Smirnova Ņina

Šibanova Ariadna

Kontinentos un valstīs - Āfrika, Austrālija, Okeanija un Antarktīda

Ņina Smirnova, Ariadna Šibanova

Kontinentos un valstīs:  Āfrika, Austrālija, Okeanija un Antarktīda

JAUNIE LASĪTAJI!

Lasāmajā grāmatā «Kontinentos un valstīs» ir sakopoti nelieli ģeogrāfiski apraksti. Lasot šo grāmatu, jūs uzzināsiet daudz jauna un interesanta par Āfriku, Austrāliju, Okeāniju un Antarktīdu, iepazīsieties ar šo kontinentu dabas zonām, dzīvniekiem un augiem.

Grāmatā stāstīts par tuksnešiem, par pašu lielāko no tiem — Sahāras tuksnesi, par mūžzaļajiem, gandrīz necaurejamajiem ekvatoriālajiem mežiem, par subtropiem un augstkalnu apvidiem, par savannām, kuru milzīgajā zālē var paslēpties jātnieks ar visu zirgu, par ledū iekalto Antarktīdu, par Āfrikas nacionālajiem parkiem un rezervātiem, kur cilvēks kaju spert drīkst nevis ar ieroci, bet gan tikai ar fotoaparātu un kinokameru, par lielākajām pasaules upēm, ezeriem un ūdenskritumiem, par Okeānijas salu eksotisko dabu, par Austrālijas retajiem dzīvniekiem.

Jūs iepazīsieties ar Āfrikas, Austrālijas un Okeānijas iedzīvotāju dzīvi, paražām un nacionālajām tradīcijām, uzzināsiet, kādi zinātniski pētījumi tiek veikti Antarktīdā.

Daudzas Āfrikas un Okeānijas tautas vēl nesen nomāca imperiālisma jūgs, un to zemes bija kolonijas. Līdz pat mūsdienām vēl sastopamas ciltis (piemēram, Āfrikas pigmeji un Austrālijas aborigēni), kuras gandrīz nav skārusi civilizācija. Šie cilvēki joprojām dzīvo tāpat, kā dzīvojuši viņu tāltālie senči.

Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvara mūsu zemē atmodinaja koloniju tautu apziņu un palīdzēja tām gūt lielus panākumus atbrīvošanās cīņā. Šī cīņa īpaši pastiprinājās pēc otrā pasaules kara, pēc uzvaras pār fašismu, un pēc pasaules sociālisma sistēmas izveidošanās. Vēsturiski īsā laikā gandrīz visas Āfrikas un Okeānijas tautas izcīnīja politisku neatkarību. Daudzas grāmatas lappuses veltītas pārmaiņām šo tautu dzīvē.

Grāmatā ir daudz attēlu, kas palīdzēs jums gūt skaidrāku priekšstatu par Āfrikas, Austrālijas, Okeānijas un Antarktīdas dabu, kā arī par to iedzīvotāju, dzīves apstākļiem.

.

ĀFRIKA

. Pēc lieluma Āfrika ir otrais zemeslodes kontinents aiz Eirāzijas. Kopa ar salām, kas pieder pie Āfrikas, šis kontinents aizņem vairāk nekā 30 miljonu kvadrātkilometru lielu platību. Āfrikas kontinents ir cieši saistīts ar EirāzijU, no kuras to atdala tikai Sarkanā jūra un Vidusjūra, Gibraltara šaurums un Suecas kanāls.

tAfrika ir pats karstākais zemeslodes kontinents, zeme, kur nekad nav aukstuma. Tas izskaidrojams ar ģeogrāfiskā stāvokļa īpatnībām — Āfrika atrodas starp Ziemeļu tropu loku un Dienvidu tropu loku, tas ir, karstaja joslā. Ekvators šķērso kontinentu gandrīz pa tā vidu.

Āfrikas krastu tuvumā ir samērā maz salu. Pati lielākā no tām ir Madagaskara Indijas okeānā. Atlantijas okeānā lielākās salas ir Madeira, Kanāriju un Zaļa Raga salas.

Okeāni, kas apskalo Āfrikas krastus, gandrīz nekur neietiecas dziļāk kontinentā, un ta krasti ir maz izroboti. Āfrikas krasta līnijas garums pārsniedz 30 500 kilometru. Ar ātrgaitas okeāna motorkuģi Āfrikas kontinentu var apbraukt aptuveni 20 dienās.

APKĀRT ĀFRIKAI

Mūsu kuģis ir noenkurojies Ēģiptes Arābu Republikas lielākās ostas pilsētas Aleksandrijas piestātnē. Pēc iedzīvotāju skaita (2,3 miljoni) Aleksandrija ir otra lielākā šīs valsts pilsēta (aiz galvaspilsētas Kairas) un galvenie jūras vārti. Caur šo ostu tiek pārvadāts 80 procentu eksporta kravu.

Alcksandrijā, kas dibināta IV gadsimtā pirms mūsu ēras, saglabājušies rajoni ar seno apbūvi — šaurām ieliņām un vecvecām vienstāva mājiņām.

Pilsētas jaunajā daļā platu asfaltētu prospektu malās paceļas greznas savrupmājas un daudzstāvu nami, kas pārstāv moderno arhitektūru. Gar Vidusjūru aizstiepjas skaista krastmala. No mozaīkām un ciļņiem rotātās jūras ostas ēkas mūsu ceļš vedīs pa Vidusjūru uz rietumiem līdz Gibraltāra šaurumam.

GIBRALTĀRA ŠAURUMS

Apliecis loku ap vistālāko kontinenta ziemeļu punktu — Bensekas ragu, tālāk uz rietumiem kuģis brauc gar kalnainu krastu. Tikai šaura piekrastes zemienes josla šķir jūru no augstajiem Atlasa kal

niem, kas gandrīz 2300 kilometru garumā stiepjas gar Vidusjūru un Atlantijas okeānu. Beidzot kuģis iebrauc Gibraltāra šaurumā — jūras vārtos, kas Atlantijas okeānu savieno ar tā iekšzemes jūrām. Šauruma ziemeļu krastā paceļas Gibraltāra klinšu masīvs, dienvidu krastā — Džebelmusas klintis, kas senos laikos dēvētas par Herkulesa stabiem.

Jūras šaurums ir 14—44 km plats. Pa to stiepjas juras robeža starp Āfriku un Eiropu.

Pireneju pussalā Eiropā, Gibraltāra klinšu pakājē, atrodas Lielbritānijas jūras kara bāze — Gibraltārs.

ATLANTIJAS OKEĀNA

Izgājis cauri šaurumam, kuģis iebrauc Atlantijas okeāna plašumos un, turēdamies netālu no Āfrikas krasta, dodas uz ekvatora pusi. Gaisa temperatūra manāmi ceļas, un drīz jau kļūst neciešami karsti.

Atlantijas okeāns kopā ar jūrām aizņem 91,1 miljonu kvadrātkilometru (platības ziņā tas ir otrajā vietā aiz Klusā okeāna). Ta caurmēra dziļums pārsniedz 3000 metru, ūdens sāļums aptuveni ir 37 %0 (promiles)'.

Atlantijas okeana ūdeņi, atrazdamies nemitīgā kustībā, izveidojuši pastāvīgas, upēm līdzīgas straumes. Dienvidos no ekvatora pie Āfrikas rietumu krastiem plūst aukstā Bengalijas straume, pie Dienvidamerikas krastiem — Brazīlijas straume, uz ziemeļiem no ekvatora — Ziemeļpasātu straume, uz dienvidiem — Dienvidpasātu straume. Meksikas līcī sākas siltā Golfa straume. Tās turpinājumu uz ziemeļiem no Ņūfaundlendas salas sauc par Ziemeļatlantijas straumi.

Tā kā okeāns no ziemeļiem uz dienvidiem (no Ziemeļu polārā loka pāri ekvatoram līdz Antarktīdai) sniedzas 15 000 kilometru garumā un atrodas dažadās klimatiskajās joslās, viegli ir izskaidrojama tā augu un dzīvnieku ārkārtīgā daudzveidība. Cietzemes tuvumā okeāna ūdens virsējos slāņos dzīvu organismu ir vairāk nekā atklātā okeānā un lielākos dziļumos.

Atlantijas okeānā noris ļoti dzīva kustība: pa tā jūrasceļiem tiek pārvadātas gandrīz divas trešdaļas visas pasaules kuģu kravu. Okeāns dod divas piektdaļas pasaules zivju nozvejas.

Atlantijas okeāns kopš seniem laikiem cilvēcei noderējis par lielu jūrasceļu. Jau 1200 gadu pirms mūsu ēras fēniķieši caur Gibraltāra šaurumu bija izbraukuši Atlantijas okeāna ūdeņos un nokļuvuši līdz Britu salām. Pec 700 gadiem kartāgiešu jūrasbraucēji, dodamies uz dienvidiem gar Āfrikas piekrasti, gandrīz sasniedza ekvatoru. Pari Atlantijas okeānam gājis Kristoi’ora Kolumba, Amerigo Vespuči, Fernāna Magelāna un citu jūrasbraucēju ceļš. Pēcāk

1 Tas nozīmē, ka 1000 gramos ūdens ir izšķīduši 37 grami dažādu sālu.

Atlantijas okeāns tika izmantots par kaunpilnās vergu tirdzniecības ceļu, pa kuru no Āfrikas uz Ameriku veda vergus — nēģerus.

Mūsu dienās Atlantijas okeāna stiepjas paši svarīgākie pasaules jūrasceļi.

MADEIRAS SALAS

Aptuveni 500 km no Āfrikas ziemeļrietumu krasta atrodas kalnainas Madeiras salas. Savu nosaukumu tās ieguvušas pēc biezajiem mežiem, kas salās auguši jau tālā senatne (portugāļu valodā «madeira» — malka, koki). Tagad šeit saglabajušās tikai nelielas lauru un kastaņu birzis, bet stāvajas nogāzēs — mūžzaļo dzelkšņu krūmu audzes. Meži ir gandrīz pavisam izcirsti. Eiropieši Madeiras salas atklājuši XIV gadsimta. Salas ir maigs klimats un auglīga augsne.

Tumsai iestājoties, mūsu kuģis sasniedz pašu lielāko salu, ko sauc par Madeiru. Sala paceļas kā tumšs milzenis, tikai šur tur spīgo uguntiņas. Tie ir zvejnieku ciematiņi.

Netālu no Madeiras tumsa mirgo citas salas — Portusantu bākas ugunis. Te pirms sava slavenā Amerikas brauciena piestājis Kristofors Kolumbs.

Kuģis iebrauc Madeiras ostā Funšalā. Neskaitāmas ugunis terasveidīgi ieskauj nelielo līcīti un paceļas augstu kalnos. Siltais vējš no krasta atnes zemes, zaļumu un ziedu smaržu. Pagājušajā

gadsimta tc piestājusi fregate «Pallada», ar kuru braucis krievu rakstnieks Ivans Gončarovs.

Dienā mēs atskāršam, ka pilsēta ir pavisam maza. Krastmalā sarindojušās baltas, sārtas un zilas vienstāva un divstāvu mājas. Aiz mājam plešas vīna dārzi. Krastā aug palmas, lauri un citi dienvidu koki. Līcī ūdens ir zils un ļoti dzidrs. Mazos bariņos šurp turp šaudās sīkas, sudrabainas zivtiņas, viļņos šūpojas lielas, gausas, mēļiem plankumiem izraibinātas medūzas ar garu, kustīgu taustekļu pušķiem.

Osta šķiet bāztin piebāzta ar noenkurotiem zvejas kuģiem. Vietējie puišeļi no laivām lec ūdenī pēc monētām, ko no tvaikoņu klājiem tiem met pasažieri. Nolemjam izkāpt krasta un apskatīt Funšalu.

Ņiprs gids ar tumšbrūnu ādu iesēdina mūs pajūgā, ko velk divi vērši, un mēs braucam uz funikuleru. Pajūgs izskatās pēc ragavām. Slieces viegli slīd pa gludo, it kā nopulēto bruģi.

Funikulers mūs uzved pašā augstāka kalna galā, no kurienes paveras lielisks skats uz ostu. Piestātnē noenkurotie kuģi no kalna šķiet pavisam niecīgi. Mēs stāvam un tīksmināmies par gleznainajam, priedēm apaugušajam klintīm un vizuļojošajiem ūdenskritumiem. Lejā palikušas terasēm izrobotās nogāzes, banānu audzes, ātraudzīgie eikalipti, augstās, slaidās palmas, curkurniedru plantācijās, vīna dārzi un puķes, daudz puķu …

No kalna mēs nobraucam ar to'pašu ragavu pajūgu, bet nu jau bez vēršiem. Ragavas vada divi vīri. Lāgiem viņi apstājas, lai slieces ieziestu ar taukiem. Straujais, lidojumam līdzīgais nobrauciens pa gludo bruģi visiem sagādā lielu prieku. Driz jau esam atkal uz kuģa.

KANĀRIJU SALAS

Kanāriju salas atrodas 100—120 km no Marokas krastiem. Vispirms mēs ieraugām miglainu milzīga kalna apveidu. Kalns te parādās, te pazūd viegli caurspīdīgā rožainā dūmaka.

Tas ir ievērojamais aktīvais Tenerifes salas vulkāns. Līdz salai palicis vēl gandrīz 200 kilometru, bet vulkāns jau rāda savu mūžīgiem sniegiem klāto galotni. Kuģis tuvojas salai, un šķiet, ka vulkānā virsotne iznirst tieši no okeāna. Tā sniegbaltā galva brīžam žilbinoši iemirdzas saules staros, brīžam ieslēpjas vieglu mākonīšu plīvurā,brīžam pavisam pazūd negaisa padebešu aizsegā.

Tenerifes sala slīgst zaļumos. Kalna pakājē aug pomeranci, citronkoki, lauri, kastaņas. Tumšās bazalta klintis īpaši izceļ augstak kalnos zaļojošo skujkoku mežu skaistumu… Mežos dzīvo daudz dzelteno kanārijputniņu.

Kanāriju salas jau palikušas aiz muguras, bet mākoņu spraugās vēl ilgi saskatāma saules apzeltītā vulkāna virsotne. Beidzot arī tā izgaist skatienam, un mums visapkārt atkal plešas tikai okeāns.

ZAĻĀ RAGA SALAS

Kuģis iebrauc tropu klimata joslā un dodas pretī ekvatoram. Saule ar katru dienu ceļas augstāk virs galvas, un tās stari svilina aizvien negantāk. Dzestrumu nesniedz arī tropu naktis.

Pie apvāršņa parādas Zaļā Raga salas. Kalnu drūmās pelēkdzeltenās galotnes leni iznirst no okeana ūdeņiem.

Zaļā Raga salas ir vulkāniskās izcelsmes arhipelāgs, kas aptver 180 salas.

Sausais, karstais ziemeļrietumu vējš harinatans, kas šeit parasti pūš no decembra lidz februārim, no Sahāras atnes smalku smilšu mākoņus. Relatīvais gaisa mitrums samazinās līdz 1%, augi nokalst, viss, kas darināts no koka, sasprēgā. Lielajā sausuma cilvēkiem saplaisa lupas, āda un nagi. Harmatana iedarbības sekas redzamas ik uz soļa. Salas ir ļoti maz pazemes ūdeņu un upju tīkls tikpat kā nav izveidojies.

Augajs ir ļoti nabadzīgs: tuksnešu un pustuksnešu akācijas, eiforbijas, tamariski.

Salas savu nosaukumu ieguvušas pēc Āfrikas rietumu zemesraga, ko sauc par Zaļo ragu un kas atrodas 600 km no salām. Pirmie šīs salas apmeklēja portugāļu jūrasbraucēji, XV gadsimta vidū cenzdamies apbraukt apkart Āfrikai, lai atrastu jūrasceļu uz Indiju. Vēlāk salas kļuva par šā ceļa starpostu.

Osta ienākušo kuģu apkalpošanai bija vajadzīgs darbaspēks. Jautājumu par cilvēku apmetināšanu uz šīm klintīm kolonizatori atrisinaja ļoti vienkārši: viņi atveda šurp vergus nēģerus, kurus saķēra vai nopirka Gvinejas līča krastā. Neciešamais karstums, kas bija nepierasts pat Āfrikas iedzīvotājiem, necilvēciski grūtais darbs un saldūdens trūkums bija cēlonis lielai vergu mirstībai.

Vergu pēcnācēji vel ilgi dzīvoja portugāļu kolonizatoru jūgā. Tikai 1975. gadā Zaļa Raga salas kļuva par neatkarīgu valsti. Tagad to sauc par Zaļā Raga Salu Republiku. Salas apdzīvo portugāļu un afrikāņu izcelsmes mulati un bantu tautas.

Viena no lielākajām pilsētām ir ostas pilsēta Mindela. Tas centra izveidots neliels laukums, kam apkart paceļas valdības ēkas. Laukuma un visas pilsētas vienīgā rota ir dažas nelielas palmas. No laukuma aizstiepjas centrālā iela, kurā namu apakšējos stāvus aizņem veikali.

No pusdienas līdz pulksten pieciem sešiem vakarā ielas ir tukšas, veikali slēgti. Ikviens ccnšas patverties no karstuma .. .

No Zaļā Raga salām kuģis turpina braucienu uz dienvidiem. Gaiss kļūst aizvien karstāks un mitrāks. Pasažieri svelmē ir pavisam iztvīkuši.

Seit mēs pirmo reizi bijām liecinieki ekvatoriālam negaisam. Pret vakaru debesīs paradījās mazs melns mākonītis. Okeānā valdīja bezvējš. Gaiss bija ļoti smacīgs. Ūdens kļuva tumšāks un šķita smags kā eļļa. Lielais gaisa mitrums karstumu vērta neciešamu. Mākonītis pamazām izauga par varenu padebesi, okeāns saka viļņoties arvien stiprāk. Kļuva vēss, un pēc brīža uzbrāzmoja spēcīgs

vējš. Apdullinoši un daudzbalsīgi ieaurojās vētra. Par kuģi š|acas putojošas ūdens šaltis, un uznāca tāda lietusgāze, ka visa apkārtne ietinās necaurredzamā autā. Cita pēc citas uzplaiksnīja žilbinošas zibens šautras, grandēja pērkons.

Pēc īsa laiciņa lietus jau bija pārgājis. Vējš norima. Gaiss kļuva tīrs un dzidrs. Okeāns nomierinājās. Virs gludā ūdens klaida parādījās lidojošās zivtiņas.

GVINEJAS LĪCĪ

Gvinejas līcis no rietumiem plašā loka ietiecas Āfrikas kontinentā. Te pūš «savs» — Gvinejas musons, plūst siltā Gvinejas straume. Okeāna dibenā plešas vairāk nekā 5000 m dziļā Gvinejas ieplaka. Līcī ir trīs diezgan lielas un dažas mazākas salas. Gvinejas līcis atrodas nomaļus no galvenajiem Atlantijas okeāna jūrasceļiem, tāpēc kuģi šeit iegriežas samērā reti.

Mūsu kuģis dodas uz Santomes salu, kas atrodas gandrīz uz paša ekvatora. Gaisa temperatūra it kā nebūtu pārāk augsta — tikai

29   grādi, taču lielais mitrums un bezvējš rada neizturamu sutoņu. Cilvēkiem nav kur meklēt glābiņu no mokošās tveices.

Koši zilajās debesis ar žilbinoši baltajiem gubu mākoņiem spoži spīd saule. Tās staru varenais spēks jūtams uzreiz, līdzko cilvēks iznāk no paēnas. Viss šķiet kā nokaitēts, turklāt gaiss ir ārkārtīgi mitrs. Ja mēģina rakstīt, roka līp pie papīra; ja atguļas atpūsties, palags kļūst mitrs. Atvieglojumu nesniedz arī duša, kam ūdens tiek ņemts tieši no okeāna. Ūdens temperatūra līča piekrastē ir tāda pati kā gaisa temperatūra.

Pie ekvatora arī nakts nesniedz cerēto vēsumu. Daudzi noliekas gulēt uz klaja, kur, kuģim traucoties uz priekšu, vēsmo viegls vējiņš. Tomēr ari šeit liela gaisa mitruma dēļ gultas veļa uz rīta pusi kļūst mikla.

Sājos platuma grādos cilvēks okeānā nesastopas ar grūtībām vien. Ekvatora daba ir bezgala skaista un pievilcīga. Te nav pustoņu, viss ir spilgts: saule, debesu un okeāna zilgme,, raibo lidojošo zivtiņu bari virs dzidrā, viegli viļņojošā ūdens klaja, salu krasti, kas visgarām apauguši košzaļiem augiem.

Okeāns šķiet diezgan tuksnesīgs. Retumis aizlido kāds liels jūras putns ar vareniem spārniem, šķeltu asti un galā izliektu, garu knābi. Tas ir nenogurdināmais fregatputns. Sis putns nepeld, jo lielo spārnu dēļ nevar no ūdens pacelties. Fregatputns pārtiek no lidojošajām zivīm, kā arī no citu putnu olām un mazuļiem.

Lidojošās zivis ir parastas ekvatoriālo ūdeņu iemītnieces. Pēc izskata lidojošā zivs ir līdzīga nelielai siļķei vai kefalei, taču stipri attīstītās krūšu spuras, kas garumā sasniedz gandrīz pusi no zivs ķermeņa, to atšķir no visām citam zivīm. Lūk, ķermenis lidojošajai zivtiņai jau ir virs ūdens, krūšu spuras — spārni izplesti, bet apakšējā palielinātā astes daiva īsu mirkli vēl paliek ūdenī un ātri vibrē no vienas puses uz otru! Tādējādi zivs uzņem ātrumu un atraujas no ūdens. Izvirzot krūšu spuras vajadzīgajā leņķī pret vēju, ta pārvērsās miniatūrā planierī. Noturējusies gaisā aptuveni 10 sekundes un nolidojusi kādus 100 metrus, zivs atkal iekrīt ūdenī.

Kas zivij liek pacelties gaisā? Vainīgie ir plēsoņas, kas vajā lidojošās zivis. Kadā reisā mūsu jūrnieki bija novērojuši, kā lielie tunči uzbrūk lidojošo zivju baram. Glābdamās no rijīgajiem plēsoņām, lidojošās zivis izlec no ūdens un planē virs tā. Arī tunči palecas gaisā, taču izraudzītos upurus notvert nespēj un atkrīt atpakaļ ūdenī. Reizēm ekvatoriālajā zona gadās sastapties ar zobvaļiem — kašalotiem. Tie peld ķīļveidigos baros, kuru priekšgalā turas lielie tēviņi. Kašalotu galvenā uzturēšanās vieta ir moluskiem bagātie un siltie ekvatoriālie ūdeņi.

Te sastopami arī kalmāri. Ar taustekļiem kalmārs var satvert pat Joti lielu zivi. Ar knābjveida žok|iem tas pāršķeļ zivs ādu un brūcē iešļāc indi. Kalmāra ķermenī ir «maiss» ar melnu, tintei līdzīgu šķidrumu, ko tas izlaiž briesmu brīdī, lai tumšā mākuļa aizsegā paslēptos.

Gvinejas līcī mīt arī haizivis. Tām blakus vienmēr turas bariņš ločzivju — nelielu, bet plēsīgu un rijīgu zivtiņu. Iespējams, ka ločzivīm ir asāka redze nekā haizivīm un tās haizivīm norāda ceļu uz medījumu, bet lielie plēsoņas savukārt sīkos tādēļ neaiztiek un ļauj tiem apēst savas barības atliekas.

Pie haizivs ķermeņa ir piesūkušās nelielas pelēkas zivtiņas, kas tādējādi «ceļo» līdzi plēsoņam un arī pārtiek no tā barības atliekām. Tās ir pielipjzivis.

SANTOME — «SOKOLĀDES SALA»

Gvinejas līcī gandrīz uz paša ekvatora, it kā noklīdusi no citām salām, atrodas maza (836 km2 ), kalnaina vulkāniskas izcelsmes saliņa — Santome.

Santomi dēvē par Šokolādes salu, jo te kopš senseniem laikiem audzē kakaokoktis. Sala pamazām izvērtusies par ievērojamu kakaopupiņu piegādātāju pasaules tirgum.

Siltuma, saules gaismas un mitruma pārpilnība rada teicamus apstakļus arī citu tropisko kultūru audzēšanai. Te aug kafijkoki, banāni, cukurniedres, eļļas palmas un hinīnkoki.

Salu veido milzīgas konusveidīgas bazalta klintis, ko stipri izrobojušas kalnu upītes. Tur, kur nav plantāciju, Santomi klāj tropisko augu biežņa. Salas krasti gandrīz visapkārt ir stāvi un klinšaini, tikai dažās vietās izveidojušies plaši, dziļi un ērti līči.

Piekrastē lidinās skaistie garastainie tropisko jūru putni — faetorii, un mierīgajos ūdeņos nirst Āfrikas kormorāni. Gar upītēm un ezeriem klaiņo gleznie, baltie Ēģiptes gārņi, dūdo baloži, koku zaros zib spilgtie papagaiļi.

Salas piekrastes ūdeņi ir gandrīz vienīgā Āfrikas rietumkrastu vieta, kur sastopamas koraļļu kolonijas, kas izveidojušas rifus. Dzidrajā, siltajā ūdenī tie šūpojas kā sārti, mēļi un balti ziedi.

Santomes un Prinsipi salā izveidojusies neatkarīga valsts — Santomes un Prinsipi Demokrātiskā Republika.

Gandrīz visi republikas iedzīvotāji ir bantu izcelsmes afrikāņi.

LABĀS CERĪBAS RAGS

Atstājis Gvinejas līci, kuģis uzņem kursu uz dienvidiem gar maz izrobotajiem Dienvidāfrikas krastiem un izmet enkuru Dienvidāfrikas lielas ostas Keiptaunas reidā. Tuvojas vakars. Mirgo funikulera ugunis, vairāk neka tūkstoš metru augstā Galda kalna pakājē laistās neona reklāmās.

Keiptauna atrodas Galda līča krastā. Tā ir pati vecākā Dienvidāfrikas Republikas pilsēta, izveidojusies pirmo holandiešu kolonistu apmetnes vietā. Lidz eiropiešu atnākšanai te dzīvojušas hotentotu ganu ciltis un bušmeņu mednieku ciltis. Baltie kolonizatori vietējos iedzīvotājus no to zemēm padzinuši, un iezemieši bijuši spiesti doties uz Kalahari pustuksneša rajoniem. No šejienes redzami Labās Cerības raga kalni, kas tālu iesniedzas okeāna.

Pie Labas Cerības raga jūrā vienmēr ir lieli viļņi. Sos viļņus dēvē par Kāpzemes bangām, jo tie veidojas Āfrikas kontinenta dienvidu gala, kur atrodas Kapzemes province.

XV    gadsimtā, meklējot ceļu no Eiropas uz Indiju, divu okeānu saskares vietā cīņu ar Kāpzemes bangām uzsāka portugāļu jūrasbraucējs Bartolomeu Diašs. Kuģi tik tikko spēja uzveikt lielos viļņus. Tālu okeānā saskatāmo zemesragu Diašs nosauca par Vētru ragu, bet vēlāk tas tika pārdēvēts par Labās Cerības ragu.

XVII gadsimtā Galda līcī avarēja kāds holandiešu kuģis. Tā komanda izglābās un piecus mēnešus nodzīvoja Labas Cerības ragā. Galda kalna pakājē. Atgriezušies dzimtenē, holandieši Galda līci tā saslavēja, ka uz Dienvidāfriku devās liela grupa pārceļotāju. Drīz Galda līca krastā tika uzcelts Kāpstades cietoksnis. Cietokšņa apkaimē kolonisti iekopa augļu dārzus, uzara zemi un apsēja to ar kviešiem un miežiem. Ieceļotāju skaits pamazam pieauga, un kolonija paplašinajas. Baltie iedzīvotāji sevi dēvēja par būriem. Āfrikas iezemiešus būri vai nu iznīcināja, vai arī atspieda uz ziemeļiem, tādējādi iegūstot jaunas teritorijas. XVIII gadsimta beigās viņi sasniedza Oranžas upi. Cīņā par Dienvidāfrikas zemēm iesaistījās Anglija un pēc uzvaras angļu-buru karā tās sagrāba sev.

XIX gadsimta otrajā pusē teritorija starp Limpopo upi un Labās Cerības ragu tika uzietas dimantu atradnes un zelta lauki. Tas vēl vairāk veicināja eiropiešu pieplūdumu Dienvidāfrikā. Nostiprinājušies jaunajās zemēs, tie izveidoja patstāvīgu valsti. Varu iaja sagrāba balto iedzīvotāju mazākums. Pamatiedzīvotāju cīņa par savas zemes saimnieku tiesībām Dienvidāfrikas Republikā ar katru dienu vēršas plašumā.

Apbraucis Labās Cerības ragu, kuģis atstaj Atlantijas okeānu. Bīstamā Kapzemes bangu josla palikusi aiz muguras. Pretī veļas Indijas okeāna viļņi.

CUKURA SALAS

Kuģis dodas uz Maskarēnu salām. Tās atrodas austrumos no Madagaskaras. Lielākās salas sauc par Reinjonu un Maurīciju. Mauricija ir patstāvīga valsts, Reinjona — Francijas īpašums.

Salasatrodas 200 km uz ziemeļiem no Dienvidu tropu loka. Karstums kļūst nepanesams. Indijas okeāns tobrīd ir pavisam rāms, bet ūdens dveš svelmi un sutoņu. Gaisā nejūt ne mazākās vēsmiņas. Kajītēs nav iespējams elpot, ķermenis pārklājas sviedriem, palagi un spilveni kļūst mikli.

Beidzot pie apvāršņa parādās zilganpelēka svītra, kas tuvodamās pamazām vēršas zaļa. To veido kalni paša lielākajā Maskarēnu sala — Reinjonā. No attāluma tā šķiet līdzīga milzu bruņrupucim, kas peld okeānā uz dienvidaustrumu pusi.

Reinjonas platība nav liela: sala nepārsniedz 50 km platumu un ir ap 70 km gara. Iztālēm liekas, ka ta ir viens vienīgs fantastisks kalns ar kraujām nogāzēm, kas apaugušas kokiem un krūmiem. Tuvumā krasi iezīmējas divi kalnu masīvi — ziemeļu masīvs un dienvidu masīvs. Tos pārdala divu pretējos virzienos plūstošu upju dziļās, šaurās ielejas.

Reinjona ir milzu vulkāns, kas pacēlies no okeana dzīlēm un ko vēlākie izvirdumi sašķēluši daudzās atsevišķās daļas. Tagad vulkāns vairs nedarbojas, to uzskata par apdzisušu. Lēzenajās kalnu nogāzēs ar auglīgo sarkanzemes augsni iekoptas cukurniedru plantācijas. Augstāk kalnos saglabājušies mūžzaļie tropu meži. Te aug bambusniedres, kokveida papardes, slaidie, skaistie tamarindi, sastopamas pat kazuarīnu audzes. Aizvēja pusē sala ir sausāka, te plešas ar garu zāli apaugusi savanna. Reinjonā zemnieki audzē krustnagliņu, kafijas un kakao kokus, muskatkokus, vaniļu, taču galvenā kultūra ir cukurniedres. Tās aizņem pusi no visas sējplatības. Salā ir uzceltas nelielas cukurfabrikas. Cukuru pērk galvenokārt Francija. No salas izved arī vaniļu. Vaniļa ir vīteņaugs. Nenobriedušas pogaļas ievāc un žāvē. Žāvēšanas laikā uz tām izveidojas sniegbalti smaržīgi kristāliņi, ko savāc, saberž pulverī un sasver mazas turziņas. Vaniļu plaši lieto medicīnā, kā arī konditorejas un parfimērijas rūpniecībā.

Salā labi aug un bagātīgi nes augļus banāni, diezgan daudz ir himnkoku stādījumu. Iedzīvotāji audzē koku, ko sauc par ilangilangu. Tam ir ārkārtīgi smaržīgi ziedi. No tiem Francijā gatavo dargas smaržas. Visa salas piekraste apaugusi ar kokospalmām. Te aug arī rafijpalma. No tās šķiedrām pin mašas un grozus.

Otra lielākā sala ir Maurīcija. Sai salā sevišķi bieži piestājuši kuģi ceļa no Eiropas uz Indiju. Te tie remontēti, te komandas sagādājušās dzeramā ūdens krājumus un pec kuģošanas bangainajā okeānā kādu laiku atpūtušās. Maskarēnu salas ilgi palikušas neapdzīvotas un noderējušas par piestātni arī pirātu kuģiem, kas sirojuši Indijas okeānā.

XVI    gadsimtā Maurīciju sagrāba holandieši, pēc tam franči, kas vēlāk to bija spiesti atdot angļiem. Izlaupīdami salas bagātības.

angļi te saimniekoja gandrīz 160 gadu. Taču koloniālajam režīmam pienāca gals, un 1968. gadā salas iedzīvotāji izcīnīja neatkarību.

Kuģis brauc gar putojošu bangu joslu, kas liecina, ka visapkārt salai stiepjas koraļļu rifi. Bezgalīgajā okeāna klajā sala šķiet kā milzīgs ovāls smaragds sudraba ietvarā. Koraļļu rifos ir šauras spraugas, pa kurām kuģi izvadīt var tikai ļoti pieredzējis locis. Šādās spraugās kuģis brauc lēnām, ta virzīšanās uz priekšu ir tikko pamanāma. Kuģiem, kas Maurīcijas. galvaspilsētā Portluī ierodas naktī, līdz rītausmai jāpaliek ārējā reidā. Nelaime piemeklē ikvienu kapteini, kas riskē un brauc cauri rifiem naktī vai vētras laikā .. . Desmitiem kuģu ir izmesti uz rifiem un sadragāti.

Komanda pamostas agri. Gaiss ir mikls, uz klāja viss rasas klāts. Virs apvāršņa lēnām iznirst saules milzīgā ugunīgā lode. Šķiet, ka koki, krūmi un mājas krastā, lēni šūpodamies, viegli paceļas gaisā. Visi priekšmeti liekas ļoti gari, tālās kalnu virsotnes izskatās kā vidū pušu pārrautas, un to gāles it kā peld virs kalnu masīva. Tā ir mirāža, kas ilgst mazu brīdi. Drīz viss atkal nostājas savā vietā. Pie apvāršņa kā raibi plankumi paceļas mēļi zaļie kalni, ko rota ziedoši krūmi un koki visās varavīksnes krāsās.

Maurīcijas salā, tāpat kā Reinjonā, lielas platības aizņem cukurniedru plantācijas.

Daži ceļi ir līdzīgi zaļiem gaiteņiem: gan pa labi, gan pa kreisi aug cukurniedres. Cukura ražošana šeit, tāpat kā Reinjonā, ir visas ekonomikas pamats. Maurīcijas sala ir ļoti blīvi apdzīvota — gandrīz 350 cilvēku uz vienu kvadrātkilometru. Tāpēc grūti ir visus salas iedzīvotājus nodrošināt ar darbu. Jaunā valsts cenšas attīstīt rūpniecību.

Flora Maurīcijas salā ir ārkārtīgi bagāta. Te aug dažādu sugu palmas, krustnagliņkoki, muskatkoki, maizeskoki, zaļo bambusu audzes.

Maurīcieši rūpīgi apstrādā savus mazos lauciņus, kuros audzē kukurūzu, zirņus, manioku un katrā ziņā saldos kartupeļus — batātes. Batāte pieder pie tīteņu dzimtas, tai ir ložņājošs stublājs ar dzelkšņiem un sarkani ziedi. Stublājs izliekuma vietās laiž zemē saknes, pie kurām izveidojas 30—50 bumbuļu. Ceptas batātes pēc garšas ir līdzīgas kartupeļiem. Šis augs dod krietni lielu ražu, un tam nav vajadzīga īpaša kopšana. Sakņu dārzos audzē arī arbūzus un melones.

Sala visur redzami banāni: pie mājām, skvēros, ceļmalās. Kalnu nogāžu akmeņainajā augsnē aug meloņkoki. Šā koka stumbram nav zaru, un tāpēc tas izskatās pēc kolonnas, kurai galā piekārtas melones. Lapas kokam ir vienīgi pašā galotnē.

Maskarēnu salās ir tropu klimats. Pastāvīgi te pūš dienvidaustrumu pasāti. Gaisa temperatūra visu gadu svārstās no 20 līdz 27 grādiem. Saule pusdienas laikā atrodas gandrīz zenītā. Ziemā pāri salām brāžas orkāni, saimniecībai bieži vien nodarīdami milzīgus zaudējumus.

GARŠVIELU SALAS

Zanzibāra un Pemba ir kora|ļu salas Indijas okeānā pie Āfrikas austrumu krasta. Dabas un klimatisko apstākļu ziņā abas salas ir ļoti līdzīgas. Tās ir vienas valsts — Tanzānijas Apvienotas Republikas sastāvdaļas. Salas atrodas tuvu ekvatoram, tāpēc tajās ir karsts un samērā mitrs klimats. Tc cauru gadu valda vasara, gaisa temperatūra gandrīz vienmēr ir pastāvīga (25—27°). Lietus līst no aprīļa līdz maijam un no novembra līdz decembrim.

Salu koraļļu kaļķakmeņu pamatu sedz auglīgas augsnes — sarkanzemes slānis. Zanzibāra un Pemba visā pasaulē iemantojušas slavu ar savām krustnagliņām. Salās vēl audzē prosu, rīsu, jamsu, batates un kasavi (manioku). Izmantotas tiek kasaves bumbuļveidīgās saknes, no kurām pēc īpašas apstrādes iegūst miltus, putraimus (tapioku) un cieti. Paredzēts palielinat svarīgāko lauksaimniecības kultūru sējplatību un celt to ražību, paplašināt kokospalmu stādījumus un ierīkot jaunas cukurniedru plantacijas. īpaša uzmanība tiek pievērsta izslavētajām Zanzibāras krustnagliņām.

Zanzibāras rietumu krastā mīt milzīgi bruņrupuči. Visumā dzīvnieku pasaule salās ir nabadzīga. Te saglabājušās nelielas antilopes — dukeri, puspērtiķi — lemuri, retumis sastopami Zanzibāras leopardi. Daudz ir čūsku, ķirzaku un dažādu putnu.

Gandrīz visi salu iedzīvotāji dzīvo ciematos un nodarbojas ar lauksaimniecību un zveju. Ciematiem ir pavisam vienkāršs plānojums: centra atrodas apaļš laukums, kurā uzcelts sapulču nams un mošeja, no laukuma uz visam pusēm aizstiepjas ielas. Mājas ir taisnstūrainas, ar četrslīpju jumtu. Ēkas karkasu izpin no mangrovju1 maikstēm, apliek ar kaļķakmeņiem un apziež ar māliem. Mēbeļu mājās nav, tās aizstāj no zāles un meldriem pītas mašas.

Lielākā pilsēta salas ir Zanzibāras osta. Baltās ēkas un daudzo mošeju minareti, kā arī zaļas alejas tai piešķir austrumniecisku kolorītu. Dārzu ieskautās mājas celtas no kaļķakmens, ko siltajā, mitrajā klimatā ļoti drīz pārklāj pelēki vai melni ķērpji, tāpēc pat gluži nesen celtas ēkas izskatās tā, it kā tām būtu vismaz savi simt gadi. Māju sienās atstātas šauras logu spraugas ar metāla režģiem. Mājas visskaistākā daļa ir durvis, pēc kurām var spriest par īpašnieka turību. Durvis darina no dārgu sugu koksnes, tās rotā smalki griezumi, kuros attēloti lotosa ziedi, juras viļņi, zivis. Pilsētā ikvienas ēkas durvīm ir īpašs raksts. Zanzibārieši jokojot stāsta, ka saimnieks vispirms izraugoties durvis, noliekot tās pienācīgajā vietā un tikai tad pieceļot tam klāt māju. Durvis ir tautas īpašums, tāpat kā jebkurš cits mākslās darbs, un tāpēc tas nedrīkst no salām izvest. Taču ielu tirgoņi tūristiem piedāvā mazas šo durvju kopijas.

1 Mangroves aug dūkstainās tropu un subtropu zemju piekrastēs un upju grīvās paisuma joslā. Pie mangrovju zariem veidojas gaisa saknes, kas, sasniegušas zemi, ieaug dūņās. So augu koksne nepūst. Mangrovju audzes ir grūti caurejainas.

Zanzibārā ce|u sākušas daudzas ievērojamo Āfrikas apceļotāju — Livingstona, Splka, Bērtona un citu ekspedīcijas. Tālā pagātnē no Āfrikas savannām salās ieveda vergus. Zanzibāra bija viens no galvenajiem vergu tirdzniecības centriem.

SARKANĀ JŪRA

Atstājis garšvielu salas, kuģis turpina ceļu gar Āfrikas krastiem, apbrauc apkart Somālijas pussalai, šķērso Adenas līci un pa Babelmandeba šaurumu nonāk Sarkanajā jūrā — vissāļākaja un vissiltākajā jūra uz zemeslodes. Tās ūdens temperatūra cauru gadu ir ap

30   grādu. Sarkanā jūra apskalo Āfrikas piekrasti un Arābijas pussalas krastus. Uz rietumiem un austrumiem simtiem kilometru tālumā plešas karstie tuksneši, kas ietekmē jūras temperatūras režīmu. Gar piekrasti 1 līdz 1,5 kilometrus platā joslā stiepjas koraļļu rifi, kas bēguma laika paradas virs ūdens.

Aiz rifiem jūras dziļums krasi palielinas. Smaragdzaļais ūdens pēkšņi liekas kļuvis tumšzils. Baltā josla, ko, pret rifiem šķīzdamas, veido krasta bangas, krāsu kontrastu vēl pastiprina.

Jūras dibenu klāj tīras koraļļu cilmes smiltis. Odens ir ārkārtīgi dzidrs, tā ka jūras dibens labi saskatāms.

Koraļļu biezokņi sākas apmēram metra dziļumā, izveidodami īstus zemūdens dārzus. Te ir daudz aļģu un sūkļu. Sevišķi labi tie redzami rāma laikā agras rīta stundās, kad pierimst brīze un ūdens kļūst gluds un caurspīdīgs kā stikls. Stundām var vērot dīvainos, formā neparasti daudzveidīgos koraļļu krūmus, starp kuriem šaudās veseli bari spilgtu, brīnumainu zivtiņu, kas raibumā šķiet gluži līdzīgas graciozajiem putniem kolibri vai košajiem papagaiļiem.

Savdabīgu skaistumu koraļļu dārziem piešķir ādveidīgie mīkstie koraļļi, ko pat visniecīgākā ūdens viļņošanas salīgo kā sīkus zariņus.

Milzīgi balti koraļļi ir savijušies ar dažnedažādu toņu ziliem koraļļiem. Dzidrajā ūdenī tie šķiet ka ziedi. Kad koraļļus izvelk no ūdens, tie ir pelēki, neizskatīgi, bet izžāvēti un izbalināti kļūst līdzīgi ziloņkaulā grieztām mežģīnēm.

Savu nosaukumu Sarkanā jūra ieguvusi pēc milzīgā daudzuma sārtaļģu, kas aug jūras piekrastes joslā.

ĒĢIPTE — «NĪLAS VELTE»

Tuksnesis… Šķiet, ka Ēģiptē tam nav ne gala, ne malas. Cik daudz zemes te iet zudumā! Kad no Kairas pa šoseju pāri tuksnesim dodamies uz Aleksandriju, jau pēc pirmās braucienā pavadītās stundas rodas doma, ka šī zeme ir nedzīva un nav tāda spēka, kas varētu tai iedvest dzīvību.

Ceļā no Gizas, pie kuras paceļas slavenās Ēģiptes piramīdas, līdz Aleksandrijai redzams galvenokārt tuksnešains apvidus. Visapkārt

plešas viļņainās smilšu kāpas. Karstais vējš dzenā smilšu mākuļus. Vienīgie civilizācijas liecinieki ir asfalts un telegrāfa stabi.

Kā izrādīdamies garāmgājējiem, ceļa malā sapulcējies kamieļu bars. Tos var fotografēt dūmakā tīto piramīdu fonā.

Daba ar ēģiptiešiem izspēlējusi nelāgu joku. No visas valsts teritorijas — viena miljona kvadrātkilometru — apstrādājama ir tikai šaura zemes josliņa gar Nīlu. Te uz katru kvadrātkilometru dzīvo 900—1000 cilvēku. Tas ir divas trīs reizes vairāk nekā, piemēram, Beļģijā, ko uzskata par visblīvāk apdzīvoto valsti Eiropā. Tik liels iedzīvotāju blīvums ir sekas krasi izteiktam zemes trūkumam un pasaulē sastopams reti. Toties zeme Nīlas ielejā ir ļoti auglīga un saņem daudz saules siltuma.

Kāda leģenda vēstī, ka sengrieķu vēsturnieks Hērodots esot izsaucies: «Ēģipte ir Nīlas velte!» Visa valsts dzīve patiešām ir koncentrejtisies Nīlas krastos un tās deltā.

Taču Nila ļaunprātīgi izmanto zemes barotājas un dzirdinātājas tiesības. Tā vienmēr ir parādījusi savu nežēlīgo un viltīgo dabu. Nīlas ūdeņi dažkārt pārplūdinājuši iekoptos laukus un aiznesuši uz jūru visu, kas izaudzēts ar fellahu rokām. Citu gadu upe pēkšņi izsīkusi, iestājies sausums, tāpat izpostīdams visu, ko cilvēki panākuši ar neticamam pūlēm.

Nīlu pielūdza, tai mēģināja pielabināties, upurējot pat cilvēkus. Taču ēģiptieši nav paļāvušies uz Nīlas «labo noskaņojumu» vien, viņi gar upi ierīkojuši dažādas apūdeņošanas sistēmas, dambjus un ūdenskrātuves, lai aizturētu ūdeni.

Tieši tāpēc tūliņ pēc 1952. gada revolūcijas, kad Ēģipte atbrīvojās no koloniālas atkarības, republikas valdība nolēma pie Asuānas netālu no vecā aizsprosta celt jaunu — augstu aizsprostu.

Līdzekļu aizsprosta celšanai Ēģiptei tolaik nebija. 1956. gadā Ēģipte nacionalizēja Suecas kanālu, kas deva lielus ienākumus citām valstīm, un paziņoja, ka ienākumi par kanāla izmantošanu tiks izlietoti Ēģiptes ekonomikas vajadzībām un Asuānas aizsprosta celšanai.

Pec diviem gadiem Ēģipte lūdza Padomju Savienību piešķirt tai kredītu aizsprosta celšanai. Padomju Savienība tūlīt pat palīdzēja jaunajai republikai: Asuānas aizsprosta celtniecībai tika piegādāta padomju tehnika, materiāli, nosūtīti mūsu speciālisti. Izvērsās grandiozi celtniecības darbi. Asuānā sabrauca strādnieki no visas Ēģiptes, un padomju cilvēki tos apmācīja dažādās celtnieku specialitātēs. Asuānas aizsprosts jau trīs reizes ir glābis Ēģipti no posta.

1964.   gadā Nīlā izcēlās neparasti lieli plūdi. Aizsprosts ūdens spiedienu izturēja un pasargāja milzīgu teritoriju no applūšanas. Toties

1965.   un 1966. gadā, gluži pretēji, plūdi bija niecīgi. Paredzamo sausumu novērsa tādējādi, ka ūdenskrātuvē uzplūdinātais ūdens tika izmantots lauku veldzēšanai.

Asuānas aizsprosts ne tikai aiztur Nīlas ūdeni, tajā ir iebūvēta ari hidroelektrostacija, kas Ēģiptei dod elektroenerģiju.

NĪLA

NĪLAS SĀKUMS

Reizumis tiek rakstīts, ka Nila iztekot no Viktorijas ezera. Tas nav gluži precīzi. Pareizāk būtu teikt: Nīla tek cauri Viktorijas ezeram. Taču, ja tā, kur gan ir tās sākums?

Par Nīlas izteku uzskata Kageras upi, kas ietek Viktorijas ezerā. Ekvatoriālajā apgabala, kur atrodas ezers, pastāvīgi līst lietus, un ezerā ietek ūdeņiem bagātas upes. Tāpēc arī Nīla ūdeni no ezera saņem vienmērīgi.

Kurā vietā Nīla iztek no ezera? Viktorijas ezera ziemeļdaļā plešas nelielais Napoleona līcis. Uz tā krastiem 1862. gadā devās ang|u ce|otāja Dž. Spīka ekspedīcija. Tā atklāja, ka no Napoleona līča uz ziemeļiem tek upe. Spīks gluži pamatoti to uzskatīja par Baltas Nīlas izteku.

EZERU NOVADS

Upi, kas iztek no Viktorijas ezera, sauc par Viktorijas Nīlu. Augštecē tā ir krāčaina, bet iztekā pie paša ezera brāžas lejup ka ūdenskritums. Tagad šis ūdenskritums un upes krāces ir applūdinatas, jo pie Ovena ūdenskrituma uzcelts aizsprosts un pirmā hidroelektrostacija Nīlas baseinā.

Viktorijas Nila ietek Kjogas ezerā. Šā ezera krasta līnija ir stipri izrobota. Ezers ir sekls (tā dziļums 3—5 m), daudzās vietās aizaudzis ar papirusiem un niedrēm. Tajā aug arī ūdenslilijas. Apkārt ezeram plešas purvaina zemiene.

Lejpus Kjogas ezera Viktorijas Nīla maina teces virzienu, pagriežas uz rietumiem un veļ savus ūdeņus uz Mobutu Seses Seko ezeru (agrak to sauca par Alberta ezeru). Arī šai rajonā upe ir kračaina. Netālu no ezera izveidojies varenais Mērčisona ūdenskritums.

Tuvojoties ūdenskritumam, upe kļūst šauraka un vietumis nepārsniedz sešu metru platumu. Ūdenskritums ir nepārvarams šķērslis zivīm, kas dodas augšup pret straumi nārstot, tāpēc tādu Nīlas baseina izplatītu zivju kā Nīlas asari un tīģerzivis Viktorijas un Kjogas ezerā nav.

Šaurais, garais Mobutu Seses Seko ezers stiepjas no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem. Tas atrodas Austrumāfrikas lauzumzonā. Tā kā zemes garozas lauzumi te nav pārāk lieli, ezers ir samēra sekls — 40—48 metri. Tā krasti ir augsti un stāvi.

MĒRČISONA ŪDENSKRITUMS

Nīla ir noslēpumaina, neparasta upe. Esmu vērojis to plūstam cauri visai Dienvidsudanai — papirusiem un niedrēm aizaugušu, purvainu, sastingušu. Pie Hartumas esmu to redzējis dzidru un majestātisku, pie Asuānas — nevaldāmu un mutuļojošu, Kairā — savaldītu un rāmu.

Visdziļāk atmiņā iegūlusi Nīla Ugandā, īpaši tai vietā, kur tā, iztecējusi cauri Kjogas ezeram, gatavojas ieplūst Mobutu Seses Seko ezerā. Te Nīla pēkšņi it kā saminstinās, tad, lēkādama no kāpies uz kāpli, uzņem ātrumu un no 40—50 metru augsta tramplīna metas leja aizā, veidojot ārkārtīgi skaisto Mērčisona ūdenskritumu.

Akmens kausā ūdens gāzma dārdēdama sašķeļas, un uzvirmo putas. Gluži kā varens vulkāns Nīla izmet debesīs milzīgas ūdens masas. Pret akmeņiem triecas izskalotās kritušo koku saknes, trīc piemirkusī zaļā sūnu bārda.

Nīla trako. Sis skats ir līdzīgs viesuļvētrai, viesulim. Pāri gaisa paceltajām ūdens vērpetem lokus izmetušas varavīksnes jostas. Pašas tuvākās krāsainās lentes, šķiet, varētu saņemt rokā un pārgriezt. Fantastiska aina!

UPJU NOVADS

No Mobutu Seses Seko ezera iztek Alberta Nīla. Augštecē upe ir rāma, bet pie Nimulas pilsētas kļūst krāčaina. Visievērojamākās ir Fola krāces, kur upe laužas cauri 20—25 m platai aizai.

Ar Fola krācēm Alberta Nīlā beidzas Nīlas baseina ezeru novads. Te Nīla atvadās no Austrumāfrikas plakankalnes un turpina savu ceļu pa Sudānas līdzenumu. Uz ziemeļiem no krācēm, Sudānas

Republikas dienviddaļā, upi sauc Balireldžebela, un te lai ir daudz at-

teku. Apgabalu, pa kuru tek Bahreldžebela ar pietekām, tāpēc ari dēvē

par «upju valstību». Tā kā te plešas līdzenums, upēm kritums ir mazs

un tece — ļoti lēna. Gandrīz stāvošajā upju ūdenī strauji attīstās

udensaugi, veidojot veselas peldošas salas. Tas reizēm pilnīgi aiz-

sprosto upi, un pa to vairs nav iespējams braukt ne ar kuģiem, ne ar

laivām.

Ekvatoriālajos apgabalos lietus parasti līst visu gadu, bet pava-

saros un rudeņos nokrišņu daudzums ir lielāks. Sudanas Republi-

kas dienviddaļa aina ir citāda. Te ziemā lietus līst reti un nokrišņi

galvenokārt ir vasarā, kad saule

paceļas sevišķi augstu virs ap-

vāršņa. Tādējādi augštecē Nīla

saņem ūdeni galvenokārt pavasari

un rudeni, bet Sudānas līdzenu-

mā — vasarā.

Klimats ietekmē ari augāju.

Ekvatoriālās zonas mežus pama-

zām nomaina tropu mežastepe —

savanna.

BALTĀ NILA

No vietas, kur Nīlā ietek So-

bata, upi sauc par Balto Nīlu.

Sobata tek no Etiopijas aug-

stienes un saņem daudz ūdens no

lietiem, kas kalnos līst no jūnija

līdz septembrim. No kalniem

straume nes līdzi daudz dūņu, un

tāpēc ūdens ir bāli dzeltenīgs.

Dūņainie ūdeņi plūdu laikā ie-

tek Nilā, iekrāsodami arī tās ūde-

ni. Tā radies nosaukums Baltā Nī-

la. Citos gadalaikos Nīlas ūdens ir

iezaļgani pelēks.

Lejpus vietas, kur Baltajā Nī-

lā ietek Sobatas upe, Nīla plūst

pa lēzenu ieleju un tai nav pasta-

vīgu pieteku. Tā kā šā apvidus rel-

jefā nav lielākā krituma, upes te-

ce ir gausa. Gar krastiem plešas

savanna, kur ganās antilopju bari

un strausi. Reizēm atskan nīlzirgu

un lauvu rēcieni. Dažkārt var

ieraudzīt ziloņus.

Pie Hartumas Baltā Nila satek

ar Zilo Nīlu, veidojot Nīlas pa-

matteci.

ZILA NĪLA

Zila Nīla sākas Etiopijas augstienē 2700 m virs juras līmeņa. Par tās izteku tiek uzskatīta neliela upīte -• Maza Abaja. Tecēdama no stāviem kalniem, Mazā Abaja savus straujos ūdeņus iepludina Tana ezera. Ezera dienviddaļā ir neliels līcītis. No tā iztek Abajas upe. Aptuveni 20 km no Tana ezera Abajā ir 45 m augsts ūdenskritums.

Lejpus ūdenskrituma upi sauc par Zilo Nīlu. Zilā Nīla 500 km plūst pa 900—1200 metru dziļu aizu. Ja aizā ieskātās no augšas, upe šķiet šaura tērcīte. Dziļajā aizā ir vēsi, un rītos no tās paceļas gaišzila migla.

No Hartumas līdz Asuānai Nīlu aizšķēršļo sešas krāces. Būvējot Asuānas aizsprostu un izveidojot ūdenskrātuvi, pirmās divas krāces tika applūdinātas. Viena no tām sniedzas līdz pašai Asuānai. Tāpat kā visas pārējās Nīlas krāces, Asuānas krāce izveidojusies vietā, kur upe šķērso cieto kristālisko iežu — granīta un gneisu atsegumus. Piecas no sešām Nīlas krācēm atrodas Sudānas ziemeļdaļas teritorijā, viena (Asuānas) krāce — Ēģiptē.

NĪLAS DELTA

Ēģiptē Nīla tek starp Arābijas un Lībijas tuksnesi, neuzņemot ne pietekas, ne arī nokrišņu ūdeņus, jo lietus šai apvidu līst ļoti reti. Nīlas ūdens stipri iztvaiko, turklāt lo ļoti daudz izmanto zemes^apūdeņošanai.

Lejpus Kairas sākas Nīlas delta. Tās trijstūra augstums (no ziemeļiem uz dienvidiem) ir aptuveni 160 km, bet pamats (attālums starp Portsaidu un Aleksandriju) — apmēram 250 km. Deltas platība sasniedz 22 000 km2 . Delta no jūras lagūnām izveidojušies ezeri. Pats lielākais no tiem ir Manzalas ezers. Ezeri ir svarīgākie Ēģiptes zvejniecības rajoni. Nīlas deltu veido divas galvenās attekas: rietumu atteka un austrumu atteka, katra vairak nekā 200 km gara. Šo atteku grīvā ūdeņi ik gadus ienes daudz cietu materiālu, kas nogulsnējas deltā, un tā aizvien tālāk iesniedzas jūrā. Spilgtu Nīlas deltas aprakstu atstājis viens no ievērojamākajiem krievu ceļotājiem XIX gadsimta otrajā pusē — ārsts A. Jeļisejevs. Savā grāmatā «Plašajā pasaulē» viņš raksla: «Sākās brīnišķīgais Ēģiptes pavasaris. Stāvošie ūdeņi aizauga slaidām niedrēm: … plato lapu vidū izplauka gaiši rožains zieda kauss; simtiem dažādu zaļu un puķu pārklāja ezeriņus, ūdens klajumus un laukus. Akācijās, mimozas un vīģeskoki līdzīgi dzīvžogiem ieskāva šo zaļumu jūru, kurā it kā salas iezīmējās dateļpalmu puduri.»

Nīlas delta un sauszemes josla gar Vidusjūras krastiem ir vieta, kur apmetas un pārziemo daļa mūsu gājputnu. Tālo ziemeļu viesi seno faraonu zemē pavada visu ziemu un agrīno pavasari. īpaši gleznains skats šai laikā paveras uz Lejasēģiptes ezeriem un purviem, kas sniedzas gandrīz līdz pašai jūras piekrastei. Dažādiem augiem

klatajos staignajos milzīgos baros peld Eiropas pīles; meža zosis un paipalas vēl nav paspējušas izvīt ligzdas un klaigadamas šaudās zemu virs ūdens; augstāk lido kaijas, virs tām — melnie grifi un ziemeļu gulbji; pari šai putnu valstībai kā sastinguši planē baltastainie jūras ērgļi un vanagi, nevis meklējot, bet izvēloties upurus, kuri pat nedomā aizlaisties. Raugoties uz ezeru un purvu, vietām nevar vairs saskatīt ne dūņas, ne ūdeni: ka dzīvs plosts te nometušies sniegbaltie pelikāni, ugunīgi sarkanie flamingi, raibo ķīvīšu bari; kā milzu lotosa ziedi koku ēnā uz ūdens lielas grupās guļ gulbji, pa dūņām bradā raibie un baltie gārņi un dumpji — visa šī dzīvā radība rosās un gozējas zeltainajos Āfrikas saules staros. Lielais dumpis, kā slēpni meklēdams, ielīdis niedru biežņā; raibie naktsgārņi, spalvas sabozuši, tup kā sargpostenī vientuļu koku galotnēs. Krūmos, zālē un zaļajās koku audzēs, kas atspoguļojas ramajā ūdenīv klaigā citi, vēl līksmāki spārnaiņi. Mušķērāji, lapuķauķi, cīruļi, erickiņi, žubītes un desmitiem citu mūsu ziemeļu dziedātājputnu sapulcējušies šeit milzīgos baros, lai it kā dotos cīņā ar sīko kukainīšu miriādēm, kas ņudzēt ņudz zālē, meldros, ūdenī un uzmācīgi sīc subtropu pavasara elpas piesātinātajā gaisā.

ATLASA KALNOS

Marokas centrālo daļu aizņem Atlasa kalni. Uz dienvidiem no Marrakešas pilsētas pret debesīm paceļas pati augstākā virsotne — sniegotais Tubkals (4165 m), bet blakus tam kā sastingušas raibas milzu teltis — vēl septiņas, mazliet zemākās virsotnes.

Atlasa kalnos augstāk par 2000 m klimats ir bargs: ziemas aukstas, ar puteņiem un sniega vētrām. Toties te ir daudz mežu un lieliskas ganības. No Atlasa kalniem uz visām pusēm tek upes. Lietus mākoņi no Atlantijas okeāna un Vidusjūras nes Atlasa kalniem daudz mitruma.

Kaut arī klimats ir bargs, kalnos nepavisam netrūkst cilvēku. Braucot pa stāvajiem kalnu ceļiem, kas brīžam ka spirāles vijas augšup, brīžam gandrīz stāvus metas aizā, var redzēt zemnieku ciematu akmens vai māla namiņu plakanos jumtus; mājas ir gh:. i kā pielipušas pie kalniem un izkārtojušās stāvu kāpņu pakāpienu veidā. Ciematiņi izkaisīti tālu cits no cita un šķiet kā saliņas milzīgo akmens viļņu vidū.

Kalnieši pēc dzīves veida ir nometnieki. Viņi nodarbojas ar zemkopību un lopkopību. Taču kalni ir sadēdējuši, akmeņaini. Kalnu nogāzēs augsnes gandrīz nemaz nav. Tāpēc zemnieki ieplakās uzkrājušos augsni saber grozos, uzliek tos uz galvas un nes līdz savām apmetnēm. Augsne tiek likta kārtām uz kalnu nogāzēs izveidotiem plakaniem, plauktveidīgiem laukumiņiem — terasēm. Sādi rodas mākslīgi zemes gabali. Lauki un ciematiņi brīnumainā kārta turas virs bezdibeņiem, piekļāvušies pie nogāzēm kā bezdelīgu ligzdas pie jumtu dzegām.

Katrai ģimenei ir savs zemes gabaliņš — pavisam niecīgs, iežogots ar akmens žogu, iai ūdeņi un lietusgāzes neaizskalotu ar lielam pūlēm savākto augsni.

Zemes gabaliņi ir tik mazi, ka tos nav iespējams apart pat ar spī|arldu, un tāpēc tie tiek apstrādāti rokām. Darbs ir ārkārtīgi grūts. Gribot negribot rodas jautājums: vai tiešām šis metru biezais augsnes slānis, kas uzbērts uz akmens laukumiņa, spēj uzturēt veselu ģimeni? Zemnieki ar skarbām, vēja appūstām sejām tikai parausta plecus: «Bieži, ļoti bieži no vienas ražas līdz nākamajai ēdama nepietiek.»

Atspaids kalniešu ģimenei ir govis, aitas, kazas. Gandrīz gluži kailajās Atlasa kalnu nogāzēs aug trūcīga zāle, kas noder lopbarībai. Sadās ganībās vislabāk turēt aitas. Turpretim kalnu ielejas ganības ir |oti labas, tur audzē arī govis. Ziemā tās pārdzen uz tuvējiem līdzenumiem, kur ir siltāks.

Atlasa kalnos dzīvo ciltis, kas nodarbojas tikai ar lopkopību. Pastāvīga dzīvesvieta tām ir ciemati. Tajos kalnieši atgriežas pēc mājdzīvnieku ganīšanas kalnu ganības, kur pagaidu apmetnēm tiek celtas vieglas teltis.

SENA RABATA

Marokas galvaspilsēta Rabata dibināta XII gadsimtā kā nocietināta kara nometne. Senā pilsēta sākotnējā izskatā saglabājusies vēl līdz mūsdienām. Aiz biezā robotā akmens mūra ir noslēgusies senā Rabata—madīna. Agrāk nepārvaramais mūris aizsargāja no ienaidnieka. Tagad tas musulmaņu pilsētu nošķir no jaunās, eiropeiskās Rabatas, kas izaugusi ārpus mūra. Abas pilsētas dzīvo saticībā. Tomēr madīna nesatricināmi glaba savas mūžsenas paražas, tradīcijas un tikumus.

Vecpilsētā |oti reti sastopamas eiropeiski ģērbušas sievietes. Te marokāniete, tāpat kā pirms 100 gadiem, ir tērpusies džcllabā1 ar kapuci un seja tai aizsegta ar melnu čadru, tā ka redzamas tikai melnās acis. Te cits citu pazīst vairāk pēc apģērba nekā pec sejas. Arī vīrieši valkā džellabu, tikai tā šūta mazliet citādi; galvā tiem torbuša — tumšsarkans cilindrs bez malām, ar pušķīti; kājās smailpurnu babušas — kaut kas līdzīgs tupelēm. Sādi apavi ir ērti, jo tos var nomest ar vieglu kājas kustību. Un tupeles noaut nepieciešams diezgan bieži, jo musulmaņi telpās nekad neiet apautam kājām.

Plānojums vecpilsētas šaurajām ieliņām, kur pretimnācēji dažkārt nevar viens otram paiet garām, savā laikā bija ļoti noderīgs. Sādā akmens tranšejā nespēja ieauļot ienaidnieka jātnieki, bet, kad karavīri nepazīstamajā pilsētā nokāpa no zirgiem, tos šai labirinta viegli varēja pieveikt. Rabata vēl tagad saglabājušās mājas, kas ir īsti cietokšņi. Namu masīvās durvis ka senlaicīgi šķirsti apkaltas ar metālu un cieši aizdarāmas ar aizšaujamiem.

1 Džellaba — platam uzsvārcim līdzīgs apģērbs.

Rabatas vecpilsēta dzīvo savu, īpatnēju dzīvi. IHas te bruģētas akmeņiem, kas gadsimtu gaitā kļuvuši pavisam gludi. Tas aizvijas starp veikaliņiem, darbnīcam, tirgus galdiem, kur lielā izvēlē izlikti saldumi, augļi, izšūti audumi, lēti paklāji, kur kladzina pārdošanai atnestās vistas, kur nevar iebraukt automobiļi un kravas pārvadā ezeļu mugurās. Ar ko tikai te netirgojas! Kaltētu dateļu kaudzes, sandalkoks, karstas barankas, plastmasas trauki, koši izkrāsota keramika, kokoksrieksti, henna, sudraba rotaslietas, aitādas, japāņu tranzistoruztvērēji .. .

Tepat, tieši uz ielas, nometušies drēbnieki: pēc acumēra noteikuši klienta lielumu, viņi ceturtdaļstundas laikā ar šujmašīnu pašuj tam kreklu. Nomaļā stūrītī, kur netraucē garāmgājēji, apmeties frizieris: tā klienti tiek apsēdināti tieši uz zemes.

Turpat blakus ir rakstvežu kvartāls — jau iztālēm dzirdams, kā klab rakstāmmašīnas.

Rakstvedis vecpilsētā ir cienījams cilvēks. Pie viņa griežas ne tikai tais reizēs, kad jānosūta ziņa radiniekiem. Rakstvedis sastāda darījumu vēstules, lūgumus, raksta dokumentu kopijas. Tālākos valsts nostūros vēl šobrīd sastopami rakstveži ar tintes pudelīti un skolēnu spalvaskātu. Toties lielajas pilsētās šīs profesijas pārstāvji sen jau iegādājušies rakstāmmašīnas ar arābu burtiem.

Pārvērtības madīnā ienāk lēni, gandrīz nemanāmi. Te ir galdnieku kvartals un kurpnieku kvartāls, te ir audēju rajons — darbnīcas, kur amatnieki paši šķeterē arī diedziņus un auž skaistus, ornamentiem izrakstītus pārklājus. Amata noslēpumi tiek mantoti no paaudzes paaudzē, iemaņas apgūtas jau kopš agras bērnības. Vecpilsēta ir paklāju darbnīcas, kurās izmanto tikai bērnu darbu. Lai izaustu sarežģītu, daudzkrāsainu rakstu, vajadzīgi sīki, smalki pirkstiņi. Tieši tāpēc paklājus auž 5—7 gadus vecas meitenes.

Kokgriezēji, ādmiņi, varkaļi un juvelieri — visi strādā telpās ar plaši atvērtām durvīm un laipni izturas pret katru, kas iegriežas darbnīcas.

SAHĀRAS PIEVĀRTĒ

Mēs braucam pa šoseju, kas šķērso Tunisijas dienviddaļu. Abpus ceļa plešas baltie, it kā apsnigušie solončaki. Porcelāna gludumā tie aizsniedzas līdz pat apvārsnim.

Pēkšņi, kā no zemes izlīduši, parādās spuraini, šķiet, par kaut ko sabozušies kaktusi1 . Tie aplenc šoseju, stiepdami braucējiem pretī savu zaru dzelkšņainās plaukstas. Taču drīz jau kaktusi palikuši aiz muguras, un automašīna joņo starp brūngansarkanajām tuksneša smilšu kāpām. Ja uz tuksnesi noraugās no augšas, tajā redzami veidojumi, kas šķiet līdzīgi bērnu ceptām smilšu kūkām: visapkārt vienādas, ka ar formiņām izspiestas kāpas un pauguri. Ta ir Saharas pievārte…

1 Kaktusu dzimtene ir Amerika. Āfrikā kaktusi tika ievesti un atri savairojās.

Dzeltenas smiltis virpuļo pa asfaltu, metas zem automobiļa riteņiem, sitas pret priekšējo stiklu, plūst iekša pa atvērto logu, čirkst zobos… Sabaras virpuļviesuļu smiltis… Jau tūkstošiem gadu smilšu viļņi bango milzīgajā tuksneša okeānā. Lāgiem tie sastingst rūsganu kapu virknē un paslēpušies gaida upuri, lāgiem pēkšņi izlokās nevaldāmā siroko virpulī un, aizseguši debesis, drazas pa Āfrikas plašumiem, noslaucīdami visu sava ceļā.

Mēmais tuksnesis dzīvo savu dzīvi ar saviem noslēpumiem un savām mīklām. Smilšu viļņa korē pēkšņi parādās žigla ķirzaka. Tā sastingst it kā ieklausīdamās un tad nozūd tikpat ātri, kā parādījusies. Visapkārt nav nevienas dzīvas dvēseles, redzamas tikai bezgalīgās kāpas un kvēlojošā saule.

Šoseja neiesniedzas dziļi tuksnesī, bet vijas tuvāk oāzēm un apdzīvotam vietām. Līdzko beidzas zeltaino, irdeno smilšu valstība, šosejas malās atkal sarodas spuraini kaktusi un zilas agaves. Reizem kaktusu audzes klāj visu apkaimi — gan paugurus, gan līdzenumus. Kaktusi tagad ir vieni no visizplatītākajiem augiem Tunisijā. Tie sastopami visur. Pilsētā kaktusi aug parkos. Lauku apvidos zemnieki tos stāda apkārt saviem zemes gabaliem un tādējādi izveido drošu nožogojumu, kas augļu un sakņu dārzus pasarga no mājdzīvniekiem.

Kaktusi dod arī augļus ar specifisku saldu garšu, kas šķiet mazliet līdzīga melones garšai. Augļi ienākas augustā—septembrī. Sai laikā kaktusi ir ka izrotāti ar saules briedinātajiem purpuroranžajiem augļiem. Taču piekļūt tiem bez krietna naža vai cirvja nav iespējams. Košie augļi bumbiera lielumā cieši piekļāvušies pie kaktusa dzeloņainā stumbra. Zemnieki, izcirtuši audzēs ejas, piesardzīgi norauj maigos augļus, saliek tos grozos un ved uz pilsētu. Tur tos pārdod tieši no ledus: auksti kaktusu augļi ir sevišķi garšīgi un tiek uzskatīti par delikatesi.

Tunisijā ir speciālas plantācijas, kur kaktusi sastadīti līdzenas rindās, lai vieglāk varētu novākt ražu. Kaktusus stāda neparasti. Iegareno zaļo stumbra «plāceni» pārgriež uz pusēm un abas puses ierušina zemē. Dzeloņainie «riecieni» drīz vien izlaiž saknes, un kaktusi sāk augt.

Tunisijā ir daudz savvaļas agavju. Šim augam ir asas, zobenam līdzīgas lapas, kas garumā sasniedz cilvēka augumu. Agaves te netiek lietderīgi izmantotas, vienīgi dažās valstīs no tām iegūst izejvielu virvju un tauvu vīšanai. Ta kā agaves noplicina zemi, Tunisijā tās izcērt.

KORĶOZOLS

Pirmajā mirklī korķozoli nepavisam nelikās eksotiski — parasti platzaraini koki ar blīvām, kā no skārda izgrieztām lapām. Tumšpelēkie, raupjie, dziļām rievām izvagotie stumbri bija līdzīgi tveice saplaisājušai zemei…

Te pēkšņi man acu priekšā parādījās šausmīga, gandrīz fantastiska aina. Visapkārt pletās tumšsarkani violets mežs. Kā dejat gatavodamies, drūzmējās mēļi, brūni, sārteni stumbri. Rietošās saules kvēlajos staros šie dīvainie koki šķita līdzīgi ķēmīgām dzīvām būtnēm. Tie stiepa pretī zaru taustekļus, apstadami mani arvien ciešāk un ciešāk.

Vienam šādam «tintainam» stumbram pieskāros ar roku. Tas bija vess, mitrs, it ka nedzīvs. Un tad es sapratu. Sis korķozolu puduris savu mizu nesen bija atdevis cilvēkam.

Tunisijā korķozoliem mizu griež reizi deviņos gados. Šai laikā koks atkal paspēj «apģērbties» — uzaudzēt mizu vajadzīga biezumā. Tāpēc visi valsts korķozolu meži ir sadalīti deviņos rajonos ar tādu apsvērumu, lai katru gadu vienā no tiem varētu griezt mizu.

Mizu griež šādi: visapkārt stumbram pie pašas pamatnes un 1,5—2 m augstumā izdara iegriezumus un pēc tam stumbru it kā noģērbj, viegli nošķeļot no tā divus vienādus silītei līdzīgus mizas gabalus.

Kailais, bāli sārtais stumbrs pamazām maina nokrāsu, kļūdams brūns, mēļš, tumši violets …

Biju nokļuvis tieši šādā «izģērbtā» mežā, kur nesen laisti darbā korķa vācēju naži.

Blakus mežam redzēju veselus kalnus, kas bija sakrauti no korķozolu mizas plāksnēm. Mežā iegūto mizu vāra lielos kublos, lai iznīcinātu koksnes vaboles un to kāpurus, tad mizu sašķiro pēc kvalitātes, sasaiņo un nosūta uz ārzemēm. Šāds ceļš jānoiet ikvienam parastajam korķim, iekams tas tiek izvilkts no pudeles.

HALFAZALE

Tunisijā, Vidusjūras piekrastē, Susā, mani ieinteresēja kādsaugs — kaviļu jeb stepju līgu suga, kas pazīstama ar nosaukumu halfazāle jeb esparto. Šis augs gandrīz pilnīgi klāj plašus līdzenumus. Tadas vietas dēvē par halfajūrām. Kalnainos apvidos ar šo zāli nereti apaug arī pauguri.

Halfazāle aug biezos, spalvu pušķiem līdzīgos puduros, kas sasniedz pat metra augstumu. Tā izplatīta ne tikai Tunisijā, bet aizņem plašus apgabalus arī Alžīrijā, īpaši rajonos, kas robežojas ar Sahāru. Mūžzaļās halfajūras noder par lieliskām ganībām kamieļu karavānām, kas dodas uz Sahāru, un reizēm arī zirgiem, bet aitas šo zāli neēd.

Pēdējā laikā Āfrikā izveidotas halfazāles plantācijas, jo iedzīvotāji to izmanto dažādos saimnieciskos nolūkos: vij auklas, pin grozus, rnašas un citus iedzīves priekšmetus. Halfazāli izved arī uz Eiropu, kur to izmanto virvju un tauvu darināšanai, rupju audumu, mākslīgā zīda un mākslīgās ādas izgatavošanai, kā arī labāko papīra šķirņu ražošanai.

SAHARA — lielĀkais TUKSNESIS PASAULĒ

Sabāru mēs vienmēr iztēlojamies kā bezgalīgu, sakaitētu smilšu līdzenumu. Tas, protams, atbilst īstenībai. Te patiešām ir milzīgi rajoni, kur negadās sastapt nevienu cilvēku un saules izdedzinātos klajumos valda nāves klusums. Smilšu vētras aizsedz dienas gaismu un aizputina oāzes; svelme un sausais gaiss, kas rada neciešamas slāpes, cilvēkus un dzīvniekus dažkārt nomoka līdz nāvei.

Un tomēr Sahāra nav tikai nedzīvs līdzenums. Tuksnesī ir arī zaļas oāzes ar ūdenstilpēm, kuru rāmajā, zilgajā spogulī atvizmo palmu galotnes. Ir arī zeltainas smilšu kāpas, kur rosās vaboles un šaudās ašās ķirzakas, kur klejo lopkopju ciltis ar kamieļu, kazu un aitu ganāmpulkiem.

Sahāra atrodas starp Atlantijas okeānu un Sarkano jūru un plešas no Atlasa kalniem līdz dabas apgabalam Sudanai. Ziemeļu— dienvidu virzienā tuksnesis sniedzas 2000 kilometru garumā. Sahāra aptver 7 miljonus kvadrātkilometru lielu platību. Nekur citur uz zemeslodes nav tik milzīgas tuksnešainas platības. Gaiss Sahārā ir ārkārtīgi sauss./Tuksneša vi dien ē ir rajoni, kur lietus nelīst gadiem un pat gadu desmitiem un arī lietus laikā valgme bieži nesasniedz zemes virsmu. Sahara ir pats karstākais pasaules apgabals. Tā, piemēram, Libijas galvaspilsētas Tripolcs tuvumā gaisa temperatūra reizēm sasniedz 4-58°C_ . Tā ir viskarstākā vieta Āfrikas kontinentā.

Uz akmeņu un klinšu tumšās virsmas temperatūra dažkārt tuvojas ūdens vārīšanās temperatūrai — 100°C. Zemei tu vāk ajam gaisa sl2nim stipri sakarstot, izveidojas dāzadā blīvuma gaisa slāņi, un, Ķād'Tio Tīem atstarojas gaisma, rodas mirāža. Pusdienas tveicē pie apvāršņa parādās, viļņojoši ezeri, oāzes, kalni. Taču īstenībā tur neka tamlīdzīga nav. Tas ir kaut kādu ļoti tālu vietu atspoguļojums.

Dienu Sahārā valda karstums, bet naktī ir auksts. Temperatūras diennakts svārstībās sasniedz 30 grādu un reizēm ir vēl lielākās.

Sahārā bieži saceļas putekļu un smilšu vētras. Tas ir līdzīgas ugunsgrēkam, kas airi pārņem visu apkārtni. Nevaldāma spēkā smilšu mākoņi traucas pāri līdzenumiem un kalniem, nogludinādami akmeņus, sadrupinādami klintis. Vētras Sahārā ir neparasti spēcīgas. Stāsta, ka reiz vējš kamieļa seglus aiznesis 200 metrus tālu, bet vistas olas lieluma akmeņus ripinājis pa zemi kā zirņus. Sahārā vējš pūš gandrīz.vienmēr. Karstie vēji dažu stundu laikā var oāzēs iznīcināt visu ražu. Diezgan bieži plosās virpuļvetras: stipri sakarsušais gaiss no saules nokveldētās zemes strauji ceļas augšup, raudams līdzi smilšu putekļus un izkliedēdams tos augstu debesīs. Tāpēc šādi virpuļviesuļi ir acīm saredzami un arī sajūtami. Šīs «smilšu raganas», kas dejo kā rēgi, lielu postu, par laimi, nenodara, jo Sahara ir gandrīz neapdzīvota.

Gadās, ka vējš Sahāras putekļus aiznes pāri Vidusjūrai uz Eiropu.

Kad Sahārā iestājas bezvējš un gaiss ir putekļu piesātināts, rodas «sausā migla», kuras laikā redzamība gandrīz pilnīgi zūd un pat dzīvnieki vairs nespēj orientēties. Kāds ceļotājs stāsta, ka gazeles,

kas parasti ir ļoti tramīgas, reiz «sausās miglas» laika mierīgi soļojušas kopa ar kamieļu karavānu un cilvēkiem.

Sahārā ir ezeri, taču gandrīz neviens no tiem nespēj izturēt nežēlīgo cīņu ar smiltīm un sauli. Visbiežāk tie ir nelieli dūkstaini iedobumi, kuros redzams blīvs, stiklam līdzīgs sāls slānis un tikai reizēm plāna ūdens kārtiņa.

Ievērojamu Saharas teritorijas daļu klāj birzīgi putekļi, virs kuriem izveidojusies plana garoziņa. Cilvēkam ejot, garoziņa salūst un kājas iegrimst mīkstos putekļos.

Smilšaina ir tikai viena septītā daļa tuksneša. Smiltāji reizēm ir nekustīgi, nedzīvi, reizēm vējš smiltis dzenā pa visu apkārtni. Lielākoties tās ir sarkanbrūnas vai zeltaini dzeltenas visos iespējamos toņos.

Ļoti lielu Saharas platību aizņem akmeņu tuksneši, kuri vai nu ir kā nosēti ar prāvām akmeņu atlūzām un šķembām vai ar oļiem, vai arī klāti ar māliem. Akmeņu tuksnesī ļoti grūti ir pārvietoties pat ar automobili.

«NETICI PATS SAVAM ACĪM!»

Sis aforisms lieti noder visiem, kas ceļo pa tuksnesi. Kad bezgalīgā, grūtā ceļa izmocītie cilvēki ierauga oāzes aprises, pavadonis noliedzoši krata galvu. Viņš zina, ka līdz oāzei jāiet vēl desmitiem kilometru svilinošās saules staros, bet tas, ko visi redz «paši savām acīm», ir tikai mirāža.

Mirāža var maldināt pat pieredzējušus ceļotājus.

Dažkārt mirāžai par upuri krīt cilvēki, kas ceļojuši ļoti daudz. Ceļinieki netālu ierauga oāzi, līdz kurai īstenībā palicis vismaz paris simtu kilometru. Par mirāžās upuriem ne vienreiz vien kļuvušas karavānas, ko veduši pieredzējuši pavadoņi. Reiz 60 cilvēku un 90 kamieļu gāja bojā tuksnesī, dodamies pretī mirāžai, kas tos aizveda 60 kilometru sāņus no akas.

Senos laikos ceļotāji, gribēdami pārliecināties, vai tālumā redzama mirāža vai reāli priekšmeti, iekura ugunskuru. Ja tuksnesī bija kaut niecīga gaisa kustība, dūmi, kladamies pāri zemei, mirāžu drīz vien izkliedēja. īpašās kartēs pie karavānu ceļiem ir norādītas vietas, kuras biežāk rodas mirāžas, un pat atzīmēts, kur parādās akas, kur oāzes vai palmu audzes, kur kalnu grēdas un cita veida mirāžas.

ALŽĪRIJAS SAHARĀ

Grupa Padomju Savienības ģeoloģijas ekspertu bija uzaicināta iepazīties ar Alžīrijas Sahāru un dot savus ieteikumus nepieciešamajai ģeoloģiskajai izpētei. Ceļojums pāri Sahārai sākās nelielā pilsētiņā Tindūfā pašos Alžīrijas rietumos. Pilsētiņa ir pavisam maza,

un tajii viss — gan māju sienas, gan žogi — celts no dzeltenbrūna māla. Tindūfa atrodas plaša ieplaka apbrīnojami gludā līdzenumā. Ieplakas malas ir stāvas, vietām pat kraujas.

.. . Pie mājas, kura mēs Tindūfā nakšņojam, stāv četri lendroveri — angļu automobiļi grūti izbraucamiem ceļiem. Tās ir ZiemeļaTrika vispopulārākās automašīnas — īsti darbarūķi.

Pie automobiļu malām piekārti ar ūdeni piepildīti aunādas maisi. Mūsu ekspedīcija ir labi organizēta. Automašīnas piekrautas ar piederumiem, kas vajadzīgi nometnei, un ar pārtikas produktiem. Pirmajā un pēdējā automašīna ir radiostacijas. Mēs vedam līdzi ari gāzes pavardu, gāzes balonus un pārvietojamo elektrostaciju.

Mūsu ceļš vedīs uz austrumiem. Apmēram septiņos no rīta jau ir pavisam gaišs, lec saule, taču pūš ass ziemeļaustrumu vējš. Cilvēkiem salst. Mūsu grupas ģeologi dodas izpētīt kaļķakmeņus. Rapjamies pa nogāzi. Tās apakšā redzami sārtpelēki mala un merģeļa atsegumi, augstak parādās biezs gaiša kaļķakmens slānis. Izrādās, ka atskaldīt paraugus nepavisam nav viegli. Ļoti blīvie ieži tikai nošķind, un ģeologu āmurs no tiem atlec ka no laktas.

Plato virsma ir daudz šā paša kaļķakmens atlūzu. Simtiem kilometru tālumā sniedzas akmeņu tuksnesis. Mūsu turpmākais ceļš paredzēts pa to. «Ceļš» šeit ir gaužām nosacīts jēdziens un nozīmē vienīgi to, ka ir iespējams aizbraukt no viena punkta līdz nākamajam.

Tuksnesi šķērso sausgultnes vai ieplakas, pa kurām pēc lietusgāzēm aiztek ūdens. Augajs ir ārkārtīgi nabadzīgs. Tikai šur tur sastopami dīvaini kamolveidīgi augi, kas izskatās pēc pelēkzaļiem ežiem. Retumis zemākās vietas redzamas sīkas smilšu akācijas.

Pūš stiprs vējš, seju svilina durstīgie smilšu graudiņu dzēlieni. Viegli saprotams, kāpēc arabi valka apmetņiem līdzīgos burnusus. Tajos var cieši ietīties, neatstājot nevienu spraudziņu, kur iespiesties smiltīm. Neiztrūkstošs apģērba gabals ir arī šešs. Tas ir divus trīs metrus garš auduma gabals, ar kuru aptin galvu un aizsedz kaklu, vaigus un degunu, tā ka paliek tikai šaura sprauga acīm.

Automašīnas brauc pa ļoti vienveidīgu apvidu. Daudzus kilometrus plešas šķembām klāts līdzenums. Visapkārt redzams tikai monotonais peiekdzelteriais tonis. Šāda vienveidīgā ainavā grūti orientēties ne tikai telpā, bet arī laika.

Taču mūsu pavadonis pārliecināts rāda ceļu un, pat neskatīdamies pulksteni, zina, cik ilgi esam braukuši. Aplūkojam dzelzsrūdas atradnes. Rudas ieguvei ir ļoti izdevīgi ģeoloģiskie apstākļi. Dzelzsrūdas krājumi šeit ir milzīgi, tās kvalitāte — augsta (tīrā metālā ap 60 procentu). Taču atradņu apgūšana saistīta ar lielām grūtībām. Galvenais ir cilvēku, ūdens, degvielas un ceļu trūkums. Līdz valsts ekonomiski attīstītajiem rajoniem un jūras ostām ir vairāk neka 1500 km liels attālums.

Pabraucam garām kādam nelielam avotam, ap kuru izveidojusies maza oāze. Tā ir tieši tāda, kādu to esam iztēlojušies jau skolas solā. Pie avota aug dateļpalinu puduris (divdesmit trīsdesmit koku). Ūdens izplūst no zemes apakšas, pa silīti ietek nelielā baseinā un

tālāk izsīkst smiltīs. Blakus baseinam redzams ar smiltīm gandrīz pārklāts žogs un no kastēm un auduma gabaliem sameistarots dīvains veidojums. Tas ir kādas nomadu ģimenes pagaidu patvērums. Sai ģimenei pieder neliels kamieļu un melnu garvilnas kazu ganāmpulks. šāda dzīvības saliņa tuksnesī redzama jau pa lielu gabalu.

Tālāk dodamies uz austrumiem Senašana avota virzienā Alžīrijas un Mali pierobežā. Mums līdzi brauc trīs pavadoņi, kam te zināms itin viss. Tie ir divi afrikaņi un Alžīrijā dzimis francūzis. Tas, ka neprotam arābu valodu, mūs gandrīz netrauce. Esam iemācījušies dažus nepieciešamākos vārdus arābu valodā un ceļu uzsākam ar saucienu krievu valodā «no-e-xa-,m!». Un tas šeit ir saprotams ikvienam.

Braucam pa akmeņu tuksnesi. Tālē parādās atsevišķas kalnu virsotnes un pat nelielas grēdas dažu desmitu kilometru garumā. Tas ir visvairāk apdzīvotās vietas tuksnesi: te klejo vairākas ģimenes ar nelieliem kamieļu bariem. Sastopamies ar nomadiem. Viņi pret mums ir ļoti laipni un labvēlīgi.

Braucot pa Eglaba plato, mēs šķērsojam smilšu kāpas. Tās paceļas 100—150 m virs tuksneša līmeņa. Smiltis te ir spilgti oranžas. Kāpu malās augājs nabadzīgs — mazi krūmiņi ar cietām, sīkām lapiņām.

Pie Senašana avota aug dateļpalmu puduris. Ūdens te piesātināts ar minerālsāļiem un dzeršanai nav derīgs. Toties varam nomazgāties. Mēs taču visu ceļu esam taupījuši ūdeni, neatļaudamies šādu greznību.

No Senašana avota mums jāšķērso Sešas smilšu masīvs un jāizbrauc uz Transsahāras maģistrāles, lai nokļūtu Adrārā. Taču iznāk mazliet aizkavēties, jo mūsu pavadoņiem šis ceļa posms nav pazīstams. Labi, ka mūsu rīcībā ir Francijas ģeogrāfijas institūta topogrāfiskās kartes, ko varam ņemt talkā. Pat bezgalīgo un vienveidīgo kāpu rajonā topogrāfi pratuši norādīt punktus, pēc kuriem iespējams ļoti precīzi orientēties apvidū.

Mums jābrauc, nekur neapstājoties, lai riteņi neiestigtu smiltīs. Divās vietas mēs smilšu šķērsli pārvārām, bet trešaja mūsu automašīna iestieg pašā ieplakas malā. Ar lielam pūlēm automobili no smiltīm izstumjam un pēc tam arī uzejam labu ceļu.

Visapkārt redzama gleznaina ainava: oranžas smiltis, brūnas klintis, baltgani solončaki un spilgti zilas debesis. Bet tālāk ir tikai akmeņi. Ne krūmiņa, ne zāles stiebriņa. Drīz vien pabraucam garām arī akmeņainajam līdzenumam. Aiz apvāršņa rietumu pamalē nozūd smilšu grēdas, un tālē paradās dateļpalmas. Palmu josla ir diezgan plata — tā sasniedz vairākus kilometrus. Te pie oāzēm izveidojušās nelielas apmetnes — Kerzaza, Sbā, Adrāra, Regana. Pabraucam garām ciematiņam ar māla kleķa mājelēm un izbraucam uz pirmās Transsahāras maģistrāles asfalta. Šoferi nevar nopriecāties vien, ka grūtākais ceļa posms palicis aiz muguras.

Tuvojamies Adrārai. Tā ir neliela oāzes pilsētiņa Sahārā. Ēkas šeit, tāpat kā citur, celtas no māla kleķa dažādās nokrāsās: tumšsarkanā, ķieģeļsarkana, terakotas tonī.

Pilsētas centrā plešas milzīgs kvadrātveida laukums, kura lielāko da|u aizņem parks. No trim pusēm laukumu ietver augsts, gleznains mūris ar nišām. Aiz šā mūra ir dzīvojamās mājas un veikali. Visas ēkas celtas no mala. Mala klcķa celtnēm bīstamas ir lietusgāzes, taču tās šeit neuznāk biežāk ka reizi 5—7 gados.

Netālu no galvenā laukuma ir tirgus. Te pārdod kamieļus, kazas, gaļu, saknes, augļus. Adrārā ir ļoti daudz zaļumu, jo pazemes ūdeņi atrodas tuvu zemes virsai.

No Adrāras līdz otrajai Transsahāras maģistrālei braucam vēl gandrīz 500 km pa labu ceļu. Otrā maģistrāle ved no Alžīras cauri galvenajām Sabaras oāžu pilsētām — Gardajai un Golejai uz Ahagara kalnu masīvu un Nigēriju.

Braucam ari pa kalnu Saharu. Ahagara virsotnes paceļas līdz 3000 m virs juras līmeņa. Ša kalnu masīva austrumos ir atrastas alas ar brīnišķīgiem gleznojumiem klintīs — freskām.

Pāri ceļam daudzās vietās pārkārušās sartenā, ķiršsarkanā andezīta un zaļganmelnā gabro klintis. Pēc tam šķērsojam līdzenu plato, kurā paceļas akmens stabi, kas ir līdzīgi cilvēku stāviem, zvēriem, fantastiskām pilīm.

Ahagarā dažkārt ziemā līst lietus.

100 km uz ziemeļiem no Ahagara centrālās daļas ceļa malā redzams vairogs ar melnu Āfrikas kontinenta siluetu, ko ziemeļdaļā šķērso balta līnija. Uz tas ir uzraksts: «Vēža trops». Mēs to saucam par Ziemeļu tropu.

SAMUMS UN TUKSNEŠA SKAŅAS

No rīta apvārsnis bija skaidrs un mēs mierīgi turpinājām ceļu, nepavisam nevarēdami iedomāties, ka mūs gaida sainums… Tiesa, šai dienā mani nomāca tads kā dīvains smagums. Saule svilināja kā ar uguni, plaušām trūka gaisa. Taču svelmainais tuksnesis bija kluss. Dienvidū, kā vienmēr, visa dzīvā radība noslēpās akmeņu spraugās, starp nokaltušās zāles saknēm vai īsaja, kāpu mestajā ēnā. Mēs paglābāmies telti, taču ari te pusdienas versmes bezgalīgās stundas bija mokošas. Nokaitētaja gaisā pēkšņi sadzirdējām kaut kādas brīnumainas skaņas: augstas, dziedošas, bet ar spēcīgu metālisku nokrāsu. Neviļus nodrebēju un palūkojos visapkārt.

—   Vai dzirdi, ka dzied smiltis? — ierunājās pavadonis. — Tā ir tuksneša dziesma. Tas nav uz labu. Smiltis dzied, vējš aicina, bet līdz ar vēju tuksnesī ierodas nāve.

Jā, tās bija dziedošās smiltis, par kurām sen jau biju dzirdējis. Brīžiem jautrās, brīžiem skumjās, brīžiem skarbas un spalgās, brīžiem maigās un melodiskās skaņas rodas, pārvietojoties tonnām smilšu, taču tās šķiet kā dzīvu būtņu balsis.

Izlīdu no telts, lai uzzinātu, no kurienes nak noslēpumainās skaņas, taču tuksnesis atkal mēmi klusēja. Skaņas izgaisa tikpat pēkšņi, kā bija sākušās.

Sakaitētajā gaisā bija jūtama nenosakāmu briesmu tuvošanās. Milzīgā kāpa mūsu acu priekšā vēl stāvēja nekustīga, taču tās

virsotne pamazām atdzīvojās. Sakustejas arī citas kāpas. Apvārsnis satumsa, dzidrais gaiss saduga, debesis it ka nolaidās pie pašas zemes. Pēc dažām minūtēm sauli aizsedza putekļi, un sārtaja miglā tā šķita kā kvēlojoša lode.

Kļuva neizturami smacīgi. Trūka elpas, un likās — cilvēki un dzīvnieki noslāps.

Gaisa varēja saklausīt savadu dobju skaņu, brīžiem pat it kā rēkoņu. No visām pusēm, no zemes līdz pat debesīm brāzās kaut kas neizteicami milzīgs, grasīdamies aprīt visu dzīvo. Tuvojās samums — drausmīgais tuksneša orkāns. Tas traucas trakā ātrumā, un kādas pusstundas laikā, kopš sadzirdējām pirmās dziedošo smilšu skaņas, mēs jau bijām ierauti šīs šausmīgas dabas paradlbas mutulī.

Vējš ieaurojās dažādās balsīs, šņukstēja, gaudoja, rūca. Brīžam šķita, ka stāvam blakus milzīgai kurtuvei, kur seju apsvilina ugunsmēles, un mēs tūlīt uzliesmosim un sadegsim.

Rūsganais smilšu putekļu mākulis kūleņo, griežas, izkliedējas. Bet, kad tvirtā lokumaitia grīstē savirpuļotas karstās smiltis cērtas sejā un pātago rokas, liekas — kāds ar smilšpapīru berž nost ādu. Troksni, ko rada joņojošās smiltis, var salīdzināt ar vētras plosīta bieza meža šņākoņu.

Svelošaja gaisā kā gigantiska zvēra elpa aiztraucās arvien spēcīgākas samuina brāzmās. Šķita, ka tuksnesis dreb, sakaitētajā smilšu haosa izmezdams aizvien jaunas smilšu masas.

Mēs paši un ari kamieļi gulējām garšļaukus smiltīs. Cilvēki līdz pat galvai bija ietinušies apmetņos un aizbāzuši ausis. Sirds mokoši smeldza un skaļi pukstēja, elpa kļuva bīstami ātra, galva plīsa vai pušu. Rīkle un mute tā izkalta, ka pārklājās ar garozai līdzīgu krevi, trūka gaisa, un man šķita, ka vēl mazliet un mūs gaida šausmīga nāve — nosmokot vai nu no elpas trūkuma, vai arī no ta, ka mute, ausis, deguns un acis ir piedzītas pilnas smiltīm.

Par laimi, samums drīz aiztraucās tālāk smilšu jūras vidienē… Nepagāja pat ne divas stundas, un košsārtā putekļu migla jau bija noplakusi pie zemes un skatienam atkal pavēras zilais apvarsnis. Dedzinošā zeltaina saule parādijas pie debesjuma, un tuksnesis no jauna iekvēlojās krāsu košumā, kas vienīgais liek tam atplaukt. Tiesa, gaisā un ari mutē vēl bija jūtami sīki putekļi, taču krūtis jau brīvi uzelpoja.

Taču tik labvēlīgi samums vienmēr vis nepāriet. Ja tas ilgst pusi dienas vai veselu dienu, sekas parasti ir briesmīgas.

Reiz šausmīgu samumu piedzīvoja franču ceļotāji. Viesulis viņu karavānai uzbruka pēkšņi. Nelaimīgie ceļotāji apstājās, cerēdami, ka vētra drīz rimsies, taču cerības bija veltas, un visus pārņēma izmisums un nāves bailes. Samums plosījās divas dienas. Ūdens adas maisos izžuva. Vairāki cilvēki un puse kamieļu gāja boja. Parejie ceļotāji tuksnesi tomēr šķērsoja, taču mati tiem šajās divas drausmīgajās dienās bija pilnīgi nosirmojuši.

Ceļā uz Gadamisu mēs dzirdējām īpašu skaņu, kas raksturīga tikai tuksnesim. Tā bija ārkārtīgi reta paradiba — saules skaņa. Ap

pusdienlaiku 42 grādu karstumā es saklausīju skaļu, asu sprakšķi: manu acu priekša gabalos sašķēlās saulē pārkarsis akmens. Skaņa bija tik spēcīga, ka mēs visi neviļus saskatījāmies. Beidzot sapratu, kapec tuksneša iedzīvotāji mēdz sacīt, ka saule viņu dzimtenē liekot kliegt pat akmeņiem un smiltīm.

DATEĻPALMA

Galvenais Āfrikas oāžu iedzīvotāju eksistences avots ir dateļpalma. Tā dod ēnu, pārtiku, būvmateriālus — īsi sakot, visu, kas ir nepieciešams zemniekam.

Līdz pat mūsu dienām tuksneša rajonu iedzīvotājiem dateles reizem aizstāj naudu. Ar datelēm_ maksā, piemēram, par kukurūzu un miežiem, ko ieved no tropu Āfrikas. Ieviests pat noteikts dateļu svara kurss.

Dateļpalmām, tāpat kā ūdens avotiem, ir dažādi saimnieki. Tās pieder gan nomadu ciltīm, kas klejo pa bezgalīgo tuksnesi, gan pastāvīgajiem oāžu apdzīvotājiem, gan apkārtējo ciematu zemniekiem. Klejotāji bieži savas palmas izrentē vietējiem zemkopjiem vai to kalpiem. Dažas ciltis rīkojas citādi: vīrieši, dzīdami lopus, klejo un meklē ganības, bet sievietes un bērni paliek oāzē pie palmām. Sim kokam ir vajadzīga rūpīga kopšana.

Tautā par dateļpalinu radies šāds izteiciens: «Tuksneša karaliene, kas galvu vienmēr tur ugunī, bet kājas — ūdenī.» Sahāras saules svelme un vēsa, mitra augsne ir divi obligāti priekšnoteikumi, lai dateļkoks ar zeltainajiem augļiem dāsni atalgotu darba cilvēku.

Dateļpalmas parasti pavairo, stādot atvases, kas izaug no stumbra. Tās iedēsta zemē, bagātīgi laista, un jau pavisam drīz parādās saknes. Pēc četriem pieciem gadiem palma sāk dot augļus, bet 11 gadu vecumā jau sasniedz pilnbriedumu. No viena koka ievāc ap 40 kg ražas, dažkārt arī vairāk. Dateļpalma nes augļus apmēram 100 gadu.

Sahārā palma uzzied aprīlī lielām ziedkopām. Tas ir divmāju augs: auglenīcu un putekšņlapu ziedi tam attīstās uz dažādiem kokiem. Pēc apputekšņošanās ziedi nobirst un sievišķajos kokos izaug gari saldo augļu ķekari.

Lai pilnīgāk izmantotu apūdeņojamo laukumu, palmu ēnā stāda zemos aprikožu kokus, bet vēl zemāk, kā te saka, «pirmajā stāvā», — dārzeņus.

Šāda «trīsstāvu» zemkopība raksturīga visām Sahāras oāzēm. Tā ir pietiekami ienesīga, taču plantāciju apstrādāšana cilvēkiem prasa milzīgas pūles. Augiem vajadzīgs ūdens, taču tā nepietiek. Pareizāk būtu sacīt, ka ūdens ir daudz, bet tas atrodas dziļi zemē. Lai ūdeni iegūtu, vajadzīgas akas, urbumi, sūkņi.

Alžīrijas Sahārā daudzās vietās noorganizēta gruntsūdens piegāde oāžu apūdeņošanai. Ja ūdens ir karsts, to pēc izsūknēšanas izkliedē sīkās strūkliņās. Atdzesēto ūdeni savāc baseinā un pēc tam pa caurulēm novada uz palmu plantācijām.

Rudeni klejotāji atgriežas oāzēs, lai novāktu dateles. Marokas oāzēs aug simtiem tūkstošu lielisku palmu. Tas ir galvenais pārtikās avots miljoniem cilvēku valsts dienvidu apgabalos. Neviens koks tomēr nav ne iežogots, ne apzīmēts ar piederības zīmēm. Plantācijas izvērtušās nepārtrauktos mežu masīvos bez ežmalām un žogiem.

Dateļu ražas novākšanu sāk visi vienlaikus, vienā dienā. Nevienam nav tiesību līdz ražas kopējas novākšanas sākumam noraut kaut vai sauju augļu pat no sava personiskā koka. Par ikvienu pārkāpumu draud tiesa. Tāds ir oāžu likums.

Ražas vākšanas dienu nosaka varas orgāni vai cilšu vadoņi. Vēsts par to bez telegrāfā ātri nonāk pat vistālākajās apmetnēs. Ražas diena plantaciju īpašnieki, rentnieki un kalpi ar saviem ģimenes locekļiem stājas pie smago, dzintardzelteno augļu ķekaru griešanas. Telpas zem griestiem rūpīgi sakārtie ķekari saglabājas gadiem ilgi, un augļi paliek tādi paši saldi un smaržīgi.

Dienās, kad svelmainais gaiss šķiet kā verdošs ūdens, palmu audzes sniedz zemei maigu pakrēsli. Visa dzīvā radība tad patveras šajos ēnas autos.

No palmu lapām pin grozus un masas, bet no šķiedrām vij virves un tauvas. Savu mūžu nodzīvojušo palmu koksne tiek izmantota mājokļu celšanai.

Ir ļoti daudz dateļu šķirņu, to vidū gan sausas, gan ari ļoti sulīgas šķirnes. No sulīgajam šķirnēm iegūst biezu sīrupu, ko sauc par dateļu medu.

Eksportam paredzētās dateles nedēļu atstāj kokos. Pamazām žūstot, tas sakrokojas. Augļus noņem, saber maisos vai saliek garas koka kastēs un nosūta uz Eiropu un Ameriku.

Kaltētas dateles var saglabāt vairākus gadus. Tas ir viens no galvenajiem afrikaņu pārtikas produktiem, tāpēc dateles var dēvēt par tuksneša maizi.

Par slaido palmu sacerēti dzejoļi un dziesmas. Tuksnešainajā, neauglīgajā zemē šis brīnumainais koks cilvēkam dāvā dzīvību.

NIGĒRAS IELEJĀ

Nigērija pēc platības ir viena no lielākajām Centrālās Āfrikas valstīm. Tas dienvidrietumu daļu šķērso upe, ko sauc par Nigēru. Pie upes atrodas Nigērijas Republikas galvaspilsēta Niameja. Par galvaspilsētu tā kļuvusi nesen. Pagaidām Niameja vēl ir maza un liekas it kā iemaldījusies nepārredzamajos Āfrikas savannu plašumos.

Vecajos pilsētas kvartālos redzamas vienīgi pie zemes pieplakušas mazas mala kleķa mājiņas. Te nav nekādu zaļumu. Turpretim jaunajos rajonos, kur izvietojušās valsts iestādes un sūtniecības, kā arī apmetušies bagātnieki un augstas amatpersonas, ēkam ir moderna arhitektūra un tās apgadātas ar visām ērtībām. Šais rajonos ir daudz zaļumu, tie izskatās jauki un rada mājīguma izjūtu. Ir ari pavisam mūsdienīga trīsstāvu viesnīca. No šās viesnīcas balkona mēs

tīksminājāmies par piatās, rāmi plūstošās Nigēras ūdeņiem. Upes krastus gleznainus dara retie, toties |oti skaistie koki ar kuplajām lapotnēm — dumpalmas.

Pa Nigēriju mēs veicām neaizmirstamu ceļojumu. Pie N'igeras upes apbrīnu izraisīja bagātais un daudzveidīgais augājs, lai gan bija pats sausakais gadalaiks. Tas izskaidrojams tādējādi, ka augu saknes bagatīgi saņem valgmi no augstajiem gruntsūdeņiem. Pie paša ūdens mangokoki izpletuši kuplos tumšzaļos vainagus ar daudzajiem vēl nenobriedušajiem augļiem. Grupās aug papaijas jeb ineloņkoki. To stipri šķeltās, lielās, gandrīz horizontālās lapas veido blīvu vainagu, kas līdzīgi jumtam paceļas virs taisnā stumbra. Nelielais 4—6 m augstais meloņkoks izskatā ir līdzīgs palmai. Stumbra augšdaļā zem vainaga, tāpat kā kokospalmai, karājas lieli, iegareni augļi. Seit aug ari: ļoti daudz dumpalmu. Tā ir pasaulē vienīgā palma ar sazarotu stumbru. Stumbrs sadalās divās daļās, katra no tām atkal dalās divās daļās utt. Zaru galos plešas vēdekļveidīgi lapu pušķi. Jo vairāk zaru, jo palmas vainags ir platāks un kuplāks. īpaši skaidri mežģīņveidīgais dumpalmas siluets iezīmējas saulrieta sarkanīgo toņu fonā.

Upes krastos aug vēdekļpalmas ar resniem, pelēkiem stumbriem un lielu, dzeltenu augļu virtenēm zem lapotnes, kā ari kapokkoki ar zaļiem, gurķiem līdzīgiem augļiem. Tāpat kā visur Centrālaja Āfrikā, te ir daudz dažādu akāciju ar dzeltenzaļām un sārtām ziedkopām.

Seklos palienu baseinos bieži sastopamas baltas un maigi violetzilas ūdensrozes un ļoti daudz daždažādu putnu. Nigēras upē ir daudz salu, un dažās no tām aug baobabi. Vietumis zemajos krastos redzami nelieli sakņu dārziņi. Tas nozīmē, ka tepat tuvumā atrodas kāds ciemats.

Braucot augšup pa Nigēru, mēs reiz apstājāmies fulbu cilts ciematā. Tas atrodas 15 km no Niamejas, patālu no upes. Ieraudzījām grupu apaļu salmu būdiņu. Tās apjoza no kārtīm un rupjiem salmiem pīts žogs. Žogus te taisa no Āfrikas prosas vai maisa (kukurūzas) salmiem. Būdiņu sienas darina no mašām, kas pītas no tieviem, dzelteniem salmiem. Konusveidīgie jumti arī ir klāti ar salmiem vai sausu zāli.

Būdā parasti ir vēl viena mazāka būdiņa — pieaugušo guļamistaba. Tai pašā vidū izveidots pavards. Bērni guļ uz lāviņām, kas izvītas no klūgām. Būdās ir arī mazi koka soliņi.

Ēdienu parasti gatavo uz ugunskura blakus būdai. Te cep arī dumpalmas augļus. Pēc formas, krasas un lieluma augļus var salīdzināt ar kartupeļiem, tikai tie ir grumbuļaini. Būdā pie pavarda salikti māla un koka trauki, pīti grozi, mašas un sausi Āfrikas prosas kūļi. Graudi kā pērlītes blīvi klāj garos, resnos stiebrus. Sievietes prosu piestā sagrūž un no tās vāra putru.

SAVANNAS SARGS — BAOBABS

Braucot pa Nigēru, mēs ielejā jau iztālēm ieraudzījām milzīgus baobabus. Kāda baobaba ēnā, govis ganīdams, snauda afrikānis. Pa gabalu šķita, ka kokiem nav lapu, bet, piebraukuši tuvāk, uz spirgti gaišzaļajiem zariņiem pamanījām mazas, lipīgas lapiņas. Kāpēc sausās sezonas vissausākajā laikā baobaba zaros parādās pumpuri? Tas ir tāpēc, ka šie koki aug upes ielejā un to saknes sniedzas līdz gruntsūdenim. Baobabus vienmēr var ieraudzīt tur, kur gruntsūdeņi ir tuvu zemes virsmai. Savannā tie ir kā bākas, kas norāda vietu, kur rokama aka.

Baobabs ir visraksturīgākais Āfrikas savannas koks. Pastāv uzskats, ka tas var augt līdz pieciem tūkstošiem gadu. Uz dažu baobabu mizas saglabājušās zīmes, kas taja iegrieztas XV gadsimtā, t. i., pirms pieciem gadu simteņiem. Stumbra diametrs reizēm pārsniedz 10 metrus. Sādu stumbru, sadevušies rokās, apņemt spēj tikai 15 cilvēki. Irdenajā baobaba koksne ir daudz ūdens, ko augi uzkrāj rezervē sausajai sezonai.

Veciem baobabiem stumbrā bieži vien izveidojas dobumi. Dobums dažkārt ir tik liels, ka tajā var ierīkot garāžu vieglajam automobilim. Resnais baobaba stumbrs pašā augšā sadalās daudzos dīvaini izliektos zaros. Sīkās lapiņas nepavisam neatbilst koka lielumam. Taču izrādās, ka tieši tādas lapas kokam dod iespēju labi pārciest sausumu. Jo mazākas ir lapas, jo mazāks ir iztvaikošanas laukums un iespējams labāk saglabāt mitrumu. Sausās sezonas laikā koki lapas parasti nomet (Nigēras upes ielejā redzētie baobabi ar

lapām bija izņēmums). Lietus sezonas sākumā vispirms izplaukst milzīgi ziedi (15—20 cm diametrā). Tie karājas garos ziedkātos kā pravas sniega pikas. Pēc ziedēšanas parādās nelieli augļi.

Baobaba augļi pēc lieluma ir līdzīgi kabačiem, tikai ar ļoti cietu mizu un gariem augļkātiem. Gataviem augļiem ir patīkama atsvaidzinoša, skābena garša. No to mīkstuma gatavo dažas dziednieciskas zāles. Lapas lieto tautas ārstniecībā pret malāriju. Svaigas lapas noder pārtikai. Par piedevu dažādiem ēdieniem izmanto izžāvētas un sasmalcinatas lapas. Afrikāņi ēd arī viegli apgrauzdētas sēklas, kurās ir diezgan daudz eļļas.

Baobaba koksni izmanto dēļiem, no tās dobj laivas, darina traukus. No mizas šķiedrām vij virves un izgatavo stīgas mūzikas instrumentiem. Agrāk no tām auda pat rupjus audumus.

Baobaba lapas un augļus ēd dažādi dzīvnieki, sevišķi tos iecienījuši pērtiķi.

Savannai raksturīgs ir vēl kāds neparasts koks. To sauc par desukoku. Arī tas vientuļš aug savannas vidū. No tā zariem nokarājas augļi, kas ir līdzīgi aknu desai. Taču līdzība ir tikai izskatā. Desukoka augļi nav ēdami.

ŪDENSTILPE SAVANNĀ

Diena bija ļoti karsta, gaisā nejuta ne mazākās vēja pusmiņas. Klajās savannas vidū uzgājām ūdenstilpi, ap kuru bija redzamas tikko iemītas zvēru pēdas. No garās zāles un visapkārt augošajiem dzelkšņainajiem kaktusiem sameistarojām primitīvu patvērumu, no kura labi varēja novērot ūdenstilpi un uzņemt filmā visu, kas pie tās notiek.

Pēc īsa brīža pie ūdenstilpes sāka nakt dzīvnieki. Tā bija apbrīnojama «sapulce»! Nemūžam nebiju cerējis ieraudzīt un nofilmēt tādu raibu zvēru pulku kā šai vakarā. Vispirms ieradās smieklīgi nopietnu babuīnu grupa. Tie nevilcinādamies devās tieši pie ūdens. 2irafes bija bailīgākas, tuvojās lēnām, piesardzīgi, šad tad apstādamās un palūkodamās apkārt. Reizēm tās izstiepa slaido kaklu un ar garo, lentei līdzīgo mēli plūca sulīgās lapas no akāciju galotnēm. Pienākušas pie ūdenstilpes, žirafes plati iepleta kājas, lai aizsniegtu ūdeni.

Vēl piesardzīgāk tuvojās citi dzīvnieki. Dažu minūšu laikā pie ūdenstilpes sapulcējās vairāki simti zvēru.

Saradās dažādas antilopes, to vidū niedrāži, dukeri un kūdu, kā arī kārpcūkas. Apgaismojums bija lielisks, saule rietēja kā asinssarkana lode, un rāmajā ūdenī brīnumaini atspoguļojās slāpes remdējošo dzīvnieku stāvi. Pēkšņi kudu tēviņš pacēla galvu, paraudzījās apkārt un, atspēries ar pakaļkājām, metās projām. Tas bija trauksmes signāls. Pēc mirkļa pie ūdens neredzēja vairs neviena dzīvnieka.

Mēs nevarējām vien sagaidīt, kad noskaidrosies panikas iemesls. Pēc brīža pie ūdenstilpes piezagās lauvu tēviņš un trīs lauvenes.

Taču skaidri varēja noprast, ka zvēriem tikai slapst, citus dzīvniekus tie neievēroja.

Iestājoties tumsai, mēs iekūrām ugunskuru un saliekamās gultas nolikām pie pašas uguns. Nakts bija auksta. Afrikāņi ietinas apmetņos un nogulas tieši uz zemes. Centos aizmigt, taču tas neizdevās. Vieglaja vējiņa tuvu, pavisam tuvu sadzirdējām ierūcamies lauvu. Vairākkārt pamanījām spoži zvīļojošas acis. Noslēpumaino Āfrikas savannas klusumu iztraucēja bifeļu sprauslāšana, ziloņu taurēšana un griezīgās šakāļu gaudas. Mēnesnīca ka ar sarmu sudraboja palso zāli. Pari mums parlidoja naktsputni, zvaigznes mirgoja īpaši spoži.

Uz rīta pusi sāka pūst stiprs vējš, izjaukdams noslēpumainās nakts burvību. Iečabējās un iešvlkstējās koku lapas, mēness paslēpās mākoņos, un skaļš ķīviņš, ko sacēla hiēnas, pamodināja ritu.

DAŽĀDAS TIKŠANĀS

Nometne dus. Ogles ugunskurā pārvilkušas ar pelēkām pelnu plēnēm. Man blakus deg lukturis. Visa nometne ka ar žogu apjozta lukturiem. Tā ir aizsargāšanas pret plēsoņam. Virs lukturiem sijājas sīki tauriņi. Nakti piešalc nepazīstamas zvēru, cikāžu un putnu balsis …

Pēkšņi atskan savāda šņirkstoņa. Pagriezies ieraugu, ka aiz lokā saliktajiem lukturiem, piesardzīgi apkārt glūnēdams, konservu bundžu laiza kāds dīvains izpūris zvērs … Hiēna!

Hiēna ir plēsoņa. Ta ēd atkritumus, maitas un, juzdama savu pārspēku, dažkārt var atņemt medījumu ari citam zvēram.

Tikko savannā nolaižas vakars un pēdējie saules stari vēl sārto debesjumu, hiēnas uzsāk savas «dziesmas». Pie šo zvēru pretīgas gaudošanas cilvēks pamazam pierod, tā kļūst it ka par neatņemamu nometnes dzīves sastāvdaļu. Parasti hiēnām nepievērš uzmanību. Cilvēkam tās neuzbrūk. Pašas lielākās briesmas ir tas, ka hiēna naktī var ielavīties teltī un nočiept, piemēram, zābakus. Ļoti nepatīkami ir tā sauktie hiēnu smiekli.

No rīta mūsu pavadonis, izpētījis pēdas putekļainajā zemē, paziņo, ka pie nometnes naktī pienākuši trīs jauni lauvas; tie acīmredzot arī aizbiedējuši hiēnu . . .

Zvēri nepavisam nav bailīgi. Gandrīz pie pašām mūsu teltīm apmetusies Āfrikas mežacūku jeb milžcūku saime. Āfrikas mežacūkas dažkārt nebaidās ieskriet pat apdzīvotās vietās. Tās tomēr cilvēkiem nav galvenās briesmas. Var, piemēram, uzdurties lauvas slēpnim. Taču īpaši bīstami ir bifeļi. Tie nekavējoties metas uzbrukuma. Neprātīgi agresīvi ir degunradži. Visbiežāk par šo dzīvnieku uzturēšanas vietu liecina baltie gārņi, kas tup tiem uz muguras.

Arī klajā savannā, kur nav pat ne niecīgākā krūmāja, cilvēku gaida dažādi pārsteigumi. Divas reizes pašā automašīnas riteņu priekšā šņākdama aizlocījās vismaz divus metrus gara brūna čūska. Seit to sauc par spļāvējkobru. Iztraucēta vai sakaitināta čūska izlie

cas im raida pret ienaidnieku smalku indes strūkliņu. Strūklas šļāciena attālums ir trīs metri, trāpījums — precīzi acīs, rezultāts — galīgs aklums, ja vien netiek lietoti ārkārtēji līdzekļi.

Sevišķi daudz savannā ir antilopju. Brauciena laikā mēs vispirms ieraudzījām divas antilopes, kas bija izbāzušas galvas no krūmiem.

—   Oribi … — sacīja pavadonis.

Pēc brīža, pārskrējuši pāri ceļam, apstājās trīs svītraini dzīvnieki.

—    Kudu …

No kaut kā izbijušās, uz muguras atliekušas šķēpiem līdzīgos ragus, aiztraucās pelēkas antilopes ar tumšām skausta krēpēm.

—   Oriksi…

Pēc tam vēl un vēl, kamēr mēs vairs pat necentāmies iegaumēt to nosaukumus.

Pelēks, tumšbrūns, svītrains, dzeltens bars… Līdz pat apvārsnim kūp nagu uzvandītie putekļi. Binokli labi saskatama bagātība, kuras dēļ mednieki brauc uz Āfriku, — pasakainie ragi! Taisni kā zobenu pāris, izliekti kā lira, sagriezti kā korķu viļķis, līki kā sirpji.

Laikam gan dabā nav nekā nesamērīgāka par žirafi. Šis dzīvnieks šķiet kā no dažādām rezerves daļām samontēts. Galva un rumpis ņemti no zirga, kājas — no antilopes, kakls — no kamieļa, bet plankumaino adu tai acīm redzot aizdevis leopards… Sastapšanās ar žirafēm liekas ļoti patīkama. Pavadonis apstājas un ar roku norāda augšup uz kokiem. No turienes mums pretim lūkojas divas izbrīnījušās, pārbiedētas «sejas» ar smailām ausīm. Pagriežamies un mazliet tālāk ieraugām vēl divpadsmit ausainas galvas. Trīs mazuļi grauž zarus. Kad zars nokrīt, žirafēni plati iepleš priekškājas un izstiepj kaklu līdz zemei. Vecāki modri tos sargā, kaut gan pielaiduši mūs 20 metru tuvumā. Dzīvnieki raugas lēnīgām, ziņkārīgām acīm, vēcinādami garo asti, kurai gala «piesiets» melns pušķis. Paskrējušas kādus simt metrus, žirafes apstājas un atkal rāmi un lēnprātīgi noskatās uz mums no sešu metru augstuma.

Kad mēs gatavojamies uzņemt vēl vienu fotogrāfiju sēriju, pēkšņi netālu no automašīnas parādās strausi. Veseli astoņpadsmit milzu putni — pelēkas mātītes un pieci tēviņi melnos «mundieros», ko sānos rotā skaistas, baltas spalvas. Putni skrien cits citam blakus, tad, skrējienu pārtraukuši, uzsāk apbrīnojamu rotaļu: izplestiem spārniem tie metas cits citam pretī.

Cilvēkus strausi tuvumā nelaiž. Tikko pamanījuši kādu, tie nostājas ciešā ierindā un dod kājām ziņu.

KĀRPCŪKA

Āfrikas savvaļas cūka sastopama tikai Āfrikā — tā mīt sausajos savannu krūmājos, parasti ūdens tuvumā. Šo diezgan lielo dzīvnieku sauc par kārpcūku.

Uz kārpcukas masīvās galvas ar garo, galā paplatināto snuķi un varenajiem ilkņiem ir karpveida izaugumi. Ar tiem saistīts dzīvnieka nosaukums. Sevišķi lielas kārpas ir zem acīm. I<ad, meklējot barību, karpcuka ar lielajiem, izliektajiem ilkņiem rok zemi, kārpas paceļas un pasargā acis, lai tajās neiekļūtu smiltis. Visgarām dzīvnieka mugurkaulam aug gari, melni, krēpēm līdzīgi sari.

Kārpcūka pārtiek galvenokārt no augiem, taču ēd arī kāpurus, tārpus, kukaiņus, maitas. Migu tā rok zemē, ēnainās vietās.

Tēviņi un mātītes ir ļoti līdzīgi: pelēkbrūni, lielām galvām, tievam kājām un tievām astītēm ar pušķi galā.

Izturēšanās ziņā kārpcūka ir lidziga meža cūkai. Tāpat, ceļos nometusies, tā meklē saknes, jaunos dzinumus, ēd zāli un ļoti labprāt vārtās dubļu peļķēs. Kārpcūka parasti nevienam neuzbrūk pirmā, bet, nokļuvusi briesmās, izmisīgi metas cīniņā. Šādās reizēs tā ar asajiem ilkņiem pretinieku var stipri ievainot.

Kārpcūku Āfrikā ir ļoti daudz. Reizēm dienas laikā gadās redzēt vairākus desmitus. Tie ir ļoti vaislīgi dzīvnieki. Sastopami bari, kur vienai mātītei līdzi skrien 12—14 sivēni. Vecie tēviņi parasti klaiņo vieni.

Afrikāņi ļoti iecienījuši kārpcūkas gaļu. Tai ir īpaša piegarša un zemes smaržai līdzīgs aromāts, jo kārpcūka mitinās alās.

Kārpcūka liekas ļoti smieklīga, kad tā meklē glābiņu bēgšus. Pušķaino astīti dzīvnieks izslej stāvus gaisā un metas auļos. Ja kārpcūkai izdodas sasniegt savu alu, tā vienā mirklī apsviežas apkārt un atmuguriski pazūd savā miteklī.

Reiz netālu no mums mierīgi ganījās kārpcūku tēviņš. Mēs pametām divus ābolus, un dzīvnieks tos ar acīm redzamu labpatiku notiesāja. Tad biedri man sacīja:

—    Sis lopiņš taču ir gluži nekaitīgs, ej un mēģini to nofotografēt tuvumā!

Es sevišķi necentos paklausīt šādam padomam. So to biju dzirdējis par kārpcūku agresivitāti, taču šis tēviņš izskatījās pavisam miermīlīgs, un es izkāpu no automobiļa un devos to fotografēt. Dzīvnieks, protams, nepievērsa man ne mazāko uzmanību.

—    Ej vien, cūcēns tevi neaiztiks, jo ir gluži kā piejaucēts, — mani centās pārliecināt.

Piegāju kārpcūkai vēl tuvāk. Nu jau mūs šķīra tikai pusotra metra attālums. Pietupos, noliku aparātu uz ceļgala un jau grasījos fotografēt snuķi ar garajiem ilkņiem. Taču kārpcūka pēkšņi pacēla galvu, ierukšķējās un drāzās man virsu. Tas notika vienā mirklī. Instinkts, ko pastiprināja šausmas, lika man mesties sānis un grābt cūku aiz ilkņiem. Gribēju zvēru atgrūst, taču tikpat labi būtu varējis -« mēģināt, vai laimēsies apstādināt lokomotīvi. Kārpcūka mani nogāza zemē un sāka ar snuķi valstīt no vieniem sāniem uz otriem. Tikai pēc laba brīža tā pagriezās un, vicinādama pušķaino astīti, metās projām.

Visi šā skata aculiecinieki aizgūtnēm smējās, taču es notikušajā nespēju saskatīt nekā smieklīga.

BENINA

Savdabīgas ir ne tikai beniniešu paražas, bet ari pati viņu dzīve. Beniniešu ciemats mums palicis atmiņā ar spilgtām krāsām un daudzveidīgam skaņām. īpaši izceļas divas krāsas — zaļā un sarkanā. Zaļas ir palmas, lauki un krūmi, sarkani — ar sarkano mālu apmestie kleķa namiņi, ceļi un taciņas. Taču krāsas nepavisam nav galvenais, kas pārsteidz cilvēkus, kuri pirmo reizi sper kaju uz Beninas zemes. Pašas apbrīnojamākās te ir skaņas. Aizrāvušies ar krāšņajiem augiem, mēs vēl nebijām paspējuši ieraudzīt nevienu beninieti, toties par viņu klātbūtni vēstīja gan tauru skaņas, gan bungu rīboņa, gan mala trauku lausku šķinda un, protams, dziesmas.

Beniniešu dziesmas skan visur, tās pavada ikvienu soli viņu dzīvē. Bērna piedzimšana, pirmā zobiņa izšķilšanās, jauns matu sakārtojums, veiksmīgs pirkums — viss tiek izteikts dziesmā.

Beninieši ir vīrišķīgi un dzīvespriecīgi. Viņi nekad nešķiras no dziesmas, lai gan viņu dzīve ir grūta, trūkuma un rūpju nomākta.

…Apstājamies pie parastas beniniešu būdas. Tās sienas darinātas no cieši kopā sasaistītiem stabiem, kas notriepti ar sarkanu mālu. Jumts ir klāts palmu lapām. Būdas priekšā ierīkots kaut kas līdzīgs nelielai verandai. Tur zem sauljuma sēž kāda sieviete. Tās apģērbs ir raibas drānas gabals, kas virs vidukļa apņemts ar jostu. Rokās sieviete tur lielu trauku un patlaban to izkrāso.

—    Ko šī sieviete dara? — vaicāju beniniešu skolotājam.

—   Viņa ir podniece, — atbild skolotājs. — Mums ar podnieku amatu parasti nodarbojas sievietes. Tas ir ļoti cienījams amats. Podnieki taču darina podus dienišķām vajadzībām un arī dažādām reliģiskām ceremonijām. Sieviete, par kuru jūs jautājat, ar ornamentiem izrotā ķirbi.

—    Ķirbi? — kāds pārsteigts iejautājas.

—           Pareizāk būtu sacīt — ķirbja trauku, — precizē beninietis.

—   No ķirbjiem mēs protam taisīt lieliskus traukus. Tas notiek šādi: ķirbim jau uz lauka, tas ir, augšanas laikā, ar īpašiem pārsējiem izveido vēlamo formu. Kad ķirbis izaudzis, to nogriež, izņem mīkstumu, apstrādā mizu un izraksta to ar dažādiem ornamentiem. Podniecībā, protams, galvenā izejviela ir nevis ķirbji, bet gan māls. Palūkojieties uz pagalmu pie būdas ar dzelzs pārsegumu! Tā ir pārtikuša cilvēka māja. Dzelzs jumts beninietim ir vesela bagātība. Redziet — pagalmā salikti daudzi podi, — tur ir podnieka darbnīca.

Pagalmiņā, noliekusies pār lielu, līdz pusei zemē ieraktu māla podu, stāv sieviete. Vijīgām kustībām viņa rūpīgi apstrādā poda iekšpusi. Sievietei mugurā ir puķains uzmetnis ar skaistu rakstu. Viņa uzreiz saista mūsu uzmanību.

—    No kurienes Beninā tiek ievestas tādas brīnišķīgas mantas? — mēs apvaicājamies.

—   Mūsu tautai nav vajadzīgi ievesti skaisti audumi, — atbild skolotājs. — Drānu, kas jums iepatikās, auduši beniniešu audēji. Ar šo amatu šeit nodarbojas tikai veci cilvēki — kā vīrieši, tā sievietes.

Viņi auž ar stellem darbnīcas. Galvenā izejviela audumiem ir rafijpalmu šķiedra.

Skolotājs palūdz podnieci no viņas krājumiem parādīt dažādu rakstu audumus. Sieviete iznes no būdas divus ļoti skaistus audumus. Viens ir izrakstīts ar dažnedažādām mājas dzīves ainām.

Pārsteidz apbrīnojamā krasu harmonija: melns ar sarkanu, sarkans ar pelēku, zaļš ar melnu. Tikpat skaists ir arī otra auduma zīmējums — māte ar dvīņiem rokās. Skolotājs paskaidro, ka dvīņu mātes Beninā baudot īpašu cieņu.

Kamēr mēs aplūkojam audumus, beniniete no būdas iznes dažas statuetes. Tie ir īsti mākslas darbi, un mēs pat necenšamies slēpt sajūsmu. Sevišķi mums iepatīkas trīs bronzas figūriņas. Tajas ir atveidots cilvēks ar kapli, bundzinieks un sirmgalvis. Visas trīs šķiet ļoti izteiksmīgas. Tās nenoliedzami darinājuši īsti meistari.

RIETUMĀFRIKĀ

… Brīnišķīga ir Ganas daba. Uz austrumiem no tās galvaspilsētas Akras gar Gvinejas līča piekrasti plešas savannu josla. Te grupās aug kupli krūmi, šur tur slejas milzīgi baobabi ar resniem, izplestiem zariem. Savannu rotā delebpalmas ar lielu, vēdekļveidīgu lapu cepurēm.

Starp kokiem un krūmiem aug gara zāle, vietumis pavīd kieģeļsarkanā augsne. No tās «būvēti» arī termītu mitekļi — koniskas celtnes, kas sasniedz visai lielu augstumu.

Visā okeāna piekrastē redzami kokospalmu stādījumi. Tālāk no jūras aug necaurejami ekvatoriālie meži. Slaidie koki tajos paceļas kā kolonnas. Tikai pašā stumbra galā saskatami zari un sulīgo lapu vainagi. Lielākā daļa koku ir 30—40 metru augsti, bet sastopami arī īsti milzeņi — 50—60 metru garumā, ar vareniem stumbriem.

Apvijušās ap stumbriem, līkumodamas no koka uz koku, augšup pretī gaismai tiecas liānas. Dažkārt tās pilnīgi nosedz koka stumbru.

Mežā valda klusums un sutoņa. Sajūtams trūdošu lapu smārds. Gaiss ir mitrs kā siltumnīca. Ķermenis drīz vien pārklājas sviedriem. Tie nenožūst, bet zem krekla tek straumītēm. Elpot ir grūti. Putnu balsis gandrīz nav dzirdamas. Dienvidū tie paslēpušies no tveices. Nav redzams arī gandrīz neviens kukainis. Tikai klejojošās skudras cilvēkus dara piesardzīgus. Ja kāja pieskaras šaurā lentē tekošajai skudru kolonnai, tūlīt sākas šo kukaiņu uzbrukums. Un tas nav nekāds joks.

No Akras mēs braucam uz Kumasi. Ceļš ved pa okeāna krastu garām mazam pilsētiņām, zvejnieku ciematiem un seniem cietokšņiem. Daudzus no tiem jau pirms piecsimt gadiem cēluši portugāļi, holandieši, dāņi, angļi. Ko tikai šie krasti nav pieredzejuši!

Pirms kādiem divsimt gadiem ceļotāji, nonākuši šais vietas^ rakstīja par mežiem, kuros mudžēt mudž ziloņi, leopardi un pērtiķi. Mēs redzējām tikai vienu pērtiķi: tas bija piesiets pie veikaliņa durvīm un laiski mizoja banānu.

Kāda palmā uzrāpušies puišeļi un met zemē kokosriekstus. Mēs apstajamies un skatāmies. Pēkšņi no krasta atskan kliedziens, un visi, pametuši riekstus, skrien uz okeānu.

Sastājušies cits aiz cita, slaida auguma jaunekļi, ritmiski šūpodamies dziesmas taktī, velk tīklu.

Krastā stāvētāji, acis nenovērsdami, raugās turp, kur tūlīt no bangām jāiznirst tīklam. No koku pudura iznāk sievietes ar māla un metala bļodām uz galvas. Apkārt zvejniekiem rosās bērni, ķeras pie virvēm un metas ūdenī, lai pirmie redzētu, kas tīklā noķerts.

Beidzot no ūdens vērpetēm raustīdamies un kratīdamies lēni paceļas sudrabains pūslis. Nevarētu teikt, ka loms gadījies krietns.

Zvejnieki nomet maisu ar zivīm smiltīs, bet tīklu aiznes augstāk krastā pie palmām un izliek žūšanai. Paiet milzum ilgs laiks — vismaz tā šķiet mums un arī sievietēm, kas tur bļodu uz galvas.

Pēdīgi zvejnieki atgriežas. Viņiem nav kur steigties, viņi jūtas noguruši. Arteļa vecākais noliecas un atsien maisu. Zivis jau ir aizslāpušās un vairs nelēkā, tām kustas vienīgi astes un spuras. Kopā ar zivīm smiltīs izveļas nejaušas jūras veltes — gliemežnīcas, medūzas, mazs, sarkans astoņkājis, krabji. Lielās zivis krasta tuvumā nenāk, pēc tām jābrauc atklātā okeānā.

Gana ir jūras valsts, ceturto daļu tās robežas apskalo okeāns. Taču vēl nesen cilvēkiem nebija varas pār okeānu. Ganai nepiederēja ne sava zvejas flote, ne refrižeratori, ne zivju konservu uzņēmumi. Ar Padomju Savienības palīdzību tika izveidota zvejas flote, uzcelta zivju konservu rūpnīca Tēmā — jaunā ostas pilsētā netālu no Akras. Aiz kalniem nav tā diena, kad Ganā vairs nevajadzēs ievest zivju konservus un saldētas mencas.

Piedodiet,.— vai jūs esat no Anglijas? — jautā ganietis, kas nostājies mums blakus.

—    Nē, mēs esam no Padomju Saviēnības.

—   Klau,.pasakiet vecajam Kvamern, ka atbraukuši viņa novadnieki! — pēkšņi iesaucas mūsu sarunas biedrs.

Mēs pārsteigumā saskatāmies.

—   Ļoti labi, ka esat no Krievijas, — saka ganietis, pievērsdamies atkal mums.

—   Iesim! — aicina zvejnieku arteļa vecākais. — Jūs patiesi esat no Krievijas?

—   Jā.

—    Un tur pašlaik visu zemi klāj. sniegs un ledus?

—   Jā, mūsu dzimtenē ir ziema.

—    Un Sokoļņikos jau sarodas slēpotāji?

Neko tamlīdzīgu gan nebiju cerējis izdzirdēt no puskaila afrikāņa zem kokospalmas nelielā Gvinejas līča piekrastes ciematā.

Pie ieejas mazā pagalmiņā uz ļodzīga krēsla sēž vecs ganietis. Bars puišeļu, kas mums visur skraida līdzi, pieklust. Mēs paspiežam večuka izkaltušo plaukstu.

—   Nu, kā klājas Maskavā? — viņš jautā lauzītā angļu valoda. Drīz noskaidrojas, kāpēc ciemata iedzīvotāji tik labi pazīst Maskavu.

Kvames dēls ir students Maskavā un raksta vēstules tēvam. Vecākais tās lasa priekšā' visam ciematam.

Esam pirmie krievi, kas te iegriežas. Mums parāda vēstuli ar padomju markām un Jurija Gagarina portretu uz aploksnes. Tērzējam ar ciemata iedzīvotājiem veselu stundu.

KOKOSPALMA

Kokospalma no citām palmām atšķiras ar mazliet izliekto stumbru. Pārējām palmu sugām stumbrs ir taisns un slejas augšup kā slaida antīkā kolonna, bet kokospalmu stumbri vienmēr ir noliekušies uz okeāna pusi.

Augstā stumbra galā zem plūksnaino lapu vainaga redzami iegareni, zaļi rieksti. Precīzāk sakot, kokospalmu augli ir nevis rieksti, bet gan tā sauktie kauleņaugļi, taču pēc senas tradīcijas tos sauc par kokosriekstiem.

Šie rieksti ir ļoti lieli un smagi (to garums aptuveni 26 cm, diametrs — 18—20 cm). Katra palma gadā dod 20—60 riekstu. Rieksta čaumala ir bieza un cieta. Rieksta galu nošķeļ ar asu nazi un bezkrāsaino šķidrumu augļa dobumā — kokospienu — izdzer. Tas lieliski veldzē slāpes.

Augļa mīkstumu — gatava rieksta kodolu — sauc par kopru. To sagriež, žāvē, presē un tādējādi iegūst kokoseļļu. Tā tiek izmantota ziepju vārīšanai. Attīrītu eļļu lieto uzturā. No tās ražo arī margarīnu. Pēc eļļas izspiešanas paliek rauši, kas noder lopbarībai. Auglī vēl ir šķiedraina viela, no kuras vij virves, darina plteņus un mašas.

Izturīgā palmas koksne ir neaizstājams būvmateriāls. Ar palmas lapām vietējie iedzīvotāji noklāj būdas un citas ēkas un izmanto tās arī nojumju celšanai. Kokospalma ir karstās joslas iedzīvotāju labdare.

ZAĻAJOS ETIOPIJAS PAKALNOS

Cik skaista zeme ir Etiopija! Pēc bezgalīgajiem Ēģiptes un Ziemeļsudānas tuksnešiem šķiet, ka esam nokļuvuši uz citas planētas. Skatiens tā vien tiecas apmīļot Etiopijas kalnienes gleznainās aprises. Kalni šeit apauguši mūžzaļajiem krūmājiem, bambusiem un slaidajiem eikaliptiem. Savannā pār zemajām akācijām kā valdnieki paceļas liānām apvītie milzīgie baobabi.

Ir vietas, kas vienlaidus aizaugušas ar kafijkokiem. Arābijas pussalā, piemēram, Jemenā, katrs kociņš jākopj 5—7 gadus, lai iegūtu pirmo ražu. Te kafijkoki aug savvaļā un ražu dod divreiz lielāku.

Tas ir ne tikai skaistums, bet arī bagātība! Zeme šeit viegli apstrādājama, lekna: iespraud tajā mietu, un izaugs palma! Arī dzīvnieku pasaule neatpaliek no bagātās floras. Visa Etiopijas zeme ir kā milzīgs zooloģiskais dārzs. Bez sevišķām pūlēm savvaļā var nofotografēt nīlzirgus un pērtiķus, bet, ja palaimējas, — arī krokodilus.

Visur ganās kuprainās govis (zebu), aitas, kazas, ēzeļi, kamieļi. Pec mājdzīvnieku skaita uz vienu iedzīvotāju Etiopija ieņem vienu no pirmajām vietām pasaulē.

Lielākā valsts daļa ir zaļumiem klāta, un salīdzinājumā ar citiem Āfrikas rajoniem tajā nav pārāk karsts. Austrumu un dienvidu rajoni ir nabadzīgāki: tur plešas svelmains tuksnesis.

Valsts galvaspilsēta Adisabeba (tulkojumā no amharu valodas — «jaunais ziediņš») atrodas 2500 m augstumā virs jūras līmeņa. Ta dibināta 1887. gadā pēc imperatora Menelika II ierosinājuma. Apbrīnu izraisa Adisabebas savdabība. Starp pilsētas centra modernajām stikla un betona ēkām neviena nav cita citai līdzīga. Katrā celtnē arhitekti ieguldījuši kaut ko savu, oriģinālu, plaši izmantodami vismodernākos celtniecības materiālus.

Par daudzām jaunajām ēkām nevar notīksmināties vien. Pats skaistākais tomēr laikam gan ir Āfrikas nams. Tajā notiek dažādas nozīmīgas starptautiskas konferences. Āfrikas nama priekšā katrs Āfrikas valstu vadītāju tikšanās dalībnieks iestādījis pa kociņam. Tagad tie jau izstiepušies pāri cilvēka augumam. Koku, puķu un zaļumu Adisabeba ir ļoti daudz. Tā ir skaistākā pilsētas rota.

Kad beidzas jaunais kvartāls, šķiet, ka tepat beigusies arī pilsēta. Tālāk slejas eikaliptu audzes. Koku paēnā patālu cita no citas ir izkaisītas vienstāva māla kleķa mājiņas, kurās mitinās vairums Adisabebas iedzīvotāju. Simt līdz divsimt metru, vietumis pat puskilometru tālāk atkal parādās «saliņa» ar mūsdienīgām betona celtnēm, kadas redzamas jebkurā Eiropas galvaspilsētā.

Ielas izveidotas tikai centralajā — vecākajā pilsētas daļā. Tāpēc par satiksmes artērijam, kas veco pilsētu saista ar jaunajiem rajoniem, noder nevis ielas, bet asfaltēto ceļu lentes. Pa ceļiem plūst automašīnu straumes, bet pa ietvēm vai ceļa malām steidzas gājēji. Vairums gājēju iet basām kājām. Sievietes paslēpušās zem saulessargiem. Vīriešu apģērbam raksturīgs balts lakats — šamma, ar ko vējainā vai lietainā laikā var aptīt kaklu un galvu.

Progresa iezīmes sociālistiskajā Etiopijā redzamas it visur — gan pilsētu izaugsmē, gan izglītības sistēmas paplašināšanā, gan jaunu uzņēmumu dibināšanā. īpaši krasi šeit izjūtama nepieciešamība radīt pašai valstij savu rūpniecību. Etiopijā tautas saimniecības attīstība tiek plānota. Paredzēts uzcelt vairākus uzņēmumus, palielināt eksportu, kā arī sašaurināt vairāku preču ievedumu, attīstot vietējo rūpniecību. Organizējas lielas, ar modernu tehniku apgādātas lauksaimniecības fermas.

KŪPOŠIE ŪDEŅI

Tanas ezers Etiopijas kalnienē ir ļoti nozīmīgs Zilās Nīlas regulators. Aptuveni 40 km no tā atrodas viens no Etiopijas dabas brīnumiem — Tisabajas ūdenskritums. Abaja ir Zilās Nīlas augšteces nosaukums etiopiešu valodā, bet «tis» amharu valodā nozīmē «dūmi»,

«dūmojošais», «kūpošais». Un patiesi, jau ap desmit kilometru attālumā no ūdenskrituma pāri upes krastos augošajiem mežiem plešas no ūdens šļakatu miriādēm izausts palss mākonis. Palu laikā «dūmi» mutuļiem veļas augstu gaisā, bet sausajā sezona kūp virs pašas upes. Tisabajas ūdenskritums ir viens no lielākajiem ūdenskritumiem Āfrikā.

Kāds isti ir šis ūdenskritums? Etiopijā daudzi ūdenskritumi ir ari augstaki par to: pat no 100 m augstuma strāvo plata ūdens strūkla, ko varētu apņemt divi viri, taču iespaids ir tāds, it kā kaut kur augšā būtu plīsusi ūdensvada caurule… Šeit, Tisabajas ūdenskritumā, tūkstošiem un desmitiem tukstošu tonnu ūdens no 50 m augstuma dārdēdams un rēkdams brāžas lejup blīvā sienā. Jebkuros laika apstākļos lejupkrītošā ūdens aizkara zaigo varavīkšņaini loki.

Vispirms ūdenskritums izraisa mulsinošu pārsteigumu. Pēc tam to nomaina apbrīns un sajūsma.

Lejā ūdens ir izskalojis milzīgu akmens kausu. No šā kausa Nīla traucas kanjona ar gandrīz svērteniskām sienām. Tisabajas ūdenskritums ir sākums šim kanjonam.

Visapkārt ūdenskritumam plešas īsts botaniskais dārzs — te aug palmas, savvaļas banāni, kokveidīgie virši, savādi, tumšzaļi milzu krūmi ar prāviem sarkaniem ziediem, līdz trīs metri garas papardes, lobelijas un orhidejas. Tas viss lieliski harmonē ar spilgtajiem vīteņaugiem varenā ūdenskrituma abās pusēs.

Sausajā gadalaikā Tisabajas ūdenskritums kļūst mazāks, sadaļas vairākās kaskādēs, taču arī tad ūdens mākonis norasina un atsvaidzina visu apkārtni.

Tālāk no ūdenskrituma Zilās Nīlas kreisajā, augstajā krastā koki sausajā sezonā nomet lapas, kalni kļūst kaili un it ka sakrunkojas; labajā, līdzenajā krastā savanna nodzeltē un panīkst. Toties zaļā rota apkārt ūdenskritumam šais mēnešos šķiet vēl košāka un spirgtāka.

VARENĀ KONGO (ZAIRA)

Kongo upes senais nosaukums ir Zaira. Upe devusi nosaukumu valstij, pa kuru tā tek. Gandrīz visas upes šai zemē pieder pie galvenās upes Kongo (Zairas) baseina. Odens daudzuma ziņā tā ieņem otro vietu aiz pasaulē vislielākās upes — Amazones, bet Āfrikā ir pati ūdeņiem bagātākā upe. Kongo garums ir 4320 km, baseina platība — 3690 km2 . Upe tek gan dienvidu, gan ziemeļu puslodē. Lietus periodi abās puslodēs nekad nav vienlaikus, tāpēc, uzņemdama pārmaiņus savu ziemeļu un dienvidu pieteku ūdeņus, Kongo cauru gadu ir ūdeņiem bagata. Tas palielina upes nozīmi transportā, kā arī hidroenerģētisko resursu ziņā_.

Sākusies augstajā plato Āfrikas kontinenta dienviddaļā pie Zambijas robežas, upe (šeit tās nosaukums ir Lualaba) plūst uz zieme-

ļiern, tad apmet milzīgu loku, divreiz šķērso ekvatoru un pie Bomas pilsētas ietek Atlantijas okeānā.

Pašā augštecē Kongo nav kuģojama. Ta laužas cauri šaurajai Vzilo aizai Mitumbas kalnos. Starp Bukamu un Kongolo upē ieplūst ezeru ūdeņi, un te tai ir ari vairākas pietekas. Gultnei paplašinoties, Kongo tek rāmi un majestātiski. Šis upes posms ir kuģojams.

Tūlīt aiz Kongolo, šķērsodama cietu, kristālisku iežu masīvus, upe veido Portdanfēras un Sambo ūdenskritumu, bet aiz Kindu pilsētas atkal ietiecas līdzenumā un bez steigas plūst uz ziemeļiem līdz Ubundai. Aiz Vanijerukulas Kongo pārvar septiņas Steniija ūdenskrituma kāpies un no 40 m augstuma gāžas ieplakā. Aiz Kisangani upe pagriežas uz ziemeļrietumiem un atkal kļūst tipiska līdzenumu upe. 1700 km gara tecējumā ūdens laiski skalojas gar neskaitāmo, mežiem apaugušo salu smilšainajiem liedagiem, — te Kongo ir izpletusies 10—15 km platumā. Gan no labas, gan kreisās puses upē ieplūst daudz lielu un mazu pieteku.

Dienvidos no Zairas Republikas galvaspilsētas Kinšasas Kongo upe veido veselu virkni ūdenskritumu un krāču, kas nosauktas Āfrikas pētnieka angļa D. Livingstona vārda. Pavisam te ir vairāk nekā 70 ūdenskritumu. Upe krāc un putodama mutuļo, gāžas no kāplēm un traka ātrumā traucas uz priekšu. Atlantijas okeānā tā iepludina milzīgu daudzumu ūdens līdz ar dūņām. Saldūdens aizplūst pat 75 km tālu no grīvas.

Kongo (Zaira) tek pa teritoriju, kuras lielākā daļa atrodas ekvatoriālā klimata zonā. Upes krasti apauguši mūžzaļajiem ekvatorialajiern mežiem, kas ir ārkārtīgi daudzveidīgi koku sugu ziņā. Vairāk nekā 3000 sugu vidū sastopami koki ar ļoti vērtīgu koksni — sarkankoki, ebenkoki (melnkoki), tamarindi u. c. Daudzu koku lapotnes pārsniedz pat 40 m augstumu un ir sakļāvušās tik cieši, ka nemaz nav redzamas debesis. Viss mežs pieaudzis ar liānām, un daudziem kokiem izveidojušās balstsaknes. Mežā gaiss ir mitrs, smacīgs, tur valda krēsla, neaug zāle, neredz ne mazākā klajumiņa. Zemi sedz bieza nobirušo, slapjo, trūdošo lapu kārta, kas vietumis pārvērtusies staignā masā.

Dienas pirmajā pusē ekvatorialajos mežos vienmēr saglabājas savāds, sasprindzināts klusums, ko tikai paretam iztraucē skarbs pērtiķa kliedziens, pāri lidojošu putnu spārnu švīkas vai milzu čūskas radīta čaboņa. Pēc pusdienas parasti sākas negaiss, un tad viss parvēršas: dārd pērkona grāvieni, no debesīm lejup šļāc ūdens straumes, gaudo vējš. Kļūst baigi, klausoties mežonīgajā, drūmajā simfonijā, ko atskaņo milzīgais dabas orķestris. Cauri blīvajai augu sienai tikai ar lielām pūlēm var iekļūt meža dziļumā. Pastāvīgi ceļu aizšķērso kritušo koku stumbri, kajas pinas liānu mudžekļos, ne soli neļauj spert dzelkšņainu krūmu biezokņi. Vienīgā iespēja tikt uz priekšu ir braukšus laivā pa upi vai tās pietekām. Taču pietekas nereti ir aizaugušas ar nezālēm — ūdens hiacintēm. Tās sazēlušas tik biezi, ka upe izskatās pēc pļavas, ko klāj lekna zāle. Pa šādu upi gandrīz nav iespējams braukt ar laivu. Upēs, kur aug ūdens hiacintes, iet bojā zivis, un tās ir īsti malārijodu perēkļi.

Upes grīvas krastos aug mangrovju meži. Zemie koki ar ķeburainajām saknēm ir pieplakuši pie pašas zemes. Daudzi augi vairojas ar asniem. Tie izaug auglī, kas karājas kokā, un, iekrituši dūņainaja, mitrajā augsnē, ātri tur iesakņojas.

Tautas, kas mīt Lielās upes krastos, līdz neatkarības iegūšanai nostaigājušas garu un neticami grūtu ceļu. Pagājuši aptuveni pieci gadsimti kopš tā laika, kad te malā izcēlās pirmie eiropieši. Kongo atklāšana ir viena no aizraujošākajām lappusēm ģeogrāfisko atklājumu vēsturē.

1481. gada beigās no Portugāles krastiem ceļā devās dažas karavelas. Karalis tās sūtīja uz Āfrikas Zelta Krastu, lai tur dibinātu koloniju. Karavelas ļoti ilgi kuģoja pa Atlantijas okeānu. Bargajās vētrās daudziem kuģiem radas bojājumi, un tie tika izmētāti pa dažadiem platuma grādiem. Tikai viena karavela, izturējusi visus pārbaudījumus, virzījās uz priekšu pēc noteiktā kursa. Vētru izmocītā komanda zaudēja cerību, ka pasākums varētu izdoties, taču kādudien matrozis mastā pamanīja, ka ūdens okeānā mainījis krāsu. Zilais, žilbinoši spilgtais klaids bija kļuvis dzeltenīgs, un, kad ūdeni pagaršoja, izrādījās, ka tas ir gandrīz salds. «No kurienes okeānā gadījies saldūdens?» brīnījās jūrnieki. Tikai kapteinis saprata, kur kuģis ir nonācis. Viņš teica: «Okeānā ietek kāda liela upe. Tā ieplūdina saldūdeni. Upe droši vien ir tuvu. Virzīsimies uz austrumiem un uzmeklēsim tās grīvu!» Drīz sardzes matrozis patiešām ieraudzīja zemi, un karavela pēc kāda laika iebrauca lielas upes grīvā. Portugāļi izkāpa krastā, un tos apstāja vesels pūlis melnādainu cilvēku. Tie. kā vēlāk noskaidrojās, piederēja pie bantu cilts. Iedzimtie atbraucējus sagaidīja viesmīlīgi, pastāstīja, ka upi saucot par Nzadi un tas nozīmējot «Lielā upe», bet, no kurienes tā tek un kur sākas, to viņi nezināja.

Nepazīstamās zemes un upes atklāšanu portugāļi atzīmēja, krastā pie grīvas svinīgi uzstādot akmens stabu ar Portugāles ģerboni. Afrikāņiem viņi paziņoja, ka upi turpmāk saukšot par «Akmens staba upi» (Riu du Padran). Pēc tam jūrnieki brauca mājās.

Taču drīz vien jaunatklātajā zemē ieradās daudz portugāļu kuģu, kas atveda namdarus, mūrniekus un mūkus misionārus. Tika uzceltas baznīcas. Misionāri pamazam pievērsa kristīgajai ticībai visas ciltis, kas dzīvoja upes krastos. Portugāļu kolonizatori pakļāva tās verdzībā. Milzīgā skaitā vergus pārdeva pat uz Ameriku. Drīz vairākos rajonos gar Lielās upes krastiem vairs nevarēja atrast neviena iedzīvotāja, un tad kolonizatori sūtīja ekspedīcijas uz Āfrikas kontinenta vidieni, galvenokārt pa lielajām upēm. Visgrūtākā bija Kongo izpētīšana. Virzīšanos pa upi uz kontinenta vidienes rajoniem apgrūtināja augstie kalnu masīvi upes krastos, necaurejamie ekvatoriālie meži, kā arī iezemiešu pretošanās, jo tie saprata patiesos ienācēju plānus. Ekspedīcijas cita pēc citas pazuda bez pēdām.

XIX gadsimta vidū Kongo izpētei pievērsās ievērojamais skotu ceļotājs D. Livingstons. Viņa trešā, pēdējā ceļojuma mērķis bija noskaidrot, kuras Centrālāfrikas upes pieder pie Kongo, Nīlas un Zam-

bezi_ baseina. 18G6. gada D. Livingstons devās Āfrikas džungļos. Ekspedīcijas laikā viņš pārvarēja lielas grūtības, toties savāca daudz vērtīgu rnaterialu. Livingstonam palīdzēja vietējie iedzīvotāji. Pretēji citiem pētniekiem viņš par sevi atstāja gaišas atmiņas. Afrikāņi viņu dēvēja par «melno cilvēku draugu». Ievērojamā ceļotāja darbu pārtrauca nāve.

Āfrikas izpētīšanu turpināja anglis H. Stenlijs. Viņa ekspedīcija brauca pa upi no Lualabas ietekas līdz okeānam, tādējādi apmetot milzīgu loku, kas šķērso kontinenta centrālo daļu. Lai veiktu šo ārkārtīgi grūto ceļojumu,' bija vajadzīgas gandrīz 999 dienas. Pavisam tika pārvarēti aptuveni 12 000 kilometru. 1877. gada augustā ekspedīcija sasniedza apdzīvotu vietu Kongo grīvā — Bomu.

Drīz pēc galvenas upes atklāšanas tika uzietas un izpētītas tās lielākās pietekas. Kongo baseins ģeogrāfiem vairs nebija noslēpums.

Taču ģeogrāfiskos atklājumus izmantoja eiropiešu iekarotāji. No 1879. līdz 1884. gadam Beļģija sagrāba milzīgu teritoriju Kongo baseinā. Sākās alkatīga dabas bagātību izlaupīšana: mežos izcirta vērtīgo sugu kokus, iznīcināja ziloņus, lai iegūtu dārgos ilkņus. Taču pats galvenais — sākās un līdz XX gadsimta vidum turpinājās vietējo iedzīvotāju nežēlīga ekspluatācija un necilvēciska iznīcināšana. «Civilizētie» iekarotāji nežēlībā pārspēja viduslaiku inkvizitorus. Viņus ceļā pa «Melno kontinentu» pavadīja asiņu upes un ugunsgrēku krāsmatas. Varenā Kongo ilgu laiku bija verdzības un cilvēku posta upe. Beidzot, 1900. gadā, «Āfrikas gadā», kad lielākā daļa Āfrikas kontinenta zemju atbrīvojās no citu valstu atkarības, arī bijusī Beļģijas kolonija ieguva neatkarību. Kongo baseinā tika izveidotas divas brīvas valstis. Tagad šīs valstis sauc par Zairas Republiku un Kongo Tautas Republiku.

Upei ir milzīgi hidroenerģijas resursi. Dienvidrietumos no Kinšasas krāčainos sēkļos 1968. gadā tika uzsākta lielākā Āfrikas hidroenerģētiskā kompleksa Ingas celtniecība. Te būs vairākas elektrostacijas ar 3 miljonus kilovatu lielu jaudu. Tās ir samērā lielas hidroelektrostacijas. Celtniecības darbi paredzēti 25 gadiem, bet elektrostacija Inga-1 jau nodota ekspluatācijā un dod strāvu Kinšasai, kā arī uzņēmumiem, kas atrodas Zairas lejtecē.

Zairas Republikas neatkarības laikā upes krastos uzceltas daudzas jaunas pilsētas. īpaši strauji izaugusi Kinšasa. Pilsētā dzīvo 2,5 miljoni cilvēku (1977.). Kinšasas centra platās ielas ir apstādītas kokiem, starp mājām plešas daudz ēnainu zālāju. Te atrodas valdības iestādes un vesels komplekss ēku, kurās paredzēts rīkot starptautiskas konferences. Netālu uz postamenta novietots varā liets afrikāņa tēls ar šķēpu un vairogu. Tas ir piemineklis dzimtenes aizstāvjiem, tiem, kas cīnījušies pret kolonizatoriem. Kongo (Zairas) krastā paceļas parlamenta ēka. Pie pilsētas upe platumā sasniedz 5 kilometrus, un skaidrā laikā pretējā krastā redzama kaimiņzemes — Kongo Tautas Republikas galvaspilsēta Brazavila.

Tagad Zairas Republikā veidojas nacionalā rūpniecība un aizvien augstāku attīstības līmeni sasniedz arī lauksaimniecība.

PiESIETAIS LEOPARDS

Visu nakti mēs lāgā nevarējām gulēt. Virsū mācās moskīti. Pār saliekamo gultu bija pārklāts blīvs tīkls, taču cilvēks miegā šad tad pieskaras tīklam, un tad negantie kukaiņi neapsegtās ķermeņa daļas apsvilina ka ar uguni. Miegu traucēja arī zvēru koncerts. Nometnei klusu kā ēnas klāt zagās šakāļi, un kaut kur pavisam tuvu aiz sarglukturu līnijas varēja saklausīt tādu kā rūkšanu, kā paslepu ņaudēšanu, un pēkšņi neredzamais radījums tai pašā balsī ņēmās blēt kā kazlēns.

—   Leopards, — sacīja pavadonis.

No rīta pavadonis mūs aizveda pie somāliešu mednieka būdiņas.

Apbrīnojams skats! Zem nojumes, ar virvi piesiets pie koka, gulēja plankumains zvērs. Tas bija pieradinats gepards — leoparda radinieks. Zvērs mierīgi pavadīja mūs ar skatienu un ķērās pie apkaltuša kaula graušanas.

Pēc apmatojuma krāsas gepardu viegli var noturēt par īstu leopardu. Taču īstenībā gepards ir līdzīgs kurtam, tikai ar kaķa galvu. Tas ir tievāks, slaidāks un lielāks par leopardu, ļoti bailīgs un nepavisam nav bīstams. Ja gepards nebaidītos no cilvēkiem, tas varētu sagadat ne mazumu nepatīkamu pārsteigumu. 5im zvēram ir ļoti asi zobi, un tas spēj skriet milzīga ātrumā. Gepards ārkārtīgi viegli ir pieradināms. Ja zvēru noķer pieaugušu, tas jau pēc pusgada ne tikai ņem barību no rokas, bet arī palīdz saimniekam medībās. Gepards pacietīgi sēž ratos, kamēr tie piebrauc pie antilopju bara, kas ganas savanna. Pēc nosacītas mednieka zīmes pieradinātais zvērs nedzirdami pielec kājās, tad, picplacis pie zemes, zogas uz priekšu kā kaķis. Seko straujš skrējiens, sitiens ar ķepu, rēciens. Medījumu gepards, ne mirkli nevilcinādamies, ļauj paņemt saimniekam. Gepardi skrien ātrāk par kurtu, rikšotāju zirgu, ātrāk par antilopi. Gepardi ir ātrākie zvēri pasaulē.

MŪŽĪGAIS SNIEGS PIE EKVATORA

Augstākie Austrumāfrikas kalni — Kilimandžāro, Kenijas un Ruvenzori vulkāniskie masīvi — atrodas uz paša ekvatora vai tiešā tā tuvumā. Visi trīs masīvi ir piectūkstošnieki, t. i., tie paceļas vairāk nekā 5000 m virs jūras līmeņa. Visus trīs klāj mūžīgais sniegs un ledāji. Un, beidzot, visu trīs augstieņu izveidošanās ir saistīta ar Lielo Austrumāfrikas Iauzumzonu.

Nekādas citas līdzības šiem kalnu masīviem nav. Kilimandžāro un Kenija ir milzīgi apdzisuši vulkāni. Tie veidojušies tur, kur plaisas zemes garozā pavērušas šķidrajai magmai ceļu no dzīlēm izlauzties zemes virspuse. Ruvenzori ir milzīgs horsts — izcilnis, kas Austrumāfrikas kristālisko iežu lauzumos radies starp zemes garozas plaisām.

Augstākais Āfrikas kalns un viens no lielākajiem pasaules vulkāniem — Kiiimandžāro pārsteidz pirmām kārtām jau ar to, ka pilnīgi vientuļš paceļas klajā, līdzenā apvidū. «Kas pazīst tikai Eiropas kalnus,» rakstīja kāds ceļotājs pagājušā gadsimta vidū, «tam nevar rasties priekšstats par majestātisko masīvu, kas bez jebkādas pārejas stāvus paceļas līdzenumā.»

Milzīgais, ovālais Kiiimandžāro kupois garumā sasniedz 80 km, platumā — 50 km. Sim vulkāniskajam masīvam ir trīs galvenās virsotnes: Kibo (5895 m) — centrā, Mavenzi (5355 m) — austrurnos un Sira (4006 m) — rietumos. Šāda trejgalvaina uzbūve izskaidrojama ar to, ka masīvs veidojies, trim vulkāniem saplūstot vienā.

Klinšainā Mavenzi kore ir viens vienīgs virsotņu, smaiļu un robu haoss un tāpēc ārkārtīgi grūti pieejama. Alpīnisti to pirmo reizi pieveica tikai 1912. gadā, t. i., gandrīz ceturtdaļgadsimtu vēlāk, nekā tika pārvarēta daudz augstākā Kibo virsotne.

Centrālais vulkāns Kibo pārstājis darboties samērā nesen. Tā virsotnē paveras milzīgs krāteris ar vertikāli kraujām sienām; krātera perimetrs pārsniedz divus kilometrus, dziļums ir apmēram 200 m. No kratera dibena paceļas apjomā mazāks iekšējais lavas konuss ar apaļu atveri, kuras diametrs sasniedz aptuveni 800 m. Tas ir pats jaunākais Kiiimandžāro vulkāniskais konuss, kas arī jau apdzisis (vai varbūt tikai snauž?). No tā krātera izdalās smacējošas sera gāzes.

Visa masīva augstākais punkts atrodas lielā Kibo krātera dienvidu malā. Te 1961. gadā, nakti no 8. uz 9. decembri, tika aizdegta brīvības lapa, kas pavēstīja pirmās neatkarīgās Austrumāfrikas valsts — Tanganjikas Republikas nodibināšanu (pēc apvienošanās ar Zanzibāru 1964. gadā — Tanzānijas Apvienotā Republika).

Uz visām trim Kiiimandžāro virsotnēm saglabājušās seno (kvartāra) ledāju pēdas, bet mūsdienu ledāji sedz tikai Kibo.

Stāsta, ka vēl samērā nesen Austrumāfrikas piekrastes iedzīvotāji svahili, nepazīdami sniegu un ledu, domājuši, ka Kilimandžaro sudrabaina virsotne patiešām ir no dārgmetālā, un pat kāpuši kalnā, lai to iegūtu. Viegli iedomāties svahilu vilšanos, kad ar milzīgām pūlēm, pat riskējot ar dzīvību, viņi bija uzkāpuši kalna kraujā un atklājuši, ka «sudrabs» viņu rokās pārvēršas gluži parastā ūdenī…

Viss kalnu masīvs ir apbrīnojami skaists. Taču ne visiem, kas nonākuši vulkāna pakājē, laimējies skatīt tā skaistumu. Kiiimandžāro jau dažas stundas pēc saules lēkta ietinas miglas seģenē un bieži augām dienam to nenomet. Parasti šis mākoņu auts aizsedz kalnu no austrumiem, no Indijas okeāna puses, jo no turienes cauru gadu pūš vēji. Kalns savu noslēpumaino apmetni saglabā līdz pievakarei.

Kad mākoņi ir atstājuši iemīļoto guļvietu, Kiiimandžāro parādās sevišķi skaists. Augstais, lepnais kalns ar sniegā zaigojošajām virsotnēm uz spilgtā, krāšņā ekvatoriālā augāja fona šķiet īsts dabas

brīnums. Ne velti tautas, kas dzīvo Kilimandžāro pakājē un nogāzēs, agrāk godājušas vulkānu kā svētumu, kas sniedz labklājību un prieku. Šādai ticībai ir savs pamats. No kalna tek ūdeņiem bagati kalnu strauti, nesdami dzīvinošu veldzi zemnieku laukiem. Nogāzes klāj auglīga augsne, kas dod krietnu kafijas, banānu, apelsīnu un prosas ražu. Mākoņi, kas veidojas ap virsotni, nes zemei raženu lietu.

Otra lielākā Āfrikas kalna — Kenijas konuss paceļas 5199 m augstumā aptuveni 300 km uz ziemeļiem no Kilimandžāro. Sis vulkāns ir vecāks nekā Kilimandžaro.

Āfrikā ledāji klāj vienīgi Kilimandžaro, Kenijas un Ruvenzori kalnu masīvus.

VULKĀNA VIRSOTNĒ

Kā tieši uz mākoņiem uzlikta balta cepurīte pāri tropu mežam redzams kalns. No apakšas tas iztālēm izskatas līdzens un gluds, bet tuvumā … Alpīnisti Kilimandžāro dēvē par nepieejamu torni. Tikai retam izdevies sasniegt tā virsotni. Taču beidzot virsotni sasniedza trīs cilvēki vienlaikus. Par piemiņu E. Hemingveja stāstam franču alpīnisti savu ekspedīciju nosauca par «Leopardu».

Ekspedīcija bija neparasta: trīs franču izpletņu lēcēji nevis kāpa augšup virsotnē, bet nolēma nolaisties uz Kilimandžāro ar izpletņiem. Tamlīdzīgu operāciju franču sportisti neveica pirmo reizi. Viņi ar izpletņiem jau bija nolaidušies uz Monblāna.

… Nule pienākusi kārta Kilimandžāro. Neliela lidmašīna lido 7000 m augstumā. Lejā redzams Kibo — viens no vulkāniem, kas iekļaujas Āfrikas augstākās virsotnes masīvā. Masīva vidū rēgojas krāteris. Pazema sniega barjera virsotni atdala no stāvajām, it kā apcirstajām kalnu nogāzēm. Paliek tikai pavisam mazs laukumiņš, kur piezemēties. Vējš pūš ar 40 m lielu ātrumu sekundē.

Lēcienam viss ir sagatavots. Lidmašīna apmet loku virs melnā krātera. Izlec pirmais sportists. Vējš to sagrābj un nes virsū krāterim. Taču četrus mēnešus ilgie treniņi nav bijuši veltīgi. Sportists izdara vienu pagriezienu, tad otru.

—   Kārtībā!

Pa lidmašīnas lūku izmetas otrs izpletņlēcējs. Uz krūtīm viņam uzkārts fotoaparats. Viņš izdara retu, unikālu Kilimandžāro virsotnes fotouzņēmumu.

Trīs alpīnisti — izpletņlēcēji, laimīgi nolaidušies uz laukumiņa, aiz prieka uzsit cits citam uz pleca; samutēties diemžēl nav iespējams, viņi tikai pieskaras cits citam ar skābekļa maskas «snuķi».

RUVENZORI

Ruvenzori kalnu masīvs, kas stiepjas 100 km garumā, atrodas pie ekvatora, pašā karstākajā zemeslodes joslā, taču tā virsotni klāj sniegs un ledāji. Visaugstākais punkts ir Margeritas smaile (5109 m virs jūras līmeņa).

Kalna pakājē dvesmo karstums. Beidzas sausā sezona. Bieza dūmaka slēpj pat tuvāko pakalnu aprises. Vējš atnes gruzduma smaku — vietējie iedzīvotāji dedzina zāli, gatavodami zemi sējai. Seit, nogāzēs, audzē kokvilnu, kviešus, kartupeļus, kukurūzu, ierīko banānu un kafijas plantācijas.

Jo tuvāk pusdienlaikam, jo nežēlīgāk svilina saule. Sausais gaiss ir kā piesēts sīkiem putekļiem. Debesīs pamazām savelkas mākoņi, sākumā augsti un caurspīdīgi balti. Bet, jo karstāka vēršas diena, jo mākoņi sabiezē blīvāki un tumšāki, nolaižas aizvien zemāk, tuvāk sakaitētajai zemei, un reizēm nolīst īss, atspirdzinošs lietus. Pēc tā putekļu aizsegs, kas ietin visu apkārtni, izzūd un gaiss kļūst apbrīnojami tīrs un dzidrs. Sniegotais mākoņu valdnieka kupols tad saskatāms no vairāku desmitu kilometru attāluma.

Ruvenzori augāja iedalījums augstuma ziņā rietumu un austrumu nogāzēs nav vienāds. Rietumu nogāzes ir mitrākas, gadā tur nolīst līdz 4000 mm nokrišņu. So nogāžu apakšējā daļa līdz no0 m augstumam ir klāta bieziem, gandrīz necaurejamiem, mitriem ekvatoriāliem mežiem. Augstāk par šo robežu cilvēki mežus izdedzinājuši un izcirtuši. Sais vietās parādījušies sekundārie, tā saucamie parku meži. Samērā augstā temperatūra, bagātīgais nokrišņu daudzums un auglīgā augsne rada labvēlīgus apstākļus zemkopībai.

Parku meži no 1700—1800 m augstuma pakāpeniski pāriet ekvatoriālajos kalnu mežos, kuru galējā robeža sniedzas aptuveni 2300 m augstumā. Austrumu nogāzēs nokrišņu ir mazāk, un tur pārsvarā plešas savannas.

Angļu fantastisko romānu rakstniekam Herbertam Velsam ir romāns «Dievu ēdiens». Tajā pēc rakstnieka ieceres dzīvnieki un cilvēki, nobaudījuši neparastu, zinātnieka izgudrotu barību, kļūst par milžiem. Tā ir fantāzija. Taču Ruvenzori nogāzēs parastie krūmi un pat zāle, it kā nobaudījuši «dievu ēdienu», izaug gandrīz koku garumā. Ruvenzori kalnu apgabals kopumā ir īsts botāniskais dārzs, kurā labi jūtas daždažādi augi. Parastie virši, piemēram, te izskatās pēc kokiem un sasniedz pat vairāk nekā četru metru augstumu. Ari papardes šeit ir kokiem līdzīgas. To maigas, mežģīņotas lapas tievo stumbru galā sniedzas 10—12 m virs zemes. Pat parasta nezāle — krustaine šais vietās ir telegrāfa staba augstumā. Vietām mežos aug tropiskās skujkoku sugas, piemēram, kokveidigie paegļi. Koku stumbri un zari mežā blīvi apauguši ar sūnām un ķērpjiem. Augsne ir stipri pārpurvojusies — to sedz biezs ūdenī savilgušu sunu paklājs. No miglā tīto koku lapām, zariem un stumbriem pil ūdens.

Ruvenzori kalnu mežā mīt daudz savvaļas dzīvnieku — ziloņi, bifeļi, melnās mežacūkas, bet pašās nomaļākajās, visgrūtāk pieejamās vietās var sastapt cilvēkpērtiķus — gorillas, ko medīt aizliegts.

Kalnu mežu nomaina necaurejamu bambusu audžu josla. Sī josla plešas līdz 3700 m augstumam. Aiz tās sākas augstkalnu pļavas. Te starp zālēm šur tur izkaisīti kokveidīgi, zaraini augi — krustaines un lobēlijas, kas ir raksturīgas Āfrikas tropiskajai augstkalnu joslai. Krustainēm netālu no zemes stumbrs sazarojas divos trīs zaros

un šķiet līdzīgs svečturim. Katra zara galotnē ir gaišzaļš, apakšgalā pūkains lapu pušķis. Lapas pamazām nokalst un nokarājas no zariem, ieskaujot tos ka dzeloņainas apkakles. No lapn pušķa līdz metra augstumam slejas piramīdveidīgas ziedkopas, kas ir ka nosētas košsārtiem pumpuriem.

Lobēlijām ir taisns, līdz 4,5 m garš stublājs, kura galā kā svece paceļas gaišzilu ziedu ķekars. Zaļaja zālē pavīd arī kazene?, asinszāle, pieticīgie rasaskrēsliņi — augi, kas atmiņā atsauc augstkalnu pļavas talajos mērenajos platuma grādos.

IEKŠZEMES JŪRA

Viktorijas ezers ir viens no vislielākajiem ezeriem pasaulē un vislielākais ezers Āfrikā. Tas ir tik milzīgs, ka eiropieši ilgus gadus ticēja baumām par jūru, kuras ūdeņi skalojoties dziļi Āfrikas kontinenta iekšzemē.

1858. gada jūlijā no dienvidiem ezeru sasniedza angļu ceļotājs Dž. Spīks un ieraudzīja tā bezgalīgo ūdens klaju. Vietējie iedzīvotāji ezeru sauca — Njanza. Dž. Spīks ezeram piešķīra Viktorijas vārdu. (Tolaik Anglijā valdīja karaliene Viktorija.)

Ezera platība (68 000 km2 ) ir gandrīz tikpat liela kā divu Eiropas valstu — Beļģijas un Holandes kopējā platībā. Caurmērā dziļums sasniedz aptuveni 40 m, maksimālais — 80 in. (Salīdzinājumam: Arāla ezera jeb jūras maksimālais dziļums ir 68 m.)

Viktorijas ezeram ir četrstūra forma (ja neņem vērā daudzos zemesragus un līčus). Vispār šā ezera krasti ir stipri izroboti, tā ka ezera forma patiesībā nepavisam nav pielīdzināma ģeometriskai figūrai. Krasta līnijas garums pārsniedz 7000 kilometru.

Ezers atrodas 1134 rn virs jūras līmeņa senu kristālisku iežu ieliecē gludu vai mazliet paugurainu līdzenumu vidū. Pauguri uz ezera pusi lielākoties pakāpeniski pazeminās un pazūd zem ūdens. Līdz ar to krasti galvenokārt ir zemi un lēzeni, bieži pārpurvojušies. Augsti, krauji krasti raksturīgi lielākoties rietumu un austrumu piekrastei.

Ziemeļu un dienvidu krastā, kur mitruma ir pietiekami, plešas papirusu purvi un biezi ekvatoriālie meži. Vietumis redzami ari kokvilnas lauki, banānu audzes, kafijkokti plantācijas. Dienvidos un it īpaši austrumos, kur klimats ir sauss, pārsvara sastopamas savannas, kas aizaugušas ar kandelabrveida eiforbijām. Formas ziņā eiforbijas atgadina kaktusus, tikai tās ir lielākās un no kaktusiem atšķiras ar sulīgo tumšo zaļumu. Pašā ezera krastā šur tur redzami desukoki, kuros kā auklā sakārtas desas karājas gari, pelēki augļi.

Ezers labi izmantojams kuģošanai, tam ir liela platība, daudz aizsargātu līču un ielīču. Tomēr daba radījusi arī traucēkļus: viesuļvētru laikā vēja brāzmās ezerā saceļ milzīgus viļņus, kas ir bīstami pat lieliem kuģiem. Taču ar mūsdienu tehniku visas šīs grūtības var pārvarēt.

Ezera, tapat kā jūra, inēdz būt paisums un bēgums, un vietējie iedzīvotāji to izskaidro Joti savdabīgi. Te mīt ļoti daudz nīlzirgu, un, kad no rīta dzīvnieki dodoties ūdenī, ezers izkāpjot no krastiem, bet vakarā, kad nīlzirgi iznākot krastā ganīties, ūdens līmenis pazeminoties. Daudziem cilvēkiem, kas dzīvo ezera krastos, eksistence ir atkarīga no zvejas.

Viktorijas ezeram ir ļoti liela nozīme Nīlas ūdens režīmā. Kā zināms, ezeri ir upju noteces dabiskie regulatori, dabas izveidotas ūdenstilpes. Upēm, kas tek cauri ezeriem, ūdens daudzums ir gandrīz vienāds visu gadu. Pie tādām upēm izdevīgi celt spēkstacijas — nav jābūvē speciālas ūdenskrātuves. Viktorijas ezeram, kas atrodas ekvatoriālajā joslā, ūdens pieplūde ir vienmērīga cauru gadu, jo tur bieži līst lietus. Tāpēc ari Nīlā ūdens no ezera ieplūst vienmērīgi.

BAIKĀLA BRĀLIS

Iegarena, ovāla forma vispār ir raksturīga ezeriem tektoniskās ieplakās, bet Tanganjikas ezers šai ziņā ir klasisks paraugs.

Tas ir pats garākais saldūdens ezers pasaulē. No ziemeļiem uz dienvidiem Tanganjikas ezers sniedzas aptuveni 670 kilometru garumā — tas ir gandrīz tikpat liels attaluins kā no Maskavas līdz Ļeņingradai. Ezera «izstīdzējušo stāvu» vēl vairāk izceļ tā samērā mazais platums — 22—72 km. Platības ziņā (34 000 km2 ) Tanganjikas ezers ieņem otro vietu starp Afrikas ezeriem, pirmo vietu atstādams Viktorijas ezeram — īstai jūrai ar divreiz lielāku platību.

Taču pati ievērojamākā ezera īpatnība ir ta milzīgais dziļums (maksimālais — 1435 m). Šai ziņā ezers atpaliek tikai no Baikala.

Tanganjikas ezera krastiem ir samērā vienkārši, tektoniskas izcelsmes ezeriem tipiski apveidi. Daudzās vietās stāvās kalnu nogāzes sniedzas līdz pašam ūdenim kā augsts, kraujš krasts.

Klinšainie, stāvie ezera krasti ir ļoti gleznaini. D. Livingstons, kas pētīja ezera dienvidu galu, dienasgrāmata ir ierakstījis: «Kad divas nedēļas nodzīvotas pie šā ezera, tas šķiet neizteicami brīnišķīgs. Ezers iegūlis dziļā ieplakā ar kraujām sienām, kuras biezi apaugušas kokiem. Tur, kur ir atsegti ieži (māla slāneklis), sienas šķiet spilgti sarkanas. Šur tur pari klintīm gāžas iezilgani ūdeņi. Lēzenā josla gar ezeru ir samērā šaura: no krasta līdz kraujajām sienām nav vairāk par divām jūdzēm. Līdzenākās vietās te ganās bifeļi, klaiņo ziloņi, antilopes, naktīs rēc lauvas. Ciematu, kur mes pirmoreiz iznācām pie ezera, ieskauj olīvkoki. Nobriedušo olīvu ķekars ir tik smags, ka to var panest tikai divi cilvēki. No rīta un vakarā redzami milzīgi krokodili, kas klusītēm lavās uz savām medību vietām, naktī un rītausmā dzirdama nīlzirgu krākšana.»

Šajā pirms simt gadiem sacerētajā aprakstā novecojis laikam gan ir tikai viens: pašlaik Tanganjikas krastos nav vairs tās savvaļas dzīvnieku bagātības, kādu tur ieraudzīja D. Livingstons. Taču ezera fauna ir ārkārtigi bagāta sugu ziņā: tā, piemēram, zivis vien tur pārstāvētas aptuveni ar 250 sugām.

EKVATORIĀLAIS MEŽS

Āfrikas vidienē no Gvinejas līdz Ruvenzori kalnu masīvam 3000 km garā vienlaidu joslā plešas mitrie ekvatoriālie meži.

Kad cilvēks nokļūst šādā mežā un laužas cauri tā blīvajiem brikšņiem, viņš visapkārt pastāvīgi redz vienu un to pašu ainu, it kā atrastos zaļas jūras dibenā. Cilvēku ieskauj milzīgi koki un krūmaudzes, un viņš, atgriezts no gaismas un saules, nonāk mūžīgās krēslas valstībā.

Ekvatoriālā mežā dzīve ir daudzveidīgāka un sarežģītāka, augu sugas te bezgala dažādas. No daudzu koku stumbriem vairāku metru augstumā uz visām pusēm stiepjas dēļiem līdzīgas saknes. Tads koks parasti aizņem daudz vietas, un tā apkārtmērs sasniedz 20 metrus. Mezglodamas dīvainos līkumos, koku stumbrus apvij spēcīgas liānas. Tas stiepjas no lapotnes uz lapotni, pēkšņi metas lejā, kā čūskas aizlokās pa zemi un atkal, tiekdamās augšup, apvijas ap kādu stumbru. Gan uz lielajiem, gan sīkajiem zariem, pat uz koku lapām dzīvo milzum daudz augu, tā saukto parazītaugu un simbiontu1 . Galvenokārt sastopamas orhidejas. Pārsteidzoša ir visu šo vīteņaugu, krūmu un koku lapu ārkārtīgā bagātība un formu daudzveidība. Kur vien skatiens sniedz — gan virs galvas, gan visapkārt, redzamas lapas — lielas un mazas, šauras un platas, cietas un mīkstas, ar gaiši sudrabainu spīdumu un tumši zaļu matējumu. Lielākajai daļai lapu pats galiņš ir šaurs un ieliekts. Pa to kā pa renīti notek pārbagātie lietusūdeņi. Mežā no vienas vietas guļ sūnām klāti krituši koki, trūdošas lapas un izkaltuši prauli. Visraksturīgākā ekvatoriālā mūžameža iezīme tomēr ir tā, ka šeit vienlaikus vērojamas visas augu dzīves stadijas. Blakus puskailam kokam slejas otrs koks bez lapām, trešais ir saplaucis pilnziedā, bet ceturtais šķiet kā apbērts ar nobriedušiem augļiem. Ekvatoriālajā zonā nav noteiktu gadalaiku, tāpēc arī augiem nav noteiktu attīstības periodu: cauru gadu tie zied, nes augļus un mirst.

Ekvatoriālajos mežos trūkst gaismas, tie ir tumši kā pagrabi vai pazemes alas. Pat dienā cilvēku šeit ieskauj zaļa nakts. Reizēm cauri tumšajai meža naktij izlaužas sarkana, kvēlojoša gaisma, kas izskatās pēc lielas, degošas sveces, — tur sārtojas kāda krūma košie ziedi. Pa nejaušu spraugu zaļajā lapu velvē uz melnās meža augsnes lāgiem izlaužas vientuļš dzeltens saules stars, neierasts viesis šais necaurejamajos, drūmajos džungļos. Pavisam reti starp zaļajiem zariem pavid zilas debesis.

Jau dienu mežā ir tumšs, taču cik gan drūmas te naktis! Vienīgi ekvatoriālajā mežā var gūt īstu priekšstatu par nakts tumsu. Turklāt naktī pār mežu bieži savelkas smagi negaisa padebeši un lietus kā no ķēdes norāvies satrakots zvērs gāžas virsū zemei. Tad iestājas tik melna tumsa, ka šķiet — to var sataustīt ar rokām vai griezt ar nazi.

1 Simbionts ir viens no simbiozes dalībniekiem. Simbioze — dažādu organismu ilgstoša kopdzīve. — Tulk.

Ekvatoriālais mežs parasti aug vairākos stāvos. Pašā apakšā ir sūnu un ložņaugu valstība. Augstāk paceļas krūmi un jaunie kociņi. Virs tiem kā meža velve slejas 20—30 m augsti koki ar plaši izplestiem vainagiem, ko apvij daždažadi vīteņaugi. Un pāri šai zaļajai jūrai cits no cita vairāku simtu metru attālumā pret debesīm tiecas milzu koki. Sie koki sasniedz 70 m augstumu.

VĒTRA EKVATORIĀLAJĀ MEŽĀ

Pēkšņi kaut kur tālumā atskanēja dziļa, apslāpēta nopūta. Divas nedēļas nodzīvojis mežā, es labi zināju, kas mūs gaida. Tuvojās vētra. Mani pamodināja tās vēstnese — vēja brāzma, kas parskrēja pāri koku galotnēm vairāku kilometru attālumā. Steigšus izlīdu no telts, lai pārliecinātos, vai tā ir labi nostiprināta. Pakustināju mietiņus un vaļīgākos iedzinu dziļāk zemē, tad, paraustījis virves, nomainīju tās, kas šķita nedrošas. Sada piesardzība ekvatoriālajā mežā nav lieka. Reiz naktī vētra jau bija aiznesusi manu telti, un es, nokļuvis «grēku plūdu» centrā, nejutos sevišķi patīkami.

Sēdēju teltī un klausījos, kā vētras «nopūtas» pamazām vēršas varenā rēkoņā. Koku zari virs telts trauksmaini iečukstējās, vēstīdami, ka tuvojas stiprs, ļoti stiprs vējš, un pēkšņi tas uzbrāzmoja ķā milzīgs vilnis, kas visu noārda sava ceļa. Nespēdami staties tam pretī, sāpīgi vaidot, lūza zari un krita zemē. Telts raustīja piesaites un it kā grasījās joņot līdzi vējam. Varenais koks turpat blakus neizturēja vēja sparīgos grūdienus un nogāzās. Sai brīdī visa apkaime nodrebēja kā zemestrīces laikā.

Nopakaļ vējam atdrāzās lietus. Pa brezentu grabēja lāses, tik rupjas kā oļi, ko uz visām pusēm izmētājis dinamīta sprādziens. Brezents samirka, sāka laist cauri ūdeni, un drīz vien mani apšļāca sīkas strūkliņas. Pār zemi šalkdamas gāzās aizvien stiprākas ūdens straumes.

Tālumā atskanēja brīdinošs pērkona grāviens. Mirkli vēlāk varēja saklausīt tālu ducināšanu, taču tā nepavisam vairs nelikās draudīga. Tad uzplaiksnīja zibens, un pēc īsa brītiņa izdzirdēju jaunu pērkona grāvienu. Vētra mūs vēl nebija sasniegusi. Ņēmos skaitīt, cik sekunžu paiet starp uzliesmojumu un grāvienu. Skaits saruka mazāks un mazāks, līdz beidzot tieši virs galvas noplaiksnīja žilbinoši spilgts zibens, un gandrīz tai pašā brīdi atskanēja apdullinošs grāviens, kas, tā vien šķita, tūdaļ liks zemei atvērties.

Palūkojos no telts un ieraudzīju, ka pļaviņa pārvērtusies ezerā. Sai brīdī asa zibens šautra pāršķēla tumsu un šāvās lejup uz koku, kas pacēlās augstāk par apkārtējo mežu. Paguvu ievērot, ka zibens skar koka galotni, un nākamajā mirklī mani apžilbinaja spilgts uzliesmojums.

Klausoties, kā brakšķ un gāžas milzenis, aizraudams sev līdzi pārēios kokus sev blakām, es apzinājos, ka esmu drošībā. Visgarākie koki mežā aizstāj zibensnovedējus: tieši pār tiem parasti izlādējās atmosfērā uzkrājusies elektriskā enerģija.

Zibens un pērkons, lietus un vējš apvienotiem spēkiem uzbruka meža klajumiņam. Šķita, ka mana telts un pigmeju būdiņas nokļuvušas zem kalēja vesera. Drīz vien zibens vairs neplaiksnīja, pieklusa dārdoņa un satrakota vēja gaudas, rāmāka kļuva lietusgāze. Negaiss traucās tālāk, un es atkal skaitīju sekundes starp zibens uzliesmojumiem un pērkona grāvieniem. Viena, divas, trīs… Vējš pamazam pierima, bet lietus joprojām patagoja. Spilgts uzplaiksnījiens, pēc četrām sekundēm dobjš dārds… Piecas sekundes… Kad atstarpe palielinājās līdz septiņām sekundēm, es iemigu.

UZ ZVĒRU TAKAS

Džordžs Maikls ir slavens mednieks. Daudzu Āfrikas valstu valdības viņam bija uzticējušas izšaut ziloņus un lauvas, kas uzbrūk lopiem un posta sējumus. A'ledīdams Āfrikas savvaļas dzīvniekus, Dž. Maikls labi izpētījis to paradumus. Lai kur viņš atradies — Mozambikas purvos vai Kalahari smiltājos, vienmēr līdzi ņēmis kinokameru.

Kādā no saviem ceļojumiem pa savannu Dž. Maikls bija devies kopā ar ģimeni — sievu un diviem bērniem. Sis ceļojums noderēja par pamatu grāmatas «Maiklu ģimene Āfrika» sižetam. Dodam iespēju lasītājiem iepazīties ar šīs grāmatas fragmentiem.

Saule bija pacēlusies augstu, un tveice kļuva nepanesama. Blīvās vīģes koka lapas sargaja mūs no nežēlīgi kveldējošajiem stariem. Ērti iekārtojušies zaros filmēšanai, mēs iesnaudāmies. Mūs iztraucēja sausu lapu čaboņa, rēcieni un klusi vaidi. Palūkojušies lejup, ieraudzījām, ka tieši zem mūsu novērošanas punkta gepards plosa nelielu impalu1 . Zvērs bija ieķēries impalai rīklē un lēnam to žņaudza.

Aizņemts ar savu upuri, gepards nedzirdēja, ka sešus metrus virs viņa dūc kinokamera.

Nāves bailes impalai deva spēku, un tā izmisīgi pūlējās izrauties no briesmīgajām geparda skavām. Impala svaidīja gepardu un, raudamās uz priekšu, vilka to sev līdzi. Zale un krūmi visapkārt tika aplauzīti un izmīdīti. Taču gepards ne mirkli neatlaida upura ķermenī cieši iecirstos nagus un turpinaja cīņu. Spēki tomēr nebija vienlīdzīgi. Impala beidzot vārgi noraustījās un apklusa. Nagus neatlaidis, plēsoņa stājās pie maltītes.

Pēkšņi pa labi no mums krūmos atskanēja draudīgs rēciens.

—   Lauva, — es nočukstēju.

Gepards pacēla galvu un mkni ierūcās. Tai pašā mirklī, it kā atbildot uz viņa rūcienu, no briksnāja iznāca milzīgs lauva. Pa saules pielieto klajumiņu lauva devās gepardam klāt ar tik rāmu pašapziņu un cēlumu, it kā viss šais mežos piederētu tam vienīgajam. Lauva apstajās divus soļus no beigtas impalas un nevērīgi palūko

1 Impala — antilopju suga.

jās apkārt, neveltīdams ne mazāko uzmanību gepardam, kurš acīmredzot bija nolēmis savu laupījumu aizstāvēt, lai tur vai kas. Zvēri stāvēja aci pret aci kā pretinieki ringā. Tad gepards neuzņēmīgi pavirzījās uz lauvas pusi un skaļi ierecas. Lauva joprojām pretiniekam nepievērsa nekādu uzmanību, un gepards atkāpās. Bažīgi pamezdams uz lauvu pa skatienam, gepards nolēma brokastis turpināt. Tomēr tas neizdevās.

Lauva, galvu plecos ierāvis, devās gepardam virsū. Tas draudīgi pieplaka pie zemes, pagrieza galvu pret uzbrucēju un, slienas šķiezdams, nikni ierūcās, taču nespēja turēties pretī zvēru karalim. Nekāda viltība nelīdzēja. Tai brīdī, kad lauva metās izšķirošajā lēcienā, gepards steigšus atspraga atpakaļ droša attālumā un nikni noskatījās, kā lauva notiesā tā medījumu.

Mēs palikām savā slēpnī, kamēr lauva ēda. Apmierinājis izsalkumu, tas piegāja pie upes remdēt slapēs un beidzot, skaļi rēkdams, pazuda biezā meža pakrēsli.

Pēc lauvas aiziešanas vēl kādu pusstundu nogaidījuši, nokāpām r.o koka un devāmies uz nometni. Ieelpodami trūdošo augu smacīgo, miklo smārdu, mēs gājām pa tumšo, drūmo mežu, kur cauri biezajai koku lapotnei nekad neiespīdēja saule. Gaiss bija drēgns un auksts. Zvēru taka, pa kuru devāmies uz priekšu, kā čūska aizlocījās pa biezo pamežu cauri nokarenajām papardēm.

Izdzirdējuši mūs, pa taku metās bēgt meža fazāni. Griezīgi kliegdami, tie uzlidoja augstu gaisā un nozuda aiz kokiem. Mežs kļuva arvien biezāks un tumšāks. Gaisma gandrīz nemaz nespēja izlauzties cauri zaļajam aizkaram, ko bija savijuši blīvi augošie koku zari. Atsevišķus stumbrus samanīt varēja, tikai pavisam tuvu pienākot tiem klāt. Zaļie lapu viļņi šūpojās ka bezgalīgs okeāns.

Drīz biezoknis kļuva aizvien skrajāks, un mēs iznācām mežmalā. Tālāk ceļš veda pa klajumu, kur auga līdz divarpus metrus garā ziloņzāle. Zalē sisināja tūkstošiem kukaiņu, skanēja putnu balsis, un varēja sadzirdēt, ka, mums tuvojoties, beg projām dzīvnieki. Piepeši augstā zāles siena izbeidzās un mes nonācām gara, šaurā palejā.

Pa labi no mums stiepās klinšu grēda. Uz augstas radzes bija nometies melns ērglis. Kaut kas putna pozā man likās neparasts. Pēkšņi ērglis pietupās un pastiepa kaklu, it kā grasīdamies uzbrukt ienaidniekam.

—  Putns grib noķert tur to zaķi, — izdzirdēju pavadoni Pengu sakām.

Palūkojos uz to pusi, kurp norādīja Penga, un apmēram sešdesmit metru atstatuma ieraudzīju zaķi ēdam zaļi.

Ērglis spēji pacēlās gaisa, piķēdams metās zaķim virsū un bez manāmas piepūles sagraba to spēcīgajos nagos. Uzvaras priekā uzlidojis augstu debesīs, ērglis ar trīcošo medījumu pec tam slaidi nolaidās uz zemes netālu no mums.

No briksnāja iznāca mums jau pazīstamais gepards.

—  Tas pats gepards, kas noķēra itnpalu, — sacija Penga.

Zibensātri gepards pielēca ērglim klat, izrava no putna nagiem

medījumu un ievilka to krūmos.

Ērglis mežonīgā niknumā_ uzbrāzās gaisā, šaudījās šurp un turp, par nelūgtā viesa galvu izbrēkdams niknus lāstus. Pēkšņi tas ka akmens uzkrita savam pretiniekam mugurā. Nagi iecirta geparda mīkstajā kažokā garas, asiņainas švīkas. Tā bija atriebība. Ērglis savu ienaidnieku nelika mierā, iekams tas atkal nebija nozudis biezoknī.

Si cīņa uz zvēru takas uzskatāmi parādīja, cik nepielūdzams ir nežēlīgais džungļu likums, pēc kura uzvar spēcīgākais. Vēl pavisam nesen mēs bijām redzējuši, kā gepards nogalina impalu un kā lauva tam atņem medījumu. Nu ērglis piebeidza zaķi, un gepards, būdams par putnu spēcīgāks, zaudētā medījuma vietā ieguva citu.

GORILLAS

Līdz 1903. gadam zinātniekiem par kalnu gorillām nekas nebija zināms. Vācu dabaspētnieks V. Baumgarlels, ilgi novērojis kalnu gorillu dzīvi Ruvenzori kalnu masīvā, stāsta, kā pirmo reizi sastapies ar gorillu aci pret aci.

Sie pērtiķi parasti dzīvo mazās — 3—6 īpatņu grupās, taču sastopamas ari grupas, kuras ir pat 18 dzīvnieku.

Ikvienā lielā vai mazā grupā pastāvīgi ir vecs, spēcīgs barvedis, kura griba parejiem ir likums. Barvedim ir tiesības izraudzīties ceļu, noteikt atpūtas vietu, izšķirt, vai doties tālāk vai palikt uz naktsguļu … Tēviņi komandē mātītes, tās savukārt rūpējas par jauno paaudzi.

Reiz mēs gājām pa taku gar mazu strautiņu augšup uz kalnu pāreju, pēc senas afrikāņu paražas skaļi un nepiespiesti tērzēdami. Pēkšņi izdzirdām nobrīkšķam lūstošus zarus. Mans pavadonis apklusa pusvārdā un deva zīmi apstāties. No biezokņa izspraucās varens gorilla. Tam pa pēdām nāca mātīte ar mazuli. Visi apstājās. Tēviņam kaut kas nepatika: aizdomīgi palūkojies apkārt, tas pamanīja mūs un paslēpās briksnājā otrpus taciņas. Mātīte paklausīgi devās tam paka], bet mazulis palika uz vietas. Mazuļiem raksturīgajā ziņkārībā pērtiķēns acīmredzot gribēja mūs apskatīt tuvāk. Mēs droši vien bijām pirmie cilvēki, ko tas savā īsajā mūžā sastapa. Mazulis apmulsis vērās apkārt. Par laimi, šai brīdī atgriezās māte. Ne mirkli nesvārstīdamās, tā pērtiķēnu krietni iepļaukaja un aizveda līdzi mežā. Tā bija īsta ģimenes scēna.

Ja gorillas laikus pamana cilvēka klātbūtni, tie pazūd bez pēdām. Taču biežāk gadās, ka pēc barveža ieskata briesmas jau ir pārāk tuvu, lai varētu glābties bēgot. Ar ģimenes galvas vai barveža tiesībām gorillu tēviņš visiem liek doties atpakaļ, bet pats paslēpjas biezoknī un nogaida, līdz ienaidnieks pienāk tuvāk, lai iedzītu tam lielākās bailes.

Ta notika arī mūsu sastapšanās reizē. Meža briksnājā mēs izdzirdējām īsu ieriešanos un pēc tam mežonīgu, draudīgu brēcienu, ko varēja saklausīt vai veselu jūdzi tālu. Lūza zari. Atskanēja vēl viens brēciens, un tad sākās izslavētā bungu rīboņa. Šādās reizēs sākurnā

gribas bēgt! Taču kājas neklausa. Brēcieni un bungu rīboņa skan pēc īsiem starplaikiem. Garās, ar biezu vilnu apaugušās ķetnas kuru katru brīdi var pašķirt lapu priekškaru, un briesmonis tad metīsies cilvēkiem virsū. Sasprindzinājums kļūst nepanesams. Uzvar tomēr zinātkāre. Mēs klusītēm pieceļamies un piesardzīgi pašķiram zarus. Te nu tas stāv mums pretī — melns milzenis, īsts zvēra spēka iedzīvinājums. Niknuma pārņemts, gorilla strauji pagriež vareno galvu un skatās mums tieši virsū. Dzīvnieka acis ir asinīm pieplūdušas.

Pavadonis rāpo gorillam tuvāk un ar zīmēm aicina mani doties līdzi. Sādā brīdī daudziem nervi neiztur, bet, ja atkāpsimies, neredzēsim patiešām lielisku skatu. Arī es sākumā svārstos, bet tad kā hipnotizēts rāpoju pavadonim pakaļ. Es viņam akli uzticos: viņš zina, ko var atļauties.

Gorilla atpleš muti un rāda milzīgus plēsoņas ilkņus. Atkal atskan drausmīgs, aizsmacis un tomēr spalgs brēciens. Pavadoņa aukstasinība liek arī man saņemties. Redzu, kā un ar ko tiek radīta bungu rīboņa. Noteiktā ritmā gorilla sit varenās dūres pa milzīgo krūškurvi. Iespaids ir varens! Tomēr drīz vien rodas šaubas par gorillas dusmu īstumu, viegli ir uzminams, ka tas briesmoni tikai tēlo, lai mūs aizturētu tik ilgi, līdz visai ģimenei vairs nedraudēs briesmas. Juzdamies drošāki, rāpojam vēl tuvāk, un tad gorilla liek lietā savu pēdējo paņēmienu — izslējās visā augumā (tas pārsniedz divus metrus), paceļ nesamērīgi garas rokas, ieķeras koka zaros un krata tos kā apsēsts. Ja arī tas vēl nerada vēlamo iespaidu, dzīvnieks rauj nost zarus, lauž tos un apņēmīgi svaida uz visām pusēm. Nospriežu, ka nu stāvoklis kļūst nopietns, un pūlos vilkt pavadoni atpakaļ. Taču nekas nenotiek. Atskatīdamies uz mums, gorillu tēviņš ierūcas un dodas biezoknī pie savas saimes.

Skats, bez šaubām, pārsteidzošs, tomēr esam priecīgi, ka viss laimīgi beidzies.

Pēkšņi atskan spalgs, brīdinošs rēciens, šoreiz mums aiz muguras. «Gorillu ielenkums? Tas var slikti beigties,» es nodomāju. Taču pavadonis paliek nesatricināmi mierīgs, viņam arī šis triks ir pazīstams. Aizdomu pārņemtais gorilla nemanāmi mūs ir apgājis un grib aizvilināt nepareizā virzienā. Sīs pūles ir liekas, jo mēs taču esam miermīlīgas būtnes un nevajājam dzīvniekus. Pēc interesantas sastapšanās ar gorillām labprāt atkāpjamies.

LIELĀ MEŽA MAZIE SAIMNIEKI

PIGMEJI

Iedomājieties necaurejamu ekvatoriālo mežu! Milzīgie koki stāv kā veci cietokšņi. To galotnes galvu reibinošā augstumā savieno gaisa tilti, ko izvijušas resniem kabeļiem līdzīgas liānas. Meža greznums ir milzīgas, košas sēnes un ziedi ar asu smaržu.

Uz kāda koka zariem izvietojušies sīki spilgti parazītaugi. Ar savu sakņ:i tīklu tic pamazām apņem visu koku, un tas iet bojā.

Kas gan ir tie «pārcilvēki», kuri spēj staties pretim šis drūmās pasaules briesmām, dzīvot tas drausmaja mitrumā? Tie ir pigmeji, augumā paši mazākie cilvēces pārstāvji. Šie bērnišķīgi paļavīgie cilvēki ir neticami veikli un drosmīgi.

Grieķu vārds «pygmaios» tulkojumā nozīmē «dūres lielumā».

Pigmeju ciltis dzīvo nelielās grupas Āfrikas ekvatoriālajos mežos pie Kongo (Zairas), Ogoves un Ituri. Lēš, ka pigmeju skaits ir apmēram 80 000. Puse no viņiem dzīvo mūžamežos Ituri krastos, uz rietumiem no Mobutu Seses Seko ezera.

Pigmeju garums ir ap 140—150 cm, ada — zeltaini brūna, gaišāka nekā citiem afrikāņiem. Pigmejiem ir savs «tautas tērps». Vīrieši valka ādas vai kažokādas gurnu joslu. Tai priekšpusē piestiprināts mazs priekšautiņš. Jostas mugurpusē piekārts lapu saišķis. Sievietēm vienīgais apģērba gabals bieži vien ir tikai priekšautiņš.

Pigmeji izturas cienīgi, taču ir loti bikli. Viņi dzīvo nelielos ciematos, ko ceļ meža klajumos tin izcirtumos. Būdiņas tiek pītas no lokanām klūgām un pārklātās ar lapām. Mitekļa celšana un labošana ir pigmeju sieviešu darbs. īsta mala, ar ko nostiprināt mājokļus, šeit nav, un lietus izposta pigmeju būves. Tāpēc tās bieži jalabo. To dara tikai sievietes. Jaunavām, kuram vel nav ne savas ģimenes, ne mājas, pec vietējām paražām šo darbu neuztic.

Ģimenes galva vīrietis, nodomājis celt māju, dodas pie cilts vecāka pēc atļaujas. Atteikts nekad netiek, taču sarunas ilgst krietnu laika sprīdi. Ģimenes galva izstāsta vecākam visus tam jau sen zināmos sīkumus: cik viņam ģimenē bērnu, cik tiem gadu, kuram vajadzīga atsevišķa būda.

Beidzis sarunas, vīrietis atstaj vecākā māju, rokā nesdams garu bambusa nūju, kas apliecina, ka vecākā piekrišana jaunas būdas celšanai ir saņemta. Pie nūjas ir piestiprināta liana, un tai savukārt galā piesiets mietiņš. Sis priekšmets izmantojams par cirkuli, ar ko ģimenes galva atzīmē nākamā mitekļa robežas. Līdz ar to vīrieša līdzdalība mājas celtniecība ir beigusies. Visu parejo izdara sievietes.

Būdas pigmeji parasti apjumj ar bananu lapām. Pirmās lapu kārtas sievietes tikai saliek citu uz citas, bet virsējās sasaista ar liānām. Ja tādu būdu pastāvīgi apkopj satrūdējušās lapas novāc un aizstaj ar jaunām, būdā vienmēr ir sauss, kaut gan stiprs lietus mitrajos tropu mežos nolīst gandrīz ik dienas.

Būdas iekšpusē uz sausas zāles, biežāk gan uz smiltīm novietoti ar liānām sasaistīti bambusi, kas domāti gulēšanai. Par spilvenu noder lapu saišķis. Tieši pie ieejas nolikti vairāki loki, bultu maki un šķēpi. Pigmeju ieroči palikuši nemainīgi kopš senseniem laikiem, vienīgais izņēmums ir šķēpu dzelzs uzgaļi, ko viņi iemaina no citām ciltīm. Par stiegru mazajiem lokiem noder vīteņaugi. Miniatūrās bultas pigmeji uztrin ar asu akmeni un apziež ar augu indi. Arī mala podus viņi iemaina no kaimiņu ciltīm. Nekādus pārtikās krājumus pigmeji negatavo. Gaļu viņi ēd vienīgi tais dienas, kurās gadās kads medījums. Ja kas paliek pāri un pa nakti nav sabojājies, to notiesā nākamajā rīta.

Vairums sieviešu ik dienas rīta agruma dodas uz mežu medībās. Ciematā palikušās no koka mizas darina «audumu», lai ciemata iedzīvotājiem šūtu «apģērbti». Koka, piemēram, vīģes koka mizai viņas nokasa virsējo slāni, lūkus izmērcē ūdenī un, uzlikušas uz gludas pagales, dauza tos ar ziloņkaula āmuriņiem, līdz no cietās mizas atdalas plāna, zīdaina šķiedra. No tās meža cilvēki tad arī darina savu «audumu». Šķiedras plānā, līdzena slānī izklāj uz milzīgām, iepriekš sagatavotām lapām. Pēc dažam dienam šķiedras izžūst un «audums» ir gatavs. Dabiska veida tas ir netīri brūns, bet, ja mizai pievieno okeru — dzelteno krāsu, kuras izejvielas ekvatorialaja mežā atrodamas visur, «audums» iegūst terakotas rūsgano toni. Ja gatavo drānu vel piesūcina ar ivizu koka sulu, tā iegūst skaistu dzeltenīgi oranžu nokrāsu.

Uguni pigmeji uztur pastāvīgi. Parejot uz citu apmetni, viņi nes sev līdzi degošas pagales, jo izšķilt uguni ar kramu ir ilgs un grūts darbs.

Pigmeji ir meža nomadi. Viena vieta viņi dzīvo ne vairāk kā gadu, tik ilgi, kamēr apmetnes tuvumā ir ko medīt. Tad, mierīgu pratu atstājuši savas vienkāršās mītnes, mazie cilvēki parceļas uz citu vietu, nereti simtiem kilometru tālu, kur, pēc viņu domam, ir neietramditi dzīvnieki.

Taču Āfrikas ekvatoriālajos džungļos nepaliktu tik daudz pamestu pigmeju apmetņu, ja tam nebūtu vēl kāds cits cēlonis. Kad nomirst kads pigmejs, tas, pēc mazo cilvēku domam, nozīmē, ka mežs negrib, lai šai vietā kads dzīvotu. Tatad pigmejiem jāiet projām. Kad ciemata ierodas nāve, mirušo aprok zem viņa paša būdiņas, un visi iedzīvotāji, sarīkojuši bēres un pavadījuši nakti nelaiķa piemiņai veltītās dejās, nākamajā rītā pamet ierasto dzīvesvietu un dodas dzi 1 āk mežā celt jaunu ciematu.

No kurienes cēlušies pigmeji? Pagaidām tā vēl ir mīkla. Nav nevienas teikas, kas vēstītu, kā šie mazie cilvēki nokļuvuši sava pašreizēja patvēruma vietā — ekvatoriālajos mežos.

Mežā vienmēr ir drēgni, jo gaiss te ļoti mitrs. Naktīs, bet dažreiz ari dienā pigmeji sildās pie ugunskura. Uguns pigmejus pasargā no meža zvēriem un paglābj no neskaitāmajiem džungļu kukaiņiem. Pigmeju organisms gadu simteņiem pielāgojies dzīvei mežā. Toties dīvaini šķiet tas, ka visbīstamākā šiem ekvatorialo platuma grādu apdzīvotājiem ir saule. Pigmeji nepanes ilgstošu tās staru iedarbību, ātri dabū saules dūrienu un apdegumus.

No rīta pigmeji dodas medībās, bet pievakarē atgriežas ciematā. Dažkārt tie nes bagātīgu medījumu — antilopi vai kādu citu zvēru. Tādās reizēs medniekus sagaida priecīga kņada. Taču bieži vien medības nav veiksmīgas, un tad pigmeji nāk klusi, nodurtu galvu. Koka zvaniņos, kas pakarti dzeltenīgo, baltplankumaino suņu kaklā, viņi ir ielikuši zāles kušķīšus, lai tie nešķindētu. Pigmeju suņi nekad nerej, ir ļoti izturīgi, allaž drosmīgi. Tie aizsarga savus saimniekus pat no negantajiem leopardiem. Vairums sieviešu, kas pavada medniekus mežā, pie gurniem piesietus stiepj līdzi pavisam mazus bērniņus. Uz galvas sievietes nes no liānām pītus grozus, kuros pa

ceļam savāc visu, kas gadas ēdams. Nepalēninot soli, pigmejietes plūc ēdamās lapas, lasa sēnes, riekstus, ķer zem leknajiem augiem lodājošos kāpurus un čūskas. Viņas vāc, veikli ievīstīdamas lapās, arī savvaļas bišu medu.

Medījumu vienmēr sadala pēc stingri iedibinātas tradīcijas. Ar asām bultām medījumam nodīrā ādu. Pēc tam saulē āda tiek izžāvēta. Nodīrātajiem liemeņiem izņem iekšas, gaļu sagriež gabalos, izliek uz lapām un tad sāk dalīšanu. Mednieki tikām sēž nomaļus, it ka visa šī rosīšanās uz viņiem neattiektos. Pirmais tiek uzrunāts un labāko gabalu saņem mednieks, kas dzīvnieku nogalinājis, tad ieroča un suņa īpašnieks un tikai pēc tam visi pārējie mednieki. Jo pigmejs medībās bijis centīgāks, jo lielāku gabalu viņš dabū.

Saņemtos gaļas gabalus sievietes saver uz klūgām un, brīžiem pagrozot, cep uz uguns. Kad gaļa ir gatava, to saliek uz lapām un ēd.

Pigmeji ir prasmīgi mednieki un ļoti labi šāvēji. Ar viņiem labprāt tirgojas slaiki noaugušie bantu tautu pārstāvji. Pigmeji tos apgādā ar gaļu un ziloņkaulu, pretī saņemdami dzelzs uzgaļus bultām, māla traukus, banānus, cukurniedres, maniokas bumbuļus. Pigmeji neprot apstrādāt zemi un audzēt derīgos augus, tāpēc ir spiesti kaimiņu tautu izaudzēto iemainīt pret to, ko viņiem dod mežs. Pēdējos gados vairākās valstīs ir uzsākta pigmeju iesaistīšana saimnieciskajā dzīvē.

ZILOŅU MEDĪBAS

Svarīga nozīme pigmeju dzīvē ir ziloņu medībām. Kurš katrs pigmejs nevar būt ziloņu mednieks; šis gods tiek piešķirts tikai pašiem aukstasinīgākajiem, vīrišķīgākajiem un izveicīgākajiem. Kad ziloņu mednieks kļūst vecāks, viņš vairs nespēj tik ātri rīkoties kā agrāk un tāpēc spiests pamest iepriekšējo nodarbošanos un piedalīties vienīgi antilopju, okapi un citu mazāku dzīvnieku medībās.

Ikvienā pigmeju ciemata ir vesela ziloņu mednieku «komanda», un gandrīz katrā ģimenē kāds ir gājis bojā šo meža milžu medībās. Gribēju uzzināt, cik trofeju ir vajadzīgs, lai pieredzējis mednieks varētu lepoties ar savu nodarbošanos, taču dabūt noteiktu atbildi uz šo jautājumu ir ļoti grūti. Pigmeji acīmredzot neprot skaitīt tālāk par desmit. Vairākas reizes uz jautājumu «cik?» saņēmu atbildi: «Nevar saskaitīt.»

Ziloņu medībām vajadzīga īpaša sagatavošanās. Jāpielabina ļaunie gari, jāsaņem visu ciema ļaužu morāls atbalsts, turklāt līdzi jāņetn kādas zāles, kas izšķirošajā mirkli spēj uzmundrināt.

Pirms medībām pigmeji dodas uz mežu pēc kolas augļiem, kas ir līdzīgi kakao pupiņām. Sievietes tos novāra, sagrūž un vēlreiz vāra. No viruma tiek gatavots dzēriens, kas ir līdzīgs visā pasaulē izslavētajai kokakolai. Pigmeji to dzer jau daudzus gadsimtus. Viņi kolas augļus ari košļā.

Medību priekšvakarā ciematā var noskatīties īstu izrādi: izveidojuši ziloņa izbāzni un nolikuši to meža klajumā, mednieki saviem ciltsbrāļiem rāda, kā viņi medīs.

Sākumā «aktieri» kustas lēnām un, vērīgi ieklausīdamies, modri lūkojas uz priekšu. Savstarpēji viņi sazinās ar žestiem. Tad virsaitis izgrūž divas putna kliedzieniem līdzīgas skaņas, un pārējie mednieki pagriežas pret viņu. Izrādās, ziloņa pēdas ir nozaudētas. Visi izklīst kur nu kurais un pētī zemi, nemitīgi žestikulēdami. Pirmais pēdas atrod virsaitis. Viņš parāda tās citiem, un medījamā dzīvnieka vajāšana turpinās.

Ieraugot svaigas pēdas, pigmeju sejas atplaukst priecīgā smaidā, un mednieki dodas tālāk. Spēlē iesaistās arī bungas. Tās skaļi iedārdas, brīdinot, ka mednieki uzgājuši pēdas.

Saliekušies, turot šķēpus kaujas gatavībā, mednieki zogas tuvāk meža klajumam, apmet pusloku pa kreisi, tad pa labi, rādīdami, ka daudzas jūdzes dzinušies zilonim pa pēdām. Kad viņi virzās uz klajuma centru, kur stāv ziloņa izbāznis, bungas ierības mazliet ātrāk, un es jūtu, ka man strauji iepukstas sirds.

Pēkšņi šķiet, ka visus ķērusi elektriskā strāva. Es nodrebu un gandrīz pārstāju griezt kinoaparāta rokturi. Bungas skaļi dārd. Virsaitis žigli izslējās, māj biedriem ar roku un, skatienā pauzdams bailes un līksmi, pievēršas ziloņa izbāzniin, kas šai brīdī visiem klātesošajiem šķiet īsts, dzīvs milzenis, kurš mierīgi zelē lapas un nemana mazos ienaidniekus. Mednieki it kā sastingst un dažus mirkļus, kas man liekas vesela bezgalība, raugās uz ziloni. Tad viņi atkāpjas septiņus astoņus soļus atpakaļ un satraukti ņemas apspriest uzbrukuma plānu. Bungas rīb klusināti, toties ātrā tempā.

Mednieki, saspiedušies cieši kopā un pieliekušies cits citam klāt, mundri sarunājas, žestikulē un lāgu lāgiem pamet skatienus uz ziloni. Izretinājušies puslokā, viņi no aizmugures palēnām tuvojas zilonim. Virsaitim pirmajam zilonis jāievaino ar šķēpu, tāpat kā īstās medībās.

Virsaitis zilonim zogas klāt no mugurpuses, bet pēkšņi viņa acis šausmās ieplešas, it kā zilonis grasītos pagriezties, un viņš pa kaklu pa galvu metas uz mežu. Pēc tam virsaitis atkal piesardzīgi, it kā dejodams tuvojas zilonim. Katrs vaibsts, katrs ķermeņa muskulis izteiksmīgi pauž satraukumu un briesmas, kas nule gaida cilvēku. Un bungas rīb saskaņā ar virsaiša kustībām: skaļāk un ašāk tad, kad mednieks uzbrūk, klusāk un lēnāk — kad tas atkāpjas.

Virsaitis trīs reizes zogas klāt zilonim un trīs reizes bēg projām. Ceturto reizi viņš metas uzbrukumā. Kaujas saucienam skanot, mednieks ar abām rokām iegrūž šķēpu zilonim vēderā, izrauj to un skrie» uz mežu, bet otrs mednieks tikām lavās zilonim klāt no labās puses. Cits pēc cita mednieki triec šķēpu nekustīgajā izbāzenī, līdz skatītājiem pēkšņi šķiet, ka tas sāk ļodzīties no vienas puses uz otru. Bungas dārd skaļi, neiedomājami ātrā tempā. Skatītāji klaigā, smejas un apsveic drosmīgos medniekus.

Pēc tam mednieki, tēlodami, ka dzenas pakaļ ievainotajam zilonim, metas tam virsū un nikni baksta izbāzni ar šķēpiem, līdz tas apgāžas. Bungas dārd pilnā sparā, un visi pigmeji priecīgi klaigā. Mednieki apkārt pieveiktajam zilonim dejo uzvaras deju. Sākumā viņiem pievienojas daži puišeļi, bet pēc īsa brīža bungu pavadībā

ņipri un līksmi dejo arī visi skatītāji. Pigmeji nedejo pārāk saskaņoti, un viņu kustības nav arī īpaši skaistas, toties viss tiek darīts tik pašaizliedzīgi, ka es šo skatu vēroju sajūsmināts.

Ziloņu medību rītā pigmeji iedzer atšķaidītu kolas sulu, tad, steigšus pabrokastojuši, dodas uz mežu. Medībām parasti iet trīs līdz pieci cilvēki.

Ziloņi, protams, vispirms ir jāatrod. Ituri upes baseinā mīt diezgan daudz šo milzīgo dzīvnieku, un pigmeji palaikam tos uziet viegli. Ap dienvidu viņi jau ir sadzinuši kāda bara pēdas. Daudz drošāk ir medīt vientuļu ziloni, taču parasti lielie dzīvnieki ganās baros pa četri un pieci. Pigmejiem jāuzmana ne tikai izraudzītais upuris, bet arī pārējie. Ziloņi ir ļoti apķērīgi un aizkustinoši rūpējas par saviem nelaimē nokļuvušajiem draugiem. Reiz es redzēju, kā divi milzeņi, no sāniem balstīdami ievainotu ziloni, palīdzēja tam aizkļūt projām no apdraudētās vietas, gluži kā kareivji, kas no kaujas lauka iznes ievainotu biedru.

Uzgājuši baru, mednieki rūpīgi izpētī apvidu un nolūko upuri. Parasti viņi izraugās ziloni ar visgarākajiem ilkņiem, jo par tiem no citām afrikāņu ciltīm var iemainīt daudz noderīgu mantu. Pēc tam pigmeji atkāpjas kādus simt metrus, iekur nelielu ugunskuru un, lai vairāk sadūšotos, izpīpē pa pīpei. Tā viņi jūtas sagatavojušies cīņai un veiklākā mednieka vadībā zogas klāt ziloņu baram, kas pusdienas tveicē snauduļo vai laiski plūc zāli. Mednieki uzmanīgi tuvojas nolūkotajam upurim. Viņi lavās tam klāt no aizvēja puses, turklāt visi ir notriepušies ar ziloņu mēsliem, un tāpēc dzīvnieki viņus nesaož.

Vērojot pigmeju izdarības no malas, viņu iecere šai brīdī šķiet pat bezjēdzīga. Pigmeji jau tā ir paši mazākie cilvēki pasaulē, bet līdzās milzīgajiem dzīvniekiem liekas pavisam sīki un nespēcīgi. Neviļus rodas vēlēšanās skriet viņiem klāt un atrunāt no muļķīgās iedomas, kuras īstenošana var beigties vienīgi ar neizbēgamu viņu bojā eju. Taču tas būtu veltīgi. Paaudzi pēc paaudzes pigmeji medī ziloņus un uzskata to par visparastāko nodarbošanos.

TŪKSTOŠ PAKALNU ZEMĒ

Atstājot mitruma pārpilno, smacējošo ekvatoriālo^ mežu, kur mājo pigmeji, pēc vienas dienas var nokļūt Āfrikas Šveicē. Tā ir Ruanda. Gaiss Ruandā ir tīrs un sauss, dienā nav pārāk karsti, bet naktī ir pat mazliet vēsi.

Ceļā uz kalniem šķērsojam ekvatoru. Mazliet vēlāk redzam Virungas vulkānu virkni. Kalnu pakājē piemeties brīnišķīgais Kivu ezers. Kivu ūdeņos nav krokodilu, un tā krastos neinudž ne moskīti, ne cece mušas.

Pa nogāzi vijas šaurs ceļš, kam ir gandrīz 850 krasu pagriezienu un kas paceļas gandrīz 1200 m augstumā. Katrā pagriezienā paveras aizraujoša ainava: lejā kā zils dārgakmens spīguļo ezers ar kū

pošiem vulkāniem kalnu ziemeļu nogāzē. No vulkāna virsotnes lejup līdz ezeram lēni slīd kvēlojoša lavas straume. Lavai saskaroties ar ūdeni, pār ezeru pace|as tvaika mutuļi. Ruzizi upe, kas iztek no Kivu ezera, krākdama laužas cauri klinšu grēdai uz Tanganjikas ezeru.

Ruandu dēvē par tūkstoš pakalnu zemi. Jau pirmajā iepazīšanās reizē viegli pārliecināties, cik trāpīgs ir šis apzīmējums. Gandrīz visā valstī ielejas mijas ar augstienēm.

Uz viena no pakalniem izvietojusies valsts galvaspilsēta Kigali. Tā ir divkrāsu pilsēta: baltas vienstāva mājiņas grimst košos zaļumos. Vienīgi divās centrālajās ielās paceļas daudzstāvu administratīvās ēkas.

Ļoti populārs Ruandas Republikā ir Kageras nacionālais parks, kas izveidots, lai aizsargātu savannas faunu. Parks ir plaši pazīstams ar milzīgajiem antilopju bariem.

Ceļā bieži redzami apstrādātu lauku kvadrāti — te audzē sorgo, batātes, manioku, kafiju, tēju. Dažas plantācijas iesniedzas augstu terasveidīgajās kalnu nogāzēs. Tālumā saskatāmi mirdzoši balti lauki. Izrādās; ka šai augstkalnu rajonā noorganizēta liela valsts saimniecība, kur audzē ārstniecības kumelītes. Rodas iespaids, ka bezgalīgie lauki abpus ceļa klāti ar biezu sniega segu, — tik blīvi aug baltās, dižajām ilzītēm vai mārpuķītēm līdzīgās puķītes. Tās ir pazīstamās cinerāriju piretras, ko sauc arī par Dalmācijas kumelītēm. Piretras ziedu ekstrakts (piretrins) tiek lietots kā indīga viela cīņā pret kaitīgiem kukaiņiem.

Ruanda ir agrāra valsts. Lauksaimniecība ir galvenais nacionālā ienākuma avots un vairāk nekā 90 procentiem iedzīvotāju eksistences līdzeklis. Tāpēc Ruandas valdība pēc neatkarības iegūšanas cenšas līdztekus lopkopībai attīstīt arī lielas specializētas plantāciju saimniecības, paredzot palielināt pasaules tirgū augsti vērtēto preču — kumelīšu (piretru), kafijas un tējas ražošanu. Plantāciju izveidošana dod iespēju ieviest jaunas metodes lielu zemes gabalu kolektīvā apstrādāšanā, izmantot visjaunākos agrotehnikas sasniegumus, mākslīgos mēslus, mašīnas.

Vairums Ruandas iedzīvotāju pieder pie baņaruandu tautības, kas aptver vairākas ciltis. Ievērojamākā no tām ir batucu cilts. Iespaidīgs ir šās cilts vīriešu varenais augums — 2 līdz 2,5 metri. Taču vēl vairāk pārsteidz viņu lepnā stāja un vaibsti, kas pauž pašcieņu un cildenumu. Gara auguma cilvēki parasti šķiet mazliet neveikli, bet batuci ir graciozi un viņu gaita — neparasti viegla. Starp batuciem gandrīz nav iespējams sastapt korpulentus vīriešus un sievietes. Ļoti interesants ir viņu svētku apģērbs — garš, sniegbalts, ar zeltītiem spīguļiem vai platām sarkanām svītrām. Tas viegli piekļaujas slaidajam, garajam stāvam.

Batuci kopš seniem laikiem nodarbojas ar lopkopību, audzē zebu govis, kam ir balti, ļoti plati ragi. Sīs govis batucu dzīvē ieņem nozīmīgu vietu, un viņi ar lielu cieņu izturas pret tām. Svētkos pastāvīgi tiek rīkota «mājdzīvnieku parāde». Saimnieki rāda savas labākās govis, skaļi cildina to labās īpašības.

Ruandu reizēm dēvē par valsti bez ciematiem. Un tā tas patiešam ari ir. Te nav parasts dzīvot kopā, saspiesti. Būdas parasti atrodas stipri tālu cita no citas. Dažreiz pat grūti ir pamanīt meža biezoknī iesleptos mājokļus. Taču, līdzko automobilis apstājas uz šķietami tukša ceļa, braucējus tūdaļ ielenc vīrieši, sievietes un bērni.

Iedzīvotāju blīvums Ruandā ir tik liels, ka paši ruandieši šai sakarībā jokodami mēdz sacīt: «Paceliet Ruandā banāna lapu, un zem tās jus noteikti atradīsiet cilvēku.»

Raksturīga vietējo iedzīvotāju īpašība ir viesmīlība un sarunu biedra atklātība. Ruandieši vienmēr labprāt sniedz palīdzību, parada ceļu, laipni paskaidro vajadzīgo, iesaistās draudzīgā sarunā.

SARKANĀ AUGSNE

Braucienā pa Austrumāfriku cilvēku pavada trīs krāsas: spilgti zila — debesis, zaļa — augi, sarkana — zeme. Ar sarkanu augsni klāta gandrīz visa Austrumāfrikas zemes virsma un gandrīz viss kontinents uz dienvidiem no Saharas. Banānu, sisala agavju un citu augu plantācijās redzami sarkani augsnes plankumi, ar sarkano mālu ir apmestas afrikaņu būdas, sarkani putekļi sedz automobiļa priekšejo stiklu, pārklāj seju un izspiežas cauri pat apģērbam. Austrumāfrikas iedzimtie — masaji ir ļoti iecienījuši sarkano krāsu, savas zemes krāsu. Vīrieši ar sarkanajiem māliem notriepj matus un ķermeni. Apģērbu šuj no sarkanas drānas.

Mēs, Austrumāfrikas ģeoloģiskās ekspedīcijas dalībnieki, braucām uz tālo Āfriku, lai pētītu sarkano augsni un mēģinātu noskaidrot, kad tā izveidojusies, no kādiem iežiem sastāv un kādi ķīmiskie elementi tai dod šo nokrāsu. Jau vairāk nekā 150 gadu pasaules zinātnieki diskutē par to, kā cēlusies sarkanā zeme, kuras milzīgie masīvi klāj plašo līdzenumu uz ziemeļiem no Viktorijas ezera. Ari citos Āfrikas rajonos bieži sastopama sarkana augsne. Zinātnieki vēl pagaidām nav izdarījuši viennozīmīgu secinājumu par šās augsnes veidošanos. Mēs esam paredzējuši savākt daudzus paraugus no šurfiem1 dažādos Ugandas, Kenijas un Tanzānijas rajonos. Vispirms dodamies uz Ziemeļtanzāniju, kur uz robežas ar Keniju slejas vulkānisks masīvs. Tā austrumdaļā paceļas Āfrikas augstākais kalns Kilimandžāro.

Nelielā Austrumāfrikas aviācijas kompānijas turbopropelleru lidmašīnā lidojam uz mazu pilsētiņu — Moši, kas atrodas Kilimandžāro pakājē.

Kalnu visu dienu parasti klāj mākoņi. Kad pievakarē tie izklīst, rietošās saules staros sārtojas sniegi.

Nākamajā rītā no Moši dodamies ceļā. Mūsu mērķis ir pētīt Kilimandžāro augstkalnu joslas. Pa kalnu ceļu sasniedzam taku, pa kuru ar automašīnu vairs nav iespējams braukt. Tālāk ar mugursomām

1 Surfs — neliels vertikāls vai slīps rakums, ko izmanto derīgo izrakteņu meklēšanai.

plecos ejam pa pielijušu ekvatoriālo mežu. Milzīgos kokus cieši apvijušas liānas. Iet ir ļoti grūti. Kājas slīd pa oranžsarkano mālu, smidzina lietutiņš, elpot kļūst aizvien grūtāk. Pamazām mežs vēršas gaišaks un drīz jau ir palicis mums aiz muguras. Aptuveni trīstūkstoš rnetru augstumā plešas leknas augstkalnu pļavas. Te mēs rokam šurfus, mērām augsnes slāņu biezumu, aprakstām to struktūru, ņemam paraugus analīzēm. Kilimandžāro augstkalnu pļavu augsnē ir tik daudz dzelzs un alumīnija savienojumu, ka to var saukt par alumīnija izejvielu dabas «fabriku». Darbu pabeiguši, kāpjam lejā uz mežu joslu, kur augsne ir nevis sarkana, bet melna, ar biezu humusa — trūdvielu slāni; dzelzs un alumīnija savienojumu šeit vairs nav.

Savāktie materiāli palīdz mums noteikt Kilimandžāro augšņu vertikālo zonalilāti. Vulkāniskajā līdzenumā pie masīva pamatnes ir dzeltensarkanā savannas augsne. Austrumu nogāzēs, kur zemi biežāk samitrina lietus, dzeltensarkanā augsne sastopama līdz 1200—1300 m augstumam, bet sausākajās rietumu nogāzēs — līdz 2100 m augstumam. Augstāk izveidojusies tumša, trūdvielām bagāta meža augsne, vēl augstāk — kalnu pļavu augsne ar kūdras starpslāņiem. Augstāk par kalnu pļavām ir tikai sniegāji un ledāji.

No Kilimandžāro ceļš ved mūs uz rietumiem. Šoseja stiepjas pa līdzenumu, ko izveidojušas sastingušas lavas straumes. Visapkārt aug bieza zāle, kurā vietvietām paceļas nelielu akāciju puduri. Apvidus atrodas tā dēvētajā Kilimandžāro «paēnā», tāpēc šeit ir sauss. Tā ir Masaju stepe. Ceļā sastopam arī pašus masajus tumši sarkanos apmetņos, ar šķēpiem rokā. Galva viņiem noskūta, ap kaklu apliktas stikla pērlīšu krelles, ausīs iekārti metāla riņķi, rokas grezno aproces.

Rietumu virzienā ainava mainās. Parādās banānu, kafijas, papaju plantacijas. Ceļš ved it kā pa aleju, ko ieskauj banāni un bugenvilas ar krāšņiem dzelteniem un sarkaniem ziediņiem. Pa šo ceļu mēs iebraucam Arušas pilsētiņā. Te saņemam zaļu grāmatiņu — caurlaidi uz visiem Tanzānijas rezervātiem.

Pie Manjaras ezera nakšņojam saudzējamā mežā, kur mīt babuīni, bifeļi, žirafes, ziloņi un lauvas. Te arī sastopam mazu, brūnu zvēriņu ar kuplu asti un smailu purniņu, — tas ir mangusts. Domās es viņam saku: «Esi sveicināts, Riki-Tiki-Tavi! Re, kur mēs satiekamies!» Telti uzceļam zem milzīga koka, pa kura zariem klaigādami lēkā pērtiķi. Naktij sakuram ugunskuru. Teltī ir vēsi, un mēs ar baudu laižamies miegā. Taču ilgi gulēt nav lemts. Sākas ar hiēnu gaudošanu, tad saceļas mežonīga kakofonija: rējieni, rūcieni, brēcieni, koku krakšķēšana, skaļa, baismīga šņākšana, mežonīgas pērtiķu klaigas un trakošana. Mēs ilgi klausāmies Āfrikas meža nakts trokšņos. Gulēt jau vairs negribas; šķiet, ka zvēri ielenkuši telti un pūlas' iekļūt tajā. No rīta pie telts redzamas lauvu un degunradžu pēdas.

Turpmākais ceļš mūs ved gar Ngorongoro rezervātu, un mēs, protams, to apmeklējam. Pārsteidzošs liekas bezgalīgais daudzums

putnu, ko redzam lielajā, seklajā ezerā krātera vidū. No visiem tiem — flamingiem, pelikāniem, ibisiem, gārņiem — metas raibs gar acīm. Ezera krastā ganās zebras, graciozās gazeles, gnu, impalas, niedrāži. Netālu no tiem parādās lauvas, neveltīdami nevienam ne mazāko uzmanību.

Žilbinoši sarkana šoseja mūs aizved līdz galvenajai Austrumāfrikas ūdensšķirtnei. Tā atrodas vairāk nekā 1000 rn augstumā. Kraujās redzami iežu atsegumi, kur sarkanā augsne izveidojusies virs kaolīna. Senais slānis daudzās vietās ir izskalots, to izdeldējis laika zobs. Tur sarkanās nogulas atrodas virs cietajiem kristāliskajiem iežiem. Lai izprastu, kāpēc augsnei ir spilgti sarkana nokrāsa, pēc atgriešanās no ekspedīcijas veselu gadu vajadzēja to pētīt. Daudzu Joti sarežģītu analīžu rezultātā izdevās konstatēt, ka sarkano krāsu nosaka lielais daudzums sīksīku dzelzs daļiņu, kas cieši savienojušās ar tikpat sīkām māla daļiņām. Mainoties mitrajiem un sausajiem periodiem, dzelzs nav no māla slāņa pilnīgi izskalota un palikusi tajā.

Jautājumu par sarkano nogulu veidošanās laiku atrisināt palīdzēja augsnes pētījumi sausajā vulkāniskajā plakankalnē austrumos no Kenijas kalna. Te lavas izvirdumi pārklājuši senos iežus un virs kaolīna garozas palikušās nesairušās sarkanās nogulas, kurām ir vairāk nekā miljons gadu. Tātad var pieņemt, ka sarkano nogulu veidošanās beigusies vairāk nekā pirms miljona gadu, kad klimats kļuva sauss. Mēs strādājām ari Ruvenzori masīvā — augstākajos Ugandas kalnos. Sajā vulkāniskajā rajonā ļoti bieži notiek zemestrīces. No lielā augstuma paveras brīnišķīgs skats uz kraujo, mežiem apaugušo kalna rietumu nogāzi, kas pieslejas gludam līdzenumam. Sis līdzenums saplūst ar Kongo zemieni. Tur sākas tālu izslavētais Ituri mežs.

Braucam uz dienvidiem no Ruvenzori. Atkal parādās pazīstama ainava — izkaltusi savanna ar dzelkšņainām akācijām. Un tad jau klāt ir saviļņojošais brīdis — mēs šķērsojam ekvatoru. Uz šosejas asfalta uzkrāsota balta svītra. Ceļa malā atrodas neliels akmens veidojums ar uzrakstu: «Uganda. Ekvators». Tūlīt arī iebraucam Kvīnelizabetes nacionālā parka teritorijā. Ceļu pārskrien pelēkas sarkanuzacainas un sarkankājainas pērļvistas, tālumā ganās bifeļu bars, kokā, skaļi krākdamas, guļ lauvenes, bet pie maza ezeriņa karaliskā pozā snauž lauva.

īdi Amina Dadas ezera krastā uzslejam telti. Nakts te satumst ātri. Uzlec milzīgs oranžs mēness. Gribas mazliet pastrādāt, tāpēc apsēžamies pie saliekamā galda un iededzam gāzes lampu. Taču neierasti spilgtā gaisma dzīvniekus acīmredzot satrauc. Kaut kur netālu sāk rēkt lauvas un gaudot hiēnas, no ezera izbrien nīlzirgi un pienāk gandrīz pie pašas telts. Neko darīt — gaisma jādzēš nost un jāliekas gulēt.

No rīta apkārt teltij redzam staigājam lielus putnus ar milzīgiem knābjiem. Tie ir marabu — savannas sanitāri. Putni pie mums lūko sadabūt kaut ko ēdamu.

Dažas dienas strādājam Kageras un Alberta Nīlas upes baseinā, Serengeti plato, un tad mūsu uzturēšanās Āfrikā tuvojas beigām. Esam savākuši daudz interesantu materiālu, un to apstrādāšanai vajadzīgs laiks. Jāsteidzas mājās.

VAKAMBAS UN MASAJI

Mums priekšā pletās līdzena, vieglā dūmakā gaistoša savanna ar pavisam nabadzīgu augāju. Tikai šur tur pavīdēja nīkulīgu akāciju puduri. Bijām braukuši apmēram stundu, līdz beidzot nejauši uzgājām vakambu cilts ciematu. No niedrēm apjumtajām būdiņām birtin izbira cilvēki un draudzīgi mūs sagaidīja. Ar savu «atradumu» bijām ļoti apmierināti, jo vakambas, kas ir plaši pazīstami ar akrobātiskajām dejām, parasti dzīvo gandrīz nepieejamos apvidos, un līdz šim tikai reti kādam izdevies tos nofotografēt. Vakambas mums likās ļoti krāšņi. Sievietes bija izrotājušās koka vai kaula krellēm, jaunieši apmetuši ap pleciem lauvu ādas. Lauvas vai leoparda taukiem ieziestie ķermeņi saulē spīdēja kā nolakoti.

Pēc mūsu lūguma vakambas sāka dejot lielu, ar kazādu pārvilktu bungu rīboņas pavadījumā. Jaunavas nostājās aplī un kā spēļu vilciņi griezās uz vietas. Jaunekļi dejoja virtuozu deju, un mums acu priekša veselām kaskādēm ņirbēja kūleņi, salto, akrobātiski riteņi un augsti lēcieni. Dejotājiem aumaļām plūda sviedri, taču viņi likās nenogurdināmi. Tā bija aizraujoša izrāde, kas turpinātos vēl daudzas stundas, ja mēs nebūtu pārtraukuši filmēšanu.

No visām Austrumāfrikas ciltīm vislielāko nošķirtību pratuši saglabāt masaji. Braukdami uz Tanzānijas ostu Tangu, sastapām klejojošu masaju grupu. Priekšgala, piatu soli sperdami, gaja ar gariem medību šķēpiem bruņojušies vīrieši, tiem nopakaļ sievietes veda ēzeļus. Muskuļainie, ar okeru izkrāsojušies masaju mednieki, kuru biezie mati izskatījās pēc cepurēm, atstāja impozantu iespaidu.

Masaju cilts, kas aptver vairāk nekā 200 000 cilvēku, dzīvo Kenijas un Tanzānijas teritorijā.

Masaji ir lopkopji. No agra rīta līdz vēlam vakaram tie gana savas mazās, kuprainās gotiņas, bet nakti pārlaiž aizžogojumā, lai pasargātos no plēsīgajiem zvēriem, īpaši no lauvām. Žogus masaji pin no dzelkšņainiem zariem.

Masaji ir drošsirdīga tauta. Visi tie teicami prot rīkoties ar šķēpu, īpašas svinības masaji veltī pārbaudījumam, kurš jāiztur jaunekļiem, lai kļūtu par pilntiesīgiem karavīriem. Tās tiek rīkotas tālu no ziņkārīgajiem balto cilvēku skatieniem. Trīspadsmit gadus vecam, jau gluži nobriedušam jaunietim jāizpilda bīstams uzdevums — jānogalina lauva. Bruņojušies šķēpiem un bifeļādas vairogiem, jaunekļi ielenc lauvu, kam jau iepriekš sadzītas pēdas. Arvien ciešākā un ciešākā lokā viņi ielenc lepno dzīvnieku, kas saviem gados jaunajiem pretiniekiem neveltī pat ne niecīgāko skatienu. Loks savelkas šaurāks, apbruņoto jaunekļu ķēde —' ciešāka, bet klusinātā kareivīgā dziesma vēršas aizvien satrauktāka. Cilvēki nāk tuvāk un tuvāk.

Lauva lūko medniekus nobiedēt ar niknu rēcienu. Taču jaunekļi jau ir sakļāvušies jo ciešā lokā, ādas vairogi izveidojuši blīvu sienu un šķcpu smailes notēmētas pret zvēru. Lauvas pacietība beidzot ir izsmelta, un tas straujiem lēcieniem metas sāņus. Taču, līdzko lauva tuvojas cilvēku ķēdei, tikko grasās uzklupt kādam no jaunajiem masajiem, tam starp ribām ieurbjas vismaz ducis šķēpu. No savas dzīvības lauva, protams, tik viegli nešķiras. Daži jaunekļi liek nogalināti, daži uz visu mūžu paliek kropļi, bet tie, kuru šķēpu sārtojušas lauvas asinis, kļūst par īstiem vīriešiem, pilntiesīgiem cilts locekļiem.

Masaji ir gari, slaidi, viņu vidū nav ne mazu, ne resnu cilvēku. Matus audzē tikai vīrieši, sievietes galvu noskuj kailu.

Visiem masajiem apakšdelmu un ausis rotā neskaitāmi zili un sarkani stikla karuļi. Noteiktās dienās masaji ap kaklu bagātīgi apliek milzīgu raibu kreļļu virknes. Šādas rotas kavē veikt jebkādu darbu, un tāpēc tās tiek nēsātas tikai svētkos.

Masaji valkā brūnus apmetņus. Reizēm apmetnis, kura viens gals ir aplikts ap roku, tiek lietots kā soma. Apmetņus visvairāk izmanto par paklājiem gulēšanai. Sievietes nēsā svārkus — ap gurniem aptītu auduma gabalu.

Masaji necieš, ka citi iejaucas viņu darīšanās, un ir ļoti patstāvīgi.

UGANDA

Ugandu dēvē par Āfrikas pērli. Sis apzīmējums ir īsti piemērots zemei ar pērļaini vizošiem ezeru spoguļiem, tumši zilgiem mūžamežiem, milzīgiem krāteru kausiem, agavju un banānu audzēm, ar baobabiem, kuros nakšņo dzeltenkrēpjainie lauvas, ar baltajiem degunradžiem pie Mobutu Seses Seko ezera. Ugandā redzami ari sārtie flamingi, kas netraucēti atpūšas nīlzirgiem uz muguras, un audējputni, kuri reizi pa reizei ielido krokodila atplestajā rīklē un laimīgi atkal no tās izspurdz ārā. Plašajās Ugandas savannās bariem vien ganās graciozās, biklās impalas, kas devušas nosaukumu valsts galvaspilsētai Kampalai, tās purvus bradā brīnum skaistā, ar īsti karalisku diadēmu rotātā vainagdzērve. Par Āfrikas pērli Ugandu dēvē gan tāpēc, ka tā pasaules tirgum piegādā vislabāko kafiju un vilnu, gan tāpēc, ka tās upes glabā milzīgus hidroenerģijas resursus, gan arī tāpēc, ka tās sarkanajā zemē slēpjas dzelzs, alumīnijs un daudz citu derīgo izrakteņu. Vēl nesen Uganda bija pērle, kas greznoja Lielbritānijas kroni. Tagad tā ir neatkarīga republika.

Ugandu apdzīvo dažādas Āfrikas tautības un ciltis. To vidū ir tādas, kuras vēl nav skārusi civilizācija un kuru dzīves veids joprojām ir gluži tāds pats kā pirms simt gadiem.

AKOLU CILTS

Ugandā, netālu no Gulu pilsētas, dzīvo akolu cilts. So apvidu gandrīz nemaz nav skārusi civilizācija, un tas daudzējādā ziņā palicis tāds pats, kāds bijis pirms simtiem gadu. Tāpat kā senos lai

kos, zemi klāj mūžamežs, taču kādreiz kareivīgā akolu tauta tagad dzīvo mierā un saticībā.

Akoli mitinās būdās, kuru karkass ir sasliets no stabiem un koka kārtīm un pēc tam apmests ar māliem.

Akolu galvenā pārtika ir sorgo, prosas un kukurūzas graudu putra un plāceņi. Graudu glabātavas atrodas uz stabiem. Tādējādi graudi tiek pasargāti no kaitēkļiem un applūšanas lietus sezonā. Labību akoli kuļ ļoti vienkārši. Vispirms tie vārpas izdauza ar nūjām un tad izbirušos graudus vētī, kaisot tos uz pītām plātnēm.

Saimniecībā akoliem tīk kārtība. Viņi ir ļoti tīrīgi. Kaut arī maltīti akoli ietur tieši uz zemes, pirms ēšanas tie pamatīgi noslauka mālaino laukumiņu, kas viņiem aizstāj galdu.

Ēdiena gatavošanai akoliem nevajag daudz laika. Vienīgais virtuves piederums viņiem ir podi. Dārzeņus aizstāj ēdamas zāles un lapas. Graudus akoli saberž starp diviem cietiem akmeņiem, miltus ieber ūdenī, podu uzliek uz uguns un virumu ar milzīgu koka karoti maisa, kamēr putra ir gatava.

Akoli meistariski pin dažādus grozus un auž mašas. Lēni plūstošajās upītēs mīt daudz sīku zivju sugu, kas ierokas dūņās. Akoli tās ķer ar pītiem groziem.

Ar zvejošanu nodarbojas meitenes. Viņas iebrien upē un iet pa straumi, smeļot grozā ūdeni kopā ar dūņām un zivīm.

Akoli prot dažādus amatus. Viņiem ir arī savi kalēji, kas kaļ šķēpus. Kalēja ēze, ko karsē ar kokoglēm, ir ļoti primitīva. īstenībā tas ir tikai padziļinājums zemē. Par plēšām noder divas atsperīgas kazādas.

Akoli ir ļoti prasmīgi podnieki. Kaut gan saimniecības piederumus tie parasti pērk veikalā, zināmu daudzumu podu un krūžu darina vēl ar rokām. Ar podniecību biežāk nodarbojas sievietes. Skatījos, kā akolu sieviete veido brīnišķīgu māla trauku. Ļoti interesanti bija vērot viņas darbu. Vienīgie darbarīki sievietei bija veiklās rokas un ievingrinātā acs. Viņa nešaubīdamās mālam piešķīra vēlamo formu, un radās trauks, kas nepavisam neatpalika no šā senā amata meistaru darinātajiem labākajiem paraugiem. Podnieci nepmierināja tas vien, ka izveidota saimniecībā noderīga lieta. Paņēmusi kāda auga stiebru, viņa vēl mīksto, nesacietējušo trauku izrotāja ar ornamentu, tad, iemērkusi pirkstgalus krāsā, ieberzēja to mālā ievilktajās vadziņās. Krāsu akoli gatavo no smalkā pulverī saberztiem mīkstiem, krāsainiem akmeņiem. Atšķirībā no daudzām citām afrikāņu ciltīm akoli savus izstrādājumus nežāvē saulē, bet apdedzina ugunī.

Akoli ir arī prasmīgi kokgriezēji. Daudziem priekšmetiem, kas darināti ar visprimitīvākajiem darbarīkiem, ir pārsteidzoši smalka apdare.

ZVĒRU SKAITĪŠANA

Kolonizācijas laikā Āfrikā tika iznīcināti daudzi savvaļas dzīvnieki, tāpēc to skaits pakāpeniski samazinājās. Taču dabas apstākļu ziņā dažas teritorijas palika neskartas, piemēram, Austrumāfrikas

rajoni, kur izplatīta cece muša. Sie kukaiņi, kas pārnēsā miega slimības ierosinātāju, ir neizsakāms posts cilvēkiem un mājdzīvniekiem. Cece mušas sakosti, bojā gāja zirgi, govis un sīklopi, bet savvaļas dzīvnieki, kas pret šo slimību ir neuzņēmīgi, palika veseli, dzīvoja un vairojas. Cilvēki šos rajonus pameta, un tādējādi dažādās Āfrikas vietās saglabājās dabiskas augu un dzīvnieku pasaules oāzes. Tagad tās kjuvušas par saudzējamām teritorijām un liecina par kontinenta kādreizējām bagātībām. Rezervātos un nacionālajos parkos saglabajušies joti reti dzīvnieki, jo tos jau daudzus gadus un pat gadu desmitus ir aizliegts medīt. Dzīvniekus aizliegts arī fotografēt un filmēt, ja līdzi ir ieroči. Tapat nav atļauts šaut pat aizsargājoties. Saudzējamo teritoriju vidū pazīstams ir Serengeti plato, Cavo nacionālais parks, Ngorongoro krāteris, Maras rezervāts, Mērčisona nacionālais parks, Mobutu Seses Seko ezers un citi.

Vairumā gadījumu grūti ir pamanīt, kad tiek pārieta rezervāta vai nacionālā parka robeža. Reizēm gan to atgādina uzraksts, piemēram: «Šeit sākas Serengeti» vai gluži vienkārši «Serengeti». Pie ieejas Cavo vai Nairobi nacionālajā parkā var izlasīt: «Mums nav tiesību ar savvaļas dzīvniekiem rīkoties pēc sava prātā. Mēs esam tikai pilnvarotās personas, kas uzņēmušās atbildību saglabāt zvēru valstību nākamajām paaudzēm.»

Rezervātos duras acīs savvaļas dzīvnieku izturēšanās, to uzticības pilnā «intimitāte». Tie apbrīnojami skaidri zina, ka netiks vajāti. Cik reižu mēs neesam vērojuši, ka stirna, briedis un pat sīkie zvēriņi ir pavisam rāmi un no cilvēkiem nebaidās! Dzīvnieki it kā jūt, ka mēs tos neaizskarsim, ka briesmas nedraud.

Tika nolemts milzīgajā Serengeti nacionālajā parkā veikt dzīvnieku skaitīšanu.

Taču kā lai saskaita savvaļas dzīvniekus? Pēc ilgām pārrunām vienojāmies izmantot lidmašīnu, kas lidotu ļoti lēni nelielā augstumā. Rezervāta galvenā daļa ir savanna. No maza augstuma labi var saskatīt atsevišķus dzīvniekus.

Skaitītāji visu rezervātu sadalīja iecirkņos, ko citu no cita nošķīra kalni vai upes. Tas bija vajadzīgs tādēļ, lai vienus un tos pašus dzīvniekus nesaskaitītu divas reizes. Tomēr kā nekļūdīgi saskaitīt katra šāda iecirkņa pastāvīgos iemītniekus? Nav taču iespējams tos noturēt kādā noteiktā vietā.

Ja no katra bara noķertu pa vienam dzīvniekam, sagūstītajiem apliktu ap kaklu no gaisa labi saredzamas plastmasas «apkakles» un palaistu tos atkal brīvībā pie saviem bariem? Taču pamēģiniet noķert žiglo gnu vai gazeli!

Dzīvnieku ķeršanai skaitītāji izmantoja īpašu ieroci, kurā pulvera vietā izmantots saspiests gaiss. Šis ierocis izšauj nevis lodes, bet tērauda šļirces, kurās iepildīta iemidzinoša viela. Trāpītais dzīvnieks nokrīt kā beigts, un tad tam apliek «apkakli». Daži dzīvnieki samaņu atgūst pēc dažām minūtēm un tūlīt atgriežas savā barā. Toties antilopes gnu attopas pēc vairākām stundām, un tāpēc vajadzēja atstāt sargus, lai tām neuzbruktu piēsīgie zvēri.

Dzīvnieku iemidzināšanas ierocim bija viens trūkums: ar to nevarēja šaut tālāk par 40 metriem. Diemžēl zebrai tik tuvu piekļūt nespēj pat mednieks, kam ir ļoti liela pieredze. Skaitītāji tomēr atrada izeju. Izraudzītajam «upurim» viņi dzinās paka] automobilī. Panākusi zebru, automašīna kādu bridi brauca tai blakus, tad viens no vīriem dzīvnieku satvēra aiz astes, nogāza zemē un aplika tam «apkakli».

Kad katram baram jau bija savs dzīvnieks ar «apkakli», sākās skaitīšana. Tā neskāra vienīgi ziloņus, degunradžus un bifeļus, kuri tolaik ganījās mežos.

ZILOŅI

Ziloņi parasti uzturas ar zemiem krūmiem un ziloņu zāli apaugušos plašos līdzenumos, taču arī mežā tie jūtas kā mājās. Masīvie, augumā milzīgie ziloņi spēj klusu izlauzties cauri neizbrienarniem meža brikšņiem vai ātri un veikli, gandrīz graciozi uzkāpt kalnā pa krauju nogāzi. Topogrāfiem sen jau zināms, cik prasmīgi iemītas ir ziloņu takas.

Dzenot pēdas zilonim, jāpatur prātā šā dzīvnieka teicamā oža. Snuķis zilonim ir universāls orgāns. Ar to dzīvnieks ne tikai saož dažadas smakas, bet arī iegūst barību un dzer. Ar snuķi kā rotaļādamies zilonis nēsā resnus kokus. Kaut gan snuķis ir ziloņa ierocis, tieši ar to dzīvnieks pauž arī maigumu. Ziloņu mātei snuķis noder, lai mīlīgi noglāstītu savu zilonēnu.

Āfrikas džungļos man gadījās novērot, kā ziloņi pusdienas tveicē atpūšas; atspiedušies pret milzīgiem kokiem, tie guļ vai arī pusmiegā snauduļo. Lielās ausis bezrūpīgā gausumā brīžam saslejas, brīžam nolaižas; snuķis kā zemūdenes periskops ir pacelts virs galvas un uzmana, vai no kaut kurienes neatplūdīs kāda aizdomīga smaka. Bieži no krūmiem, turēdamies, protams, aizvēja pusē, esmu vērojis šo mūžseno radaru un kustīgās ausis, kas, klusu plakšķēdamas, dzenā mušas.

Reiz meža biezoknī mēs gatavojāmies medībām. Klusu sarunādamies, lāgiem palūkojāmies apkārt, taču nekā draudīga neredzējām un nedzirdējām. Te pēkšņi kā pēc pavēles visi bailēs sastingām. Kādus piecpadsmit metrus no mums stāvēja milzīgs zilonis. Tā snuķis un galva kustējās, bet acis it kā raudzījās tieši mums virsū. Pietrūkāmies kājās, lēkšus aizmetāmies aiz koka un, uzvilkuši šauteņu gaili, cieši cits citam piespiedušies, sākām vērot ziloni. «Ko dzīvnieks darīs?» — šāds jautājums iešāvās prātā ikvienam no mums. Taču zilonis lēni pagriezās, pamāja mums ar asti, uzņēma soli un pazuda mūsu skatienam. Ne zariņš neiebrīkšķējās, ne lapa nenodrebēja: milzenis aizgāja tāpat, kā bija atnācis, — nesaceļot ne mazāko troksni. Pat antilope un gazele šeit nevar pakustēties tā, lai neatskanētu brakšķi un čaboņa. Vēl šobrīd nevaru saprast, kā tas izdodas ziloņiem. Zilonis, kā jau piesardzīgs dzīvnieks, acīmredzot mūs bija

izsekojis, nesaceldams ne mazako troksnīti. Āfrikas milzis, par laimi, ieradās labā prātā, un tam neradās vēlēšanās mums uzbrukt.

Kad zilonis stāvēja meža biezoknī, kad tas majestātiski uzgrieza mums rūsgani brūno muguru, es gluži vai sajutu dzīvnieka nicīgo skatienu, it kā tas ar šo kustību gribētu sacīt: «No kā jūs izbijāties? Kāpēc tik tramīgi sarosījāties, nieka pundurīši? Labāk taisieties, ka tiekat nost no ceļa!»

Tagad Āfrikā parādījusies modernā tehnika. Ziloņiem ir grūti ar tehniku sadzīvot un pierast pie tās pārspēka. Reizem tie bezrūpīgi pastaigājas pa šosejām, nepievēršot uzmanību automobiļiem, un mierīgi, neapjauzdami briesmas, šķērso dzelzceļa stigas, apstādinot vilcienus. Tanzānijā reiz starp divām tuvīnām stacijām vairākas dienas tika pārtraukta dzelzceļa kustība. Preču vilciens bija noskrējis no sliedēm un pamatīgi sabojājis dzelzceļu. Izrādījās, ka avārijas cēlonis ir visai neparasts. Naktī netālu no stacijas vilciens bija iedrāzies ziloņu barā, kas stāvējis uz dzelzceļa stigas.

Austrumāfrikas dzelzceļu un ostu pārvalde ierosinājusi jautājumu par transporta kustības drošību gan uz Tanzānijas, gan arī uz Kenijas ceļiem, jo te ziloņi bieži aptur satiksmi.

VĒRTĪGAIS ZILOŅKAULS

Āfrikā izdotā «Sarkanā grāmata» nav romāns, kaut gan to nevar lasīt bez saviļņojuma, tā nav statistikas rokasgrāmata, lai arī tajā netrūkst skaitļu, nav mācību grāmata un nav enciklopēdija. Tā ir apkaunojoša noziegumu hronika, sīks to nežēlīgi iznīcināto zvēru un putnu saraksts, kuri bezatbildīgas un noziedzīgas cilvēka rīcības dēļ pamazām izzūd no zemes virsas.

Āfrikā dzīvnieki tikuši iznīcināti vairāk nekā cilos kontinentos. Vēl samērā nesen bagātnieku kolekcijas allaž papildināja citos kontinentos «modē nākušo» reto Āfrikas zvēru izbāžņi un ādas. Krokodilus, leopardus, degunradžus, lauvas nogalinaja ne tikai ar saindētām bultām un medību ieročiem, darbā tika laisti ari automāti, ložmetēji un citi ieroči.

Koloniālās kundzības laikā dabas bagātību iznīcināšana bija atzīta par likumīgu rīcību. Tagad afrikāņi malumedniecību pilnīgi pamatoti uzskata par kārtējo savas zemes izlaupīšanas paņēmienu.

Iznīcība pēdējā laikā draud vieniem no kontinenta vissenākajiem zīdītājiem — ziloņiem.

Malumednieki cenšas uzglūnēt lielākajiem dzīvniekiem, kam ir vareni ilkņi, bet, ja gadās mazulis ar niecīgiem ilknīšiem, arī to nenoniecina. Vēl jo vairāk tāpēc, ka to var vieglāk nonāvēt…

Daudz ziloņu tiek nogalināts arī tāpēc, ka tos medīt nav sevišķi grūti. Mērķis ir pārāk liels, lai tajā netrāpītu. Turklāt ziloņi nepamet savus nošautos biedrus. Tie mīņājas ap beigtajiem dzīvniekiem, sērīgi

taurē un šūpo milzīgo galvu. Sai laikā var nošaut vairākus ziloņus, un malumednieki to arī nekavējas darīt.

Milzīgam — aptuveni 3,6 m augstam un dažkārt līdz 7 tonnas smagam zilonim vajadzīga plaša dzīves telpa. Ik dienas tas patērē ap 600 kilogramu zaļbarības un 100 litru ūdens.

Pirms Āfrikā ieradās eiropieši, kontinentā bija apmēram divi miljoni ziloņu. Nekontrolētās medības XIX gadsimta tos gandrīz pilnīgi ir iznīcinājušas.

Dažas valstīs ziloņi izzūd, turpretim citās to savairojas pārāk daudz. Tā, piemēram, nesen Kcnijas un Kamerūnas nacionalajos parkos, ko milzīgie dzīvnieki bija izraudzījušies par patvērumu, tie iznīcināja gandrīz visus kokus.

Nelielajā Āfrikas republikā Ruandā, kuras galvenais ienākumu avots ir lauksaimniecība, valdība bija spiesta izdot īpašu dekrētu, kurā tika paredzēts no nacionālā parka izvest visus ziloņus. So operāciju veica ārkārtīgi humāni. Lai ceļā dzīvniekus pārlieku nenokausētu, tos uz jauno dzīvesvietu pārveda pa gaisu, piesaistītus ar trosēm pie helikoptera.

Ari vairāku citu Āfrikas valstu valdības ziloņu saglabāšanas labā cenšas darīt visu iespējamo. Āfrikas dzīvniekiem vajadzīga aizsardzība, lai cilvēces nākamajām paaudzēm saglabātu mūsdienu faunu.

VISKAREIVĪGĀKAIS ZVĒRS — DEGUNRADZIS

Kāpēc degunradzis ir tik kareivīgs? Liekas, tāpēc, ka šis dzīvnieks nav īpaši gudrs un tam ir vāja redze. Priekšmetus tas labi izšķir tikai līdz desmit soļu attālumam. Saprāta trūkumu degunradzim aizstāj drosme, bet vājo redzi kompensē jutīga oža. Ja degunradzim cilvēks tuvojas pret vēju, dzīvnieks neko nepamana, iekams tas nav pienācis pavisam klāt.

Nav iespējams paredzēt, ko degunradzis darīs nākamajā mirklī. Pārliecināts cilvēks var justies tikai par vienu: vairumā gadījumu degunradzis uzbruks neatkarīgi no tā, vai šādam uzbrukumam ir kāds iemesls vai arī tā nav. Un, ja degunradzis uzbrūk, tas tiek darīts no visas tiesas — ātri un apņēmīgi.

Parasti degunradzis uzbrukumā dodas pirmais un virsū metas vienmēr taisnā ceļā. Dzīvnieku neaizkavē pat blīvi saauguši un dzelkšņaini briksnāji, tas izlaužas visam cauri. Pirmajā mirklī degunradzis šķiet masīvs un neveikls, taču lai neviens neiedomājas no tā izbēgt! Ari pašā straujākajā skrējienā degunradzis prot ātri un ļoti krasi pagriezties.

No degunradža izvairās un ceļu tam dod visi dzīvnieki. Ja uz šauras taciņas sastopas degunradzis un zilonis, piekāpjas zilonis. Diez vai degunradzis spētu zilonim nodarīt lielu ļaunumu, taču zilonis no šādas sastapšanās labprāt izvairās. Sastopoties ar degunradzi, visi afrikāņi izjūt vienu un to pašu — bailes. Masaji, kas ir drosmīgākie no drosmīgākajiem un lauvu nogalina ar gluži tievu šķēpu, baidās tikai no viena zvēra — no degunradža.

ZVĒRU KARALIS

Tiem, kuri kādu laiku uzturējušies Āfrikā, bieži jautā: «Nu kā tad bija — vai jums izdevās sastapt zvēru karali lauvu?» Austrumāfrikas rezervātos lauvas nav nekāds retums. Maras rezervāta līdzenumos un nelielajos pauguros Kenijas dienvidos lauvu ir vairāk nekā jebkurā citā pasaules daļā. Piecus kilometrus no Kenijas galvaspilsētas Nairobi pusstundas laikā man izdevās novērot lauvu tēviņu un trīs lauvenes, — es tos nofotografēju no divu metru attāluma. Automašīnai lauvas ļauj piebraukt pavisam klāt, taču kāpt no tās arā ir riskanti. Milzīgajā Cavo rezervātā vēl nesen mita pat daži cilvēkēdāji lauvas. Un tomēr afrikāņi lauvu nekad negodā par zvēru karali. Pēc viņu uzskata, lauva ieņem vietu starp leopardu un bifeli.

Kas tad ir zvēru karalis? Runa acīmredzot var būt_ par divvaldību. Pats gudrākais, spēcīgākais un miermīlīgākais Āfrikas dzīvnieks zilonis pirmo vietu dala ar vareno, kareivīgo degunradzi. Saniknots degunradzis ir saārdījis un satrakots zilonis ar ilkņiem apgāzis ne vienu automobili vien. Lauvas parasti neuzdrošinās tuvoties zvēru karaļiem, toties ļoti prasmīgi uzbrūk zebrām un antilopēm, īsi sakot, par godbijīgo cieņu, ko eiropieši izjūt pret lauvām, afrikāņi tikai ironiski pasmaida.

Un tomēr lauva paliek lauva. Par šo zvēru ir vērts pastāstīt. Vesels, spēkpilns, izsalkumu remdējis lauva nekad neēd cilvēkus. Kamēr krēpjainais skaistulis spēj nomedīt zebras un antilopes, tas cilvēkam neuzbrūk, jo vairāk_tāpēc, ka barība ir viegli iegūstama un vēders tam vienmēr pilns. Āfrikas plašās savannas lauvam pastāvīgi nodrošina «pilnu galdu». Mednieki apgalvo, ka lauvas tēviņš pats nemedījot. Medībās dodas divas trīs lauvenes, kas dzīvo kopa ar to. Tēviņš rūkdams mazliet padzena antilopju ganampulku, un ar to arī tā pienākumi beidzas — medījuma nogalinašana ir mātīšu darbs. Iemesls acīmredzot nav meklējams slinkumā — lauvu tēviņš medībām ir par smagu. Tam nevedas tik viegli līst uz vēdera un nemanāmi piezagties upurim, pietrūkst ari veiklības rāpties kokos, tāpat lēkšanā tas atpaliek no lauvenes, kas nav tik smagnēja. Taču nekas nekavē lauvu tēviņu pēc medībām pirmajam ķerties pie maltītes. Lauvenes tikām krūmājā gaida savu kārtu. Kad lauva ir paēdis, pie medījuma dodas lauvenes.

Visbiežāk lauvenes medī naktī, un galvenais palīgs tām ir acis, nevis deguns. Lauva lieliski redz arī tumsā, toties oža tam ir vāja. Vispār oža dzīvniekam vairāk noder aizsardzībā nekā uzbrukumā — tā tikai brīdina par briesmām. Taču lauvu gandrīz neviens neapdraud, tāpēc šis aizsardzības līdzeklis tam nav vajadzīgs un nav arī sevišķi attīstīts.

Tā varenais plēsoņa dzīvo un barojas, kamēr ir spēkpilns. Cilvēkam lauva bīstams ir tad, kad kļūst vecs vai saslimst. Tad mātītes to pamet.

Sādā stāvoklī lauvu tēviņu pastāvīgi moka izsalkums un tas reizēm kļūst par cilvēkēdāju. Zvērs sāk medīt ciemata iedzīvotājus, kas gadās pa ķērienam. Kad apkārtnē parādās šāds cilvēkēdājs lauva,

vietējie iedzīvotāji cenšas drizāk tikt no tā vaļā. Viņi ieriko slēpņus, noliek beigtas zebras, un agri vai vēlu plēsoņa iekrīt slazdos.

Lauva var piekļūt bērniem, kas rotaļājas ciemata tuvumā. Kā jebkuram kaķim, šim plēsoņam tik paspēlēties, ja vien tas nav pārāk vecs. Dažkārt tas nolemj iesaistīties bērnu rotaļās. Bērni, protams, steigšus metas bēgt, bet lauva drāžas tiem pakaļ un, protams, kādu noķer. Reizēm šādi gadījumi beidzas traģiski.

Ja iznāk pēkšņi sastapties ar lielajiem plēsējkaķiem, bēgšana ir visaplamākā rīcība. Lauvas uzbrukums šādā reizē gandrīz ir neizbēgams. Taču interesanti ir tas, ka lielos plēsējzvērus un pat lauvas atkāpties bieži vien piespiež skaļi kliedzieni. Cilvēka balss zvērus sabiedē, un parasti tie cenšas turēties tālāk no visa, kas ir nezināms.

BIFELIS

Bifelis ir viens no pašiem bīstamākajiem Āfrikas dzīvniekiem. Pēc mednieku uzskatiem, tas ieņem pirmo vai otro vietu medījamo dzīvnieku vidū. Gorilla parasti turas tālāk no cilvēka, un, lai to sastaptu, jākāpj kalnos. Lauva uzbrūk tikai tad, kad ir izbadējies, un ne vienmēr dzenas pakaļ ienaidniekam. Grūti ir atvairīt ziloņa uzbrukumu, taču tas allaž par labāku ieskata izvairīšanos no sadursmes. Leopards ir gandrīz tikpat bīstams kā bifelis, taču pieder pie nakts dzīvniekiem, un saprātīgi cilvēki parasti naktī nestaigā pa vietām, kur uzturas leopardi.

Bifeļi Centrālāfrikā sastopami gandrīz visur, lai gan to bari tagad kļuvuši krietni vien mazāki nekā agrāk. Sie muskuļainie dzīvnieki sver apmēram tonnu. Ragu pamatne pieres vidū tiem noder par drošām bruņām, kas pasargā visvārīgākās vietas galvā. Bifelis ir atrs, veikls un viegli aizkaitināms. Sim dzīvniekam ir īpaši laba redze, dzirde un oža, un tas necieš cilvēka parādīšanos savā tuvumā.

Bifeļu medniekiem, pat tiem, kuru rīcībā ir vismodernākās šautenes, jābūt ļoti uzmanīgiem. Kad spēcīgais dzīvnieks dodas uzbrukumā, to nespēj apturēt ne šāviena blīkšķis, ne lode, ja, protams, tā nav nāvējoša. Taču ir bijuši gadījumi, kad mednieki trāpījuši bifelim ar četrām piecām lodēm un tas pat nav samazinājis skrējiena ātrumu. Ievainots bifelis dažkārt apmet loku un uzbrūk medniekam no aizmugures.

Palūdzu operatoru, ar kuru kopā strādājām, pievest mani pie bifeļu bara, lai varētu tos nofilmēt. Ieroču mums nebija, un mūs nesargāja profesionāli mednieki ar lielkalibra šautenēm. Mēs atradāmies rezervātā, kur aizliegts nēsāt šaujamieročus. Taču tieši tas mums palīdzēja. Bifeļi šeit gadu gadiem nebija redzējuši medniekus.

Labi zinādami bifeļu neganto dabu, taču uzskatīdami par maz ticamu, ka tie varētu rezervātā uzbrukt cilvēkiem, mēs izraudzījāmies baru un devāmies to filmēt.

No vietas, kur bija apstājies kravas automobilis, dzīvnieki šķita kā tumši punkti. Tuvojāmies tiem no aizvēja puses.

Sākuma es gāju tikai dažus soļus pa priekšu. Operators turējās aizmugurē, lai nofilmētu mani kopā ar bifeļiem.

—   Mazliet pa kreisi! — viņš čukstēja. Es mazliet pavirzījos pa kreisi.

—   Stāvi! — Es apstājos. Kāds no bifeļiem pacēla galvu. Nemanīdams nekā aizdomīga, tas turpināja gremošanu.

«Tagad piesardzīgi uz priekšu!» — ar žestiem rādīja operators, un es paspēru dažus soļus bifelim tuvāk. Pēkšņi man iešāvās prātā kada doma un es atskatījos. Tuvumā nebija neviena koka, bet automašīna staveja apmēram pusotra kilometra attālumā. Ja bifeļi metīsies mums virsū, glābiņa nebūs.

«Stāvi!» — signalizēja operators, jo biju piegājis baram pārāk tuvu.

Divi bifeļi izslēja galvu un pamanīja mūs. Tie atradās tikai kādus divsimt metrus no mums, un pat operators nedomāja iet tiem vēl tuvāk.

Barvedis pagriezās pret baru, un visi dzīvnieki pagriezās pret mums. Barvedis izstiepa kaklu, it kā ostīdams gaisu. Saku ātri filmēt. Bifelis droši vien sadzirdēja aparāta dūkšanu, jo paslēja galvu augstāk un naidīgi mūs uzlūkoja. Visā dzīvnieka stāvā jautās neapmierinātība.

Stāvējām nekustēdamies. Atkāpšanās varētu liktenīgi ietekmēt bifeļa rīcību. Varbūt dzīvnieks sapratīs, ka mums nav ļaunu nolūku, vai nolems aizvest baru uz citu vietu, kur zāle vēl nav noēsta.

Tieši tā bifelis arī izlēma. Pēc kaut kāda signāla, ko es nevarēju ne sadzirdēt, ne saredzēt, lielie, melnie bifeļi gausi pagriezās un aizslāja uz pretējo pusi. Stāvējām un gaidījām, kamēr tie visi pazūd garajā zālē, un tikai tad es sajutu, ka jau ilgi esmu aizturējis elpu. Ievilku plaušās gaisu un smaidīdams paraudzījos uz operatoru. Viņš šķita mierīgs un apmierināts par to, ka man izdevies nofilmēt ilgi gaidītos kadrus.

NĪLZIRGI

Rītausmā iznācis no telts, paraudzījos zilajās, apbrīnojami skaidrajās debesīs. Lejā tecēja upe. Pāri tās dzidrajai, spoguļgludajai virsmai klājās caurspīdīgs miglas plīvurs. Pēkšņi bezrūpīgo dabas mieru iztraucēja dobja dunoņa, it kā kaut kur tuvumā būtu sākusies zemestrīce, — pretējā krastā parādījās nīlzirgu (behemotu, hipopotamu) bars. Tā bija īsta «nīlzirgu parāde» — milzīgie dzīvnieki no ganībām atgriezās pie upes. Tie slāja rindā pa krietni izmīdītu taciņu cits aiz cita un iebrida upē. šāds neaizmirstams skats ieraugāms tikai ekvatoriālajā Āfrikā … Nīlzirgi ir ļoti rijīgi — naktī katrs apēd aptuveni 200 kg zāles un lapu. Parasti uz ganībām ved labi iemītas taciņas, jo šie dzīvnieki ganās vienā un tai pašā vietā tik ilgi, kamēr visi ēdamie augi ir notiesāti.

Pirmo reizi es redzēju tik lielu baru — ne mazāk par 100 dzīvniekiem. Nīlzirgi ir līdzīgi milžcūkām. Līdz 5 cm biezā dzīvnieku āda

ir melna, pelēka vai brūna. Pieaugušu nīlzirgu skausta augstums ir 1,5 m, garums aptuveni 4,5 rn, svars sasniedz 3 tonnas. Taču ir ari pundurnīlzirgi, kuru ķermeņa garums nepārsniedz 2 metrus. Tie mīt Rietumāfrikā (no Libērijas līdz Sudānai) un tiek saukti par Libērijas nīlzirgiem. Visiem nīlzirgiem ir mazas actiņas un nelielas ausis, kas, dzīvniekiem klausoties, saslejas stāvus. Toties mutē tiem ir vareni ilkņi un žokļiem piemīt tāds spēks, ka nīlzirgs spēj uzveikt pat krokodilu un sadragāt zvejnieku laivu.

Kaut gan nīlzirgi parasti ir miermīlīgi un par niekiem neskaišas, tomēr dažkārt, ja cilvēks vai kāds dzīvnieks gadās tiem ceļā pie ūdens, tie kļūst ļoti agresīvi.

Dažam labam no pašiem lielākajiem īpatņiem uz ādas bieži vien redzamas ļoti dziļas rētas — pēdas, kas radušās, satrakotajiem tēviņiem cīnoties vienam ar otru.

Brizdami ūdenī, vecie tēviņi rēc un plosās, bet jaunie sprauslā, ienirstot tusni un laiž burbuļus. Pamazām nīlzirgi nomierinās, un viss bars izskatās pēc vienveidīgas, pelēkas masas. Atsevišķus ķermeņus vairs tik tikko var atšķirt.

Lielāko dienas daļu nīlzirgi pavada, iebriduši seklā ūdenī vai gozējoties saulītē uz sēkļa. Reizumis tie aizpeld uz citu, diezgan tālu ūdenstilpi, jo ir labi peldētāji. Tomēr nīlzirgiem labāk tik pārvietoties pa upes dibenu, pat tais vietās, kur ūdens sniedzas tiem pāri galvai.

MEŽA SKUDRAS

Lielas briesmas visai dzīvajai radībai Āfrikā ir meža skudras. Tās parasti «ceļo» blīvā kolonnā, kuras platums ir 10—20 cm. Skudras ir bīstamāki ienaidnieki nekā plēsīgie zvēri. Skudras kodiens ir kā nokaitētas adatas dūriens. «Sadzeltā» vieta nežēlīgi smeldz vairākas stundas. Lai cik skudru tiek nospiests, katras nobeigtās vietā stājas desmitiem citu.

Stāsta, ka reiz kāds zinātnieks gribējis pieradināt kolobuspērtiķeni. Tai bijis piemīlīgs raksturs, barību tā labprāt ņēmusi no rokas. Drīz pērtiķenei atbrīvojuši sapītās kājas un uz vienas kājas uzmaukuši gredzenu garā ķēdē, kas bijusi piestiprināta pie celma, uz kura dzīvnieks gulējis.

Reiz naktī zinātnieku pamodinājis griezīgs pērtiķenes kliedziens. Viņš pielēcis no gultas un meties ārā. Pērtiķene izmisīgi raustījusi ķēdi. Zvēra ķermenis bijis caurcaurēm ņudzošas skudru masas klāts. Sī pati masa ķēdi pārvērtusi resnā tauvā, bet celms licies gluži dzīvs. īpašnieks pērtiķeni tūdaļ nošāvis, lai izbeigtu dzīvnieka mokas. Tā skelets rēgojies jau gandrīz kails.

Kādu ceļotāju reiz naktī pamodinājuši atkārtoti klikšķi. Izbāzis no pretodu tīkla apakšas roku, lai paņemtu elektrisko lukturīti, viņš pēc īsa mirkļa sajutis, ka roka svilst, it kā to plosītu ar nokaitētām knaiblēm. Izrādījies, ka teltī ielauzušās ceļojošās skudras. Tās metušās uz pārtikas krājumiem, apaviem, pretodu tīklu, telts brezentu,

un skaņa radusies no miljoniem skudru žokļu vārstīšanas. Steigšus vajadzējis pārvākties uz citu vietu, pametot «izlaupīšanai» visu nometni.

Vairākas reizes mežā esmu sastapis «maršējošo» skudru armiju. Ja laikus tās nepamana, vienā acumirklī apģērbu pārklāj simtiem kukaiņu.

Reiz skudras gandrīz ielauzās pigmeju mitekļos. Taču pigmeji sacēla trauksmi, līdzko skudru karapūļi bija parādījušies mežmalā. Visi paķēra no ugunskuriem degošus zarus un steigšus izveidoja aizsardzības līniju. Labs līdzeklis šādā gadījumā ir ne tikai uguns, bet arī verdošs ūdens. Pigmejiem ūdens gan nekad pa rokai nav tik daudz, lai atvairītu uzbrukumu. Pats labākais ir šķērsām skudru takai radīt uguns aizsegu, kas nemitīgi jāpastiprina no flangiem, jo skudras lūko apiet liesmas no sāniem.

PAR KROKODILIEM

Katra Āfrikā nokļuvuša tūrista sapnis ir ieraudzīt krokodilus. Taču pēdējā laikā upēs un ezeros to skaits samazinājies. Sāda sastapšanās katrā ziņā var notikt tikai vienā vietā — Mērčisona nacionālajā parkā. Viktorijas Nīlas smilšainajās sērēs lejpus Mērčisona ūdenskrituma krokodili stundām ilgi gozējas saulē, nepievēršot uzmanību motorlaivām. Dzīvnieki te ir labi paēduši.

Citos Ugandas nacionālajos parkos krokodilu gandrīz nav. īdi Aniina Dadas ezerā, kur senāk šo plēsoņu bija ļoti daudz, tos iznicinājuši vulkānu izvirdumi, bet no Mobutu Seses Seko ezera, ko ar īdi Amina Dadas ezeru savieno Semliki upe, dzīvnieki nav pratuši aizkļūt atpakaļ līdz agrākajai apmešanās vietai. Varbūt kavēklis ir milzīgie ūdenskritumi, varbūt arī saltais ūdens, kas no Ruvenzori ledājiem ieplūst upē.

Arī Viktorijas Nīlā krokodilu kļūst arvien mazāk. Sākumā tos iznīcināja tāpēc, ka tie uzbruka mājlopiem un cilvēkiem. Par katru nogalinātu krokodilu pat varēja saņemt atlīdzību. Pēc tam Eiropā un Amerikā nāca modē no krokodilu ādas darināti apavi, somiņas un portfeļi. Uzņēmīgie baltie mednieki ar modernajiem šaujamieročiem ķērās pie šo plēsoņu galīgas iznicināšanas. Tas jau bija pavisam kas cits nekā afrikāņu medības ar lokiem un bultām! Ļoti īsā laika sprīdī krokodilu skaits katastrofāli samazinājās. Šķita, ka visiem par to nu būtu jāpriecājas. Mazāk plēsoņu — cilvēkiem un dzīvniekiem labāk! Taču dabā pastāv bioloģiskais līdzsvars, un vienu sugu izmiršana rada pārmaiņas citu dzīvo organismu dzīvē. Krokodilu iznīcināšana negatīvi ietekmēja dzīves apstākļus rūpnieciskajām zivīm upēs un ezeros. Tāpēc pēdējos gados daudzās Āfrikas valstīs aizliegts šaut krokodilus. Taču malumednieki tos joprojām medī.

Krokodili dienu guļ krastā un sildās saulē, bet, līdzko satumst, tie paslēpjas ūdenī un pavada tur visu nakti, izbāzuši no ūdens tikai galvu.

Ļoti spēcīgajos krokodilu žokļos ir vairākas rindas asu zobu. Nodilušo zobu vietā izaug jauni. Apakšžoklis ir nekustīgs, kustas tikai augšējais. Krokodiliem ir smalka dzirde un asa redze; pamanījuši tuvojamies upuri, tie ienirst ūdenī un gatavojas uzbrukumam.

Krokodili uzbrūk tikai tiem dzīvniekiem, ko spēj pieveikt. Vienīgi retumis plēsoņas nedod mieru ziloņiem un nīlzirgiem un reizēm arī saķer to mazuļus. Sagrābis medījumu, krokodils vienmēr to aizvelk uz dziļāku vietu, noslīcina un pec tam paslēpj zem ūdens, parasti kadā bedrē vai zem krasta izciļņa. Guvumu krokodils apēd tad, kad tas, nogulejies «noliktavā», sāk trūdēt.

Āfrikā krokodili uzbrūk cilvēkiem biežāk nekā jebkurš cits dzīvnieks.

Krokodili nekad nepeld tālu projām no krasta. Viktorijas ezerā, piemēram, pat tais laikos, kad krokodili tur mita pārpilnībā, ar laivu varēja pabraukt kādu gabalu no krasta un, nebaidoties plēsoņu, mierīgi izpeldēties.

Kad krokodiliem kļūst karsti, tie plati atpleš muti un ilgi paliek tā guļam. Dzīvnieki tādējādi regulē ķermeņa temperatūru. Tiem nav sviedru dziedzeru, un tāpēc liekais ķermeņa mitrums iztvaiko caur mutes gļotādu.

Izmantodami šo brīdi, daži putni bezbailīgi ielaižas krokodila atplestajā mutē un no briesmoņa zobstarpārn izknābā barības atliekas. Ir ari tādi putni, kas staigā krokodilam pa muguru un nolasa no tā adas kukaiņus. Ar šiem putniem krokodili sadzīvo draudzīgi. Pirms krokodils muti aiztaisa, tas ar noteiktu kustību brīdina putnu, un spārnainis paspēj aizlidot.

Par krokodila draudzību ar cilvēku esmu dzirdējis tikai vienu reizi. Vēlāk pats pārliecinājos, ka tas atbilst patiesībai.

PIERADINĀTAIS KROKODILS

Par pieradināto krokodilu Lutembi es dzirdēju stāstām Ugandas galvaspilsētā Kampalā. Iebraucis mazā zvejnieku ciematiņā Viktorijas ezera krastā, biju domājis ieraudzīt krokodila izbāzni vai labākajā gadījumā vecu, bezzobainu dzīvnieku īpašā aplokā. Taču Luteīnbes «saimnieks», paņēmis līdzi krietnu tiesu kaltētu zivju, devās uz ūdensmalu. Vērīgi ielūkojies ezera plašajā klaidā, viņš salika plaukstas kā ruporu un iesaucās: «Lu-tem-be!» Apzinājos, cik muļķīgi ir cerēt, ka krokodils, saucienu izdzirdējis, nāks krastā, taču nolēmu šo komēdiju noskatīties līdz galam.

Jauneklis sauca vēlreiz, nu jau skaļāk, bet joprojām nekas nebija redzams. Viņš klaigāja savas desmit minūtes, un man jau apnika gaidīt. Taču afrikānis pagriezās un teica, ka vajagot vēl mazliet paciesties. Pamāju piekrītoši un, nomakdams radušās šaubas, paliku stāvam.

Beidzot jauneklis svinīgi norādīja uz kādu punktu ezerā un smaidīdams pavērās manī. Sākumā es neko nevarēju saskatīt, taču tad ievēroju nelielu viļņošanos. Pēc maza brīža skaidri saskatīju

dzīvnieka purnu, kas virzījās tieši uz mūsu pusi. Kad krokodils tuvojās krastam, pamanīju asti, kas lēni kustējās uz vienu un otru pusi, varenos žokļus un krokoto ādu. Dzīvnieks izrāpās krastā un neveikli pielīda saimniekam klāt. Stāvēju dažu metru attālumā aiz zivju kaudzes un šo neticamo skatu uzņēmu filmā.

Krokodils man šķita milzīgs un briesmīgs, it īpaši tad, kad tas pavēra alai līdzīgo muti un es ieraudzīju asos zobus. Garumā krokodils, manuprāt, sasniedza aptuveni četrarpus metrus. Sākumā man šķita, ka dzīvnieks met badīgus skatienus uz mani. Taču to intereseja zivis, aiz kurām es stāvēju. Puisis paņēma vienu zivi un iesvieda to atplestaja mutē, turklāt viņa roka atradās tikai kādus 10—15 centimetrus no krokodila zobiem, kas zibenīgi iecirtās gardajā kumosa. Cita pēc citas zivis pazuda šajā bezdibenīgajā akā. Tad afrikānis piesardzīgi apsēdās uz krokodila astes. Pietiek tikai viena vēziena, nodomāju, un viņš jau ķepurosies tālu ezerā.

—   Cik krokodilam ir gadu? — es jautāju.

—   Krokodilienei, — izlaboja saimnieks.

—   Nesaprotu, kā tu to vari zināt. Nu labi, cik tai ir gadu?

—   Pieci virsaiši — Kamaņja, Suna, Mutesa, Mvango un Cva.

Man nebija ne mazākā priekšstata par to, cik ilgi dzīvojuši šie

cilts virsaiši, bet pēcāk uzzināju, ka visi kopā viņi valdījuši apmēram 125 gadus. Krokodila vecumu jauneklis acīmredzot nebija pārspīlējis: pasviezdams zivis, pirmais Lutembi bija piejaucējis šā jaunekļa vectēvs. Dzīvnieks pie dienišķās barošanas bija pieradis un šo krasta rajonu apmeklēja regulāri. Pamazām tas iemācījās atsaukties uz savu vārdu — Lutembe — un pēc aicinājuma peldēja malā. Kad pirmais krokodila «dresētājs» nomira, Lutembi mantojumā saņēma viņa dēls. Tas Lutembi «pāraudzināja», un labdabīgais radījums drīz vien kļuva par tūristu pievilinātāju.

Pāri bija palicis vēl mazliet zivju, un Lutembe kāri uz tām noskatījās.

—   Kas notiktu, ja es mēģinātu to barot? — es jautāju.

—   Tā ēdīs, — jauneklis atbildēja, norāpies no savas mīlules muguras.

Jā, ēdīs gan — varbūt manu roku. Taču nolēmu pamēģinat. Pajautāju jauneklim, vai viņš kādreiz ir rīkojies ar kinoaparātu. Nē, neesot. Parādīju, kā ar aparātu rīkoties. Afrikānis pavērsa kameru pret mani un Lutembi, bet es satvēru aiz astes zivi un uzmanīgi sniedzu to krokodilam. Lutembe paraudzījās gan uz zivi, gan uz mani, dzīvnieka acis iezvīļojās, un tas ātri rāpās man klāt. Izbijies es neviļus atlēcu atpakaļ. Tikai tobrīd uzzināju, ka pa sauszemi krokodili kustas daudz veiklāk, nekā pēc to izskata varētu iedomāties.

Iemetu zivi atplestajā mutē, iekams Lutembe paguva pierāpot man klāt, un dažus soļus atkāpos. Vai nu neapmierināts ar mazo porciju, vai arī sarūgtināts par manu neuzticēšanos, dzīvnieks ātri ielīda ūdenī un sāka mest lokus gar pašu krastmalu. Gribēdams uzzināt, vai krokodils ķers ūdenī iemestu priekšmetu un varbūt kā suns pienesīs to klāt, paņēmu nelielu, apmēram pusmetru garu

sprunguli un pasviedu to Lutembei. Taču biju slikti notēmējis, un sprungulis trāpīja krokodilam pa muguru. Lutembe pagriezās un aši, it kā sadusmojusies aizpeldēja uz ezera vidu.

—   To jums nevajadzēja darīt, — teica jauneklis, turēdams rokā manu aparātu. — Jūs viņu apvainojāt. — Viņš pievērsās projām peldošajam krokodilam un lūdzoši sauca: — Lutembe! Lutembe!

Lutembe tomēr nevēlējās atgriezties. Puisis joprojām neatlaidīgi to sauca. Beidzot Lutembe attapa, ka savas ātrsirdības dēļ var palikt bez deserta. Tā pārvarēja lepnumu un atgriezās, visu piedevusi un visu aizmirsusi. Šoreiz saimnieks dzīvnieku baroja tikām, līdz tas jutās pilnīgi paēdis. Tad Luternbe apmierināta nogūlās saulītē un pirms aizmigšanas plaši atpleta varenos žokļus.

Tas arī ir viss, ko redzēju. Nav zināms, kas tieši šo krokodilu pamudināja sadraudzēties ar cilvēku, jo visi pārējie no cilvēkiem baidās un tos neieredz. Domāju, ka šis laikam gan ir vienīgais gadījums. Tas apstiprina hipotēzi par to, ka savvaļas dzīvnieki nav noskaņoti naidīgi pret cilvēku, ja vien viņš tos nekaitina un nemedī. Pret krokodiliem neviens taču nekad nav izturējies labi, vienīgais izņēmums ir šis zvejnieks.

NGORONGORO KRĀTERIS

Āfrikā saglabājies vēl diezgan daudz cilvēka neskartu dabas stūrīšu, kā, piemēram, Ngorongoro krāteris. To 1891. gada atklāja vācu ekspedīcija, kas netālu no Manjaras ezera bija sākusi kāpt plakankalnē. Pārvarējuši kraujo nogāzi, ekspedīcijas dalībnieki drīz vien nonāca bezdibeņa malā, no kurienes pavērās grandioza panorāma — vulkāna krātera ieplaka ar mežiem apaugušām nokalnēm un lieliskām ganībām pašā apakšā.

Pasaules lielākais krāteris Ngorongoro izveidojies sprādziena laikā. Tā diametrs ir 20 kilometru un apkārtmērs — vairāk nekā 60 kilometru. Stāvās sienas sasniedz vismaz 500—600 m augstumu. Līdzenais krātera dibens aptver vairāk nekā 250 km2 lielu teritoriju ar vairākiem ezeriem un ir apaudzis ar tropisku augu biezokni. Auglīgajā zemē aug paši vārīgākie, siltumprasīgākie un mitrumprasīgākie augi pasaulē.

Kad pirms vairākiem miljoniem gadu Ngorongoro vulkāns apdzisa un lavas slānis pamazām apauga ar zāli un krūmiem, te sāka pulcēties dzīvnieki, kas mita tuvīnajos līdzenumos. Ziloņi un degunradži, meklēdami jaunas ganības, kalnu nogāzēs iemina taciņas. Tās šo dzīvnieku pēcteči izmanto vēl tagad.

Pēc zebru, gnu un citu zvēru bariem, kas bija nokāpuši pa kalnu nogāzēm, šai apsolītajā zemē ieradās ari to sensenie ienaidnieki — lauvas, leopardi, gepardi, hiēnas, šakāļi, hiēnsuņi…

Vēja atpūstās akāciju sēklas sadīga, un pēc kāda laika izauga koki ar kuplu lapotni, kas meta bagātīgu ēnu. Ngorongoro krāterī parādījās arī žirafes.

Pa ziloņu un degunradžu iemītajām takām ieplaka nokāpa smagnējie, neveiklie nīlzirgi. Tie šeit rada patvērumu dzestrajā ezeru ūdenī.

Taču vispirms uz Ngorongoro atlidoja putni. Mazajos ezeriņos apmetās sārtie flamingi, pēcāk ieradās Nīlas zosis, vainagdzērv’es, drofas, dažādi stārķveidīgie putni un neskaitāmi citi spārnaini, to vidū arī nektārputns, kas dzīvo starp prāvajiem lobčliju ziediem.

Kad krāterī ierādās no ziemeļiem ieklīdušie masaju gani, lielā zvēru staigāšana jau bija beigusies. Zeme, ko klāja sulīga, koši zaļa zale, gaidīja cilvēku. Zāles jūrā parādījās nelielas masaju krālu1 saliņas. Mājdzīvnieki, ganīdamies leknajās Ngorongoro pļavas un dzesēdami slāpes kristāldzidrajos ezeru ūdeņos, dienu pēc dienas kļuva aizvien brangāki. Kopš tā laika masaju dzīve ir nesaraujami saistīta ar krāteri, un šobrīd nav iespējams runāt par bijušo vulkānu, nepieminot tur dzīvojošo tautu.

Masaji dzīvo ne tikai Ngorongoro teritorijā, bet arī Serengeti, Amboseli un citos Austrumāfrikas nacionalajos rezervātos, kā arī tiem tuvīnajos apvidos.

Kaut gan zināju, cik lielisks ir Ngorongoro, pēc pirmā skatiena man aizrāvās elpa. Krātera vertikālās sienas izveidojušas absolūti pareizu apli. Kad skatās no augšas, krāteris šķiet kā milzīga dažādiem augiem pārpilna bļoda.

Ritausmā krāteris tinas miglā vai, pareizāk sakot, dūmakā, un tāpēc augus ir grūti saskatīt. Drīz spožie saules stari miglu izkliedē, un cauri vieglajam plīvuram parādās arvien lielāki zaļiem augiem klāti zemes gabali. Dūmaka ainavu dara mazliet fantastisku, viss šķiet kā mirāža, burvju vārdu izsaukta parādība. $ī sajūta neizgaist pat tad, kad miglu nomaina balti mākoņi, kas lēni slīd pāri kratera malām.

Pirmajā acu uzmetienā krātera dibens no augšas šķiet milzīgs, gluds, zaļš paklajs. Taču pēcāk šur tur pamanāmi mazi pauguriņi un tumšāki laukumi — meža skupsniņas. Ielūkojoties vērīgāk, lejā līkumojošās upēs un diezgan prāvo ezeru spogulī var saskatīt šaudāmies saules vizuļus.

Lai nokļūtu krātera dibenā, jāiet diezgan ilgi, jo tikai ar lielām pūlēm iespējams izlauzties cauri koku biezoknim. Aiz biezokņa nogāzes slīpums un krūmi pēkšņi beidzas un zem kājām var sajust kratera līdzeno dibenu, kas aizstiepjas uz visam pusēm un izgaist tālē. Iedami pa zaļu pļavu, kur lekni aug āboliņš, kas pēc katra mūsu soļa atsperīgi atkal izslējās, mēs ievērojam, ka tas ir noēsts tik vienādi, it kā ar lineālu nomērīts. Drīz vien ieraugām arī pašus ēdējus. Pa labi no mums rāmi ganās vairāki simti zebru, bet mazliet priekšā — antilopju bars. Šie dzīvnieki bieži ganās kopā. Arī antilopes zāli plūc pavisam mierīgi. Pamanījuši mūs, dzīvnieki īpaši nesatraucas. Pēcāk viena no antilopēm nesteidzīgi aizrikšo,

1 Krāls — Dienvidaustrumāfrikas lopkopju apmetne ap|a formā. Iekšpus žoga, kas parasti ir izvīts no dzelkšņainiem zariem, uzceltas būdas un ierīkots lopu aploks. Zogs lopus un cilvēkus pasargā no plēsīgajiem zvēriem.

un tai nopakaļ dodas pārējās. Zebras, ieraudzījušas antilopes, nolemj ar tām padraiskoties. Labu brīdi dzirdama dobja duna, ko rada nagu dipināšana pa miklo zemi, — dzīvnieki loti aizrautīgi dzena cits citu, līdz visi aiztraucas tālē.

Ce]ā mums gadījās akāciju audze un mazu gabaliņu tālāk pļava, kas šķita kā nosēta ar baitiem un sarkaniem āboliņa ziediem. Āboliņš te aug tik spēcīgs, ka liekas — tā pietiek visu krātera dzīvnieku izmitināšanai. Un dzīvnieki Ngorongoro krāterī vārda vistiešākajā nozīmē mudžēt mudž. Piecdesmito gadu sākumā tur mita aptuveni 75 000—100 000 dzīvnieku, un vairums krāteri nekad neatstāja. Kāpēc gan tie lai to darītu? Te ir viss, kas dzīvniekiem vajadzīgs: barība, ūdens, saule, ēna, vietas, kur paslēpties no vajātājiem.

Tagad šeit ir saudzējamā teritorija, kur medības ir aizliegtas un zvēri jūtas pilnīgā drošībā.

NO limpopo lĪdz LABĀS CERĪBAS RAGAM

Āfrikas dienviddaļā atrodas Dienvidāfrikas Republika. Rietumu pusē tās krastus apskalo Atlantijas okeāns, bet austrumu pusē — Indijas okeāns. Ziemeļos robeža stiepjas pa Limpopo upi, bet dienvidos Āfrikas kontinents beidzas ar diviem tālu okeānā izvirzītiem zemesragiem — Labās Cerības ragu un Adatas ragu.

Ievērojamu valsts daļu aizņem augstiene. Tajā ir vairākas plakankalnes un plato. Visu augstieni no dienvidiem apjož Lielā Kāple — kalnu grēda, kas stiepjas paralēli krasta līnijai. Lielā Kaplē vietumis pavisam pietuvojas okeānam, vietumis no tā attālinās. Augstāk pace|as tās austrumdaļa, ko sauc par Drakonu kalniem.

Te pārsvarā ir tropu klimats, bet uz dienvidiem no 30. dienvidu platuma grada — subtropu klimats.

No 3,8 miljoniem Dienvidāfrikas Republikas balto iedzīvotāju apmēram 2 miljoni ir tā sauktie afrikandi (būri) — holandiešu kolonistu pēcteči, kas apmetušies Dienvidāfrikā jau XVII gadsimta vidū; pārējie eiropieši ir galvenokārt angļi, kas te ieceļojuši XIX un arī šaja gadsimtā. Pati lielākā Dienvidāfrikas Republikas iedzīvotāju daļa ir šīs zemes iedzimtie — afrikāņi. Tie pieder pie bantu tautām, kuru vidū skaitliski lielākās ir kosi, zulusi, basuti, bečuāņi. Dienvidāfrikas Republikā dzīvo ari indieši.

Ekonomiskā ziņā Dienvidāfrikas Republika ir visattīstītākā Āfrikas kontinenta valsts. Galvenā saimniecības nozare ir kalnrūpniecība.

Valsts dabas resursi ir ļoti bagāti: tās dzīlēs atrodas daudz zelta, dimantu, platīna, urāna, mangāna rūdas, akmeņogļu, kā ari dzelzs, vara un citu metālu rūdu.

Visas šīs zemes dzīļu bagātības izmanto baltie iedzīvotāji. Iedzimtajiem afrikāņiem ir lemts tikai darbs derīgo izrakteņu šahtās un raktuvēs. Atalgojums par grūto darbu ir ļoti niecīgs, tā ka afrikāņi tik tikko spēj uzturēt savu ģimeni. Toties viņu darbs vairo balto šahtu īpašnieku milzīgo peļņu.

Lauksaimniecība balstās galvenokārt uz piespiedu darbu. Pamatiedzīvotāju zeme ir nonākusi balto rokās: eiropeiskas izcelsmes fermeriem pieder apmēram 90% visas apstrādājamās zemes valstī. Afrikāņiem baltie iekarotāji atstājuši mazaugligās, sausās teritorijas, kur dzīvo vairāk nekā trešdaļa visu bantu tautu pārstāvju. Sais teritorijās ir tik maz zemes un tā ir tik slikta, ka, to apstrādājot, afrikāņi nespēj uzturēt savu ģimeni, tāpēc nolīgst par kalpiem pie baltajiem fermeriem, kļūdami gandrīz vai par vergiem. Kalpiem nav tiesību no fermas aiziet, neprasot atļauju saimniekam. Turklāt saimnieks drīkst viņus sodīt, nežēlīgi perot ar rīkstēm.

Lielas platības valstī ieņem ananasu plantācijas. Ananasu novākšanas laikā afrikāņi neizturamajā svelmē strādā no saules līdz saulei. Sis darbs ir ārkārtīgi nogurdinošs. Par atpūtu nav ko domāt, strādniekus vēro uzraugi zirgos, un rokās tiem ir garas pletnes… Grūta ir bantu nēģeru dzīve dzimtajā zemē, lai gan šī zeme ir ļoti bagāta.

Valsts ziemeļos krūmājiem aizaugušo līdzenumu apūdeņo Limpopo pietekas. Te aug akācijas, galvenokārt čemurakācijas ar īpatnēju, čemuram līdzīgu lapotni. Sīkajiem baltajiem akāciju ziediņiem ir ļoti maiga smarža. Šai rajonā aug aptuveni 40 dzelkšņaugu sugu, piemēram, kamieļērkšķis. Šā auga lapas, kaut arī uz to pamatnes ir asi dzelkšņi, noder par barību daudziem dzīvniekiem, arī anti

lopēm. Vairāk uz dienvidiem auglīgaja augsnē lekni zeļ dažādas zāles, aug krūmi un bieži var sastapt baobabus.

Pati gleznainākā vieta Dienvidāfrikas Republikā ir Drakonu kalni. Vietām tie ir vienmērīgi pauguraini, vietām paceļas asas smailes, vietām rēgojas dziļas aizas ar kraujām sienām. Daudzās vietās kalni nav pārejami.

Lēzenajās kalnu nogāzēs visur ganās lopi. Sur tur plešas lauki, kas apsēti galvenokārt ar kukurūzu. Kalni mitro subtropisko austrumu piekrasti nošķir no vidienes sausajiem augstieņu rajoniem, kur ir kontinentāls klimats.

Piekrastē valda mitrs un silts klimats. Gar to plūst siltā Mozambikas straume, kas sakas pie ekvatora. No jūras parasti pūš mitri un silti vēji. Piekrastē aug palmas un melnkoki. Afrikāņi visur audzē cukurniedres.

Austrumu piekrastē gandrīz nav līču, tāpēc šeit nav arī izbūvētas ostas. Augstās kalnu grēdas paceļas it kā tieši no ūdens. Kalnos sākas ne mazums upju. Daudzas no tām ir krāčainas un brāžas lejup pāri ūdenskritumiem.

Valsts dienviddaļu aizņem Kāpas kalni.

Uz ziemeļiem no Labās Cerības raga mājīgā Galda līča krastā izvietojusies Keiptauna. Tā ir liela ostas pilsēta.

Galda kalna nogāzes parkā aug apbrīnojami skaistie sudrabkoki. Sā koka lapas ir līdzīgas sudrabainam samtam. Sudrabkoks nekur citur neaug, kaut gan vairākkārt ir mēģināts to kultivēt citās valsts daļās.

Parkā aug neskaitāmas puķes, taču interesanti, ka ļoti daudzo ziedošo augu vidū gandrīz nemaz nav ne gaišzilu, ne tumšzilu ziedu. Vairums ziedu ir dzelteni vai oranži.

KRĪGERA PARKS

Dienvidāfrikas Republikas ziemeļaustrumos pie Mozambikas robežas plešas liels rezervāts — Krīgera nacionālais parks. Parkā mīt ziloņi, žirafes, lauvas, leopardi, gepardi, zebras, gnu.

Gnu bari bieži ganās kopā ar zebrām. Labās kaimiņattiecības palīdz tām pasargāties no kopīgo ienaidnieku nagiem un ilkņiem. Dzīvniekiem augu diennakti it kā ir noorganizētas dežūras. Zebras nomodā paliek "dienu un ir miegainas naktī, toties gnu tramīgas ir nakts laikā, bet dienā snauduļo. Gnu citos kontinentos nedzīvo.

Upēs un dūņainos sēkļos mīt nīlzirgi., Visu dienu tie pavada ūdenī vai nu peldēdami un nirdami, vai arī snauzdami uz sekļiem, līdz pusei iegūlušies ūdenī. Naktī nīlzirgi ganās leknajā zālē upju krastos. Uz sauszemes šie dzīvnieki ir bikli un neveikli, ūdenī — žigli un neganti, īpaši tad, ja pamana briesmas.

Te klejo arī žirafes — rāmi un bailīgi radījumi. Ja draud briesmas, tās var skriet ar 50 km lielu ātrumu stunda. Izvelbtās acis žirafēm atrodas tādā stāvoklī, ka skatiens vienlaikus uztver visu apkārtni. Nepagriežot galvu, dzīvnieki var redzēt, kas tiem notiek

aiz muguras. Kājas žirafei ir ļoti stipras. Sā dzīvnieka kājas belziens ir daudz spēcīgāks nekā, piemēram, zirga spēriens. Tāpēc pat lauvas žirafēm uzbruk reti. Žirafes pārtiek no maigajiem čemurakāciju dzinumiem un lapām, kas atrodas ļoti augstu, un tāpēc dzīvniekiem arī vajadzīgs garais kakls. Lai gan augums žirafei ir milzīgs (4,8—5,8 m), plankumainā apmatojuma dēļ tās starp kokiem un krūmiem gandrīz nav pamanamas. XX gadsimta sākumā žirafes tika nesaudzīgi iznīcinātas, un tāpēc Dienvidāfrikā to palicis ļoti maz. Rezervātu izveidošana žirafes paglābušas no galīgas iznīdēšanas.

Krīgera parkā ir vairāk nekā 1000 ziloņu. Ziloņi ir ļoti tuvredzīgi un parasti nepamana tūristus piebraucam, toties tiem ir lieliska dzirde un oža, un tie ir ļoti spēcīgi. Zilonis viegli apgāž automobili. Tāpēc arī parkā visur izlikti plakāti ar uzrakstu: «Sargieties no ziloņiem!»

Upju, it īpaši Limpopo krastmalas dumbrājos mīt daudz krokodilu. Šie rijīgie briesmoņi augu dienu guļ upes krastā un gozējas saulē. Tos viegli var noturēt vai nu par baļķiem, vai arī par dūņu un smilšu sanesumiem.

Pēc saules rieta krokodili ielien ūdenī, parasti seklumā tais vietās, kur dzert nāk dažādi dzīvnieki, un uzsāk medības. Ūdenī krokodils nevairās uzbrukt arī cilvēkam, toties uz sauszemes ir bailīgs un cenšas lavīties projām.

Olu dēšanas laikā krokodilu mātīte izraušas krastā, izdēj līdz desmit baltu olu, kas ir līdzīgas pīļu olām, ierušina tās karstajās smiltīs un uzturas šā «inkubatora» tuvumā. Kad pienāk laiks no olām izšķilties mazuļiem, mātīte olas atrok, pārplēš čaumalu, un pasaulē ierodas apmēram 10 cm gari mazuļi. Tie tūlīt rāpjas uz ūdeni un bieži krīt par upuri pieaugušajiem krokodiliem, putniem un lielām zivīm. Krokodilu mazuļi pārtiek no sienāžiem un citiem kukaiņiem, bet tad, kad jau ir paaugušies, — no zivīm.

Parka sausākās — dienvidu daļas saimnieki ir lauvas. Tie turas kopā nelielos baros. Ieraudzījuši uz ceļa laiski izlaidušos lauvu, tūristi parasti strauji nobremzē automašīnu, taču plēsoņu tas uztrauc gaužām maz. Zvēri par automobiļiem neliekas ne zinis. Tikai retumis kāds ziņkārīgs lauva pieceļas, pieiet automašīnai klāt, uzmetas ar priekškājām uz motora pārsega un ielūkojas atvērtajā logā. Pēc tam tas vienaldzīgi paiet sāņus, atkal ērti noguļas un laižas snaudā.

Gluži citāda ir sastapšanās ar leopardu. Tas ir ļoti nikns dzīvnieks. Naktī leopards dažkārt ielaužas iopu aplokā, saplosa vairākus desmitus govju vai aitu un, gaļu pat nenogaršojis, aiziet.

Parkā mīt arī viens no visātrākajiem dzīvniekiem pasauiē — gepards. Tas viegli nokausē pašu žiglāko antilopi. Būru fermeri gepardus bieži piejaucē un izmanto medībās dzinējsuņu vietā.

Krīgera parkā ir daudz daždažādu putnu, rāpuļu un kukaiņu.

Paši lielākie putni ir strausi. Parka briksnājos čum un mudž strupknābji, strazdi, čakstes, cīruļi. Savdabīgu kolorītu šejienes mežiem piešķir papagaiļi ar daudzkrāsainajām, apbrīnojami spilgtajām

spalvām un skaļajiem brēcieniem. Upju krastos mīt flamingi, zili un sarkanbrūni zivjudzenīši un āmurgalvji. Krāšņs apspalvojums ir Āfrikas stepjērglim. Tas stundām ilgi planē zilajās debesis, izraugoties medījumu.

VIKTORIJAS ŪDENSKRITUMS

Viktorijas ūdenskritums Zambezi upē ir viena no visbrīnumainākajām dabas parādībām. Daži ūdenskritumi, kā, piemēram, Niagāras ūdenskritums, pārsteidz ar milzīgo lejup krītošā ūdens masu, citi — ar krituma augstumu. Viktorijas ūdenskritums turpretim apbrīnu izraisa ne tikai ar pašu kaskādi, ko veido neskaitāmas atsevišķas plūsmas, bet arī ar to, ka mutuļojošais ūdens brāžas pa aizu, kas ir 13 reižu šaurāka nekā upe augšpus ūdenskrituma. Ūdens no 120 m augstas bazalta kāpies gāžas aizā un veido varenu, 1800 m platu straumi.

So ūdenskritumu 1855. gadā atklāja ievērojamais Āfrikas apceļotājs anglis D. Livingstons. Ūdenskrituma rietumu krastā tā atklājējam uzcelts majestātisks piemineklis — bronzas skulptūra, kas paceļas pāri brīnumainajam Āfrikas dabas veidojumam. D. Livingstons ūdenskritumu nosauca Anglijas karalienes Viktorijas vārdā, un tas, kā rakstīja ceļotājs, «ir vienīgais angļu vārds, ko es jebkad esmu devis jebkādai Āfrikas kontinenta daļai».

Čehu ceļotājs E. Golubs, kas daudzus gadus veltījis Dienvidāfrikas izpētei (XIX gadsimta otrajā pusē), saistoši apraksta šo dabas brīnumu.

Rietumu krastā vairākas salas, ko klāj audzelīgie tropu augi, straumi sadala trijās plūsmās. No austrumu krasta puses to sašķeļ apmēram 30 lielas un mazas klinšainas alas. Dažas plūsmas ir tik šauras, ka, nesasniegušas krituma apakšu, jau pa ceļam pārvēršas sīkos ūdens pilieniņos, kas paceļas gaisā kā milzīgi stabi. Citas — 3—5 m platas plūsmas izveidojušās gar malām. Visplatākā plūsma, skārusi klints ragu, pārvēršas kaskādē. Ūdens plūsmu daudzveidības ziņā Viktorijas ūdenskritumam neviens cits ūdenskritums nav līdzīgs.

Starp zaļajām salām un rietumu krastu nogāze ir stavaka. Tāpēc ūdens šai vietā ar varenu spēku triecas pret krauju un brāžas lejup platā vienlaidu lavīnā. Gaisā paceļas varens sīku ūdens šļakatu mākonis, kas plešas pār ūdenskritumu vairāku simtu metru plašā joslā. Tieši šai vietā aug slavenais «raudošais mežs»: sīkie ūdens pilieniņi pastāvīgi aprasina kokus, un no tiem nemitīgi lejup tek «asaru» straumes.

Paceldamās augšup, ūdens vērpetes rada savdabīgas skaņas. Taču tās var sadzirdēt tikai tad, kad vējš mazliet pieklusina troksni, kas nāk no nesaskatāmās bezdibeņa apakšas.

Stāvot bezdibeņa malā, vīģeskoku un mimozu ena var izbaudīt tīkamu vēsumu. Rokas dilba resnuma liānas loku lokiem apvij kokus un nokarājas no tiem kā tauvas. Pa liānām kāpaļā pērtiķi.

Palmveidlgu krumu brikšņi un milzu papardes krastu dara īpaši gleznainu.

Reti kādam ir laimējies mēnesnīcas naktī pie Viktorijas ūdenskrituma ieraudzīt varavīksni. Sāda parādība novērojama tikai tad, kad augsts ūdens līmenis Zambezi upē iegadās vienlaikus ar pilnu mēnesi. Pa debess jumu slīd sidrabains meness, kā ar burvju lukturi apgaismodams_ pieklusušo mežu, zvīļojošo upes spoguli un mutuļojošo, krācošo ūdenskritumu. Visam pari loku met krāšņais varavīksnes spektrs, ar vienu galu iesniegdamies nakts melnajā samtā, ar otru iegrimdams miljardos ūdens pilieniņu, kas mirgo pār grandošā milža bezdibeni. So varavīksni inēnesnicas naktī var salīdzināt vienīgi ar pasakaini skaistu parādību sapni.

TIKAI BALTAJIEM!

Cilvēki, kas radījuši rasistisko teoriju par dažādu rasu savrupu attīstību, apgalvo, ka ikvienai rasei jau iepriekš nolemts savs īpašs dzīves veids. Eiropieša dzīves veids neesot piemērots afrikānim, un, otrādi, .afrikāņu dzīves veids nederot eiropietim. Rasisti, starp citu, pauž uzskatu, ka afrikaņiem nav vajadzīga izglītība. Tā, piemēram, neesot jēgas mācīt bantu cilts bērnam matemātiku, jo tas savas zināšanas tā kā tā nevarēšot izmantot praksē. Izglītība jāiegūst baltajiem, jo tiem tā nepieciešama turpmākajam darbam, bet trauku mazgātājām un kalpiem pēc izglītības nav ne mazākās vajadzības.

Aparteids ir Dienvidāfrikas Republikas (DAR) valdības politikas pamats. Tas tiek izmantots, lai afrikāņus turētu atpalicība un nabadzība, lai tiem būtu jāstrādā tikai vissmagākie darbi un jadzīvo visprimitīvākajos apstākļos. Dienvidāfrikas Republikā melnajiem un krāsainajiem ir aizliegts dzīvot vienā mājā vai pat vienā pilsētas daļā kopā ar baltajiem, apmeklēt teātrus un kafejnīcas, kas paredzētas baltajiem, braukt ar tiem vienā satiksmes līdzekli. Vilcienos, autobusos, kinoteātros, stacijās, pasta un mākslās izstādēs ir izlikti plakāti «Tikai baltajiem!», un, ja cilvēks ar krāsainu ādu šo aizliegumu nav ņēmis vērā un apsēdies, piemēram, parkā uz sola, kam piestiprināts aizvainojošais uzraksts «Tikai baltajiem!», viņam var piespriest naudas sodu vai pat ieslodzījumu cietumā.

Pēc Dienvidāfrikas Republikas likumiem, afrikāņu ārsts nedrīkst sniegt palīdzību baltajam slimniekam.

DURBANĀ

Septītās padomju antarktiskās ekspedīcijas dalībnieki, atgriežoties mājās no Antarktīdas, iegriezās Durbanā, lai papildinatu pārtikās un degvielas krājumus. Indijas okeāns tos sagaidīja ar miklu, smacīgu tveici — bija jūtams paša karstākā kontinenta tuvums.

.. .Apbraucis apkārt nelielam paugurainam zemesragam ar bāku, kuģis pa jūras šaurumu ienāk lagūnā. Pa kreisi garam aizslīd neliela

saliņa, pa labi, cik tālu vien skatiens sniedz, redzamas piestātnes, noliktavas, celtņu un kuģu mastu mežs. Tā ir Durbana — osta un viens no svarīgākajiem Dienvidāfrikas Republikas saimnieciskajiem centriem. Te mēs no kuģa nokāpjam uz Āfrikas zemes. Ostas caurlaides telpa uzradījuši dokumentus, dodamies uz pilsētu.

Divstāvu autobuss pa prospektu ved mūs uz centru. Visā maršrutā autobusu var apturēt jebkurā vietā, izņēmums ir ielu krustojumi. Par to, ka pasažieriem jāizkāpj, vadītāju brīdina, nospiežot zvana pogu salona. Gaisa temperatūra pārsniedz 30° C, taču salonā smēķē. Autobusa otrais stāvs paredzēts tikai afrikāņiem, metisiem un tiem, kas ieceļojuši no Āzijas.

Lai labāk apskatītu pilsētu, uzkāpjam autobusa otrajā stāvā un nolemjam tur apsēsties. Taču mūs panāk autobusa vadītājs un saka:

—   Lūdzu baltos džentlmeņus kāpt lejā un ieņemt viņiem paredzētās vietas apakšējā salonā! Augšējā salonā vietas domātas tikai melnajiem un krāsainajiem. Džentlmeņi mūsu pilsētā acīmredzot iebraukuši pirmo reizi un nezina mūsu paražas.

Vajadzēja vien kāpt lejā.

… Durbanas centrā ir daudz veikalu ar eskalatoriem un kondicionēto gaisu, te ir kinoteātri, restorāni, taču tas viss paredzēts tikai baltajiem un bagātniekiem.

Durbanu bieži dēvē par dārzu pilsētu. Gan pilsētas centrā, gan nomalēs patiešām ir puķu dobju, skvēru un parku pārpilnība. Ielas un skvēri te slīgst zaļumos. Visapkārt slejas rafijpalmas, kokveidīgās alvejas — «degošās sveces». Skatiens kā piekalts kavējas pie poinciānas — koka, kas zied brīnišķīgiem ugunssarkaniem ziediem. Tā dzimtene ir Madagaskara. Dažus namus visapkārt apvijušas efejas ar gaļīgam tumšzaļām lapam un prāviem ziedu ķekariem. Puķu dobēs acis žilbina daudzkrāsu tulpes, īrisi, gladiolas. Ēnainās palmu alejas aicina patverties vēsumā, taču ēnā pasēdēt drīkst vienīgi baltie. «Tikai baltajiem!» — šis uzraksts uz spožām emaljētām plāksnītēm te pavīd arī virs kinoteātra kases un pat tualetes telpās. Pēc rasu pazīmēm pagaidām netiek dalīts vienīgi gaiss …

Centrālajā laukumā izvietojusies rikšu stāvvieta. Rikšu amats šeit ir zulusu «privilēģija». Rati pielāgoti divu pasažieru pārvadāšanai. Ilksis un riteņu spieķi izgreznoti ar spilgtām audumu stremelēm. Rikšu apģērbs arī ieturēts spilgtās krāsās, izgreznots ar kažokādas gabaliņiem un izšūts ar pērlītēm. Rokas, seja un kājas rikšām nokrāsotas dzeltenas vai baltas, taču pats galvenais viņu krāšņums ir galvasrota ar diviem bifeļa ragu pāriem. Viens pāris atliekts atpakaļ, otrs noliekts uz sāniem. Pie ragiem piestiprināts spalvu vēdeklis. Galvasrotu rikša uzliek tikai tad, kad ved pasažieri. Pasažierim viņš pasniedz mazu pātadziņu.

Trauktin aiztraucas viens šāds pajūgs. Ratos sēž baltā lēdija ar tropu platmali galvā un saules brillēm uz acīm. Lēdija uzšauj rikšam ar pātagu, un sejā viņai atspoguļojas neslēpts apmierinājums.

Ko lai dara, jāpacieš. Stāvvietā rikšu ir daudz, bet darba — maz. Par vienu diviem šiliņiem rikša labprāt apskrietu visus Durbanas pakalnus. Turklāt daļu ienākumu rikša atdod baltajam — ratu

īpašniekam, otru daļu — cilts virsaitim, un pašam paliek tikai graši. Pēc darba dienas beigām rikšas pārnakšņo tieši uz ielas, nolikušies uz siltā asfalta …

Starp gleznaino piejūras bulvāri un okeānu plešas liedags. Visgarām liedagam ierīkoti baseini gan ar jūras ūdeni, gan ar saldūdeni. Tajos var peldēties vētras laikā. Baseini izlikti ar baltām, glazētām flīzēm, taču tas viss, protams, paredzēts tikai baltajiem. Arī šeit afrikāņiem ierādīta vienīgi apkalpotāju vieta.

Pamatiedzīvotāji mitinās graustos, kur nav zaļumu, kur ielas ir netīras un putekļainas, mājokļi celti no sarūsējušām skārda plāksnēm, jumta papes un dēļiem. Logu šādiem graustiem nav. Divi ķieģeļi noder par pavardu. Uz pavarda stāv «kastrolis» — konservu bundža. Kanalizācijas un elektrības nav. Visur valda drausmīga smirdoņa un netīrība, ieliņas starp mājām piemēslotas atkritumiem. Kopā ar vistām un suņiem tajos rušinās netīri, noskranduši bērni.

Vienā no centrālajām ielām noskatāmies kādu šeit parastu pilsētas sadzīves ainu. Policists aiz apkakles stiepj afrikāņu zēnu — zābaku tīrītāju. Cilvēki steidzas garām un šim skatam neveltī ne mazāko uzmanību. Apvaicājamies augļu tirgonim, kas noticis. Tas vienaldzīgi atbild:

—   Melnajiem pērtiķiem ir aizliegts līst uz centrālajām ielām. Tādiem te nav ko blandīties!

Pilsētas centrā afrikāņi patiešām tikpat kā nav redzami. Savās gaitās dodas vienīgi dažas jaunas afrikānietes, nesot grozu ar produktiem vai balto bērnu, kas pēc vietējās paražas tiek uztupināts uz gurna. Afrikāņu kalpones par savu darbu te saņem ļoti maz.

Ostā mēs iegājām noliktavā, kur šķiro vilnu pirms iekraušanas kuģos. Uz kailas zemes ir sakrautas vilnas kaudzes. Pie tām sēž afrikānietes un šķiro nemazgāto vilnu. Dažām uz muguras ir uzsieti zīdaiņi. Gaiss te pretīgas smakas piesātināts, elpot ir grūti. Dažām strādniecēm seju klāj augoņi, acis iekaisušas. Tās ir pavisam novārgušas, ar vienaldzīgu sejas izteiksmi. Mums viņas neveltī ne mazāko uzmanību. Mēnesī šīs sievietes nopelna tik daudz, cik maksā 30 klaipi maizes. Un tas arī ir viss …

No Durbanas braucam projām ar smagu sirdi.

KALAHARI

Kalahari aizņem lielāko daļu Namībijas plakankalnes — vienu no pašiem neauglīgākajiem zemeslodes rajoniem. Tas ir saules izkvcldēts līdzenums, kur ļoti maz nokrišņu. Nokrišņu trūkums izskaidrojams ar to, ka Atlantijas okeānā gar Dienvidāfrikas krastiem plūst aukstā straume, kura atvēsina jūras gaisu, un tāpēc vējš, kas no okeāna pūš sauszemes virzienā, nenes mitrumu.

Kalahari ieplakā dažviet saglabājusies zāļu sega, bet centrā aug pat krūmi. Sausajā gadalaikā vienīgais šķidrums, ar ko var remdēt slāpes, ir savvaļā augošās melones — tsammas sula. Klejotājiem

bušmeņiem, kas atsevišķās grupās mīt grūti pieejamos Kalahari apvidos, šī melone ir galvenā barība.

Ceļā uz bušmeņu nometni mēs sastapām kamieļu baru. Agrāk šai rajonā kamieļi nemājoja. Tie tika atvesti šurp no Ziemeļāfrikas tuksnešiem. Tagad kamieļi palikuši uz dzīvi Kalahari un brīvībā vairojas.

Mēs braucām pa izžuvušas upes gultni, kas parasti tiek izmantota par primitīvu šoseju pāri Kalahari smiltājiem. Upe līkumo, met cilpas, reizēm nozūd. Ikvienam, kas nokļūst šais vietās, ir vajadzīgs labs kompass un noteikti orientieri.

Braucām lēni un gan pa labi, gan pa kreisi redzējām žiglo Dienvidāfrikas gazeļu barus.

Drīz vien sastapām oriksus — antilopes ar gariem, tieviem, pīķveidīgiem ragiem. Kalahari savannā mīt vairāki tūkstoši šo graciozo dzīvnieku. Oriksi ir īsti tuksneša radījumi. Mēnešiem tie var iztikt bez ūdens, pārlikt no vistrūcīgākās zāles un reizēm, ar nagiem uzirdinot zemi, izkašņāt augu saknes.

Pēc brīža netālu no automobiļa aizrikšoja strausu bars. Beidzot upes sausā gultne palika aiz muguras, un viņā pusē smilšu pauguriem mēs ieraudzījām bušmeņu apmetni. Apturējuši automobili apmēram pusjūdzi no tās, devāmies turp kājām.

Bušmeņi stāvēja nekustēdamies un bailīgi skatījās uz mums. īsu mirkli iestājās dziļš, saspringts klusums. Pēkšņi mūsu pavadonis un kāds no bušmeņiem viens otru pazina. Liktenis šos divus cilvēkus atkal saveda kopā. Viņi bija sastapušies pirms daudziem gadiem — toreiz, kad bezpalīdzīgais baltais cilvēks slāpēs satūkušu mēli miglaini kā pa sapņiem redzēja grifus, kas laidās tuvāk, jau priecādamies par gaidāmajām dzīrēm. Bušmeņi, kuri mūsu pavadoni bija atraduši, kopa to sešas dienas, kamēr viņu izsūtītie ziņneši meklēja palīdzību.

Brūnie nelielā auguma cilvēki tuvojās mums piesardzīgi; āda uz viņu izspiestajiem vaigu kauliem nostiepās, lielās mutes kaktiņi noraustījās aiz bailēm un ziņkārības. Bušmeņu vecākā paaudze vēl labi atceras tos laikus, kad bruņotie eiropiešu marodieri Kalahari smiltājos daudzus viņu cilts locekļus bija apšāvuši kā pērtiķus. Tomēr niecīgās dāvanas — stieples ritulītis, dažas monētas un mazliet saldumu, kā arī pavadoņa klātbūtne nāca mums par labu: mazie cilvēki ļāva sevi uzņemt filmā.

Bušmeņi parādīja savus krājumus — savvaļas melones un arbūzus. Tos viņi parasti ierok smiltīs. Tā ir ne tikai galvenā bušmeņu pārtika šai gadalaikā, bet arī slāpju dzesētāja un pat ziepju aizstājēja. Mazgāšanos vannā bušmeņi aizstāj ar atspirdzinošu masāžu, šai nolūkā cits citu norīvēdami ar arbūzu sēklām.

Vēlāk mums laimējās redzēt, kā divas bušmeņu sievietes viena otrai krāso seju. Vispirms abas noziedās ar melnu krāsu, tad ar pirkstu galiem pārvilka viena otrai pār seju. Iznāca dīvains triepums, ļoti līdzīgs zebras vai leoparda ādas zīmējumam. Tas tiek uzskatīts par ļoti skaistu.

Visa bušmeņu mantība ir šaujamloki, pods ēdiena gatavošanai un dažas ādas. Viņi staigā gandrīz kaili un mitinās seklās bedrēs, ko nosedz tikai ar sausu zāli. Lai nožēlojamajos patvērumos naktis nesaltu, bušmeņi saspiežas cieši kopā. Pašā vidū guļ sievietes un bērni.

Pie bušmeņiem mēs pavadījām vairākas dienas, kopā ar viņiem devāmies medībās, vērojām, kā viņi darina lokus un bultas, kā ar kaula adatu un diegiem no dzīvnieku zarnām šūdina pieticīgo apģērbu. Bušmeņiem ļoti gribējās mums kaut ko sacīt, taču viņiem šķita, ka par to runāt nedrīkst. Viens no viņiem, ko pārējie bija pilnvarojuši, jau vairākkārt panācās uz priekšu, tomēr ikreiz, nedrošības mākts, apstājās. Galu galā noskaidrojās, ka bušmeņi vēlas palidot ar baltā cilvēka putnu. Mūsu ekspedīcijas lidmašīna bija nolaidusies netālu no bušmeņu apmetnes.

Tik jocīgu skatu nekad vēl nebijām redzējuši. Mazie cilvēciņi sakāpa lidmašīnā un satraukti gaidīja, ka tūlīt pat notiks kaut kas neparasts.

Visi atviegloti uzelpoja tikai tad, kad drosminieki, kas bija uzdrīkstējušies lidmašīnā pacelties gaisā, atgriezās uz zemes.

Mūsu pēdējā ciemošanās vakarā bušmeņi svinēja svētkus par godu sekmīgām medībām — bija nogalināta trekna antilope. Tā tika cepta ugunskurā. Pēc ēšanas sākās dejas. Bušmeņiem nebija mūzikas instrumentu. Dejoja tikai vīrieši, sievietes sēdēja malā un aizstāja orķestri — dziedāja dziesmu bez vārdiem. Dejotājiem bija teicama ritma izjūta, toties deja pati šķita gaužām monotona. Ap potītēm katram vīrietim bija apsieti no Dienvidāfrikas gazeļu ausim darināti un ar strausa olas čaumalas drumslām pildīti grabuļi. Vīrieši ap ugunskuru dejoja riņķa deju. Viņi kustējās, dīvaini izlocīdami ķermeni un sizdami plaukstas.

Nākamajā rītā mēs atvadījāmies no bušmeņiem.

TUKSNEŠA ASTOŅKĀJIS

Velvičija pieder pie ļoti īpatnējiem augiem. Tai ir tikai divas lapas, kas visā augšanas laikā paliek vienas un tās pašas. Velvičiju par koku kurš katrs vis nenosauks, jo tās stumbrs tik tikko sasniedz 30 centimetru garumu.

I\ad abas velvičijas lapas, iznākušas no dziļajām zemā stumbra rievām, parādās dienas gaismā, tās, pats par sevi saprotams, ir ļoti mazas. Augot lapas kļūst platas, biezas, ādainas un ribainas. Aizrit gadi un gadu desmiti, bet lapas joprojām aug, kā platas lentes aizlocīdamās pa smiltīm uz abām pusēm no stumbra. Lapas garums sasniedz 2—3 metrus, dažkārt pat vairāk. Lapu zaļgani brūnā krāsa nemainās, un tās cieši turas pie stumbra. Ar laiku vējš lapas gareniski pārplēš, taču arī tad tās aug arvien garākas. Vēja sadriskātās lapas, kas lēveņiem sagūlušas smiltīs, vecu koku dara līdzīgu atkritumu kaudzei. Tieši šo lenšu dēļ, kas izskatās pēc izžuvušiem taustekļiem, augam dota iesauka «tuksneša astoņkājis».

Maroka. Sahara te robežojas ar Atlasa kalniem.

Maurīcijas sala.

Valsts galvaspilsēta Portluija.

Kilimandžāro. Tas ir milzīgs kalnu masīvs pašā Āfrikas vidienē. Kilimandžāro apkaimē plešas nepārredzamas savannas, kurās ganās zebras.

Tunisija. Beduīns pin grozu, kurā tiks glabāta labība.

Dateļpalmas.

Korķozols. Ko stumbra ir nogriezta miza.

Klejotāji tuaregi Sahārā. Lai cik liels ir karstums, tie ietinas blīvā audumā. Tas pasargā no apdegumiem svelošajā saulē un no vēja saceltajiem putekļiem.

Akmeņu tuksnesis Sahārā.

Oāze Ziemeļsaharā (Alžīrijā).

Baobabs. Pirms lapu izplaukšanas kokā parādās lieli balti ziedi.

Vītņragainā antilope Āfrikas savannā. Tās vilna ir rūsgana, ar baltām svītrām, un tāpēc dzīvnieku savannā ir grūii pamanīt.

No gareniem ķirbjiem afrikāņi darina ūdens traukus.

Kārpcūka.

Krustaines Ruvenzori kalnos (aptuveni 4000 m augstumā).

Okapi — reti sastopams dzīvnieks. Tas mīt Kongo (Zairas) upes baseinā.

<

Zilonis plūc jaunos koka dzinumus.

Pigmeju ģimene pie savas būdas.

Batuci. Svētku ceremoniju laikā tie ietērpjas savdabīgā apģērbā, kas darināts no leoparda ādas.

Lieli ganāmpulki ka masajiem, ta batuciem liecina par turību un bagātību.

Kamie|i dzīvei tuksnesī ir labi pielāgojušies: tie dzer arī solončaku iesāļo ūdeni. ► Turpretim aitas, kas tiek uzskatītas par vispieticīgākajām tuksnešaino rajonu iemītniecēm, to nedzer.

Ngorongoro vulkāna krāterī mīt bezgala daudz daždažādu dzīvnieku. Krāterī ir liels ezers, kura krastos apmetušies tūkstošiem flamingu.

Leopards.

Guļošs lauva. Dienvidu tveicē lauvu kokā atspirdzina vēja pūsmas un netraucē asinssūcēji kukaiņi.

Lemurs.

Barakās, kuras uzceltas īpaši nošķirtās teritorijās, ko apjož dzeloņstiepļu žogi, Dienvidāfrikas Republikā dzīvo vairums afrikāņu strādnieku.

Palmas purvaina Madagaskaras piekrastes savannā.

Ekvatoriālās Āfrikas mežos uz kokiem aug neskaitāmas brīnumskaistas orhidejas. Attēlā redzamo orhideju sauc par ugunsliliju.

\

Gnu ir vislielākā, visspēcīgākā un visātrākā Āfrikas antilope. Tā acumirklī sajūt briesmas un, asti atšāvusi, ko kājas nes, drāžas projām, dimdinādama cieto zemi.

Āfrikas ekvatoriālajos mežos pastāvīgi ir liels mitrums un augsta temperatūra. Tas veicina dažādu augu ārkārtīgi strauju augšanu. Koku stumbri un zari ir biezi apauguši ar sūnu un ķērpjiem.

Nīlzirgiem ir |oti bieza āda, kuras krokās mājo daudz kukaiņu un to kāpuru. No tiem atbrīvoties nīlzirgiem palidz putni, it īpaši baltie gārņi.

J

Pa Austrumāfrikas ūdenstilpju krastmalām lepni pastaigājas lielie, skaistie putni — vainagdzērves.

Āfrikas savannās un rezervātos klaiņo prāvi bifeļu bari. Bifeļi ir lieli, spēcīgi un diezgan nikni dzīvnieki. Tos vienmēr pavada putni — mazie baltie gārņi, kas bifeļiem no vilnas izlasa kukaiņus.

Ruvenzori ir kalnu masīvs Austrumāfrikā. Tas pieder pie mitro ekvatoriālo mežu novadiem. Krustaines un lobēlijas, kas parastos mērenā klimata apstākļos ir pavisam mazas, šeit izaug līdzīgas kokiem.

Gepards ir skaists dzīvnieks un spēj ļoti ātri skriet.

Uzrāpies uz krituša koka stumbra, tas vērīgi raugās visapkārt, lai nolūkotu medijumu. Pamanījis upuri, gepards kā bulta metas tam paka] un dažās sekundēs sasniedz līdz no kilometru lielu ātrumu stundā.

Ruvenzori kalnu masīva rajonā mīt cilvēkpērtiķi — gorillas. Tie ir ļoti lieli, spēcīgi un gudri dzīvnieki. Dienu gorillas nelielās grupās (saimēs) klaiņo apkārt, meklēdami barību, bet naktī guļ kokos, ligzdām līdzīgās migās, kas izveidotas no zariem. Saimes galva — barvedis — apsargā guļošos.

Marabu nav nekādi skaistuļi un izskatās pat diezgan nevīžīgi, taču tie ir Āfrikas savannu sanitāri, jo pārtiek no maitām un dažādiem atkritumiem.

Degunradzis ir enerģisks un ļoti kustīgs dzīvnieks, lai gan tā ķermenis ir liels un smags. Sajuzdams briesmas, degunradzis tūdaļ metas uzbrukumā, tāču dzīvnieka vājās redzes dēļ uzbrukums bieži vien ir neveiksmīgs. No konflikta ar degunradzi cenšas izvairīties pat zilonis.

Lai regulētu ķermeņa temperatūru un atbrīvotos no kukaiņiem, degunradzim ik dienas ir nepieciešamas dubļu peldes.

/

Hameleons ir ļoti bikls dzīvnieks, vienīgi tā izskats var nobiedēt. Hameleona ādai bieži mainās krāsa, un tāpēc tas starp zajumiein un ziediem gandrīz nav pamanāms. Lēnīgais dzīvnieks ilgi var nekustēdamies palikt vienā vietā, gaidīdams oarādamies mušu. Pamanījis upuri, hameleons aši izšauj garo, lipīgo mēli un tikpat ātri ierauj to ar visu mušu atpaka| mutē.

Lepnā un graciozā Granta gazele ir viens no skaistākajiem dzīvniekiem pasaulē.

Kalahari tuksnesī mīt antilopes ar skaistiem zobenveidīgiem ragiem — oriksi. Sos dzīvniekus grūti pamanīt, jo tiem ir gandrīz tāda pati rūsgana krāsa kā tuksneša augsnei.

Dienvidāfrika daudzi meži ir izdeguši vai arī nesapratīgi izcirsti. To vietā plešas dziļu gravu izvagoti stepju klajumi.

Eikaliptu mežs Centralaustralijā. ►

Pandāni — zemi kokaugi ar garām, šaurām, parasti malās izrobotām lapām, aug Austrālijas jūras piekrastē un Zieme|austrālijas un Zieme|austrurnaustrālijas mežos, kā arī koraļ|u salās. Daudzam pandānu sugām no stumbra atzarojas gaisa balstsaknes.

Emu — lieli, strausiem līdzīgi, līdz 50 kg smagi nelidojoši putni. Sastopami Austrālijas sausajās stepēs un Tasmānijas salā. Pārtiek no augiem un sīkiem dzīvniekiem.

Ķirzaka molohs.

Sidneja — vislielākā Austrālijas pilsēta, osta, atrodas plaša līča krastā. Pilsētas ziemeļdaļu un dienviddaļu savieno apmēram 2 km garš tilts.

Ķengurene ar mazuli.

Truši.

Savvaļas suņi dingo.

Pījknābis.

Mitrajos Austrālijas tropu mežos mīt lirastis. Tā galvenais krāšņums ir aste — divas garas, grezni izliektas spalvas, kuru formu var salīdzināt ar brīnišķīgā mūzikas instrumenta — liras veidolu. Starp abām garajām spalvām ir ārkārtīgi smalkas baltas spalviņas, kas izskatās pēc stīgām. Tas vēl vairāk pastiprina līdzību ar mūzikas instrumentu.

Mitrie tropu meži Austrālijas austrumos ir biezi, daudzviet necaurejami. Tajos aug galvenokārt eikalipti un kokveida papardes. Eikaliptu stumbru miza pastāvīgi atlāp, tāpēc šķiet, ka koki ir ietinušies nodriskātās šallēs. Zemās papardes ar mežģīņveidīgajām lapām izskatās pēc zaļām strūklakām, kas šļācas no zemes starp koku brūnajiem stumbriem.

Austrālijā, Kvīnslendas štata ziemeļrietumos, termītu mājokli bieži sasniedz līdz 5 metru augstumu. Sīs «būves» ir raksturīga apvidus ainavas iezīme.

Koala ir mazkustīgs, pūkains, ļoti jocīgs zvēriņš. Tas sastopams Austrālijā, mīt galvenokārt kokos un pārtiek no eikaliptu lapām.

Zemo akāciju audze sausajos Centrālās Australijas rajonos.

Kukabara sastopama vienīgi Austrālijā. Austrālijas radio rīta signāli atdarina šā putna saucienu.

Purvainajos Austrālijas un Jaunzēlandes mežos mīt krūmu lielkā jvistas.

Austrālijas upe Merčisona sausā laikā pārvēršas sīkā tērcltē vai arī sadalās vairākās ūdenstilpēs.

Šis ezers Tasmānijas centrālaja daļā izveidojies, kūstot ledajam, kas kādreiz klājis ieleju.

Ezim līdzīgā ehidna pieder, pie Austrālijas somaiņiem. Tai ir garš purns un neveiklas kājas ar stipriem nagiem. Dienā ehidna gu], naktī izlien no alas meklēt barību.

Barjerrifs, ko veido atoli Klusajā okeānā netālu no Austrālijas krastiem, ir zems, un tāpēc paisuma laikā milzīgie okeāna vi]ņi daudzās vietās veļas tam pāri.

Koraļļu kolonija pie Austrālijas krastiem.

^ Tasmānijas velnsomainis ir ļoti spēcīgs un nikns zvērs. Tas pārtiek no sav” vaļas putniem un vardēm un bieži mielojas arī ar mājputniem.

Jaunzēlandes Ziemeļsalā dzīvo nelidojošs putns — kivi. Tā ķermeni klāj gan spalvas, gan mati. Kivi ir naktsputns, kas mīt eikaliptu mežos un skrebos.

Klusajā okeānā ir ļoti daudz mazu koraļļu saliņu, ko sauc par atoliem. Tur parasti aug kokospalmas. Ar savu košzaļo palmu tērpu un dzeltenajām smilšainajām pludmalēm atoli okeāna zilajā klaidā izskatas ārkārtīgi gleznaini.

Aisbergs.

Antarktikas salās dzīvo jūrasziloņi. Tie ir ļoti lieli un smagi dzīvnieki. No citiem airkājiem jūrasziloņi atšķiras ar garo ķermeni un snuķim mazliet līdzīgo purnu.

Pingvīnu kolonija.

Laupītajkaijas.

Velvičijai ir cieta, tumša mietsakne, kas zemē iesniedzas liclz pieciem metriem un reizēm vēl dziļāk. Stumbrs aug galvenokārt resnumā un sasniedz vairāk nekā metru diametrā. Stumbru veido nevis koksne, bet gan tumšbrūna masa bez gadskārtu apļiem, taču tā ir tik cieta, ka ieskrāpēt to var tikai ar naglu. Velvičijas stumbrs blīvuma ziņā neatpaliek no sekvojas stumbra. Tikko nozāģēta velvičija ūdenī grimst, bet izžuvusi turas virs ūdens.

Sis interesantais augs ir atklāts aptuveni pirms 100 gadiem Āfrikas dienvidrietumu sauso apgabalu smiltājos, kur gandrīz nemaz nelīst lietus. To atklājējs ir austriešu botāniķis F. Velvičs. Vairākus auga eksemplārus zinātnieks nosūtīja uz Londonas botānisko dārzu, un koks tika nosaukts tā atklājēja vārdā.

Velvičijas sastopamas tikai Āfrikas dienvidrietumu piekrastē — Namiba tuksnesī.

Daļu nepieciešamā ūdens velvičija acīmredzot saņem no gaisa mitruma, no miglas, kas slīd pāri tuksnesim no Atlantijas okeāna piekrastes. Sādu pieņēmumu apstiprina tas, ka dažus simtus kilometru no piekrastes, kur migla vairs nesniedzas, šis augs nav sastopams.

Velvičijas sausā koksne deg kā akmeņogle, neradīdama dūmus, un daudz ilgāk nekā vietējie kamieļērkšķi.

Lai šo reto, tikai Namiba tuksnesī sastopamo augu saglabātu, tas ir ņemts īpašā aizsardzībā: par viena eksemplāra iznīcināšanu vainīgais tiek sodīts vai nu ar naudas sodu, vai arī ar ieslodzījumu cietumā. Velvičija ir Namibijas nacionālais lepnums. Tā attēlota uz Namibijas pastmarkām.

SARGSTRAUSI

Strauss ir pats lielākais putns, kas nelido, bet ātri skrien. Tā augstums sasniedz 2,8 metrus, svars — 90 kilogramus. Strausam ir garas, spēcīgas kājas, masīvs ķermenis un garš, kails kakls.

Strausa mātītes olas svars ir 1,5—2 kilogrami; tikpat daudz sver 25—30 vistu olas. Čaumala ir tik bieza, ka tās drumslas šķiet līdzīgas porcelāna trauka lauskām. Tieši brīnums, kā izšķiļoties strausa mazulis var šādu blīvu «futrāli» pārplēst.

Strausa tēviņam ir ļoti daudz pienākumu dzimtas turpināšanā. Tas patiešām ir gādīgs tēvs. Vispirms strauss izkasa smiltīs bedri un iesēžas tajā. Vairākas mātītes olas dēj vienā ligzdā, tieši priekšā bedrē sēdošajam strausam, un tēviņš ar knābi tās paripina sev apakšā. Olas perē galvenokārt tēviņš, mātītes par to rūpējas mazāk. Reizēm tās perētājam tēviņam sadēj tik daudz olu, ka galu galā to sakrajas vesels kalns, ko strauss nespēj ar savu ķermeni apklāt.

Mazie strausēni aug kā sēnes — ik dienas vienu centimetru. Tikko strausēni spēj stingri nostāties uz kājām, tie tūlīt uzsāk tādas pašas straujas dejas kā pieaugušie: mazuļi pēkšņi palecas, bezmērķīgi kaut kur joņo, ņemas griezties apkārt un vēcina spārnus, līdz beidzot pieplok pie zemes.

Dažkārt strausi, spārnus izpletuši, stāv kailas, izdegušas stepes vidū. Izrādās, ka šāda veidā tie saviem mazuļiem rada ēnu.

Strausi prot rēkt un ņurdēt kā lauvas. Vispirms tie guzu pievelk pilnu ar gaisu. Pēc tam gaiss nonāk barības vadā un stipri to izpleš. I<ad barības vads ir cieši noslēdzies, gaiss nevar ne izplūst no zarnām, ne iekļūt tajās un kailais, sarkanais kakls piepūšas kā balons. Līdz ar to atskan dobjš rēciens. Citiem strausiem tas acīmredzot jāsaprot tā: šeit nedrīkst nākt — te ir mans īpašums!

Ja gadās novērot bēgošu strausu, tas var pēkšņi pazust no redzesloka. Izrādās, ka strauss ir paslēpies — notupies, piespiedies pie zemes un izstiepis kaklu. Tā droši vien radusies paruna par strausu, kas paslēpj galvu smiltīs un domā, ka nav redzams.

Jau senie ēģiptieši strausa spalvas izmantoja par skaistu rotājumu bruņucepurēm, un līdz tam laikam, kamēr ar spalvām pušķoja tikai bruņucepures, savvaļas strausu bija pilnīgi pietiekami. Taču pēc tam, kad pagājušajā gadsimtā šīs spalvas nāca modē arī sieviešu apģērbā, strausiem draudēja iznīcība. No pilnīgas iznīdēšanas tie paglabās tikai tāpēc, ka cilvēki iemācījās šos putnus audzēt nebrīvībā, fermās. Pirmo šādu fermu Dienvidāfrikā izveidoja 1838. gadā, un, tā kā spalvu cena arvien cēlās, pēcāk tika noorganizētas arī citas fermas — Alžīrijā, Sicīlijas salā, Floridas pussalā, Francijas dienvidos (Nicā).

Dienvidāfrikā piejaucētus strausus izmanto par ganiem. Ar savām dabas dotajām īpašībām strausi šādam uzdevumam ir kā radīti: tie ļoti ātri skrien, ir spēcīgi un izturīgi.

Putni ar lielu «atbildības izjūtu» veic sargu pienākumus. Tie ne tikai uzbrūk garāmgājējiem, kas pienākuši tuvu ganībām, bet arī vajā velosipēdistus. Strausa kāju spērieni un spēcīgā knābja kniebieni nevienam nav patīkami, tāpēc aitu zagļi sen jau vairs neapmeklē fermas, kur par ganiem «kalpo» strausi. Strausu modrība ir pat tik liela, ka tie nevilcinādamies uzbrūk garāmbraucošiem kravas automobiļiem, kas tiem acīmredzot šķiet aizdomīgi.

VISLIELĀKAIS ĀFRIKAS ŪDENSKRITUMS

Oranžas upes lejtecē, akmeņainā apvidū, atrodas viens no Āfrikas kontinenta brīnumiem — visaugstākais tā ūdenskritums. Tas ir Augrabiss.

Ūdenskrituma šalkoņa sadzirdama jau iztālēm. Jo tuvāk tam pienāk, jo troksnis pieņemas spēkā, līdz beidzot izvēršas īstā dārdoņā. No augstā Oranžas upes krasta milzīgais ūdenskritums skatienam paveras visā savā grandiozajā varenībā. Seit ūdens masa izlaužas no šauras plaisas klintīs un no vairāk nekā 160' metru augstuma krākdama gāžas lejup dziļā ajzā ar stāvām akmens sienām. Pašā apakšā ūdens neganti mutuļo. Odens pilieniņu mākonī, kas pacēlies augstu pār ūdenskritumu, laistās varavīksne. Ūdenskrituma rēkoņa dobji atbalsojas visā apkaimē. Dabas spēks šeit izpaužas vairāk ļaunumā nekā skaistumā. Viktorijas ūdenskritums, ko ieskauj

tropiskie zaļie augi, ir ļoti skaists un majestātisks, turpretim Augrabiss šķiet drūms, bargs un nežēlīgs.

Lai piek|ūtu ūdenskritumam, pa aizas malu jāiet |oti piesardzīgi: klintis ir stāvas un slidenas. Viens kļūmīgs solis vai viegls galvas apreibums — un drausmīga nāve ir nenovēršama.

Miljoniem gadu Oranžas upe lauž gultni cietajos iežos. Arī Augrabiss milimetru pēc milimetra padziļina ieplaku, kurā gāžas ūdens.

Kanjona dibenā šur tur redzamas lielas, apaļas iedobes. Tās klintīs izgrebuši akmeņi, kurus šais vietās spēcīgās ūdens straumes mētājušas un virpinājušas gadu simteņiem. Dažas no šīm akām līdzīgajām bedrēm ir līdz 2 metri dziļas. Akmeņi, kas tās izslīpējuši, paši notrinušies ieapaļi un gludi.

Dziļā aiza, kas lejpus ūdenskrituma stiepjas gandrīz 10 kilometru, līkumo starp vienu no haotiskākajiem akmeņu un klinšu krāvumiem visā Āfrikā. Seit uz priekšu tikt iespējams tikai kājām, neviena automašīna te nevar izbraukt.

Oranža ir vislielākā Dienvidāfrikas upe. Sausajā gadalaikā tā kļūst tik sekla, ka vietām ir pārbrienama un tās grīvu aizšķērso smilšu sanesas. Toties lietus sezonā ūdens upē paceļas, aizskalo visus sēkļus un pat aiznes tiltus. Palu laikā Augrabisa ūdenskritums aplūkojams tikai no lidmašīnas, tuvoties tam nav iespējams. Augrabisa ūdenskritums atklāts daudz agrak nekā Viktorijas ūdenskritums, taču mežonīgajā, tuksnešainajā apvidū ūdenskritums ir tik labi «noslēpies», ka pagaidām reti kāds to redzējis. So dabas brīnumu pazīst tikai nedaudzi tuvākās apkaimes iedzīvotāji. Lai gan daudzi par visaugstāko ūdenskritumu Āfrikā uzskata Viktorijas ūdenskritumu, īstenībā pats augstākais ir Augrabiss.

LEMURIJA

Madagaskara ir kalnaina sala. Vairāk nekā trešdaļu no tās aizņem Augstais plato, kas stiepjas pāri visai salai ziemeļu—dienvidu virzienā. Plato paceļas vidēji 1000—1200 metru virs okeāna līmeņa. Austrumos kalnu sistēmas pakājē gar okeānu šaurā joslā stiepjas zemiene. Rietumos Augstais plato pakāpeniski pazeminās, aizsniegdamies līdz Mozambikas šaurumam, kas Madagaskaru šķir no Āfrikas. Trīs ceturtdaļas salas teritorijas atrodas tropu klimata zonā, un tikai dienviddaļā ir subtropu klimats. Pastāvīgie dienvidaustrumu vēji — pasāti — nes līdzi milzīgas mitrā gaisa masas. Salas augstā centrālā daļa un austrumu nogāzes saņem daudz nokrišņu, bet dienvidrietumos plešas karsts pustuksnesis un izdegusi pauguraina savanna, jo lietus te līst reti. Upes Madagaskaras rietumdaļā lielākoties plūst lēni un mierīgi; austrumdaļā tās ir īsas un krāčainas. Augstajā plato atrodas daudz ezeru. Tie galvenokārt ir apdzisušo vulkānu applūdušie krāteri.

Ar Āfrikas dzīvnieku pasauli Madagaskarai ir maz kopīga. Āfrikā mīt ziloņi, žirafes, antilopes, lauvas, nīlzirgi, pērtiķi. Madagaskarā to nav. Te ir daudz lemuru — interesantu nakts zvēriņu, kas ir

līdzīgi gan pērtiķiem, gan kaķiem. īstenībā tie ir puspērtiķi. Sala ir vienīgi šo dzīvnieku valstība, tāpēc Madagaskaru dažkārt dēvē par Lemuriju. Lemuriem ir apaļas, lielas, tumsā zvīļojošas acis, pagarš purniņš, gara aste (taču tā nav tik spēcīga kā pērtiķiem), Īsas priekškājas (zvēriņi lēkā uz pakaļkājām). Nakti mežā skan skaļi «koncerti». Lemuriem ir griezīga balss, kas atsauc atmiņā niķīga bērna raudas. Lemuri majo kokos, pārtiek no kukaiņiem un augļiem. Vēl tie mīt tuvīnajās salas.

Madagaskaras un tas kaimiņu salu iedzīvotāji lemurus uzskata par svētiem dzīvniekiem. Leģenda vēstī, ka sensenos laikos lemuri bijuši cilvēki, bet pēcāk, dzīvodami mežos, apauguši ar vilnu un pārvērtušies par dzīvniekiem. Ja kads neuzmanīgs lemurs iekrīt lamatās, malagass to noteikti atbrīvo un palaiž vaļā, bet, ja lemurs ir ievainots, to izdziedina. Ieraudzījis lemuru mežā, zemnieks vai mednieks palocīdamies to godbijīgi sveicina ka tuvu radinieku.

Ta kā lemuri uz mūsu planētas ir liels retums, Madagaskaras Demokrātiskās Republikas valdība stingri aizliegusi tos no salas izvest.

Madagaskarā sastopami ari krokodili — salas vislielākie plēsēj dzīvnieki. Malagasu parunā teikts: «Nav lielākā zvēra par krokodilu.» Salā mīt divu sugu krokodili: mambi un vuaji. Mambi ne ar ko neatšķiras no Āfrikas jeb Nīlas krokodiliem, bet vuaji ir mazliet līdzīgi Dienvidamerikas aligatoriem, taču šās sugas īpatņi dzīvo vienīgi Madagaskarā.

Augu un dzīvnieku sugas, kas sastopamas tikai kādā noteiktā vieta uz zemes, sauc par endēmiskām sugarn. Madagaskarā endēmiskas ir daudzas mazo, plēsīgo zvēriņu viverru sugas, liels skaits peļu un tauriņu sugu, gandrīz puse no salā mītošo putnu sugām un, kā jau minēts, visas lemuru sugas.

Ļoti bagāta un daudzveidīga ir arī Madagaskaras kukaiņu pasaule. Salā sastopamas dažādu krāsu mušas un termīti, siseņi, spilgti tauriņi, milzīgi taisnspārņveidīgie — dievlūdzēji jeb medniekprusaki. Goliātu — pašu lielāko tauriņu pasaulē — it viegli var noturēt arī par putnu. Tas ir brūns, ar sārtu vēderu. Taču pats skaistākais tauriņš pasaulē ir urānija. Uz tā spārniem zaigo visas varavīksnes krāsas. Madagaskarā mīt arī hameleoni. Sie lēnīgie derīgie mušu ķērāji nepievilcīgā izskata dēļ liek uzskatīti par kaitīgām un ļaunām būtnēm.

Salā ir daudz endēmisku augu, piemēram, ravenala. Ta pieder pie banānu dzimtas. Ravenalai ir tādas pašas lielas, vēja nedaudz ieplēstas lapas ka banānam, bet atšķirība no tā — īsts stumbrs bronzas brūnumā. Sudrabainās, garkātainās ravenalas lapas sakārtotas tā, ka lapotne izskatās pēc milzīga vēdekļa vai izplestas pāva astes. Lapu makstīs, kas izveidojušās no pamatnē paplatinātajiem kātiem, uzkrājas lietusūdens (katrā makstī pat līdz veselam litram). Ar nazi iegriežot lapu pamatni, šo ūdeni var izdzert un remdēt slāpes. Tāpēc ravenala tiek dēvēta par ceļinieku koku. No šā auga lapam zemnieki darina saulessargus, šķīvjus un traukus ūdens glabāšanai, kā arī apjumj ar tām būdas.

Madagaskarā vēl sastopama rafijpalma, kas pēc izskata līdzīga kokospalmai, tikai tas stumbrs ir grumbuļains. Pie stumbra rafijpalmai aug 8—10 resni kati ar garam, plūksnotam lapām. \'o rafijpalmas lapu šķiedrām malagasi darina daždažadus audumus: gan ļoti plānus, zīda dranai līdzīgus, gan vienkāršus un rupjus — ka maisa audumu. No šās pašas šķiedras vij ari virves un auklas. Ar palmu lapam klāj jumtus, no tām pin maju sienas un žogus. No rafijpalmu sulas raudzē vīnu.

Madagaskaras iedzīvotāju galvenā nodarbošanās ir lauksaimniecība. Auglīgajos tīrumos tie audzē risu, zemesriekstus, pākšaugus, manioku, kukurūzu pašu patēriņam, kafiju, vaniļu, krustnagliņas, tabaku — izvešanai uz citam zemēm.

DAŽAS ĪSAS ZIŅAS

KAMIELIS

Leģendas par kamieļa fantastisko izturību nepavisam neatbilst īstenībai. Sie dzīvnieki nedēļām bez ūdens spej iztikt tikai tad, kad tie ganas labas ganībās, kur līdz ar zaļi iespējams uzņemt organismam vajadzīgo mitrumu. Bez ūdens Āfrikas vienkuprainais kamielis var izdzīvot tikai četras, maksimali piecas dienas. Ikreiz, kad karavana apmetas atpūtā, kamieļa kuņģa «cisternā» liek «iepildīts» līdz 100 litru ūdens.

Labi barotam kamielim brūnais kupris slejas ka kalns, jo tajā ir uzkrājušies tauki. Ja kamielim trūkst barības, kupris sarūk un kļūst līdzīgs tukšai tarbai. Parasti kamielim tiek uzkrauta 100—150 kg smaga nasta. Ar šādu nastu tas dienā spēj noiet līdz 100 kilometru.

HAMELEONI

Hameleoni pieder pie ķirzaku dzimtas, taču veiklībā ar tām nepavisam nespēj sacensties. Hameleonu dzīslas, liekas, rit nevis asinis, bet galdnieku līme; tie kustas lēnāk nekā medū iestrēgusi muša. Kompensācijai par mazkustīgajām kājām hameleoniem piešķirta ļoti gara mele, ar kuru tie ķer kukaiņus. Tikai tad, ja kukaiņi nenolaižas tuvumā un hameleoni sāk ciest badu, tie uzsāk nogurdinošu ceļojumu uz blakus zaru.

Hameleoniem ir garda gaļa, tāpēc arī tiem daudz ienaidnieku. Taču šie rāpuļi spej labi pielāgoties apkārtējai videi, mainot ādas krāsu. To āda lielākoties ir zaļgana, taču var iegūt dzeltenu, sārtu vai jebkuru citu toni.

Madagaskara ir vairāk nekā 30 hameleonu sugu dzimtene.

zīmējumi uz kakla

Lai žirafes zinātniski izpētītu, nepieciešams tas atšķirt. Bet kā gan to izdarīt? šie dzīvnieki taču visi ir vienādi.

Un tomēr tas nepavisam nav tiesa. Kenijas zoologi apgalvo, ka zīmējumi uz žirafes kakla ir tikpat atšķirīgi kā cilvēka pirkstu nospiedumi.

Izrādās, ka pēc šīs pazīmes nav iespējams atrast divas vienādas žirafes.

DEGUNRADZIS BRIESMĀS

Biezādainajiem, viegli aizkaitināmajiem un stūrgalvīgajiem degunradžiem draud bojā eja. Pēc zoologu uzskatiem, pašlaik visā pasaulē ir ap 18 000 degunradžu. Pat visvairāk izplatītā suga — melnais degunradzis — nepārsniedz 13 000 īpatņu.

Ir sasaukta pat rezervātu darbinieku vispasaules konference, kurā izteikts aicinājums aizliegt degunradžu medības. Starptautiskā Dabas un dabas resursu aizsardzības savienība uzsākusi kustību ar devīzi «Glābsim degunradzi!».

Daudzās jaunajās Āfrikas valstīs nolemts veikt stingrus pasākumus, lai to teritorijā saglabātu dzīvniekus.

bīstamāki par leopardu

Sjerraleones Republikas galvaspilsētas Frītaunas vecie iedzīvotāji vēl atceras tos laikus, kad no apkārtējiem mežiem pilsētā bieži vien ieklīda leopardi. Visiem par šausmām zvēri parādījās ari galvenajā ielā. Tolaik pret leopardiem izturējās bez žēlastības. Dienu, kad tika nogalināts leopards, pilsētnieki uzskatīja par svētku dienu. īpašas mednieku vienības sargāja pilsētu un centās leopardus iznīcināt līdz pēdējam arī tās apkārtnē.

Taču pēc tam, kad leopardi bija izzuduši, apkārtējos mežos savairojās milzīgs daudzums pērtiķu. Pērtiķi klīda pa pilsētu kā saimnieki, nopostīja augļu un sakņu dārzus.

Ilgi apspriedušies, pilsētas municipalitātes1 locekļi pieņēma lēmumu nopirkt dažus pārus leopardu un ielaist tos piepilsētas mežos.

OKAPI

Okapi mājo Āfrikas tropiskajos mežos Kongo (Zairas) upes baseinā. Sie mazie, ļoti biklie dzīvnieciņi pieder pie žirafu dzimtas, bet pēc krāsas ir līdzīgi zebrām. Okapi parasti ganās vienatnē, klusu klaiņodami pa meža biezokņiem. Dzīvnieciņi ir tik tramīgi, ka pat pigmejiem neizdodas tiem piezagties klāt. Viņi tos ievilina bedrēs — lamatās.

Okapi apmatojums ir brūns, kājas izraibinātas melnām un baltām svītrām. Okapi tēviņš ir mazāks par mātīti. Tam ir divi ar ādu klāti

1 Municipalitāte — iedzīvotāju ievēlēts pašvaldības orgāns buržuāziskajās valstīs.

mietveida radziņi. Ar 40 centimetru garo mēli okapi var pastrādāt brīnumdarbus, piemēram, izlaizīt paši savas melnsarkanās aizausis. Mutē abās pusēs tiem ir kabatas, kur glabāt barību.

Okapi ir ļoti tīrīgi dzīvnieki un nežēlo laiku sevis apkopšanai.

MARABU

Tā Centrālāfrikā sauc milzīgu putnu, kas sasniedz cilvēka augumu. Tas pieder pie stārķu dzimtas. Kur ir cilvēki, tur atlido arī marabu. Apdzīvotās vietās tas pastaigājas kopā ar vistām. Marabu ir ļoti rijīgs. Augu dienu tas spēj dežurēt lopkautuves priekšā, lai tiktu pie gabala gaļas. Marabu ēd arī atkritumus un tāpēc ir gaidīts viesis ikvienā afrikāņu ciematā. Turklāt šis sanitārs strādā par velti. Vakaros putni uzlaižas koku galotnēs un sakumpuši gaida rītausmu, lai atkal sāktu sanitāro apgaitu.

MAIZESKOKS

Āfrikas tropiskajā joslā audzē maizeskoku. Tā augļi ir cilvēka galvas lielumā, ar sulīgu, barojošu mīkstumu bez sēklām. Tie aug tieši uz stumbra vai resnākajiem zariem.

Maizeskoka augļi ir bagati ar cieti. Vietējie iedzīvotāji tos izmanto pārtikā vārītus vai ceptus. Raudzēti augļi pārveidojas staipīgā, mīklai līdzīgā masā, un no tās cep plāceņus. Acīmredzot tāpēc šo koku arī sauc par maizeskoku.

Ar viena 15—20 gadu veca maizeskoka ražu veselu gadu var pārtikt divi trīs cilvēki. Koksni izmanto par būvmateriālu, kā arī dažādu sīku izstrādājumu darināšanai.

PRET MIEGA SLIMĪBU

Kenijas galvaspilsētā Nairobi ir nodibināta starptautiska laboratorija cīņai pret dzīvnieku slimībām. Zinātnieki izpētījuši, kāds attīstības cikls ir mikroorganismam tripanosomai, kas izraisa dzīvniekiem un cilvēkiem ļoti bīstamo miega slimību. Līdz šim cīņa pret miega slimību ierobežojās ar cece mušu iznīcināšanu, jo tās ir galvenās tripanosomu pārnēsātājas. Tagad pavērusies iespēja izstrādāt iedarbīgus līdzekļus pret pašu tripanosomu un radīt efektīvākas zāles pret slimību, kas iznīcina tūkstošiem lopu un laupa daudziem cilvēkiem dzīvību.

AUSTRALIJA

Austrālija — pats mazākais zemeslodes kontinents — atrodas galvenokārt dienvidu puslodes tropu un subtropu zonā. Kontinenta platība ir trīs ceturtdaļas Eiropas teritorijas. Virsmas vidējā augstuma ziņā (350 m) Austrālija pārspēj vienīgi Eiropu.

Austrālijas krasta līnija ir maz izrobota, īpaši rietumos un dienvidos. Piekrastes salas un pussalas aizņem mazāk nekā desmito daļu kontinenta, turpretim Eiropā — vairāk nekā trešdaļu kopējās platības. Klusajā okeānā gar Austrālijas austrumu piekrasti aptuveni 2000 km garumā stiepjas Lielais Barjerrifs. Tā platums vietām sasniedz 150 kilometru. Lielais Barjerrifs aptver koraļļu rifus un salas. Rifu dēļ piebraukšana pie Austrālijas austrumu krasta ir ļoti bīstama. Iekams visas pieejas nebija precīzi izpētītas un iezīmētas navigācijas kartēs, Barjerrifs kļuva par kapu daudziem kuģiem.

Iepretim upju grīvām, kur ieplūst saldūdens un dūņas, ko koraļļi necieš, palikuši šauri, līkumoti kanāli. Pa tiem kuģi piebrauc pie Austrālijas krastiem.

AUSTRĀLIJAS DABA

Gandrīz 90% kontinenta ir līdzenums ar pacēlumu malējās daļās. Austrumos stiepjas paši augstākie Austrālijas kalni — Lielā Ūdensšķirtnes grēda. Kontinenta vidusdaļa ir zemiene ar ieplaku, kur atrodas Eira ezers.

Dienvidu tropu loks Austrāliju pārdala divās gandrīz vienādās daļās, tāpēc šeit galvenokārt valda tropu un subtropu klimats. Tā kā kontinenta krasti ir maz izroboti un piekrastes daļā virsma paaugstināta, īpaši austrumos, apkārtējās jūras un okeāns maz ietekmē Austrālijas vidienes rajonus un tajos klimats ir krasi kontinentāls. Eira ezera tuvumā gadā nokrišņu daudzums nepārsniedz no mm, bet dažos rietumu un ziemeļrietumu rajonos tas ir vēl mazāks. Tur sausās sezonas piecos sešos mēnešos zeme reizem nesaņem ne pilītes valgmes.

Upēs, kas tek no Lielās Ūdensšķirtnes grēdas uz rietumiem, ūdens ir tikai lietus periodā. Pārējā laikā tās vai nu izžūst, vai arī pārvēršas par iesāļu peļķu un purvu virkni. Sāds režīms ir pat Austrālijas garākajai upei Dārlingai, Marejas labajai pietekai. Izžūst arī ezeri dziļajās beznoteces ieplakās.

Kontinenta rietumu pusei nav ne pastāvīgu, ne sezonālu ūdensteču. Tas ir lielo tuksnešu apvidus (Lielais Viktorijas tuksnesis,

Lielais Smilšu tuksnesis). Tikai gar rietumu un dienvidu piekrasti tuksnesi nomaina sausas savannas un pustuksneši, ko apūdeņo īsas, seklas upītes.

Pašos dienvidos gar Lielā Austrālijas līča piekrasti arī plešas pustuksneši, kur koki neaug. Vienīgi Lielās Ūdensšķirtnes grodas austrumu nogāzes saņem daudz valgmes. Tas ir mitro tropu rajons.

Austrālijas augājs ir pilnīgi atkarīgs no nokrišņu daudzuma. Kontinenta ziemeļaustrumu novados izplatīti mitrie tropiskie meži, kuros aug dažādi koki. Tropiskajā mežā, vīdamās no koka uz koku, it kā jumtu ir izveidojušas liānas. Austrālijas ziemeļdaļas zemajā piekrastē, it īpaši Karpentārija līča krastā, plešas mangrovju audzes.

Virzienā uz dienvidiem nokrišņu kļūst arvien mazak un mainās arī mežu tips. Koki aug retāk, izzūd palmas un pandāni. Tos nomaina eikaliptu skrajmeži ar zaļu leknas zāles paklāju. Bieži zem kokiem redzamas lielas termītu būves, kas dažkārt sasniedz vairāku metru augstumu.

Eikalipts ir īsts Austrālijas koks. Tam ir vairāki simti sugu ar dažādiem ziediem, aug|iem, dažādas formas lapām un dažāda resnuma stumbriem. Eikalipti sastopami arī krūmu veidā, bei dažu sugu koki ir vairāk nekā 100 metru augsti, un to stumbrs sasniedz 10 metru diametrā. Eikaliptiem ir cieta koksne. No lapām un mizas iegūst daudz ēteriskās eļļas. So eļļu plaši izmanto medicīna un tehnikā. Koku varenās saknes izsūknē no zemes milzīgu ūdens.

daudzumu un izkaltē augsni, tādējādi nodarot postu lauksaimniecībai. Tapec ganibās eikaliptus cenšas iznīdēt, izgriežot mizu visapkārt stumbram, lai koks nokalstu.

Subtropisko eikaliptu mežu apgabalus nomaina Austrālijas savannas. Te koki aug pa vienam. Eikaliptiem piebiedrojas akācijas, kazuarīni ar bezlapainiem, diegveidīgiem zariem, bet savannas rietumdaļa sastopams savdabīgais pudeļkoks. Tam ir resns stumbrs, kura šūnās uzkrājas ūdens. Pašlaik lielākā daļa savannu ir pārvērsta par kviešu tīrumiem un ganībām.

Tuvāk kontinenta centram savannas pāriet pustuksnesī, kur ievērojamas platības aizņem skrebi — dzelkšņaini, .blīvi saauguši, reizēm pavisam necaurejami mūžzaļi krūmāji. Austrālijas dienvidos un dienvidrietumos skrebu veido galvenokārt zemās eikaliptu sugas. Krūmājiem ir nedzīva zilganpelēki zaļa krāsa. Eikaliptu lapas ir cietas un ar šķautni pavērstas pret sauli. Augsni zem skreba klāj retas sausummiļu graudzāļu skupsnas.

Austrālijas pustuksnešu apgabalos var sastapt tā saukto mulgaskrebu. To veido dzelkšņaino akāciju audzes, kuras sasniedz četru metru augstumu.

Kopš Eiropas ieceļotāju ierašanās Austrālijas augājs stipri ir pārmainījies. Eiropieši atveda līdzi graudzāles, ozolus, apses, augļu kokus un citus augus. Daži no ievestajiem augiem Austrālijai kļuva par īstu sodību. Tā, piemēram, kaktusiem (opuncijām) tā «iepatikās» apstākļi Kvīnslendas un Jaundienvidvelsas štatā, ka tie piesārņoja un izkaltēja 20 miljonu hektāru auglīgas zemes. Ilgi nevarēja atrast kaktusu apkarošanai piemērotus paņēmienus, līdz 1925. gadā to audzēs palaida vairāk nekā trīs miljardus Dienvidamerikas tauriņa — kastoblasta kāpuru. Piecpadsmit gadu laikā mazais «plēsoņa» ar ka ktus iem gandrīz pilnīgi tika galā.

Austrāliju jau senā ģeoloģiskā pagātnē no citiem kontinentiem nošķīrusi jūra. Sā kontinenta izolētais stāvoklis noteicis ta augu un dzīvnieku pasaules relikto raksturu. Austrālija ir «patvēruma zeme» daudzām dzīvnieku sugām, ko var uzskatīt par «dzīviem izrakteņiem». īpaši interesantas ir divas oldējēju zīdītāju sugas — pīļknābis Austrumaustrālijā un Tasmānijas salā un Austrālijas ehidna, kas mājo visā kontinentā.

Vairums Austrālijas zīdītāju pieder pie somaiņiem. So dzīvnieku mazuļi piedzimst pavisam mazi un neattīstīti, tāpēc mātes tos nēsā somā uz vēdera, kamēr tie paaugas.

Vislielākie no somainajiem dzīvniekiem ir ķenguri. Austrālijā mīt arī vāversomaiņi, caunsomaiņi, lāčsomainis jeb koala un citas sugas, bet Tasmānijā sastopams vilksomainis un velnsomainis.

Pie endēmiskajām, tikai Austrālijā sastopamajām putnu sugām pieder kazuāri, lirastes un lielkājvistas.

Interesants ir vēl viens Austrālijas endēmiskais dzīvnieks — molohs. Dzeloņveidīgie izaugumi uz šās ķirzakas ķermeņa noder gaisa mitruma uzsūkšanai.

Eiropiešu ieceļotāju ievestie zīdītajdzivnieki Austrālijā raduši dzīvei labvēlīgus apstākļus.

AUSTRĀLIJAS PIRMIEDZĪVOTĀJI

Austrālijas pirmiedzīvotāju — aborigēnu skaits nepārsniedz 50 000. Tie mit galvenokārt rezervātos, kas atrodas valsts rietumu un ziemeļu rajonos un ir vismazāk piemēroti cilvēku dzīvei. Citās teritorijās dzīvo tikai neliels skaits aborigēnu.

Pirms eiropiešu ierašanās Austrālijas pirmiedzīvotāji dzīvoja galvenokārt kontinenta dienvidaustrumu un dienvidu piekrastē, kur ir labāki klimatiskie apstākļi un iespējams iegūt vairāk medījumu un zivju,'. Koks un akmens bija vienīgie materiāli, no kuriem aborigēni darināja savus vienkāršos darbarīkus. Austrālijas pirmiedzīvotāji nenodarbojās ar lopkopību, jo kontinentā lielos zīdītājus agrāk pārstāvēja vienīgi ķenguri. Aborigēni nepazina ari zemkopību. Toties viņi bija teicami mednieki, zvejnieki, zāļu un sakņu vācēji.

Apmetušies Austrālijā, baltie kolonisti aborigēnus centās pārvērst par vergiem, izmantot viņu darbu fermās. Taču iedzimtie negribēja atteikties no līdzšinējā dzīves veida. Balto ieceļotāju padzīti Austrālijas tuksnešainajos apvidos, aborigēni sāka medīt aitas, ko audzēja kolonisti. Tas noderēja par ieganstu masveidīgai pirmiedzīvotāju iznīcināšanai. Aborigēnus tvarstīja, indēja, aizdzina uz tuksnešiem, kur tie gāja bojā no bada un ūdens trūkuma.

Tādējādi jau XIX gadsimta beigās Austrālijas pirmiedzīvotāju skaits bija samazinājies gandrīz desmitkārt.

Tagad aborigēni ir tikpat beztiesīgi kā agrāk. Viņiem nav tiesību piedalīties sabiedriskajā dzīvē, viņi nedrīkst kafejnīcā paēst, bārā izdzert glāzi alus. Pirmiedzīvotājiem ir liegta gluži jebkāda medicīniskā palīdzība, tāpēc mirstība viņu vidū ir ļoti liela.

Aborigēni, kas dzīvo pilsētu tuvumā, strādā par dienas algādžiem un dara pašus grūtākos un netīrākos darbus. Iedzimto austrāliešu vidū ir talantīgi mākslinieki un tēlnieki. Viņi interesanti un savdabīgi dejo, ir ļoti muzikāli. Pirmiedzīvotāji viegli iemācās valodas, piemēram, angļu valodu.

Pasaules slavu iemantojušas mirušā aborigēnu mākslinieka Alberta Namatžiras gleznas.

VEL JOPROJĀM AKMENS LAIKMETA

Aborigēnu ikdienas dzīve tūkstošiem gadu laikā mainījusies maz. Austrālijas vidienē aborigēni vēl joprojām dzīvo akmens laikmeta apstākļos. Arī tagad, bruņojušies ar koka šķēpiem un akmens cirvjiem, viņi klejo no vienas vietas uz otru, vācot visu, kas ir ēdams. Aborigēnu apmetņu vietas ir labi zināmas. Parasti viņi apmetassmilšainos pauguros netālu no ūdens, bet pēc iespējas tālāk no> purviem.

Aborigēni ierīko pagaidu mitekļus. Pūšot aukstiem vējiem, viņi vēja pusē sarauš smiltis, izveidojot tādu kā bedri, un sēž tur pie kvēlojoša ugunskura. Kālab lieki pūlēties, ja nākamajā rītā jādodas uz citu vietu?

Lai aizsargatos no mitruma un aukstuma, lietus sezonā aborigēni no kārtīm ceļ pamatīgākas būdas. Kārtis iie pārklāj ar koku mizām. Šīs būdas ir viegli uzceļamas, tas ir plašas, pasarga no lietus un vēja un nesabrūk visu lietus sezonu.

KANBERA

Uz Austrālijas Savienības galvaspilsētas nosaukumu kandidēja trīs pilsētas — Sidneja, Melburna un Adelaida. Tā kā strīdi ilgi nespēja rimties, tika nolemts uz Jaundienvidvelsas un Viktorijas štata robežas nodalīt daļu teritorijas un nelielā apdzīvotā vietā nodibināt galvaspilsētu. To sāka celt 1913. gadā. Tā radās Austrālijas galvaspilsēta Kanbera.

Kanbera atrodas gleznainā paugurainā līdzenumā. Tai raksturīgi ir atsevišķi apbūvēti iecirkņi — zonas, ko citu no citas nošķir parki. Vietām palikušas eikaliptu audzes ar bālganiem, it kā apsūbējušiem stumbriem. Daudzas ielas aug dekoratīvi augi un augļu koki.

Dažas ielas ir ļoti šauras, bez ietvēm, un tajās paredzēta tikai automobiļu satiksme. Vairums celtņu ir vienstāva ķieģeļu mājiņas ar sarkanu dakstiņu jumtu. Katras mājiņas priekšā ir rūpīgi apcirpts zālājs ar skaistām puķu dobēm.

Vienā no pilsētas uzkalniem atrodas valdības rezidence. Tajā ir parlaments, lielākā daļa ministriju un citu iestāžu. Pilsētas centra paceļas modernas ēkas, taču tās nekur nav augstakas par desmit stāviem. Celt augstākus namus ir aizliegts.

Tāpat kā daudzas citās lielajās Austrālijas pilsētās, Kanberas ielās uz dzelzs stabiņiem ierīkoti īpaši automāti, kur braucēji iemet naudu, lai iegulu tiesības zināmu laiku stāvvieta atstāt automobili. Automašīnas novietošana pilsētas stāvvietā iestāžu darba laikā maksā dārgi, tāpēc daudzi darbinieki, kas dzīvo ārpus pilsētas, nebrauc ar personisko automobili, bet izmanto pilsētas transporta līdzekļus.

Veikalus vakarā slēdz pulksten 18, un jau līdz pulksten 22 Kanberas ielas kļūst pavisam tukšas.

CENTRĀLAUSTRĀLIJAS TUKSNEŠOS

Ceļš mūs ved cauri Centrālaustrālijai no ziemeļiem uz dienvidiem.

Kur vien pametam skatienu, visapkart plešas nedzīvs tuksnesis ar sarkanu mālsmilts augsni. Pakāpeniski to nomaina akmeņaina zeme. Dažas vietas šeit atsauc atmiņa musu Vidusāzijas tuksnešus. Pat augi ir līdzīgi saksaulam vai tamariskam. Daudz ir kailas, sasāļojušās zemes, kur vispār neaug nekas.

Sur tur desmitiem kilometru tālumā aizstiepjas krūmāji — skrebi. Ainava vasarā ir vienveidīga. Šai vienmuļībā tikai vietumis pavīd dzeltenas un zilas salmenes. To ziedi sakalst, bet krāsu nezaudē.

Cietās krūmu lapas izskatās pēc tieviem zariņiem. Lai nezaudētu mitrumu, tās pret sauli pagriezušas šķautni.

Skrebus vietējie iedzīvotāji izmanto aitu ganīšanai.

Viena no krūmāju sugām, kas sastopama mulgaskreba, dod bagātīgu sēklu ražu, un šīs sēklas labprat ēd aitas. Aitas ēd ari šo krūmu jaunos zariņus.

Vēl tālāk uz dienvidiem akmeņainie klajumi mijas ar pelēku graudzā|u — spinifeksu ceriem. Spinifeksi aug vissausākajās vietās, kur nokrišņu daudzums gadā nepārsniedz 25—50 mm.

Mūsu brauciena laika pa Centrālaustraliju vairākkārt sacēlās putekļu virpuļviesuļi, ko šeit dēvē par vilivili. Reizēm tie spēj pacelt gaisā lopus, automašīnas un sagraut majas.

PŪKAINO KARAPŪĻU UZBRUKUMS

Viss sākās ar pieciem trušiem, ko Austrālijā bija ievedusi pirmā iece|otāju grupa. Diez vai kads toreiz domāja, ka trušu pēcnācēji laika gaitā izplatīsies pa visu kontinentu.

Trušu skaits Austrālijā auga kā lavīna. Sākot ar Melburnas apkārtni, šie dzīvnieki pamazam virzījās arvien dziļāk kontinentā. Trušu iebrukumu netraucēja ne ūdenīga Mareja, ne steigšus uzceltie stiepju pinuma žogi. Kādu laiku šķita, ka Rietumaustrālijai trušu armijas uzbrukums nedraud. So valsts daļu no austrumu štatiem nošķir tuksnesis. Tomēr 1895. gadā pūkaino karapūļu avangards parādijās arī šeit.

Laikā, kad Austrālijā dzīvoja 5000 ieceļotāju, te bija 500 000 trušu, bet tad, kad iedzivotāju skaits sasniedza 7 miljonus, kontinentā jau mita miljards trušu. Šķita, ka truši ir sagrābuši Austrāliju un cilvēkiem neatliks nekas cits kā sakraut savu mantību kuģos un atgriezties Eiropā.

Tomēr cilvēki nesēdēja, rokas klēpī salikuši. Sākumā lielas cerības tika liktas uz stiepļu žogiem. Viens no pašiem garākajiem stiepās pāri visam kontinentam, šķērsojot tuksnesi, dzelkšņaino krūmu audzes un kalnu grēdas. Trušus šis žogs diemžēl neapturēja. Pirmkārt, to cēla ļoti lēni, otrkārt, dzīvnieciņi iemanījās zem tā izrakt ejas. Tad nelielā attālumā no pirmā žoga australieši uzcēla otru aizsardzības līniju. Stiepļu žogs sasniedza 3500 kilometru garumu un maksāja miljonu mārciņu sterliņu1 . Efekts tomēr nebija liels.

Darbā tika laisti visi iespējamie cīņas līdzekļi. Fermeri trušu alās izlika indīgas ķimikālijas. No Eiropas ieveda niknākās trušu ienaidnieccs — lapsas. Taču Austrālijā arī lapsas bija bezspēcīgas: truši mēdz paslēpties dzelkšņainos brikšņos, kur lapsas lien nelabprāt.

Trīsdesmitajos gados pret trušiem izmantoja bakterioloģisko ieroci. īpašās laboratorijās izaudzēja dzēlējodus, kurus inficēja ar

1 Mārciņā sterliņu ir angļu naudas vienība.

īpašu vīrusu, kas trušiem izraisīja nāvējošu slimību. Pēc otrā pasaules kara ar odu palīdzību mitrajās ganībās gar Marejas upi trušu skaits tika samazināts par 90 procentiem. 1935. gadā Austrālijā bija aptuveni 4 miljardi trušu, 1949. gadā — pusmiljards. Tiem dzīvnieciņiem, kas palika dzīvi, kā arī to pēcnācējiem pret slimības ierosinātāju vīrusu izveidojās imunitāte1 .

1950. gadā Austrālijas zinātnieki sāka jaunu posmu bakterioloģiskajā karā pret trušiem. Pusmiljardu lielā trušu armija tika gandrīz iznīcinātā. Taču rezultāts joprojām nebija simtprocentīgs, jo 50 miljoni pūkaiņu palika dzīvi. Pašlaik to ir mazliet vairāk par 100 miljoniem. Progress, kā mēdz sacīt, ir acīm redzams. Taču trušu problēma austrāliešiem laikam gan vēl ilgi būs aktuāla.

No Austrālijas ik gadus izved apmēram 7 miljonus trušu ādiņu. Tas valstij dod diezgan prāvus ienākumus. Taču zaudējumus truši nodara nesalīdzināmi lielākus. Rokot alas, tie veicina augsnes eroziju un, pārtikdami no koku mizas, iznīcina jau tā ne sevišķi biezos mežus.

Taču vislielākās nepatikšanas pūkaiņi sagādā lopkopībai. Pēc speciālistu aplēsēm, truši ik gadu apēd tik daudz zāles, cik pietiktu apmēram 25 miljonu aitu un 3—4 miljonu liellopu turēšanai.

VIENĪGIE UZ ZEMESLODES

Austrālijas fauna ir ārkārtīgi savdabīga. Kontinentā saglabājušies dzīvnieki, kas jau ļoti sen izzuduši citos kontinentos. Te mājo senie oldējēji zīdītāji — pīļknābji un ehidnas. Tie citos kontinentos izmiruši pirms daudziem miljoniem gadu.

PĪĻKNABIS

Pīļknābis ir viens no visdīvainākajiem dabas radījumiem. Tam ir labi barota kucēna ķermenis. Ada, liekas, padevusies pārāk liela. Starp pirkstiem pīļknābim ir peldplēve, purna galā — piles knābis, aste kā bebram, bet priekškājas kā āpsim. To visu papildina gaiļa piešiem līdzīgi izaugumi uz tēviņa pakaļkājām. Sie izaugumi izdala indi. Nav nekāds brīnums, ka Eiropas zinātnieki, vairāk nekā pirms 170 gadiem par visu to pirmoreiz izdzirdējuši, negribēja ticēt šāda dzīvnieka eksistencei. Vēl stiprāk tie izbrīnījās, uzzinājuši, ka pīļknābis dēj olas tāpat kā rāpuļi, bet izšķīlušos mazuļus baro ar pienu kā zīdītāji.

Kaut gan šis apbrīnojamais dzīvnieks jau ilgi saistījis lielu uzmanību, vēl nesen ļoti maz bija zināms par tā paradumiem. Tas izskaidrojams tādējādi, ka pīļknābji mīt pašās nomaļākajās Austrumaustrā-

1 Imunitāte — organisma neuzņēmība pret infekcijas slimību ierosinātājiem vai noteiktām indēm.

lijas un Tasmānijas vietās. Alas tie rok upju krastos. Zvēriņi gandrīz nemaz neparādās ārpus saviem mitekļiem un barību meklē ūdenī. Tārpus, kukaiņus, kurkuļus pīļknābis satausta ar mīksto, jutīgo knābi. Ūdenī dzīvnieks neredz un nedzird. Zem ūdens tas var uzturēties apmēram minūti; iestrēdzis starp saknēm vai iekļuvis lamatās, tas noslīkst. Ēstgriba pīļknābim ir milzīga. Dienā tas patērē ne mazāk kā kilogramu barības, un tā ir gandrīz puse no viņa svara. Pavirši vērojot, šķiet, ka pīļknābis barību sakošļā, taču šim dzīvniekam zobu nav, un barību tas sasmalcina, beržot to pret aukslējām. Starplaikā starp rīta un vakara maltīti pīļknābis uzturas dziļā piekrastes alā. Tas mazina briesmas no ienaidnieku uzbrukumiem. Visniknākais ienaidnieks pīļknābim ir ērglis. Pīļknābja ādai nav nekādas vērtības, un tāpēc tas varējis izvairīties no iznicināšanas. Pagaidām nav nekāda pamata domāt, ka pīļknābji izmirst, lai gan ļoti grūti ir pat aptuveni konstatēt, cik to pašlaik ir.

Tēviņš un mātīte dzīvo kopa līdz tam laikam, kad ir paredzams ģimenes pieaugums. Tad mātīte netālu no vecās alas sāk rakt jaunu alu. Ar asti ta «nopļauj» zāli un sagatavo mīkstu migu. Garo alas ieeju nākamā māte rūpīgi nosprosto. Divās trīs vietās tiek ierīkotas zemes barjeras, lai alā būtu siltāk un tajā nevarētu iekļūt nelūgti viesi. Mātīte izdēj divas trīs baltas, apaļas olas, kuru diametrs ir apmēram 2 cm, un perē tās ne ilgāk par 10 dienām. Tikai pēc mazuļu izšķilšanās māte atstāj alu un dodas medībās. Mazuļus tā baro piecus mēnešus ar pienu, kas sūcas no vēdera adas porām. So pienu mazuļi uzlaiza. Kad pīļknābji sasniedz sešu nedēļu vecumu, tie sāk rāpot, bet vēl joprojām ir akli. Pirmā pelde mazuļiem tiek «atļauta» četru mēnešu vecumā. Pec tam tie jau ir pavisam patstāvīgi, kaut gan pilnīgi pieauguši kļūst divu gadu vecumā.

Zoologi ir mēģinājuši pīļknābjus saķert un nometināt dažādās vietās, taču radies negaidīts šķērslis. Izrādās, ka šie zvēriņi ir ļoti nervozi un apstākļu maiņa tiem kaitīga. Pīļknābji «krīt panikā un zaudē pašsavaldīšanos» uz vairākām dienām un pat nedēļām. Pie nebrīves tie pierod ļoti grūti.

EHIDNA

Pirmajā acu uzmetienā ehidna ar savu adataino kažoku šķiet līdzīga ezim. Arī lieluma ziņā tā neatšķiras no eža. Ik gadu mātīte izdēj vienu olu, taču to neperē, bet nēsā sev līdzi īpašā vedera somā. Izšķīlies no olas, mazulis kādu laiku guļ somā, pārtiekot no matēs piena, ko izdala piena dziedzeri somā. No mūsdienu zīdītājiem vienīgi ehidnas un pīļknābji vairojas ar olām.

Ja ehidnu mātei jāsameklē barība, tā savā somā nēsā līdzi arī mazuļus. Ehidnas pārtiek no skudrām, termītiem un tārpiem. To iegarenajos žokļos nav zobu, toties garā, ar lipīgām siekalām klāta mēle palīdz saķert medījumu un iebāzt to mutē. Termītu mājokļus ehidnas izposta ar garajiem, spēcīgajiem priekšķepu nagiem. Ehidnas ir nakts dzīvnieki. Dienu tie alā snauž, bet naktī dodas medībās.

SOMAIŅI

Austrālijas dzīvnieku vidū ļoti interesanti ir somaiņi, pie kuriem pieder gandrīz visi Austrālijas zīdītāji. So dzīvnieku mātītes dzemdē ļoti sīkus mazuļus, un tie aug, uzturēdamies somā uz mātes vēdera.

Tādus somaiņus kā ķengurus pazīst visi, taču reti kāds spēj iedomāties, ka lielā, vairāk nekā divus metrus augstā ķenguru māte laiž pasaulē mazuli valrieksta lielumā. Karādamies pupā, mazulis «spaidu kārtā» saņem pienu, kas, īpašai muskulatūrai saraujoties, tiek iešļākts tam mutē. Paaugušies, jau pilnīgi izveidojušies ķengurēni mātes somu vēl ilgi izmanto garākos pārgājienos, kā ari tad, ja draud briesmas.

Ķenguriem ir lieliska kažokāda, kas tiek vērtēta ļoti augstu, tāpēc vietām liels skaits šo dzīvnieku ir iznīcināti. Dažos Austrālijas rajonos ķengurus iznīdē bez žēlastības, jo tie noēd zāli aitu ganībās.

Visgrūtāk ir klājies retajai ķenguru sugai — kalnu lielkājķenguriem. Tie ēd zāli tais pašās ganībās, kur ganās aitas, bet, galvenais, dzesē slāpes tais pašās dzeršanas vietās. Taču ūdens Austrālijas ganībās ir pati lielākā vērtība, un tāpēc lopkopji bija pasludinājuši pret ķenguriem īstu karu. Lai paglābtu šo reto ķenguru sugu, zinātnieki centās lopkopjiem pierādīt to nekaitīgumu. Sai nolūkā zoologi ilgstoši pētīja lielkājķenguru paradumus. Daudzi dzīvnieki tika apgredzenoti. Dienu un nakti automātiskas ierīces kontrolēja dzeršanas vietas, lai noskaidrotu, cik daudz ūdens ķenguri patērē.

Pamatojoties uz eksperimentiem, zinātnieki secināja, ka ķenguri spēj ilgu laiku un pat karstumā iztikt bez ūdens. Sie dzīvnieki ir labi piemēroti dzīvei sausos novados. Kad temperatūra paceļas sevišķi augstu, ķenguri izrok bedres, paslēpjas tajās un iegrimst tādā kā ziemas miegā. Tādējādi tie spēj iztikt ne tikai bez ūdens, bet arī bez barības.

Zoologu pētījumi izglāba ķenguriem dzīvību. Tika pierādīts, ka ķenguri ir lauksaimniecībai nekaitīgi daudzos Austrālijas rajonos.

No somaiņiem Austrālijā sastopami ne tikai ķenguri un koalas, bet arī vāversomaiņi un caunsomaiņi. Caunsomainis ir nikns plēsoņa, taču lauksaimniecībai sniedz nenovērtējamu labumu, iznīcinādams trušus. Caunsomaiņus ir aizliegts medīt.

KOALA

Lejup pa stumbru lēnām rāpās gaišpelēks koala. Nepievērsdams mums uzmanību, tas tikai rāpās un rāpās, līdz sasniedza zemi. Tad tikpat nesteidzīgi, it kā pa miegam piečāpoja pie tuvākā eikalipta, uzrāpās tajā, izraudzījās zaru, ērti notupās un ņēmās zelēt lapas.

Zvēriņa izturēšanās mūs nepārsteidza. Bijām redzējuši ne mazumu koalu un zinājām, ka šiem miermīlīgajiem dzīvniekiem par visu vairāk pasaulē tīk mierīgi tupēt kokā un gulēt vai ēst lapas. Taču koala ir ļoti izvēlīgs. No 350 eikaliptu sugām, kas pazīstamas

Austrālijā, to apmierina apmēram ducis. Ja vajadzīgo lapu nebūs, koala nobeigsies badā, bet citu barību neatzīs par derīgu. Izrādās, ka eikalipta lapās ir pietiekami daudz mitruma, lai koala varētu iztikt bez ūdens. Ne velti šā dzīvnieka nosaukums ir patapināts no kādas austrāliešu cilts valodas un nozīme «nedzert». Koala augumā nav lielāks par pusmetru, un tā svars parasti svārstās ap 10 kilogramu. Parasti koala tup vienā kokā, kamēr apēd visas lapas. Zemē tas nokāpj tikai tad, kad jāpāriet uz citu koku.

Kaut gan koalu dēvē par lāčsomaini, tas nav rada mūsu — Eiropas lācim. Kā visi somaiņi, koala pasaulē ierodas apbrīnojami mazs: jaunpiedzimuša mazuļa garums ir apmēram divi centimetri, svars — pieci grami. Tomēr mazulis tūdaļ bez jebkādas palīdzības spēj ierāpties mātes somā. Tur piecus sešus mēnešus tas nepārtraukti zīž pienu. Pamazām koala sasniedz 17—18 centimetru garumu. Reizēm mazulis palūkojas ārā no somas. Kad koalēns vēl vairāk paaugas, tas izlien ārā un paliek karājamies mātei uz muguras. Taču pilnīgi patstāvīgs koala kļūst tikai gada vecumā.

Koalu mātīte spēj laist pasaulē vienu mazuli divos gados. Droši vien tāpēc tā tik ļoti pieķeras savam koalēnam un dažnedažādi to aprūpē, bieži vien kā cilvēks nēsā «uz rokām» un šūpo. Kāda zooloģiskā dārza direktors stāstīja par koalu mātīti, kuras mazulis nobeidzies. Tā lūkojusi nozagt citas mātītes mazuli, taču tas nav izdevies. Nelaimīgais dzīvnieks aprimis tikai tad, kad direktors tam uzdāvinājis rotaļu lācīti.

Pieradināt koalu tā, kā pieradina suni vai kaķi, nevar, bet koalas, ko tur nebrīvē zvērnīcā, cilvēkiem ļoti pieķeras. Pat savvaļas koalas no cilvēkiem nebaidās. Ja zvēriņš atrod eikaliptu pēc savas gaumes, arī fermas tuvums to nepavisam nemulsina. Kādā mazā pilsētiņā koalas bieži gājuši iekšā mājās, rāpušies pat uz ielas stāvošās automašīnās. Viens tāds palaidnis automobilī iesnaudies, uzvēlies uz stūres un iedarbinājis skaņu signālu. Visi pilsētiņas iedzīvotāji sacelti kājās, bet miera traucētājs gulējis, it kā nekas nebūtu noticis …

Grūti atrast vēl citu tik neaizsargātu dzīvnieku: gausais koala nespēj ne no kā paglābties. Pārsteidzoša ir ievainota koalas izturēšanās. Atšķirībā no daudziem citiem zvēriem tas nekļūst nikns, bet, ar priekšķepām aizsedzis acis, žēli raud. Tāds jauks, miermīlīgs un neaizsargāts radījums, liekas, var izraisīt tikai simpātijas. Nav šaubu, ka austrālieši koalas mīl vairāk nekā ķengurus, tomēr vērtīgās ādas dēļ ļoti daudz šo dzīvnieku ir iznīcināti, un tagad radušās bažas par to galīgu izzušanu.

AUSTRĀLIJAS PLĒSOŅA

Austrālijā mājo dingo. Tas ir par savvaļas dzīvnieku kļuvis suņa pēctecis.

Dingo nodara lielu ļaunumu lauksaimniecībai. Aitkopības rajonos šie dzīvnieki vienā naktī var saplosīt simtiem aitu. Lielajām,

spēcīgajām govīm dingo nav bīstami, bet no tiem jāsargā teļi. Dingo ir ļoti viltīgi un piesardzīgi dzīvnieki. Ieraudzīt dingo un to nogalināt ir grūti, pat tad, ja skaidri zināms, ka dzīvnieks atrodas kaut kur pavisam tuvu.

Govis parasti ganās dažus kilometrus no akas — tur, kur aug labāka zāle. Turpat dzimst arī te|i. Divas reizes diennaktī govis dodas uz dzeršanas vietām, bet tc|iem ir grūti veikt šādu attālumu. Tāpēc govis atstāj teļus dažu visspēcīgāko govju uzraudzībā. Kad padzērušās govis atgriežas, uz dzeršanas vietu dodas «dežurantes». Sada instinktīva saprātīga izturēšanās acīmredzot izskaidrojama ar to, ka govis ilgu laiku dzīvojušas pussavvaļas apstākļos.

Tomēr dingo ir izpētījuši govju paradumus. Parasti tie uzbrūk teļiem viena līdz pusotra gada vecumā. Šādus teļus govis jau vairs tik rūpīgi nepieskata, jo tām šai laikā jau ir citi pēcnācēji un jaunlopi ir uzsākuši patstāvīgu dzīvi. Četri vai pieci dingo ielenc teļu. Parasti vieni pūlas iekosties tam purnā, bet citi uzbrūk no sāniem un aizmugures. Ja laikā nepicsteidzas teļam palīgā, no tā pāri paliek tikai ragi un nagi.

LIELKĀJVISTU INKUBATORS

Austrālijā eikaliptu biezokņos mājo lielkājvista, kas auguma ziņā ir līdzīga tītaram.

Tēviņš (reizēm kopā ar mātīti) izkasa lielu bedri, piepilda to ar sausām lapām un virsū uzrauš smiltis. Lietus un saules iedarbībā lapas bedrē sāk pūt, un temperatūra tur ceļas. Pēc kāda laika tēviņš ligzdu atrok, mātīte tajā iedēj olas, un tēviņš tās rūpīgi apber ar smiltīm. Iznāk īsts inkubators. Visā inkubācijas laikā tēviņš raugās, lai temperatūra «inkubatorā» būtu apmēram 35° C. Sāds uzdevums putnam, liekas, nebūtu pa spēkam, taču lielkājvistu tēviņš ar to it labi tiek galā. Vai nu mēle, vai arī knābja iekšpuses maigais apvalks noder par termometru, un tēviņš ar apbrīnojamu precizitāti nosaka temperatūru ligzdā. Katru dienu tas iebāž knābi smiltīs un atkarībā no temperatūras svārstībām vai nu nokasa daļu smilšu klājuma, vai arī to papildina. Sešas septiņas nedēļas lielkājvistu tēviņš nepārtraukti gādā, lai olas neatdzistu vai neizceptos. Līdzko parādās lietus padebesis, tas jau skriešus drāžas uz ligzdu un izveido smilšu konusu, lai no šā «jumta» notecētu lietusūdens. Pamēģiniet ar lāpstu atrakt olas, — tēviņš tūlīt būs klāt un, stāvēdams jums blakus, ar kājām kasīs ligzdu ciet tikpat knaši, cik ātri jūs raksiet.

Galu galā pašaizliedzīgais tēviņa darbs tiek atalgots: no olām izšķiļas putnēni, taču tiem vēl jāizlaužas brīvē caur karsto smilšu slāni. Tas ir ilgs un grūts ceļš: mazulim vajadzīgas 2—15 stundas, lai izlīstu ārā. Un, kad beidzot putnēns izkļūst no sava inkubatora, tas, būdams galīgi nokusis, tik tikko spēj sasniegt tuvāko ēnaino vietu, lai nogultos atpūsties un uzkrāt spēkus. Pēc divām stundām lielkājvistu mazulis jau spēj diezgan ātri skriet.

BRUŅRUPUČU SALAS

Lielā Barjerrifa dienviddaļas salas pieder pie vietām, kur jūras bruņrupuči dēj olas.

Bruņrupuču kāju nospiedumi smiltīs šķiet līdzīgi tanku atstātām pēdām. Metot cilpas, tie aizlokās līdz krūmājam.

Krūmos mātīte vispirms izkasa paseklu bedri un pēc tam ar pakaļkājām to padziļina līdz 40 centimetriem. Ķepas tā izliec kausveidīgi un rok pārmaiņus ar vienu un otru kāju. Mūsu klātbūtne mātīti nepavisam nemulsina. Tikko bedre ir gatava, tā sāk dēt olas. Olas cita pēc citas sabirst bedrē. Mēs saskaitām 89 olas. Kad bedre ir aizkasīta un vieta nolīdzināta, mātīte vēl kādas desmit minūtes parāpo, lai visu pienācīgi nomaskētu, un tad dodas atpakaļ uz jūru.

Sakarsušajās smiltīs olas paliek aptuveni desmit nedēļas. No olām izšķīlušies, mazie bruņrupucēni tūdaļ nenāk ārā, bet nogaida smiltīs, kamēr satumst, jo instinkts tos brīdina par draudošajām briesmām. Un tomēr no desmit mazajiem bruņrupucēniem līdz jūrai laimīgi nokļūst labākajā gadījumā tikai viens. Ceļā laupījumam uzglūn lielie krabji un arī putni.

OKEĀNIJĀ

Pie Okeānijas pieder visas Klusā okeāna centrālās daļas un dienvidrietumu daļas salas starp Austrāliju un Malajas arhipelāgu rietumos un bezgalīgo okeāna klaju ziemeļos, austrumos un dienvidos. Visas salas kopā aizņem mazliet vairāk par '/īso Klusā okeāna platības.

Okeānija nosacīti tiek iedalīta trīs lielās daļās: Melanēzijā, Mikronēzijā un Polinēzijā.

Grieķu vārds «melas» nozīmē «melns», «nesos» — «sala». Melanēzijas salas apdzīvo negroidu ciltis. Negroīdiem ir ļoti tumša adas krāsa, cieti, sprogaini mati, plats deguns un biezas lūpas.

Pie Melanēzijas salām pieder Jaungvineja, Jaunkaledonija, Bismarka arhipelāgs, Fidži, Zālamana, Jaunhebridu salas u. c. Sīs salas aizņem 77% visas Okeānijas sauszemes.

Jaungvineja ir otrā lielākā sala uz zemeslodes aiz Grenlandes, un tās platība pārsniedz 80% visas Melanēzijas platības.

Melanēzijas kalnainās salas apaugušas bieziem, daudzās vietās necaurejamiem mežiem. Augsne šeit ir ļoti auglīga, taču iedzīvotājiem pastāvīgi jācīnās ar audzelīgo, pārbagato tropisko augāju. Pirms eiropiešu ierašanās melanēzieši nepazina metālus un visus darbarīkus darināja no akmens, kaula un gliemežnīcām. Tie nodarbojās ar zemkopību un zvejniecību. Melanēzieši neprata taisīt māla traukus, taču tiem bija lieliski, pašas dabas dāvāti trauki — kokosriekstu čaumalas, ķirbju mizas, dobie bambusu stublāji, skaistās, izturīgās gliemežnīcas.

Mikronēzija ir Ziemeļrietumu Okeānijas sīko salu apgabals. Pie tās pieder Marianas, Karolinu, Māršala, Gi 1 bērta salas u. c. Daļai salu ir vulkāniska izcelsme, daļu veido koraļļu atoli un rifi. Salās aug kokospalmas un maizeskoki. Sie augi ir galvenais Mikronēzijas iedzīvotāju pārtikās avots. Mikronēziešiem raksturīga gaišāka āda nekā melanēziešiem, taisns deguns un viļņaini, melni mati. Viņi ir prasmīgi zvejnieki un nodarbojas ar kokospalmu audzēšanu.

Pie Polinēzijas pieder visas pārejās Klusā okeāna salas — Jaunzēlande, Tongas, Samoas, Kuka, Biedrības, Tuamotu, Marķīza, Havaju salas, Lieldienu sala un daudzas citas. Jaunzēlandes lielākās salas — Dienvidsala un Ziemeļsala aizņem 90% no visas Polinēzijas platības.

Neaptveramajā Klusā okeāna ūdens klaidā attālumi starp salām ir milzīgi, taču vairums šo salu iedzīvotāju runā vienas un tas pašas

Okeānija.

polinēziešu valodas dialektos. Viņi ir daļēji apguvuši arī kādu no Eiropas tautu valodām, galvenokārt angļu valodu.

Polinēziešiem ir liels augums, melnīgsnēja āda, apaļa seja un plats deguns. Tāpat kā melanēzieši un mikronēzieši, viņi agrāk nepazina metālus, bet, izmantodami primitīvus akmens cirvjus, no cietajam gliemežnīcām gatavotas vīles un citus darbarīkus, taisīja lieliskas laivas, akmeni un kokā izgreba smalkus ornamentus, cēla milzīgus tempļus, no gliemežnīcām, kaula un koka darināja skaistas rotas. Polinēzieši turklāt ir veikli zvejnieki un labi zemkopji. Viņi audzē kokospalmas, maizeskokus, banānus, jamsu, batātes, citrusaugus.

Poiinēzijas salas nav tadas augu bagātības kā Melanēzijas salās, ari fauna koraļļu un vulkāniskajās salās ir nabadzīgāka. Polinēzieši ir lieli meistari mašu un grozu pīšanā. Viņu pinumi kvalitātes un skaistuma ziņā neatpaliek no japāņu un indonēziešu meistaru darinātajiem labākajiem paraugiem.

SPIRGTI VĒJI PĀR OKEĀNIJU

TONGAS SALU IEDZĪVOTĀJU SMAIDS

Daudzo Klusā okeāna salu tautu dzīvē noris svarīgas pārmaiņas. Palielinās jaunu patstāvīgu valstu skaits. Parasti tās ir mazas valstiņas, kas aptver vienu vai vairākas salas. Atbrīvojušās no kolonizatoru aizbildnības, Okeānijas tautas ceļ jaunu dzī^i.

Brīvību ieguvušajām taulām ir liela interese par Padomju Savienību, un tās ļoti viesmīlīgi uzņem ciemiņus no mūsu zemes.

Padomju okeanogrāfijas kuģis «Vitjazj» ir iegriezies daudzu Okeānijas salu ostās, un mūsu zinātnieki un žurnālisti iepazinušies gan ar šo salu tautu dzīvi, gan ar apbrīnojamo dabu.

Kad «Vitjazj» tuvojās Tongas salu grupai, mēs miklajā tropiskā rīta dūmakā ieraudzījām geizeriem līdzīgas augstas baltas ūdens vērpetes. Tās rada zemūdens rifi, kas talu jūra sargā pieeju pie salam. Aiz bangu joslas redzamas pašas galvenās salas Tongatapas aprises — gara, šaura, zaļa strēmele virs okeāna košzila spoguļa. Palmu izrobotā sala no attāluma šķiet seklumā iegūluša jūras pūķa mugura. Tā Okeānijā ir tipiska ainava: koraļļu salas ir bez paaugstinājumiem, ar zemiem krastiem. Sais salās negantie tropiskie taifūni var plosīties uz nebēdu, jo te nav ne vismazākā uzkalniņa, kas tiem stātos ceļā.

Tongas salas vairāk nekā pirms 300 gadiem atklāja holandiešu jūrasbraucējs A. Tasmāns.

«Vitjazj» pietauvojās mazajā Tongas galvaspilsētas un arī ostas Nukualofas piestātnē. Miniatūrās jūras stacijas balkonā stāvēja melnīgsnēja, tumšmataina, ļoti slaida polinēziešu meitene un viesmīlīgi mums uzsmaidīja. Meitene stāvēja zem Tongas karalistes karoga, kurā uz sarkana fona atveidots krusts, un viņas smaids mums šķita tās saulainās zemes simbols, kurā bijām ieradušies viesos.

Lai gan okeāns saliniekiem ļoti bieži atnes stihiskas nelaimes, viņi prot priecāties par dzīvi — par savām skaistajām salām, kur uz rifiem no mutuļojošiem viļņiem ka pāvu astes parādās aizvien jaunas un jaunas šļakatu strūklas, par vēsu kokosrieksta piena malku, par veiksmīgi noķertu zivi, par matos iespraustu sārtu ziedu.

Okeānijā par pašu patīkamāko laika posmu salinieki uzskata tropisko lietavu sezonu. Zem siltajām straumēm, kas brāžas lejup no milzīgajiem tropu mākoņiem, krāšņi uzzied bagātīgais dienvidu augājs.

Par lietu kā par svētkiem sevišķi priecājas koraļļu salu iedzīvotāji, jo šais salās nav ne upju, ne strautu. Lietusūdens uzkrāšanai viņi rok īpašas bedres, ierīko baseinus, savāc to cisternās. Saldūdens koraļļu salās ir īsts dārgums.

Mēs devāmies mazā ceļojumā pa galveno salu. Ceļš veda gar palmu audžu blīvo sienu. Nesen nolijušais lietus bija sakļāvis palmu zarus un noliecis zāli, pie ciematiem saplūdis mazos ezeriņos.

Kokospalma ir salinieku barotāja. Tās augļus šeit ļoti taupa, un tie visi tiek stingri uzskaitīti. Arī tagad kopra ir galvenā eksportprece pasaules tirgū.

Tongas salās valda karalis. Mūsu ekspedīcijas dalībniekus karalis uzaicināja apmeklēt viņa rezidenci. Karaļa sejas izteiksme bija majestātiska un apvaldīta. Viņš uzmanīgi noklausījās musu ekspedīcijas vadītāja stāstu par «Vitjazj» pētījumiem Klusaja okeāna. Karalis apliecināja, ka viņš un viņa tauta priecājas, tiekoties ar krietniem cilvēkiem, ka Tongas karaliste vienmer uzturēs draudzī

gas attiecības ar visām mieru mīlošajām valstīm, protams, arī ar Padomju Savienību.

Pils dārzā uz postamentiem ir izliktas milzīgas robainas gliemežnīcas. Okeānijas tautas domā, ka gliemežnīcas nes laimi, un tāpēc tās novieto pie mājām. Kā rožaini, mēļi un dzelteni ugunskuri liesmo košo tropisko puķu dobes. Kokos svilpo putni, kas ir tikpat spilgti kā ziedi.

Karaļa dārzā gandrīz 200 gadu dzīvojis bruņrupucis Tuimalila, ko kapteinis Dž. Kuks dāvinājis tolaik valdošajam karalim. Bruņrupuci cits pēc cita mantojuši nākamie karaļi, un tongieši to uzskatījuši par svētu dzīvnieku. Sā bruņrupuča attēls izkalts Tongas monētās…

CIEMOS PIE FIDŽIEŠIEM

Atšķirībā no tongiešiem Fidži salu iedzīvotāji ir ar tumšāku ādas krāsu; tiem ir sīksprogaini mati, plats deguns un biezas lūpas.

Viti Levu ir galvenā sala valstī, kas nesen proklamējusi savu neatkarību. Jaunajai valstij ir daudz problēmu, un tai vajadzīgs draudzīgu zemju atbalsts. Tieši tāpēc Fidži tiecas pēc draudzīgiem sakariem ar Padomju Savienību.

Fidži premjerministrs labprāt piekrita sniegt mums interviju un pastāstīja daudz interesanta. Mūsu ekspedīcijas ģeoloģiskās izpētes daļa saņēma lielu palīdzību braucienā pa salu. Fidžiešu zinātnieki vairākkārt apmeklēja kuģi «Vitjazj» un dalījās ar mums zinātniskajā pieredzē. Uz «Vitjazj» klāja uzkāpa arī grupa vietējās universitātes pasniedzēju, kas mācās krievu valodu, un bija ļoti patīkami ar viņiem sarunāties mūsu dzimtajā valodā.

Mēs apskatījām Fidži galvaspilsētu un ostu — Suvu. Tā ir viena no lielākajām Okeānijas pilsētām. To cēluši angļi, kas ilgu laiku valdīja Fidži salās. No koloniālās atkarības Fidži atbrīvojās tikai

1970.  gada beigās.

Suvā ir daudz modernu ēku, pirmšķirīgu viesnīcu, lielu kinoteātru. Ļoti interesants ir tirgus. Tur var uzzināt daudz ko par salinieku dzīvi, viņu nodarbošanos, kultūru, paražām. Zem plašas nojumes, kas cilvēkus pasargā no neizturamas tropiskās saules, kūsā trokšņaina dzīve. Virs letēm sakārti milzīgi banānu ķekari, uz tām sarindoti nogatavojušies ananasi. Visās varavīksnes krāsās zaigo mango, apelsīni, maizeskoka un papajas augļi. Turpat salikti lieli grozi ar saldajiem kartupeļiem un zemesriekstiem. «Juras nodalījumā», kur pārdod krevetes, krabjus, langustus, gliemežnīcas un daždažādu mums neparastu sugu zivis, ikviens var nemaldīgi pārliecināties, ka fidžiešus baro ne tikai zeme, bet arī okeāns.

Ko tikai šejienes tirgū nepārdod! Bezgala daudz ir paklāju un brīnum skaistu okeāna gliemežnīcu. Fidži taču eksportē ne tikai kopru, vērtīgu koksni un augļus, bet arī gliemežnīcas. Suvenīru nodalījumā cilvēks jūtas kā muzejā. Seit ir dievu maskas, sudraba izstrādājumi (piespraudes, gredzeni, aproces), gliemežnīcu krelles, milzīgo jūras bruņrupuču čaulas.

Ostā bija ienācis liels pasažieru kuģis, un tirgu drīz vien pārplūdināja tūristi. Tie galvenokārt bija paveci amerikāņi rūtotos šortos, apkarušies fotoaparātiem, kinokamerām un tranzistoruztvērejiem.

No Tongas un Fidži salām «Vitjazj» uzņēma kursu uz Rietumsamoas salām.

DIVI KUĢI AR VIENĀDU NOSAUKUMU APIJĀ

Rietumsamoa ir pirmā Okeānijas valsts, kas atbrīvojusies no koloniālās atkarības. Tas notika 1962. gada 1. janvārī.

Mēs tuvojamies kalnainai, vulkāniskai salai. Līča krastā plešas neliela pilsētiņa. Piekrasti rotā palmu bārkšainie vainagi. Cauri zaļumiem vīd nelielu mūra namiņu baltās sienas, pāri koku puduriem slejas baznīcu torņu smailes. Tā ir Apija — Rietumsamoas galvaspilsēta skaistajā Upolas salā.

Tieši pirms simt gadiem Apijas piestātnē pietauvojās kuģis, ko, tāpat kā mūsu kuģi, sauca «Vitjazj». Tā bija krievu korvete, ar kuru savu pirmo ceļojumu uz Okeāniju veica Nikolajs Mikluho-Maklajs. Savā dienasgrāmatā krievu zinātnieks aprakstījis salas skaistumu. Samoas arhipelāgs ar košzilajām lagūnām, bezdibenīgi zilgajām debesīm, spilgti zaļajām kalnu grēdām un ielejām patiešām ir skaists. Kalnu masīvi apauguši tropiskajiem mežiem. Vietām kalni ar stāvām, klinšainām nogāzēm pieslejas pavisam tuvu okeānam. Piekrastes nolaidenās zemienes ir galvenā samoāņu apmešanās vieta. Te cits pie cita kokospalmu, maizeskoku un kokveidigo paparžu paēnā saspiedušies mazi ciematiņi.

Samoas salās ir subekvatoriāls jūras klimats. Gada vidējā temperatūra nepārsniedz 26° C. Temperatūras starpība starp pašu aukstāko un pašu kārstāko mēnesi ir aptuveni 2°C. Taču pat šādā ne pārāk augstā temperatūrā eiropiešiem ir grūti aklimatizēties.

Tas izskaidrojams ar lielo gaisa mitrumu. Salās gada nokrišņu daudzums ir līdz 5000 mm. Tropiskās lietusgāzes ar briesmīgu spēku brāžas pār salām, bet, kad vējš izkliedē lietus mākoņus, saule drīz vien visu nožāvē un gaisu piesātina mitri izgarojumi. Apģērbs līp pie miesas, elpošana ir apgrūtinata un nevienmērīga, šķiet, ka trūkst skābekļa. Taču, līdzko cilvēks uzkāpj kalnos kādus 150—200 metrus, pašsajūta tūdaļ uzlabojas: tur mitrums ir mazāks un gaiss — vēsāks.

Pats augstākais salas punkts ir Savaji virsotne — apdzisuša vulkāna krāteris, kura augstums sasniedz 1858 metrus. Pēdējās vulkāniskās darbības izpausmes salā novērotas šā gadsimta sākumā. Kopš tā laika vulkāni klusē. Vietējā seismoloģiskajā stacijā reizēm atzīmēti vāji pazemes grūdieni, ko var fiksēt tikai ļoti jutīgi aparāti.

Salās ir daudz nelielu kalnu upīšu, ezeru, skaistu ūdenskritumu. Vietējie iedzīvotāji no tiem līdz ciematam ierīkojuši ūdensvadus. Šādas ūdensvada caurules ar krāniem redzamas jebkura apdzīvotā vietā.

Samoas vulkāniskā augsne ir auglīga, izņemot vietas, kur zemi klāj biezs sastingušas lavas slānis. Kalnu nogāzēs aug milzīgu

kokveidīgo paparžu, banjanu, skuju un lapu koku meži. Lapu kokiem šais salās ir |oti cieta koksne.

Dzīvnieku pasaule salās ir nabadzīga. Vienīgie zīdītāji, kas mīt šejienes mežos, ir cūkas. Toties ļoti daudz ir putnu. Dažas spārnainu sugas, kas mājo Samoas salās, nekur citur uz zemeslodes nav sastopamas.

Mēs ļoti priecājāmies par iespēju iepazīties ar Samoas dabu un cilvēkiem. Kad salu atstājām, vietējie iedzīvotāji māja mums ar rokām un meta ūdenī skaisto sarkano hibisku ziedu vainagus. Tāda ir šejienes paraža: ja aizbraucoša kuģa ķīļūdenī met vainagus, ar to tiek izteikta vēlēšanās, lai šis kuģis atkal iegrieztos salās.

ZEMES MALĀ

Jaunzēlande atrodas uz dienvidaustrumiem no Austrālijas. Tā aptver divas lielas salas — Ziemeļsalu un Dienvidsalu.

Daba Jaunzēlandi apveltījusi ar apbrīnojamu skaistumu. īpaši skaista ir Dienvidsala. Kad ceļotājs šķērso salas austrumdaļu — Kenterberijas līdzenumu, kur plešas tīrumi un ganās aitu bari, viņam paveras lielisks skats: mūžīgiem sniegiem klātais Kuka kalns (3756 m) Dienvidalpu (Jaunzēlandes Alpu) centrā. Jo vairāk uz dienvidiem, jo skarbāka kļūst ainava. Dīvaini izlikumojies ceļš vijas augšup uz augstkalnu ezeriem, šķērso dziļas aizas ar stāvam nogāzēm un koši dzeltenām klintīm.

Pēc brīža skatienam paveras piekraste ar daudziem fjordiem, kas salas dienvidrietumu daļu dara līdzīgu Norvēģijai. No sauszemes puses šie fjordi nav pieejami, tajos var iekļūt tikai no jūras. Taču laikam gan kopš Dž. Kuka brauciena neviens kuģis pie šiem skarbajiem un gleznainajiem krastiem nav piestājis.

Jaunzēlandieši ne tikai lepojas ar savas zemes skaistumu, bet to visādi ari sargā. Kad pirms dažiem gadiem valdība bija iecerējusi rūpniecības kompleksa vajadzibam ņemt ūdeni vienā no brīnišķīgajiem Dienvidsalas ezeriem, atskanēja sašutuma pilnas balsis. Ezera aizsardzībai iesniegto petīciju parakstīja 260 000 cilvēku, starp kuriem bija arī daudzi Ziemeļsalas iedzīvotāji.

Šļūdoņi, kuru kustības ātrums sasniedz trīs metrus diennaktī, vulkāni (no tiem visaktīvākais ir Ruapehs), meži un neskaitāmie Ziemeļsalas geizeri — tas viss savdabīgi papildina «pasaules malas» valsts portretu. Starp citu, Jaunzēlande pati sevi nepavisam neuzskata par vientuļnieci.

Jaunzēlandieši neatlaidīgi aizstāv savu piederību pie Eiropas civilizācijas. Tai ceļu uz šo zemi XVIII gadsimtā atklāja kapteinis Džeimss Kuks. Toreiz Jaunzēlandi apdzīvoja maori un ienāceji no Polinēzijas. Dažas pilsētas, piemēram, rūpniecības un universitātes centrs Kraistčērča, ir līdzīgas Anglijas pilsētām,bet galvaspilsēta Velingtona, kas ieslēpusies dabas veidotā līcī, ārēji ne ar ko neatšķiras no Eiropas valstu galvaspilsētām.

Jaunzēlande atrodas Klusā okeāna dienviddaļā, un no Austrālijas to šķir 2000 kilometru. Jaunzēlande ir lauksaimniecības zeme, kaut arī tās dzīles ir bagātas ar derīgajiem izrakteņiem.

Jaunzēlandes ekonomikas pamats ir lopkopība. Aitu vilna, gaļa un piena produkti pieder pie galvenajām eksportprecēm. No tām 87% patērē Anglija.

Jaunzēlandes fermās ir augsts mehanizācijas līmenis, un tāpēc tās pilnīgi pamatoti tiek uzskatītas par vienām no labākajām pasaulē.

MAKLAJA KRASTA

Krievu ceļotājs Nikolajs Mikluho-Maklajs pagājušā gadsimta nogalē veica apbrīnojamu zinātnisku varoņdarbu.

Aptuveni trīs gadus viņš pavadīja Jaungvinejā starp papuasiem — ciltīm uz pašas zemākās attīstības pakāpes. N. .Mikluho-Maklajs secināja, ka Jaungvinejas papuasi ir gluži parasti cilvēki un tāpēc pelnījuši cilvēcisku attieksmi pret sevi.

N. Mikluho-Maklajs pret papuasiem izturējās loti laipni, uzmanīgi un sirsnīgi. Papuasi savukārt iemīlēja zinātnieku, un starp balto cilvēku un salas pirmiedzīvotājiem nodibinājās cieša draudzība.

Savās dienasgrāmatās krievu zinātnieks interesanti un aizraujoši stāsta par grūto, briesmu pilno dzīvi papuasu vidū.

1871. gada 19. septembrī beidzot parādījās augstais Jaungvinejas krasts. Cauri kokospalmu gaišzaļajām lapotnēm pavīdēja būdiņu jumti, bet krastā bija redzami cilvēku stāvi.

Tuvojoties Astroleiba līcim, ieraudzījām divus pazemus zemesragus. Ap pusdienas laiku mēs jau bijām iebraukuši lielajā līcī. Kļuva ļoti karsts. Termometrs rādīja 31° C. Izraudzīju vietu, kur krasts bija pietiekami augsts, un lūdzu kapteini mani izlaist malā. Aiz neliela zemesraga pletās vēl viens līcis, mēs devāmies turp, un korvete «Vitjazj» netālu no krasta izmeta enkuru. Milzīgajiem kokiem pašā krasta malā lapotnes bija noslīgušas līdz ūdenim, neskaitāmās liānas samezglojušās īstā priekškarā, un tikai smilšainais mazā līcīša ziemeļu rags bija klajš. Drīz vien krastmalā parādījās iezemiešu grupa. Kāds papuass nošķīrās no pārējiem, nolika krastmalā kokosriekstu un tad aši paslēpās meža biezoknī.

Palūdzu kapteini iedot man laivu un kopā ar Ulsontt devos iepazīties ar nākamajiem kaimiņiem. Izkāpis krastā, pamanīju šauru taciņu, kas veda meža biezoknī.

Nogājis kādus trīsdesmit soļus pa šo taciņu, starp kokiem ieraudzīju vairākas būdiņas, bet tālāk taciņa mani izveda laukumiņā, kuram apkārt stāvēja būdiņas ar jumtiem gandrīz līdz pašai zemei. Ciemats izskatījās ļoti tīrs un šķita viesmīlīgs. Laukuma vidus bija krietni nomīdīts, bet apkārt auga krūmi un palmas, kas sniedza paēnu un vēsumu. Laika gaitā izbalējušie palmu lapu jumti skaisti izcēlās apkārtējo augu tumšzaļajā fonā. Mežu, kurā auga banāni, pandāni, maizeskoki, kokospalmas, rotāja košsarkanie Ķīnas rožu ziedi un citu augu dzeltenzaļās un dzeltensarkanās lapas. Mežs ciematu pasargāja no vējiem.

Jatingvineja un Jaunzēlande.

Ciematā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, vienīgi zemē uz katra soja redzējām pēdas, ko bija atstājuši tikko aizmukušie iedzīvotāji. Laukumā lāgiem uzliesmoja ugunskurs, blakus tam bija pamests pusizdzerts kokosrieksts un steigā nosviests airis. Būdu durvis pāri par pusotra metra augstuma bija vairāk līdzīgas logiem nekā durvīm. Piegāju pie vienām durvīm un palūkojos iekšā. Būdā bija tumšs, tik tikko spēju saskatīt, kas tur atrodas: ieraudzīju augstu bambusa lāviņu, uz klona vairākus akmeņus, starp kuriem plēnēja ogles, sasistu māla podu, pie sienām gliemežnīcu un spalvu saišķus, bet zem paša kvēpos nomelnējušā jumta — cilvēka galvaskausu.

Rietošās saules sārtie stari izgaismoja palmu mežģīņoto lapotni. Mežā skanēja kaut kādu nepazīstamu putnu klaigas. Bija tik labi, mierīgi un arī svešādi un dīvaini. Viss šķita drīzāk sapnis nekā īstenība.

Kad piegāju pie otras būdiņas, kaut kas iečaukstejas. Paraudzījies uz to pusi, no kurienes čaboņa nāca, es dažu so[u atstatumā ieraudzīju cilvēku. Tas šķita kā no zemes izlīdis. Papuass bija vidēja auguma, ar tumšu šokolādes brūnuma ādu, īsiem, melniem, sprogainiem matiem, platu, it kā saspiestu degunu, lielu muti, augšup saslietām ūsām un bārdu. Viņa apģērbs bija viena vienīga ap vidukli ka josta apsieta un starp kājām izvilkta lupata. Virs elkoņiem rokas greznoja divas no sausas zāles izpītas sprādzes. Aiz abām sprādzēm kaut kas bija aizbāzts: aiz vienas zaļa beteļpipara lapa, aiz otras — naža formā gludi noslīpēta kaula plāksnīte.

Lēni tuvojos papuasam un klusēdams pasniedzu dāvanu — sarkanas drānas gabalu. Viņš dāvanu pieņēma manāmi apmierināts un apsēja sev ap galvu.

Kamēr abi stāvējām la.ukuma vidū, no koku un krūmu aizslēpņa pamazām parādījās citi papuasi, taču tie neuzdrošinājās pienākt mums klat un bija sagatavojušies kuru katru bridi begt projām. Ņēmu katru aiz rokas un savedu visus vienkop. Pēc tam apsēdos starp papuasiem uz akmens un izdāļāju tiem dažādus sīkumus — naglas, krelles, sarkanas drānas gabalus. Viņi acīmredzot nezināja, kādam nolūkam naglas domātas, taču neviens no tām neatsacījās.

Ta kā saule jau bija norietējusi, nolēmu atgriezties uz korvetes. Viss papuasu pūlis .mani pavadīja līdz krastam, nesot līdzi dāvanas — kokosriekstus un banānus.

Nākamajā dienā izraudzījos vietu savai apmetnei un līdz mēneša beigām biju aizņemts ar būdas celšanu. Man palīdzēja korvetes namdari. Iezemieši, no daudzajiem cilvēkiem nobijušies, rādījās maz. Mans pirmais paziņa Tujs, izteiksmīgi vaikstīdamies, centās paskaidrot, ka, līdzko mūsu korvete aizbrauks un es palikšu tikai ar Ulsonu un Boju, sanāks ļaudis no kaimiņu ciematiem — Bongu, Gorendu, Gumbu un vēl citi, — nopostīs mūsu būdu un mūs pašus nogalinās. Ļoti labi sapratis Tūja brīdinājumu, izlikos, ka no viņa stāstījuma neko neesmu apjēdzis.

Kad būda bija uzcelta, es atvedu savas vel atlikušas mantas, pateicos visiem «Vitjazj» jūrniekiem par palīdzību un galīgi pārvācos uz krastu. Korvete pacēla enkuru, es tai salutēju, un mēs trijatā palikām tālajā, mežonīgajā krastā papuasu vidū. Nu viss bija atkarīgs no manas gribas, enerģijas un pūlēm. Tikko korvete nozuda aiz apvāršņa, parādijās vesels pūlis papuasu. Tie lēkāja un skraidīja, mezdami lokus un izdarīdami vienas un tās pašas kustības. Pēkšņi visi apstājās un saka skatīties uz manu pusi: acīmredzot kāds papuass bija pamanījis Krievijas nacionālo karogu, kas plīvoja virs manas būdas. Visi saskrēja pulciņā, apspriedās, paklaigāja un paslēpās.

Pēc dažām dienam atkal ieradās vesels pūlis papuasu ar šķēpiem un bultām. Izgāju pretī un mierīgi palūdzu viņus nākt tuvāk. Daži, nometuši ieročus, tuvojās un nolika man pie kājām kokosriekstus un cukurniedres. Es uzdāvināju viņiem dažādus nieciņus un lūdzu iet prom, ar žestiem rādīdams, ka man ļoti gribas gulēt. Taču, lai kāds nogurums maca, iemigt šeit bija grūti: skudras un odi nelika miera, no to dzēlieniem uz rokām un pieres sacēlās milzīgi puni. Nolēmu pret iezemiešiem izturēties piesardzīgi. Pašam viņi jāpavēro, lai gūtu pareizo priekšstatu, jo dažs labs domā, ka papuasi ir nodevīgi un viltīgi. Nakti mēs pēc kārtas dežurējām pie ugunskura.

Kopš korvetes aizbraukšanas te valdīja tīkams klusums. Vienmērīgā temperatūra, lieliskais augajs, skaistā apkārtne palīdzēja aizmirst briesmas, nedomāt par nākotni un tikai priecāties par tagadni. Mans mērķis bija tiekties pec izpratnes p;:r visu, kas še notiek. Gulēju uz krituša koka resnā stumbra un raudzījos apkārt. Viena pusē zilgmoja jūra ar koraļļu rifiem, otrā — slējās možs ar tropu augiem. Gan jūra, gan mežs bija dzīvības pārpilni, bezgala daudz-

veidigi. Tālumā vīdēja kalni ar dīvainām aprisēm, un pāri tiem vēlas tikpat neparastu apveidu mākoņu vāli. Pēdējā septembra dienā ap desmitiem vakarā sacēlās spēcīga vētra. Lietus gāza aumaļām, taču būdas jumts mums par lielu prieku neizmirka.

Tā N. Mikluho-Maklajs aprakstījis savu dzīvi pirmajā mēnesī pēc ierašanās Jaungvinejā. Krievu ceļotājs tur uzturējās vairāk nekā gadu. Pēc četriem gadiem viņš atgriezās šeit un papuasu vidū nodzīvoja vēl tikpat ilgi. N. MikluhoMaklajs iemācījās papuasu valodu un savāca daudz interesantu materiālu par iezemiešu dzīvi. Zinātnieks pētīja ari Jaungvinejas un citu Okeānijas salu dabu un klimatu.

PA N. MIKLUHO-MAKLAJA PĒDĀM

«Uzmanību! Uzmanību! Zinātniskās pētniecības kuģis «Vitjazj» iegājis līcī, kam dots vārds «Vitjazj» — pēc Krievijas kara korvetes, ar kuru vairāk nekā pirms simt gadiem pa Okeāniju brauca Mikluho-Maklajs.»

Mēs pat nodrebējām, izdzirduši svinīgo kapteiņa balsi, kas tik negaidīti iztraucēja nakts klusumu. Tūlīt pec tam pleciem uzvēlās un it ka pie borta mus piespieda kuģa varenā sirēna.

Vitjazja licis… Tūkstošiem jūdžu no dzimtā krasta atskan vārds dzimtajā krievu valodā. Mums, vitjazjiešiem, tas ir īpaši dārgs. Kaut kur pie pašas Jaungvinejas pēkšņi mums ir «savs» licis. Un vēl nakti nesaredzamais netālais Jaungvinejas krasts jau vairs nešķiet tik noslēpumains …

Jaungvineju atklāja gandrīz simt gadu agrāk nekā Austrāliju, bet tikai ša gadsimta sākumā lidz galam tika sastādīta pareiza salas karte. Vēl līdz šai dienai par Jaungvineju raksta: «nepilnīgi izpētīta» vai «sastopami mazizpētīti rajoni». Savādi! Jar.ngvineja taču atrodas tuvu blīvi apdzīvotajai Āzijai un gluži blakus Austrālijai, kas jau sensenis izstaigāta krustām šķērsam.

Par Jaungvineju rnedz sacīt, ka tā ir «ekvatoriālās zonas nepieejamības pols». Salā ir pārāk daudz visādu šķēršļu, kas kavē tās pamatīgu izpēti: bīstami rifi piekrastē, necaurejami džungļi, viltīgi purvi, augsti kalni, dziļas aizas, bezdibeņi, šļūdoņi, turklāt vēl neiedomājami daudz negantu kukaiņu un indīgu čūsku, mokoša tveice, ekvatoriālās lietavas, kas līdzīgas plūdiem, kā ari naidīgā aborigēnu attieksme pret baltajiem ienācējiem, kas papuasiem atnesuši tikai postu.

Tāpēc Jaungvineja vēl joprojām ir «nepietiekami izpētīta» un daudzi to tāpat kā senāk dēvē par «sātana zemi» — tādu nosaukumu salai devuši pirmie eiropieši, kas centās iekārtoties uz dzīvi tas neviesmīlīgajos krastos.

VIENTULĪBAS RAGS

Vientulības rags — tā šo vietu nosaucis N. Mikluho-Maklajs. No kuģa tiek nolaista laiva, un mēs dodamies uz krastu. Pret: brauc vieglas pirogas. Tajās sēž «iekšzemes» papuasi, kas nepaz.st ne

asfaltu, ne ledusskapjus. Viņi ir gandrīz kaili — tikai ap gurniem apsieta drānas strēmele. Ada uz pleciem lāsmo bronzas brūnumā. Platās, biezās lūpas mazliet paveras viesmīlīgam smaidam, atsedzot zobus, kas no beteļpipariem nokrāsojušies sarkani. Tikai viens papuass ir tērpies kreklā un īsās biksēs. Viņš arī uzvedas brīvāk nekā citi, žestikulē droši, pirmais pārsēžas mūsu laivā un angļu valodā paziņo, ka viņš, vietējais skolotājs, ieradies speciāli, lai sagaidītu mūsu kuģi.

—  Sā cilvēka vectēvs pazina misteru Maklaju un bija tā draugs, — saka skolotājs, norādīdams uz pavecu papuasu pirogā. Par to, ka šis papuass ir krietni gados, liecina tikai dziļām grumbām izvagotā, sausā sejas āda, kurā nemana ne mazākā spīduma. Biezajā matu kodeļā nav neviena sirma mata. Papuasi nosirmo reti. Večukam ir spēcīgs, muskuļains kakls, uz kura lepni balstās varenā, pašapzinīgi atmestā galva. Mans skatiens apbrīnā apstājas pie papuasa kreisās auss. Tas ļipiņā rēgojas caurums, kurā ievērts milzums spīdošu vara riņķīšu. Jau N. Mikluho-Maklajs rakstīja par papuasu paražu valkāt smagus koka, gliemežnīcu un koraļļu auskarus.

Aplūkoju jaunos papuasus, kas sēž pirogās, — tiem ausis ir veselas. Tātad senā paraža pamazām izzūd. Klusībā apsveru: ja večuka vectēvs ir draudzējies ar Maklaju, cik viņam pašam varētu būt gadu? Daudz, pat ja pieņem, ka večuka vectēvs un tēvs nodzīvojuši ilgu mūžu un bērni viņiem dzimuši vēlu. Sim Maklaja drauga mazdēlam droši vien ir ap astoņdesmit gadu.

Mūsu laiva lēni tuvojas krastam. Kailie cilvēki, kas mūs sagaida, uz liedaga balto smilšu fona šķiet vēl melnāki. Iztālēm baltas spīd vienīgi viņu acis. Stāvi ir sastinguši, nepakustas ne loceklis. Papuasi rokās tur garus nažus ar draudīgi zvīļojošiem, asi uztrītiem asmeņiem.

Naži ir gari kā šķēpi un līdzīgi mačetēm. Ar tiem papuasi izcērt ceļu biezoknī, lai varētu nokļūt tālāk zemesragā. Pat šeit, apdzīvotā krastā, bez cirvja vai mačetes nav iespējams spert ne soli. Jaungvinejā, tāpat kā citās Melanēzijas salās, gandrīz vai pats galvenais cilvēka ienaidnieks ir mežonīgais augājs. Ar to pastāvīgi jācīnās. Retās kokospalmas krastmalā izmisīgi sniedzas pretī jūrai, it kā jūras plašumos meklēdamas glābiņu no džungļu dzelkšņainajām skavām.

Katrs ciemats, katrs vismazākais zemes gabaliņš ir atkarots biezoknim. Pat iekoptā lauciņā nezāles saaug gandrīz vienas dienas laikā.

MAKLAJA MEŽA KLAJUMI

Beidzot esam izlauzušies nelielā meža klajumiņā. Tas nožogots ar bambusa kārtīm. Te N. Mikluho-Maklajs uzcēlis pirmo būdu. Mūsu uzdevums ir uzstādīt obelisku. To veidojuši paši jūrnieki.

Betona ir iestrādātā nerusejoša tērauda platnīte ar krievu un angļu valodā iegravētu tekstu:

«Par piemiņu krievu zinātniekam

N. N. Mikluho-Maklajam,

kas no korvetes «Vitjazj» šai krastā nokāpis 1871. gadā.

No «Vitjazj» jūrniekiem un zinātniekiem.»

Lai obelisku uzstādītu, vajadzēja nocirst koku, un mēs sākām meklēt cirvi. Pēkšņi jauns papuass ar roku norādīja zem krūma, skaidri un saprotami sacīdams:

—   Топор!

Mēs brīnījāmies, taču arī papuass bija pārsteigts.

Viņš sacīja:

—  Tas ir papuasu vārds.

Izrādās, ka papuasu valodā diezgan daudz vārdu ienākuši no krievu valodas tai laikā, kad te dzīvojis N. Mikluho-Maklajs. Pie tiem pieder «топор», «арбуз», «кукуруза», «тыква», «гвоздь» un citi. Pirms N. Mikluho-Maklaja šādu jēdzienu papuasu valodā nebija.

… Mēs ejam papuasiem līdzi cauri palmu audzei.

Pēkšņi mūsu skatienam paveras diezgan prāvs ciemats. To sauc par Bongu. Būdiņas ir apjumtas ar palmu lapām, nomīdītos, putekļainos laukumos sakurti ugunskuri. Ielūkojos ciemata iemītniekos, kas sēž zem palmām, un man šo papuasu izskatā kaut kas šķiet pazīstams, it kā es tos jau agrāk kaut kur būtu redzējis. Nu kā tad, redzēju Ļeņingradā, arhīvā, kad apskatīju paša N. Mikhulo-Maklaja zīmējumus. Cilvēki sēž savu būdiņu priekšā pie ugunskura nekustīgi, it kā sastinguši. Kad lēni ejam papuasiem garām, tie uz mums skatās vienaldzīgi, neizrādīdami īpašu interesi: ja kāds papuasam uzsmaida pirmais, tas atsmaida pretī, ja kāds paceļ roku sveicienam, papuass atbild ar to pašu. Taču visumā nav manāms ne mazākais satraukums par mūsu ierašanos. Baltie šeit ir diezgan redzēti.

Vairumam, protams, nav ne jausmas par to, ka mēs esam N. Mikluho-Maklaja tautieši. Viņa vārds vēl šobaltdien dzīvo leģendās par vareno Mēness dēlu, kurš bijis labais papuasu aizstāvis un kuram atkal jāatgriežas, lai tos darītu laimīgus. Starp puišeļiem, kas šaudās ap ugunskuru, droši vien netrūkst daža laba Maklaja — šis vārds bērniem bieži tiek dots arī mūsdienās.

INTERESANTAS TIK5ANAS

Pa taciņu gluži kā staigājoša mūmija pretī mums nāca vecītis — vājš, kaulains, melnum melnu ādu, krunkainu, it kā pārakmeņojušos seju. Večukam rokā bija loks un bultu saišķītis. Viņš devās medībās.

Cita aiz citas starp palmu stumbriem garām pagāja vairākas sievietes, salīkušas zem smagajiem augļu groziem, ko tās nesa uz muguras. Pītie grozu rokturi cieši aptvēra pieri. Sievietēm mati bija tadi paši biezi, cirtaini un sakārtojuma ziņā ne ar ko neatšķīrās no vīriešu sprogām.

Sievietēm, tāpat kā vīriešiem, ir parupji vaibsti, šauri gurni, mezglaini ce|gali, dzīslainas rokas. Jau kopš bērnības sievietes ir pieradušas pie grūta darba. Galvenie pūliņi tiek veltīti sakņu dārzam — no rīta līdz vakaram jācīnās ar nezālēm un krūmiem. Turklāt jāpiepilda trauki ar ūdeni, jāsavāc viss ēdamais, kas paliek krastā pēc bēguma, jāsagriež banānu lapas, kurās tiek tīts ēdiens, kad to cep vai noglabā priekšdienām, jāuzrauga ugunskurs, no banānu lapām japin grozi, jārūpējas par bērniem. Vai papuasu sievietei darba trūkst! Tāpēc arī tā agri noveco un jau trīsdesmit gadu vecumā izskatās pēc mūžvecas sirmgalves.

Ciematā katram pieaugušajam jāpiedalās sabiedriskajā darbā. Vīrieši gādā malku, ce| būdas, izcērt briksnājus, dodas medībās, ķer zivis. Tā tas bijis Maklaja laikā, tā palicis līdz šai dienai. Ciemata nomalē mūsu pavadonis skolotājs parāda vēl vienu laukumiņu, kas nožogots ar bambusu sētu. Te bijusi otra Maklaja būda, ko viņš uzcēlis, kad otrreiz ieradies Jaungvinejā. Sī būda bijusi plašāka un ērtāka par pirmo, taču cik gan bezmiega nakšu te pavadījis slimais krievu zinātnieks! «Bieži mani krata drudzis, un brūces kājās slikti dzīst,» viņš rakstīja dienasgrāmatā.

Pasakaina šī zeme liekas tikai pirmajā acu uzmetienā. Mangrovju biezokņi, no kuriem dvesmo indīgi izgarojumi, staigni malārijas purvi, dzelkšņaini, mitri džungļi. Šis salas krasts klimata ziņā tiek uzskatīts par vienu no pašiem sliktākajiem.

ŠEIT ATCERAS MAKLAJU

Atpakaļceļā uz zemesragu, kur pietauvota mūsu laiva, negaidot sastopam kādu eiropieti.

Palūkojies uz šo cilvēku, nobrīnījos, cik viņš līdzīgs Maklajam: bieza bārda, rūsgani, jauneklīgi kupli mati, skaidras acis, kā jau cilvēkam, kurš rāmi un koncentrēti raugās pasaulē, vecums — aptuveni divdesmit pieci gadi. Tieši šādā vecumā te pirmo reizi krastā izkāpa N. Mikluho-Maklajs. Arī uzvārds — Maklarens skan līdzīgi. Es vairs pat nebrīnos, kad viņš pastāsta, ka esot etnogrāfs no Sidnejas universitātes, un parāda veselu žūksnīti man tik pazīstamo papuasu portretu fotokopiju no N. Mikluho-Maklaja rakstu krājuma. Jaunais zinātnieks atbraucis šurp, lai, pamatojoties uz krievu zinātnieka dienasgrāmatu, noteiktu pārmaiņas papuasu dzīves veidā pēdējo simt gadu laikā.

Pārmaiņas? Akmens cirvja vietā — dzelzs cirvis, gliemežnīcu trauku vietā — alumīnija kastroļi. Taču viss pārējais, vismaz pirmajā acu uzmetienā, palicis tas pats. Nožēlojamas būdiņas no niedrēm un palmu lapām, uz ugunskura gatavota trūcīga vira, satūkušas kājas elefantiāzes1 slimniekiem…

1 Elefantiaze — atsevišķa locekļa vai ķermeņa daļas palielinašanās sakarā ar hronisku limfas sastrēgumu un limfvadu iekaisumu. — Tulk.

Uzaicinām jauno paziņu pasērst pie mums kuģī. Sākas sarunas par N. Mikluho-MakJaju.

—   Viņu šeit atceras, — saka Maklarens. — Papuasi pēc Maklaja zīmējumiem pat grib atjaunot viņa būdas un ierīkot tajās memoriālu.

—  Vai mūsu obelisks saglabāsies?

—  Varat būt mierīgi! Maklaja vārds papuasiem ir svēts.

Papuasi sarunā nepiedalās. Bikli, pat it kā saspringuši viņi sēž

kopkajītē, piemetušies uz dīvāna maliņas. Skatos uz šiem cilvēkiem, un mani pārņem siltas jūtas. Tā ir nevis papuasu vaina, bet gan nelaime, ka liktenis viņiem lēmis apmesties paša pasaules malā un apturējis viņu dzīvē laika ritumu. Papuasi tik tikko ir izkļuvuši no akmens laikmeta, bet tagadējā laikmetā pamazam vēl tikai iedzīvojas.

Cik gan papuasi gadsimtu gaitā nav sodīti par savu labsirdību un atpalicību, kurā paši ir bez vainas, — par to parūpējušies vergu tirgotāji, plantatori, baznīckungi! Cik apmelojumu nav izgāzts pār viņu vientiesīgajām, sprogainajām galvām: šie cilvēki esot ļauni, nodevīgi, asinskāri, viņi pat esot cilvēkēdāji! Vēl šobaltdien daži baltie jaungvinejieši papuasus nicīgi dēvē par «ole» (netulkojams apvainojošs vārds) vai «melnajiem pērtiķiem». Neaizmirstams ir mūsu dižā tautieša N. Mikluho-Maklaja varoņdarbs: viņš viens no pirmajiem uzņēmās šās tautas aizstāvību, saprata to un iemīlēja, atklāja taja apbrīnojamas cilvēciskas vērtības.

Ļ. Tolstojs vēstulē Mikluho-Maklajam rakstīja:

«Jūsu rīcībā aizkustina un sajūsmina tas, ka Jūs, cik man zināms, pirmais ar paša gūto pieredzi neapšaubāmi pierādījāt, ka cilvēks visur ir cilvēks, tas ir, laba, sabiedriska būtne, kam var un vajag tuvoties tikai ar labestību un patiesību, nevis ar lielgabaliem un degvīnu.»

KOKOSPALMU PLANTĀCIJAS

Kokospalmas, kas tik graciozi klanās vējiem gar visu salas piekrasti, ir izaugušas no zemē nokritušiem un izdīgušiem riekstiem. Palmas ir ļoti skaistas. Taču palmu godbijīgā klanīšanas no plantatoru viedokļa uzskatāma par sliktu toni. Palmai jābūt taisnai kā bultai, un tāpēc to stāda noteikta leņķi. Palmas jāstada ne mazāk ka 10 metru attālumā cita no citas, lai saules stari vienlīdz apstarotu zemi visā plantācijā. Kaut gan šāda stādīšanas kārtība boja dabisko skaistumu, tomēr, stāvot plantācijā starp kokiem, cilvēkam šķiet, ka viņš nonācis milzīgā zālē. Varenās, vēsi pelēkās stumbru kolonnas ar gredzenu joslām nobirušo lapu vietā sasniedz gandrīz 20 metru augstumu. Smalkais virszemes sakņu pinums veido dīvaini sarežģītus kolonnu cokolus1 , bet varenos kapiteļus2 rotā brūno riekstu ķekari un koši rudas kokšķiedras astītes. Plati sakuplojušās koku galotnes sniedzas cita pie citas, tā ka savijušās lapas izveido krustvelves. Caur

1 Cokols — kolonnas pamatne, kas uz apakšu kļūst resnāka. — Tulk.

2 Kapitelis — kolonnas augšdaļa.

lapam redzamās dzidrās debesis izskatas pēc slīpēta kristāla. Zemi zāles vietā sedz vīteņaugu paklājs, kas pieklusina cilvēku soļu troksni.

Pa stumbriem augšup un lejup bez mitas ložņā miljoniem skudru. Palmu galotņu zaļumā spalgi klaigā lieli, balti kakadū ar citrondzelteniem cekuliem. Starp kokiem ka lodveidīgi mākuļi sijājas mazu dzeltenu tauriņu spieti, retumis augstu gaisā aizlido zils tauriņš gandrīz vai putna lielumā.

Rītausmā pārstaigājot plantāciju, pamanāms dienā neredzamo zirnekļu veikums. Rosīdamies cauru nakti, zirnekļi no stumbra uz stumbru izmet milzīgus tīklus un piestiprina tos pie nokarenajām kokospalmu lapām.

Zirnekļtīkls ir tik stiprs, ka vietējie iedzīvotāji to izmanto par plāksteri brūču aizlīmēšanai. Izturīgajos zirnekļtīklos bezpalīdzīgi raustās neskaitāmi dzelteni tauriņi. Vietējie iedzīvotāji parasti savāc zirnekļtīkla gabalus ar pielipušajiem tauriņiem un no tiem iegūst dzeltenu krāsvielu.

Darbadiena kokospalmu plantācijā sākas agri no rīta. Riekstu novācēji strādā četru piecu cilvēku grupās. Katram strādniekam lidzi ir tukši maisi, kas tam jāpielasa ar zemē nokritušajiem riekstiem.

Pie žāvēšanas laukuma zeme ir notīrīta no jebkādiem augiem. Te dzirdamas nemitīgas strādnieku čalas, zib garie naži — mačetes, lido kokosriekstu kodolu baltā masa. Gaiss ir piesātināts ar saldeno kopras un dūmu smaržu.

Sai laukumā rieksti pārvēršas koprā. Strādnieks noliek riekstu ar smailo galu pret zemi un, satvēris to ar vienu roku, laiž darbā otrā rokā turēto mačeti. Divi spēcīgi sitieni, un nelielais rieksta kodols ir atdalīts no čaumalas. Nākamais cirtiens kodolu sašķeļ divās daļās, un baltā masa ielido kopējā kaudzē.

Kopras ražošanas noslēguma posms ir kokosriekstu kodolu žāvēšana īpašās krāsnīs, kuru apakšā kvēlo kokogles. Virs ogļu slāņa cits uz cita tiek salikti kokosriekstu kodoliem piekrauti rāmji ar stiepļu tīklu.

Pēc noteikta laika strādnieki šo masu apgroza, lai kopra vienmērīgi žūtu. Karsto krāšņu dēļ darba apstākļi ir neciešami.

Žāvēšanas ierīcēs sagrieztie kokosriekstu kodoli pārvēršas nelielos, cietos, iedzeltenos gabalos. Maisos iesaiņoto vērtīgo produktu — kopru — iekrauj kuģos un caur Sidnejas ostu nosūta uz dažādām pasaules valstīm.

Kopru izmanto galda margarīna, kā arī ziepju ražošanai.

EKVATORIĀLAIS MEŽS

Seit, Melanēzijā, noris neatlaidīga un nepārtraukta cīņa starp cilvēku un dabu par tiesībām dzīvot šai zemē. Pret cilvēku cinas augājs, kas pūlas cilvēkus no salām izspiest.

Visur, kur vien zemi apspīd saule, augi siltumnīcas atmosfēra izaug gandrīz vai vienā dienā. Sakņu dārzos pastavīgi redzamas

sievietes, kam ir tikai vienas rūpes — ravēt, ravēt un ravēt. Ja kaut īsu bridi ravēšanu pārtrauc, iekoptu lauku no apkārtējās dabas var atšķirt tikai pēc divām pazimēm — tur nav lielo koku un neticami biezo krūmu.

Katru zaļo asnu pie mājas nekavējoties izrauj. Te pastāvīgi dzirdami salinieku cirvju klaudzieni, jo nepieciešams iznīcināt uzbrūkošo krūmu ataugas. Līdzko augu dzinumi parādās virs zemes, karstais, mitrais gaiss tiem dod neparastu spēku.

Meža malā augājs veido blīvu sienu, kurā nav nevienas spraugas, ne cauruma un kura sasniedz vairāk nekā 3 metru augstumu. Virs tās rēgojas nedzīvas koku galotnes. Kokus apakšā ir nožņaugušas nezāles un parazīti. Nokaltušajos zaros ar galvu uz leju karājas tūkstošiem sikspārņu. Mednieka šāviena izbiedēti, tie kā mākonis paceļas gaisā un atkal iekaras zaros dažus metrus no iepriekšējās vietas, lai turpinātu dienasguļu. Mazliet zemāk redzami za]ie vīteņaugu dzinumi, kas stūrgalvīgi luko pārmesties uz kokospalmu stādījumiem, ja vien tie gadās tuvumā. Vēl zemāk, zem koku lapotnes, vijas liānu cilpas, kas aizsniedz pašu garāko savvaļas palmu galotnes. Kad šajā zaļajā sienā ielūkojas ciešāk, var izšķirt daždažādus augus: krāšņus un it kā ar sūnu apaugušus, lipīgus un kārpām klātus, spoguļgludus un krokotus, ar izrobotām un šķeltam lapu malām, lielus un tik tikko pamanāmus.

Pa zemi un augiem rapo tūkstošiem kukaiņu. Neskaitāmie zirnekļi ar spožiem pavedieniem ietin kokus trīsuļojošā tīklā.

Izlauzties cauri augu zaļajam aizkaram nepavisam nav viegli. Cik tālu sniedzas skatiens, šai aizkarā nevar pamanīt pat ne mazāko spraudziņu. Diezgan ilgi mēs zosu gājienā soļojam gar rīta saules apspīdēto blīvo zaļo masu. Pēkšņi mūsu pavadonis ar visu zirgu it kā nozūd: vienīgi dzīvnieks ar savu nemaldīgo sajušanas spēju tik labi var atrast ceļu. Spraugu zaļajā siena pa pusei aizsedz plāns lapu aizklājs. Aiz tā beidzot sākas taciņa.

Visapkārt taciņai valda tumsa. Ož pēc mitruma, gluži kā alā. Kad acis ar tumsu apradušas, mēs pārsteigti nolūkojamies ainavā, kas paveras mūsu skatienam. Šķiet, ka esam iekļuvuši alā kaut kur augstu virs zemes. Te nav ne biezokņa, ne krumu. Mums priekšā slejas milzīgi koku stumbri tālu cits no cita. Tie ir pilnīgi taisni, bez neviena zara un tikai vairāk nekā 20 metru augstumā veido blīvu, zaļu jumolu, caur kuru dienas gaisma tikpat kā nespēj izlauzties. Kā no milzīga cirka kupola nokaras virvēm līdzīgās bezlapainās liānu stigas. Savijušās ar koku spēcīgajām gaisa saknēm, liānas kā milzu pitoni neatturami rāpjas augšup, cieši sažņaugdamas varenos stumbrus un apvīdamas tos ar blīvu tiklu.

Dzestrajā gaisā jūtama trūdošo lapu un pūstošo koku smaka. Sur tur zemē sakritušus redzam milzīgus stumbrus, taču arī tur, kur tie nogāzušies, caur zaļo jumolu neiespīd gaisma.

Grūti saprast, kā šai tumsā var rasties jauni augi, un tomēr vietumis tādi ir redzami. Tie slejas taisni kā šautras: kailie stumbri tiecas augšup, stiepdami retās, caurspīdīgi zaļās lapas pretim vari mirgojošajai gaismai.

LIELDIENU SALA

Neaptveramajos Klusā okeāna plašumos, uz dienvidiem no Dienvidu tropa loka atrodas nelielā Lieldienu sala (165,5 km2 ). Sāds nosaukums salai dots tāpēc, ka tā tika atklāta 1722. gadā lieldienu svētkos. Aprimušie vulkāni liecina, ka salai ir vulkāniska izcelsme un tā izveidojusies spēcīgu zemūdens izvirdumu rezultātā. Tā ka sala izvietojusies siltajos subtropu platuma grādos, te valda mūžīga vasara un bieži līst silti lieti. Sajā dabas bagātību salā dzīvo polinēzieši. Te vairākkārt ieradies un strādājis ievērojamais, drosmīgais norvēģu ceļotājs Tūrs Heijerdāls. Salu apmeklējuši arī padomju pētnieki, lai iepazītos ar tās seno iedzīvotāju unikālās kultūras paliekām.

Mēs tuvojamies Lieldienu salai. Jūra mirguļo saules gaismā. Ir vēls rudens, bet gaisa temperatūra sasniedz 21° C, ūdens temperatūra 22° C. Vasarā temperatūra ir tikai 2—3° augstāka. Krastā mes-ntrkāpjam uz zaļa leknas, sulīgas zāles paklāja.

Taisnā, platā ceļa turpinājums ir vienīgā salas ciemata — Hangarojas iela. Gar ielas malām eikaliptu, apelsīnu un citronu koku, banānu, bambusu, v+ģeskoku zaļumā grimst koka namiņi. Augstās dobēs redzamas šo platuma grādu kartupeļu — taro milzīgās lapas. Taro bumbuļi šeit ir vairak neka trīs kilogramus smagi.

Ciemata ielas galā ir neliels laukums. Tc uzstādīta viena no senajām akmens skulptūrām, kas salai atnesušas slavu. No laukuma iela taisnā leņķī pagriežas uz kalniem. M-ēs dodamies uz vulkāna Ranaroraka krāteri, kur atrodas vairums akmens statuju. Apkārt plešas paugurains līdzenums. Te paceļas apdzisušo vulkānu konusi; pats augstākais no tiem sasniedz 600 metru,

Šaīā redzamas samērā nesenu izvirdumu pēdas. Vulkāni un to krāteri ir tik labi saglabājušies, it kā tikai vakar būtu beidzies pēdējais izvirdums. Zalē redzami apaļi akmeņi cilvēka galvas lielumā un pat lielāki — vulkāniskās bumbas. Visapkārt krāteriem izsvaidītas melnas vulkāniskā tufa atlūzas.

Pie Ranaroraka vulkāna zaļojošā nogāzē paceļas vertikāli uzslietas piecus metrus augstas akmens skulptūras. Dažas no tām ir vēl augstākas. Visas tās veidotas no tumšā vulkāniskā tufa pēc viena parauga. Raksturīgas ir garās ausis un pie ķermeņa piekļautas rokas. Statujas ir to tautu izzudušās kultūras liecinieces, kuras kādreiz apdzīvojušas Polinēzijas salas.

Kad statujas aplūkotas, kļūst pilnīgi skaidrs, kā mazajā salā ar nedaudzo iedzīvotāju spēkiem izdevies paveikt šo milzīgo darbu. Tufs, no kura statujas darinātas, ir ļoti irdens un tāpēc viegli apstrādājams ar visprimitīvāko kaltu.

Ranaroraka krāteris ir apaļš, kā ar cirkuli apvilkts. No tā virsotnes paveras skats gandrīz uz visu salu, uz koši zaļajām pļavām, kurās izceļas aprimušo vulkānu konusi.

Atpakaļceļā iebraucam Anakena līcī un apskatām drupas, kur reiz bijusi cilvēku apmetne ar tādu pašu nosaukumu. Tā ir pati jaukakā vieta salā. Acis priecē mazo līcīšu gleznās aprises, baltais, smilšainais liedags, strauta ieleja. Pēc lietus strauts veļ uz līci saldūdeni.

Anakena līci Tūrs Heijerdāls bija izraudzījies par vietu savai nometnei. Te saglabājušās viņa telšu pēdas. Blakus redzami dažādi akmens krāvumi — seni dzimtu apbedījumi, apaļi akmens pavardi. Pāri visam slejas skulptūra, ko pēc Tūra Heijerdāla lūguma tur novietojuši salinieki.

Tāpat kā visi polinēzieši, salinieki prot līksmoties, labprāt un skaisti dzied, priecājas par spilgtām krāsām un, laikam gan pats galvenais, aizkustinoši mīl savu salu.

So viesmīlīgo salu ar skumjām atstājam arī mēs.

ĒRKŠĶUKRONIS

Kurš gan nav dzirdējis par vienu no dienvidu jūru brīnumiem — koraļļu rifiem un atoliem? Neskaitāms daudzums sīko rifkoraļļu būvē sev mājiņas — kaļķu futrālīšus, kas daudzu paaudžu dzīves laikā nogulsnējas cits uz cita, radot milzīgus dīvainu formu veidojumus. Gadu simtos un tūkstošos no kaļķa futrāļiem radušies veseli zemūdens kalni. To virspusē nepārtraukti turpinās jaunu un jaunu slāņu būve.

Gar Austrālijas ziemeļaustrumu piekrasti daudzus simtus kilometru stiepjas Lielais Barjerrifs. Mikronēzijas gredzenveidīgie atoli — tas viss ir rifkoraļļu darbs. Grūti saskaitīt, cik salu, atolu un rifu izveidojuši sīkie dzīvie organismi.

Kāda raiba, daudzveidīga dzīve kūsā pie katra rifa un atola! Siltajā, dzidrajā ūdenī peld visās varavīksnes krāsās zaigojošas eksotisku sugu zivtiņas. Aktīnijas pleš spilgtos taustekļu vēdekļus, kuros laupījuma pievilināšanai paslēpta dzīva ēsma — burvjuzivs. Plēsīgās, raibās murēnas gaida, lai notvertu kādu aizsapņojušos zivtiņu. Te barību rod arī dažnedažādu formu un lieluma moluski. Pasaules okeānā laikam gan nekur nav tāds daudzums dzīvu organismu kā ap koraļļu veidojumiem.

Tagad, kā izrādās, visam šim krāšņumam draud galīga iznīcība … Stipri ir savairojušās jūraszvaigznes, kas pārtiek no rifkoraļļiem. Sās sugas jūraszvaigznes sauc par ērkšķukroņiem. To pūļi uzbrūk koraļļiem un iznīcina tos citu pēc cita.

Pieaudzis ērkšķukroņa īpatnis ir ļoti liels, tā diametrs reizēm sasniedz 60 centimetrus. Parastajām jūraszvaigznēm ir pieci taustekļi, ērkšķukronim — 13—17, dažkārt pat 20. Taustekļi ir ļoti kustīgi, un tos klāj asi, dažus centimetrus gari dzeloņi. Dzeloņu dūriens cilvēkam rada mokošas sāpes, no tā paliek ilgi nedzīstoša brūce. Pret ērkšķukroņa dūriena izraisīto saindēšanos grūti ir cīnīties.

Koraļļus ērkšķukronis pieveic gluži vienkārši. Ar taustekļiem tas aptver dzīvu koraļļu koloniju, kas atrodas virsējā slānī (visi zemākie rifa slāņi ir nedzīvs kaļķa skelets), piesūcas pie tās un pa mutes atveri izlaiž ārā savu kuņģi, kas pārklājas pāri koraļļiem. Kuņģis izdala gremošanas sulu, kas izšķīdina koraļļu dzīvos audus.

Gremošanas process turpinās trīs stundas. Pēc tam ērkšķukronis kuņģi ievelk atpakaļ, bet no dzīvo koraļļu kolonijas vairs nav palicis ne miņas.

Pirms dažiem gadiem atsevišķos Lielā Barjerrifa rajonos, kā arī Guamas salas rifos un atolos tika novērota liela ērkšķukroņu koncentrācija. Drīz vien rijīgo plēsoņu skaits pieauga līdz draudīgiem apmēriem. Pārvietodamies ar 10 metru lielu ātrumu diennaktī, ērkšķukroņu bari sev aiz muguras atstāj nedzīvu kaļķu skeletu tuksnesi. Ērkšķukroņu uzbrukumu koraļļu rifiem zinātnieki salīdzina ar meža ugunsgrēku.

Pēdējā laikā ērkšķukroņu uzbrukumi rifkoraļļiem vērojami lielās platībās — no Āfrikas austrumu piekrastes un Sarkanās jūras līdz Havaju salām un Tuamoti salām Okeānijā. Rifi bez dzīviem koraļļiem laika gaitā tiek pavisam nopostīti. Pagaidām vēl grūti novērtēt visas iespējamas koraļļu rifu bojā ejas sekas, taču ir pilnīgi skaidrs, ka tas var atnest lielu postu Klusā okeāna salu iedzīvotājiem, jo šīs salas virs ūdens līmeņa paceļas tikai dažus metrus un bez aizsargrifiem var tikt noslaucītas no zemes virsas. Līdz ar to tūkstošiem cilvēku vairs nebūtu kur dzīvot.

Ar ko izskaidrojama šāda pastiprināta bīstamā plēsoņas vairošanās? Kas būtu jādara, lai to apturētu? Pēc daudzu biologu uzskatiem, visticamākais cēlonis varētu but nekontrolēta rūpnieciska molusku— kasidu nozveja, jo tie pārtiek no ērkšķukroņiem. Kasidi pieder pie pašiem lielākajiem jūras moluskiem, un tiem ir ārkārtīgi skaista gliemežnīca, kas garumā sasniedz aptuveni 35 centimetrus. No kasidu gliemežnīcām darina dārgas rotaslietas, tāpēc to ieguve ir ļoti izdevīga. Pie Lielā Barjerrifa moluski ir gandrīz pavisam izzuduši, un ērkšķukroņi te atbrīvojušies no sava galvenā ienaidnieka.

Ir izteikts ierosinājums uzsākt šo lielo molusku mākslīgu audzēšanu un ielaišanu okeāna rajonos, kas pakļauti ērkšķukroņu uzbrukumiem. Pagaidam plēsīgo juraszvaigžņu uzbrukumu postošās sekas novērojamas visos rajonos, kur vien ir koraļļu rifi. Neviens paņēmiens cīņā pret ērkšķukroņu pastiprināto vairošanos līdz šim manāmus panākumus nav devis.

DAŽAS ĪSAS ZIŅAS

IZGLĀBTĀ LIRA

Lirastis sastopams tikai Austrālijā. Vēl pavisam nesen tam draudēja izzušana. Vainīgi bija malumednieki.

Lirastim ir ļoti skaistas spalvas, kas tiek vērtētas pasakaini augstu, un tāpēc netrūka cilvēku, kuri tīkoja iedzīvoties.

Austrālijas valdība bija spiesta pieņemt likumu, kas aizliedz šos putnus iznīcināt. Tādējādi to skaits pamazām palielinās. Pašlaik pat netālu no milzu pilsētas Sidnejas redzamas krāšņo putnu lielās, puķainās ligzdas un dzirdama to liegā dziesma.

Svaiga haizivs gaļa nepatīkami ož, bet, īpaši pagatavota, tā ir ļoti garšīga. Austrālijā, kur cilvēki haizivis labprāt patērē uzturā, dažas šo zivju sugas pamazām sāka izzust. Austrālijas rūpnieciskās nozvejas resors bija spiests no maluzvejniekiem pasargāt pat haizivis.

SIENA GUBIŅA KOKA

Tieši jābrīnās: uz koka uzaugusi zāle! Rudenī tā sažūst un izveidojas smaržīga siena gubiņa. Gluži kā pasakā! Atliek tikai sauso zāli savākt un izēdināt lopiem.

Zāleskoki aug Austrālijā un Tasmānijā. To ir 12 sugas. Vienas sugas kokiem stumbri ir gludi, un galotnēs tiem aug mazi zāles kumšķīši, kas īstenībā ir šauras, garas lapas ar bungu vālītēm līdzīgiem gariem ziedkātiem. Citām sugām ar lieliem zāles kumšķiem apaugušie stumbri ir krietni resni. Zāle, kas aug uz apbrīnojamā koka, ir sulīga, un dzīvnieki to labprāt ēd.

\/ SPRĀDZIENS ZEM ŪDENS

1971.   gada februārī Klusajā okeānā pie Jaunhebridu salām notika zemūdens vulkāna Karuas izvirdums. Sprādziena laikā dūmu un pelnu mākonis pacēlās vesela kilometra augstumā. Vairākas reizes minūtē no ūdens izlidoja lielas kalnu iežu atlūzas. Aptuveni diennakti pēc izvirduma sākuma okeānā parādījās pelnu sala. Tā pacēlās vienu metru virs paisuma līmeņa, bija gandrīz 200 metru gara un apmēram 70 metru plata.

Sās jaunās salas virsmu klāja klinšu atlūzas. Zemūdens vulkāns Karua pēdējos simt gados bija sācis darboties trešo reizi, un trešo reizi radās arī sala. Taču pelnus ūdens drīz vien izskaloja, un sala pēc pusgada pazuda.

UZMANĪBU, KOALAS!

Laikam gan zemes virsū nav pievilcīgāka un mīlīgāka dzīvnieka par Austrālijas koalu. Likumu par šā pīiša lācītim līdzīgā zvēriņa aizsardzību pieņēma 1927. gadā, pēc tam kad maigajam un retajam radījumam draudēja pilnīga izzušana. Koalām rezervēja speciālas eikaliptu audzes, ko apjoza ar žogiem, un gandrīz pusgadsimtu «lācīši» jutās lieliski.

Taču tagad uzradusies jauna nelaime! Rezervātos koalām kļuvis par šauru, un tie sāk doties ekskursijās uz «lielo pasauli». Sidnejas apkaimē brīvībā klaiņojošo koalu saradies tik daudz, ka pilsētas varas orgāni devuši rīkojumu piepilsētas šoseju maģistrālēs izlikt īpašas ceļazīmes, lai pasargātu koalas no sabraukšanas.

ANTARKTIDA

Teritorijas ziņā Antarktidai pārējo kontinentu vidū nepavisam nav pēdējā vieta. Tās platība ir vairāk neka 14 miljoni kvadrātkilometru. Antarktīda ir gandrīz divreiz lielākā par Austrāliju un pusotras reizes lielākā neka Eiropa.

Interesanti ir tas, ka Antarktīdas apveids šķiet mazliet līdzīgs Ziemeļu Ledus okeānam un platības ziņā tā ir gandrīz tikpat liela. Kontinenta augstākā virsotne — Vinsona masīvs sasniedz 5140 metrus virs juras līmeņa.

Pati raksturīgākā Antarktīdas īpatnība, kas to krasi atšķir no visiem pārējiem kontinentiem, ir grandiozais apledojums. Gandrīz visu kontinentu klāj ļoti biezs ledus slānis. Brīva no ledus segas ir tikai niecīga da|a (0,2—0,3%) kontinenta teritorijas.

Ar ledu nav klātas augstās kalnu virsotnes, reizēm arī veseli kalnu masīvi, kas paceļas pari sniegotajai ledus vairoga virsmai, kā arī nelieli piekrastes rajoni, tā dēvētās antarktiskās oāzes, kuras tikai nesen atbrīvojušās no ledus segas.

Ledājs slēpj sarežģītu kalnu strukturu. Lielā antarktiskā ledāja biezums, pēc jaunākajiem datiem, vietumis pārsniedz 4200 metrus, un tā tilpums ir aptuveni 24 miljoni kubikkilometru.

Par Antarktīdas ledāju milzīgo tilpumu var spriest kaut vai pēc tā, ka šā ledus pilnīgi pietiktu, lai ar to pārklātu visu zemeslodi 50 metru biezā slānī.

Ja Antarktīdas ledus vairogs sāktu kust, tas 500 gadus visam mūsu planētas upēm spētu piegādāt tādu ūdens daudzumu, kāds tam ir pašlaik, bet Pasaules okeāna līmenis paceltos vairāk nekā par 60 metriem.

Antarktida ir Zemes augstākais kontinents. Tās vidējais augstums pārsniedz 2000 metru (Eirāzijas vidējais augstums ir mazāks par 1000 metriem). Vairak nekā ceturtdaļa Antarktīdas virsmas atrodas vairāk nekā 3000 metru augstumā.

Ja Antarktidu atbrīvotu no ledāju segas, tā būtu īsts kontinents ar sarežģītu reljefu — kalniem, līdzenumiem un dziļām ieplakām.

ANTARKTĪDAS ATKLĀŠANA

1819. gada 15. jūlija agrā rītā no Kronštates, kas jūrnieku vidu bija iemantojusi tālu slavu, uz dienvidu polārajiem ūdeņiem ar kuģiem «Mirnij» un «Vostok» devās pirmā krievu ekspedīcija. Tās lieliski veiktais jūrasbrauciens tagad ir zināms visai pasaulei.

Pēc ilgas, spraigas cīņas ar stihiju un pēc daudziem piedzīvojumiem ekspedīcija guva izcilus panākumus — tika izdarīts viens no pagājušā gadsimta lielākajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem. Ekspedīcija pierādīja, ka pastāv Zemes sestais kontinents — Antarktida.

Dažās pasaules kartēs antarktiskais kontinents ir apvilkts ar sarkanu līniju. Vietām šī līnija cieši pietuvojas krastam, vietām no tā attālinās. Dažviet līnija krasi izliecas un citur pat met cilpas. Tas ir kuģu «Mirnij» un «Vostok» ceļš. Sos kuģus vadīja krievu zinātnieki un jūrnieki Fadejs Belinshauzens un Mihails Lazarevs.

Pēdējā nakts pirms došanās ceļā … Vakarblāzma gandrīz nemanāmi pāriet rītausmā, un palsajā nokrēslī skaidri var saskatīt Kronštates reidā noenkurotos kuģus.

Virsnieki, kas šai nakti tikpat kā nav likušies gulēt, pie trapa sastop F. Belinshauzenu.

—  Vai viss ir sagatavots? — viņš jautā piesmakušā balsī. Pēdējo dienu sasprindzinājums kapteini ir stipri nogurdinājis.

—   Viss ir gatavs, Fadej Fadejevič, — jūrnieki atbild. — Vakar iekrāvām pulveri un munīciju šaujamieročiem. Var kaut tūdaļ vilkt augšā buras.

Brīdi parunājies ar virsniekiem un nodevis pēdējos rīkojumus, Belinshauzens iet uz savu kajīti, šim druknajam cilvēkam ar

nesteidzīgajām kustībām, rāmo balsi un labsirdīgajām acīm ir četrdesmit gadu. Jūrnieki Belinshauzenu mīl gan tāpēc, ka viņš ir ļoti nosvērts, gan arī tāpēc, ka jūra viņam ir dārgāka par visu pasaulē. Pat piedzimis Belinshauzens ir pie Baltijas jūras. Kopš deviņu gadu vecuma viņš ticis audzināts Jūras korpusā, bet, sasniedzis sešpadsmit gadus, jau piedalījies pirmajā krievu ekspedīcijā apkārt zemeslodei I. Krūzenšterna vadībā. Kopš tā laika Belinshauzens nav atstājis zvalstīgo kuģa klāju. Dienesta biedri vienmēr cildinājuši Belinshauzena sīkstumu un neatlaidību — gandrīz vai pašas galvenās īpašības, kas vajadzīgas kuģošanai nezināmos ūdeņos …

Ostā sapulcējušās tautas masas. Laivas ar pavadītajiem šaudās šurp turp starp krastu un ekspedīcijas kuģiem. Ieradušās virsnieku sievas, zinātnieki, jūrnieki.

Uz klāja ierindā nostājas kuģa ekipāžas. Atskan komanda:

—  Marsā1 kāpt!

Matroži veikli pa vantīm (virvju kāpnēm) uzrāpjas marsos.

—   Pa rājām2 !

Ar kājām atsperdamies pret tievajām virvēm, matroži pie rājām piestiprina buras. Salkdamas un švīkstēdamas tās kā spārni izplešas pār kuģiem. Vējš piepūš baltās buras, un «Vostok» lēni aizpeld garām bastioniem. Krastmalā gaisā lido cepures. No laivām, kas sabraukušas apkart kuģim, cilvēki māj ar nēzdogiem, novēl laimīgu ceļu.

Pa priekšu brauc «Vostok», tam seko «Mirnij». Pirmajās dienās iegadāsceļa vējš. Tas pūš vienmērīgi, un kuģi var braukt ar pilnām burām. īsu brīdi apstājusies Kopenhāgenā, ekspedīcija dodas uz Anglijas krastiem. Augusta beigas «Vostok» un «Mirnij» izbrauc Atlantijas okeānā. Krasts izzūd skatienam. Ar jūru saplūdušas debesis, ar debesim saplūdusi jūra — tas ir viss, ko var redzēt no klāja.

Šķērsojuši ekvatoru, kuģi uzņem kursu uz Riodežaneiro. Dienvidamerikas krastus ekspedīcija sasniedz bez īpašiem piedzīvojumiem. Mežiem apaugušo kalnu ieskautā Riodežaneiro osta liekas ārkārtīgi gleznaina.

Kamēr kuģis stāv pietauvots piestātnē, Belinshauzens savā kajītē pieņem «Mirnij» kapteini. Leitnants Lazarevs ir jauns, spēkpilns vīrs. Viņš, tāpat kā Belinshauzens, kopš bērnības saradis ar jūru. Jura krusts Lazareva mundiera pogcaurumā liecina par viņa nopelniem jūras kaujās. Arī tālos jūrasbraucienos Lazarevs nav nekāds iesācējs. Viņa vadītā ekspedīcija ar brigu3 «Suvorov» bija apbraukusi apkārt pasaulei, atklājusi vairākas salas Klusā okeāna tropiskajā daļā, kā arī izpētījusi Aļaskas krastus.

īsi sakot, jūrnieki, kas sēž pie galda «Vostok» kapteiņa kajītē, ir viens otra cienīgi gan pēc savas pieredzes, gan dienesta pienākumu izpildīšanas. Dienvidu polārajai ekspedīcijai diezin vai varētu veik

1 Marss — izbūve masta galā apvāršņa novērošanai. — Tulk.

2 Rāja — šķērskoks, kas piestiprināts pie kuģa masta. — Tulk.

3 Briga — divmastu burukuģis. — Tulk.

smīgāk izraudzīties kapteiņus … Gan Belinshauzenā, gan Lazarevā drošsirdība ir apvienota ar asu vērīgumu un pētnieku kaismi.

Nākamajā dienā Belinshauzens dod pavēli no Riodežaneiro doties uz dienvidiem. Viss, kas veikts līdz tam, — brauciens apkart Eiropai, Klusā okeāna šķērsošana — ir tikai sākums, pati vieglākā un vienkāršākā grūtā ceļa daļa.

Ekspedīcijas vadītājs nemitīgi domā par savu grūto uzdevumu: «. . . turpināt pētījumus līdz vislielākajiem platuma grādiem, kurus vien izdosies sasniegt; likt iietā visus pūliņus un nežēlot spēkus, lai nokļūtu iespējami tuvāk polam, uzmeklēt nezināmas zemes un nepamest iesākto darbu, iekams nav radušies nepārvarami šķēršļi.» Tātad jāatklāj nezināmās zemes kaut kur pie Dienvidpola.

Kapteinis it labi zina, ka gandrīz pirms piecdesmit gadiem Dienvidu kontinentu meklēt bija devusies drosmīgā ceļotāja — angļu kapteiņa Džeimsa Kuka ekspedīcija. Kuks meklēja Antarktīdu vairāk nekā trīs gadus un tomēr to neatrada. Atgriezies mājās, Kuks pavēstīja:

—  Risks, kas saistīts ar kuģošanu šais neizpētītajās un ledus blāķiem klātajās jūrās, lai meklētu Dienvidu kontinentu, ir tik liels, ka es droši varu sacīt — neviens cilvēks nekad neuzdrošināsies nokļūt dienvidos tālāk, kā tas izdevies man . . .

Daudzi ģeogrāfi un jūrasbraucēji, kas tik daudzus gadus neatlaidīgi bija skandinājuši, ka ir tads Dienvidu kontinents, turklāt neminot nekādus lietiskus tā esamības pierādījumus, pēc Kuka brauciena pēkšņi krita otrā galējībā. Viņi uzsāka runas par to, ka jebkuri turpmāki mēģinājumi kuģot lielajos dienvidu platuma grādos būtu bezprātīgi un bezjēdzīgi. Pats Kuks, bezbailīgais Džeimss Kuks, Anglijas lepnums, paziņoja: «Nekāda Dienvidu kontinenta nav!»

Tāpēc arī vairāk nekā piecdesmit gadu pēc Kuka brauciena neviens kuģis nebija devies uz salto okeānu ar milzīgajiem leduskalniem, kas jau iztālēm aizšķērsoja pieeju pie Dienvidpola. Pārāk stipra bija ticība angļu jūrasbraucēja vārdu un spriedumu nemaldīgumam. Džeimsu Kuku atbalstīja gandrīz vai visi ievērojamākie Eiropas ģeogrāfi. Neviens negribēja riskēt ar kuģi un dzīvību, lai pavērotu ledus blāķus …

Krievu pētnieki nolēma darīt galu ieilgušajam pārtraukumam dienvidu platuma grādu izpētē.

Kuģi «Mirnij» un «Vostok» no Brazīlijas turpina ceļu uz dienvidiem. Mazā flotile iebrauc bīstamos ūdeņos. Grūti pierast pie neparasti krasajiem barometra lēcieniem, kas nav pazīstami ziemeļu puslodē. Barometrs pēkšņi rāda tik zemu spiedienu, ka sardzes virsnieks, gaidīdams vētru, pavēl nolaist daļu buru. Taču vējš, pāris reižu spēji uzbrāzmojis, drīz vien norimst. Turpretī pēkšņas briesmīgas viesuļvētras barometrs bieži vien nespēj paredzēt. Tā šautriņa gausi virzās uz atzīmi «vētra» tikai tad, kad vētra jau sāk mētāt kuģus un neganti gaudot takelāžā. Pēc 10—15 minūtēm okeāns, kas nule vēl lēni un majestātiski vēlis viļņus, acumirklī pārvēršas īstā ellē. Nez no kurienes uzradušies negaisa padebeši tai pašā brīdī šļāc lejup lietus šaltis vai krusu.

šķiet, ka atmosfēra virs okeāna atrodas pastāvīgā, nenogurdināmā kustībā, kas pak|auta kaut kādiem grūti izprotamiem likumiem.

Kuģi iebrauc «vētrainajos» četrdesmitajos platuma grādos. Vētra šeit auro un rēc ka mežonīgs zvērs. Viļņi brāžas divstāvu mājas augstumā. Vējš plosa to galotnes, šķiezdams sīksīkas šļakatas, gluži kā miglu. Ja šai brīdī cauri sapluinītajiem mākoņiem izdodas izspraukties saulei, pāri trakojošajām bangām pārliecas brīnišķīgs varavīksnes loks.

Uz dienvidiem no četrdesmitā platuma grāda tūliņ kļūst aukstāks. Mainās ūdens un debesu krāsa, parādās citi jūras iemītnieki. Jo tuvāk ekspedīcija piebrauc polārajiem ūdeņiem, jo lielāka rosme sākas gaisā virs okeāna. Dzīve pār drūmajiem viļņiem neaprimst pat naktī. Šai laikā lido sevišķi daudz vētrasputnu. Tie traucas nedzirdami kā ēnas, līdzīgi milzu sikspārņiem. Vētrasputnu brēcieni, kas atmiņā atsauc nopērta kucēna smilkstus, neapklust ne mirkli. Dienvidu platuma grādu putnu valstību pārstāv kormorāni, lielās laupītājkaijas, baltie dienvidu ledusputni ar sudrabpelēku muguru un īsu astīti, kā ari citi neredzēti spārnaiņi. Visi tie steidzas izmantot vasarīgās decembra dienas.

Decembris un janvāris pie Antarktidas krastiem ir paši siltākie mēneši. Matroži brīnās par to, ka tālajos dienvidos viss ir otrādi: kad Krievijā ir ziema, šeit — vasara, tiesa gan, ļoti auksta un savāda. Kad Krievijas sādžās jau pil marta lāstekas un vietumis no sniega segas ir atbrīvojušies mazi zemes laukumiņi, šeit sāk plosīties briesmīgās rudens vētras un tuvojas spalgais ziemas sals…

Pirmā polāro platuma grādu zeme jūrasbraucējiem parādās mākoņiem aizsegtā decembra dienas rītausmā. Tā ir Dienviddžordžijas sala, kas atrodas atklātā okeānā aptuveni tais pašos platuma grādos, kuros izvietojusies Ugunszemc, tikai krietni tālāk uz austrumiem. Kā dīvains milzis melnās klinšu bruņās, ar sniega apsudrabotu galvu ta paceļas virs putās sakultajiem viļņiem. Neviens kuģis vēl nav braucis gar Dienviddžordžijas dienvidrietumu krastiem, un kartēs var iepazīties tikai ar salas austrumu krasta līnijas daļu. Nu «Vostok» un «Mirnij» ekipāžām jāuzzīmē un jāapraksta līdz tam nezināmie Dienviddžordžijas līči un zemesragi.

Kuģi lēni brauc gar salu. Krasta aizās ieslīd šļūdoņi, kas šeit laikam gan nekad neizkūst. Pret krastmalas akmeņiem šļācas baltas, putojošas bangas. Krastā ir izrāpušies lieli dzīvnieki — lauvroņi. Mitrajā gaisā brīžiem virpuļo sniegs. Drūmi padebeši aizsedz visu apvārsni. Skats liekas pavisam skumīgs …

Uz klāja tiek uznesti leņķu mērījamie instrumenti. Jānosaka katra saskatītā krasta līnijas izciļņa, katra līča izvietojums. Visus uzmērījumus veic no kuģa klāja. Tas ir diezgan sarežģīts darbs. Uz biezas papīra lapas, pūlēdamies spalvu noturēt tā, lai spēja viļņa triecienā ar to nenovilktu kādu greizu, nevajadzīgu līniju, Belinshauzens raksta nosaukumus: «Demidova rags», «Novosiļska līcis» …

Ūdeņos, kas apskalo Dienviddžordžiju, laimējas izdarīt pirmoatklājumu. Kuģa «Mirnij» leitnanta Aņņenkova sardzes vīri okeānā pamana melnu plankumu: aizvien skaidrāk parādās pazemas, drū

mas klintis, kas krauji slejas virs jūras… Kartē tiek iezīmēta Aņņcnkova sala.

Rita miglā tikko manāmi pavīd augsts kalns. Vai tiešām tā atkal būtu sala? Taču, kad kuģi piebrauc tuvāk, izrādās, ka tas ir aisbergs. Jūrnieki izbrīnā aplūko ledus milzeni, jo nekas tamlīdzīgs nekad dzimtajā pusē nav redzēts. Aisberga virsotne ir plakana, kā apzāģēta. Uz ledus izciļņiem rindās tup putni. Kad no mākoņiem iznirst saule, peldošā sala kā pēc burvja mājiena pārvēršas milzīgā dūmpelēkā kristālā, kas laistīt laistās zaļganajos viļņos.

Pēc pirmā leduskalna parādās otrs, trešais, tad vēl un vēl… Kā draudīgi peldoši cietokšņi tie lēni slīd pa okeāna klaidu. Leduskalni nav cits citam līdzīgi. Dažus vainago asas smailes. Ūdens un saule biezajos ledus blāķos izveidojuši alas un pat tuneļus, un tajos valda puskrēsla. Saulei rietot, pār aisbergiem nolaižas violetas un zilas ēnas, bet beidzamie saules stari viļņu krēpēs iededz ugunīgi dzeltenas dzirkstis. Vēl mirklis, un leduskalni sāk blāvēt. Drīz vien tie pavisam saļumst un saplūst ar svinpelēko ūdeni.

Jūrnieki gandrīz visu dienu pavada uz klāja. Viņi ir sastapušies ar pirmajiem visniknākā ienaidnieka karapulkiem. Blakus ledus milzeņiem, kas peld no kādas noslēpumainas un nezināmas valstības, kur acīmredzot ir to dzimtene, kuģi šķiet niecīgi un nožēlojami. Jā, viegli vis neizdosies līdz turienei nokļūt!

1819.   gada pēdējās dienas… Jau labu laiku ekspedīciju nomāc stindzinošs aukstums. Biezā migla, kas aizsedz visu apkārtni, mijas ar sniegputeņiem. Kuģu klāji apledo. Pat siltie flaneļa krekli un vilnas šineļi matrožus nespēj pasargāt no aukstuma un mitruma.

Vecā gada pēdējās stundās kuģi lavē starp aisbergiem, kas vizuļo spokainā gaismā. Augstu pār okeānu turpinās ierastā mierīgā dzīve. Pāri kuģiem klusām riņķo neskaitāmi putni, it kā pūlēdamies labāk aplūkot pārdrošos viesus, kas tik tālu ielauzušies ledus valstībā.

Taču kuģi tikai brauc un brauc starp spokainajiem leduskalniem. Virs mastiem nedzirdami traucas vētrasputni, okeāns nepagurdams veļ smagos viļņus… Ledus gabali sakļaujas aizvien ciešāk un ciešāk. Snieg vienā snigšanā, buras aplīp slapja sniega lēkšķēm, un, lai tās nokratītu, kuģi lāgiem strauji japagriež sānis.

…Ekspedīcijai ar ledu vajadzēja cīnīties visu janvāri. Nekādas briesmas jūrniekiem nelikās pārāk lielas, ja vien radās kaut mazākā iespēja vēl par kādu platuma grāda daļu pavirzīties uz dienvidiem. Reiz kuģi iebrauca šaurā, garā spraugā. Pa kreisi drūzmējās lielas ledus salas. To asajās šķautnēs liesmoja saules stari. Ledus alās krāca viļņi.

Spraugas viņā galā pletās milzīgs ledus lauks. Tālumā virs šā lauka kā zilganas marmora pilis vīdēja neskaitāmi ledus blāķi.

Sprauga ledū bija ļoti šaura. Ja pēkšņi uzkristu migla, kuģiem labi vis neklātos. Taču tobrīd neviens par briesmām nedomāja. Nopriecājušies par sauli, virsnieki sapulcējās uz klāja, lai noraudzītos brīnišķīgajā ainā.

Beidzot ekspedīcijai izdevās sasniegt 69. paralēli. Priekšā tālskata redzes laukā pie apvāršņa parādījās nepārtraukta balta josla.

Vai tiešām atkal būs jāmaina kurss, jādodas sāņus un jāzaude ar tādām pūlēm iekarotās jūdzes?

Debesis tikām savilkās mākoņi, viss ietinās miglā. Baltā ledus josla tuvodamās kļuva aizvien lielāka, un jūrnieki kuģiem nolaida dažas buras. Piepildījās visļaunākie paredzējumi: kuģi atdūras pret blīvu ledu, kas sniedzas talu no austrumiem uz rietumiem.

Taču masīvais ledus lauks, vietām līdzens, vietām paugurains, nepavisam nelikās līdzīgs tiem ledus blāķiem, kas līdz tam bija redzēti atklātajā okeānā. Sai Iedus laukā nebija spraugu. Cietzeme!

1820.  gada 28. janvāris, diena, kad krievu jūrnieki sasniedza Antarktīdas krastu, tiek uzskatīts par šā kontinenta atklāšanas dienu.

LĪDZ DIENVIDPOLAM

CEĻĀ UZ ANTARKTĪDU

No Jaunzēlandes ostas Liteltonas 1910. gada 29. novembrī angļu kapteiņa Roberta Skota vadītā ekspedīcija ar kuģi «Terra nova» («Jaunā zeme») devās ceļā uz Antarktīdu.

…Viss bija palicis aiz muguras: plāni, naudas meklēšana, ilgā gatavošanas. Viegli šķeldams viļņus, kuģis devas uz dienvidiem, uz dienvidu polārās zemes krastiem. Drosmīga kapteiņa mērķis bija sasniegt Dienvidpolu.

Jo kuģis virzījās tālāk uz dienvidiem, jo biežāk un biežāk tas ceļa sastapās ar lediem. Beidzot pienāca diena, kad ledi kuģi ielenca no visām pusēm. Daudzu kilometru tālumā līdz pat apvārsnim pletās ledus lauki. Tie tomēr neizskatījās pēc drūma nedzīva tuksneša.

Dienvidu puslodē bija sākusies vasara. Saule neaizslīdēja aiz apvāršņa, un pusnaktī sākās brīnumainu pārvērtību laiks. Ledus iezalgojas visās varavīksnes krāsās. Saule, nolaidusies pavisam zemu debesīs, meta garas ēnas, un leduskaini, ik bridi pārveidodamies, ieguva visdīvainākās aprises. Šķita, ka jūrnieki ir nokļuvuši pasaku pilsētā, ko apjož zili torņi, sārti kupoli, mēļas kolonnas un fantastiskas arkas, kas aicina doties ledus valstībā. Viss mirgoja salti un mikli. Valdīja dziļš klusums …

«Terra nova» lēni peldēja starp ledus blāķiem. Divdesmitajā dienā notika pēkšņa pārmaiņa: ledus pašķīrās, un tālu priekšā parādījās gluds, mirdzošs līdzenums.

DIENVIDU KONTINENTS

Jaunā — 1911. gada priekšvakarā jūrnieki ieraudzīja krastu. Vispirms viņu skatieni pievērsās vulkānam, ko bija ietinuši pūkaini slāņmākoņi. Pēcāk uzmanību saistīja viegla, tikko manāma mirgoņa dienvidu pamalē. Tas bija Antarktīdas augstās ledus kraujas — Lielās barjeras atspīdums. Šī krauja sasniedz daudzstāvu nama augstumu. Taču virs ūdens paceļas tikai sestā daļa no visa kalna.

Mirdzošā ledus siena, ūdens apsegta, slēpjas dzijumā. Šai sienai gals nav saskatāms, jo tā stiepjas vairākus kilometrus. Dažviet barjera ir tik gluda, it kā no virsotnes līdz ūdenim būtu ar nazi nogriezta, vietumis to sašķēlušas milzīgas plaisas.

Apbraucis Lielo barjeru, kuģis tuvojās krastam un lēni peldēja gar to, jo vajadzēja izraudzīties vietu ziemošanai. Tika nolemts apstāties līcī starp Roidsa un Bārna zemesragu.

Jūrnieki izmeta enkurus, un kapteinis Skots kopā ar ekipāžu nokāpa uz zemes, kur viņam bija jāpavada daudzi grūti mēneši. Par godu savam vecākajam palīgam Skots šo krastu nosauca par Evansa ragu.

Da|a iecereta plana bija izpildīta: jūrasbrauciens pabeigts. Sakās dzīve krastā un gatavošanās Roberta Skota mūža galvenajam mērķim — Dienvidpola sasniegšanai.

ZIEMOŠANA EVANSA RAGĀ

Drīz Evansa ragā tika uzcelts stiprs, silts nams ziemotājiem. Kapteinis Skots un viņa ceļabiedri pārgājienam gatavojās ilgi un pamatīgi. Viņi nolēma vispirms doties uz dienvidiem, lai ierīkotu pārtikas noliktavas — nākamās ekspedīcijas atbalsta punktus. Taču laiks pārgājienam nebija labvēlīgs. Bargs sals mijās ar miglām un tik stiprām vētrām un puteņiem, ka dažkart vairākas dienas bija jāpavada teltī.

Ierīkojis ceļā uz polu divpadsmit atbalsta bāzes, Skots un viņa biedri bija spiesti atgriezties Evansa ragā. Šeit viņiem vajadzēja pārlaist ilgo polāro nakti. Skaudrajos ziemas mēnešos nelielajā, ērtajā mājiņā Evansa ragā vīrišķīgie polārpētnieki daudz strādāja. Viņi veica zemesraga topogrāfiskos uzmērījumus. Speciāli iekārtotā laboratorijā pētījumus veica biologi, meteoroloģiskos novērojumus izdarīja fiziķi. Katram bija savs darbs. Turklāt visi gatavojās galvenajam pārgājienam uz Dienvidpolu.

Tika nolemts, ka pārgājienā dosies divpadsmit cilvēku. Vieni, veikuši daļu ceļa, atgriezīsies, citi Roberta Skota vadībā ies līdz galam. Iestājoties polārajam pavasarim, ekspedīcija devās ceļā. Bija 1911. gada 1. novembris.

NEVEIKSMES CEĻĀ

Pārgājienā uz polu Skots līdzi ņēma motorkamanas, braucamos suņus un zirgus — nelielos, spēcīgos Mandžūrijas ponijus. Galvenās cerības viņš saistīja ar zirgiem, taču skarbajiem Antarktīdas apstākļiem tie, kā izrādījās, bija maz piemēroti. Jau pašā pārgājiena sākumā zirgi kļuva nemierīgi. Tie grima irdenajā sniegā, izmisīgi raustījās, stigdami arvien dziļāk, līdz kļuva pavisam bezspēcīgi. Izmocīti, smagi elsdami, zirdziņi padevīgi stāvēja, līdz pusei iegrimuši sniegā, un gaidīja, kamēr tos izvilks uz cieta pamata.

Motorkamanas, kas brauca pa priekšu, sabojājās, un tās bija jāpamet. Suņi lielās grūtības pārcieta daudz vieglāk. Skots saprata,

ka ekspedīcijas panākumi nu ir atkarīgi tikai no viņa paša un viņa ceļabiedriem, no viņu fiziskās izturības. Visa dzīve nule nozīmēja tikai vienu — iešanu uz priekšu. Neliela atpūta, īss, ciešs miegs, un atkal uz priekšu, uz dienvidiem, uz polu.

Ceļš bija vienmuļš un nebeidzams kā sapnī. Retumis ceļā gadījās leduskalni un klintis, tad atkal pletās līdzeni sniega lauki. Ekspedīcija virzījās uz priekšu ļoti lēni.

Laiks bija negants pat šim apvidum. Ceļinieki pieredzēja visu — sniegputeņus, miglas, salu, žilbinošu sauli. Turklāt uzradās vēl viena nelaime — putenis ar siltu vēju. Izgājuši pie zirgiem, cilvēki patvērumā atgriezās līdz ādai izmirkuši. Teltī kūpēja biezi garaiņi.

Putenis trakoja vairākas dienas. Beidzot debesis mazliet noskaidrojās. Dziļais, ar ūdeni piemirkušais sniegs bija neizbrienams. Cilvēki palīdzēja zirgiem vilkt ragavas, jo tie pavisam bija zaudējuši spēkus. Nabaga lopiņi nevienmērīgi elsoja, vilna tiem bija salipusi, purnus klāja putas .. . Zirgus vajadzēja nošaut.

Kad pienāca rīts, pa sniegoto līdzenumu gāja vienīgi cilvēki. Viņi tik tikko spēja pavilkt smagās ragavas.

… Pārgājiens turpinājās jau vairāk nekā mēnesi. Vienīgo suņu pajūgu aizsūtīja atpakaļ uz ziemošanas vietu, jo suņiem vairs nebija barības. Ceļinieki pienāca pie liela ledāja. Šeit sākās vēl grūtāks pārgājiena posms — bija jākāpj ledājā.

MĒRĶIS TUVOJAS

Spilgtā saule, atstarodamās sniegā un ledū, žilbināja acis, un tās sāka sāpēt. Nakts miegs vairs nēatspirdzināja. Cilvēki jutās pārāk noguruši, un ķermenis, dienā pārcietis necilvēcisku sasprindzinājumu, naktī nespēja rast mieru.

Lūpas visiem sasprēgāja un satūka. Uz tām uzlipināja vieglus zīda plāksterus, taču tie piesala un vēlāk tika norauti kopā ar ādu. Polārpētniekus vairs tik tikko varēja pazīt: plakstiņi bija sasarkuši, sakritusī seja zaudējusi krāsu un pat vaibsti kļuvuši gluži citādi.

Spēki drosmīgajiem ceļotājiem pamazām zuda. No divpadsmit cilvēkiem ceļu turpināja pieci: Skots, Otss, Bouerss, Vilsons un Evanss. Pārējie bija spiesti atgriezties ziemošanas vietā.

Ceļinieki virzījās uz priekšu arvien lēnāk. Zilgais, gludais ledus, pa kuru viņi bija gājuši, kamēr turpinājās ledājs, palika aiz muguras. Ledu klāja augstas, asas atsēres1 . Nepārtraukti bija jākāpj augšup un lejup. Turklāt ik pa brīdim sagriezās sniegputenis, ko vajadzēja pārlaist teltī. Skots bažīgi domāja par to, cik bīstama ir katra nevilša novirzīšanās no iecerētā plāna. Šai pārgājienā taču viss bija aprēķināts — gan laiks, gan spēki, gan pārtika.

Cilvēki bija līdz nāvei noguruši, zaudējuši spēkus, taču neviens nežēlojās. Jau kopš paša grūtā ceļa sākuma visus vienoja viens mērķis, vieni centieni — doties uz priekšu, sasniegt Dienvidpolu.

1 Alsere — mazas sniega grēdiņas, ko sapūš vējš.

Beidzot mērķis bija sasniegts. Taču cik rūgta bija pētnieku vilšanās, kad viņi ieraudzīja, ka ilgotais mērķis — Dienvidpols jau ir iekarots.

Nonācis pie kādas telts, Roberts Skots tajā atrada zīmīti, kurā bija rakstīts, ka Dienvidpolu atklājis Ruals Amundsens 1911. gada 14. decembrī. Tas nozīmēja, ka norvēģu polārpētnieks bija apsteidzis angļus par veselu menesi…

Bērnībā Roberts Skots bieži bija domājis: kas gan īstenībā ir pols? Dažkārt viņam šķita, ka tas ir vientu]š kalns. Pāri tā ledū kaltajām nogāzēm brāžas vējš. Zilgi mirdzošā kalnu virsotne brīvi un stāvi iesniedzas debesīs.

Reizēm viņš bija iztēlojies, ka pols ir melna iedobe ar robainām malām vai burvju ezers ar nekustīgu, baltu ūdeni. Zēns bija domājis, ka, ar lāpstu parokot polā, varētu ieraudzīt zemes asi. To pašu iedomājamo asi, ap kuru tāpat kā globuss griežaš zemeslode. Viens ass gals nāk ārā no Zemes Ziemeļpola, otrs — no Dienvidpola.

Ceļā Skots bieži domāja, ko teiks dēlam par polu. Viņš tam izstāstīs visu: par nogurumu, par drausmīgo ceļu, par naktīm, kas bez miega pārlaistas ledainajā teltī, par patiesu uzticību, par cilvēka spēku un vīrišķību …

Lūkodamies visapkārt, Skots saskatīja vienīgi gludu, bezgalīgu ledus klaju. Te nebija nekā — ne pauguru, ne atsēru, ne nogāžu. Te neredzēja ne kalnu, ne iedobju, ne ezeru, kas viņam bija telojušies bērnībā. Un tomēr tas bija pols.

Skots paraudzījās uz biedriem. Saltais drēgnums bija izsaldējis viņus līdz kauliem. No sniega un ledus bluķiem steigšus uzbēruši uzkalnu, viņi tur iesprauda un nostiprināja Anglijas karogu, bet paši nostājās tam apkārt, augstu pacēluši galvas.

ATPAKAĻCEĻŠ

Vīrišķīgos ceļiniekus gaidīja atpakaļceļš uz Evansa ragu, līdz kuram bija 1400 kilometru. Galīgi nomocītie, slimie cilvēki atkal lēni virzījās pa irdeno sniegu un cieto ledu, ar lielām pūlēm vilkdami līdzi smagās ragavas.

Noliktavas atradās tālu cita no citas. Nebija iespejams aplēst laiku, kas vajadzīgs ceļā līdz tuvākajai noliktavai. Izgaistošas pēdas, vētras un puteņi — tas viss mudināja būt piesardzīgiem. Domas par ēšanu gandrīz ne mirkli neatstāja ceļotājus un izzuda vienīgi tad, kad viņi ieturējās kārtējā produktu noliktavā.

Bouerss un drīz pēc tam arī Vilsons saslima ar sniega aklumu. Evanss zaudēja spēkus tiktāl, ka vairs nespēja palīdzēt biedriem. Viņa veselības stāvoklis jo dienas pasliktinājās. Uz rokām parādījās strutojoši augoņi, kājā bija uzberzta liela asiņaina tulzna. Taču tās vēl nebija galvenās briesmas; pats ļaunākais šķita tas, ka Evansam bija zudusi dzīvotgriba. Izrādījās, ka spēcīgais, platplecainais cilvēks

ir vājāks nekā pārējie un jau galigi zaudējis interesi par visu apkārtējo. Kadā pārgājienā viņš atpalika no saviem biedriem. Skots devās Evansam pretī un ieraudzīja to tupam sniegā uz ce|iem bez cepures, apģērbs bija atpogāts un dūraiņi noslīdējuši no zilgansārtajām, apsaldētajām rokām. Evanss vērās pretī gluži neprātīgi. Likās, — Skotu viņš nepazīst.

—  Evans, dārgais, kas jums noticis? — uzsauca kapteinis.

Evanss pagrieza galvu uz viņa pusi, taču ilgi klusēja, it kā

nezinādams, atbildēt vai ne.

—   Nezinu, — viņš beidzot stomīdamies, ar pūlēm kustinādams mēli, atbildēja. — Liekas, biju zaudējis samaņu …

Viņš nomira teltī, nebildis vairs ne vārda.

Laiks aizvien pasliktinājās. Kājas nepavisam vairs nevarēja sasildīt. Pirksti sala tā, ka cilvēki nespēja aizmigt un ilgi bez miega grozījās guļammaisos. Īpaši grūti gaja Otsam. Viņš bija apsaldējis abas kājas, un ik solis viņam sagādāja neizturamas ciešanas.

Stipri klibodams, Otss gausi brida nopakaļ ragavām. Skots ik pēc mirkļa bažīgi atskatījās. Līdz noliktavai vēl bija talu. Silts ēdiens Otsu varbūt uzmundrinātu, taču petrolejas bija atlicis maz.

«Mums klājas pavisam ļauni,» Skots rakstīja dienasgrāmatā. «Otsam viena kāja ir bezcerīgā stāvoklī, bet pats viņš turas varonīgi. Mēs vēl joprojām runājam par to, ko abi darīsim mājās . ..»

Taču Otss runāja aizvien retāk. Viņš kļuva pavisam nomākts un klusu sēdēja kaktā, domādams tikai par to, kā ērtāk nolikt kājas, lai tās mazāk sāpētu. No rītiem Otss ilgi noņēmās ar apaviem: katrs pieskāriens kājām radīja neizturamas sāpes. Biedri, kas sen jau bija sagatavojušies doties ceļā, stavēja Otsam apkārt, izlikdamies, ka tas viņus nepavisam neaizkavē. Otss saprata, ka ir kļuvis citiem par apgrūtinājumu, un reiz sacīja:

—   Tālāk iet vairs nevaru. Tādas mokas ilgāk paciest nav iespējams. Esmu kļuvis par kropli, neesmu vairs cilvēks… Atstājiet mani te! — viņš sacīja pēkšņā spēku uzplūdā. — Atstājiet mani te guļammaisā! Tas ir labākais, ko iespējams izdarīt manis un jūsu labā…

Biedri lūkoja Otsu pierunāt, lai viņš aiziet līdz nākamajai noliktavai, kur ceļotājus jau gaida. Otss lēnām piecēlās kājās. Ne uz vienu neskatīdamies, viņš izgāja no telts. Pēc īsa brīža visi devās ceļā. Otss gāja aiz ragavām. Pievakarē viņam kļuva pavisam slikti.

—  Man gribas gulēt, — viņš vārgā balsī sacīja, — un no rīta nepamosties. Tas ir viss, ko es vēlos …

Taču no rīta viņš pamodās. Sākās jauna diena. Otss jau vairs nespēja iet. Biedri sēdēja klusēdami. Pēkšņi viņi izbrīnā un šausmās ieraudzīja, ka Otss izlien no maisa un pieceļas kājās. Tur nu viņš stāvēja — garš, plecīgs, pelēkām acīm — jauns cilvēks, sportists.

—   Mazliet paiešos, — viņš mierīgi teica. — Ja tik drīz neatgriežos, neuztraucieties!

—   Kur jūs gribat iet? Palieciet šeit! — drebošā balsī sacīja Bouerss.

—   Ots, palieciet! — Skota balss skanēja aizsmakusi. — Palieciet, Ots, pavēlu jums kā ekspedīcijas priekšnieks.

Otss pagrieza galvu uz kapteiņa pusi. Viņš neko nesacīja, viņa sejā atspoguļojās negaidīta apņēmība. Brīdi Otss raudzījās Skotam tieši acīs, tad savilka lūpas tikko manāmā vainīgā smaidā, pacēla telts malu un izgāja ārā.

Plosījās putenis. Cilvēki sarāvušies sēdēja teltī. Grūti bija elpot. Viņu bija palicis vēl par vienu mazāk. Bouerss gulēja klusu, aizvērtām acīm. Pa viņa vaigiem ritēja asaras. Skots izņēma dienasgrāmatu un.rakstīja: «Ja šīs lapiņas kādreiz tiks atrastas, gribu darīt zināmus vairākus faktus. Otsa pēdējās domas bija par māti, bet pirms tam viņš izteica lepnu cerību, ka pulks, kurā viņš dienējis, būs gandarīts par vīrišķību, kā viņš sagaidījis nāvi. Daudzas nedēļas Otss nežēlodamies cieta briesmīgas mokas, bet spēja runāt par visu ko citu. Līdz pašam pēdējam brīdim viņš nezaudēja cerību, neļāva sev zaudēt cerību. Sim cilvēkam bija drosmīga sirds .. .»

Tie, kas bija palikuši dzīvi, tikko kustējās uz priekšu. Kad līdz tuvākajai pārtikas noliktavai bija jāiet vairs tikai 19 kilometru, sākās stiprs putenis, kas ilga vairakas dienas. Pavisam tuvu bija glābiņš — pārtika un kurināmais, taču aiz telts sienām trakoja sniega vētra. Ceļš uz noliktavu bija nogriezts. Pusdzīvie cilvēki gulēja maisos, vīrišķīgi gaidot nāvi.

Skots klusībā tiesāja pats sevi. Vai viņš bija vainīgs to cilvēku priekšā, kuri pašlaik gulēja tepat blakus viņam? Vai viņš bija vainīgs mirušā Evansa un mirušā Otsa priekšā?

Amundsens līdzi ņema tikai suņus. Viņa pārdrošais brauciens beidzās sekmīgi. Skota neveiksmes cēlonis bija kļūda aprēķinos. Taču viņi gāja bojā ne jau tikai šās kļūdas dēļ vien. Ceļā viņus ik uz soļa bija gaidījušas papildu grūtības, ko neviens nevarēja paredzēt. Viss bija vērsts pret viņiem. Viņi cīnījās ar salu, puteni, vētru, ar briesmīgo ceļu. Savus spēkus viņi bija iztērējuši postīgā ātrumā.

Tomēr, lai kādas bija kļūdas un neveiksmes, bezbailīgie ceļotāji varēja tikt izglābti. Vai gan no Roberta Skota dzimtenes nevarēja atsūtīt labi apgādātu ekspedīciju, kas dotos drosminiekiem pretī? Taču kapteinis par to nedomāja. Viņš droši raudzījās nāvei acīs. Tikai viena doma viņam nedeva miera: Skots baidījās par dēlu un sievu. Pirms nāves viņš nerada ticību, ka dzimtene palīdzēs viņa ģimenei, audzinās un aizstāvēs zēnu, kura tēvs gājis bojā atceļā no iekarotā Dienvidpola.

Skots saviem draugiem uzrakstīja vairākas vēstules, kurās lūdza sniegt nepieciešamo palīdzību viņa ģimenei, kā arī biedru piederīgajiem.

Viņš vēl gulēja šeit, ledusaukstajā teltī, vēl elpoja, kustējās, bet gals bija neizbēgams. Nekas ceļotājus nespēja glābt, un vīrišķīgais cilvēks sevi nemocīja ar veltām cerībām.

Skots sāka rakstīt jaunu vēstuli: «Manai sievai…» Padomājis viņš izsvītroja vārdu «sievai» un uzrakstīja «atraitnei». Vēstulē bija šādas rindas: «… mēs nolēmām sev neatņemt dzīvību un cīnīties līdz galam, taču nu šai cīņai ir pienākušas beigas …»

Rakstīšanas nogurdināts, Skots uz mirkli zaudēja samaņu. Viss ap viņu iegrima tumsā. Acīs iegūla savāds melnums. Tad apziņa

atkal atgriezās. Skots gulēja klusu, raudzīdamies kaut kur uz priekšu. Paņēmis dienasgrāmatu, viņš ierakstīja pēdējos vārdus: «Dieva dēļ, nepametiet mūsu tuviniekus!»

Pa pusei sniega ieputināto telti uzgāja pēc astoņiem mēnešiem. Telti atrada kapteiņa Skota, Vilsona un Bouersa mirstīgās atliekas. Pāri bojā gājušajiem no sniega un ledus uzmeta lielu uzkalnu ar pazīšanās zīmi gala. Skota pirmajā ziemošanas vietā tika uzcelts liels Austrālijas sarkankoka krusts ar piecu bojā gājušo ceļotāju vārdiem. Krusta bija iegrebti vārdi no ievērojama angļu dzejnieka A. Tenisona dzejoļa: «Cinities un meklet, atrast un nepadoties.»

ZINĀTNIEKU KONTINENTS

Pagāja ilgs laiks, līdz sākās plānveidīgā Antarktīdas izpēte. Galvenais robežpunkts skarbā kontinenta izzināšanā ir 1955. gads, kad Antarktīdas krastā piestāja pirmā padomju antarktiskā ekspedīcija.

Ierīkojuši Mirnijas observatoriju, polārpētnieki devas arvien tālāk, lai izzinātu Austrumantarktidas «balto plankumu». Pirmā ekspedīcija ar kāpurķēžu traktorragavām veica ceļu 375 kilometrus uz dienvidiem. Tur 2700 metru virs jūras limeņa tika noorganizēta iekškontinentala stacija Pioņerska.

Otrā ekspedīcija pavirzījās vēl tālāk kontinenta un noorganizēja ziemošanas staciju Vostoka-1. Tā atrodas 675 kilometru attaluma no Mirnijas^ Ekspedīcija ar traktorragavam veica pārgājienu uz ģeomagnētisko polu.

Kopš 1956. gada Antarktīda sākās zinātnisko staciju celtniecība. Tolaik visa pasaulē gatavojās Starptautiskajam ģeofiziskajam gadam, kas ilga vairāk nekā divus gadus — no 1957. līdz 1959. gadam. Sešdesmit piecas pasaules valstis vienojās sūtīt savas ekspedīcijas uz dažadam mazizpetitam zemeslodes maļam, it īpaši uz Antarktidu, celt zinātniskās stacijas un veikt vispusīgu pētniecības darbu. Antarktida ir uzceltas vairāk nekā 60 zinātniskās pētniecības stacijas. Tajās strādā zinātnieki no Padomju Savienības, Polijas, Čehoslovakijas, Francijas, Japānas, ASV, Austrālijas, Jaunzēlandes, Norvēģijas un citām zemēm.

Starptautiskais ģeofiziskais gads bija kopīgs miera mērķiem veltīts un sekmīgi veikts Zemes izpētes pasākums.

Kopš šā laika pētnieki joprojām sadarbojas. Nereti vienas valsts zinātnieki kādu laiku strādā citu valstu stacijās. Tādējādi izpaužas starptautiskā sadarbība.

1959. gada tika parakstīts (un pēcāk nelokāmi izpildīts) starptautisks nolīgums, saskaņā ar kuru Antarktīdā ir aizliegts būvēt rūpnieciskus un militārus objektus. Viss kontinents tiek nodots zinātnieku rīcībā zinātniskajai pētniecībai, tāpēc Antarktidu dēvē par zinātnieku kontinentu.

Visas valstis, kas piedalās Antarktīdas izpētē, sūta uz turieni arvien jaunas un jaunas ekspedīcijas.

Trešā antarktiskā padomju ekspedīcija strādāja Starptautiskā ģeofiziskā gada laikā. Tās dalībnieki veica vienu gadu ilgus novērojumus divās stacijās — Komsomoļskā un Vostokā — un relatīvās nepieejamības apvidu iekārtoja jaunu staciju — Sovetsku. Sai laikā tika atklāts ari mūsu planētas aukstuma pols. Tas atrodas Vostokas rajonā. Te novērots, ka augusta vidēja temperatūra ir — 71° C, te arī fiksēta —88,3° C zema temperatūra. Sādā aukstuma metāls kļūst trausls, dīzeļdegviela pārvēršas mīklveida masā, petroleja nedeg, pat ja tajā iegremdē degošu lāpu.

Ceturtās ekspedīcijas darbības laikā strādāja stacijas Vostoka un Mirnija, kā ari jauna stacija — Lazareva Karalienes Modās Zemes krasta. Pēcāk to pārvietoja 80 kilometru tālāk kontinentā un nosauca par Novolazarevsku. Sās ekspedīcijas dalībnieki veica pārgājienu ar traktorragavām no Vostokas līdz ģeogrāfiskajam Dienvidpolam.

Nākamās ekspedīcijas ierīkoja vēl divas stacijas — Molodjožnaju, kam bija jak|ūst par padomju antarktisko pētījumu galveno bāzi, un Belinshauzenu Rietumantarktīdā.

Piecpadsmit gados kopumā tika noorganizētas 15 padomju ekspedīcijas, kurās piedalījās vairāk nekā 2000 cilvēku.

Ekspedīcijās savāktos bagātīgos zinātniskos materiālus apstrādā gandrīz 20 mūsu valsts zinātniskās iestādes. Tā, piemēram, seismiskie novērojumi devuši iespēju antarktiskajā kontinentā reģistrēt zemestrīces, kaut arī tās ir ļoti vājas.

Svarīga nozīme ir ledus kontinenta ģeoloģiskajai izpētei, jo Antarktīdas zemes dzīlēs ir bagātīgi derīgo izrakteņu, it īpaši dzelzsrūdas krājumi. Te atrasts arī kalnu kristāls, muskovits, grafīts un citi minerāli, atklātas akmeņogļu, vara, niķeļa, dzelzs kolčedāna un halkopirīta iegulas, uzieti svina, cinka un molibdēna rūdu paraugi.

Ledus kontinenta zinātniskā izpēte turpinās. Ik gadus uz Antarktīdu dodas jaunas padomju ekspedīcijas. Liels dažādu zinātnisko darbu un novērojumu komplekss tiek veikts Molodjožnajā, Novolazarevskā, Ļcņingradskā, Vostokā un Belinshauzena, kā arī Mirnijas un citu staciju observatorijās.

UZ NEPIEEJAMĪBAS POLU

1956. gadā Antarktīdā sāka celt zinātniskās pētniecības stacijas un kontinenta iepazīšanā iesaistījās daudzu pasaules valstu zinātnieki.

Pats garākais transantarktiskais maršruts (3411 km) stiepjas no Molodjožnajas līdz Nepieejamības Polam. Par pārgājienu no Moiodjožnajas lidz Novolazarevskai spilgti un aizraujoši savā grāmatā «Pāri Nepieejamības Polam» stāsta ekspedīcijas vadītājs I. Petrovs.

Vasara Antarktīdā tobrīd tikai sākās, siltie saules stari vēl nebija paspējuši uzsākt savus postīšanas darbus, un krasta ledus joprojām bija tikpat stiprs kā ziemā. Līdzenā, baltā, acis žilbinošā ledus garoza laistījās kristālu miriādēs.

Antarktīdas krastam tuvojās ledlauzis — dīzeļelektrokugis, ar kuru brauca divpadsmitās padomju antarktiskās ekspedīcijas dalībnieki. Tas apstajās sešus kilometrus no Molodjožnajas.

Grupai ekspedīcijas dalībnieku ar traktorragavām bija jāveic pārgājiens uz mazizpētītiem Antarktīdas vidienes rajoniem.

Molodjožnaja skatienam paveras tūlīt aiz kalnu pārejas. Mājīgā ielejā, ko no visām pusēm ieskauj sopkas, ir izkaisīti spilgti dažādu krāsu namiņi. Tie stāv uz tievām metāla kājām — pāļiem. Paturot prātā Mirnijas bēdīgo pieredzi (daudzas mājas te bieži aizputinaja sniegs), Molodjožnajā gandrīz visas ēkas ir uzbūvētas uz metāla stabiem. Vēji, kas šeit, tapat kā Mirnijā, sasniedz gandrīz vai viesuļvētras spēku, no Antarktīdas centrālajiem rajoniem nes milzīgus sniega daudzumus. Taču, tā kā mājas ir celtas uz pāļiem, nekādu šķēršļu nekavētais sniegs izbrāžas pa māju apakšu cauri un tām apkārt netiek sapūstas kupenas.

Pārgājienā ar traktorragavām noteiktajā maršrutā no Molodjožnajas līdz Nepieejamības Polam mēs devāmies ar «harkovietēm».Sīm mašīnām ir lieliskas proporcijas, un tāpēc tās iztālēm neliekas ne smagas, ne milzīgas, kaut gan katrā no tām ieguldītas 34 tonnas metāla.

Pirmā «harkoviete», motoram rēcot, pavēstīja, ka pārgājiens ir sācies. Šķita, ka četrdesmitpieetonnīgās ragavas neļaus traktoram pakustēties ne no vietas, taču, spēcīgajā izrāvienā tikai mazliet nodrebējusi, varenā mašīna viegli devās uz priekšu. Tai pakaļ ceļu viegli uzsāka arī otra.

Un nu jau esam vieni sniega tuksnesī, kas liekas bezgala vienaldzīgs pret mazo saujiņu cilvēku, kuri atkal metuši izaicinājumu antarktiskajai stihijai un uzdrošinājušies ielauzties bargā kontinenta vidienē . . .

Jo tālāk no piekrastes, jo Antarktīdas ledus bruņas kļūst biezākas. Ceļš mūs ved pret kalnu. Taču kāpums nav vienmērīgs — vietām tas ir ļoti stāvs, vietām lēzenāks. Ledāju virsma ir pauguraina, it kā satrakota ledus okeāna milzīgos viļņus pēkšņi būtu sastindzinājis sals.

Lai gan augstums šeit ir visai ievērojams, apkārtne lāgu lāgiem ietinas mākoņos. Polārpētniekiem ir tāds likums: «Ja esi apmaldījies, īpaši miglā vai sniega vētrā, apstājies!» Reiz traktorkamanu vadītājs, neņemdams vērā šo likumu, kādu laiku brauca miglā un tik tikko neiegāzās bezdibenī: kad migla izklīda, visi šausmās ieraudzīja tieši priekšā platu ledāja joslu, ko izvagoja dziļas plaisas gandrīz ar pilnīgi stateniskām sienām.

Tada ir Antarktīda! Kur vien skatiens sniedz, visur plešas neaptverami, bezgalīgi plašumi, bet ceļš ir pavisam šaurs — visapkārt ledū redzamas plaisas.

Divās nedēļās, kurās pakāpeniski kāpām aizvien augstāk, mums vajadzēja aklimatizēties, pierast pie aukstuma, taču tas tomēr tik viegli nenotika. Dažiem sāpēja galva, gandrīz visiem trūka elpas, kad ātri bija jākustas vai jāveic smagāks darbs. Lāgiem tika izjaukts elpošanas ritms. Spēki zuda apbrīnojami ātri, un mēs tos sākām taupīt.

Nogājuši 770 kilometrus, mēs sasniedzām 3400 metru augstumu. Ledus biezums, pēc zondēšanas datiem, bija 2760 metru. Temperatūra pašās siltākajās dienas stundās pacēlās tikai līdz — 25° C, bet naktīs mēdza būt ap —40° C. Un bija vasara!

Divsimt kilometru no Nepieejamības Pola augstums virs jūras līmeņa sasniedza gandrīz 3900 metru. Tas ir pats augstākais mūsu maršruta punkts. No šejienes ceļš mūs vedīs pa tikko manāmu slīpumu uz leju.

Beidzot cauri dūmakai, kurā neskaidri iezīmējās saules apveids, mēs ieraudzījām staciju. Jo tuvāk tai mes nonācām, jo skaidrāk saredzējām smaili, kuras virsotnē uzstādīts V. I. Ļeņina krūšutēls.

Iebraukuši stacijā, tūlīt radiomastā uzvilkām mūsu valsts karogu, un stacija uzreiz izskatījās apdzīvota. No Molodjožnajas mūs šķira 1640 kilometru. Lai gan sals turējās stiprs (—55° C), telpās neviens neuzturējās. Viss izraisīja rosīgu interesi, jo Nepieejamības Pols atrodas tālu no piekrastes, pašā visgrūtāk pieejamaja Antarktīdas kontinenta punktā.

Nepieejamības Polu bija nodibinājusi trešā antarktiskā ekspedīcija.

Tā koordinātes ir 82°06' D pl. un 55°02' A gar.

Nepieejamības Polā mēs pavadījām divas dienas. Izdarījām novērojumus, apkopām stacijas telpas un uz galda atstājām vislabākos novēlējumus polārpētniekiem, kas šeit ieradīsies pēc mums.

Turpmākais maršruts mūs veda cauri amerikāņu stacijai Plato uz Novolazarevsku.

LEDUS TUKSNEŠA OĀZES

1947. gada februārī amerikāņu pētnieka R. Bērda vadītās antarktiskās ekspedīcijas pilots, lidodams pari Antarktidai, ieraudzīja mirdzošus zilganzaļus ezerus un pakalnus, ko ieskauj bezgalīgi ledus klajumi. Tā saucamās oāzes atklāšana bija pats interesantākais notikums ekspedīcijas darbā. Oāze nosaukta tās atklajēja lidotājā Bangera vārdā.

Oāzes ledus kontinentā ir ārkārtēja parādība. Tas sastopamas nepārredzamu ledāju vidū un ir tuksnešaini, kaili, no ledus un sniega brīvi klajumi un klintis, starp kurām mirgo ezeri. Te ir sauss ka Pamira un Centrālāzijas augstkalnu tuksnešos. Gaiss ir samēra silts (vasarā +3—5°C), jo klinšu virsma saulē sasilst līdz +20°C un vairāk.

Siltais gaiss no sasilušajām klintīm blīvā plūsmā ceļas augšup, apvārsnis vibrē kā tuksnesī, bet zināmā augstumā, kur gaiss atkal atdziest, tā līdzi nestais mitrums kondensējas un izveidojas balti gubu mākoņi./Pēc šiem mākoņiem var noteikt antarktisko oāžu atra"šanās vietu.

Nelielie, līdz 20 m augstie akmens pauguri Bangera oāzē lielākoties izvietojušies bez jebkādas kārtības. Ieplakās starp pauguriem ļoti bieži atrodas ezeri.

Dziļajos ezeros saldūdens ir ļoti dzidrs, un saulainā laika 1as izskatās koši zils. Seklo ezeru ūdens ir zaļgans, pēc garšas sāļš vai rūgti sāļš. Tā temperatūra sasniedz+10—15° C.

Dažviet pauguru izvietojumā tomēr vērojama zināma kārtība. Kāda no pauguru sērijām, piemēram, sakļāvusies taisnā grēdā, kas sniedzas no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem.

Pēc zinātnieku domām, šeit zemes garozā kādreiz radies lauzums taisnā līnijā un tai vietā izplūdusi magma. Pēcāk magma sacietējusi un no melnajiem iežiem izveidojusies zema grēda. Tā ir līdzīga milzu dzīvnieka mugurkaulam ar atsevišķiem skriemeļiem — pauguriem.

Oāzē ir apbrīnojami taisni, gari ezeri. Pastāv uzskats, ka ezeru ieplakas arī atrodas zemes garozas lauzumvietās vai senās ielejās.

Pie ezeriem mīt ne tikai pingvīni un roņi, tur ligzdo arī vētrasputni un laupītājkaijas, kas dēj olas klinšu plaisās un īsajā antarktiskajā vasarā izperē mazuļus. Oāzes augājs ir nabadzīgs: uz klintīm vietumis aug ķērpji, strautu un ezeru krastos sastopami nelieli sūnu kumšķīši. Toties saules sasildītajos seklajos sāļajos ezeros mājo daudz dažādu mikroorganismu un aļģu, kas ūdeni bieži iekrāso zaļganbrūnu.

Bangera oāzes centrālajā daļā no 1956. līdz 1958. gadam strādāja padomju antarktiskā stacija «Oāze» (66° D pl. un 100° A gar.). Tajā tika veikti plaši pētījumi. 1959. gadā stacija tika nodota Polijai un ieguva nosaukumu «Dobrovoļska» par godu poļu zinātniekam, kas bija piedalījies beļģu antarktiskajā ekspedīcijā 1897.—1899. gadā.

AISBERGI

Aisbergi veidojas, milzu šļūdoņu malām atlūstot un no sauszemes ieslīdot ūdenī.

Aisberga rašanās brīdī skats ir grandiozs. Kad ledus atšķeļas, dzirdama dārdoņa, kas ir līdzīga lielgabalu kanonādei, bet gludā jūras virsma sāk stipri viļņoties.

Aisbergi atšķeļas galvenokārt no Antarktīdas un dažu Antarktikas salu šļūdoņiem. Aisbergu forma ir neiedomājami dīvaina un pat fantastiska: tie var izskatīties gan pēc milzīgiem sniegbaltiem gulbjiem, gan pēc paugurainām saliņām ar plašām ielejām, kurās it kā paslēpušās mazas mājiņas, gan pēc augstiem kalniem ar aizām, ūdenskritumiem un stāvām klintīm, kas ieskauj nelielus, gleznainus līčus. Sastopami ari aisbergi, kas ir līdzīgi kuģiem ar vēja piepūstām burām, kolonnām uz skaista cokola, piramīdām, pasaku pilīm ar tornīšiem un paceļamiem tiltiem. Antarktīdas aisbergiem pārsvarā tomēr ir līdzena virsma, gluži kā galds. Tie ir tā sauktie plakanvirsas aisbergi.

Uz aisbergiem parasti redzami daudzi putni. Spriežot pēc pēdām sniegā, tie te uzturas ilgi, lielos baros, daži pat ligzdo. Pat pieredzējuši jūrnieki dažkārt ir pārskatījušies un šos peldošos ledus gabalus noturējuši par īstām salām.

Saulainā laika aisbergi ir ļoti skaisti. Tie šķiet daudzkrāsaini, kaut gan pārsvarā ir tikai zilie un zaļie toņi.

Gandrīz pie pašiem aisbergiem laiku pa laikam no ūdens iznirst milzīga vaļa melnā mugura, un strūkla, ko tas izšļāc no varenajām nāsīm, ārkārtīgi skaidri iezīmējas lcduskalnu stāvo zilgano krauju fonā.

Lai cik arī gleznaini būdami, aisbergi ir ļoti maldinoši un kuģiem bīstami. Virs ūdens redzama aptuveni viena sestā līdz desmitā daļa aisberga. Ja šī daļa, piemēram, ir 30 metru augsta, tad zem ūdens blāķis iesniedzas vairāk nekā 200 metru dziļumā.

Blakus milzīgam aisbergam pat mūsdienu okeāna laineris šķiet kā sērkociņu kārbiņa pretstatā lielam kalnam. Sadursme ar aisbergu kuģim nozīmē neizbēgamu bojā eju. Turklāt aisbergs dažkārt apgāžas, jo tā zemūdens daļa stipri kūst un smaguma centrs pārvietojas. Tādā brīdī atrasties leduskalna tuvumā ir riskanti, jo ūdens piltuve, kura rodas, milzu blāķim iegrimstot, aizrauj dzelmē visu, kas vien pagadās ceļā.

Reiz polārajos ūdeņos brauca kāds neliels pasažieru kuģis. No rīta pamodušies, pasažieri ieraudzīja brīnišķīgu skatu: mierīgajā jūras klaidā netālu no kuģa peldēja vairāki mazi aisbergi. Pasažieri pierunāja kapteini piebraukt tuvāk vienam no šiem skaistuļiem, lai labāk to apskatītu un nofotografētu. Kapteinis, kam vēl trūka pieredzes, bija ar mieru. Kuģis uzmanīgi piebrauca gandrīz pie pašas ledus sienas, bet šai bridi aisbergs sāka pamazām celties ārā no ūdens. Izrādījās, ka aisberga zemūdens daļā ir izcilnis un kuģis uzbraucis uz tā. Kad leduskalns lēni sašūpojās, izcilnis kopā ar bezpalīdzīgo kuģi pacēlās augšā. Galu galā viss beidzās laimīgi. Pēc brīža ledus izcilnis iegrima ūdeni atpakaļ, un kuģis sveiks un vesels varēja turpināt ceļu.

ALAS AISBERGOS

Aisbergi saista uzmanību ne tikai ar fantastiskajām formām, milzīgajiem apmēriem un «viltīgo dabu». Interesantas ir arī alas, kas veidojas blīvajā ledus masīvā. Rar šīm alām stāstavienpadsmitās padomju antarktiskās ekspedīcijas dalībnieks M. Props. Ekspedīcija tika noorganizēta 1965. gadā.

Diena bija skaidra un saulaina, un slēpes viegli slīdēja pa līdzeno jūras ledu. Pēc kāda brīža mēs iekļuvām nelielu aisbergu sablīvējumā. Sadūšojušies sākām lēni virzīties starp tiem. Kad bijām noslēpojuši kādus piecus kilometrus, nonācām pie milzīga leduskalna, kurā vīdēja vairakas alas.

Pie ieejas kādā no alām spīguļoja ledus klata sniega ūdens peļķe. Ledus likās pietiekami stiprs, un mēs, slēpes nenoņēmuši, piegājām pie spraugas ledus sienā. Tā atradās dažus metrus augstāk par cilvēka augumu, un mumsvajadzēja uzmanīgi, piepalīdzot ar slēpju nūjām, kāpt augšup pa stāvo nogāzi. Palūkojušies pa alas ieeju, ieraudzījām ieapaļu, apmēram trīs metrus augstu gaiteni, kas

veda dziļumā. Viļņotās sienas bija gludas, it kā nopulētas. Savāda zilgana gaisma plūda cauri visam milzīgajam ledus masīvam un viegli mirguļoja, mezdama zaigojošus atspidumus uz sienām. Lāstekas dīvaini spulgoja saules stari, kas iespīdēja pa ieejas spraugu. Fantastiskā sienu zilgme, gaismas dzirkstis, baltie tvaika mutuļi, kas radās no musu elpas, — viss mūs noskaņoja svinīgi. Neviļus bijām sākuši runāt čukstus un iet pavisam lēni.

Gaitenis pēkšņi beidzās — priekšā ceļu noslēdza Iedus siena. Tālāk nebija kur iet. Mēs pagriezāmies ar muguru pret sienu un apskatījam alas iekšpusi. Pa ieejas spraugu redzējām aisbergus atklatajā okeānā. Salīdzinājuma ar alas sienām tie šķita maigi rožaini.

Cauri sienām strāvojošā gaisma, kas zaigoja dažādās zilās krāsas niansēs, alas viļņotās sienas, perlamutram līdzīgās lāstekas pie ieejas, sastingušie leduskalni un bezgalīgie leduslauki, kas pletās ieejas priekšā, — viss šķita kā grandioza, neaptverami skaista glezna.

Iekļūt otrā alā bija vēl grūtāk. Stāvo ledus nogāzi apmēram desmit metru augstumā mēs spējām pārvarēt, tikai izcirtuši ledū pakāpienus. Sī ala nelikās tik iespaidīga, lāsteku te neredzēja, un sienas bija pavisam gludas. Toties gaitenis sniedzās vairāku desmitu metru garumā. Tajā valdīja drūma krēsla. Cauri daudzus metrus biezajam ledus masīvam izlauzās tikai viegla violeta gaisma. Gaiteņa galā pavērās sprauga, pa kuru varēja nokļūt leduskalna virsotnē. Virs galvas vīdēja zilas debesis un žigli skrejoši balti mākoņi. Uzkāpt aisberga galotnē nebija iespējams citādi kā varbūt vienīgi ar speciāliem alpīnistu piederumiem.

Atpakaļceļā mēs pamanījām ieeju vēl vienā alā. Uzmanīgi mēģinājām tajā iekļūt. Aisbergā veda līkumots tunelis, ko aizšķērsoja ledus lāsteku aizkars vairākās rindās. Lai ceļu turpinātu, dažas lāstekas vajadzēja nolauzt. Tunelis nelikās īpaši skaists: tā grīdu klāja sniegs, arī sienas sedza sniega pūderis. Toties tālāk mūs gaidīja pārsteigums. Leduskalns bija kā izurbināts ar sazarotām ejām, un pats brīnumainākais tajās bija milzīgie ledus kristāli, kas nokārās no griestiem un blīvi klāja sienas. Tā bija sarma, līdzīga leduspuķēm, kas saltās dienās parādās uz logu rūtīm, tikai šīs puķes bija daudzkārt prāvākas.

Zilgajā, izkliedētajā gaismā kā visdīvaināko apveidu ziedi mirdzēja un laistījās ledus adatas. Sai neparasti trauslajā un neaprakstāmajā skaistumā bail bija ne tikai pakustēties, bet pat elpot. Aizdedzām sērkociņus, un tie pēkšņi uzliesmoja ar koši sarkanu kvēli. Degošo sērkociņu liesma tik spoža, protams, šķita pretstatā zilgajai gaismai.

Kas ir tie spēki, kuri aisbergos izveido šādus tuneļus? Turpat alā mēs izsacījām visvisādus gluži fantastiskus pieņēmumus, taču šā fakta zinātnisku izskaidrojumu saņēmām vēlāk Ļeņingradā. Tolaik jau biju izlasījis grāmatu par ledājiem un uzzinājis, ka ejas un alas veidojas nevis aisbergos, bet gan šļūdoņos, kas no Antarktīdas plato slīd uz jūru. Šļūdonim izliecoties, tajā veidojas daždažādu formu

plaisas. Milzīgā spiediena dēļ ledus kļūst valkans, plaisu malas atkal savienojas, bet iekšpusē paliek tukšums. Daļa šo tukšumu pārveidojas gan par šaurām ejām un tuneļiem, gan arī par īstam alām. Mums bija laimējies aplūkot šādas alas.

SNIEGA VĒTRA

Kāds jaunzēlandiešu zinātnieks 1956. gadā viens pats pavadīja piecus vasaras mēnešus Antarktīdā, Rosa pussalas rietumu piekrastē, Roidsa ragā. Viņš dzīvoja E. Sekltona vadītās antarktiskās ekspedīcijas mājiņā un novēroja pingvīnus. Reiz uznāca loti stipra antarktiskā vētra, un zinātnieks pierakstīja to, ko bija redzējis un piedzīvojis šais drausmīgajās dienās.

Augstu debesīs kā milzu loks izliecās zirgu astēm līdzīgie spalvu mākoņi. «Tas ir uz vētru,» es nodomāju.

Līča fonā skaidri iezīmējās kalnu grēdas. Dienvidos brīžam it kā parādījis, brīžam nozuda kaut kas līdzīgs salām: aukstais gaiss, plūzdams lejup no šļūdoņa uz krasta ledu, saskārās ar siltāku gaisu un izveidoja prizmu, kurā lūstot salu, glečeru un piekrastes klinšu atspulgs izkropļojās gluži kā greizajā spogulī.

Ap pusnakti debesis zaudēja zeltaino spīdumu, kas bija atvizējis no zemu noslīdējušās saules, un visa ainava ieguva noteiktākus apveidus, kuros palika tikai trīs krāsas — melnā, baltā un zilā.

Vējš atšalca jau pavisam tuvu. Man apkārt sagriezās sniega vērpetes, aizsegdamas visu apkārtni. Saule joprojām spīdēja, bet vējš pēkšņi kā ar pātagu saplitēja seju, tā ka lūpas un plaksti iesūrstējās dedzinošās sāpēs un žokļi sašķobījās. Sāpes caururba visas smadzeņu šūnas. Aizgriezies es noliecu galvu un trīcošiem pirkstiem pieskāros ledus maskai, kas vienā mirklī bija pārklājusi seju. Taču tas bija tikai sākums: sniega vētra pagaidām vēl rādīja vienīgi savus briesmīgos zobus. Klupdams krizdams metos lejup pa nogāzi pāri ezeram uz savu mājokli.

Vārda tiešā nozīmē ielidojis siltumā, es cieši piespiedu muguru pie aizvērtajām durvīm un jutu, ka gabaliem vien no sejas krīt nost ledus garoza. Acis sāpēja. Es piecēlu pulksteni tam gluži klāt, taču redzēju vienīgi ciparnīcu.

Drudžainā ātrumā atkal izskrēju laukā, lai savāktu sniegu — ūdens rezervi, nostiprinātu antenu un aizvērtu logu slēģus. Izvilcis kasti, ko vajadzēja piepildīt ar sniegu, es izmisis sapratu, ka tam būs jāpatērē milzums laika, jo sniegu no kastes nemitīgi pūta ārā vējš. Lieli sniega blāķi lidoja tik viegli kā rudens lapas. Kamēr ar kājām kastē pieminu sniegu, lāpsta virpuļodama aizlidoja pa gaisu, un es tik tikko spēju to noķert.

Vēl vajadzēja nostiprināt antenu. Akmeņi, ko gribēju pievienot kaudzei, kurā bija nostiprināta masta pamatne, man rāvās ārā no rokām un pazuda sniega vērpetēs. Ar lielām pūlēm nostiprinājis antenu un aizvēris slēģus, aizrāpoju līdz durvīm.

Nokļuvis atkal būdā, ar garām naglām piesitu koka plankas pie durvīm, lai tas spētu stāties pretī vētrai. Taču sniegs, tik smalks kā milti, spraucās iekšā pa katru mazāko šķirbiņu, tāpēc būdas priekšiņā drīz vien tika sadzīta vesela kupena. Vētras gaudās un auros neko nevarēja saklausīt, turklāt māju drebināja satrakotais vējš.

Stāvot būdas vidū, jutu, ka spēki man izsīkuši. Eš trīcēju no šausmām, no vientulības, no sava bezpalīdzīguma. Gribējās kaut kur paslēpties, ielīst kādā spraugā, lai nejustu savu vājumu, niecību un gļēvumu.

Aizvien pieaugošās vētras brāzienos būda drebēja un krakšķēja.

Sajutu nelabumu, un sirds sāka pukstēt tik lēni, ka pulss gandrīz nebija sataustāms. Paguris apsēdos uz grīdas, aizsedzu plaukstām nosvīdušo seju, un ilgu laiku tā ari paliku pusnemaņā.

Pēcāk atjēdzos. Iepriekšējo baiļu vairs nejutu. Sapratu, ka īstenībā nav no kā baidīties, jo būda šeit stāvējusi jau pussimt gadu: tā ir nostiprināta ar resnām metāla tauvām un spēj izturēt jebkuru vētru. Aizdedzu prīmusu, pagatavoju vakariņas, paēdu, ielīdu guļammaisā un aizmigu. •

No rīta sniega vētra vēl nebija mitējusies. Buda spēcīgajā vēj|' joprojām stenēja un drebēja) No pūkpīļu dūnām piebāztā un tāpēc ļoti siltā guļammaisa ēs izlīdu tikai tāpēc, lai pagatavotu viru un pabrokastotu, pēc tam tūdaļ atkal patvēros mājīgajā guļammaisa siltumā. Pie vētras auriem biju pieradis, un tie mani miegā netraucēja.

Trešajā dienā vētra vēl vairāk pieņēmās spēkā. Neticami stipra vēja brāzma logam norāva slēģus un līdzīgi šāviņam iedrāzās būdā, kā dūmu mutuli raudama līdzi sniegu. Metos nodzēst prīmusu un krāsni, jo šais apstākļos ugunsgrēks būtu pats briesmīgākais. No būdas izkļūt taču nav iespējams, tā ir ieputināta sniegā! Pieskrēju pie skapja pēc āmura un naglam, taču vējš mani notrieca no kājām, visi priekšmeti būdā sakustējās. Viss pajuka, lidoja pa gaisu, tika saplēsts drisku driskās. Kā spēcīgs pērkona grāviens atskanēja briesmīgs krakšķis, un jumts sakustējās. Nodomāju, ka nu ir gals klāt. Tādā aukstumā un vētrā cilvēkam nav iespējams palikt dzīvam. Tomēr es saņēmos, līšus aizlīdu līdz gultai, ar neticamām pūlēm uzvilku kažokādas kombinezonu, ko papriekš atraku no sniega kupenas, tad kaut kā aizrausos līdz skapim, satvēru āmuru, naglas, leduscērti un nazi. Ar nazi nogriezu krietnu strēmeli no buraudekla aizkara, kas aizsedza iekšējās durvis, un pūlējos nokļūt pie vaļējā loga. Pa ceļam no grīdas paķēru tur noliktos dēļus, kas diezin kāda brīnuma pēc vēl nebija pilnīgi ieputināti sniega. Kamēr es tiku līdz logam, biju savainojis rokas un pret galda malu sāpīgi sasitis galvu un krūtis. Beidzot man laimējās šā tā pienaglot dēļus un buraudekla strēmeli un aizklāt vaļējo loga aiļu.

Kad darbs bija paveikts, apsaldētie pirksti sāka neciešami sāpēt. Tikai pēcāk pamanīju, ka pirkstu locītavas ir nobrāztas līdz asinīm. Sabāzis rokas padusēs, es iestenējos un gluži bez spēka noslīgu guļus tieši uz pieputinātās grīdas. Cik ilgi biju gulējis, nezinu, taču pamodies pavisam neapzināti sajutu kaut kādas pārmaiņas. Pacēlis

galvu, ieklausījos: vētra pamazām pierima) Sameklēju guļammaisu, ielīdu tajā un acumirklī”'alka!''aizmigu.

Kad pamodos, spoži spīdēja saule, visapkārt valdīja klusums. Guļammaiss bija apsnidzis. Nopurinājis sniegu, es piecēlos un nolēmu drizāk izrausties no mājas, lai paskatītos, ko sniega vētra pastrādājusi. Rokas sapēja, taču es atkārpīju sniegu no iekšpuses, atvēru durvis un ņēmos rakt eju milzīgaja kupena, kurā mājiņa bija ieputināta.

ANTARKTIKAS SIMBOLS

Dzīvnieku pasaule Antarktikā nav iedomājama bez pingvīniem, kas ienes dzīvību tās vientulīgajos krastos. Seit mājo vairākas pingvīnu sugas. Visvairāk izplatīti ir Adelijas pingvīni un imperatorpingvīni. Imperatorpingvīns ir ļoti savdabīgs un neparasts putns. Savā ziņā tas kļuvis par Antarktikas simbolu, tāpat ka lauva simbolizē Āfriku un ķengurs — Austrāliju. Ikvienam, kurš kaut reizi redzējis imperatorpingvmu tā dzimtajā Antarktikā, tas ilgi paliks atmiņā.

Imperatorpingvīni ir lieli putni, kuru augstums sasniedz 120 centimetru, bet svars 40—50 kilogramu. No Adelijas pingvīniem tie atšķiras ar to, ka ir lielāki un mierīgāki. Arī krāsa tiem cita. Imperatorpingvīni iedveš cieņu ar savu bezbailīgo izturēšanos, lai ari cik lielas briesmas tiem draud. Nebūtu pareizi sacīt, ka tā ir tikai muļķība vai briesmu neapzināšanās. Adelijas pilngvīni bieži redzami blakus saviem niknākajiem ienaidniekiem — leopardroņiem. Pingvīni mierīgi stāv bīstamā attālumā no plēsoņas. Iespējams, ka leopardronis pilngvīnus medi vienīgi ūdenī, bet uz ledus neaiztiek.

Baltā «imperatora veste» vienmer ir nevainojami tīra, zilganmelna galva un mugura laistās spoža jo spoža. Spēcīgās kājas ar raupjo ādu ir pielāgotas staigāšanai pa asu ledu, atsērēm un kupenām.

Ūdenī imperatorpingvīni cienīgumu zaudē. Tie liksmi rotaļajas un veikli dzenā cits citu. Zem ūdens pingvīni peld uz sāniem un pat uz muguras. Imperatorpingvlnu barība ir sīki vēzīši un zivis. Antarktiskā vasara aizrit pārāk ātri, un pingvīni nevar paspēt īsajā laikā izdēt olas un izperēt mazuļus. Turklāt pingvīnēniem vēl krietni jāpaaugas, lai tie spētu doties ceļojuma uz okeānu. Tāpēc imperatorpingvīna mātīte olu dēj ziemā (jūlijā — augustā), pašā bargākajā salā. Olas svars ir apmēram 400 gramu. Sākumā olu tur tēviņš, iespiezdams to starp kājām un piekļaudams pie vēdera dūnām, lai tā nepieskartos pie ledainās zemes. Vēlāk olu savā ziņā pārņem mātīte. Tādējādi pingvīnu pāris, viens otru nomainīdami, olu «perē» pārmīšus. Mazulis no olas izšķiļas pēc diviem mēnešiem, pašā pavasara sākumā. Izšķīlušos putnēnu, tāpat kā sākumā olu, uz kājām tur viens no vecākiem. Otrs pa to laiku jūrā saķer barību, bet atgriezies atrij kuņģa saturu un ar to pabaro mazuli.

Mazuļus pingvīni baro kopīgi. Jaunās paaudzes audzināšanā piedalās visi pieaugušie putni. Mazuļi izšķiļas redzīgi, siltām, vilnai

līdzīgām dūnām klāti. Pingvīnēni aug ļoti ātri, toties apspalvojas lēni un ūdenī dodas tikai vasaras beigas — februārī. Pingvīnu spalvas ir ļoti sikas, zvīņveidīgas un neizskatās pēc putnu spalvām. Tikai uz astes ir spalvas ar cietu kātiņu.

Pretstatā nopietnajiem un pat padrūmajiem imperatorpingvīniem Adelijas pingvīni ir jautri un sabiedriski, vienmēr labā omā, allaž zinātkāri (ne tikai ziņkārīgi!), labprāt uzsāk pazīšanos, neko nediedelē (barības tiem šeit ir atliku likām), visu cenšas aplūkot tuvāk, taču sev pāri darīt neļauj. Tiklīdz šo pingvīnu ligzdošanas vietā parādās kads svešinieks, putni kopīgiem spēkiem metas uzbrukumā un pienācēju padzen. Ne vienreiz vien tie pašaizliedzīgi brukuši virsū arī slēpotājiem, aizšķērsojot tiem ceļu. Un cilvēkiem ir vajadzējis atkāpties. Adelijas pingvīnu kolonijas vienmēr mīt uz sauszemes, kaut ari šī sauszeme ir pamatīgi apledojusi un sniega klāta. Adelijas pingvīni katru gadu izperē divas olas.

Pie kontinenta krastiem pingvīni parādās vasarā. Ziemo tie okeānā, ligzdošanai izraudzīdamies zemas saliņas. Siem putniem tīk saule, un tie cenšas apmesties tādās vietās, ko labi izgaismo un sasilda saule. Kad Adelijas pingvīni rāpjas stāvās klinšu kraujās, darbā tiek laists it viss — gan kājas, gan spārni, gan spocīgais knābis. Ligzdošanas vietās augu dienu valda troksnis un kņada. Dažs putns nāk no jūras, piepildījis guzu ar zivīm, cits tikai dodas uz jūru vai silda savus mazuļus — lielākoties divus, retāk vienu …

Cilvēks stundām var sēdēt pingvīnu ligzdošanas vietas tuvumā, zīmēt vai fotografēt pieaugušos putnus un mazuļus vai tāpat tos vērot.

Pingvīna ligzda liekas pavisam dīvaina: no akmens šķembām sakrautā valnīša iekšpusē nav nekā tāda, lai ligzda būtu mīksta un silta. No šādas ligzdas acīmredzot tik vien ir labuma, ka tā pasargā olas no aizripošanas.

Zosu gājienā pingvīnu grupas nemitīgi tekalē līdz krasta Iedus, malai un atpakaļ. Putna gāzelīgā gaita ir ļoti komiska. Toties ūdenī pingvīnu izveicība ir apbrīnojama: tie izšaujas no ūdens uz krasta ledus stāvus, gluži kā korķis no pudeles. Pingvīniem ir stipri attīstīta biedriskuma izjūta: tas, kurš iet pa priekšu, lāgiem apstajas un atskatās, vai kāds nav palicis iepakaļ. Ja virkne ir stipri izstiepusies un paši pēdējie putni netiek līdzi, priekšējais apstājas. Tikai tad, kad atpalikušie pienāk tuvāk, pirmais pingvīns pieceļas un karavāna dodas tālāk. Tomēr tas, kurš iet priekšgalā, nav barvedis: ik pa brīdim to apdzen un nomaina cits pingvīns. Savu vietu priekšgalā pingvīni atdod pavisam padevīgi.

SPĀRNOTAIS PLĒSOŅA

Novembra beigās kādas pingvīnu kolonijas rajonā parādījās pirmais brēkulīgais laupītājkaiju tēviņš, palaikam izkliegdams kareivīgu saucienu. Brīžam tas lepni izslēja galvu un izrieza krūtis, brīžam*

atiezis līko plēsoņas knābi, izaicinoši paspēra vienu kāju uz priekšu un plati izpleta spārnus ar sniegbaltām, melnām un brūnām spalvām.

Pēcāk kolonijas tuvumā apmetās vēl seši laupītājkaiju pāri. Tikpat daudz putnu nometās ari uz tuvīnajām klintīm, taču barību tie bija spiesti meklēt ārpus kolonijas. Pirmās laupītājkaijas lika lietā visus līdzekļus, lai jaunpienākušajiem putniem atņemtu jebkuru patiku medīt to «īpašumā». Plēsoņu brēcieni skanēja augu dienu, pārspēdami pat pingvīnu klaigas.

Laupītājkaiju tēviņš baroja mātīti tik ilgi, līdz no olām izšķīlās mazuļi. Mātīte bez mitas nikni brēkāja, pieprasot barību un liekot tēviņam nogalināt, medīt, aplaupīt pingvīnus un lidot pēc zivīm uz jūru. N'o jūras tas atgriezās ledus bruņām klāts.

Ar spārniem spēcīgi bremzēdams, tēviņš nometās netālu no ligzdas, un mātīte tai pašā mirkli drāzās tam virsu. Sabozusies, kaklu izstiepusi, tā atplestu^knābi lēkāja no akmens uz akmeni un čerkstēdama pieprasīja barību. Tēviņ? vēl nebija lāgā paguvis atrīt zivi, bet mātīte jau likās tam virsū. Tā knāba tēviņu galvā, kaklā, steidzinādama atdot laupījumu, un mežonīgā niknumā kulstīja spārnus. Likās gluži neticami, ka šādu negantību spēj izraisīt vienīgi izsalkums.

Laupītājkaijas var nīst un nicināt to rijības dēļ, toties gribot negribot rodas apbrīna par šo putnu aktivitāti eksistences cīņā, par to mērķtiecību. Tās ir alkas izdzīvot, pārvarēt skarbos Antarktīdas apstākļus. Un neviļus prātā nāk doma, ka laupītājkaijas ir neparasti drosmīgi putni.

Kad laupītajkaija aiztraucās pāri pingvīnu ligzdām, tajās tupošie putni izslēja galvu un, knābi grozīdami, nemierīgi atskatījās.

Dažreiz laupītājkaijas nometās uz klints un, acis nenovērsdamas, raudzījās uz koloniju. Ja no kāda pingvīna ligzdas izripoja ola, laupitājkaija nedzirdami nolaidās pašā pingvīnu barā, pakampa olu, ar knābi čaumalā izcirta caurumu un kāri izsūca tās saturu. Pingvīni pat negrasījās olu atņemt; tie tikai izstiepa kaklu un, no ligzdas neizkāpuši, šņākdami pauda savu naidu pret neganto putnu.

Vēlāk pasaulē ieradās laupītājkaiju mazuļi. Nevienā ligzdā otrs mazulis nenodzīvoja ilgāk par trim dienām. Putnēns, kurš bija izšķīlies pirmais un tāpēc kļuvis smagāks un spēcīgāks, saņēma lielāko tiesu vecāku pienestās barības un bez jebkādām pūlēm izgrūda savu brāli. Izgrūsto mazuli tai pašā mirklī aprija kaimiņos apmetušās laupītājkaijas. Putnēnu, kas bija palicis dzīvs, vecākiem vajadzēja pastāvīgi sargāt. Apvēlušies kaiju mazuļi paši neatlaidīgi pieprasīja vecākiem barību. Bija ko pabrīnīties par mazo radījumu negantumu un alkatību!

Laupītājkaijas barojās ne tikai ar pingvīnu olām, bet arī ar to mazuļiem.

Drīz vien pingvīnēni nometa biezās dūnas, kurās tie izskatījās līdzīgi maziem bērneļiem pūkainās, pelēkās pidžamās un ar savām mazajām kājelēm klupdami krizdami sāka skraidīt pa visu koloniju. Reizēm tie, izsalkumā žēli brēkdami, aizskrēja tālu projām no kolonijas un krita par upuri laupītājkaijām.

PAR LEOPARDROŅIEM

Pie paša krasta, kur ledus bija salūzis gabalos, mēs ieraudzījām pingvīnu baru. Uzrāpušies uz ledus gabala, putni ar to «aizbrauca» līdz krastam, izrāpās uz klintīm, tad, sagaidījuši nākamo ledus gabalu, uzkāpa uz tā un atkal «brauca». Sī rotaja turpinājās bez gala. Klusumā spalgi skanēja putnu griezīgās, satrauktās klaigas. Tālu līci saules staros pazibēja lielas sirpjveida spuras. Tur draiskojās plēsoņdelfinu1 ģimene. No mutes plēsoņdelfiniem plūda tvaika mutuļi kā no lokomotīves. Uz krastu peldēja trīs roņi. Tie nira un satraukti riņķoja cits citam apkārt. Divi roņi uzrāpās uz akmens, bet trešais palika guļam uz ūdens. No brūces tam plūda asinis. Roni acīmredzot bija mēģinājis nomedīt kāds no plēsoņdelfīniem.

Pēkšņi no ūdens iznira leopardronis un uzrāpās uz ledus gabala. Krūtis un pleci tam bija bāli dzelteni. Laikam leopardronis sajuta asiņu smaku, jo tā nāsis iepletās un lielā galva sāka grozīties uz visām pusēm. Pamanījis pingvīnus, leopardronis nedzirdami, bez vismazākā šļakstiena ienira ūdeni un ātri piepeldēja tiem klāt. Rāmajā, dzidrajā ūdenī varēja redzēt, kā plēsoņa, veikli nirdams, saķer pingvīnu zobos, pamet to gaisā un lidojumā no jauna satver.

Pēc sātīgās maltītes leopardronis atkal nedzirdami ieslīdēja jūrā. Sai mirklī kādi trīsdesmit pingvīni ielēca ūdenī un, nirdami kā delfīni, ņēmās tvarstīt vēzīšus. Vēzīšu bija tik daudz, ka vietumis jūru klāja oranži plankumi. Pingvīniem atlika vienīgi peldēt ar atplestu muti, un vēzīši paši tiem iepeldēja rīklē. Taču leopardronis no jauna devās uzbrukumā. Pingvīni pajuka kur kurais. Leopardronis izraudzījās upuri un peldēja vienam no pingvīniem pakaļ.

Pingvīns lūkoja izlocīties un mest līkumus, taču leopardronis ne vien neatpalika, bet, gluži otrādi, atstatumu samazināja. Zaudējis spēkus, pingvīns peldēja aizvien lēnāk, un leopardronis to notvēra. Pēc tam plēsoņa devās pie ievainotā roņa un tika ar to galā tikpat ātri.

Pieēdis pilnu vēderu, leopardronis nekustēdamies ilgi gulēja ūdenī, līdz beidzot ienira dziļumā.

VAĻA PULSS

Antarktisko ūdeņu rajonā pētnieki iegremdēja hidrofonus2 lielā dziļumā un uztvēra skaļas skaņas, kas bija līdzīgas ritmiskai motora klandoņai. Sis «motors» nestāvēja uz vielas, bet pārvietojās ar 12 kilometru lielu ātrumu stundā.

«Varbūt tā ir zemūdene?» domāja pētnieki. Viņi vēl ilgi nevarēja uziet skaņu avotu. Pēcāk troksnis izzuda. Likās — «dzinējs» pārstājis darboties, it kā to kāds būtu izslēdzis… Taču pēc kāda laika hidrofoni atkal uztvēra tādas pašas skaņas: tuk-tuk, tuk-tuk …

1 Plēsoņdelfīns — plēsīgs jūras zīdītājs. Garumā sasniedz 10 metru. Ed moluskus un zivis, uzbrūk roņiem, kotikiem, delfīniem un citiem dzīvniekiem.

2 Hidrofons — ierīce skaņu uztveršanai ūdenī.

Beidzot zinātnieki konstatēja, ka «motors» ir finvalis un vienmerīgie klaudzieni — šā dzīvnieka sirdspuksti.

Jūras milzeņa ķermeni ir astoņas tonnas asiņu. Kādam gan jābūt «sūknim», kas spēj tas dzīt pa asinsvadiem? Finvaļa sirds sver līdz 250 kilogramu, un tās jauda ir ap 10 zirgspēju. Tāpēc nav ko brīnīties par to, ka finvaļa pulss saklausāms ar hidrofonu.

Taču kāpēc vaļa sirds strādā ar tik lielām pauzēm?

Finvaļu sirdspukstus var uztvert tikai tad, kad milzeņa mute ir atplesta. Un to dzīvnieks atpleš, lai paēstu, citiem vārdiem sakot, maltītes laikā. Kad mute ir aizvērta, vaļa sirdspukstus apslāpē daudzas tonnas smagais ķermenis. Dzīvnieka svars ir 20—25 tonnas, un tā tauku slāņa biezums parasti pārsniedz 10 centimetru.

PIENA STRŪKLAKA

Visu sugu vaļu mazuļi mātes pienu zīž zem ūdens, netālu no ūdens virsas. Piena dziedzeri mātītēm patiesībā nav domāti zīšanai. Tā ir cisterna ar daudziem vadiem, pa kuriem izplūst piena strūklas. Cisternu ietver muskuļu saišķi. Tikko valēns satver pupu un piebaksta «mammai» ar degunu, muskuļi saraujas un mazulim mutē iešļācas piena strūkla. Zemūdens strūklaka darbojas 15—20 sekundes, seko īss starplaiks, lai valēns varētu ieelpot un piena cisterna piepildīties, un tad strūklaka atkal sāk darboties. Vienas barošanas laikā dziedzeris dažkārt saraujas pat deviņas reizes. Nepavisam nav slikti: minimālā laika sprīdī — maksimāls piena daudzums.

Mazuļi zīž pienu līdz 30 reižu dienā, bet pēc pusgada saskaitāmas tikai 7 ēšanas reizes.

Mātītes piena dziedzeris dienā izdala līdz 600 litru piena. So mazuļu barību tikai aiz paraduma var dēvēt par pienu. Tā tauku saturs ir 40—50 procenti (govju pienā 3—5%). Valēni piedzimst diezgan lieli: zilo vaļu mazulim garums caurmērā ir 7,5 metri, svars — 2 tonnas, bet finvaļa mazulim — attiecīgi 6 metri un 1,6 tonnas. Mazuļi sasniedz vienu trešdaļu mātes garuma, reizēm pat gandrīz pusi, turklāt aug nevis dienām, bet stundām. Zilais valens pusgada laikā izaug līdz 15 metru garumā un ik dienas pieņemas svarā par 100—200 kilogramiem, tas ir, 4—8 kilogramus stunda.

AMERIKĀŅU POLĀRAJĀS STACIJĀS

Kad 1969. gada janvārī izkāpjam no milzīgās transportlidmašīnas un nostājamies uz Dienvidpola ledus segas, aukstums mūs pārsteidz ar negaidītu spēku. Kamēr skrienam uz sniegā ieputinato Amundsena-Skota polāro staciju, asais vējš pagūst sastindzināt degunu un iekļūt pat plaušās. Tas rausta kažokādas jaku, kniebj seja, traucē ielūkoties drūmajā ainavā ar nedaudzajām antenām, karogu mastā un stabu, kas apzīmē pola ģeogrāfisko punktu. No šā punkta nav

iespējams doties uz dienvidiem, no šejienes ir tikai viens virziens — ziemeļi. Apziņa par atrašanos šādā brīnumainā zemes virsmas punktā pat visrūdītākā ceļotāja sirdij liek iepukstēties straujāk. Stacija atrodas 3000 metru augstumā. Seit ir grūti elpot, jūtams skābekļa trūkums.

Pa līkumotu, zemu eju nonākam polārajā bāzē, kas paslēpusies 10—12 metru zem Antarktidas sniega cepures. Sī stacija uzcelta 1957. gadā. Sākumā ta atradusies virs zemes, bet tad nokļuvusi zem sniega un ledus, kas sakrājies 12 gados.

Noejam pa kāpnēm ledus tunelī, kas savieno bāzes ēkas. Dienvidu vasaras nenorietošā saule paliek zemes virspusē, bet mēs nonākam dīvainā elektriskās gaismas un aukstuma valstībā. Gaiss tunelī ož pēc ledusskapja. Tas patiešām arī ir īsts ledusskapis, jo tunelis ne tikai savieno mājas, bet noder arī pārtikas un ierīču glabāšanai.

Drausmīgais sniega masu spiediens ir saliecis dzelzs sijas, turklāt milzīgās lāstekas, kas nokarājas no griestiem, samazina telpas lietderīgo platību.

Vēlāk lidmašīna «Herkuless» mūs nogādā ASV galvenajā bāzē — Alakmerdo stacijā, kas juceklīgi izmētāto mājiņu dēļ izskatās pēc čigānu nometnes. Vasaras mēnešos šeit parasti uzturas aptuveni 1000 cilvēku. Stacija atrodas uz salas, bet ir kontinentam «pielodēta» ar Rosa šelfa ledāju. Makmerdo ir Antarktīdas tirdzniecības bāze. Īsās vasaras laikā te pienāk lieli transportkuģi un izkrauj milzīgus pārtikas un ierīču krājumus, kas vajadzīgi ziemošanai. Vasarā augu diennakti darbs kūsā kā bišu stropā.

Pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas no Makmerdo uzkāpjam Novērojumu kalnā, kas slejas aiz ēku pudura. Tā kailais klinšainais siluets nepavisam nav skaists, toties no kalna virsotnes paveras brīnišķīgs skats. Kaut gan ir tuvu pusnaktij, spoži spīd saule, it kā būtu pusdienas laiks. Lejā, ciematā, cilvēki cītīgi strādā.

Pa labi redzama vulkāna — Erebusa smaile, no kuras paceļas viegli dūmu mākonīši. Šķiet, ka esam nokļuvuši uz citas planētas. Taču arī te ir Zeme. Netālu ieraugām krustu, kas uzcelts R. Skota ekspedīcijas piemiņai. Uz krusta ir uzrakstīts: «Cīnīties un meklēt, atrast un nepadoties.» Sajā sastingušajā skaistumā, liekas, citi vārdi nevarētu spēcīgāk paust cilvēka gara nelokāmību …

Ar «Herkulesu» aizlidojam arī uz Bērda staciju — 1520 kilometru no Makmerdo. Sī stacija atrodas uz 80. paralēles, pašā Mērijas Bērdas Zemes sirdī. Seit cieta grunts atrodama aptuveni 600 metru zem jūras līmeņa. Bērda stacija tāpat ir paslēpusies zem ledus. Tā celta 1962. gadā, izmantojot tērauda arkas un īpašas saliekamās konstrukcijas. Taču sniega sanesumi ir daudzkārt lielāki, nekā paredzēts, un arkas vairākās vietās saliekušās. Zinātnieki pat domā, ka pēc dažiem gadiem stacija būs jāpamet un tā pārvērtīsies spoku pilsētā, kam zem antarktiskā ledus nepielūdzamā spiediena jāiet bojā.

Mums neizdodas stacijā uzturēties ilgāk, jo tuvojas sniega vētra. Kad iznākam virszemē, snieg tikai viegls sniedziņš, bet, kamēr aizskrienam līdz lidmašīnai, vējš kļuvis tik stiprs, ka lidmašīna tik tikko spēj pacelties gaisā.

AR AKVALANGU ANTARKTIKĀ

Trīs padomju biologi akvalangisti kopā ar vienpadsmito antarktisko ekspedīciju devās uz Antarktīdu, lai izpētītu zemūdens dzīvi pie tās krastiem. Viņi ienira zem divus metrus biezā krasta ledus netālu no polārās stacijas Mirnijas. Strādājot ārkārtīgi grūtos un neparastos apstāk|os līdz 50 metru dziļumā, akvalangisti atklāja daudzveidīgu augu un dzīvnieku pasauli.

Viens no akvalangistiem ir aprakstījis savu pirmo ieniršanu zem ledus.

Pienāca diena, kad vajadzēja ienirt zem ledus. Bija diezgan liels aukstums — — 9° C, un no kontinenta puta griezīgs vējš. Vakar izcirstais āliņģis divus metrus biezajā ledū pa nakti bija pārvilcies ar jauna ledus garozu, taču mēs to diezgan viegli attīrījām.

Ielaidos āliņģī un paraudzījos lejup. Pirmajā brīdī šķita, ka tur valda pilnīga tumsa, tomēf acis pamazām pierada pie apgaismojuma, kas bija daudz vājāks nekā virs ledus.

Paniru zem ledus un atspiedos pret to ar plaukstām. Rokas līdz elkoņiem iegrima mikstā kristāliskā masā: ledu no apakšas klāja vairākus centimetrus garu kristālu kažoks. Gaismā, kas plūda no augšas, kristāli brīnumaini mirdzēja un laistījās. Starp kristāliem peldēja milzum daudz sīku vēzīšu. Ledus adatu vidū pavisam tuvu ieraudzīju dīvainu zivi, kas izskatījās pēc mazas līdaciņas. Starp spīguļojošajiem ledus kristāliem zivtiņa likās gandrīz caurspīdīga.

Jādomā, ka tā piederēja pie baltasiņu līdakām — īpašas antarktiskās zivju dzimtas. So līdaku asinīs nav sarkanās krāsvielas — hemoglobīna, skābekļa pārnēsātāja, un tās sastopamas tikai aukstajos Antarktikas ūdeņos ar zemu temperatūru un lielu skābekļa daudzumu. Uzmanīgi piepeldēju zivtelei klāt, taču tā veikli izlocījās starp ledus kristāliem un pazuda …

Kaut gan mēs pēcāk zem ledus ienirām 162 reizes, baltasiņu zivis vairs neredzējām. Uzmanīgi iegremdējoties, 12 metru dziļumā ar kājām skāru jūras dibenu un sāku aplūkot apkārtni. Viss bija ārkārtīgi neparasts. Ūdens šķita neticami dzidrs. Atrados tādā kā destilētā jūra un varēju visu redzēt vairāku desmitu metru rādiusā. Priekšmeti attālinoties nekļuva neskaidri, kā tas parasti mēdz būt zem ūdens, bet pamazām it kā izkusa, izšķīda košajā zilumā, ilgu laiku saglabājot skaidras aprises.

Klinšainais dibens no krasta pakāpeniski pazeminājās. Cietās klintis klāja plānas pelēcīgas dūņas. Man kustoties, tās vērpetēm vien cēlās augšup.

Ieniru vēl dziļāk. Tālāk klintis jau stāvus pazuda dzelmē, kur bija milzum daudz jūrasežu. To purpurkošais «kažoks» zem ūdens šķita blāvi iesārts. Pa vidu grozījās nelielas zilgansarkanas jūraszvaigznes ar pieciem strupiem stariem. Mazliet papeldējis uz priekšu, paliku karājamies pie kraujas malas.

Pilnīgi dzidrajā ūdeni zem sevis labi varēju saskatīt līdzeno dibenu. Eži un zvaigznes bija gandrīz nozuduši, toties visu dibenu klāja oranžsarkani mīkstkoraļļu krūmi, bet starp tiem vīdēja kaut kādu taustekļu trauslie vainagi. Man tuvojoties, vainadziņi sarāvās

un nozuda. Tie bija jūras tārpi — poliheti, kas taustekļus ievilka savās garajās raga caurulītēs.

Lēni laizdamies dziļāk, sasniedzu kraujas galu 28 metru dziļumā. Starp milzu akmeņiem jūras dibena dzīvnieku pasaule bija vēl bagātāka un daudzveidīgāka. Te ieraudzīju gan mīkstkoraļļus, gan ari lielu skaitu jūrasgurķu — holotūriju, kas ir ļoti līdzīgas mūsu jūru holotūrijām. Dažadas formas un nokrāsu sūkļi nosedza jūras dibenu kā spilgti dzeltens paklājs un nokarājās no akmeņiem kā milža bārda. Sīkāku dzīvnieku bija ļoti daudz, un tos nav iespējams aprakstīt. Taču nekur nemanīju ne mazākās kustības, it kā visa šī pasaule būtu iegrimusi pasaku miegā.

Tā bija nevis jūra, bet tāds ka fantastisks muzejs, kura bezgala bagātīgā nekustīgo eksponātu kolekcija pārlieta ar ideāli dzidru, tik tikko iezilganu šķidrumu. Pat zivis bija it kā stinguma pārņemtas: šur tur starp koraļļiem apmetušās, tās ļāva sevi ņemt rokas un, pat palaistas vaļā, necentās aizpeldēt.

Ceļā gadījās ne tikai jūraseži un jūraszvaigznes, bet ari prāvas aktinijas, kas nebija nenieka mazākas par tropisko jūru aktīnijām. Tuvāk krastam kādā diezgan seklā vieta pie paša jūras dibena ieraudzīju dīvainu, gandrīz pilnīgi caurspīdīgu nekustīgu ziedu. Tas bija pušķītis ledus adatu, kuru garums sasniedza 10—12 centimetru. Tāds trausls veidojums var rasties tikai šeit, ļoti aukstā un apbrīnojami rāma ūdenī.

Antarktikas jūru un okeānu zemūdens dzīvnieku pasaule ir bagata un daudzveidīga, lai arī cik bargi ir šā polārā apgabala dabas apstākļi.

ANTARKTĪDAS «IEDZĪVOTĀJI»

1899. gadā pirmoreiz pārziemot Antarktīdas piekrastē palika 10 cilvēku grupa norvēģu ģeodēzista K. Borhgrevinka vadībā. Veikdami zinātniskus novērojumus Adera ragā, pētnieki te nodzīvoja gandrīz gadu. Sai laikā Antarktīdā parādījās pirmais kaps: Adera ragā tika apbedīts zoologs N. Hansens, kas neizturēja Antarktikas grūtības.

Kopš tā laika dažādu valstu ekspedīcijas Antarktīdā ierīkojušas vairāk nekā 80 staciju. No tām pāri par 30 staciju atrodas Antarktikas pussalā un tai tuvējās salās.

Tomēr diezgan ilgu laiku zinātniskās stacijas Antarktīdā bija īslaicīgu ekspedīciju bāzes un cilvēki tajās strādāja samērā reti. Pēc K. Borhgrevinka ekspedīcijas ledus kontinentā trīs gadu laikā ziemot nepalika neviens cilvēks.

Kopš 1944. gada Antarktīda vairs nav palikusi bez iedzīvotājiem., Zinātnisko staciju un bāzu skaits pakāpeniski palielinājies, pieaudzis arī ziemotāju daudzums.

1955. gadā ledus kontinentā un tam tuvējās salās jau bija 19 zinātnisko staciju, kurās dzīvoja un strādāja 182 cilvēki. Cilvēku

skaits Antarktikā strauji pieauga Starptautiskajā ģeofiziskajā gadā. 1958. gadā 42 stacijās, kas piederēja 11 valstīm, strādāja 872 cilvēki, to vidū 185 padomju polārpētnieki. Pēc Starptautiskā ģeofiziskā gada Antarktikas iedzīvotāju skaits nedaudz samazinājās.

ĢEOGRĀFISKIE NOSAUKUMI ANTARKTĪDĀ

Pēdējos desmit gados sakarā ar Zemes dienvidu polārā apgabala intensīvu izpēti Antarktikas kartē parādījušies tūkstošiem jaunu ģeogrāfisku nosaukumu. Ievērojamu daļu ģeogrāfisko objektu atklājušas un nosaukumus tiem devušas padomju antarktiskās ekspedīcijas. Tā, piemēram, Karalienes Modās Zemes karti papildināja Krievu kalni, Gagarina kalnu grēda, Ļeņingradas licis, Lazareva šelfa ledājs. Rajonos, ko šķērsoja mūsu pētnieku traktorragavu vilcieni, zem ledus tika atklāti Gamburceva un Vernadska kalni, Smita līdzenums un Starptautiskā ģeofiziskā gada ieleja.

Daudzus jaunus nosaukumus devušas ari citu valstu antarktiskās ekspedīcijas. Tā, piemēram, Aleksandra Pirmā Zemē 1961. gadā izdotajās angļu kartēs parādījās ievērojamiem dažādu lielumu un tautību komponistiem veltīti nosaukumi: Bēthovena pussala, Verdi, Brāmsa, Mcndelsona, Sūberta un Haidna jūraslicis, Berlioza un Rosini zemesrags, Lista, Grīga un Ginka kalns un smaile, Baha, Vāgnera un Mocarta ledāji. Gļinkas vārdā ir nosaukta neliela salu grupa.

Antarktidas karti bagatināja ari A. Dimā romāna «Trīs musketieri» varoņu vārdi. Franču rakstnieka fantāzijas radīto drošsirdīgo zobena meistaru, pārdrošo divkauju varoņu Atosa, Portosa un Aramisa vārdā nosauktas Prinsčārlza kalnu grēdas Makrobertsona Zemē. Tās ir nelielas, 100—150 kilometru garas grēdas, kas paceļas virs varenajiem Antarktīdas ledājiem.

DAŽAS ĪSAS ZIŅAS

MAGNĒTISKAIS POLS

Antarktldā atrodas Zemes magnētiskais Ziemeļpols. Kāpēc dienvidu puslodē ir magnētiskais Ziemeļpols? Tāpēc, ka Zeme ir liels magnēts ar Dienvidpolu un Ziemeļpolu. Sie poli nesaskan ar Zemes ģeogrāfiskajiem poliem. Magnētiskais pols, kas pievelk kompasa magnētiskās šautras dienvidu galu, ir magnētiskais Ziemeļpols. Sis pols atrodas dienvidu puslodē, un ērtības labad to pieņemts saukt par magnētisko Dienvidpolu.

VĒJU POLS

Vēju pols Antarktīdā atrodas Adelijas Zemē, kur vēja ātrums sasniedz 240 kilometru stundā.

AIZ POLĀRĀ LOKA

Dienvidu puslodē aiz polara loka vasara saule pusnaktī atrodas dienvidos, bet pusdienas laikā — ziemeļos, zieme|u puslodē — otrādi.

DZIĻVAGA

Padomju ģeologi ir atklājuši, ka gar Antarktīdas krastiem stiepjas dzija ieplaka. Tās dziļums dažās vietās sasniedz 1500 metru. Dziļvaga stiepjas paralēli kontinenta malai no Deivisa jūras līdz Viktorijas Zemei. Sis attālums ir gandrīz 3000 kilometru. Dziļa ieplaka izveidojusies tāpēc, ka zem ledus segas smaguma (1 km3 ledus masa ir 900 miljonu tonnu) Zemes garoza šai vietā ir ieliekusies. Ieliece nosaukta Lazareva vārdā.

LIETUS ANTARKTĪDĀ

1958. gada 30. novembrī Makmerdo līča rajonā, Skota bāzē, lija lietus. Sāda parādība aiz Dienvidu polārā loka novērojama ārkārtīgi reti.

KŪRORTS ANTARKTĪDĀ

Sīrmahera oāzi Antarktīdā padomju polārpētnieki dēvē par kūrortu. Tā ir neliela, klinšu ieskauta ieplaka 800 metru no Novolazarevskas stacijas. Ziemotāji šeit sauļojas un mazā ezeriņa pat peldas. Antarktiskās vasaras plaukumā augsne ap ezeru sasilst līdz + 30—40c C, ūdens — līdz +15° C.

SATURA RĀDĪTĀJS

Jaunie lasītāji!………………………….. 3

AFRIKA

Apkārt Āfrikgi (no dažādiem

'avotiem)………………………………………… 5

Gibraltāra šaurums … 5

Atlantijas okeānā … 6

Madeiras salas …. 7

Kanāriju salas …. 8

Za|ā Raga salas …. 9

Gvinejas līcī…………………………. 10

Santome — «šokolādes sala» 11

Labās Cerības rags … 12

Cukura salas………………………….. 13

Garšvielu salas …. 15

Sarkanā jūra j 16 Ēģipte — «Nīlas velte» (pēc

V. N i ko la j e v a u. c.) . . 16 Nīla (pēc J. Dmitrevska

u. c.)…………………………………………….. 18

Nīlas sākums…………………………. 18

Ezeru novads…………………………. 18

Mērfisona ūdenskritums . . 19

Upju novads………………………….. 19

Baltā Nīla……………………………… 20

Zilā Nīla……………………………….. 21

Nīlas delta……………………………. 21

Atlasa kalnos (pēc V. Kātiņa) …….. 22

Senā Rabata (pēc V. Kātiņa) ……….. 23

Saharas pievārtē (pec V. Kātiņa) …. 24

Korķozols (pēc V. Katina) 25

Halfazāle (pec D. Leikina) 26 Sahāra — lielākais tuksnesis

pasaulē (pēc K. Krigera) . 27 «Netici pats savām acīm!» (no

dažādiem avotiem) …. 28 Alžīrijas Sahārā (pēc B. Ļeo-

nova)……………………………………. 28

Samums un tuksneša skaņas (pēc L. Jeļisejeva) . ……………………… 31 Date]palma (no dažādiem avotiem ) 33

Nigēras ielejā (pēc jV. G v o z-

de c ka)……………………………………. 34

Savannas sargs — baobabs (pēc N. Gvozdeckau. c.) ………………… 36 Ūdenstilpe savannā (no dažādiem avotiem)…………………………………… 37

Dažādas tikšanās (pec V. P e s-

kova)………………………………………….. 38

Kārpcūka (no dažādiem avotiem )…… 39

Beninā (no dažādiem avotiem) 41

Rietumāfrikā (pēc A. T o l m ač e v a un I. M ožai ko) . 42 Kokospalma (no dažādiem avotiem) ………………….. 44

Zaļajos Etiopijas pakalnos (pēc P. De mien ko) . . . 44 Kūpošie ūdeņi (pēc G. Galperina) …………………… 45

Varenā Kongo (Zaira) … 46 Piesietais leopards (pēc V. Peskova) …………. 50

Mūžīgais sniegs pie ekvatora (pēc J. Dmitrevska) . . 50

Kilimandžāro………………………… 51

Vulkāna virsotnē …. 52 Ruvenzori (pēc L. M i hail o-

v as)……………………………………… 52

Iekšzemes jūra (pēc J. Dmitrevska u. c.)…………………………………………….. 54

Baikāla brālis (pēc J. Dmitrevska) …………………………………………………….. 55

Ekvatoriālais mežs (pēc l. K ame ņe c k a u. c.) … . 56 Vētra ekvatorialajā mežā (pēc

L. K o 11 o v a)………………………. 57

Uz zvēru takas (pēc D ž. M a i k-

la)…………………………………………………. 58

Gorillas (pec V. Bau mg arteļa) …. 60

Lielā meža mazie saimnieki (no dažādiem avotiem) …. 61

Pigmeji…………………………………. 61

Ziloņu medības …. 64 Tūkstoš pakalnu zemē (pēc

[,. K o 11 o v a)………………………. 66

Sarkanā augsne (pēc V. Dob-

r o v o I s k a)……………………………… 68

Vakaīnbas un masaji (no dažādiem avotiem)………………………………………… 71

L'gandā (pēc R. Heinsa) . 72

Akolu cilts……………………………. 72

Zvēru skaitīšana (pēc 1. D ene š a, R. Heinsa u. c.) . 73 Ziloņi (pēc I. De ne ša) . 75

Vērtīgais ziloņkauls (pēc

B. A soja na)…………………………….. 76

Viskareivīgākais zvērs — degunradzis (pec L. Kotlova) . 77 Zvēru karalis (pēc 1. D e-

ne š a)…………………………………………… 78

Bifelis (pēc L. Kotlova) 79 Nīlzirgi (no dažādiem avotiem) 80 Meža skudras (pēc L. Kotlova) …………………. 81

Par krokodiliem (pēc B. G r ž i-

ote ka)………………………………. : 82

Pieradinātais krokodils (pēc LK o 11 o v a)……………………………………………. 83

Ngorongoro krāteris (pec

L. K o 11 o v a)………………………. 85

No Limpopo līdz Labās Cerības ragam (no dažādiem avotiem) . 87 Krīgera parks (pēc N. Makarova) ……………… 89

Viktorijas ūdenskritums (pēc R. II e i n s a u. c.) . 91

Tikai baltajiem! (No dažādiem

avotiem)………………………………………… 92

Durbana (pēc N. Makarova) ………. 92

Kalahari (pēc R. Heinsa) . 94 Tuksneša astoņkājis (pēc

J. B j e r r e s)………………………… 96

Sargstrausi (pēc B. un M. G r ž i m ek i e m u. c.) . 97 Vislielākais Āfrikas ūdenskriturns (pēc /. B j e r r e s) . . 98 Lernurija (pēc L. Ķorņe-

j ev a)………………………………………….. 99

Dažas īsas ziņas (no dažādiem avotiem)…………………………………………………… 101

AUSTRĀLIJA

Austrālijas daba (no dažādiem

avotiem)………………………………………. 104

Austrālijas pirmiedzīvotāji (no dažādiem avotiem) . 107

Vēl joprojām akmens laikmetā (pēc V. Ce stinga) . . 107 Kanbera (pēc I. Cervinska) 108 Centrālaustrālijas tuksnešos (no dažādiem avotiem) . . . 108 Pūkaino karapūļu uzbrukums (pēc N. Kova(evskas) . 109 Vienīgie uz zemeslodes (no dažādiem avotiem) . . . . no

Pīļ knābis…………………………….. no

Ehidna…………………………………. 111

Somaiņi (no dažādiem avotiem) 112

Koala……………………………………. 112

Austrālijas plēsoņa (no dažādiem avotiem)………………………………………. 113

Lielkājvistu inkubators (pēc

D ž. D a r e l a)…………………………… 114

Bruņrupufu salās (no dažādiem avotiem)…………………………………………………… 115

OKEĀNIJA

Spirgti vēji pār Okeāniju (pēc

L. Počivalova) . . . 117 Tongas salu iedzīvotāju

smaids………………………………….. 117

Ciemos pie fidžiešiem . . ……….. 119 Divi kuģi ar vienādu nosaukumu Apijā 120

Zemes malā (pēc Z. Knešta) 121

Maklaja krastā (pēc N. M i k-

l u h o-M akl a j a) . . . 122 Pa N. Mikiuho-Maklaja pēdām

(pēc L. Počivalova) . . 125

Vientulības rags . . . . 125

Maklaja meža klajumi . . 126

Interesantas tikšanās . . . 127

Seit atceras Maķlaju . . 128 Kokospalmu plantācijas (pēc

K. M a i t i n g e r a) . . . 129 Ekvatoriālais mežs (pēc

KM a it in g e r a) . . . 130 Lieldienu sala (no dažādiem

avotiem)……………………………………….. 132

Ērkšķukronis (pēc J. Gajev-

s kas)……………………………………….. 133

Dažas īsas ziņas (no dažādiem avotiem)…………………………………………………… 134

ANTARKTIDA

Antarktīdas atklāšana (pēc G. Ķ u b lieka) . . 137

Līdz Dienvidpolam (pēc T. T e-

sas)…………………………………………… 142

Ceļā uz Antarktīdu . . . T42 Dienvidu kontinents . . . 142 Ziemošana Evansa ragā . 143

Neveiksmes ce|ā …. 143 Mērķis tuvojas . . . . 144

Vilšanās……………………………….. 145

Atpakaļceļš…………………………… 145

Zinātnieku kontinents (no dažādiem avotiem)………………………………………. 148

Uz Nepieejamības Polu (pēc

I. Petrova)………………………………. 149

Ledus tuksneša oāzes (no dažā-

dienī avotiem)………………………………. 151

Aļisbergi (no dažādiem avotiem) 152 Alas aisbergos (pēc. N. P r o-

pa) . …………………………. 153

Sniega vētra (pēc G. B i l-

lingdy. ……………………………………. 155

Antarktikas simbols (pēc K. Markova it. c.) . . 157 Spārnotais plēsoņa (pēc G. B i l-

linga)………………………………………. 158

Par leopardroņiem (pēc G. Bil-

l in ga)……………………………………… 160

Va|a pulss (pēc B. Rževska) 160 Piena strūklaka (pec V. B e ļkoviča un S. Ķl e in e n-

b er g a)……………………………………… 161

Amerikāņu polārajās stacijās . 161 Ar akvalangu Antarktikā (pēc

N. Pro pa)……………………………………. 163

Antarktīdas «iedzīvotāji» (no dažādiem avotiem) . . . 164 Ģeogrāfiskie nosaukumi Antarktidā (no dažādiem avotiem) 165 Dažas īsas ziņas (no dažādiem avotiem) i 165

Content

Smirnova Ņina, et al Kontinentos un valstīs - Āfrika, Austrālija, Okeanija un Antarktīda

ĀFRIKA

GIBRALTĀRA ŠAURUMS

MADEIRAS SALAS

KANĀRIJU SALAS

ZAĻĀ RAGA SALAS

GVINEJAS LĪCĪ

SANTOME — «SOKOLĀDES SALA»

LABĀS CERĪBAS RAGS

CUKURA SALAS

GARŠVIELU SALAS

SARKANĀ JŪRA

ĒĢIPTE — «NĪLAS VELTE»

NĪLA

ATLASA KALNOS

KORĶOZOLS

HALFAZALE

ALŽĪRIJAS SAHARĀ

DATEĻPALMA

NIGĒRAS IELEJĀ

SAVANNAS SARGS — BAOBABS

ŪDENSTILPE SAVANNĀ

DAŽĀDAS TIKŠANĀS

KĀRPCŪKA

BENINA

RIETUMĀFRIKĀ

ZAĻAJOS ETIOPIJAS PAKALNOS

KŪPOŠIE ŪDEŅI

VARENĀ KONGO (ZAIRA)

PiESIETAIS LEOPARDS

MŪŽĪGAIS SNIEGS PIE EKVATORA

VULKĀNA VIRSOTNĒ

RUVENZORI

IEKŠZEMES JŪRA

BAIKĀLA BRĀLIS

EKVATORIĀLAIS MEŽS

VĒTRA EKVATORIĀLAJĀ MEŽĀ

UZ ZVĒRU TAKAS

GORILLAS

LIELĀ MEŽA MAZIE SAIMNIEKI

ZILOŅU MEDĪBAS

TŪKSTOŠ PAKALNU ZEMĒ

SARKANĀ AUGSNE

VAKAMBAS UN MASAJI

AKOLU CILTS

ZVĒRU SKAITĪŠANA

ZILOŅI

VĒRTĪGAIS ZILOŅKAULS

VISKAREIVĪGĀKAIS ZVĒRS — DEGUNRADZIS

ZVĒRU KARALIS

BIFELIS

NĪLZIRGI

MEŽA SKUDRAS

PAR KROKODILIEM

PIERADINĀTAIS KROKODILS

NGORONGORO KRĀTERIS

NO limpopo lĪdz LABĀS CERĪBAS RAGAM

KRĪGERA PARKS

VIKTORIJAS ŪDENSKRITUMS

TIKAI BALTAJIEM!

DURBANĀ

KALAHARI

TUKSNEŠA ASTOŅKĀJIS

SARGSTRAUSI

VISLIELĀKAIS ĀFRIKAS ŪDENSKRITUMS

LEMURIJA

DAŽAS ĪSAS ZIŅAS

DEGUNRADZIS BRIESMĀS

AUSTRĀLIJAS DABA

VEL JOPROJĀM AKMENS LAIKMETA

PŪKAINO KARAPŪĻU UZBRUKUMS

VIENĪGIE UZ ZEMESLODES

EHIDNA

AUSTRĀLIJAS PLĒSOŅA

BRUŅRUPUČU SALAS

SPIRGTI VĒJI PĀR OKEĀNIJU

CIEMOS PIE FIDŽIEŠIEM

DIVI KUĢI AR VIENĀDU NOSAUKUMU APIJĀ

ZEMES MALĀ

MAKLAJA KRASTA

PA N. MIKLUHO-MAKLAJA PĒDĀM

VIENTULĪBAS RAGS

MAKLAJA MEŽA KLAJUMI

ŠEIT ATCERAS MAKLAJU

KOKOSPALMU PLANTĀCIJAS

EKVATORIĀLAIS MEŽS

LIELDIENU SALA

ĒRKŠĶUKRONIS

DAŽAS ĪSAS ZIŅAS

ANTARKTIDA

ANTARKTĪDAS ATKLĀŠANA

LĪDZ DIENVIDPOLAM

ZINĀTNIEKU KONTINENTS

UZ NEPIEEJAMĪBAS POLU

LEDUS TUKSNEŠA OĀZES

AISBERGI

ALAS AISBERGOS

ANTARKTIKAS SIMBOLS

SPĀRNOTAIS PLĒSOŅA

PAR LEOPARDROŅIEM

VAĻA PULSS

PIENA STRŪKLAKA

AMERIKĀŅU POLĀRAJĀS STACIJĀS

AR AKVALANGU ANTARKTIKĀ

ANTARKTĪDAS «IEDZĪVOTĀJI»

ĢEOGRĀFISKIE NOSAUKUMI ANTARKTĪDĀ

DAŽAS ĪSAS ZIŅAS

SATURA RĀDĪTĀJS