirtiens ar spēcīgo priekškāju pa galvu darīs viņam galu. Viņš uzskatīja par prātīgāku ātrāk izkļūt drošākā vietā un, izskrējis no krūmiem, laidās, cik jaudas, pa klajumu, bet stirna neatstājās no viņa. Abi ieskrēja mežā. Domino tikko paspēja izvairīties no cirtiena, un stirnas kāja ķēra koku. Te starp glābējiem stumbriem Domino varēja atvilkt elpu un pasmieties par nokaitināto stirnu un tās stulbo bērnu. Tomēr viņš smēlās no šā gadījuma labu mācību. Viņš nekad vairs neaizmirsa, ka svešs — vienmēr ienaidnieks.

XII Brīnumzāles

Citi izliek slazdus, lai tiktu pie kažokādām, citi — lai iznīcinātu plēsīgus zvērus, bet citi, paši nezinādami, kāpēc, noņemas ar slazdiem visu cauru gadu. Tā rīkojās arī Bentona zēni. Viņiem nebija ne jausmas par īstām medībām ar slazdu palīdzību, un viņi vienmēr izdarīja vienu un to pašu kļūdu: piestiprināja ēsmu pie mēlītes otra gala. Šī aplamība bija tik raksturīga viņu slazdiem, ka ikviena lapsa, kam piemita kaut mazliet lapsu veselā saprāta, izturējās pret tiem ar vislielāko nicināšanu. Bentonu slazdu tuvumā allaž bija trīs drošas pazīmes, kas brīdināja lapsas: dzelzs un cilvēku roku un kāju smaka. Pēdējā būtu drīz izgaisusi, bet zēni to pastāvīgi atjaunoja. Dzelzs smaka neizgaisa un pēc katra lietus atjaunojās jo skaudrāka.

Domino zināja visus kalnos izliktos slazdus. Viņš varēja atrast tos katrā laikā, dienu un nakti, daudz ātrāk nekā paši Bentoni. Viņš aplūkoja slazdus ik reizi, kad gadījās tuvumā. Apskatījis tos pieklājīgā atstatumā, viņš izdarīja to, kas ne sliktāk par cilvēku vārdiem izsacīja nicināšanu un izsmieklu. Pat muļķa murkšķim un strupkājim trusītim pietika sajēgas pasmieties par Bentonu slazdiem. Arī Domino smējās par tiem. Viņš nekad neaizmirsa pamest uz tiem acis, garām ejot, un atstāt sava apmeklējuma pēdas uz kāda celma vai akmens.

Tieši tolaik Beds Bentons uzzināja jaunu paņēmienu, kā ķert dzīvniekus ar slazdiem. Vecs mednieks no ziemeļiem iedeva viņam brīnumzāles — nelabi smirdošu maisījumu, kurā ietilpa bebra dziedzeru atdalījums, anīsa sēklu novārījums, cērmju dzenamā eļļa un citas smirdīgas vielas. Mednieks sacīja, ka pietiekot ar dažiem pilieniem šo brīnumzāļu, lai pievilinātu lapsas, iemidzinātu to uzmanību un ievilktu jebkuros slazdos.

Paķēris līdzi brīnumzāles, jaunais Bentons devās apgaitā un apslacināja visus savus slazdus. Ir smaržas, ko cilvēks gandrīz nemana, — tās viņam šķiet kā klusa, tikko dzirdama balss, bet lapsai tās grand kā vesels orķestris, jo lapsām ir skaudra oža. Cilvēkam pretīga smaka lapsai var likties kā rožu smarža, kā saldākais vīraks. Brīnumzāļu pilieni, uzkrituši uz Beda drēbēm, izplatīja tādu smirdoņu, ka zirgi kūtī sprauslāja, viņam tuvojoties, un tēvs, brokastis ēdot, ieteica viņam pārsēsties uz otru galda galu. Domino jutīgajam degunam šī vēja atnestā smarža bija tikpat skaidra un nepārprotama kā no milzu sārta pacēlies dūmu padebess, un viņš tikpat viegli varēja atklāt tās izcelšanās avotu, kā pēc taures skaņām var noteikt taurētāja atrašanās vietu vai atrast ūdenskritumu pēc tā dārdiem. Šī smarža nemodināja Domino riebumu, bet vilināja, tāpat kā uguntiņa tumsā nomaldījušos ceļinieku vai kā burvju muziķa ievilina mežā vientuļu sapņotāju. Izgājis vakara medībās, Domino tūliņ izslēja degunu gaisā, lai uzzinātu, no kurienes nāk šī smarža, un laidās teciņiem tanī virzienā.

Deguns noveda viņu pazīstamā vietā, kur allaž oda pēc cilvēku pēdām, kur smirdēja dzelzs, un tikai palaikam it kā pieklājības pēc šai smirdoņai piejaucās pie slazda aplami piesietās vistas galvas vārgā smarža. Šī vieta vienmēr bija modinājusi Domino nicināšanu, bet kāda pārmaiņa bija notikusi tagad! Kā rieta saule apspīd pasakainā gaismā dubļu skrīni vai pārvērš pelēkus mākoņus dižos zelta un purpura kalnos, tā šis nezināmais, brīnumainais spēks, šī burvestība, kas jau iztālīm plūda lapsas nāsīs un sirds dziļumos, laupīja tai jebkuru savaldīšanās spēju.

Izstiepis uz priekšu melno degunu, Domino lēni, bet neatturami virzījās uz smaržas pusi. Tā skurbināja viņu, apmigloja galvu, ausīs šķindēja, viss augums ura saldās, tīksmlgās tirpās. Tās solīja mieru pēc nogurdinoša skrējiena, patīkamu siltumu dzeļoši saltā dienā, līksmu izsalkuma remdēšanu ar karstām, svaigām asinīm.

Ar izplestām nāsīm, stipri pukstošu sirdi, aizrāvušos elpu Domino, acis pievēris, lēni zagās aizvien tuvāk šim visspēcīgu burvestību pilnajam brīnišķīgo smaržu avotam un beidzot atradās pavisam klāt pie smiltīs ieraktajiem slazdiem. Viņš zināja, ka te ir slazds, tūliņ pamanīja to, bet bija jau apmāts un pilnīgi nokļuvis burvestības varā. Viņš kaisli alka pieskarties pie šās vietas, viscaur piesūkties ar šo valdonīgo un kairinošo smaržu. Tvīksmē izlocīdams augumu, viņš pavērsa galvu sānis un sāka berzēt skaisto pakausi gar notriepto zemi, tad apvēlās uz muguras un vārtīja krāšņo kažoku maitas smakas pilnajos putekļos. Viņš jutās aizgrābtības kalngalos, kad pēkšņi — klikš! — nepielūdzamie tērauda žokļi sagrāba viņu aiz muguras, dziļi iecirzdamies dārgajā, melnsudrabainajā kažokā.

Domino atjēdzās, burvju vara izgaisa vienā mirklī, pamodās vajāta zvēra instinkts. Viņš uztrūkās kājās un iztaisnoja lokano muguru. Slazda žokļi, iepinušies kuplajā spalvā, noslīdēja nost, un Domino bija brīvs. Būtu slazdā iekļuvusi ķepa, nevis platā mugura, viņa liktenis būtu izlemts, bet nu viņš drāzās projām, plaši iepletis nāsis.

Ir neprātīgas lapsas, kas spējīgas vairākkārt pakļauties smaržas viltīgajai varai un rotaļāties ar drošu nāvi. Domino pietika ar vienu reizi, lai saprastu smaržā noslēptās briesmas. Vēlāk šī smarža mirklī atsauca Domino atmiņā šausmīgo žokļu nāvīgo tvērienu.

XIII Laime nelaimē

Lapsas joprojām ievāca parastās nodevas no Bentona vistu kūts. Zēni neprata tikt ar tām galā, un vecais Bentons noskaitās. Sākumā viņš tikai kurnēja, mētādamies ar visādām dzēlīgām piezīmēm, piemēram: «Kad es biju puika …» — un tad nolēma parādīt, kā īsti jārīkojas kārtīgam medniekam..

Slazdus nedrīkst izlikt fermu tuvumā, jo tie tikai kropļo suņus, kaķus un cūkas. Labs ķērājs izliek savas lamatas tālāk no apdzīvotām vietām, meža.

Vecais Bentons stājās pie darba un vispirms devās apgaitā. Viņš tūliņ izdarīja dažus būtiskus grozījumus slazdu izvietošanā un uzrīkošanā. Vispirms viņš apsvēpēja katru slazdu ar ciedru dūmiem, lai apslāpētu dzelzs smaku. Viņš noliedza apslacīšanu ar smirdīgām vielām. — Dažreiz smirdoņa iedarbojas labi, — viņš sacīja, ■— bet tā pievelk tikai muļķus, jo gudri dzīvnieki drīz vien noskaidro, kas un kā, un pārvācas uz citurieni. Ir viena pārbaudīta smarža, kas pievelk visas lapsas: tā ir svaigas vistu asins smarža.

Vecais Bentons aizvāca slazdus no labi pazīstamajām, izmīņātajām vietām, rūpīgi ieraka smiltis, piecus soļus atstatu ap katru slazdu izmētāja vistas gaļas kumosus, pieslaucīja pēdas ar ciedru zaru, un lamatas bija kārtībā.

Pēc dažām naktīm Domino tecēja garām. Jau pa divsimt soļiem viņš saoda vistas gaļu, bet, jo tuvāk pienāca slazdam, jo vairāk pamodās ierastā piesardzība.

Wiņš sāka lēnītēm zagties klāt, modri tverdams smaržas un turēdamies pret vēju. Neoda ne pēc dzelzs, ne cilvēku pēdām, bija manāma tikai diezgan kodīgu dūmu smaka, un vienīgais dzīvnieks, kas spēja radīt dūmus, bija cilvēks. Tomēr varēja gadīties, ka gardo kumosu nometusi kāda lapsa bēgot. Domino manīja, ka, tuvojoties gaļai no sāniem, dūmu smaka nebija vairs tik stipra.

Domino vēl svārstījās, bet tikmēr vējš pārmainījās,

dūmu_ smaka izzuda, palika vienīgi neviltotā, kārdinošā vistas gaļas smarža. Domino pagāja vēl trīs soļus tuvāk, apstājās, rūpīgi izostīja apkārtni, grozīdams degunu uz visām pusēm. Ne vēsts no cilvēka pēdām! Smaržoja tikai barība, ko viņš tik daudz reižu bija ēdis naktīs, ko tā cienīja un tik daudz reižu bija nesis uz alu. Taču lāgiem viņš vēl sajuta kodīgo dūmu smaku. Viņš jau sāka lēni kāpties atpakaļ, taustīdams zemi ar slaidajām kājām un piesardzīgi likdams ķepas nevis nelīdzenās vietās, bet uz gludas, līdzenas zemes, kad piepeši juta, ka ir notverts un šoreiz nevis aiz platās muguras, ko slazds nevarēja noturēt, bet aiz kājas. Jā, tagad viņš bija notverts no tiesas!

Veltīgi viņš lēkāja un raustījās, veltīgi grauza ar zobiem nekrietno slazdu: tērauda žokļi nelaida vaļā ķepu, un visas pūles atbrīvoties tikai nogurdināja un nokausēja viņu.

Tā pagāja divas stundas bezcerīgā, izmisīgā cīņā. Domino te gulēja nomocījies un aizelsies, te krita bezspēcīgā niknumā, koda salto, nepielūdzamo dzelzi un rāva ar zobiem laukā jaunos krūmiņus, kas auga visapkārt. Neskaitāmas reizes viņš trūkās kājās un raustīja slazdu, neskaitāmas reizes sabruka, spēkus zaudējis. Viņš ļoti cieta. Šais ciešanās jaucās bailes un sāpes, palaikam uzliesmoja negantas dusmas. Tad viņš uz mirkli kļuva atkal stiprs un sāka raustīt un grauzt slazdu.

Tā pagāja diena. Tā pagāja gara, nogurdinoši gara nakts.

Ar pirmo ausmas svīdumu kļuva dzirdami soļi. Nelaimīgā, nomocītā, putekļos novārtījusies bezspēcīgā lapsa pacēla vēl nesen tik skaisto purniņu un šausmās ieraudzīja savu niknāko ienaidnieku — stirnu ar plankumaino bērnēnu. Domino pieplaka pie zernes kā nedzīvs, cerēdams palikt nemanīts, bet — ak vai! — stirnai bija pārāk laba redze un oža. Viņa tūliņ ieraudzīja lapsu, sprauslādama pacēlās pakaļkājās, spalva uz skausta saslējās, acīs iezvērojās zaļās naida ugunis. Domino atlēca sānis, cik tālu ļāva slazda ķēde, bet aizbēgt nevarēja. Likās, stirna to saprata: ienaidnieks bija viņas varā, un vienīgā doma bija sadragāt to. Gavilēs par vieglo uzvaru viņa augstu palēcās, kā stirnas dara, uzbrukdamas indīgai čūskai, — palēcās virs Domino galvas, lai uzkristu viņam virsū ar visu savu svaru. Viņš gan gribēja parauties sānis, bet glābiņa nebija, un nags visā spēkā iezvēla … taču, par laimi, nevis lapsai, bet slazda briesmīgajai atsperei. Tērauda žokli plaši pavērās, un Domino bija brīvs.

Saņēmis pēdējos speķus, viņš metas uz tuvāko dzīvžogu un iespruka sprauga. Stirna vairākkārt apskrēja žogam apkārt, bet lapsai ikreiz izdevās izlīst otrā pusē. Beidzot, Domino par laimi, stirnas mazulis spalgi iebrēcās, saukdams māti, tā pārtrauca vajāšanu, un Domino klibodams vilkās mājup.

Muļķim vajag vairākas reizes iekrist, lai kaut ko iemācīto-s, bet gudrajam pietiek ar vienu reizi, lai tas kļūtu vēl gudrāks. Domino pietika ar šīm divām briesmīgajām mācībām. Kopš tā laika viņš uz visu mūžu iegaumēja, ka jāizvairās ne tikai no dzelzs un cilvēka smakas, bet vispār no visam neparastām smaržām.

Neparastas smaržas nes postu.

XIV Vasara un meitene

Kādreiz vasaras sākumā Domino uz trim kājām steberēja ap fermu, kas atradās augstā paugurā. Tā bija senlaicīga māja ar plašu augļu un sakņu dārzu, kas stiepās gandrīz līdz pašam mežam. Tur varēja viegli piekļūt nemanīts, un Domino ložņāja apkārt, ostīdams visu, kas piesaistīja uzmanību. Beidzot viņš atrada vistu izkārpītu spraugu zem žoga un ielīda sakņu dārzā. Tur viņš ilgi brida pa cerainajiem kartupeļu lakstiem un, iesardzīgi virzīdamies uz priekšu, pamanīja tālāk,, kuplo jāņogulāju biezoknī, kaut ko mazu, melnu un spožu. Viņš apstājās kā iemiets, bet drīz saprata, ka tur sež uz oiām tītariene, pievērsusi lapsai melno aci.

Katrai lapsai taisni pie astes muguras galā ir spalvu pušķītis, kas uztraukumā slejas gaisā. Parasti tas ir īpašā krāsā, bet sudrablapsai melns. Tikai šis izspūrušais pušķītis pauda Domino uztraukumu, redzot tik lielisku mielastu. Bet, kamēr viņš vēl stāvēja, aizmugurē bija dzirdami soji, un, pagriezis galvu, Domino ieraudzīja mazu cilvēciņu.

— Ak lapsiņa! Tu laikam gribi blēņas darīt? — meitene pārmetoši ierunājās.

Domino nodrebēja, izdzirdējis cilvēku valodas skaņas. Viņš dzīrās bēgt, tomēr nebēga. Meitene nelikās pārāk bīstama — viņa bija maza un tītariene pārāk vilinoša. Domino krūtīs bailes cīnījās ar mednieka instinktu. Šķielēdams uz meiteni, viņš paspēra soli uz priekšu. Meitene iekliedzās, un šis kliedziens izšķīra visu: Domino ar strauju lēcienu nozuda krūmos. Tītariene bija glābta.

Vakarā meitene jautāja tēvam:

—  Tēt, ja tev tītariene perētu dārzā, kā tu pasargātu to no lapsām, nenodarot lapsām nekādu Jaunumu?

—   Es izliktu visapkārt ligzdai dzelzs gabalus, tad neviena lapsa nerādītos tuvumā, — tēvs atbildēja.

Meitene sameklēja pagalmā gabalu ķēdes, salauztu lemesi, vecu pakavu un izlika visapkārt ligzdai.

Pēc dažām dienām Domino ieradās pēc tītarienes. Viņš bija labi iegaumējis vietu, kur atradās tāds gards medījums.

Viņš gāja piesardzīgāk nekā parasti: tepat blakus tītarienei varēja uzdurties uz cilvēku. Tomēr, pirms vel tītariene paspēja sacelt trauksmi, oža un redze brīdinaja Domino, ka tuvumā ir priekšmeti, kas ož pēc dzelzs,

Viņš atkāpās un mēģināja tikt klāt no otras puses, bet ari tur bija viens no šiem baigajiem priekšmetiem. Saprāta balss čukstēja: «Atpakaļ!» — un Domino devās projām.

Meitene nekā nebūtu uzzinājusi, bet tēvs otrā rītā sacīja:

— Zini, meitiņ, šorīt es redzēju svaigas lapsu pēdas kartupeļu laukā.

Tā pieviltais Domino bija spiests atstāt tītariem« taču drīz viņš atrada citu laupījumu — vistu ligzdā. Viņš mirklī pārkoda tai rīkli un nesa medījumu uz mājām, bet ceļā iedomājās, ka vajadzēja pievākt arī olas. Ieracis vistu pērnajās lapās, viņš aiztecēja atpakaļ, sanesa olas mežmalā un noslēpa tur, atzīmēdams slēptuvi ar sava mošus dziedzera izdalījumiem, lai pats varētu vēlāk olas uziet un lai citas lapsas zinātu, ka tas ir viņa īpašums. Olas varēja ilgi gulēt un visādi pārmainīties, toties vajadzības gadījumā tās būtu pie rokas un bada laikā Domino tās apēstu arī sasmakušas.

Domino neglabāja pārtiku pirmo reizi. Dažas lapsas nekā neglabā, bet tikai tāpēc, ka ir sliktas mednieces un tām nav ko glabāt. Tās lapsas, kas ir veicīgas medībās, ātri piesavinās paradumu glabāt medījumu.

izprieca. Sākumā viņš izsvaidīja plū

mes, tad sameta prāvā kaudzītē un, kad krāšanas instinkts ņēma virsroku, ieraka kaudzīti lapās, un atstāja mošus zīmi uz tuvākā celma. Vajadzības brīdī viņš atrastu šo krājumu pat zem sniega kupenas.

XV Domino mantinieks

Tovasar klibais Domino nespēja ātri paskriet, bet arī viņa ienaidniece Hekla bija krople. Domino vajadzēja gādāt uzturu bērniem, taču dabas māmuļa togad bija sevišķi devīga, medības allaž veiksmīgas, un Domino ik dienas nesa mājās dzīvu medījumu: vai nu vardi, kuras dēļ mazuļiem nācās lēkāt kā akrobātiem, kamēr to notvēra, vai treknu lauku peli, kura steidzās paslēpties sausās lapās, tā ka lapsēni paspēja piekampt pilnas mutes smilšu un zāļu stiebru, kamēr kādam laimīgajam izdevās notvert ņipro dzīvnieciņu. Bet reiz tēvs atnesa bērniem citu laupījumu, ko pavingrināties.

Domino bija pamanījis šo medījumu, klejojot miglā gar upmalu. Dzīvnieks, ko viņš izsekoja, sākumā bradāja seklumā pa ūdeni, tad uzrāpās uz siekstas un apsēdās tur, veicīgi vērdams vaļā gliemežnīcu vākus. Tā bija milzīga bizamžurka. Ar stiprajiem, dzeltenajiem zobiem \iņa kraukšķoši grauza čaulas un tāpēc nemaz nedzirdēja mednieka pielavīšanos. Pazibēja melnais kažoks, un pēc īsas cīņas Domino jau turēja bizamžurku aiz kakla. Veltīgi tā locījās, pīkstēja un čirkstināja asos zobus; Domino skrēja, cik jaudāja, un pēc divdesmit minūtēm bija pie alas.

Izdzirdējuši tēva labi pazīstamo sprauslāšanu, lapsēni pa galvu pa kaklu izdrāzās no alas, grūstīdami cits citu. Tēvs palaida laupījumu vaļā. Lapsēni tūliņ klupa tam klāt, bet tā bija dzīva bizamžurka, un tās parasti pretojas visai neganti. Viņa šaudījās gan uz vienu, gan otru pusi, izsvaidīdama lapsēnus, kuri lēkāja ap viņu kā suņi ap lāci un atsprāga cits pēc cita, iepazinušies ar viņas asajiem zobiem. Tikai viens lapsēns neatkāpās no žurkas pat pēc trim nesekmīgiem uzbrukumiem. Viņš nebija lielāks par žurku un par saviem brāļiem, taču varonība bija viņam iedzimta, un, kamēr pārējie blisināja acis, viņš cīnījās uz dzīvību un nāvi. Lapsēns aizvien vairāk tuvojās bizamžurkas galvai un beidzot piekrita ienaidniecei pie rīkles. Viņš nobeidza žurku, un ad visa ģimene ķērās pie mielasta.

Vecāki mierīgi noskatījās nežēlīgajā kaujā. Kādas jūtas viņus kavēja iejaukties, un kāpēc viņi paši nenogalināja žurku? Varbūt atbilde būs skaidra, ja vaicāsim, kāpēc tēvs ļauj dēlam risināt uzdevumu, kas viņam pašam viegls, bet zēnam grūts.

Šis drosmīgais lapsēns nebija pats prāvākais, toties pats tumšākais. Viņš vēlāk izauga par cienīgu sava tēva pēcnācēju, un tie, kas vēlas, var lasīt viņa dzīves gājumu Šobanas augšteces hronikās.

Negaisu mēnesis lēnām tuvojās beigām, un lapsēni jau bija krietni vien pieņēmušies augumā un spēkā. Daži jau bija tikpat lieli kā māte, un tad sākās parastā ģimenes saskaldīšanās: vispirms pats lielākais no brāļiem, pēc tam māsas sāka medīt patstāvīgi un nerādījās mājās dienām ilgi. Tā viņi pamazām atradinājās cits no cita. Pļaujas mēnesim beidzoties, visi izklīda kur kurais. Alā palika tikai Domino un Baltkrūtīte.

Rudenī Domino ķepa bija sadzijusi, un viņš atkal bija ātrākais skrējējs Holderkalnos. Tāpat kā agrāk,

viņš varēja izbēgt no jebkura suņa. Viņš bija pilnā spēku briedumā un pilnīgi izkopis brīnišķīgo talantu — ātro gaitu. Visos apkārtējos kalnos nebija nevienas lapsas, kas varētu sacensties ar viņu skrējienā, un neviena suņa, no kā viņš bītos. Likās, ka viņa plaušu izturība ir bezgalīga un kājas tikpat stipras un nenogurdināmas kā plaušas. Viņš pats priecājās par savu ātrumu.

Trešā daļa ĀRBAUDE UN UZVARA

X.VI Meža zosis

Ik pavasari un rudeni Holderkalnos bariem salidoja garkakles meža zosis, piepildot gaisu ar skalām klaigām. Tās neuzturējās te ilgi, bet to ierašanās pievilka daudz mednieku.

Domino sen nojauta, ka zosis ir labs medījums, un kādreiz pārliecinājās par to, atradis purvā aizšautu zosi, kas bija paspējusi aizbēgt no mednieka. Todien Domino un Baltkrūtīte ieturēja bagātīgu mielastu.

Zosis mēdza ganīties tīrumos un purvā. Domino bija vairākkārt mēģinājis pielavīties tām klāt, bet šie putni bija neparasti manīgi. Tomēr ir tācf^medību paņēmiens, kas ļauj medniekam pieiet klāt zarā sēdošam putnam vai zālē ieplakušam zaķim. Domino izlietoja šo paņēmienu.

Neliels zosu bariņš ganījās nopļautā tīrumā. Domino un Baltkrūtīte visu dienu slapstījās upmalas krūmos, pētīdami, kur vieglāk piekļūt zosīm klāt. No visām pusēm bija klajš lauks, un, sargājot baru, kāds garš kakls rēgojās izsliets kā sargtornis. Tad lapsas iesāka rotaļu, kas lietota kopš sendienam un nezin ka izdomāta.

Domino noslēpās krūmos vienā galā nopļautajam tīrumam, Baltkrūtīte devās uz otru tīruma galu un tur atklātā vietā sāka rādīt visādus trikus: vārtījās pa zemi, meta kūleņus, saplaka uz vēdera, kulstīja asti. Zosis pagrieza galvas uz viņas pusi, brīnīdamās par dīvaino izrādi, ko lapsa tām sarīkojusi. Lapsa atradās diezgan tālu, tāpēc osīm bažas neradās. Putnu ziņkāre bija iesvelta, un tie blenza joprojām, un Baltkrūtite, to izmantodama, ar katru lēcienu virzījās tuvāk. Vecais, modrais zostēviņš izprata viņas viltību. Nelikdamies zinis, neceldams trauksmi, viņš atkāpās dažus soļus. Pārējās zosis — acīm redzot viņa ģimene — atkāpās reizē ar viņu. Taču muļķa lapsa nemitējās kūleņot un velties pa zemi kā vēja dzīts siena vīšķis. Tas izskatījās gaužām jocīgi, bet vecais zostēviņš nenoticēja viņai un uz katru lapsas blēdīgo kustību atbildēja ar jaunu atkāpšanos.

Rotaļa vilkās labu brīdi, līdz zosis bija atkapušās gandrīz līdz pašam tīruma galam. Tās jau grasījās celties spārnos, taču vēl atkāpās dažus pēdējos soļus līdz krūmiem. Te Domino kā vanags metās ārā un, iekams zostēviņš paguva palēkties, nogrāba to aiz rīkles.

Tās bija Domino un Baltkrūtītes veiksmīgākās kopējās medības, kas viņus vēl vairāk tuvināja, un aizvien biežāk viņi dzīves kaujās cīnījās plecu pie pleca.

XVII Aitu slepkava

Ziema šoreiz bija daudz ciešamāka nekā parasti, jo sagatavotie krājumi paglāba Domino un Baltkrūtīti no bada, lai gan nedienām noglabātās zivis un augļi bija uz ziemas beigām tā sabojājušies, ka pat lapsas ēda tos ar riebumu. Lakstošanās laiks bija jau garām, un tuvojās pavasaris, kad Domino, steigdamies pāri kalniem uz mājām, kļuva par liecinieku nekrietnai ļaundarībai. Viņš jau bija pieredzējis dzīvnieks, un neviena pieredzējusi lapsa neiet kalnam pāri, iepriekš nepalūkojusies, kas atrodas aiz tā. Klusiņām paslējis galvu pāri korei, Domino ieraudzīja lejā, norobežotā, no vēja aizsargātā laukumiņā baru aitu, kuras šaudījās kā neprātīgas, bet tām pakaļ dzinās milzīgs melns suns. Tā bija Domino sensenā ienaidniece Hekla.

Divas trīs aitas jau gulēja nedzīvas, un Domino redzēja, kā briesmonis nokoda vēl vienu. Suns sagrāba aitu aiz kakla, nosvieda gar zemi un ilgi plosīja. No brūces plūda asinis. Tad suns ķērās pie nākošā upura.

Ne šausmas, bet ar izbrīnu jaukta ziņkāre lika Domino palikt uz vietas. Hekla jau dzinās pakaļ jaunai aitai, kad atskanēja šāviens un lode atsitās klintī ļaundarim virs galvas. Asinīm notraipījies, suns labi saprata, kas viņu gaida. Viņš nolēca gravā un, slapstīdamies tās līkumos, drāzās projām, neviena nepamanīts, tā ka neviens nevarēja nosūdzēt to saimniekam.

Arī Domino teciņiem laidās pāri tīrumam, bet viņu, kā par nelaimi, pamanīja. Gans, ieskrējis aplokā, ieraudzīja kādas desmit nokostas aitas, bet suņa pēdas neatrada, jo panikā skraidošais aitu bars bija tās iznīcinājis. Visi pierādījumi par Domino vainu bija kā uz delnas. Arī pirms tam šad tad bija nokostas aitas, un gans svēti nozvērējās atriebties visām lapsām un izdomāja velnišķīgu plānu.

Sākumā tam bija maz piekritēju, bet martā atrada vēl baru nokostu aitu, arī jaunas jērītes. Daudzi gan apgalvoja, ka redzējuši nozieguma vietā milzīga suņa pēdas, tomēr vairums noticēja, ka tas ir lapsu 'darbs, ka ļaundare ir Holderkalnu sudrablapsa, un ar lielu prieku pieteicās piedalīties medībās.

XVIII Baltkrūtītes glābējs

Šobanas augšteces iedzīvotāji atradās trauksmes stāvoklī. Tika rīkotas grandiozas lapsu medības. Fermeri, kam bija nokostas aitas, piedalījās tanīs, lai nogalinātu ļaundari lapsu. Jaunieši raudzījās uz šīm medībām kā uz interesantu sportu. Visus vilināja balvai apsolītā krāšņā sudrablapsas āda.

—  Es gan zinātu, ko darīt ar naudiņu, ja man tā āda kristu, — runāja viens.

—   Nemaznebūtu slikti vienā dienā iedzīvoties tāda

summā, ka var izpirkt fermu no parādiem, — prātoja otrs.

— Nu, bet es iegādāšos pāri krietnu zirgu par šo melno ādiņu, — sapņoja trešais.

Džiksi nepiedalījās medībās, viņiem nebija gājusi bojā neviena aita, bez tam viņi nedraudzējās ar Bentoniem. Turklāt Abners Džikss todien piedalījās citās medībās, un viņa Hekla, protams, bija vienaldzīga pret sava saimnieka ienaidnieku raizēm.

Amerikāņu fermeri medī lapsas diezgan barbariskā veidā. Katrs dalībnieks ņem līdzi bisi; medību mērķis nošaut lapsu tā, lai nesabojā tās ādu. Tāpēc vairāki desmiti mednieku ņem līdzi tikai vienu baru suņu; tāda bija arī to mednieku kompānija, kas devās medībās kādā marta rītā.

Parasti lapsas rok ik gadus jaunu alu, bet dažreiz atgriežas vecajā, ja tā izrādījusies par mierīgu patvērumu un atstājusi patīkamas atmiņas. Apsāja ieplakā neviens vēl nebija atklājis Domino un Baltkrūtītes rūpīgi sargāto mītni, tāpēc martā abi sāka uzpost veco mitekli un gatavot to gaidāmā ģimenes pieauguma vajadzībām. Nolēmuši atkal ierīkot tur savu māju, viņi centās nepievilkt uzmanību, nāca un gāja visai piesardzīgi un medīja tālu no alas.

Kad sākās aplenkums, Baltkrūtīte atradās upes augštecē. Suņi tūliņ uztapa uz viņas pēdām, sāka ķilkstēt un metās pakaļ. Fermeri nemēdz auļot suņiem līdzi. Viņi jau medību sākumā izklīst pa augstienēm un, noteikuši pec suņu riešanas, kādā virzienā dzen medījumu, steidzas ieņemt labas pozicijas — pakalnus un šauras ielejiņas starp tiem, lai varētu šaut uz lapsu, kad tā skries garam.

Izdzirdējusi suņus rejam, Baltkrūtīte tūliņ aptvēra, kas notiek, un metās lejup pa Bentonu strauta ieleju. Viņa izmantoja pāri strautam pārkritušos kokus un pārskrēja te vienā, te otrā pusē, lai nojauktu suņiem pēdas, un tad steidzās, cik jaudāja, lai tiktu tālāk projām un pēdas atdzistu. Sausā laikā tās droši vien nebūtu vairs saožamas, bet todien, kā par postu, pūta silts vējš, dziļās kupenas bija stipri saplakušas un strauji kusa. Strauts bija pārvērties par krācošu straumi, sniegs irdens, un lapsa bruka iekšā ik uz soļa. Suņi dzinās pa karstām pēdām, un garās kājas sniedza tiem lielas priekšrocības šādā laikā.

Atstatums starp Baltkrūtīti un suņiem aizvien samazinājās. Pagaidām viņa vēl nebija patrāpījusies pa šāvienam, taču bija skaidrs, ka ilgi viņa neizturēs. Jo vairāk sildīja saule, jo irdenāks kļuva sniegs, un pamazām viņas aste nolaidās lejup.

Stipra, drosmīga lapsa vajāšanas laikā tur asti augsti paceltu. Kad viņai zūd drosme, aste nolaižas, turklāt mitrā, sniegainā dienā samirkst un noslīd vēl zemāk. Tā sāk vilkties pa zemi, piesūcas ar ūdeni un šķīdoni un pārvēršas smagā enkurā, kas paātrina bēdīgo galu. Tāpēc vīrišķīgs dzīvnieks iztur ilgāk, bet garā vārgs sabrūk pusceļā.

Baltkrūtītei drosmes netrūka, bet sniegs bija-ļoti slapjš un dziļš, un viņa nespēja ātri paskriet, jo pēc dažām dienām mazuļiem vajadzēja nākt pasaulē. Nav brīnums, ka tādos apstākļos viņa beidzot krita izmisumā. Tobrīd viņai atkal vajadzēja iet pāri strautam pa tievu kārti. Viņa paslīdēja un iekrita ūdenī. Zināms, viņa drīz vien izlēca krastā, bet nu visa spalva bija *fapja un kustības apgrūtinātas. Šķita, ka visas cerības izgaisušas. Ar mokām sasniegusi nākamo pakalnu, viņa skaļi un izmisīgi ievaimanājās. Šo palīgā saucienu izdzirdēja: par atbildi atskanēja droša, strupa ieriešanās, un no kriīmiem izskrēja Domino, spēcīgs un vīrišķīgs. Baltkrūtīte nevarēja viņam izstāstīt par savu nelaimi, bet tas arī nebija vajadzīgs. Viņš tāpat visu saprata un rīkojās tā, kā var rīkoties pats krietnākais, cildenākais draugs: viņš uzņēmās visas Baltkrūtītes likstas un devas pa viņas pedam pretī suņiem. Tas nenozīmē, ka viņš bija nolēmis uzupurēties, — nē, viņš jutās pietiekami stiprs, lai sagaidītu suņu baru un novadītu uz citu pusi. Kamēr suņi dzīsies viņam pakaļ, Baltkrūtīte netraucēta nokļūs mājās.

XIX Vīrišķības pārbaude

Domino paskrēja kādu pusjūdzi suņiem pretī un apstājās. Tagad bars bija pavisam tuvu, kādus trīssimt soļus atstatu. Tas ātri tuvojās, nu tikai divi simti soļu šķīra tos no lapsas, bet Domino joprojām nekustējās. Kāpēc? Varbūt lai pārliecinātos savām acīm, uz kurieni suņi skries, varbūt lai parādītos tiem un iekveldētu tos medību alkās. Un tad pretinieki ieraudzīja viens otru. Suņi sāka nešpetni riet, pameta agrākās pēdas un metās pakaļ Domino, kurš aši nozuda krūmos. Tur, kur Domino bija stāvējis, suņi saoda viņu un tūliņ saprata, ka pamet mātīti un dodas pa spēcīga tēviņa pēdām, tomēr iedzimtais instinkts viņiem sacīja, ka tieši tā arī jārīkojas.

Domino sākumā tecēja sīku riksi, gribēdams galīgi pārliecināties, ka suņi seko viņam un Baltkrūtīte nav vairs apdraudēta. Viņš pat vēlreiz parādījās tiem un tad straujā pagriezienā aizvadīja baru pretējā virzienā tam ceļam, pa kuru steidzās uz mājām Baltkrūtīte.

Kad Domino skrēja pāri tīrumam, mednieki ieraudzīja viņu tālskatī un traks prieks pārņēma tos, redzot, ka suņi izdzinuši sudrablapsu. Fermeri labi pazina apkārtni, viņiem bija zināmas visas spraugas. Norībēja šāviens, un Domino sajuta dzeļošas sāpes: kāda skrots bija ķērusi sānus, radot nelielu, bet sāpīgu brūci. Melnā lapsa neredzēja medniekus, bet nu jau zināja, ar ko tai darīšanas.

Varēja domāt, ka Domino katrā ziņā-šķērsos kādu iegori, bet viņš saprata, ka šoreiz jāturas augstienēs.

Noauļojis jūdzes trīs, viņš nogriezās uz tīrumiem un sešas jūdzes skrēja pa dzelzceļa līniju. Noskrējis jūdzi aiz pārmijas un atstājis suņus tālu aizmugurē, viņš pa sliedēm atgriezās pie pārmijas un devās pa atzarojumu uz citu pusi. Apmetis pamatīgu līkumu, viņš bezbailīgi pagriezās uz mājām,.gan noguris, ar smeldzošu brūci, bet joprojām augsti turēdams asti, kā piederas uzvarētājam.

Viņš krustoja visu Šobanas augšteces apvidu un, būdams izsalcis, dzīrās iegriezties mežā pie noglabātās barības krājumiem, kad pēkšņi izdzirdēja skaņas, kas lika sirdij bažīgi sarauties. Apskrējis ap pakalnu, viņš ieraudzīja suņu baru — jaunu, nenokausētu suņu baru un kādu duci mednieku zirgos. Suņu negantā riešana neapšaubāmi rādīja, ka tie nāk pa viņa pēdām. Citā reizē Domino nebūtu grūti izbēgt arī no tāda bara, bet šobrīd spēki nebija vienādi.

Viņš bija noguris un izsalcis, ķepas piepūlētas no ilgās skriešanas, brūce smeldza. Viņš alka atpūsties. Šīs bija īstas medības bez bisēm, medības pašas medīšanas, nevis ādas dēļ. Un kas varētu pārmest Domino, ja šoreiz viņš metās bēgt no vajātājiem gan ātri, bet bez tās aizrautības, ar kādu traucas skrējējs, pārliecināts par uzvaru?

Domino lāgā nepazina šos pakalnus, kas atradās tālu no tām vietām, kuras viņš parasti mēdza apmeklēt.

Pazīstamais apvidus palika vairākas jūdzes aiz muguras, un tur bija mednieki ar bisēm, kuriem sagādātu prieku nule atvests nenokausēts suņu bars. Nekad vēl Domino nebija izrādījis tik maz viltības, bēgot no vajātājiem, kā šoreiz, toties nekad viņš nebija tā sasprindzinājis visus spēkus un skrējis tik ātri. Stundu pēc stundas viņš lēkšoja no viena pakalna uz otru.

Saule sildīja joprojām un pārvērta šķīdonī sniegu mežos un laukos. Grāvji bija pilni ar ledaini saltu ūdeni, strauti pārplūduši. Pat uz stingrā ledus parādījās peļķes» un Domino krāšņā aste, viņa vīrišķības karogs, bija nošļakstīta ar ūdeni un dubļiem un aiz sava svara sāka liekties zemup.

Domino zināja, ka arī tagad viņš vēl varētu nokausēt suņus, tomēr šobrīd viņš ilgojās nakts. Tā atnesīs Slu un sals — stingru uzkārtu sniegam. Tad viņš būs pavisam drošs par savu likteni.

Pagaidām viņš joprojām nira starp pakalniem. Viņa nesalīdzināmais ātrums bija samazinājies uz pusi, taču arī suņi sāka zaudēt spēkus, tāpat medniekus bija nogurdinājis sačākstējušais sniegs un pārplūdušie strauti. Tikai divi vien dzinās pakaļ lapsai — suņu īpašnieks un stalts jauneklis — Abners Džikss. Vienīgi viņam bija zināms, ka dzīvnieks, ko viņi trenc, ir izdaudzinātā Holderkalnu sudrablapsa.

Pārsvars tomēr palika suņu pusē. Domino vairs nespēja mest cilpas, un prātīgākais likās skriet taisnā virzienā. Viņš tā arī darīja, bet aizvien gausāk, aizvien īsākiem lēcieniem, jo sāka aizelsties. Tā viņš aizjoņoja garām vienai fermai, otrai un pēkšņi trešās vārtos ieraudzīja meiteni ar groziņu.

Nav zināms, kas dažkārt pamudina savvaļas dzīvnieku izmisumā meklēt patvērumu pie cilvēka. Arī Holderu lapsa, spēkus zaudējusi, metās meitenei klāt un piespiedās tai pie kājām. Meitene saķēra lapsu, ievilka mājā un aizcirta durvis neprātīgā niknumā iesvelto suņu deguna priekšā.

Suņi lēkāja ap durvīm un neganti rēja.

Pieauļoja mednieki, iznāca pats fermas īpašnieks.

—  Lapsa ir mūsu, tā pieder mūsu suņiem. Tie atdzina viņu Šurp, — sacīja suņu īpašnieks.

—  Lapsa ir manās mājās, tātad mana, — atbildēja fermeris, nemaz nepazinis sudrablapsu ar dubļiem un sarkanajiem māliem notrieptajā bēglī.

Kaut fermerim arī bija bieži nozudušas vistas, viņš diezin kā necentās paturēt lapsu, jo dzīvnieka āda viņam likās pavisam sabojāta un pazaudējusi vērtību. Tāpēc, kad mednieki neatlaidās, viņš beidzot atteica:

—   Labi, pievāciet savu lapsul

Bet meitene sāka raudāt.

—   Neatdod, neatdod viņu, lapsiņa mana! — viņa vaimanāja. — Lapsiņa pati atskrēja pie manis. Nav brīv viņu šaut nost!

Fermeris sāka svārstīties.

—  Mēs rīkosimies ar lapsu godīgi, — mierināja mednieks. — Mēs Jausim tai aizskriet tālāk, nekā tā bija pirmīt, kad panācām viņu te.

Fermeris pasteidzās ieiet mājā, lai neredzētu turpmāko. Viņš varbūt drīz vien būtu aizmirsis nabaga notrenkāto dzīvnieku, kas meklējis patvērumu zem viņa jumta, bet nespēja aizmirst bērna raudas un izmisīgos saucienus:

—   Nav brīv, nav brīvIrAAana lapsiņa! Tēt, tēt! Viņi to nošaus! Tēt, tētiņ!

Un ne tikai tēvam vien šīs bērna vaimanas a.tstāja dzijas pēdas sirdī.

XX Upe un nakts

Mednieki tomēr aiznesa Domino, palaida vaļā un ļāva aizskriet «likumīgo» ceturtdaļjūdzi. To viņi uzskatīja par «godīgu» rīcību — palaist trīsdesmit spēcīgu suņu vienai nomocītai lapsai pa pēdām! Ieleja atkal skanēja no suņu rējieniem. Domino atkal lēcieniem traucās pa dziļo, slapjo sniegu, un sākumā viņam izdevās tikt krietnu gabalu UЈ priekšu.

Viņš izskrēja cauri garajai Bentonu strauta ielejai, paskrēja gar pakalnu nogāzēm, pāri pakalnu korēm un tuvojās jau savam apvidum, kad pēkšņi no kādas fermas pagalma izskrēja tā pati nīstā Hekla un pievienojās suņu baram. Staltais mednieks apsveica Heklas ierašanos ar līksmu saucienu. Kā nu varēja paglābties nabaga Domino, kad viņa ienaidnieki bija saņēmuši svaigu papildinājumu? Palika tikai viena cerība: tuvā nakts un iespējamais sals.

Tomēr pievakarē vējš kļuva vēl siltāks. Šobanas ūdeņi, pār kuriem visu dienu bija brāzies siltais vējš, traucās uz rietumiem varenā, plašā straumē, piepildot ieleju līdz malām, un rāva līdzi salauzītos, brakšķošos Iedus gabalus.

Saule rietēja tālumā virs ūdens klaiuma, un šis zvērojošais riets bija lielisks kā cildena mūža spožs noslēgums. Bet ne suņi, ne mednieki neapstajas, lai patīksminātos: tie traucās tikai uz priekšu.

Suņi smagi elsa, mēles tiem karājās līdz zemei, acis bija sarkanas. Tālu tiem priekšgalā joņoja nule piebiedrojies suns, negaidot parādījies briesmonis, un tam pa priekšu — sudrablapsa. Tās krāšņais kažoks bija dubļos novārtīts, grezna aste, samirkusi šķidoni. vilkās pa zemi, noberztās ķepas atstāja asiņainas pēdas.

Nomocītajam Domino radās iespēja aizsniegt taciņu, kas veda uz klinšu krauju. Bet šās taciņas tuvuma atradās viņa mājas, un nepielūdzamais instinkts brīdināja: — tur nedrīkst! — Tomēr pēdējā mirkli, izmisuma dzīts, viņš pievērsās šai takai kā vienīgajam glābiņam. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš drāzās pa krācošās Šobanas krastu. Uz īsu brīdi viņam izdevās atgūt iepriekšējo ātrumu, un viņš būtu glābts, ļa nebijis šis nolādētais milzu suns, kas aizciita viņam ceļu.

Kad Domino jau tuvojās kraujai, Hekla ierējās priekšā. Domino pazina suņa baigo, metālisko balsi, un grūti pateikt, cik spēka un ātruma nolaupīja viņam šīs skaņas. Nu viņš bija nošķirts no kraujas un spiests joņot atpakaļ gar šalcošo un putojošo straumi, ko apspīdēja rieta blāzma. Pēdējā cerība bija zudusi, bet Domino joprojām skrēja, un viņa augumiņš vārgi svaidījās no vienas puses uz otru. Viņš bija tikko dzīvs aiz noguruma, taču aizvien vēl cīnījās par savu dzīvību

Staltais mednieks — tagad jau viens pats — pieauloja tuvāk Zinādams, ka lapsai gals klāt, viņš nevarēja atraut skatiena no abiem tumšajiem punktiem, kas drāzās uz priekšu pa žilbinoši sārto sniegu.

Suņu bara gaviļu pilnā riešana skanēja nelaimīgā upura ausīs. Domino zaudēja pēdējos spēkus. Viņa lepnums un rota — kuplā aste vairs nevēdinājās gaisā, bet vilkās pa zemi smaga un slapja, apgrūtinot tā jau pagausināto skrējienu. Suņi, juzdami tuvo uzvaru, traucās nopakaļ, riedami kā neprātīgi.

Ak vai! Tagad Domino skrēja pa sēri, kas iesniedzās upē kā pussala un tātad izveidoja dabisku slazdu. Upe bija viņu pievīlusi. Suņu bars bija teju pat klāt;

visiem pa priekšu, nikni un dobji riedama, traucās Hekla, kas pirmā bija laupījusi viņam iespēju glābties. Viss bija redzams kā uz delnas: lielā piekrastes sēre, kaucošu suņu bars, platā upe, pa kuru drāzās ledus gabali, — gan priekšā, gan aiz muguras droša nāve. Vājais būtu zaudējis dūšu un sabrucis, stiprais joprojām turējās, par spīti visam.

Kaucošais bars sasniedza sēri un joņoja pa to. Ar negantu rēkoņu brāzās upe gar apsēm noaugušo krastu. Ledus gabali grūdās kopā aizvien ciešāk un beidzot, sablīvējušies cits pret citu, brakšķot sadūrās ar krastu. Un tad Domino izdarīja to, ko katra lapsa vis nedarītu. Viņš atskatījās uz suņiem, pameta skatienu uz ledus gabaliem un … lēca. Nokļuvis uz ledus blāķiem, viņš lēca tālāk no viena ledus gabala uz otru.

Bet te sastrēgušais ledus sabruka un atrāvies traucās tālāk. Starp to un krastu izveidojās melna ūdens josla, kas pletās aizvien platāka. Uz paša tālākā ledus ļļgabala stāvēja melna lapsa kā uz balti seglota melna rumaka. Suņu bars bezspēcīgās dusmās apstājās krastmalā, bet Hekla, nespēdama savaldīties, metās uz ledus gūzmas malu tieši tobrīd, kad atrāvies ledus gabals aiznesa viņas upuri. Nevaldāmā un nepielūdzamā upe mirklī atšķēla no citiem arī to ledus gabalu, uz kura atradās suns. Tā tie abi — vajātā lapsa un vajātājs suns — aiztraucās pretī savai bojā ejai. Tie peldēja pa upi, rietošās saules apspīdēti, pn pa krastu tiem sekoja suņi un jaunais jātnieks.

Kāds fermeris no citas mednieku grupas, kura pagadījās tuvumā, grasījās tēmēt uz lapsu, bet jauneklis izsita nelgām bisi no rokām, uzsaukdams skaļu «urā» drosmīgajiem dzīvniekiem.

Upes līkumā ledus blāķi sasniedza pastraumi — garu, līdzenu ūdens klajumu pirms tās vietas, kur upe krīt lejup, izveidojot Hārnejas rumbu. Jauneklis un suņi apstājās, raugoties liesmainajā vakarblāzmā un purpurā zvērojošos ūdeņos, kur dzirkstīja spoži ledus gabali,

kas aiznesa dziestošajā rietā divas dzīvas būtnes. Virs mutuļojošās upes jau sāka celties migla, un pēdejie stari, izlauzušies caur to, apzeltīja ir upi, ir ledu, ir sudrablapsu.

Drosminieks uz tālīnā ledus gabala devās pretī bojā ejai bez trīsām un bez skaņas, bet vējš atnesa suņa žēlo kaucienu, kurā bija jaušamas nāves šausmas.

— Ardievu, draugs! — sacīja jaunais mednieks. — Ardievu, mans krietnais suns! — Viņa balss aizrāvās. — Ardievu arī tu, sudrablapsa! Es labprāt būtu glābis jūs abus, bet jūs mirstat varoņu nāvē. Ardievu!

Abners neko vairs nevarēja saskatīt. Suņi krastmalā drebēja un smilkstēja.

Pie pretējā krasta straume izveidoja plašu vērpeti. Griezdamies virpulī, ledus gabali no krastmalas pamazām izpeldēja upes vidū, bet tie, kas bija vidū, pienāca pavisam tuvu krastam. Izmantodams labvēlīgu mirkli, Domino saņēma visus spēkus un lēca. Viņš laimīgi tika pāri melnajai ūdens joslai un atkal atradās uz cietzemes. Upe, kas bija glābusi lapsu no posta jaunības dienās, paglāba viņu arī tagad.

Bet tur tālu, starp ledus gabaliem, kas traucās miglā, atskanēja bojā ejoša suņa gari stieptais, izmisīgais kauciens. Un tad bija dzirdama tikai palu dunoņa.

.

CINKS

kucēna attīstības gaita

Cinks jau bija tik liels, ka sāka uzskatīt sevi par ļoti ievērojamu kucēnu; ievērojams viņš bija gan, tikai ne visai labvēlīgā nozīmē. Viņš nebija ne nikns, ne iespaidīga izskata, nevarēja lepoties ne ar spēku, ne ātrumu, toties viņš bija viens no trokšņainākajiem, labsirdīgākajiem un muļķīgākajiem kucēniem, kuri jebkad grauzuši sava saimnieka zābakus. Viņa saimnieks, Bils Obrijs, vecs kalnietis, tolaik bija apmeties Gāneta smailes pakājē, Jeloustonas parkā. Tas ir visai kluss stūrītis, un to vietu, kur stāvēja Bila telts, pirms mūsu ierašanās varēja uzskatīt par visvientuļāko kaktiņu pasaulē, ja nebijis šis plušķis, mūžam nerimstošais kucēns Cinks.

Cinks nespēja palikt mierā ne piecas minūtes. Zināms, viņš labprāt izpildīja visas saimnieka pavēles, izņemot pavēli gulēt uz vietas. Viņš pastāvīgi centās izdarīt kaut ko aplamu un nejēdzīgu

un, ja arī mēģināja darīt ko jēdzīgu, tad parasti sabojāja visu ar kādu stulbu triku. Reiz viņš pavadīja visu rītu, pūlēdamies uzrāpties taisnā, slaidā priedē, pa kuras zariem lēkāja vāverīte.

Vairākas nedēļas no vietas viņa karstākā vēlēšanās bija notvert kādu no somainajām žurkām, kuras bariem rosījās prērijā telts tuvumā. Šiem mazajiem dzīvnieciņiem ir paradums, attupjoties uz pakaļkājām, stalti izslieties un piespiest priekšķepas cieši pie krūtīm, tā ka pa gabalu tie atgādina mietiņus. Kad vakaros devāmies prērijā pārsiet zirgus uz nakti, tad bieži noturējām somaino žurku par jau iedzītu mietiņu un atklājām kļūdu tikai tad, kad žurka, izsmejoši iepīkstēdamās, iešmauca alā.

Jau pirmajā dienā, kad Cinks ieradās ielejā, viņš apņēmās notvert kādu no šīm mietiņžurkām. Protams, viņš ķērās pie šā pasākuma savā īpatnējā veidā, pastrādādams bezgala daudz visādu aplamību. Viņa saimnieks mēdza izteikties, ka šādā kārtā izpaužoties tā lāsīte īru asiņu, kas tekot Cinka dzīslās. Cinks sāka uzbrukumu ar lielisku stājienu jau ceturtdaļjūdz,i no žurkas atrašanās vietas, tad līda uz vēdera kādus simt jardus no viena zāles cera uz otru, pēc tam viņa nervi vairs neizturēja, un, pārāk uztraucies, lai līstu, viņš uzlēca kājās un devās taisni uz žurku, kas, pilnīgi izpratusi stāvokli, joprojām sēdēja alas priekšā.

Pēc mirkļa Cinka satraukums sasniedza tādu pakāpi, ka viņš sāka skriet, un beidzot, kad vajadzēja pielavīties pavisam klusu klāt, kucēns riedams metās virsū medījumam, kas nekustēdamies sēdēja kā malkas pagale līdz pēdējai sekundei un tad ienira alā, nievājoši epīkstēdamies un ar pakaļkājām iemezdams Cinkam veselu riekšavu smilšu plati atplestajā, kārajā mutē.

Tādos neauglīgos mēģinājumos pagāja diena pēc dienas, tomēr Cinks nemeta mieru. Likās, viņš bija pārliecināts, ka neatlaidībai galu galā jāuzvar, kā tas arī īstenībā mēdz notikt. Kādā jaukā dienā pēc neparasti izsmalcināta stājiena neparasti

pievilcīgas žurkas priekšā, izdarījis visas savās nejēdzības un nobeidzis tās ar negantu liela stila uzbrukumu, viņš beidzot notvēra upuri, tikai šoreiz tas izrādījās īsts koka mietiņš. Ja kāds šaubās, vai suns saprot, ka izmuļķots, tad tam vajadzētu paskatīties todien uz Cinku, kā viņš bikli kā jērs slapstījās aiz telts, tālāk no saimnieka acīm.

Taču neveiksme neietekmēja Cinku uz ilgu laiku. Viņa raksturam piemita tiklab izturība, kā īru stūrgalvība, kas palīdzēja tikt pāri visiem šķēršļiem, un nekas nespēja laupīt viņam labo omu. Viņš allaž ķērās. visam klāt ar vislielāko sparu, ir nedomādams kaut ko slēpt, un jutās labi, kamēr vien varēja kustēties un rosīties.

Katrs braucējs, katrs jātnieks, katrs teļš, kas ganījās zālē, kļuva par viņa vajāšanas priekšmetu, un, ja tuvīnās sargbūdas kaķis slāja garām, tad Cinks uzskatīja, ka viņa svētākais pienākums pret parka sargiem ir aiztriekt kaķi uz mājām vislielākajā ātrumā. Reižu divdesmit dienā viņš bija spējīgs skriet pakaļ vecajai platmalei, ko Bils mēdza tīšām iemest lapseņu pūznī, pavēlēdams:

— Nes šurp!

Vajadzēja paiet ilgam laikam, kamēr neskaitamās nepatikšanas sāka izveidot pieredzi. Cinks pamazām ap. tvēra, ka ratiem ir līdzi garas pātagas un nikni, neganti suņi; ka zirgiem ir asi pakavi; ka teļiem ir radinieki ar ragiem uz galvām; ka gausais kaķis var pārvērsties nešpetnā caunā un ka lapsenes nav tas pats, kas tauriņi. Jā, tas viss prasīja ilgu laiku, bet nekas nebija veltīgs. Cinkā sāka pamazām attīstīties graudiņš — pagaidām mazs, bet dzīvs un augošs suņu veselā saprāta graudiņš.

II

Šķita, ka visas Cinka līdzšinējās aplamības ir kā rupji aptēsti, nesimetriski akmens bluķi, kas tiek krauti arkā, bet pēdējais noslēguma akmens, kas, iepriekšējiem pievienots, noteica celtnes raksturu, padarīja to saskanīgu un viengabalainu, — visbrēcošākā aplamība notikumā ar lielo šakāli.

Šis šakālis dzīvoja netālu no mūsu nometnes un acīm redzot, tāpat kā visi pārējie dzīvnieki, ļoti labi saprata, ka viņus sargā likums, kas aizliedz šaut, medīt, izlikt slazdus vai cilpas vai kā citādi iznīdēt Jeloustonas parka savvaļas iemītniekus; turklāt šakālis dzīvoja tai parka daļā, kur atradās sargpostenis, un zaldāti modri uzmanīja, lai likums tiktu ievērots. Pārliecināts par savu drošību, šakālis mēdza ik nakti apstaigāt nometni, meklējot atkritumus. Sākumā es atradu tikai tā pēdas mīkstajā zemē, it kā tas nakti būtu cilpojis ap nometni, bet baidījies pienākt pārāk tuvu. Tad mēs sākām dzirdēt tā grūtsirdīgo vakara dziesmu tūliņ pēc saules rieta vai īsi pirms lēkta. Beidzot tā pēdas bija skaidri redzamas ik rītu pie atkritumu kastes, kad es rītos izgāju palūkoties, kādi dzīvnieki mūs nakti apciemojuši. Kļūdams drošāks, tas sāka iegriezties nometnē šad tad arī dienu. Vispirms bikli, tad ar pieaugošu drosmi, pārliecinājies par savu neaizskaramību, tas beidzot ne tikai apmeklēja mūs ik nakti, bet arī ik dienas turējās nometnes tuvumā, okšķerēdams, vai nevarēs nočiept ko ēdamu, vai sēdēdams gabaliņu no mūsu telts uz kāda pauguriņa.

Kādu rītu, kad šakālis tā sēdēja pauguriņā jardus piecdesmit no mums, kāds, gribēdams dzīt jokus, uzrunāja Cinku:

— Cink, vai tu redzi, kā tas šakālis ņirdz par tevi? Ej aiztriec to prom!

Cinks vienmēr izpildīja, ko viņam lika. Degdams nepacietībā parādīt, ko spēj, viņš metās virsū šakālim* kas laidās bēgt. Tā bija lieliska skriešanās sacīkste ceturtdaļjūdzes garumā, taču tīrais nieks, salīdzinot ar to skriešanos, kas sākās tad, kad šakālis pagriezās pret vajātāju.

Cinks tūliņ noprata, ka viņam labi neklāsies, un saņēma visus spēkus, lai tiktu atpakaļ nometnē. Šakālis bija ātrāks, un drīz panāca kucēnu un iekampa tam te vienos sānos, te otros, ar visu savu izskatu pauzdams, cik tam patīkami izpriecāties uz Cinka rēķina..

Cinks smilkstot un kaucot auļoja, cik Jaudas, taču netika vaļā no spīdzinātāja, kamēr iedrāzās nometnē. Kauns atzīties, bet mēs visi smējāmies par nabaga kucēnu kopā ar šakāli, un Cinks nesagaidīja pelnīto līdzjūtību par nepatikšanām, ko bija pieredzējis, izpildot pavēli.

Vēl viens šim līdzīgs piedzīvojums, kaut mazākā mērogā, panāca to, ka Cinka aizraušanās sāka mazināties. Viņš apņēmās vismaz ar šakāļiem vairs neielaisties.

Taču šakālis, atradis jaunu un patīkamu izpriecu, bija citās domās. Tas nāca šurp ik dienas un slaistījās ap nometni, ļoti labi zinādams, ka neviens neiedrīkstēsies šaut. Patiešām, visas mūsu bises bija aizzīmogojis valdības ierēdnis, un visur stāvēja sardzē zaldāti, kas gādāja par to, lai likums netiktu pārkāpts.

Tāpēc šakālis visur uzglūnēja nabaga Cinkam un izmantoja katru izdevību, lai viņu ķircinātu. Nabaga sunītis skaidri zināja, ka šakālis viņam uzbruks, kodīs un trenks atpakaļ līdz pat saimnieka teltij, ja viņš kaut simt jardu aties no nometnes.

Tā tas turpinājās ik dienas, kamēr beidzot Cinkam dzīve pārvērtās vienā vienīgā mocībā. Viņš vairs nedrīkstēja atkāpties no telts ne piecdesmit jardu, un pat tad, kad viņš pavadīja mūs izjājienos pa apkārtni, negantais un nekrietnais šakālis sekoja viņam pa pēdām, rikšodams nopakaļ vai iesānis, gaidīdams izdevību paspīdzināt nelaimīgo Cinku, sabojādams viņam visu pastaigas prieku, taču turēdamies atstatu no mūsu pletnēm vai pabēgdams gabaliņu tālāk, kad mēs apstājāmies, lai sviestu tam ar akmeni.

Kādu dienu Obrijs pārcēla savu telti jūdzi tālāk pret straumi, un mēs retāk redzējām šakāli, kas arī pārcēlās uz to pašu vietu un, kā visi plēsoņas, kas nesastop pretspara, kļuva aizvien nekrietnāks un nekaunīgāks, kamēr nabaga Cinka dzīve pārvērtās vienās vienīgās šausmās, par ko viņa saimnieks tikai smīnēja.

Obrijs izskaidroja telts pārcelšanu ar to, ka zirgam tur esot labāka barība. Drīz gan noskaidrojās, ka viņš ilgojies vientulības, lai varētu netraucēts mieloties ar pudeli viskija, ko nezin kādā ceļā bija ieguvis. Taču viena pudele spēja tikai iekairināt, ne vairāk. Otrā dienā viņš apsegloja zirgu, pateica: «Cink, sargā telti!» — un aizjāja pāri kalniem uz tuvāko traktieri, bet Cinks paklausīgi saritinājās pie telts ieejas.

III

Ar visu savu kucēna muļķību Cinks bija uzticams sargsuns, un viņa saimnieks zināja, ka šunelis sargās telti, cik labi vien varēs.

Tai pašā pēcpusdienā te gāja garām kāds kalnietis. Apstājies, kā parasts, tādā atstatumā, lai viņu varētu sadzirdēt, viņš uzsauca:

— Ei, Bil! Paklau, Bil!

Nesaņēmis atbildi, viņš devās uz telti, un tur viņu sagaidīja, paša vārdiem runājot, «viens ērmīgs šunelis ar spurām gaisā», kurš, nikni rejot, brīdināja, lai turas tālāk. Kalnietis saprata stāvokli un gāja projām.

Pienāca vakars, bet saimnieks nepārradās, lai paglābtu Cinku, kas sāka just stipru izsalkumu. Teltī gan atradās maišelī ievīstīta žāvēta gaļa, bet tā bija neaizskarama. Saimnieks bija piekodinājis «sargāt» to, un Cinks drīzāk nobeigtos badā nekā pieskartos maišelim.

Beidzot kucēns uzdrošinājās iziet no telts, cerēdams noķert turpat tuvumā kādu peli vai ko citu, lai remdētu izsalkumu, te pēkšņi viņam uzbruka nejaukais šakālis un piespieda rikšiem mesties atpakaļ uz telti.

Tad Cinks piepeši pārvērtās. Pienākuma apziņa Šķita uzreiz pārveidojam viņu un sniedza spēku, tāpat kā vārga kaķēna brēciens pārvērš rāmu kaķeni par tīģerieni. Viņš joprojām palika kucēns, daudzējādā ziņā vēl muļķis, bet viņam bija iedzimts stingrs raksturs, kas izveidotos ar gadiem. Tai mirklī, kad šakālis mēģināja ielauzties teltī, viņa saimnieka teltī, Cinks aizmirsa savas bailes un drāzās virsū ienaidniekam kā mazs dēmons.

Dzīvnieki apzinās, kurā pusē taisnība. Viņi pazīst morālo drosmi un gļēvulību. Morālais spēks bija pilnīgi mazā, plušķainā šuneļa pusē, un abi dzīvnieki šķītās to saprotam. Šakālis atkāpās, neganti rūkdams un draudēdams saplosīt šuneli gabalos. Lai nu kā, bet šakālis tomēr neiedrošinājās vairs lauzties iekšā teltī, kā nupat bija grasījies darīt.

Un nu sākās īsts aplenkums, jo šakālis ik pa mirklim nāca atpakaļ, staigāja ap telti, nievājoši spārdīdams ar pakaļkājām zemi, vai strauji metās uz vaļējo ieeju, kur viņu aci pret aci sagaidīja nabaga mazais Cinks, gandrīz vai beigts aiz bailēm, taču ikreiz atgūdams spēkus, līdzko šakālis mēģināja aiztikt kucēna sargāšanai uzticētās mantas.

Visu šo laiku Cinks nekā nebija ēdis. Reizes divas trīs dienā viņam izdevās aizšmaukt līdz tuvīnajam strautiņam un padzerties, bet barību viņš tik ātri nevarēja sagādāt. Viņš būtu varējis izgrauzt maisam caurumu un ieēst mazliet gaļas, bet nevēlējās aiztikt to, kas viņam uzticēts. Viņš būtu arī varējis izmantot kādu mirkli, pamest posteni un atskrie? uz mūsu nometni, kur viņu noteikti būtu pabarojuši. Bet nē, apstākļi bija viņu padarījuši par uzticamu sargu. Viņš nekādā gadījumā negribēja pievilt savu saimnieku. Ja vajadzīgs, viņš bija gatavs mirt savā postenī, kamēr saimnieks dzīroja aiz kalniem žūpas skurbumā.

Četras baigas dienas un naktis mazais, varonīgais kucēns stāvēja savā sargvietā un aizstāvēja tefti un * mantu pret nekrietno šakāli, kurš biedēja viņu līdz nāvei.

Piektajā rītā vecais Obrijs atģidās, ka neatrodas savās mājās un ka atstājis telti kalnos kucēna uzraudzībā. Nepārtrauktā žūpošana viņam jau bija apnikusi, viņš apsegloja zirgu un jāja pāri kalniem, dzērumu izgulējis, tomēr nedrošs uz kājām. Pusceļā viņa apmiglotajās smadzenēs atausa doma, ka viņš pametis Cinku bez ēdamā.

—   Ka tik mazais pagāns nebūs apkrimtis visu gaļu! — viņš bažījās un paskubināja zirgu. Uzjājis kalna korē, no kurienes pavērās skats uz telti, viņš ieraudzīja, ka pie tās ieejas, rēcot un kampjot viens otram ar zobiem, stāv lielais, nešpetnais šakālis un nabaga mazais Cinks.

—   Ka tevi divi deviņi! — vecais Obrijs izsaucās. — Pavisam biju piemirsis to nolāpīto šakāli. Nabaga Cinks! Viņam gan plāni klājies! Taisni brīnums, ka šakālis nav saplēsis viņu ar visu telti lupatu lēveros!

Jā, vīrišķīgais Cinks varbūt pēdējo reizi atsita ienaidnieka uzbrukumu. Viņa kājas trīcēja aiz bailēm un bada, bet viņš joprojām stāvēja, kareivīgi izslējies, un, bez šaubām, bija gatavs mirt, aizstāvot telti.

Kalnieša skadrās, pelēkās acis ar pirmo skatienu aptvēra stāvokli. Pieauļojis klāt un ieraudzījis neaizskarto gaļu, viņš saprata, ka Cinks nav ēdis ne kumosa kopš saimnieka aizjāšanas. Kad kucēns, trīcēdams aiz uztraukuma un pārpūles, pielīda klāt, ieskatījās saimniekam sejā un nolaizīja roku, it kā teikdams: «Es darīju visu, ko tu man liki,» — tas gāja pāri vecā Obrija pēkiem. Asaras saplūda viņam acis, un viņš steidzās pabarot mazo varoni.

Tad viņš uzrunāja kucēnu:

—   Cink, veco zēn, es esmu pret tevi dikti nesmuki izturējies, bet tu allažiņ esi bijis godīgs pret mani. Es nekad vairs neatstāšu tevi vienu, ja vēl kādreiz došos plostot. Cink, man tā gribētos tev atmaksāt, tikai nezinu, kā, — sīvo jau tu nedzer, bet es domāju, ka varu izpestīt tevi no lielākās ķezas tavā dzīvē, un to es uz pēdām izdarīšu.

Viņš noņēma no telts balsta bisi, savas sirds lepnumu un dārgumu, un, nedomājot par sekām, norāva kroņa plombas, vaskā iespiestos zīmogus, visas šīs kancelejas padarīšanas, un izgāja ārā.

Šakālis sēdēja netālu, kā parasti, atņirdzis zobus velnišķīgā smīnā, bet šāviens norībēja, un Cinka šausmām bija gals uz visiem laikiem.

Kas par to, ka piesteidzās zaldāti un atrada, ka pārkāpti Jeloustonas parka likumi un Obrijs nošāvis kādu no tā savvaļas iemītniekiem!

Kas par to, ka Obrijam atņēma bisi un iznīcināja to, ka viņu kopā ar četrkājaino draugu izdzina ārpus parka robežām, piedraudot iesēdināt cietumā, ja viņš te vēlreiz parādīsies! Kas par to!

—   Liela bēda! — noteica vecais Obrijs — Es tomēr esmu izdarījis derīgu pakalpojumu savam biedram, kas allažīn izturējies godīgi pret mani.

SATURS

Koijotito .

Sudrablāsums

Springfīldas lapsa

Zaļspārnīte un viņas ce]ojums pa sauszemi

Bingo

Pa Smilškalnu brieža pēdām

Vēja aurs, Kilderstrauta jenots

Aidinieks

Lobo, Karempo valdnieks

Dižradzis, Kūtinejas auns

Pelēkā lāča dzīves gājums

Skrambausis.

Domino

Cinks .

ERNEST THOMPSON SETON

Lobo, the King oi Currumpaw Moscow 1956

The Best ol Ernest Thompson Seton London 1949

Ernests Tompsons Setons

KO I J OT I TO

Redaktore V. Vikārie Māksi, redaktors /. Zvagāzis Tehn. redaktore V. Sporāne. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 1959. g. 15. maijā. Parakstīta iespitšanai 1959. g. 23. septembrī. Papīra formāts 84X108/s2. 11,25 fiz iespiedi. 19.27 uzsk. iespiedi. 19,33 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 22511. Maksā 6 rbļ 60 kap

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv 24. Izdevn. Nr. 12024J-1158. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 782. A(Kanad)

* J a rd s — 91 cm. (Tulk.)

1 Spanish bayonets (angl.) — liliju dzimlas augs ar smailām lapām. (Tulk.)

[1] 45. kalibrs = 0,45 collas.

[2] rančo (meksik. rancho, angl. ranch) — ferma ziemeļamerikas prēriju apgabalā. (Tulk.)

[3] katrs rančo īpašnieks iededzina saviem mājlopiem zīmi, lai prēriju ganības varētu atšķirt tos no citiem. (Tulk.)

[3] Prēriju suns jeb grimzis (angl. the prairie-dog) — grauzējs dzīvnieciņš. (Tulk.)

[5] batlers (samuel Butler, 1835—1902) — angļu rakstnieks.

[6] kādā leģendā par Apaļā galda bruņiniekiem stāstīts, kā bruņinieks Galaheds devies meklēt svēto Grāla kausu, ko var atrast tikai tas, kam šķīsta sirds. (Tulk.)

[7] personāžs f. kupera romānā «Pionieri» (no cikla par «Mednieku Adzeķi»), (Tulk.)

[8] krūms, kura lapas izlieto kā tabaku. (tulk.)

[9] indiāņu cilts, kas naidīga Krī cilts Indiāņiem. (Tulk.)

[10] mustangi — savvaļas zirgi

[11] ai dl nieks — zirgs, kas skrienot sper vienu soli reizē ar abām kreisajām kājām, otru — ar abām labajām kāiām

[12] roberta bernsa poēmas varonis; viņš paglābjas no raganām «tekošos ūdeņos». (Tulk.)

Content

Tompsons Ernests Setons Koijotito un citi stāsti

dzīvnieku draugs un attēlotājs

KOIJOTITO

SUDRABLĀSUMS

SPRINGFĪLDAS LAPSA

ZALSPĀRNĪTE UN VIŅAS ceĻojums pa sauszemi

BINGO

PA SMILŠKALNU BRIEŽA PĒDĀM

VĒJA AURS, KILDERSTRAUTA jenots

AIDIniЕКs

LOBO, KAREMPO VALDNIEKS

DIŽRADZIS, KUTINĒJAS AUNS

PELĒKĀ LĀČA DZĪVES GĀJUMS

Pirmā daļa VABA BĒRNĪBA,

Otrā daļa vāba spēka dienas i

Trešā daļa NORIETS

SKRAMBAUSIS STĀSTS PAR TRUSĪTI BALTĻIPITI

DOMINO

Pirmā daļa LAIMĪGĀ BĒRNĪBA

Otrā daļa DIVATĀ

Trešā daļa ĀRBAUDE UN UZVARA

CINKS

SATURS