Rupais Amands

Kukaiņu pasaulē

Amands Rupais

Kukaiņu pasaulē

IEVADS

Salīdzinājumā ar citiem dzīvniekiem kukaiņi nav ne vislielākie, ne arī vissīkākie dzīvnieki, bet sugu dažādības, daudzuma un atsevišķo īpatņu skaita ziņā uz mūsu planētas tie pārspēj jebkuru citu dzīvnieku klasi. Lai kur arī tas būtu — dārzos, mežos, pļavās, tīrumos, dažādos ūdens baseinos un gaisā —, visur var sastapt kukaiņus. Ja pavērosim kādu vecu ozolu, bērzu vai apsi, tad uz tiem vasaras mēnešos atradīsim vairāku desmitu sugu kukaiņus — gan pieaugušus, gan kāpurus. Vieni grauž vai sūc lapas, citi alo tās vai dzīvo pangās, zem mizas un tā tālāk.

Uz zariem vai lapām, kur mīt laputis, var sastapt pieaugušas mārītes, zeltactiņas, ziedmušas vai to kāpurus, kuri mielojas ar laputīm vai to izdalījumiem. Uz veca ozola mizas ieraugām steidzīgi skraidām skudras. Ko viņas te meklē? Rūpīgāk pavērojot, redzam, ka vienas skudras savos spēcīgajos žokļos nes dažādus kāpurus, kurus pēc tam izmantos barībai, citas sagrupējušās ap bruņutlm vai laputīm, kur ievāc saldos, lipīgos ekskrementus. Ar laputīm un bruņutīm skudrām ir izveidojusies sena «sadraudzība» jeb, kā saka zinātniskajā valodā, simbioze. Sie kukaiņi viens otram ir noderīgi, un savstarpējā sadarbība dod iespēju tiem labāk attīstīties. Skudras pasargā laputis un bruņutis no dažādiem plēsējiem un parazītiem, kā arī novāc visus atkritumus. Savukārt laputu un bruņutu izdalījumi ir galvenais ogļhidrātu avots skudrām. Zinātnieki aprēķinājuši, ka vidēji liela skudru pūžņa iemītnieki ik vasaru ievāc 100—200 kg saldo ekskrementu, galvenokārt no laputīm.

Tālāk mūsu uzmanību saista ziedošie augi. No zieda uz ziedu pārlido mājas bites, kamenes, tauriņi, dažādas mušas un vaboles. Mēs labi zinām, ka šie kukaiņi ievāc no ziediem nektāru, bet daļa — ari ziedputekšņus. Turklāt mājas bites vāc nektāru ne tikvien savām, bet arī mūsu

vajadzībām. Ik gadus biškopji no mājas bitēm iegūst simtiem tūkstošu tonnu medus, tūkstošiem tonnu vaska un kur nu vēl propolisu, bišu indi, mātes pieniņu. Agrāk uzskatīja, ka galvenais labums, ko cilvēks gūst no bitēm, ir tikai medus un vasks, turpretī tagad noskaidrots, ka augļu un sēklu ražas pieaugums, bitēm apputeksnējot ziedus, dod astoņas un pat desmit reizes lielāku ienākumu nekā tiešie ienākumi no biškopības.

Kas notiktu, ja kukaiņi — augu apputeksnētāji — pēkšņi izzustu vai arī ja to nekad nebūtu bijis? Augu valsts tad būtu daudz nabadzīgāka un sastāvētu tikai no skuju kokiem, graudzālēm, sūnām, ķērpjiem un dažādiem mikroskopiskiem augiem, nevarētu attīstīties ne augļu koki un krūmi, ne āboliņš, ne lucerna, ne daudzi jo daudzi citi derīgi augi, nebūtu arī skaisto ziedu ar to milzīgo krāsu bagātību un tīkamo aromatu, jo ir zināms, ka, piemēram, Eiropā 80% ziedaugu apputeksriē kukaiņi. Vārdu sakot, ja šie kukaiņi pēkšņi izzustu, tā būtu viena no lielākajām katastrofām, kādas vien mūsu planēta pieredzējusi. Turpretī, ja izzustu dažas citas kukaiņu sugas — kaut vai circeņi, prusaki, blusas u. c., kā arī dažādi augu kaitēkļi —, tad acīmredzot cilvēki no tā necik neciestu, tikai iegūtu.

Šīs brošūras uzdevums ir īsumā iepazīstināt vecāko klašu skolēnus un vispār dabas draugus ar interesantākajiem kukaiņiem, to dzīves veidu, kā ari ar neparastiem atgadījumiem kukaiņu pasaulē.

VISPĀRĪGS KUKAIŅU RAKSTUROJUMS

Kādus dzīvniekus sauc par kukaiņiem?

Kā jau minēts, kukaiņi ir vislielākā dzīvnieku klase, tajā ietilpst gandrīz trīs ceturtdaļas vispār pazīstamo sugu. Līdz šim visā pasaulē aprakstīts ap 900 000 kukaiņu sugu, bet, pēc pēdējiem aprēķiniem, to faktiskais skaits varētu būt apmēram divi miljoni.

Kukaiņa ķermeņa uzbūve (1. att.). Kukaiņiem, tāpat kā citiem posmkājiem (vēžveidīgajiem, zirnekļveidīgajiem, daudzkājiem), ir ciets ķermeņa apvalks — ārējais hitīna skelets jeb kutikula, kas sadalīta atsevišķās daļās: galvā, krūtīs un vēderiņā. Kutikulas biezums ir ļoti dažāds. Piemēram, vabolēm tā ir ļoti bieza, turpretī citiem kukaiņiem (laputīm, lapu blusiņām, daudziem tauriņu kāpuriem un zāģlapseņu kāpuriem) — plāna. Kutikulas virspusē var būt dažādi veidojumi — vadziņas, izcilnīši, iedobumi utt. —, kas atsevišķos gadījumos klāti ar matiņiem, zvīņām vai ar īpašiem vaskveida izdalījumiem.

Galva sastāv no sešiem maz atšķiramiem posmiem. Uz galvas atrodas galvenie maņu orgāni — acis un viens pāris taustekļu, kas sastāv no vairākiem posmiem un ir ļoti dažādi pēc formas. Galvas sānos novietotas divas saliktās jeb fasētu acis, starp kurām var būt 1—3 parastās acis. Dažu sugu kukaiņiem acu vispār nav — tās ir reducētas.

Mutes orgāni izveidoti ļoti dažādi atkarībā no barības uzņemšanas veida.

Ir trīs galveno tipu mutes orgāni: grauzējtipa, dūrējsūcējtipa un laizītājsūcējtipa mutes orgāni.

Kukaiņiem, kuri pārtiek no cietas barības — koksnes, mizas, lapām, dzinumiem, graudiem, augļiem, saknēm, vilnas utt. —, ir grauzējtipa mutes orgāni, kas sastāv no diviem cietiem hitinizētiem žokļiem, augšlūpas un apakšlūpas. Grauzējtipa mutes orgāni ir tauriņu, zāģlapseņu, vaboļu, spīļastu, taisnspārņu un prusaku kāpuriem, kā ari

1. att. Dižās briežvaboles (Lucanus cervus) tēviņa ķermeņa sastāvdaļas: 1 — apakšlūpa ar taustiem; 2 — apakšžoklis ar taustiem; 3 — augšžoklis; 4 — augšlūpa; 5 — sejas vairodziņš; 6 — tausteklis; 7 — galva; 8 — priekškrūts; 9 — priekšējā kāja; JO — viduskrūts; 11 — segspārns (priekšspārns); 12 — vidējā kāja; 13 — pakaļkrūts; 14 — pakaļspārns; 15 — pakaļējās kājas gūža; 16 — skriemelis; 17 — ciska; 18 — stilbs; 19 — pēda ar nadziņiem; 20 — vēderiņš.

pieaugušām vabolēm, spīļastēm, taisnspārņiem, prusakiem un citiem kukaiņiem.

Laizītājsūcējtipa mutes orgāni ir vairumam tauriņu, makstenēm un daudziem plēvspārņiem. Sajā gadījumā apakšžoklis un apakšlūpa ir stipri izstiepti un veido īpašu snuķīti vai mēlīti, ar kuru kukainis no zieda var izsūkt nektāru vai citu barībai noderīgu šķidrumu.

Dūrējsūcējtipa mutes orgāni ir piemēroti augu sulas vai dzīvnieku asiņu sūkšanai. Augšžoklis un apakšžoklis pārveidoti četros dzēlējsaros, bet apakšlūpa — posmota makstī.

Krūtis kukaiņiem vienmēr sastāv no trim posmiem: priekškrūts, viduskrūts un pakaļkrūts. Pie katra krūšu posma ir viens pāris kāju, bet pie viduskrūts un pakaļkrūts bez tam vēl pa vienam pārim spārnu (dažiem kukaiņiem, piemēram, divspārņiem, ir tikai viens pāris spārnu). Atbilstoši dzīves veidam kukaiņu kājas var būt piemērotas iešanai, skriešanai, lēkšanai, peldēšanai, rakšanai, laupījuma satveršanai utt.

Dažām kukaiņu kārtām (laputīm, skudrām, bruņutu mātītēm u. c.) ir atsevišķas paaudzes vai «kastas» ar pilnīgi reducētiem spārniem. Tāpat dažām sugām, piemēram, blusām, sakarā ar īpatnējo dzīves veidu spārni ir pilnīgi izzuduši. Spārni nekad nav bijuši zemākajiem kukaiņiem.

3. att. Pilnīgās pārvēršanās piemers: / — ola; 2—4 — kāpuri; 5 — kūniņa; 6 — imaginc.

Vēderiņš ir labi posmots. Parasti tas sastāv no 10 posmiem, tomēr dažiem kukaiņiem posmu var būt 11 vai ari tikai 4 vai 5. Pieaugušiem kukaiņiem vēderiņš ir bez ,kājām, ar vai bez olu dējekļa, uz tā var būt ari dzelonis, īpašas spīles vai citi izaugumi.

Kukaiņa attīstība. Lielākā daļa kukaiņu vairojas dzimumceļā. Vairošanās var būt gan šķirtdzimumu (ir tēviņi un mātītes), gan viendzimuma (t. s. hermafroditisms). Vairums kukaiņu (tauriņi, vaboles, mušas, taisnspārņi, prusaki, blusas u. c.) var vairoties tikai ar apaugļotam olām, tomēr daļa vairojas arī partenoģenētiski —ar neapaugļotām olām vai dzīvdzemdējot (plēvspārņi, laputis, bruņutis u. c.).

Kukaiņa attīstībā izšķir šādas stadijas: ola, kāpurs un imagine (pieaudzis kukainis). Augstāk attīstītiem kukaiņiem starp kāpuru un imagini ir vēl viena attīstības stadija — kūniņa. Pirmo attīstības veidu sauc par nepilnīgo pārvēršanos (2. att.), otro — par pilnīgo (3. att.).

Ola ir milzīga šūna, kurā embrionālās attīstības laikā izveidojas kāpurs. Pēc izmēriem un formas olas ir ļoti dažādas. Piemēram, tripšiem, sīkākiem jātnieciņiem un laputīm olas ir 0,02—0,03 mm garas, turpretī lielāko sugu siseņiem to garums sasniedz 8 —10 mm un pat vairak. Pēc formas olas var būt ieapaļas, apaļas, izstieptas, mucveida, plāceņveida utt. Kukaiņi dēj olas gan augu audos vai citu dzīvnieku (bieži kukaiņu) ķermenī, gan arī uz

4. att. Zcltactiņu (Chrysopa sp.) olas, piestiprinātas uz īpašiem zīdveida pavedieniem.

kāpuru barībai piemērota substrāta. Olas tiek dētas pa vienai vai grupās. Tās var būt pielipinātās pie substrāta, piestiprinātas uz īpašiem stiebriņiem (4. att.), klātas ar matiņiem no vēderiņa vai ar līpvielu. Dažu sugu kukaiņi olas dēj kapsulās augsnē. Vienas mātītes izdēto olu skaits mēdz būt ļoti dažāds. Dažām laputu sugām mātīte visā dzīves laikā izdēj vienu vienīgu olu, citām kukaiņu sugām 5—10, citām — dažus desmitus vai pat tūkstošus olu. Dažreiz kukaiņu auglība sasniedz apbrīnojamus apmērus. Bišu māte, piemēram, diennaktī var izdēt līdz 3000 olu, bet dažu sugu termītu mātes — pat 30 000 olu.

Kāpurs. Atkarībā no pārvēršanās veida kāpuri ir ļoti atšķirīgi. To kukaiņu kārtu pārstāvjiem (spāres, viendienītes, prusaki, dievlūdzēji, taisnspārņi, augu sūcēji, blaktis, tripši u. c.), kuri attīstās ar nepilnīgo pārvēršanos, jau no olas izšķīlies kāpurs ārēji ir stipri līdzīgs iinaginei. Tam gan ir mazāki ķermeņa izmēri, toties tādi paši mutes orgāni, saliktās acis, bet vecāka auguma kāpuriem attīstās arī spārnu aizmetņi. Lai kāpurs varētu augt, pēc zināma laika atkarībā no kukaiņu sugas notiek ta sauktā ādas maiņa: veco, šauro ādu kāpurs apmaina pret lielāku, ērtāku «apģērbu». Ar katru ādas maiņu šis grupas kukaiņu kāpuri top arvien līdzīgāki pieaugušiem īpatņiem. Jāpiebilst, ka kāpuriem un imaginēm arī dzīvesveids ir ļoti līdzīgs un tie bieži sastopami vienkopus.

Kukaiņiem, kuri attīstās ar pilnīgo pārvēršanos, no olas izšķīlies kāpurs ārēji nepavisam nelīdzinās imaginei. Tautā šos kāpurus parasti sauc par tārpiem. Tiešām, pēc kāpura ir grūti spriest, kas būs imagine — vabole, tauriņš, kāds plēvspārnis, muša vai varbūt zeltactiņa. Šīs grupas kāpuri ir tārpveida, ar labi attīstītu galvu vai bez tās, ar vai bez kājām, bieži kājas ir ne tikai uz krūšu posmiem, bet arī uz vēderiņa posmiem. Kāpuriem nekad nav salikto (fasētu) acu, nav redzamu spārnu aizmetņu, un parasti tiem ir cita tipa mutes orgāni nekā imaginēm. Lielākā daļa ārējo orgānu noderīgi tikai šīs stadijas laikā.

Visā kāpura attīstības periodā var būt 3 (divspārņiem), 4 vai 5 (vairumam taisnspārņu, tauriņu, blakšu u. c.), vai pat 25—30 (strautenēm, viendienītēm) ādas maiņas. Kāpura stadija ilgst no dažām dienām (atsevišķiem divspārņiem) līdz 2—3 nedēļām vai vairākiem mēnešiem, bet dažām augsnē un koksnē dzīvojošām vabolēm — pat 2—5 gadus. Visilgākā kāpuru attīstība konstatēta kādai Amerikas tropu cikādei, kurai tā ilgst līdz 17 gadiem.

Kūniņas stadija ir tikai kukaiņiem ar pilnīgo pārvēršanos. Pēdējā auguma kāpurs pēc ādas novilkšanās pārvēršas par kūniņu. Zināma laika periodā kūniņā pēc sarežģītiem procesiem izveidojas imagine. Parasti kūniņas ir nekustīgas (kustīgas tās ir, piemēram, odiem). Kūniņas stadijā neviens kukainis neuzņem barību un neaug. Izšķir brīvas (plēvspārņiem, vabolēm) un segtas kūniņas (tauriņiem, mušām). Mušu kūniņām iekūņošanās periodā pēdējā auguma kāpura āda nenovelkas, bet paliek uz kūniņas. Zinātniskajā un praktiskajā literatūrā mušu kūniņas sauc par pupārijiem.

Kūniņas stadija ilgst dažas dienas, bet dažreiz, atkarībā no ārējiem apstākļiem, pat 1—3 gadus. Vairums kūniņu ir ļoti izturīgas pret nelabvēlīgiem ārējiem apstākļiem.

Paaudžu daudzums kukaiņiem var būt ļoti svārstīgs un atkarīgs ne tikai no sugas, bet arī no dzīves vietas klimatiskajiem apstakļiem. Lielākajai daļai pie mums sastopamo kukaiņu ir viena paaudze gadā. Tomēr ir kukaiņi (atsevišķi tauriņi, zāģlapsenes u. c.), kuriem gadā attīstās divas un vairākas paaudzes. Turpretī dažām citām sugām (sprakšķiem, maijvabolēm, dārza vabolēm u. c.) viena paaudze attīstās tikai 2—5 gadu laikā. Ir kukaiņi, kuriem starp abdzimumu paaudzēm ir viena vai vairākas partenoģenētiskās paaudzes.

Kukaiņus pēc to morfoloģiskajām pazīmēm grupē vairākās radnieciskās sistemātiskajās grupās. Visa kukaiņu klase tiek sadalīta divās apakšklasēs: zemākajos kukaiņos jeb bezspārņos (Apteryģola) un augstākajos kukaiņos jeb spārneņos (Pterygota). Pie zemākajiem kukaiņiem pieder četras kukaiņu kārtas: kolembolas, beztaustekleņi, divastes un zvīņenes. Siem kukaiņiem nav un nekad nav bijis spārnu, bet kājas ir rudimentāras. Zemākie kukaiņi parasti ir ļoti sīki, dzīvo augsnē, peļķēs un pat nelielos ūdens baseinos. Bieži tos var sastapt kompostu kaudzēs, bojātos kartupeļos, puķu podos.

Ikviens vairāk ir ievērojis augstākos kukaiņus. Pie šīs apakšklases pieder 30 kukaiņu kārtas. Vispazīstamākās no tām ir spāres, viendienītes, ķērpjutis, prusaki, termīti, dievlūdzēji, strautenes, knābjainie tīklspārņi, īstie tīklspārņi, taisnspārņi, dūrējutis, utis, augu sūcēji, blaktis, vaboles, kamielīši, makstenes, tauriņi, vaboles un divspārņi.

Atsevišķas kukaiņu kārtas tālāk sadalās dzimtās, ģintīs un sugās. Sistemātikā pamatvienība ir suga, kurai ir zināms izplatības areāls.

Pasaules lielākie un mazākie kukaiņi

Sirmā senatnē daži kukaiņi bijuši daudz lielāki nekā tagad. Kāda izmiruša kukaiņa ķermeņa garums bija 50 cm, bet izplestu spārnu platums — 70 cm. Tagad viens no lielākajiem ir zarkukainis, kura ķermenis nedaudz garāks par 30 cm. Dienvidamerikas tauriņa Thysania agrippina izplestu spārnu platums ir 30 cm.

Par vissīkākajiem kukaiņiem uzskata Trichopterijgidac dzimtas vaboles — tās ir tikai 0,25 mm garas — un dažus jātnieciņus (virsdzimta — Ichneumonoidea), kuru garums ir 0,2 mm.

Tātad mūsdienu vislielākā kukaiņa ķermeņa garums (30 cm) pārsniedz vismazākā kukaiņa garumu (0,2 mm) 1500 reižu! Iegaumēsim, ka ķermeņa garuma attiecība starp vislielāko zīdītāju (valis — 30 m) un vismazāko (kāda pelīte — 3,6 cm) ir tikai 1:836.

Ja vabole Megasoma (5. att.) tiktu uzzīmēta tādā pašā palielinājumā kā vabole Ptiliolum, tad tās garums sasniegtu 5 m.

5. att. Lielākie un mazākie kukaiņi: 1 — vabole Ptiliolum kunzei (palielinata 40X); 2 — trihogramma Trichogramma evanesccns (palielināta 40X); 3 — vaboles Megasoma tēviņš dabiskā lielumā.

Kukaiņu krasa

Ja jautāsim, kāda krāsa dominē kukaiņu pasaulē vai arī kāda tur vispār nav sastopama, atbilde nebūs no vieglajām. Katrai kukaiņu sugai ir raksturīga sava krāsa vai atsevišķu toņu sakopojums.

Ir kukaiņi pienbaltā, dzeltenbaltā, pelēkbālā, gaišbrūna, melnbrūnā, rūsganā, citrondzeltenā, oranždzeltenā, zaļdzcltenā, melnā, pelēkmelnā, oranžā, pelnu pelēkā, asinssarkanā, ķiršsarkanā, violetā, mē|ā, zaļā vai pat zilā krāsā. Ar ļoti bagātīgu krāsu gammu lepojas gan eksotiskie, gan vietējie tauriņi.

Kukaiņu krāsas toņus var pastiprināt metālisks spīdums vai ari pavājināt matējums.

Bieži pēc krāsas nemaldīgi var pateikt, kādā biotopā kukainis mitinās — mitrā vai arī sausā, saules izdedzinātā pļavā, mērenā klimata mežā vai tropiskajā mežā, vai tuksnesī. Pēc kukaiņu kāpuru formas un krāsas var spriest, vai tic dzīvo un barojas atklāti uz augiem vai alojumos, pangās utt. Visprecīzāk pēc krāsas var atšķirt dienas un nakts tauriņus. Lielākajai daļai dienas tauriņu spārnu virspusē segzvīņas ir spilgti krāsotas, turpretī spārnu apakšpuse ir pelēcīga, brūngana vai pat melna. Nakts tauriņiem, piemēram, pūcītēm, sfingiem, zobspārņu dzimtas pārstāvjiem, pirmais spārnu pāris krāsas ziņā ievērojami atšķiras no otrā. Pirmā spārnu pāra segzvīņas nereti veido neizteiktu pelēcīgu, brūnganu vai kādas citas krāsas zīmējumu, turpretī otrais spārnu pāris var būt ļoti spilgti krāsots, ar dažāda veida «acīm» vai plankumiem.

Pie mums uz lakstaugiem vai uz kokaugu lapām dzīvojošie kukaiņi vai to kāpuri (daudzi tauriņu kāpuri, cikādes, lapu blusiņas, laputis, blaktis) lielākoties ir zaļi, dzeltenbrūni, zaļganbrūni, pelēkbrūni, tomēr sastopami ari ļoti spilgti sarkani, violeti, zaļi ar metālisku spīdumu vai pat pilnīgi melni kukaiņi un to kāpuri.

Tropiskajos mežos un savannās dienā aktīvie kukaiņi ir ļoti spilgti krāsoti — zili, zaļi, violeti un pat sarkani, ar stipru metālisku spīdumu, turpretī kukaiņi, kas dzīvo koku stumbros, zem mizas vai nokritušām lapam, parasti ir gaiši, nereti pat pilnīgi balti.

Ilgā evolūcijas laikā atkarībā no dzīves veida un klimatiskajiem apstākļiem kukaiņiem ir attīstījusies noteikta krāsa ar samērā maz mainīgu zīmējumu, kas ir iedzimts

6. alt. Divpunktu mārītes (Adalia bipunciata) krāsu variācijas.

un pāriet uz nākamajām paaudzēm. Tomēr arī šeit ir izņēmumi. Piemēram, divpunktu mārītei ir ārkārtīgi daudz krāsu zīmējuma variāciju. Visas mārītes, kuras redzamas 6. attēlā, pieder pie vienas un tās pašas sugas. Pirmajām trim pārsvarā ir sarkanā krāsa ar dažiem melniem plankumiem uz priekškrūts un segspārniem, pārējām dominē melnā krāsa. Profesors J. Lūsis noskaidrojis, ka pilsētu apstādījumos biežāk var sastapt melni krāsotas mārītes, turpretī laukos vairāk ir sarkano variāciju mārīšu.

Pēdējo simt gadu laikā strauji aug pilsētas, rūpnīcas, fabrikas, attīstās transports, palielinās pilsētu gaisa piesārņojums. Ievērojami nokvēp apstādījumu koku un krūmu stumbri — tic kļūst pelēcīgi, pat melni. So faktoru ietekmē arī daži pilsētās dzīvojošie tauriņi ir kļuvuši tumšāki, pelēcīgāki. Sai ziņā raksturīga ir bērza druknā sprīžmeša (Bislon betularia) tumšās formas attīstība. Līdz 1850. gadam Anglijā bija pazīstama tikai šī tauriņa gaišā forma, kas uz ķērpjiem apauguša koka stumbra grūti ieraugāma. Vēlāk, kad koku stumbri no sodrējiem un putekļiem tapa melni, sprīžmeša gaišā forma kļuva arvien retāk sastopama, jo uz tumšā fona putni viegli varēja kukaini pamanīt. Pēc dažiem gadu desmitiem Anglijas pilsētās šī tauriņa gaišā forma bija tikpat kā izzudusi. Salīdzinot šos

7. att. Bērza druknā sprīžmeša (Biston betularia) gaiša un tumšā forma: / — uz nenokvēpušas koka stumbra mizas; 2 — uz nokvēpušas koka stumbra mizas.

pilsētā dzīvojošos tauriņus ar laukos sastopamajiem, liekas, ka tās ir dažādas sugas (7. att.).

Kukaiņu dzīvē krāsai ir ļoti liela nozīme.

Tuksnešainos vai tropiskos apgabalos diernnīļiem, sevišķi vabolēm, mušām u. c., parasti ir ne vien spilgts, metālisks krāsojums, bet arī īpaši morfoloģiskie veidojumi, kas labāk atstaro tiešos saules starus, pasargājot organismu no parkaršanas. Pie mums sastopamas daudzas vaboles, kuru ķermeņa krāsa ir melna, pelēkbrūna utt., bet tai pašā laikā visa ķermeņa virsma spīdīga, it kā glancēta. Salīdzinājumā ar gaišas krāsas kukaiņiem tās gan ātrāk sakarst, bet arī ievērojami intensīvāk atdod siltumu apkārtējai videi.

Pļavas uz lakstaugiem un mežā uz koku lapām vai dzinumiem mītošie kāpuri un nereti arī pieaugušie kukaiņi ir zaļi, uz koku zariem dzīvojošie — brūnganzaļi, brūni utt. Aizsargkrāsa kukaini tik labi nomaskē, ka to grūti ieraudzīt ne vien putnam, bet arī cilvēkam.

Ir ne mazums kukaiņu, kurus daba apveltījusi ar spēcīgiem aizsarglīdzekļiem, kas atbaida kukaiņēdājus putnus un citus dzīvniekus. Visizplatītākais aizsarglīdzeklis ir dzelonis, ar kuru visbagatākā ir plēvspārņu kārta. Pie dzeloņa ir speciāli indes dziedzeri, no kuriem, kukainim iedzeļot, upura audos tiek ievadīta inde. Parasti tie kukaiņi, kuriem ir dzelonis, ir ļoti spilgti krāsoti, sevišķi vēderiņš — melni dzeltenām, oranžām vai dzeltenbrūnām joslām. Tāpēc dzīvnieki (abinieki, putni, rāpuļi, zīdītāji u. c.) acumirklī tos var pazīt. Pie šādiem kukaiņiem pieskaitāmas lapsenes, sirseņi, kamenes, mājas bites un vientuļās savvaļas bites. Tai pašā laikā gan dārzos, gan pļavās var sastapt pēc ārējā izskata lapsenēm līdzīgas mušas (piemēram, ziedmušas); citas (piemēram, Bombylius ģints mušas) atgādina sīkas kamenes. Ārkārtīgi līdzīgs lielai lapsenei vai nelielam sirsenim ir jāņogulāju stiklspārnis (Synanthedon tipuliforme). Sim tauriņam uz vēderiņa ir tādas pašas dzeltenas un melnas joslas kā lapsenei, spārni pilnīgi caurspīdīgi, bez segzviņām, taustekļi īsi utt. Sādu parādību, kad viena kukaiņu suga ārēji ir līdzīga kādai citai sugai, sauc par mīmikriju.

Vairumam uz augiem dzīvojošo blakšu ir īpaši smarždziedzeri, un ieēstas tās ir ļoti nepatīkamas. Lielai daļai no tām arī ir spilgta krāsa, kas brīdina citus dzīvniekus. Tāpat mārītes, kuras ir gan spilgti oranžsarkanas, gan

dzeltenas ar melniem vai brūniem plankumiem, kukaiņēdājiem putniem nav sevišķi vilinošas.

Kukaiņa krasa ir stipri atkarīga ari no barības. Ta, ja priežu vērpēja kāpurus baro ar kalnu priedes skujām, tad tauriņi attīstās ar normālu spārnu krāsojumu, ja ar lapegļu skujām, tad tie ir dzeltenīgi, ja ar ciedru priedes skujām — tumšpelēki.

Dažreiz kukaiņa krasa likumsakarīgi mainās atkarībā no vecuma. Tā, piemēram, jauna smilšvabole Cicindela ir balta, pēc 13 dienām — gaiši zaļa, pēc 15 dienām — tumši zaļa, pirms ziemošanas — sarkanīga, bet pēc ziemošanas — tumšā bronzas sarkanā krāsa.

Siseņiem ķermeņa krasa ir atkarīga no indivīdu biezības, gaisa mitruma un temperatūras. Melnā pigmentācija siseņiem attīstās, ja tie ir lielās grupās 24° C temperatūrā, kad muskuļi stipri nodarbināti lecot un vidē ir daudz ogļskābās gāzes. Turpretī, ja siseņu populācija ir reta un gaisa mitrums augsts, tiem dominē zaļā krāsa.

Jāpiebilst, ka atsevišķus kukaiņus agrāk un arī vēl tagad audzē un ievāc, lai iegūtu augstvērtīgas dabiskās ^»krāsvielas.

Vispieticīgākie un visizvēlīgākie

^Barība un vide ir attīstības pamats ne tikai kukaiņiem, bet ari pārējiem dzīvniekiem. No visām dzīvnieku klasēm kukaiņiem ir visplašākais izmantojamās barības diapazons. Nav gandrīz tādu augu vai dzīvnieku, kurus kukaiņi neizmantotu barībai. Gadās, ka vienas sugas augu vai dzīvnieku izmanto savai barībai pat vairāki simti kukaiņu vai to kāpuru. Zinātniskā valoda augēdājus kukaiņus sauc par fitofāgiem, bet dzīvniekēdājus — par zoofāgiem.

Fitofāgi barībai izmanto vai nu tikai dzīvus augus (to atsevišķus orgānus, audus, sulu, izdalījumus, sēklas utt.), vai arī barojas ar atmirušiem augiem un to daļām.

Savukārt zoofāgi pārtiek no daždažādiem dzīvniekiem vai to atliekām. Seit pieskaitāmi tādi raksturīgi plēsēji kā spāres, mārītes un to kāpuri, zeltactiņu kāpuri, skudru lauvas, skrejvaboles un to kāpuri un daudzi citi, kuri parasti pilnīgi apēd savu upuri. Ne mazāk pazīstami ir odi, mušas, knišļi, blusas u. c., kas pieauguši savai barībai izmanto citu dzīvnieku asinis. Asinssūcēji parasti

nenogalina savu «saimnieku», bet gan ievērojami to novājina. Pie parazītiem pieskaita tādus kukaiņus (jātnieciņus, kāpurmušas, kuņģa spindeles, ādas spindeles u. c.), kuru kāpuri attīstās kādā dzīvā kukainī vai citos dzīvniekos. Ja kukaiņu kāpuri attīstās augstākajā dzīvniekā, tad tas reti kad nobeidzas, turpretī, ja kukainis parazīts attīstās citā kukainī, tad pēdējais parasti iet bojā. Arī dzīvnieku līķi netiek pamesti — da|a kukaiņu (gaļas mušas, skarpiju mušas u. c.) uzturam izmanto svaigus līķus, citi (kaprači) — tikai trūdošus. Dažādu mēslu vaboļu un mušu kāpuri, kā arī citu kukaiņu kāpuri savai attīstībai izmanto kūtsmēslus un fekālijas.

Lai gan katra suga ir vairāk vai mazāk specializējusies kādam noteiktam barības veidam, tomēr kukaiņus var iedalīt trijās lielās grupās: visēdājos (omnivori), daudzēdājos (polifāgi) un vienēdājos (monofāgi).

Barības ziņā vispieticīgākie ir visēdāji kukaiņi (prusaki, spīļastes u. c.), kas ēd dažādus augus vai to produktus, dzīvnieku produktus, pat sīkākus beigtus dzīvniekus, retāk — dzīvus kukaiņus.

Daudzēdāji kukaiņi pārtiek vai nu no dzīviem augiem, vai dzīvniekiem, tomēr izmantojamo augu un dzīvnieku sugu dažādība ir ļoti liela. Tā, piemēram, sprakšķu un maijvaboļu kāpuri bojā vairāk nekā divsimt dažādu sugu augu no dažādām dzimtām. Mazizvēlīgi ir klejotājsiseņi, zemes vēži, ziemāju vai linu pūcītes un daudzi citi. Tomēr arī šiem kukaiņiem vieni augi šķiet daudz pievilcīgāki nekā citi. To pašu var teikt par daudziem kukaiņiem, kuri izmanto barībai citus kukaiņus vai dzīvniekus.

Visizvēlīgākie ir vienēdāji kukaiņi. Šajā grupā ietilpstošie pieaugušie kukaiņi vai to kāpuri savai barībai izmanto vienu noteiktas sugas augu vai dzīvnieku (retāk arī tuvu radniecīgas sugas). Tā, piemēram, ābolu zāģlapsene bojā tikai ābolus, aveņvabole — tikai avenes, ozolu pangodiņi — tikai ozolus, riekstu smecernieks — tikai lazdu riekstus utt. Arī daudzi citos kukaiņos parazitējošie kukaiņi ir šauri vienēdāji, kas lielākoties parazitē vienas sugas pārstāvjos. Daudzēdaji kukaiņi, kuri barojas ar augiem, barībai izmanto gan lapas, gan saknes, stublājus, ziedpumpurus, ziedus un pat augļus — visu, kas ir pietiekami sulīgs, turpretī vienēdāji kukaiņi barībai var izmantot vienīgi zināmas auga orgāna daļas. Tā, pltimju

dzeltenā zāģlapsene ēd tikai plūmju augļus, ozolu ābolveida panglapsenite — tikai jaunās, vēl augošās ozolu lapas, ošu lapu blusiņa — ošu jaunās lapiņas.

Vai kukaiņi jūt garšu?

Garšas orgāni kukaiņiem parasti atrodas pie mutes orgāniem, uz mēlītes vai snuķīša, tomēr ir kukaiņi, piemēram, dažas mušas un daļa dienas tauriņu, kas garšu sajūt ari ar kaju pēdām, uz kurām ir īpašas garšas jutīgas šūnas ar matiņiem. Eksperimentā konstatēts: ja tauriņam pie priekškājām pieliek cukura šķīdumu, izbadējies kukainis tūlīt izstiepj snuķīti.

Noskaidrots, ka kukaiņi (bet ne visi) spēj atšķirt četras galvenās garšas kategorijas: saldu, rūgtu, skābu un sāļu.

Bites atšķir šķīdumu, kas satur 8,5% niedru cukura, bet 4,25% cukurūdeni tās neatšķir no tīra ūdens. Cilvēka salduma jutības zemākā pakāpe ir 0,4% cukura šķīdums, turpretī tauriņi atšķir tīru ūdeni no 0,0027% cukura šķīduma.

Cukura aizvietotājus — saharīnu, dulcītu u. c. — bites neatzīst par saldiem. Arī skudras no smalkā cukura un saharīna maisījuma izlasa tikai sīkos cukura graudiņus, bet saharīnu neaiztiek.

Sāls satura ziņā bites ir daudz jutīgākas nekā cilvēks: cilvēks neatšķir 0,36% vārāmās sāls piejaukumu cukura šķīdumam, bet bites to labi atšķir. No otras puses, bites var dzert cukura šķīdumu ar 0,02% hinīna piejaukumu, turpretī cilvēkam šāds šķīdums liekas ļoti rūgts.

Kukaiņi un smarža

Lai sazinātos cits ar citu, dzīvnieki izmanto visdažādākos sazināšanās līdzekļus — gan skaņu signālus, gan «barības dejas» (bites), gan ķīmisko valodu (bites un skudras). Ķīmiskie sazināšanās līdzekļi plaši izplatīti sabiedrisko kukaiņu vidū. Smaržu valoda kolonijās dzīvojošiem kukaiņiem ir ļoti attīstīta, pat daudz labāk nekā suņiem. Informācija, ko satur bites deja, ar kuru ta paziņo citām bitēm par uzietā nektāra vai ziedputekšņu atrašanās vietu, virzienu un attālumu, tiek pastiprināta ar attiecīgo ziedu smaržu, ko bite atnesusi līdzi.

Skudras, virzīdamās pa zemi vai koka stumbru, regulāri atstāj ķīmiskas pēdas, kas tiek pastiprinātas ikreiz,

kad darba skudra atgriežas ar pilnu barības nastu. Steigdamās mājup, darba skudra, «satraukta» par atradumu, pa anālo atveri vai no īpaša dziedzera izdala ķīmiskas vielas. Ar smaržu skudras sazinās, ja kads uzbrūk skudru pūznim, ar smaržu (it sevišķi tropos dzīvojošas skudras) paziņo citiem saimes locekļiem par to, ka kāda no skudrām ir apbērta, lai citas to atraktu. Izdalītā smarža ir iedarbīgs līdzeklis, bet diemžēl tikai pa vējam; pret vēju smaržu valoda ir mēma.

Mājas bitēm skrejas apsardze vienīgi pēc smaržas var atšķirt savējās no citu saimju bitēm. Ja uz skrejas parādas sveša bite vai arī kāds cits kukainis, apsardze ar ķīmiskiem signāliem izziņo trauksmi, un tūlīt vairākas bites uzbrūk nelūgtajam viesim. Bet vai tā notiek vienmer? Nē, ja svešas saimes bite uzlidojusi uz skrejas ar pilnu kravu medus un ziedputekšņu, to aposta un ielaiž iekšā, bet, ja tā ir tukšā, tātad nākusi laupīt, — tiek piespriests «augstākais soda mērs».

Bites ļoti necieš sviedru un alkohola smaku, un, ja biškopis ir iedzēris vai sasvīdis, tās var krietni vien viņu sadzelt. Dzeļot bites izplata īpašu aromātu, uz kuru tiecas ari pārējas bites, lai turpat iedzeltu. Ja kādā vietā ir iedzēlusi bite un biškopis to tūdaļ neapdūmo, tad drīz tur dzels citas bites vēl un vēl.

Agrāk dažas Āfrikas ciltis izmantojušas bites par arbitriem. Ja cilts tiesneši nevarēja izšķirt, kurš no diviem cilvēkiem ir vainīgs kādā nodarījumā, tad lika abiem iet garām meža bitēm: kuram bites iedzels, tas ari būs vainīgais. Tā ka sodi bija ļoti bargi, tad vainīgais, nobijies līdz nāvei, bez šaubām, vairāk svīda un līdz ar to viņu vairāk sadzēla. Šāda tiesas izmeklēšana, lai gan šķiet ļoti primitīva, tomēr bija diezgan efektīva.

Pēc smaržas daudzu kukaiņu (it sevišķi tauriņu) tēviņi atrod savas sugas mātītes, parasti gan nelielā attālumā, bet dažreiz arī vairākus kilometrus tālu. Tāpat pēc smaržas kukaiņi sameklē sev piemērotu barību, upuri, kur dēt olas, un tā tālāk.

Pēdējā laikā zinātnieki sevišķi nopietni pēla lauksaimniecības un meža kultūru kaitēkļiem nepatīkamās smaržas.

Kukaiņiem patīkamās smaržas, respektīvi, tas ķīmiskās vielas vai savienojumus, kuras pievilina kukaiņus, sauc par atraktantiem, bet tās, kuras attiecīgo kukaiņu sugu atbaida, — par repelentiem. Kad ir zināms atraktantu vai

repelentu ķīmiskais sastāvs, ķīmiķi cenšas tos mākslīgi sintezēt, lai pēc tam lietotu kaitīgo kukaiņu apkarošanai. Pazīstams repclents ir preparāts «Taiga», ko lieto, lai atbaidītu odus un citus asinskārus divspārņus.

Atraktantu izpētei ir ne mazāk svarīga nozīme. Ja iegūts meklētais atraktants, to var lietot, lai savāktu kādas sugas tēviņus vai matites un pēc tam iznīcinātu. Acīmredzot nākotnē kā atraktanti, tā repelenti gūs lielu nozīmi kaitīgo kukaiņu apkarošanā.

Kukaiņu acis un redze

Acis kukaiņiem vajadzīgas gan tādēļ, lai noteiktu pārvietošanās virzienu, gan arī lai izšķirtu krāsu, formu un, ātri lidojot, izvairītos no šķēršļiem. Gandrīz visiem spārnotajiem kukaiņiem ir viens paris salikto (fasētu) acu. Blusām Aphaniptera, kā ari lielākajai daļai zemāko bezsparnu kukaiņu salikto acu nav.

Fasetacis vislabāk attīstītas ātri lidojošiem kukaiņiem. Kukaiņiem, kuri dzīvo slēptuvēs un ir mazkustīgi, acis lielākā vai mazākā mērā ir reducējušās. Alu iemītnieki, daži skudru simbionti un cili kukaiņi, kas uzturas pilnīga tumsā, vispār ir akli.

Reizēm kukaiņu acis ir brīnumaini veidotas. Piemēram, diopsīdu mušām acis novietotas uz īpašiem galvas sānu izaugumiem. Dažiem kukaiņiem acis sastāv no augšējās daļas un apakšējas daļas, kuras redz pilnīgi patstāvīgi un pat dažādi uztver krāsas. Tā, virpuļotajvabolēm augšējās acis redz, kas notiek virs ūdens, apakšējās — kas notiek ūdenī. Arī spārēm ir divdaļīgas fasetacis, bet tās norobežotas citādi nekā virpuļotājvabolēm: to augšējā daļa redz tikai zilus un violetus toņus un kalpo vienīgi novērošanai tālumā, lai saskatītu lidojošus kukaiņus.

Kukaiņi nevar kā mugurkaulnieki pagriezt acis, tāpēc, ja tie grib labāk saredzēt, tiem jāpagriež uz attiecīgo pusi visa galva, kā to dara, piemēram, dievlūdzēji (Mantis). Taču vispār kukaiņiem redzes loks ir ievērojami lielāks nekā cilvēkam. Piemēram, bitēm tas veido 240° leņķi, bet spārei — pat 300° leņķi. Tātad galva nav sevišķi jāgroza (8. att.).

Saliktajās acīs katra fasete ir atsevišķs kristāliņš, kas saistīts ar savu redzes nervu, — tā ir patstāvīga redzes

3. att. Blakts Pentatoma nigricorne redzes loks (ārējais — salikto acu loks, iekšējais — vienkāršo acu loks): 1 — priekšskatā; 2 — sānskatā; 3 — augšskatā.

vienība. Katra fasete redz tikai vienu objekta punktu, bet saliktā acs kopumā — visu objektu kā mozaīkas zīmējumu. Atkarībā no kukaiņa kārtas un dzīves veida atsevišķo actiņu skaits var būt loti dažāds. Piemēram, spārei ir 28 000 fasētu, tauriņam sfingam — 27 000, ūdensvabolei — 9000, maijvabolei — 5100, līķu vabolei — 3500, jāņtārpiņu tēviņam — 2500, darba bitei — 4000—5000, mājas bišu mātei — 3000—4000, tranam — 7000—9000, istabas mušai — 3500—4000, skudrām — 100—600. Skudrām, kuras dzīvo pazemē, piemēram, Solenopsis, fasetacis sastāv tikai no 9 actiņām.

Kukaiņu tēviņiem vienmēr ir vairāk fasētu nekā mātītēm vai darba īpatņiem. Arī vienai un tai pašai kukaiņu sugai acu fasētu skaits var būt dažāds. Piemē

ram, majas bitēm ziemeļu rajonos (Gorkijas apgabalā) tas ir par dažiem simtiem lielāks nekā dienvidos (Gruzijā).

Cilvēkam gaismas ieplūdi acī regule zīlīte, turpretī kukaiņiem šo funkciju pilda speciāls pigments. Kukaiņi, kuri spēj regulēt gaismas ieplūdi acīs atkarībā no gaismas intensitātes, labi redz kā naktī, tā dienā.

Dažiem kukaiņiem ir lieliski attīstīta redze. Tā, ātri lidojošās spāres gaisā ierauga sīkus objektus (odus, mušiņas, lidojošas skudru mātītes utt.) no vairāku metru attāluma. Apbrīnojama acu jutība ir dienas tauriņam Colias — tas spēj atšķirt divus punktus, ja attālums starp tiem ir tikai 30 mikronu, turpretī cilvēka acs neizšķir punktus, ja atstarpe ir mazāka par 100 mikroniem.

Lidojumā kukaiņu redzes asums ne tikai nemazinās, bet pat ievērojami palielinās. Neliels vējiņš, kas šūpo ziedus, bitēm palīdz tos saskatīt labāk nekā pilnīgi nekustīgus priekšmetus.

Vēl 1913. gadā vācu zoologs C. fon Hess pūlējās pierādīt, ka neviens kukainis neizšķir krāsas. Tagad, tieši otrādi, nav iespējams konstatēt tādu kukaini, kuram nebūtu krāsu redzes.

Parasti dabā sastopamie priekšmeti paši nespīd, tikai atstaro uz tiem krītošo gaismu. Priekšmeta krāsu mēs redzam tāpēc, ka daļa gaismas staru atstarojas un nokļūst novērotāja acīs. Tātad krāsa nav nekas cits kā priekšmeta gaismas atstarošanas spējas. Piemēram, sarkani priekšmeti saista visus pārējos starus un atstaro tikai sarkanos. Dzelteni priekšmeti saista zili violetās spektra daļas starus un tai pašā laikā labi atstaro zaļos, dzeltenos un oranžsarkanos starus. Zaļi priekšmeti, no vienas puses, saista sarkanos starus, bet, no otras, — zili violetos. Cilvēka acs spēj izšķirt krāsas neatkarīgi no gaismas spektrālā sastāva.

Kukaiņu dzīvē krāsām ir liela nozīme. Krāsas tiem palīdz atšķirt ziedus citu no cita, atrast laupījumu, barību, izsargāties no ienaidnieka utt.

Kukaiņiem redzamais gaismas spektrs ir ievērojami plašāks nekā cilvēkam, jo tic uztver pat daļu ultravioleto staru. Tādēļ krāsa, kādu to redz kukaiņi, veidojas gan no cilvēka acīm redzamiem stariem, gan vēl no ultravioletajiem stariem.

Krāsas izšķir ne tikai dienas, bet ari nakts kukaiņi, kā augstāk attīstītie (bišveidfgie, mušas u. c.), tā arī vēsturiski senākie (spāres).

Dabiskos apstākļos apgaismojums nakts laikā pilnā mēnesī nepārsniedz 0,2 luksus; tad nakts kukaiņi vēl atšķir krāsas. Turpretī skaidrās bezmēness naktīs, kad apgaismojums ir tikai 0,0003 luksi, kukaiņi kļūst krāsu akli.

Vislabāk krāsu redze šobrīd ir izpētīta mājas bitēm, un atklāts, ka tās uztver krāsas citādi nekā cilvēks. Kā noskaidrots, mērenā klimata ziedaugiem ultravioletos starus visvairāk un vislielākajā dažādībā atstaro dzeltenas vai oranžas ziedlapas. So ziedlapu malas atstaro 2—40% ultravioleto staru, turpretī zieda centrālā daļa atstaro tikai 1—3% vai pat neatstaro nemaz. Tāpēc mums, piemēram, dziedniecības pienenes (Taraxacum officinale) vai maura retēja (Polentilla anserina) zieds liekas vienmuļi dzeltens, bet bitēm tas iezīmējas ar gaišām ziedlapu malām un tumšu centru. Tātad ziediem ir īpašs krāsu zīmējums, kas slēpts mūsu acīm, bet redzams kukaiņiem.

Zinātnieks Daumers noskaidrojis, ka pēc šiem «slēptajiem» zīmējumiem bites ne tikai atšķir ziedus, bet ari ātrāk atrod ceļu uz zieda pamatni pie nektāra.

Bišu skatījumā dzelteni un purpursarkani ziedi ir bārbelei (Berberis vulgaris), parastajai māllēpei (Tussilago farfara), retējiem (Potentilla aurea), pavasara krokusam (Crocus vernus), helēnijai (Helenium autumnale) u. c., turpretī cilvēkam tie liekas dzelteni, dzeltenzaļi vai pat zaļganbalti.

Zilganzaļus ziedus bites redz, piemēram, gundegai (Ranunculus alpestris), mājas plūmei (Prunus domesiica) un parastajai kreimenei (Convallaria majalis). No cilvēka redzes viedokļa tie ir galvenokārt balti.

Zaļi un violeti ziedi bišu skatījumā ir pļavas pulkstenītei (Campanula patula), pļavas gandrenei (Geranium pratense) un ķekaru muskarei (Muscari raccmosum). Cilvēkam tie šķiet zili, violeti vai pupursarkani.

Ultravioletus ziedus bites redz dārza sarkanajai gailardijai (Gaillardia maxima), daudzziedu pupiņām (Phaseolus coccineus) un zīda magonei (Papaver rhoeas). No cilvēka redzes viedokļa tic ir sarkani.

Tādi ziedi, kas bitēm liekas melni, dabā sastopami reti. Tie parasti atstaro 2—3% no visa gaismas spektra. Kā

piemēru var minēt augu Nonnea pulla, kura ziedlapas cilvēkam šķiet gandrīz melnas, un sarkano rožu šķirnes ar tumšām ziedlapu maliņām.

Tas, ka kukaiņu acis spēj uztvert ultravioletos starus, ir ļoti svarīgi ziedu apputeksnēšanā naktī. Ultravioleta starojuma dēļ dažu augu (magnoliju, mandeļu, oleandru, plūmju, ābeļu u. c.) ziedi nakti spīd. Diemžēl mēs to neredzam, bet kukaiņi šo spīdumu uztver un lido uz ziediem.

Jāpiebilst, ka lielam vairumam kukaiņu bez saliktajām acīm vēl ir divas vai trīs, retāk viena, parastās actiņas, kas atrodas uz pieres starp fasetacīm. Šo actiņu nozīme ir noskaidrota tikai daļēji. Actiņas dod iespēju kukainim noteikt attālumu līdz upurim (tas ir sevišķi svarīgi plēsīgajiem kukaiņiem). Bites un tauriņi ar šīm actiņām spēj novērtēt tālumu un dziļumu, lai lidojot neuzskrietu virsū šķēršļiem.

Dažu kukaiņu kāpuriem (it sevišķi mušu kāpuriem) nav acu, bet to funkciju daļēji izpilda ķermeņa ada, tas ir, šie kāpuri spēj sajust gaismu ar ādu. Nereti šo parādību sauc par «ādas redzi», lai gan ar īstu redzi tai nav nekā kopīga.

Lidojot kukaiņi redz ne vien virszemes objektus, bet arī debess ķermeņus — Sauli, Mēnesi un pat debesu zilo polarizācijas gaismu. Daudzi kukaiņi pēc Saules stāvokļa koriģē savu «iekšējo pulksteni» un ceļa virzienu.

Tada veidā kukaiņi ar acīm uztver un izmanto savām vajadzībām daudzveidīgu vizuālo informāciju, kas dažos gadījumos pārsniedz to, kuru ar saviem redzes orgāniem saņem mugurkaulnieki.

Kā kukaiņi sarunajas?

Izteiciens «mēms kā zivs» tagad ir novecojis, jo ar speciāliem aparātiem noskaidrots, ka zivis «sarunājas». Arī kukaiņi, it sevišķi lecošie taisnspārņi, sazinās savā starpā. Skaņas rada galvenokārt pieauguši kukaiņi (circeņi, siseņi, sienāži, cikādes, dažas vaboles, prusaki, bites, tauriņi, odi u. c.), tomēr konstatēti gadījumi, ka skaņas izdod arī daži kāpuri un pat kūniņas.

Taisnspārņi un cikādes rada piecu dažādu kategoriju skaņas: izšķir tēviņa dziesmu mātītes pievilināšanai, tēviņa agresīvo melodiju (to tēviņš trallina, sajuzdams

tuvumā sāncensi), mātītes dziesmu tēviņa pievilināšanai, tēviņa kopulācijas dziesmu mātītei (kad mātīte ir turpat blakām) un trauksmes melodiju, kas atskan tad, ja vienuviet salasījušies vairāki tēviņi un mātītes.

Raksturīgi, ka ikvienai dziesmai ir sava melodija, noteikts ritms un stiprums. Tā, pievilināšanas dziesmai katra skaņu grupa sastāv no 2—3 taktīm; tēviņa agresīvo dziesmu veido 3—5 taktis; kopulācijas dziesma satur līdz 7  klusām, maigām taktīm.

Ar ļoti jutīgiem magnetofoniem ieskaņojot circeņu dziesmas un pēc tam detalizēti analizējot, noskaidrots, ka katrai circeņu sugai ir savas, tikai tai specifiskas dziesmas. Tādējādi kukaiņu melodijas nāk talkā entomologiem sistemāti'ķiem, lai vieglāk atšķirtu vienu sugu no otras.

Atsevišķu sugu, piemēram, Atta cephalotes, skudras, ja tām ceļā gadās kāda liksta, «tarkšķ». Dzirdot šo signālu, ierodas ne tikai skudru strādnieki, bet arī karavīri, kuri cietušajai sniedz palīdzību. Cietusī skudra vienlaikus ar skaņu signālu izdala trauksmes smaržu, kas vēl efektīvāk iedarbojas uz pārējām skudrām. Šādai skudru reakcijai uz savas kopienas locekļu SOS signāliem ir ļoti liela nozīme, jo tropiskajā klimatā, kur šīs skudras dzīvo, ļoti bieži gadās ligzdu apbērumi.

Cikāžu, it sevišķi tropos dzīvojošo sugu, dziesmas ir ļoti īpatnējas un dažādas. Vienas (Ģuesada gigas) rada skaņas, kas līdzīgas lokomotīves svilpienam, citām tās atgādina ēzeļa bļāvienus utt. Atsevišķu sugu cikādes, piemēram, septiņpadsmitgadīgā cikāde (Cicada septemdecim), dziedot rada tādu troksni, ka nomāc cilvēka balss skaņu.

Kukaiņi skaņas rada ļoti dažādi: 1) trinot vienu ķermeņa daļu gar otru; 2) dauzot atsevišķas ķermeņa daļas, piemēram, galvu, pret substrātu; 3) vibrējot spārnus; 4) vibrējot īpašas skaņu plāksnītes — «bungas»; 5) izgrūžot pa trahejām gaisu vai pat «sprāgstvielu» maisījumu. Tās visas ir «neīstās balsis». Vienīgo «īsto balsi», līdzīgu tai, kāda ir zīdītājiem, var novērot miroņgalvas tauriņam (Acheronlia atrops). Šis tauriņš no īpaša gaisa maisiņa, kas savienots ar priekšējo zarnu, izlaiž gaisu gar krokām mutes dobumā, radot čiepstošu vai svelpjošu skaņu.

Visizplatītākais skaņas radīšanas paņēmiens ir vienas ķermeņa daļas trīšana gar otru. Sienāžiem un circeņiem skaņu aparāts (stridulācijas orgāns) atrodas uz priekš-

spārniem. Sienāzim viena no kreisā spārna dzīslām ir paresnināta un uz tās izveidoti īpaši zobiņi, kas atgādina «minivīlīti» (9. att.). Uz labā spārna savukārt izveidota asa kantīte, kas, sakļaujot spārnus, atrodas tieši virs kreisā spārna vīlītes, bet blakus tai ir skaņas atstarotājs — starp dzīslām vibrējoša plāna plēvīte. Skaņa rodas, ja sienāzis nedaudz paceļ spārnus un trin kantīti gar vīlīti. Sienāža «dziesmu» var sadzirdēt no vairāku desmitu metru attāluma.

Circeņa skaņu aparāts ir ļoti līdzīgs, tikai ta sastavdaļas izvietotas otrādi: vīlīte uz labā spārna, bet kantīte — uz kreisā.

Siseņa skaņu aparāts nedaudz atšķiras no sienāža un circeņa aparāta. Parasti uz pakaļējās kājas ciskas iekšējās malas novietoti rindā mazi pauguriņi vai pupveida izaugumi (10. att.). Trinot cisku gar priekšspārna malu, sisenis atskaņo īpašu melodiju.

9. att. Sienāža un circeņa skaņu aparāts: / — sienāzis no virspuses ar atvirzītiem spārniem (a — «minivīlītes vieta uz kreisā spārna, b — asās kantītes vieta uz labā spārna, c — skaņas atstarotājs); 2 — sienāža «minivīlīte» (palielināta); 3 — sienāža asā kantīte (palielināta); 4 — circeņa asā kantīte uz kreisā spārna (palielināta); 5 — circeņa «minivīlīte» uz labā spārna (palielināta).

II). att. Siseņa skaņu aparāts: / — siseņu tēviņš sānskatā (bez pakaļējās kājas); 2 — pakaļējā kāja; 3 — pupveida izaugumi uz pakaļējās ciskas iekšējās malas; 4 — pauguriņi uz priekšspārna.

Daudzi kukaiņi rada skaņu ar spārniem vai, pareizāk, skaņa rodas kā spārnu vibrācijas blakusprodukts. Skaņas augstums ir atkarīgs no spārnu vicināšanas ritma. Kukaiņiem ar lieliem spārniem, piemēram, sfingiem, kuriem spārnu vicināšanas ritms ir lēns, skaņa ir zema, turpretī sīkiem kukaiņiem, tādiem kā odi, ritms ir ārkārtīgi ātrs (594 reizes sekundē) un radītā skaņa ļoti augsta. Kas gan nav dzirdējis zuzošo vaboles vai kamenes un īpatnējo bites, lapsenes vai mušas lidojuma skaņu? Pēc skaņas šos kukaiņus var atšķirt citu no cita tāpat kā dažādus lidmašīnu tipus.

Ziemā vai uz pavasara pusi daudzi biškopji mēdz ielikt caur skrēju bišu stropā speciālu gumijas caurulīti un noklausīties, kā «dzied» bites. Ja skaņa ir vienmērīga — viss kārtībā. Ja trūkst medus vai arī nobeigusies bišu māte, skaņa kļūst trauksmaina, nemierīga. Bet, ja skaņas vispār nav, pat piesitot pie stropa sienas, tad kaut kāda iemesla dēļ bites nobeigušās.

Kukaiņi dzird, bet ne ar ausīm

Skaņu uztveršanai zīdītājiem ir ausis, kuras vienmēr novietotas uz galvas. Kukaiņiem šim nolūkam ir īpaši timpanālie orgāni, kas vislabāk attīstīti lecošiem taisnspārņiem un cikādēm. Sienāžiem un circeņiem šie orgāni atrodas uz priekškāju stilbiem, siseņiem — vēderiņa pirmā posma sānos, samteņu dzimtas tauriņiem — pat uz spārniem (pie spārnu galveno dzīslu pamatnes), ūdensblaktīm — uz viduskrūts, daudziem nakts tauriņiem — uz paka|krūts, sprīžmešu un svilinātāju tauriņiem — uz vēderiņa pirmā posma, cikādēm — uz vēderiņa otrā posma.

Sienāzim dzirdes orgāni ir divas iegarenas vai ovālas plaisas priekš- kāju stilbu augšējā da]ā (11. att.).

Tāpat kā mūsu ausī ir bungādiņa, kas uztver gaisa vibrāciju, sienāzim šīs plaisas klātas ar loti plānu hitīna plēvīti. Sienāža «ausī» ir īpašas trahejas, kas, saskaroties ar gaisa viļņiem, sāk vibrēt, kā arī nervu šūnas, kuras saņemto akustisko informāciju pārraida tālāk uz smadzenēm! Sien-

āža dzirdes orgāni ir ļoti jutīgi, tie

uztver skaņas, kuru frekvence ir

2000—3000 svārstību sekundē un

svārstību amplitūda — 0,036ļ.i (1/3

no ūdeņraža atoma diametra).

Vispār skaņu svārstību uztverša-

nas robežas kukaiņiem ir ļoti pla-

šas — no infraskaņas (8 svārstības

sekundē) līdz ultraskaņai (40 000

svārstību sekundē un vairāk).

Dzirdes asums nepavisam neno-

zīmē, ka kukaiņi var uztvert un tos

interesē visas skaņas. Katrai kukaiņu

sugai ir noteikta skaņu uztveršanas

robeža, un tie spēj reaģēt tikai uz šo

skaņu intervālu.

1910. gadā vācu zinātnieks J. Rē-

gens veica kādu visai interesantu

11. att. Sienāža «auss» uz priekšējās kājas stilba.

izmēģinājumu: viņš uztvēra mikrofonā circeņu tēviņa dziedājumu un ar rcproduktoru to pārraidīja blakus istabā. Circeņu mātītes tuvojās reproduktoram un mēģināja pat tajā ielīst. Tā tika noskaidrota skaņu bioloģiskā nozīme kukaiņu pasaulē: attiecīga melodija pievilina pretējā dzimuma pārstāvjus. Sīkie sienāži, piemēram, Conocephalus, pievilina savas sugas mātītes, kas atrodas līdz

3   m tālu, bet lielie siseņi (Locusta cantans) — pat no 38 m attāluma.

Ir tauriņu kāpuri (bērzu raibenis — Nymphalis antiopa), kuri uztver skaņu ar īpašiem dzirdes matiņiem. Izmēģinājumos pierādīts: ja šos kāpurus noskuj, tie top gandrīz kurli. Šādi dzirdes matiņi var uztvert skaņu ar zemu frekvenci — 32—1024 svārstības sekundē.

Kukaiņu «iekšējais pulkstenis»

Ja saimniece ir neuzmanīga un ievārījuma burkas nav pārsietas ar papīru vai tām nav vāciņa, tad pēc 2—3 mēnešiem no ievārījuma būs palikusi pāri sausa masa gar burku iekšējām sienām ar ļoti daudziem tukšiem pupārijiem. Virtuvē un visur tur, kur ir gatavi augļi, rūgstošs vīns, ierūdzis ievārījums vai pat maize, var sastapt lidojošas sīkas sarkanbrūnas mušiņas — drozofilas jeb, kā tās dažkārt mēdz saukt, etiķa mušiņas. Drozofilu kāpuri barojas ar rauga sēnītēm un ogļhidrātiem. Attīstības periods tām ļoti īss: kāpura stadija ilgst 3—4 dienas, kūniņas — 4—5 dienas.

Šeit neapskatīsim, cik liela nozīme drozofilu sugām bijusi ģenētikas attīstībā, jo mūsu uzdevums ir cits.

Ir novērots, ka pieaugušās mušiņas no kūniņām vienmēr izšķiļas stundu pirms saules lēkta. Un tas notiek pat tad, ja kāpuri un pupāriji atrodas pilnīgā tumsā. Dabā parasti viss ir ļoti mērķtiecīgs, un drozofilu izšķilšanās pirms saules lēkta dod iespēju tām maksimāli izmantot mitro laiku. Lai tiktu iedarbināts drozofilas «iekšējais pulkstenis», vairāk nekā divas dienas pirms pieaugušās mušiņas parādīšanās, saulei lecot, kaut vai ar zibspuldzi uz īsu laiku jāiededz gaisma. Tad katru dienu šī mušiņa — vai tā būtu kāpura vai kūniņas attīstības stadijā — koriģē nodzīvoto laiku. Kāpurs vai kūniņa pilnīgāk var attīstīties

tumsā. Izšķilšanās no pupārija nenotiks tikām, kamēr «iekšējais pulkstenis» nenorādīs noteikto laiku.

«Iekšējais pulkstenis» daudziem dzīvniekiem norāda stundu, kad tiem jāiet dzert, ēst utt. Pat pilnīgi tumšās noliktavās prusaki iet ēst noteiktā laikā. Bites, it sevišķi nektāra vācējas, stropos atpūšas līdz rītausmai.

Lai pārbaudītu bišu «iekšējo pulksteni», tika veikts īpatnējs eksperiments, pārvietojot veselu bišu saimi citā laika joslā. Ar reaktīvajām lidmašīnām bites tika pārvestas no Ņujorkas uz Parīzi un, otrādi, — no Parīzes uz Ņujorku. Laika starpība — 5 stundas (kad Parīzē pulkstenis rāda

8   no rīta, Ņujorkā ir trešā nakts stunda). Izrādījās, ka «parīzietes» jaunajā dzīves vietā Ņujorkā uzsāka darbu pēc Parīzes laika, bet Ņujorkas bites Parīzē sāka strādāt pēc Ņujorkas laika.

Kukaiņi cīņā pret nezālēm

Lielas peļņas vilināti, daudzās dienvidjūru salās 16. un 17. gs. kolonisti sāka audzēt košenilas bruņutis, no kurām ieguva vērtīgu krāsvielu zīda audumu krāsošanai. Austrālijas fermeri negribēja atpalikt, ari viņi vēlējās audzēt ienesīgās bruņutis, kas barojās ar kaktusiem. Lai attīstītu krāsvielu ražošanu, Austrālijā 18. gs. tika ievestas no Amerikas divas ātraudzīgas kaktusu sugas — Opuntia inermis un O. elaiior. Anilīna krāsu ražošana praktiski visā pasaulē pārtrauca košenilas bruņutu audzēšanu, bet nepārtrauca opunciju tālāko izplatīšanos. Kaktusi Austrālijā iekaroja arvien jaunas teritorijas un sevišķi lielu postu nodarīja Kvīnslendas un Jaunās Dienvidvelsas štatos. Neviens no fermeru lietotajiem cīņas paņēmieniem — ne agrotehniskie, ne ķīmiskie un mehāniskie — nedeva apmierinošu efektu, turklāt tie visi izmaksāja ļoti dārgi. Beidzot entomologi izteica domu, vai nebūtu iespējams kaktusu iznīcināšanai izmantot kukaiņus. Vajadzēja noskaidrot, kādi kukaiņi ēd pašus kaktusus vai arī lieto barībai to sulu. Un tad 1920. gadā tika nosūtīta uz Ameriku zinātniska ekspedīcija, kuras uzdevums bija izpētīt uz kaktusiem dzīvojošos kukaiņus visos šo augu izplatības rajonos. Pavisam tika konstatētas 145 kaktusu kaitēkļu sugas, no kurām pēc pamatīgas bioloģiskas izpētes par vairāk vai mazāk noderīgām atzina tikai astoņpadsmit. Tālākai

savairošanai atlasīja trīs kukaiņu sugas: tauriņu Oltjca junclolinella, bruņuti Daciijlopius opuntiae un blakti Clielinidea tabulaia.

1925. gadā kaktusu audzes bija aizņēmušas jau 25 milj. ha lielu zemes platību. Kaktusi sasniedza 1—1,5 m augstumu un veidoja necaurejamus dzeloņainus džungļus. Visām trijām kukaiņu sugām kopīgiem spēkiem bija jalikvidē kaktusu ekspansija, taču tas ilgtu vairākus gadu desmitus. Izšķirošais pagrieziens šajā «karā» tika panākts, kad kaktusu plantācijās izlaida Argentīnas tauriņu Cactoblastis cactorum. Sī tauriņa kāpuri iegraužas kaktusa mīkstumā, izēdot to līdz saknei un ievazājot tur dažādas baktērijas un sēnītes, kas arī palīdz ātrāk nobeigt šos izturīgos augus.

Ar šādu bioloģisku cīņas metodi apmēram septiņu gadu laikā tika iznīcināti kaktusi gandrīz visā Australijas kontinentā, un tas izmaksāja 4000 reizes lētāk, nekā ja būtu jālieto kādi citi apkarošanas paņēmieni.

Augi ēd kukaiņus

Mēs lielākoties sastopamies ar augiem, kurus ēd gan dažādi pieauguši kukaiņi, gan to kāpuri. Bet tādus augus, kuri ķer un paši «ēd» kukaiņus, esam ievērojuši ļoti reti. Kukaiņēdāji augi parasti aug ļoti nabadzīgas vietās — sūnu purvos, klinšu spraugās vai pat ūdenī.

Arī pie mums Latvijā ir daži kukaiņēdāji augi: apaļā rasene (Drosera rotundifolia), garā rasene (D. anglica) un vidējā rasene (D. intermedia). Visbiežāk sastopama pirmā suga — apaļā rasene (12. att.).

Rasene ir tipisks sūnu purva iemītnieks, tā aug starp baltajām sfagnu sūnām. Augšanas vide rasenei nabadzīga, jo šeit ir ļoti maz nepieciešamo minerālsāļu.

Apaļā rasene ir 8—10 cm augsts augs. Lapas apaļas, ar gariem kātiem, sakārtotas rozetē pie sakņu kakliņa. Ziedi mazi, balli, veido vārpveida ziedkopu. Uzmanīgi ieskatoties, lapu virspusē redzami nelieli matiņi ar mazām galviņām. Matiņus klāj caurspīdīgs, lipīgs šķidrums, it kā rasa, — no tā arī cēlies auga latviskais nosaukums. Uz katras lapas var būt 150—200 matiņu.

Kukaiņi nekad nelido bez pārtraukuma. Laiku pa laikam tie nolaižas uz augiem un atpūšas. Nereti rasenes spīdīgie

rasas pilieniņi pievilina sīkos divspārņus. Ja uz rascnes lapas ir nosēdies kāds knislis, tad prom tas netiks. Kamēr vēl pielipušas divas kājas, kukainis mēģina atrauties, bet viss velti… arvien vairāk un vairāk tas pielīp pie lapas. Rascnes lipīgie matiņi pakāpeniski pieglaužas notvertajam laupījumam, un pēc neilga laika knislis no visām pusēm ir «mīlīgi» apskauts. No matiņu galviņām arvien vairāk izdalās lipīgais šķidrums, ko dēvē par rascnes «kuņģa sulu». Tās sastāvā ietilpst skudrskābe un vēl daži savienojumi, kas izšķīdina kukaiņa olbaltumvielas. «Kuņģa sula» ar izšķīdušajām vielām pamazām tiek uzsūkta rase-

13. att. Mušķērājs

(Dionaea musci-

pula).

nes lapā. Pēc 2—3 dienām, kad rasene savu medījumu «apēdusi», lapa no jauna atveras un matiņi iztaisnojas. No oda vai knišļa palicis pari tikai cietais hitīna apvalks. Neliela vēja pūsma — un tas tiek aizpūsts. Pēc dienas vai divām galvainie matiņi atkal pārklājas ar lipīgo šķidrumu un rasene gaida jaunu medījumu. Tā rasene ķer odus, knišļus, laputis un citus sīkus kukaiņus, papildinot savus slāpekļa un fosfora krājumus.

Interesants kukaiņēdājs augs ir mušķērājs (Dionaea muscipula) (13. att.), kas aug Amerikā, Ziemeļkarolīnas štatā (ASV). Tas gan neaug sūnu purvos kā mūsu rasenes, tomēr mīl stipri mitru augsni. Mušķērāja lapas sakārtotas rozetē pie pašas augsnes. Rozetes vidū ir samērā

garš ziedkāts ar lieliem, baltiem ziediem galotnē. Lapas galā paplašinājums, kas izveidots kā īpašs slazds kukaiņu ķeršanai. Atvērts tas ir trīskapeiku monētas lielumā. Katrā slazda pusē ir 16—20 asi zobiņi, turpretī tā iekšpuse klāta ar īsiem, sarkanīgiem dziedzermatiņiem, kuri izdala īpašu sulu, kas sagremo medījumu. Kad slazds aizveras, zobiņi cieši sakļaujas.

Ja skudra vai cits kukainis nokļūst uz mušķērāja lapas, tas nepielīp, bet, tikko kukainis skāris zobiņus, slazda abas puses momentāni sakļaujas kā strauji aizvērta grāmata. No šejienes upurim vairs neizbēgt, tas tiek saspiests arvien ciešāk un ciešāk. Tai pašā laikā dziedzermatiņi izdala īpašu sulu, kas sagremo medījumu.

Pēc nedēļas, kad slazds pamazām atveras, no kukaiņa palikušas pāri tikai neizšķīdinātās cietās liitīna daļiņas.

Mušķērājs ķer ne vien mušas, skudras un vaboles, bet arī cilu posmkāju tipu pārstāvjus — zirnekļus un pat simtkājus.

KUKAIŅU KĀRTAS UN TO APRAKSTI

Iepriekšējās nodaļās vispārīgos vilcienos esam iepazinušies ar kukaiņu morfoloģiju, maņu orgānu diapazonu u. c. jautājumiem, kas vairāk vai mazāk attiecas uz visām kukaiņu kārtām. Turpmākajās nodaļās no visām 34 kukaiņu kārtām aprakstītas deviņas augstāko kukaiņu kārtas. Par katru kukaiņu kārtu sniegtas ļoti īsas vispārīgas ziņas: raksturots kārtas pārstāvju lielums, iespējamais krāsojums, spārnu uzbūve, mutes orgānu tips, cik sugu no šīs kārtas sastopamas visā pasaulē, Padomju Savienībā un Latvijā utt. Pēc tam pastastīti vairāki interesanti atgadījumi par atsevišķiem attiecīgās kartas pārstāvjiem.

Spāres

Spāres ir samērā lieli, slaidi kukaiņi ar ļoti kustīgu galvu un diviem pāriem spārnu ar bagātīgu dzīslojumu. Imaginēm grauzējtipa mutes orgāni. Acis ar metālisku spīdumu, ļoti lielas, aizņem lielāko da|u galvas. Ķermenis spilgti krāsots, brūngans, dzeltenīgs, zils vai za|š. Daļai spāru spārni var sakļauties uz muguras, citām tic izplesti. Kā imagincs, tā kāpuri ir plēsēji. Pieaugušās spāres, kurām ir ļoti laba redze un lidošanas spējas, ķer odus, mušas, laputis, dundurus, spārnotās skudru mātītes un nereti pat bites.

Kāpuri var dzīvot un attīstīties tikai ūdenī — ezeros, upēs, strautos. Visvairāk to ir aizaugušu upju, ezeru un pat dīķu piekrastes joslā. Kāpuri nav sevišķi veikli peldetāji, tie labāk rāpo pa ūdensaugu zemūdens daļām. Spāru kāpuri barojas ar dažādiem ūdenī dzīvojošiem organismiem, lielā daudzumā iznīcina odu kāpurus, viendienītes un pat citus spāru kāpurus. Lielāko sparu sugu kāpuri uzbrūk pat varžu un zivju mazuļiem. Savukārt zivis un dažādi piekrastes putni ēd spāru kāpurus. Pieaugušās spāres labprāt ēd piekūni, mājas strazdi, zaļās varnas, dzeltenās cielavas un citi putni.

Spāres ir vieni no senākajiem kukaiņiem, kas attīstās ar nepilnīgo pārvēršanos. Pirmās spāres atklātas akmeņogļu laikmetā, t. i., apmēram 250 miljonu gadu vecos nogulumos.

Spāres ziemo gan kā pieauguši kāpuri, kuri rudenī izlien krastā un pārziemo zem akmeņiem, lapām u. tml., gan arī kā jaunāko augumu kāpuri — pie ūdensaugiem piekrastē.

Atsevišķos gadījumos sastopami ļoti lieli spāru bari ne vien upju un ezeru krastos, bet arī kūrortu pilsētas Jūrmalas ielās un apstādījumos. Tur tās atbrīvo cilvēkus no odiem, mušām un knišļiem.

Vēl arvien gan zinātnieki, gan praktiķi strīdas, vai spāres uzskatāmas par derīgām, indiferentām vai kaitīgām. Uz šo jautājumu nevar atbildēt tieši: tikai derīgas vai tikai kaitīgas. Vienas spāru sugas, kā pieaugušās, tā kāpuri, ir pat ļoti derīgas, jo iznīcina cilvēkam un lopiem kaitīgos divspārņus, turpretī citas var būt kaitīgas, sevišķi kāpuru stadijā dīķsaimniecībās, kur kāpuri uzbrūk zivju mazuļiem. Zināmu postu spāres nodara, pārnēsājot mājputniem kaitīgās trematodes. Lai ierobežotu spāru nodarīto ļaunumu zivsaimniecībai, entomologs Z. Spuris ieteic pareizi kopt zivju dīķus, novērst to aizaugšanu un pārpurvošanos. Tāpat dīķi jāattīra no kritušiem koku zariem un mietiem, jo pieaugušās spāres pie tiem var dēt olas.

Visumā tomēr spāres uzskatāmas par derīgiem kukaiņiem.

Tagad pasaulē konstatēts vairāk nekā 4500 spāru sugu, Padomju Savienībā — 165, bet Latvijā — 53 sugas.

Spāres un vistu dējība. Atsevišķu sugu spāres bieži salasās baros un veic samērā lielus pārlidojumus tālu no ūdens, lai «iekarotu» jaunas upes, ezerus un dīķus. Veci, pieredzējuši cilvēki brīdina: ja kādā vietā pārlido lieli spāru bari, tad vistas, tītari un pīles pārstāj dēt olas. Liekas, ka tā ir tīrā māņticība, jo grūti saprast, kāds sakars gan var būt lidojošām spārēm ar mājputnu dējību?

Attīstoties veterinārmedicīnai, tika noskaidrots, ka apvidos, kur vistām ir pieejami aizauguši ezeri, dīķi vai upes, tās stipri slimo ar prostogonimozi jeb «olu liešanu». Sākumā saslimušās vistas dēj olas ar mīkstām čaumalām vai vispār bez čaumalām, vēlāk tām pilnīgi zūd ēstgriba, un, lai gan tās ilgi sēž ligzdā, tomēr olas nedēj. Stipri inficētas vistas pat nobeidzas. Izrādījās, ka šo slimību izraisa trematodes — dažus milimetrus gari tārpiņi, kas attīstās un vairojas putnu olvados. Olvadi tiek tik stipri bojāti, ka putni pārstāj dēt. Vēlāk atklāja, ka šī parazīta starpsaimnieki ir gliemeži un spāres. Ar trematodes dīgļiem var būt inficēti gan spāru kāpuri, gan imagines, turklāt ima-

ginē parazīts ir «iekonservējies» īpašās cistās, un liekas, ka pieaugušai spārei tas ir maz kaitīgs. Bel, ja mājputni ieēd ar trematodēm inficētos spāru kāpurus, nimfas* vai pieaugušus kukaiņus, tie saslimst.

Tātad veciem cilvēkiem tomēr bija taisnība: lai vistas dētu, tās jāsargā no spārēm.

Taisnspārņi

Starp kukaiņiem ar nepilnīgo pārvēršanos sevišķu vietu ieņem taisnspārņi. Tie sastopami visā pasaulē — no tropu joslas līdz pat tundrai.

Taisnspārņiem ir slaids ķermenis ar grauzējtipa mutes orgāniem, raksturīgs spārnu sakārtojums (cietie priekšspārni piesedz plēvveida paka]spārnus), īpatnējas krūtis. Vairumam taisnspārņu pakaļējo kāju pāris ir stipri attīstīts un piemērots lēkšanai. Daži šīs kārtas pārstāvji, piemēram, zemes vēži, nespēj lēkt, toties var rakties kā kurmji pa augsni. Taisnspārņu mātītēm parasti ir attīstīts dējeklis, ar kuru olas tiek iedētas samērā dziļi augsnē.

Taisnspārņu kārtā ietilpst divas apakškārtas: gartaustekļainie (sienāži, circeņi un zemes vēži) un īstaustekļainie (siseņi). Cilvēki bieži vien nevar atšķirt siseņus no sienāžiem, vieni tos visus sauc par sienāžiem, citi — tikai par siseņiem. Tomēr ir samēra vienkāršas pazīmes, pēc kurām ikkatrs var iemācīties atšķirt siseņus no sienāžiem (sal. 14. un 15. att.). Tā, siseņiem taustekļi īsāki par pusi no ķermeņa garuma, turpretī sienāžiem tic ir vai nu garāki par ķermeni, vai ķermeņa garumā. Dējeklis siseņu mātītēm ir īss, bet sienāžu mātītēm — samērā garš. Dzirdes aparāts siseņiem atrodas

14. att. Zaļais sienāzis (Teltigonia viridissima).

* Vecāko augumu kāpuri, kuriem ir attīstīti spārnu aizmetņi.

15. att. Klfijotājsisenis (Locusla migratoria).

vēderiņa pirmā posma sānos, bet sienāžiem — uz priekšējo kāju stilba. Circeņus, tāpat arī zemes vēžus, no sienāžiem un siseņiem viegli atšķirt, un tos cilvēki parasti nejauc.

Siseņi un circeņi pārtiek galvenokārt no augu barības, turpretī sienāžu vidū var sastapt gan tādus, kuri barojas ar augu virszemes daļāin, gan arī tādus, kas pārtiek no sīkiem kukaiņiem vai to kāpuriem. Zemes vēzis ir vienīgais taisnspārņu kārtas pārstāvis, kas barojas ar augu pazemes dalām.

Sienāžiem, siseņiem un circeņiem gadā attīstās viena paaudze, turpretī zemes vēžiem vienas paaudzes attīstība ieilgst līdz 2—2,5 gadiem. Vairums taisnspārņu pārziemo olas stadijā augsnē, un šeit atkal izņēmums ir zemes vēži, kas pārziemo augsnē gan kā kāpuri, gan kā imagines.

No taisnspārņu kārtas pārstāvjiem viskaitīgākie lauksaimniecībā ir siseņi, it sevišķi dienvidu apgabalos; postījumus lauksaimniecības kultūrām nodara ari lauka circeņi un zemes vēži, retāk — sienāži.

Pavisam zināmas ap 20 000 taisnspārņu sugas. Padomju Savienībā ir vairāk nekā 700, bet Latvijā — 38 sugas.

Daži vārdi par siseņiem. Ikviens ir redzējis sienāžus un dzirdējis to «vijo]koncertus». Lai gan siseņi ir sienāžu tuvākie radinieki, esam tos maz ievērojuši un vēl mazak zinām par šo kukaiņu dzīvi un ar tiem saistītiem dažādiem vēsturiskiem notikumiem.

I\ā siseņu kāpuri, tā imagines dzīvo uz augu virszemes daļām un ir aktīvi dienas kukaiņi. Siseņu vairošanās spējas ir ļoti lielas; pēcteču skaits no 1000 mātītēm pēc trim gadiem varētu pārsniegt 8 miljonus.

Ap 100 siseņu sugu var būt kaitīgas lauksaimniecībā, retāk — mežkopībā. Praktiski nav neviena kontinenta

(izņemot Antarktīdu), kur nebūtu siseņu. Vispazīstamākais daudzām Eiropas, Āfrikas un Āzijas tautām ir klejotājsisenis (Locusta migratoria). Latvijā tas nekad nav savairojies masveidā, lai gan atsevišķos gados bijuši piemēroti meteoroloģiskie apstākļi. Mūsu republikas teritorijā klejotājsiseņu ielidošanas gadījumi konstatēti tikai tajos gados, kad tie masveida savairojušies Padomju Savienības Eiropas daļas dienvidos un dienvidaustrumos.

«Rijīgs kā sisenis» ir sena krievu un daudzu citu tautu paruna. Un tiešām, sisenis ik dienas apēd divas reizes vairāk barības, nekā pats sver. Viens sisenis pusstundas laikā var apēst vairākas rudzu vārpas, bet viena siseņa pēcteči nākamā gada vasarā apēd tikpat daudz zāles kā divas aitas. Atsevišķi siseņu bari, kuru kopsvars sasniedz līdz 50 000 t, ik dienas patērē tik daudz barības, cik pietiktu 5 miljoniem cilvēku.

Siseņi labprāt ēd niedres, rudzus, kviešus, prosu, kukurūzu u. c. stiebraugus. Tie uzklūp griķiem, liniem, arī dažādiem sakņaugiem. Nereti siseņi uzbrūk augļu kokiem, baltajām akācijām, ošiem u. c. kokaugiem. 1854. gadā Simfcropolē siseņi visiem augļu kokiem noēda ne tikai lapas, bet arī mizu. No dārzeņiem tie neaiztiek arbūzus, lopbarības pupas, tomātus, baklažānus u. tml., bet no kokaugiem — kokus un krūmus ar cietām, ādainām lapām vai skujām, piemēram, mūžzaļo buksi (Buxus sempervirens), dižciltīgo lauru (Laurus nobilis), šaurlapu eleagnu (Elaeagnus angustifolia) un priedes (Pinus sp.). Siseņiem negaršo vīnogu lapas, bet tie noēd visas ogas. Parasti, kur iet pāri siseņu bari, tur no labības un zālēm paliek pāri tikai siseņu izkārnījumiem klāti rugāji. Agrāk siseņu baru parādīšanas kādā apgabalā nesa sev līdzi ne tikai badu, bet bieži vien arī iznīcinošu slimību — mēri. Piemēram, 1901. gadā Toboļskas guberņā siseņi nopostīja vairāk nekā 164 000 ha sējumu. Un tadi gadījumi cariskajā Krievijā atkārtojās bieži. Izbadējušies siseņi uzbrūk gan augu valsts, gan dzīvnieku valsts produktiem. Nereti tie noēduši pat mājām salmu un niedru jumtus un bureniekietn — buras. Ir minēti gadījumi, kad siseņi ēduši arī vilnas apģērbus.

Ļoti interesanta ir siseņu migrācija. Tā sevišķi raksturīga klejotājsisenim, par kuru saglabājies daudz aizraujošu aprakstu. Vēl kāpuru stadijā, kad jau ir noēsti pieejamie augi, tie lielos baros pārceļo uz tuvākajiem lau-

kicm. Jaunākie kāpuri dienā spēj pārvietoties 100—1000 m, bet vecākie — līdz 3000 m tālu. Pieaugušu spārnoto siseņu bari migrācijas laikā dienā nolido 40—50 km, bet naktī — līdz 15 km. Savas dzīves laikā sisenis veic 300—500 km. Masveida savairošanās gados siseņu bars reizēm aizņem vairākus kilometrus platu un līdz 25 km garu teritoriju. To pārvietošanās pāri kādai vietai var ilgt līdz 7—9 dienām. Migrācijas laikā siseņi pārvietojas vienā virzienā (visbiežāk uz ziemeļrietumiem vai rietumiem). Ceļošanas virzienu nespēj mainīt tādi šķēršļi kā ēkas, meži un strauti, ceļotājus neaptur pat upes un juras. 1823. gadā siseņi pārvarējuši Donavu, bet 1850. gadā — Dņeslru (bijušajā Besarābijā). 1855. gadā Kaspijas jūrā pie Astrahaņas noslīkušie siseņi izveidojuši veselas salas, kas maldinājušās zvejniekus, kad tie atgriezušies mājup. 1822. gadā pie Konstantinopoles jūrā bija noslīcis tik daudz siseņu, ka atsevišķi kuģi izlauzās tiem cauri tikai pēc trim dienām.

Ne reizi vien ir novērots, ka siseņu bars aptur vilcienu. Tā, 1929. gada jūnijā Tedženas pilsētas rajonā vilciens

4   stundas neticis uz priekšu, jo pāri dzelzceļam pārvietojies ap 500 m plats un vairākus kilometrus garš siseņu bars. Tikai pēc tam, kad uz sliedēm uzbērtas smiltis un pasažieri nostājušies rindā gar uzbēruma malu un ar slotām noslaucījuši siseņus, lokomotīves vadītājam izdevies izbraukt caur šo dzīvo aizsprostu.

Tikai reizi klejotājsiseņi veikuši arī kādu labu darbu: 1844. gadā tie Odesas apkārtnes dārzos iznīcināja nevienādās mūķenes (Ocneria dispar) olas (kuras tiek dētas uz koku stumbru mizas). Nevienādā mūķene sastopama PSRS Eiropas centrālajos apgabalos, Krimā, Kaukāzā, Vidusāzijā, Sibīrijā un pat Talajos Austrumos. Dārzos, apstādījumos un mežos tās kāpuri apgrauž lapkoku lapas, bet nereti uzbrūk pat skujkokiem (lapeglei un priedei).

Senās Ēģiptes papirusos 450 gadu pr. m. ē. minēts, ka daudzas Āfrikas tautas lietojušas siseņus uzturam. Dažkārt noķertos siseņus izžāvējuši saulē, aplējuši ar pienu un ēduši. Etiopijā dzīvojošās tautas siseņu parādīšanās laikā speciāli sakūra ugunskurus, lai ar dūmiem tos apdullinātu, un šādi noķertos siseņus savāca kaudzē un aplēja ar sālsūdeni. Tā apstrādāti siseņi bijuši ļoti garšīgi un ilgi uzglabājušies. Ari Ziemeļāfrikā arābu ciltis siseņus aplēja ar verdošu sālsūdeni, pēc tam žāvēja saulē vai

grauzdēja uz pannas. Saberot maisos, žāvētos siseņus apkaisīja ar miltiem un vēlāk lietoja uzturā līdzīgi žāvētām zivīm. Bušmeņi Dienvidāfrikā žāvētos siseņus samaļ starp diviem akmeņiem un no iegūtajiem miltiem gatavo mīklu un cep plānus plācenīšus. Ar siseņiem baro arī zirgus un cūkas. Tos lietoja uzturam arī Ķīnā, Japānā un Filipīnu salās. Ķ. Stačkova 1865., 1866. gadā rakstīja, ka ķīnieši jau kopš seniem laikiem esot «kaislīgi cienītāji rit siseņus» un viņiem tie esot lielākais gardums. Kad 1855. gada augustā pār Pekinu pārlidoja siseņu bari, ķīnieši noķertos siseņus cepa uz pannām un turpat uz ielas pārdeva. Iedzīvotāji plēsdamies tos izpirka. Pāris siseņu maksāja 1 vara monētu (pēc tā laika naudas — ‘/4 kapeikas).

Jau Plīnija laikā bija stingri noteikts, ka tie, kuri neiznīcinās siseņu olas, tiks bargi sodīti. Bāzclē 1481. gadā siseņi bija pat izsaukti uz «garīgo tiesu». Tā kā sisenis pats nevar aizstāvēties, tam bija izraudzīts advokāts no Freiburgas universitātes juridiskās fakultātes. Tiesa nosprieda, ka siseņi no attiecīgās teritorijas jāpadzen. 1747. gadā pēc lieliem siseņu postījumiem Šveicē baznīctēvi rīkoja svinīgas procesijas un dievlūgšanas, kuras diemžēl nav līdzējušas. 1749. gadā bijušajā Austrijas impērijā cilvēki, kuri varas orgāniem neuzrādīja siseņu olu dēšanas vietas, tika pat ieslodzīti cietumos. Arī Ķīnā stingri sodīja tos, kuri slēpa siseņu olu dēšanas vietas. Vietējiem Varas orgāniem vajadzēja iesaistīt olu lasīšanā nabadzīgos iedzīvotājus. Ja nākamajā gadā tajās vietās tomēr parādījās siseņi, tad gan zemju īpašnieki, gan ari apdzīvoto vietu vecākie tika sodīti ar miesas sodu — 100 sitieniem ar bambusa nūju.

Lai ierobežotu siseņu izplatīšanos, Ķīnā 1075. gadā par

5   šeņu (1 šeņs = 61,5 cm3 ) siseņu savākšanu izsniedza

1  šeņu smalkgraudu prosas, bet par 1 šeņu siseņu olu —

2  senus rupjgraudu prosas. Ari cariskajā Krievijā, piemēram, 1849. gadā Erevānas guberņā, par siseņu olu vākšanu maksāja, turklāt pat vairāk nekā fabrikas strādniekam, tāpēc daudzi pameta darbu fabrikā un sāka pa laukiem vakt siseņu olas.

Lai ierobežotu siseņu nodarīto postu, cariskajā Krievijā tika ieteikti dažādi siseņu apkarošanas paņēmieni: 1) ķert siseņus ar īpašiem tīkliņiem, kurus ar ūdeņradi pildīti baloni pacels gaisā; 2) nobeigt siseņus, apmiglojot

los ar kodīgām skābēm, apstrādājot ar smacējošām gāzēm, kā ari aplejot ar verdošu ūdeni; 3) sadzīt siseņus lielās masās zem tīkliem un apkūpināt ar tabakas, salmu vai vērmeļu dūmiem; 4) braukt pa lauku ar «uguns ruļļiem» (metāla ruļļiem, kuros dedzina malku); 5) mīdīt siseņus ar 100—200 zirgu bariem vai arī uz apsēstajiem laukiem izdzīt cūkas, tītarus un vistas, kas labprāt ēd siseņus. Tomēr šie ieteikumi nedeva panākumus.

Lai izstrādātu racionālus cīņas paņēmienus, tā laika krievu entomologi pētīja siseņu attīstību, olu dēšanas vietas, siseņu dabiskos ienaidniekus. Tikai pēc padomju varas nodibināšanās Krievijā sāka lietot radikālus siseņu apkarošanas pasākumus: izlika saindētu ēsmu, augus apmigloja un apputināja ar gremošanas indēm (kalcija un nātrija arsenīdiem). Vēlāk lietoja DDT un heksahlorāna preparātus. Cīņā pret siseņiem izmanto ne tikai spēcīgus traktoru miglotājus un apputinātājus, bet ari speciālas lidmašīnas, kas apputina siseņu perēkļus vai izkaisa saindētu ēsmu. Jāpiebilst, ka augu aizsardzībā pret siseņiem lidmašīnas pirmo reizi pasaulē tika izmantotas tieši Padomju Savienībā — pēc Bogdanova-Katjkova ieteikuma, sākot ar 1922. gadu. Pēdējos gados PSRS civilā aviācija veic siseņu savlaicīgu apkarošanu ne tikai Padomju Savienībā, bet arī kaimiņvalstīs — Afganistānā, Pakistanā, Irānā un citur.

Kukainis ar nākotni. Visā īpasaulē sastopamas vairāk nekā 2000 circeņu sugas, no tām Padomju Savienībā — vairāk nekā 50, bet Latvijā — tikai viens vienīgais mājas circenis (Acheta domesticus).

Mājas circenim ir drukns, 10—12 mm garš, pelēkmelns ķermenis. Kā visus taisnspārņus, arī circeņus daba apveltījusi ar diviem pāriem labi attīstītu spārnu un samērā gariem taustekļiem. Mājas circeņa tēviņi ar īpašu skaņu aparātu spēj trallināt. Circeņa trallināšanā izšķir vairākas melodijas.

Pie mums mājas circenis mīt galvenokārt vecu lauku māju virtuvēs plīts stūros, aizkrāsnēs, zem grīdas tumšās un siltās vietās, turpretī PSRS dienvidu apgabalos tas var dzīvot arī uz lauka. Mājas circenis barojas ar ēdienu atliekām, miltiem, zirņiem u. c. produktiem, kas nolikti žāvēšanai.

Mūsu apstākļos mājas circenim attīstās tikai viena paaudze gadā.

Vai mājas circenis uz cilvēku mītnēm pārnācis no lauka? Jā, taču tas noticis sirmā senatnē. Bet vai kāds varēja iedomāties, ka mājas circeni sāks audzēt, vairot un izmantot rūpniecībā kā neaizstājamu sastāvdaļu bioautomātiskajā mikrosildītajā?

1919. gadā vācu zoologs Francis Vinglers savā grāmatā «Dzīvnieki palīdz cilvēkam» minējis, ka circeņa trallināšanas biežums ir atkarīgs no apkartējās vides temperatūras. Jau sen cilvēki bija novērojuši, ka, jo telpā siltāks, jo biežāk circenis trallina. Zinātnieki sastādīja «circeņa trallināšanas formulu»:

kur R — trallināšanu skaits minūtē.

Eksperimentāli tika pierādīts, ka atlases rezultātā var iegūt tādus circeņus, kuru jutības precizitāte pret temperatūras izmaiņām sasniedz ±0,7° C. Anglijas mājas circeņu trallināšanas temperatūras diapazons ir 19—32° C.

Pēdējos 20—30 gados dažadās valstīs arvien plašāk izvērš zinātniskos pētījumus entomoloģijā. Rodas nepieciešamība no zināmiem biotopiem pārsūtīt noteiktas sugas kukaiņus ne tikai dažu simtu, bet pat vairāku tūkstošu kilometru tālu. Lai no vienas valsts entomoloģiskajām laboratorijām regulāri pārsūtītu uz citām kukaiņus vai to kāpurus un tie ceļā nenobeigtos, pārsūtāmajā kastītē jarada stingri noteikta temperatūra, ka arī noteikts gaisa relatīvais mitrums.

, Ja šadā nelielā kastītē ievietotu automātisku temperatūras regulēšanas iekārtu, kurā, ka zināms, nevar iztikt bez samērā sarežģītiem relejiem, sildelementiem, termoregulatoriem, dažāda tipa izslēdzējiem, baterijām u. c., tā iznāktu diezgan smaga, neparocīga, kā arī pārak darga.

Pirms dažiem gadiem angļu zinātnieki rūpniecības entomoloģijas institūtā, zinot mājas circeņa trallināšanas atkarību no temperatūras, konstruēja speciālu temperatūras regulēšanas iekārtu, kur kā termoregulators izmantots noteiktai temperatūrai kalibrēts dzīvs circenis.

Circeņus iznīcina ar circeņiem. Padomju Savienības dienvidu apgabalos dažadām lauksaimniecībā audzējamām kultūrām (cukurbietēm, kukurūzai, kviešiem, dārze-

ņiem u. c.) ļoti kaitīgs ir stepju circenis (Gryllulus desertus). Austrālijā vairāku sugu circeņi postošos daudzumos dzīvo ganībās un kultivēto graudzāļu un tauriņziežu laukos, kur nereti noēd lielāko tiesu augu. Lai ierobežotu circeņu postījumus, entomologi pēta un izstrādā dažādus šo kaitēkļu apkarošanas pasakumus. Circenim Telogryllu.s commodus, kas izplatīts Kvīnslendas ziemeļos, nav diapauzes* — tas ir aktīvs gan ziemā, gan vasarā. Turpretī šīs pašas sugas citai rasei, kas mitinās Viktorijas štatā, diapauze ir. Abu rasu krustojumā iegūtajiem hibrīdiem nav diapauzes, turklāt tie ir pilnīgi sterili. Lietojot plašos apmēros šo circeņu rasu hibridizāciju, tā var kļūt par perspektīvu metodi cīņā pret Viktorijas štata ganību kaitēkli — circeni.

Blaktis

Blaktis ir dažāda lieluma kukaiņi. Vissīkākās blaktis ir tikai ap 1 min garas, bet lielākās sasniedz pat 10 cm. Vairumam blakšu ir divi pāri spārnu, turklāt priekšspārnu pirmā puse ir cieta, ādaina, bet otrā puse un pakalspārni — plevveida. Dažām sugām, piemēram, priežu mizas blaktij, var sastapt gan pārstāvjus ar normāli attīstītiem spārniem, gan ar ļoti īsiem spārnu aizmetņiem, ar kuriem lidot nav iespējams. Pavisam bez spārniem ir gultas blaktis, kā arī bezdelīgu blaktis, kurām ļoti ilgā evolūcijā spārni pilnīgi reducējušies. Blakšu mutes orgāns ir snuķītis, kas sastāv no 3, 4 vai 5 posmiem, kuri parasti samēra īsi. Lielākajai daļai blakšu ir raksturīgi smirddziedzeri, kas lokalizēti uz pakaļējām kājām, bet kāpuriem — uz vēdera virsmas. Sie dziedzeri izdala īpašu sekrētu, kam parasti ir nepatīkama smaka. Tomēr atsevišķu sugu blaktīm dziedzeri izdala no cilvēka izjūtas viedokļa patīkamu smaržu, kas atgādina ābolu, banānu, citronmizas un pat šokolādes aromātu.

Liela daļa blakšu, it sevišķi tas, kuras dzīvo atklāti uz augiem, ir ļoti spilgti krāsotas. Krāsojumā parasti kontrastējas melni un brūni toņi ar sarkanu, oranžu, zilu, dzeltenu u. c. krāsām. Tādēļ blaktis apkārtējā vidē ir labi ieraugāmas, bet to smirddziedzeri brīdina un

* Diapauze ir īpašs fizioloģiskais stāvoklis: kukainis pārstāj augt, stipri samazinās tā vielmaiņas procesi, barība tiek uzņemta niecīgos daudzumos vai nemaz netiek uzņemta. Diapauzes laikā kukainis ir ļoti izturīgs pret ārējās vides apstākļiem (sausumu, aukstumu, barības trūkumu utt.).

atbaida putnus u. c. ienaidniekus. Pie mums dzīvojošās augēdājas blaktis, laupītāj blaktis un zālājlaupītājblaktis neizce|as ar sevišķu krāsu spilgtumu, visbiežāk tās ir zaļganīgas vai brūnganas. Blaktīm dējeklis parasti riav attīstīts, tāpēc tas dēj olas uz substrāta virsmas pa vienai vai nelielās grupās. Blakšu dējība salīdzinājumā ar citiem kukaiņiem nav, sevišķi liela un svārstās no dažiem desmitiem līdz diviem simtiem olu. Tās var būt apaļas, iegarenas, bet dažām sugām — muciņveida. Vairums blakšu izdēj olas uz substrāta un neliekas vairs par tām zinis. Gādība par pēcnācējiem ir liels retums. Tikai dažu blakšu sugu mātītes apsargā olu dējumu, kamēr izšķijas kāpuri. Blakts Phgllomorpha laciniata mātīte dēj olas uz tēviņa muguras, kur tās iestrēgst starp īpašiem dzeloņveida izaugumiem. Blaktis attīstās ar nepilnīgo pārvēršanos. Kamēr kāpurs attīstās līdz pieaugušai blaktij, tam ir pieci, retāk — četri augumi.

Kā imagines, tā kāpuri parasti pārtiek no vienas un tās pašas barības. Augēdājas blaktis barojas vai nu ar vienas sugas augiem vai ar augiem no dažādām ģintīm, retāk — dzimtam, laupitājblaktis — ar dzīvnieku asinīm, laputīm, lapu blusiņām, sīkiem tauriņu kāpuriem, kukaiņu olām utt., bet gultas blaktis sūc cilvēka asinis, reizēm tās var parazitēt uz mājlopiem, baložiem un sikspārņiem. Gultas blaktis dienā mitinās sienu spraugās, aiz tapetēm, koka gultu un dīvānu koka da]u savienojuma vietās u. c. Dažreiz tās iemājo ne tikai grāmatplauktos, bet arī starp grāmatu lapām. Gultas blaktij ir labi attīstīta oža, un savu upuri — cilvēku — tā atrod pēc sviedru smakas.

Brīvā dabā dzīvojošām blaktīm parasti gadā attīstās viena paaudze, retāk vairākas, turpretī gultas blaktis vairojas cauru gadu. Ļoti īpatnēji, ka gultas blakts kāpuri var iztikt bez barības apmēram divus mēnešus, bet imagines — pat veselu gadu.

Daudzu sugu blaktis ir lauksaimniecības un mežsaimniecības kaitēkļi. Padomju Savienības dienvidu rajonos labības vairogblakts (Euri/gasler integriceps) atsevišķos gados ne tikai samazina kviešu ražu, bet ari ievērojami pazemina no bojātajiem graudiem iegūto miltu kvalitāti. No šādiem miltiem ir grūti izcept labu maizi, cepumus vai pankūkas, jo mīklai trūkst elastības un saistības.

Pie mums kartupeļus, pupas, zemenājus, ābeles, dālijas, krizantēmas u. c. augus apdraud zaļā dārzu blakts (Ltjgus pabulinus). Kāpostiem, kāļiem, kūzikiem, lefkojām u. c. krustziežiem nereti uzbrūk krustziežu vairogblakts (Eurijdema oleracettm) (1G. att.). Visnepatīkamākā ir ogulāju blakts (Dolycoris baccarum), jo tās smirddziedzeri atstāj ļoti nepatīkamu smaku un garšu uz ogām. Mežkopībā daudz raižu sagādā priežu mizas blakts (Aradtis cinnamomeus), kas uz 10 30 gadu vecām priedēm rada augļkoku vēža izaugumiem līdzīgas brūces. Stipri bojātām priedēm nokalst galotnes.

Pie derīgām blaktīm var

pieskaitīt visas tās, kuras

barībā izmanto citus kukai-

ņus, to kāpurus vai olas.

Ļoti plaši izplatīta koku lau-

pītājblakts ir Anthocoris tic-

morum, kas bieži sastopama

gan brīvi dzīvojošu laputu

kolonijās, gan arī gobu-jāņ-

ogulāju laputu izveidotajās

pailgās.

Sugu daudzuma ziņā

blaktis gan nepārspēj vabo-

les, tauriņus un divspārņus,

tomēr visā pasaulē zināmas

ap 30 000 blakšu sugas, Pa-

domju Savienībā — vairāk

nekā 2000, bet Latvijā vien —

ap 350 sugu.

Lailkraksti sterilizē

kukaiņus. Ziemeļame-

rikā entomologs Slānis

insektārijos speciāli au-

dzēja vairošanai sar-

kanblaktis Pyrrhocoris apterus. Lai gan šī sarkanblakts ir

polifāgs, tomēr visbiežāk to var sastapt zem vecām liepām,

kur tā sūc liepu auglīšus. Sarkanblakšu kāpuri, kurus

audzēja insektārijos uz izklātiem amerikāņu laikrakstiem

un žurnāliem, attīstījās nenormāli un kjuva sterili, tur-

pretī Eiropas un Japānas laikraksti to attīstību neietek-

mēja. Entomologs eksperimentators secināja, ka papīrs,

kas gatavots no ASV ziemeļos un Kanādā augošās bal-

zama baltegles (Abies balsamea), satur juvenālo* hor-

monu. Hipotēze tika pārbaudīta. Līdzīgu sterilizācijas

efektu novēroja arī tad, ja insektārijos atstāja tikko manā-

mas baltegļu ekstrakta «pēdas». Pat neliels daudzums šī

ekstrakta tvaiku, iedarbojoties uz sarkanblakts olām un uz

* Juvenālā hormona iedarbība veicina kāpura orgānu attīstību, bet vienlaikus kavē kāpura pārvēršanos imaginē, — tātad šis hormons ir pārvēršanās inhibitors.

16. att. Krustziežu vairogblakts (Eunjdema oleraceum).

blakts Diļsdercus andrea kāpuriem, izraisīja, kukaiņu nenormālu attīstību. Pārbaudot Eiropa savvaļā augošo skujkoku ekstraktu, sterilizācija netika novērota.

Arī ūdenī dzīvo blaktis. Uz jautājumu «kur dzīvo blaktis?» visbiežāk atbild: sienu spraugās, aiz tapetēm. Citi vēl piebilst, ka blaktis var sastapt arī uz koku vai krūmu lapam un augļiem, zinātāji var pastāstīt par dažādām augēdājām blaktīm — par krustziežū vairogblakti, kas bojā gan kāļus, gan kāpostus, gan lefkojas, par zaļo dārza blakti, kura barojas ar upenēm, kartupeļiem u. c., labības vairogblakti, kas ir ļoti bīstama labībai Padomju Savienības stepju apgabalos, Kaukāzā, Vidusāzijā, par koku laupītājblaktīm (Anthocoris), kuras uzbrūk citiem kukaiņiem un izsūc tos. Bet reti kāds iedomājas, ka ir arī vēl citas blaktis — tādas, kas dzīvo ūdenī. Ir pat veselas blakšu dzimtas, kuru dzīve saistīta ar ūdeni.

Ja kāds ir pavērojis blaktis Zooloģijas muzejā Ļeņingradā, tad būs redzējis daždažādus kukaiņus, kas atšķiras cits no cita gan pēc formas, gan krāsas, gan matojuma, un visi tic ir blakšu pārstāvji. Vienas blaktis mīt mežos, dārzos, pļavās, citas — tuksnešos, vēl citas — tikai ūdenī. Vislielāko izbrīnu rada blaktis, kuras dzīvo simtiem kilometru no krasta uz okeāna virsmas, — okeāna ūdensmērītāji. Sīm blaktīm ir slaids, tumši brūnganpelēks ķermenis, klāts ar sīkiem matiņiem. Kājas ļoti garas, bet spārnu nav, jo nav arī, kur lidot. Okeāna ūdensmērītāji visu dzīvi pavada jūrā, nekad neizejot krastā. Tic ir ļoti veikli, jo spiesti sargāties gan no zivīm, gan putniem, gan ari no milzīgajiem viļņiem, kas vētras laikā tos var noslīcināt. Baribā šīs ūdensblaktis izmanto sīkos jūras vēzīšus un zivju ikrus.

Arī pie mums ezeros, upītēs, dīķos un pat peļķēs bieži var sastapt ūdensmērītājus Gerris tacustris un G. najus (dažreiz tos sauc ari par «ūdenszirnekļiem»). Tie ir samērā sīki, 10—17 mm gari, to ķermenis slaids, klāts ar sīkiem, brūnganiem matiņiem, bet ķermeņa apakšpuse — ar sudrabotiem matiņiem. Arī garās kājas klāj matiņi. Matiņi pasargā kukaini no izmirkšanas, citādi tas galu galā noslīktu.

Atšķirībā no okeāna ūdensmērītājiem mūsējiem ir arī spārni, tā ka tie var pārlidot no viena dīķa uz otru.

Ūdensmērītāji pa ūdens virsmu pārvietojas ļoti ātri, turpretī uz sauszemes ir ārkārtīgi neveikli.

Pēc dabas ūdensmērītāji ir īsti plēsoņas — tie uzbrūk visiem kukaiņiem, sevišķi odiem un mušām. Dažreiz pie viena oda, kas iekritis ūdenī, saskrien pat vairāki ūdensmērītāji. Pa ūdeni ūdensmērītājs pārvietojas ar vidējām un pakaļējām kājām, bet priekšējās piemērotas barības satveršanai un arī kautiņam. Kad pienāk rudens, ūdensmērītāji pamet ūdeni un izrāpjas krastā, lai pārziemotu kaut kur zem nokritušām lapām vai arī aiz koku mizas.

No ūdenī dzīvojošajām blaktīm ļoti interesantas ir inugurpeldes (Notonecta glauca). Ūdensmērītāji var skraidīt tikai pa ūdens virsmu, bet mugurpeldes prot gan peldēt, gan nirt. Mugurpelde ir rets, īpatnējs kukainis. Pēc izskata ta atgādina apgāztu laivu. Mugurpelde peld ačgārni: nevis tā, kā citi ūdenī dzīvojošie kukaiņi, bet gan ar kājām uz augšu. Priekšējās un vidējās kājas piemērotas laupījuma satveršanai, un tikai pakaļējās kājas noder peldēšanai.

Mugurpeldes ir laupītājkukaiņi, arī zivju kaitēkļi. Dīķos tās barojas gan ar ūdeni iekritušiem kukaiņiem, gan arī ar zivju mazuļiem un ikriem. Pieaugusi mugurpelde var iznīcināt 9 zivju mazuļus dienā. Mugurpelde elpo ar vēderiņa galu. Tā ir īsts tehnikas brīnums — pa ūdeni peld tikpat ka zemūdene, bet, ja vajag, var pēkšņi pacelties no ūdens un lidot gluži kā lidmašīna. Par tādām zemūdenēm lidmašīnām inženieri un izgudrotāji pagaidām var tikai sapņot.

Mūsu ūdeņos var sastapt arī cauruļblaktis, piemēram, tumši krāsoto Nepa cinerea. Šīs caurujblakts ķermenis ir stipri saplacināts, un vēdergalā tai ir divi gari izaugumi, kas veido elpošanas caurulīti, pa kuru blakts pie ūdens virsmas ieelpo atmosfēras gaisu. Cauruļblakti tautā bieži vien dēvē par «ūdens skorpionu». Līdzība ar skorpionu ir tikai ārēja.

Cauruļblaktis ir ļoti laiskas — tās stundām var uzturēties vienā vietā un uzglūnēt laupījumam. Ari pārvietojas tās ļoti lēni, līdzīgi vēžiem. Lai gan cauruļblaktis ir tik kūtras, tās tomēr ļoti veikli uzbrūk garām peldošiem šikiem vēzīšiem un ūdenskukaiņu kāpuriem. Ar priekškājām tiek satverts laupījums, bet ar vidējām un pakaļkājām tās var virzīties tālāk.

Caurvi]blaktis ir lielākās Latvijā dzīvojošās blaktis. Piemēram, cauruļblakts Ranatra linearis ķermenis bez elpošanas caurulītes sasniedz 30—40 mm garumu.

Ūdeni mājo ari peldblaktis, airētājblaktis, ūdcnsskraiduļi un citas blaktis. /

Augu sūcēji

Šaja kukaiņu kārtā ietilpst piecas apakškārtas: cikādes, lapu blusiņas, baltās lapu blusiņas, laputis un bruņutis. Visus šos kukaiņus apvieno tas, ka tiein ir ļoti līdzīgi dūrejsūcējtipa mutes orgāni un gremošanas orgāni. Visi šīs kārtas pārstāvji (pasaule zināms ap 30 000 sugu) ir tipiski veģetārieši, tie sūc tikai augu sulu, barībā izmantojot gan augstākos ziedaugus, gan nereti arī zemākos augus, piemēram, papardes. Augu sūcēji altīstas ar nepilnīgo pārvēršanos.

Cikādes. Pie mums sastopamās cikādes lielākoties ir sīki kukaiņi ar lēcējtipa kājām, turpretī tropiskajās zemēs dažas ir samērā lielas. Tā, kāda Indonēzijas cikāde — Pomponia imperatoria sasniedz 65 mm garumu, bet izplestu spārnu platums tai ir 180 mm. Cikādēm ir divi pāri spārnu, kas parasti ir necaurspīdīgi. Taustekļi īsi, sarveida, sastāv no 3 posmiem. Dējeklis atšķirībā no citiem augu sūcējiem labi attīstīts, jo cikāžu mātītes dēj olas koku mizā, augu stublājos, lapu audos, sakņu mizā un pat augsnē.

Pēc ārējā izskata ļoti neparastas ir tropu cikādes, k;tm uz priekškrūts var būt daždažādi ragveida izaugumi, kuru nozīme līdz šim vēl nav noskaidrota. Arī krāsu ziņā tropu cikādes ir ārkārtīgi spilgtas. Tās var būt gan dzeltenbrūnas, gan metāliski zaļas ar oranžiem plankumiem, gan oranžas un oranžsarkanas. Pie mums sastopamās cikādes diemžēl ir vienmuļi dzeltenīgas, dzeltenigzaļas, dažādos brūnos toņos vai dzeltenbaltas.

«Dziedātāju» kukaiņu vidū tropu un subtropu zemju cikādes izceļas arī ar visskaļāko balsi. To dziesmas bieži dzirdamas vairāku desmitu kilometru attālumā.

Cikādēm parasti ir viena vai divas, reti vairākas paaudzes gada. Taču ir cikādes, kuru attīstība no olas līdz imaginei ilgst vairākus gadus. Šaja ziņā rekords pieder kādai Ziemeļamerikas cikādei — Cicada septemdecim: tās kāpuru attīstība ilgst 17 gadu.

Pie mums bieži gan pļavās, gan uz kartupeļiem, labības, vītoliem

u. c. var sastapt tā sauktos dzegužu spļaudekļus. Sie «spļaudekļi» nav nekas cits kā putu cikādes (Philaenus spumarius) izdalītais vaska dziedzeru sekrēts. Visur, kur audzē rozes, var novērot rožu cikādi, kuras sūcienu ietekmē rožu lapas top «marmorainas».

Lapu blusiņas ir sīki kukaiņi ar lēcējtipa kājām. Tām ir divi

pāri plēvjainu, caurspīdīgu spārnu ar retu, bet stipri izteiktu dzīslojumu. Taustekļi samērā gari, diegveida, sastāv no 3—15 posmiem. Saliktās acis ļoti lielas, bez tam ir vēl trīs vienkāršās actiņas. Kāpuri līdzīgi pieaugušām blusiņām, kustīgi, lai gan veido samērā lielas kolonijas. Karstā laikā lapu blusiņas tāpat kā laputis izdala daudz saldu, lipīgu ekskrementu. Gadā attīstās viena vai vairākas paaudzes. Lapu blusiņas sūc sulu galvenokārt no augu lapām, lapu kātiem vai ziedpuinpuriem. Nereti bojāto jauno lapu malas sagriežas vai pat uz tām izveidojas pangas. Dažas lapu blusiņas, piemēram, alkšņu lapu blusiņas (Psylla fusca) nimfas, no ķermeņa porām izdala ļoti daudz baltu vaska pūku. Pie mums dārzkopībā sevišķi kaitīgas ir abeļu lapu blusiņas (P. mali).

Baltās lapu blusiņas ir pavisam sīki (1,3—1,8 mm) kukaiņi. Imaginēm abi spārnu pāri ir gandrīz vienāda lieluma, klāti ar balseņu apputekļojumu. Taustekļi sastāv no 7 posmiem. No olām izšķīlušies kāpuri plakani, ovāli, mazkustīgi. Baltās lapu blusiņas sūc sulu lapu apakšpusē. Pie mums bieži augu mājās uz acālijām var sastapt lapu blusiņu Trialairodes vaporariorum, bet apstādījumos uz parastās kļavas lapu blusiņu Aleurochiton complanatus.

Laputis ir sīki līdz vidēji lieli (0,5—6,0 mm) kukaiņi. To ķermenis var biit ovāls, olveida vai iegarens, ar ļoti maigu hitina apvalku. Taustekļi dažāda garuma, sastāv no 3—6 posmiem. Laputīm ir divi pāri plēvjainu spārnu, ar kuriem tās var pārlidot dažus desmitus kilometru, bet, pastāvot labvēlīgām gaisa plūsmām, pat tālāk. Laputis zietno lielākoties olas stadijā uz koku zariem pie pumpuriem, uz koku mizas. Daļa laputu var pārziemot ari iinagines vai kāpura stadijā uz augu saknēm, augu mājās, dzīvokļos un citur. Laputu apakškārtai raksturīga partenoģenēze '— tās no agra pavasara līdz vēlam rudenim vairojas bez apaugļošanās. Tēviņi un olu dējējas mātītes laputu sugu vairumam parādās tikai vēlu rudenī.

Visu vasaru laputis vairojas vai nu dzīvdzemdējot, vai ar olam (hermesi, filokseras). Pavasarī laputu auglība ir milzīga —. viena mātīte dzemdē vairākus desmitus kāpuru, bet dažām sugām, piemēram, gobu-jāņogulāju laputīm, — pat vairākus simtus. Ir aprēķināts: ja vienas laputs pēcnācēji visi paliktu dzīvi, tad 300 dienu laikā to skaits sasniegtu apmēram I013 . Sāda vairošanās spēja laputīm ir tikai tādēļ, ka to attīstības cikls ļoti īss (10—18 dienas), dzimstība liela un gadā var attīstīties 7—10 paaudzes.

Uz augiem laputis rada lapu sačokurošanos, dzinumu deformāciju, skuju un lapu dzeltēšariu un pat dažādas pangas uz lapu plātnes, kātiņa, apmales un jauniem dzinumiem. Bieži laputu ietekmē kokiem jaunie dzinumi pārstāj augt, skujas vai lapas nobirst, dažreiz pat kopā ar divgadīgiem vai trīsgadīgiem zariņiem. Ir laputis, kuras sūc sulu uz koku vairākgadīgiem dzinumiem, vccu koku mizas plaisās vai arī uz augu saknēm.

Daudzu laputu kolonijas labprāt apmeklē skudras, kas ievāc saldos izdalījumus, un tas pat veicina skudru vairošanos mežos un dārzos.

Salīdzinājumā ar citiem kukaiņiem laputīm ir ļoti sarežģīti paaudžu attīstības cikli, kas obligāti ietver migrējošās, nemigrējošās, fakultatīvi migrējošās, bezcikliskās laputis u. c.

Dārzkopībā un vispār lauksaimniecībā daudzu sugu laputis ir ļoti kaitigas un ievērojami samazina kultūraugu ražu. Tā, vīnogulāju filoksera vien 30 gados visā pasaulē iznīcinājusi apmēram 6 milj. ha vīnogulāju. Ik gadus pasaules mērogā augu aizsardzības speciālisti laputu apkarošanai izlieto vairākus desmitus tūkstošu tonnu indīgo ķimikāliju. Un cik gan izmaksā šī ciņa ar sīkajiem kukainīšiem!

Vēl jāpiebilst, ka laputis ir galvenie augu vīrusu slimību izplatītāji. Un pagaidām nav atrasti tādi aizsardzības līdzekļi, kas dzīvos augos iznīcinātu šo postošo slimību ierosinātājus.

Bruņutis. Bruņutu ķermenis ir stipri reducēts. Tas visbiežāk nav sadalīts noteiktās daļās (galva, krūtis, vēderiņš) kā citiem augu sūcējiem. Ķermenis var būt plakans, izliekts, lodveida, puslodveida. Un vienmēr bez spārniem. Pieaugušo bruņutu mātītēm lielākoties nav taustekļu, kāju vai arī tās ir nepilnīgi attīstītas. Ķermenis bieži klāts ar īpašiem vaskveida izdalījumiem vai novilktām vecām ādām. Tēviņiem (kuri sastopami samēra reti, jo bruņutis parasti vairojas partenoģenētiski) ir viens pāris plēvjainu spārnu. Mātītes dēj olas zem vairoga vai īpašā vatveida maisiņā. Gadā attīstās viena, reti vairākas paaudzes. Kā kāpuri, tā imagines parazitē gan uz augu virszemes orgāniem, gan — retāk — uz pazemes daļam. Bruņutis bojā noteiktas augu sugas, pat tikai noteiktas augu daļas. Tomēr sastopamas arī ļoti polifāgas bruņutu sugas, kuru pārstāvji parazitē uz dažādu ģinšu un pat dažādu dzimtu augiem. Liela daļa bruņutu ir nopietni augu kaitēkļi gan mērenā klimata joslā, gan jo sevišķi tropu un subtropu zemēs.

Atsevišķas bruņutis vai arī tikai to vaskveida izdalījumi tiek ievākti un izmantoti rūpniecībā. Tropu zemēs no bruņuts Tachardia lacca ievāc īpašu izdalījumu vielu — šellaku, kas ir neaizstājams materiāls radiorūpniecībā un pusvadītāju gatavošanā (sīko elektrovadiņu izolēšanai). No bruņuts Ericerus pela iegūst laku, kas noder slaveno Ķīnas un Japanas lakas izstrādājumu darināšanai. Arābu valstīs bruņuts Trabutina mannipara izdalījumi tiek ievākti un lietoti pat uzturam.

Krāsviela no kukaiņiem. Pēc Amerikas atklāšanas ieceļotāji centās no jaunā kontinenta izvest uz Eiropu visu, kas bija neredzēts un varēja ieinteresēt tautiešus dzimtenē.

Daļa Amerikas iekarotāju alka pēc zelta un dārglietām, citi veda uz Eiropu vēl neredzētus augus vai to sēklas un pat dzīvniekus. Nenoliedzami, ka ari tas tika darīts nevis aiz lielas tuvāko mīlestības, lai palīdzētu eiropiešiem, bet gan aiz iedzīvošanās kāres.

Un tad nejauši uz kaktusiem opuncijām (Opuntia) Meksikā tika atrasta īpatnēja bruņuts — Coccus cacti* īpatnēja tāpēc, ka, šo bruņuti saspiežot, uz apģērba palika sarkans plankums. Tā tika atrasta dabiska sarkanā krāsviela. Kopš 1526. gada šo brūnsarkano bruņuti, kuru klāj balts vaska pūkojums, sāka kultivēt. Speciāli tika audzētas opuncijas, uz kuram savairoja un ievāca vērtīgos kukaiņus sarkanās krāsvielas iegūšanai.

Līdz Meksikas košcnilas bruņuts atklāšanai Eiropā krāsošanai lietoja Polijas košenilas bruņuti. No Meksikas opuncijas kopā ar košenilas bruņuti introducēja Spānijā, Alžīrijā, Austrumindijas salās, Javā, Austrālijā un citur.

Sīs bruņuts attīstība no olas līdz imaginei ilgst apmēram divas nedēļas. Mātītes pēc kopulācijas vēl divas nedēļas dzīvo un dēj olas. Gada sausajā perioda uz kaktusiem attistās vairākas paaudzes. Galvenā bruņutu raža tika ievākta augustā. Bruņutis ar īpašām otām savāca no kaktusiem, nomērdēja un izžāvēja uz karstām dzelzs pannam. Pēc tam tās iemērca karstā ūdern, lai ar flotācijas metodi atdalītu bruņutu mātītes no tēviņiem, tāpēc ka no tēviņiem iegula krāsviela maksāja ievērojami dārgāk.

Meksikāņi augustā, īsi pirms lietus perioda, apaugļotās košenilas bruņutu mātītes kopa ar opunciju stublājiem sanesa mājās, lai saglabātu «sēklu» līdz nākamajam gadam. Februārī, kad lietus periods beidzās, kaktusu stublājus ar bruņutīm iznesa arā un uzlaida kukaiņus uz brīva dabā augošajām opuncijām. Sīs bruņuts krāsvielu — dabisko karmīnu — plaši lietoja tekstilrūpniecībā zīda un vilnas audumu krāsošanai. Liela nozīme dabiskajam karmīnam bija ari glezniecībā. No mazās bruņuts ieguto produktu vairākus gadsimtus lietoja lūpu krāsas gatavošanai. Pirmos gadu desmitus košcnilas bruņutu ražošanā monopoltiesības piederēja Meksikai, no kuras ik gadus izveda ap 880 000 mārciņu bruņutu, ieņemot 7,5 miljonus Holandes guldeņu. Taču jau 1850. gada ap 800 000 mārciņu

* Tagad šo bruņuti sauc par Dactijlopius cacti.

kosenilas bruņutu uz Angliju eksportēja Dienvidspānijas kosenilas ražotāji. Tā kā vienā mārciņā ir ap 700 000 kukaiņu, tad var iedomāties to daudzumu bruņutu, ko izaudzēja tikai Spānijā vien, kur nu vēl Meksika, Javā, Alžīrijā, Austrālijā un citur.

Lai gan jau 1826. gadā vācu ķīmiķis O. Unferdorbens atklāja anilīnkrāsu pamatsastāvdaļu, tomēr sintētisko krāsvielu plaša ražošana sākās tikai 19. gs. vidū. Līdz ar to bruņutu audzēšana sāka panīkt, tomēr bruņutkopības paliekas — kaktusi vajāja Austrālijas fermerus līdz pat mūsu gadsimta divdesmitajiem gadiem. Un tad, kā jau minēts, viņiem talkā nāca kukaiņi.

Bitēm kaitīgās laputis. Vai tiešām laputis var būt kaitīgas bitēm? Līdz šim esam runājuši par laputīm, kuras barībai izmanto vienīgi augu sulu un uzskatāmas tikai par nopietniem augu parazītiem. Un tomēr daudzas laputu sugas netieši ir ļoti kaitīgas bitēm: laputis, izdalot tā saukto lapu medu («medus rasu»), izraisa bišu slimību — lapu medus toksikozi. Lapu medū ir ievērojami vairāk minerālvielu nekā ziedu medū, it sevišķi kālija, vara, mangāna, kā arī vairāk dekstrīna un saharozes. Ja ziemošanas perioda bites barojas ar lapu medu, iestājās traucējumi bišu zarnu darbībā, parādās caureja, pēc tam saindējas viss organisms un bites nobeidzas. Tā, Latvijā pēc lapu medus bagātām vasarām, kādas bija, piemēram, 1964. gadā un 1965. gadā, atsevišķās dravās ziemošanas periodā nobeidzās ap 40% bišu saimju, kā ari ap 50% bišu māšu.

Ļoti daudzi kukaiņi, it sevišķi augstākie (plēvspārņi, divspārņi, tauriņi u. c.), uzturam lieto ziedu nektāru. Tomēr nektārs nav vienīgais ogļhidrātu avots salda šķidruma veidā, ko kukaiņiem dāva daba. Pēc padomju zinātnieka E. Grinfelda pētījumiem, perina ģeoloģiskajā periodā (pirms 200 miljoniem gadu), kad uz mūsu planētas vēl nebija augstāko ziedaugu — nektāra producentu, vienīgais salduma avots citiem kukaiņiem bija laputu izdalījumi. Gan bruņutu, gan lapu blusiņu izdalījumi satur ļoti daudz cukura, tādēļ tos labprāt ievāc skudras, lapsenes, bites (arī mājas bites), dažādas mušas un parazītiskie plēvspārņi. Nereti gadās, ka laputu izdalījumu ir daudzkārt vairāk nekā ziedos uzkrātā nektāra.

Kas īsti ir lapu medus, un kādi faktori veicina tā raša

nos? Vai visu sugu laputis mūsu republikas apstākļos izdala šo produktu?

Augstais cukura saturs laputu izdalījumos ilgu laiku bija mīkla daudziem biologiem. Vairāk nekā 50 gadus valdīja tā sauktā M. Būsgena teorija. Sis vācu zinātnieks uzskatīja, ka laputu barībai jābūt vispusīgai, jāsatur pieliekamā daudzumā olbaltumvielas, ogļhidrāti, taukvielas, vitamīni, fermenti u. c. Ir zināms, ka augu sula satur ļoti daudz ogļhidrātu, turpretī ļoti maz olbaltumvielu. Kukaiņiem ar tik lielu dzimstību (5—18 kāpuri diennakti) kā laputīm un tik strauju attīstību (12—20 dienas no kāpura līdz irnaginei) ir vajadzīgs ļoti daudz olbaltumvielu. Bet kur tas ņemt? Tikai no augu sulas. Tādēļ laputīm jāizsūc milzum daudz sulas, bet liekos ogļhidrātus šo parazītu organisms izdala ekskrementu veidā. Tas arī ir lapu medus jeb «medus rasa». Vēlāk tika noskaidrots, ka laputis šādā veidā izdala ne tikai ogļhidrātus, bet arī daļu «deficīto» olbaltumvielu un aminoskābes. Izrādījās, ka laputu organismā attīstās īpašas baktērijas, kuras spēj sintezēt dažadas aminoskābes, ko laputis var izmantot.

Taču 1948. gadā padomju zinātnieks M. Giļarovs atspēkoja līdz tam valdošo Būsgena teoriju. Viņš eksperimentāli pierādīja, ka laputis izdala sevišķi daudz ogļhidrātu tad, kad ir ļoti mazs gaisa mitrums. Laputu ķermeņa apvalks ir visai plāns, tādēļ kārstā un sausā laikā to organisms iztvaiko ārkārtīgi daudz ūdens. Lai kompensētu ūdens deficītu organismā, laputīm jāizsūc no auga ļoti daudz sulas un jāatfiltrē ūdens, bet nepārstrādātās barības vielas — ogļhidrāti, aminoskābes, minerālvielās u. c. — tiek izdalītas ekskrementu veidā.

Lai pasargātu ķermeni no izžūšanas karstā, sausā laikā, kāda laputu grupa liekos ogļhidrātus pārveido garos vaskveida pavedienos, ar kuriem tiek nosegts viss ķermenis. Pie šādām laputīm pieder parastā sausseržu-egļu laputs, dižskābaržu laputs u. c. (17. att.). Citas laputis daļu ogļhidrātu pārstrādā vaska putekļos, daļu izdala ar ekskrementiem. Ar vaska putekļiem stipri noklātas ir plūmjuniedru laputis.

Pavasarī, kamēr vēl pieturas mēreni silts un mitrs laiks (gaisa mitrums lielāks par 70%), laputu izdalījumi praktiski ir ļoti niecīgi, ar nelielu cukura saturu. Atsevišķos gados pie mums jau jūnijā un jūlijā iestājas ilgstošs sausuma un karstuma periods, kas ievērojami veicina «medus

/7. att. Parasto sausseržu-eg|u laputu (Prociphilus xylostei) kolonija uz sausserža zara.

rasas» rašanos. Biškopjiem labi zināms: ja bišaugu ziedēšanas laikā ir ilgstošs sausums, tad augi izdala maz nektāra un bites labprāt pārslēdzas uz laputu izdalījumu ievākšanu. Un tādēļ, jo ilgstošāks būs sausuma un karstuma periods, jo augstāka ogļhidrātu koncentrācija būs augu sulā un laputis izdalīs vairāk cukuriem bagāto ekskrementu. Vairums «medus rasas» izdalītāju laputu sūc sulu lapu apakšpusē, un izdalījumi sīku pilienu veidā nokrīt uz zemāko lapu virspusi.

Pie mums karstās vasarās visvairāk «medus rasas» izdala liepu laputs, plūmju-niedru laputs, ozolu dzeltenā laputs, ozolu brūnā laputs, dižskābaržu laputs u. c. Ievākto «medus rasu» bites tāpat kā ziedu nektāru ievieto šūnās. Talākais lapu medus liktenis jau ir atkarīgs no biškopja — vai nu tas tiks izmantots cilvēka uzturā, vai ari atstāts bitēm. Pieredzējuši biškopji lapu medu izņem no stropiem un atstāj bitēm tikai ziedu medu vai piebaro tas ar cukura sīrupu.

Cilvēkam no laputu izdalījumiem iegūtais medus nav kaitīgs, tas ir pat veselīgāks par ziedu medu, jo satur ļoti

daudz minerālvielu. Tādēļ dažās Rietumeiropas valstīs bites speciāli izved uz mežiem, lai tas ievāktu skujkoku laputu izdalīto «medus rasu». Tur šādu medu, kam ir pat neliela terpentīna piegarša, vērtē krietni vien augstāk nekā ziedu medu. No lapu medus gatavo iecienītas tortes, cepumus un dzērienus.

Negaidīts uzbrukums vīnogulājiem. No abiem rietumpuslodes kontinentiem eiropieši ir introducējuši samērā daudz dažādu augu. Vienus kultivē pārtikai, citus — garšvielu vai narkotisko vielu iegūšanai, tomēr vairākums augu ievests, lai izdaiļotu mūsu apstādījumus, dārzus un dzīvokļus. Uz Eiropu atvestajiem augiem līdzi atceļoja ne viens vien nelūgts ciemiņš.

Viens no šādiem «ieceļotājiem» ir vīnogulāju filoksera (Phylloxera vastatrix) (18. att.) — 1 —1,2 mm garš zaļ-

18. att. Vīnogulāju filoksera: / — filokseras bojātās vīnogulāja saknes; 2 — pieaugusi partenoģenētiskā filokseru mātīte; 3 — filokseras izveidotā panga uz lapas.

gandzeltens kukainis, kas ar neapbruņotu aci tikko ieraugāms. Izšķir piecas dažādas vīnogulāju filokscru formas, no kurām bīstamākās ir sakņu un lapu jeb pangu filokseras. Vīnogulāju filokscra ir šauri specializējies kaitēklis, kas var dzīvot un vairoties tikai uz vīnogulāju Viiis sugām.

Uz Amerikas vīnogulāju sugām parazitē kā_ sakņu, tā lapu filokseru formas, turpretī uz Eiropas un Āzijas vīnogulājiem mājo vienīgi sakņu filoksera, un tā vairojas tikai partenoģenētiski. Ziemo augsnē jaunāko augumu kāpuri. Pieaugušās partenoģenētiskās mātītes izdēj 100 un vairāk olu. Vienas paaudzes attīstība ilgst tikai 18—26 dienas, tādēļ vīnkopības ziemeļu rajonos gadā attīstās 4 vai 5, bet dienvidu rajonos — pat 7 un 8 paaudzes.

Filokseras no vīnogulāju saknēm izsūc ļoti daudz barības vielu (olbaltumvielas, ogļhidrātus un taukus), bet šo kukaiņu siekalu ietekmē uz sīkākām saknēm attīstās īpašas pangas. Bojātās saknes vairs nespēj uzņemt no augsnes baribas vielas un apmēram 30 dienu laikā satrūd. Ja filoksera barojas uz vecākām saknēm, tad uz tām rodas nelielas bedrītes un vātis un sakņu miziņa sasprēgā. Bojājumu vietās ieviešas saprofītās baktērijas un sēnītes, kas izraisa audu pūšanu. Eiropas vīnogulāju šķirnēm puve izplatās līdz sakņu serdei un saknes pilnīgi atmirst.

Pret filokseru izturīgākām Amerikas vīnogulāju šķirnēm bojātajās vietās sakņu audi rada īpašu korķa slāni, kas pasargā veselos audus no puves izplatīšanās.

Vīnogulāju filokseras dzimtene ir Klinšu kalni un Misisipi upes rajons Ziemeļamerikā. Eiropā pirmo reizi vīnogulāju filokseru konstatēja Francijā 1863. gadā, bet jau 1868. gadā vairākos Francijas departamentos novēroja vīnogulāju masveida iznīkšanu, un tikai tad izdevās noskaidrot tās īsto cēloni. Filoksera kā iekarotāja ik gadus pavirzījās par 20—25 km uz priekšu un pārņēma arvien lielākas vīnogulāju platības. 1872. gadā Francijā ar filokseru bija insekcēti 700 000 ha, bet 1895. gada insekcēto un iznīcināto vīnogulāju platība sasniedza jau 2 164 000 ha jeb 90,2% no visām plantācijām. Vīnogulāju filokseras postījumi Francijā no 1863. gada līdz 1895. gadam radīja zaudējumus 20 000 000 000 franku (ap 225 milj. zelta rubļu) vērtībā. Francijas vīnkopji arī agrāk bija cietuši zaudējumus, piemēram, vīnogulāju miltrasas izraisīto postījumu dēļ, taču ne tādos apmēros.

Vīnogulāju filokseru no Francijas ievazāja Portugālē, Spānijā, Itālijā, Austrijā, Vācijā, Bulgārijā, Turcijā un citās Eiropas zemēs, kā arī citos kontinentos.

Ziņas par vīnogulāju filokseras postījumiem Francijā nobiedēja cara valdību Krievijā, tāpēc 1873. gadā tika izdots likums, kas aizliedza vīnogulāju jaunstādu un spraudeņu ievešanu no ārzemēm. Tomēr šis likums bija novēlots, jo postošais vīnogulāju kaitēklis jau 1872. gadā bija ievests no Vācijas. Lai likvidētu vīnogulāju filokseras perēkļus, nodibināja īpašas komisijas, kas apsekoja vīnogulāju plantācijas. Insekcētajās platībās vīnogulājus izrāva ar visām saknēm un sadedzināja, bet augsni apstrādāja ar dažādām ķimikālijām — sēroglekli, nedzēstiem kaļķiem u. c. Pēc 24 gadu ilgas cīņas vīnogulāju kaitēklis bija likvidēts tikai Krimā, bet Krievijas pārējās vietās — Kaukāzā, Kubaņā, Ukrainā, Besarābijā u. c. — tas turpināja savu postošo darbību. Cariskajā Krievijā filoksera pavisam iznīcināja 180 000 ha vīnogulāju stādījumu.

Pagājušā gadsimta beigās vairāki franču zinātnieki bija noskaidrojuši, ka Eiropas vīnogulāju šķirnēm, kas uzpotētas uz Amerikas sugām, filoksera praktiski ir nekaitīga. Tāpēc tajos apgabalos, kur filoksera izplatīta masveidā, Eiropas izcilākās šķirnes potēja un potē uz Amerikas vīnogulāju potcelmiem vai arī stāda tādās augsnēs (smilšainās), kur vīnogulāju filoksera nevar attīstīties.

Tagad pret vīnogulāju filokseru lieto ļoti dažādus un efektīvus ķīmiskos augu aizsardzības līdzekļus.

Tauriņi

Tauriņi ir viena no interesantākajām kukaiņu kārtām gan to bioloģijas, gan krāsu un formu dažādibas dēļ. Tie ir visdažādākā auguma — no sīkiem līdz loti lieliem — kukaiņi, kuriem lielākoties ir divi pāri dažāda lieluma un formas plēvjainu spārnu, kas klāti ar dažādas krāsas zvīņām. Sīkākajiem tauriņiem izplestu spārnu platums var būt tikai 3—8 mm, turpretī lielākajiem — 20—25 cm. Ir samērā nedaudz tādu tauriņu, kuru mātītēm spārni reducēti, no tiem paliku: šas pāri tikai bēdīgas atliekas — spārnu aizmetņi.

Tauriņa galva salīdzinājumā ar ķermeni ir neliela. Uz tās atrodas viens pāris salikto acu, 2 vai 3 parastās actiņas, taustekli un mutes orgāni. Pēdējie tauriņiem pārveidoti spirālveida snuķītī, kas var saritināties un vajadzības gadījumā — sūcot nektāru, saldu

sulu utt. — izstiepties. Snuķīša garums ir ļoti dažāds — no dažiem milimetriem līdz 30—35 cm. Tauriņiem, kas atrodas uz zemākas attīstības pakāpes, piemēram, zobotajām kodēm (Micropterijgldae), snuķīša nav, bet mutes orgāni piemēroti graušanai — ziedputekšņu ēšanai. Ļoti daudziem tauriņiem mutes orgāni vispār nav attīstīti, jo tie pieauguši nebarojas. Kājas tauriņiem piemērotas iešanai. Taustekļi ļoti dažādi, bet visbiežāk sarveida, diegveida vai vālītes veida. Ķermenis vairumam tauriņu klāts ar bieziem krāsainiem matiņiem.

Tauriņu kāpuru ķermenis parasti cilindrisks, ar labi attīstītu galvu. Mutes orgāni grauzējtipa, piemēroti dažādas konsistences augu audu vai ari dzīvnieku valsts produktu graušanai. Kāju skaits tauriņu kāpuriem ļoti dažāds; parasti ir 3 pāri krūšu kāju un 4 vai 5 pāri vēdera kāju (sprīžmešu dzimtas tauriņiem 2 pāri vēdera kāju). Ķermenis var būt gluds, bez matojuma, ar nelielām kārpiņām, retiem matiņiem vai ari klāts ar ļoti bagātīgu matojumu, nereti īpašiem matu pušķīšiem vai otiņām. Dažreiz uz ķermeņa ir arī savdabīgi izaugumi — dzelksnīši, izciļņi, radziņi, hitinizēta «astīte» u. c. Tauriņu kāpuru krāsa ir gan pilnīgi balta, gan gaišdzeltena (alojumos dzīvojošiem kāpuriem), gan zaļa, pelēka, brūna, sarkanbrūna, dzeltena, melna, gan raiba — dažādās kombinācijās.

Zinot kāpuru barības augu, bieži pēc to raksturīgās krāsas, matojuma, izmēriem un parādīšanās laika var pareizi noteikt tauriņu sugu. Tai pašā laikā nezinātājam ir pat grūti iedomāties, ka no šāda dažreiz gluži pretīga kāpura var izveidoties ļoti krāšņs tauriņš.

Tauriņi dēj olas pa vienai vai grupās uz kāpuru attīstībai piemērotas barības vides — augu lapām, stublājiem, koku mizas, skujām utt. Olas pēc krāsas ir samērā vienmuļas — pelēkas, zaļas, dzeltenas, brūnganas utt., bet pēc formas un ārējā apvalka veidojumiem dažreiz var būt ļoti interesantas.

Diemžēl līdz šim vēl par daudzām zinātnei pazīstamām tauriņu sugām nav zināms, ar kādu sugu augiem barojas to kāpuri. Tādēļ minēsim tikai galvenos tauriņu kāpuru barības avotus. Lielum lielais vairums pārtiek no dažādiem augiem vai to daļām — ziediem, augļiem, lapām, dzinumiem, mizas. Augu lapas un augļus kāpuri apgrauž no ārpuses vai iegraužas tajos. Dažu tauriņu kāpuri lapās veido lentvcida vai plankumveida alojumus. Kāpuri vai nu rupji apgrauž lapas, vai arī izgrauž tajās dažāda lieluma caurumus. Ir tauriņu kāpuri, kuri barojas ar dzīvnieku vilnu, dzīvo putnu spalvās vai pat ēd vilnas apģērba gabalus. Vaska kožu kāpuri, piemēram, ēd bišu vasku un uzskatāmi par nopietniem biškopības kaitēkļiem.

Visā pasaulē zināms ap 100 000 tauriņu sugu, Padomju Savienībā — ap 12 000, bet Latvijā — nedaudz vairāk par 2000 sugu.

Kā zīdvērpējs pārvarēja Lielo Ķīnas inūri. Vairāk nekā 2500 gadu pr. m. ē. Ķīnā audzēja zīdvērpējus (Bombyx mori) dabiskā zīda ražošanai. Tirgotāju sarakstos zīds kā prece sieviešu tērpu darināšanai minēts 600 gadu pr. m. ē. Pēc tam zīds top pazīstams grieķiem, lai gan citur Eiropā tas ieviešas krietni vien vēlāk. Tā, piemēram, Itālijā zīds parādījās tikai 2. gs. pr. m. ē. Ķīnieši darīja visu, lai saglabātu zīda ražošanas noslēpumu un neizlaistu zīdvērpēju no «debesu impērijas». Sardze (līdzīga mūsu muitai) modri vēroja, lai tikai kāds neizved vērtīgā kukaiņa olas. To, kas uzdrošinājās pārkāpt šo likumu, sodīja ar nāvi. No Ķīnas bija atļauts izvest tikai zīda izstrādājumus.

Jau Aristotelis pareizi aprakstījis zīdvērpēja pārvēršanos no olas kāpurā, tālāk kūniņā un beidzot tauriņā, lai gan cilvēki vēl ilgi pēc tam uzskatīja, ka zīdu ievāc īpašu pūku veidā no kāda koka tāpat kā kokvilnu.

Apmēram 140. gadā pr. m. ē. X dinastijas princese Gana tika izprecināta Hotānas ķēniņam. Uzzinājusi, ka Hotānā, kur atradās mazā Buhāra, neaug zīdkoki un nav zīdvērpēja, viņa bija ļoti sašutusi. Riskējot ar dzīvību, viņa cepurē noslēpa dažas zīdkoka sēklas un zīdvērpēja olas un devās pie sava nākamā dzīvesbiedra. Sardze neiedrošinājās pieskarties ķeizara ģimenes locekļa cepurei, un tā sēklas un olas neskartas nokļuva citā zemē. Zīdvērpēja audzēšana jaunajā dzimtenē vainagojās panākumiem, un šis tauriņš pamazām sāka izplatīties arī citur.

552. gadā savukārt divi Svētā Bazīlija ordeņa mūki ar dzīvības briesmām atveda uz Konstantinopoli un pasniedza imperatoram Justiniānam bambusa nūju, kurā starpposmu mezglos bija paslēptas zīdvērpēja olas un baltā zīdkoka sēklas. Tā zīdkopība sāka attīstīties arī Bizantijā. 8. gs. tā tika ieviesta Spānijā un pēc tam arī citās valstīs. 1700.—1788. g. Francijā jau ik gadus ražoja 6 milj. kg zīdvērpēja kokonu, nedaudz vēlāk, 19. gs. 30. gados, jau 10 milj. kg un 1853. g. — 26 milj. kg kokonu.

Krievijā ar zīdkopību sāka nodarboties 1596. gadā. Kā daudzās saimniecības nozarēs, arī zīdkopības attīstībā lieli nopelni bija Pēterim I. Pēc viņa pavēles visi zīdkopji tika ņemti speciālā uzskaitē, tiem obligāti bija jāaudzē zīdkoki, bet, ja kāds zīdkokus izcirta, tam piesprieda nāves sodu. Pagāja vairāk nekā divsimt gadu, kamēr cariskās Krievijas zīdvērpēja audzēšanas rajonos —

Vidusāzijā un Kaukāzā — sāka ražot zīda audumus, tomēr arī tad lielāko daļu izaudzēto kokonu vēl arvien izveda apstrādei uz Itāliju un Franciju.

Eiropā 1856. gadā un 1857. gadā zldvērpējiem uzbruka kāda slimība, kuras rezultātā zīdkoplba sāka sarukt, daudzas fabrikas bankrotēja. Zemes cenas samazinājās par 60% vairāk. Bija jūtams zīda trūkums, tādēļ 1859. gadā to sāka atkal ievest no Ķīnas. Francijas Zinātņu akadēmija uzdeva vairākiem zinātniekiem noskaidrot slimības cēloņus. Tika konstatēts, ka slimība izplatās ar olām, tāpēc, lai atjaunotu zīdkopību, sāka iepirkt zīdvērpēju olas Ķīnā.

Kāpuri ražo zīdu. Tagad ir grūti noteikt to laiku, kad zīdkoku birzīs, cilvēku roku neskarti, brīvi barojās pēdējie savvaļas zīdvērpēja kāpuri. Varbūt tas bija pirms 4000 gadiem, varbūt vēl senāk. Zīdvērpēji, kurus vairākus tūkstošus gadu cilvēks kopis un audzējis, nekad vairs nespēs dzīvot brīvē. Tur zīdvērpēja mātītes nevarētu atrast saviem bērniem barību — zīdkoku lapas, bet tikko no olām izšķīlušies sīkie kāpuri vairs nespētu izturēt ne vējus un lietusgāzes, ne arī temperatūras maiņas.

No kūniņām iznākušie zīdvērpēji nebarojas, jo tiem nav snuķīša. Pēc «kāzu ceļojuma» mātītes tiek ievietotas īpašos maisos, kur katra izdēj ap 800 olu. Olas rūpīgi jāsaglabā līdz nākamajam pavasarim, kad atkal saplauks zīdkoki. Telpās, kur glabā zīdvērpēju olas, jāuztur attiecīgs gaisa mitrums, lai olas neizžūtu, kā arī pietiekami zema temperatūra. Olu uzglabāšanai nav vajadzīgas plašas telpas, jo, lai iegūtu 2300—3200 kg kokonu (šī svārstība tik liela ir tāpēc, ka ražība atkarīga no zīdvērpēja šķirnes), vajadzīgs tikai ap 500 g olu.

Lai gan tikko no olas izšķīlies kāpurs sver apmēram 0,5 mg, tā apetīte ir ļoti liela. Tā kā jaunajiem kāpuriem ir samērā vāji žokļi, tiem ik pa divām stundām pasniedz svaigas, vēl pilnīgi neizaugušas zīdkoku lapas. Tā trīs dienas kāpuri ēd un ēd, un arvien pieņemas svarā, bet trešās dienas beigās tie kļūst gurdeni, miegaini, mazkustīgi un pārstāj baroties. Katrs kāpurs ar krūšu kājām stingri pieķeras pie lapiņām, it kā gatavojoties uz ilgu gulēšanu. Nezinātājam tā vien liekas, ka mazajiem kāpuriem uzbrukusi kāda šausmīga slimība. Tomēr zīdkopji nemaz neuztraucas, jo viņi zina, ka ne ātrāk un ne vēlāk kā

trešās dienas beigās sākas jauno kāpuru pirmā ādas maiņa, kas ilgst gandrīz veselu diennakti. Nākamajā dienā kāpuri atkal pamostas un sāk staipīties. Staipoties kāpuriem aiz galvas kapsulas pēkšņi pārplīst vecā āda, un no tās sākumā parādās galva, bet pēc 15—20 minūtēm izlien jaunais kāpurs. Tas ir gandrīz divas reizes garāks, nekā bijis sākumā, tikai ļoti novājējis, it kā nebūtu ilgi jo ilgi barots. Tā cits pēc cita visi kāpuri nomet veco adu un ietērpjas jaunos, daudz ērtākos «uzvalkos». Pēc tam kāpuri atkal ēd un ik pēc 4—6 dienām nomaina šauro veco ādu. Pavisam kāpuriem notiek četras ādu maiņas, un ikreiz kāpuri top lielāki un pieaug to apetīte. Pēdējā auguma kāpuri 7—10 dienu laikā apēd trīs reizes vairak lapu nekā jaunāko augumu kāpuri. Kopumā 100 kāpuru barībai vajag 1860—2080 g zīdkoka lapu, tātad, lai iegūtu 1 kg jēlzīda, kāpuriem jāizbaro 11,37—12,85 kg lapu. Pieaudzis kāpurs sasniedz 80 mm garumu un sver apmēram tūkstošreiz vairāk nekā tūlīt pēc izšķilšanās. Piektā auguma kāpura ķermenī ir jau pilnīgi izveidojies ar īpašu olbaltumvielu pildīts dziedzeris, no kura tiek izvīts zīda pavediens.

Pēc pēdējās ēdienreizes pieaugušie kāpuri atkal kļūst nemierīgi, tie rāpo gan šurpu, gan turpu, meklēdami vietu, kur varētu iekūņoties. Te nu zīdkopji nedrīkst vilcināties. Jau pirmajās stundās, kad kāpuri kļuvuši rosīgi, to mītnēs tiek ielikti žuburoti zari vai salmu kūļi. Līdzko pieaugušais kāpurs atradis piemērotu vielu, tas sāk veicīgi iekārtoties. Kāpurs ātri noliec galvu gan uz vienu, gan uz otru pusi, no vienlaidus zīda pavediena savijot īpašu paslēptuvi — kokonu. Veidojot kokonu, zīdvērpēju kāpuri neievēro nekādu darba režīmu. Neviena minūte netiek izmantota atpūtai, jo kokonu vērpšana ir akorddarbs: 50—70 stundu laikā kokonam jābūt gatavam, bet tas prasa ne mazāk kā 300 000 galvas kustību. Ar katru galvas vēzienu kāpurs izdala apmēram 5 mm garu zīda pavedienu. Viena kokona diega garums ir no0—1300 m. Jāpiebilst, ka kāpurs izdala divus zīda pavedienus. Katrs pavediens sastāv no divām kārtām — virsējās, kura karstā un sārmainā ūdenī izšķīst, un iekšējās, kas ir ļoti izturīga gan pret ūdeni, gan pret vājām skābēm un sārmiem.

Kad kokons gatavs un briesmas no ārpuses vairs nedraud, kāpurs vēlreiz maina ādu. Jūs jau uzminēsiet, ka šoreiz no vecās ādas izlien nevis lielāks kāpurs, bet gan kūniņa. Kūniņā tad notiek sarežģīti fizioloģiski un bioķī-i miski procesi, līdz no visām kāpura dzīves laikā uzkrātajām barības vielām izveidojas pieaudzis kukainis tauriņš, kurš atkal dēs olas, radīs pamatu jaunai paaudzei.

Ja no kokona jau iznācis tauriņš, tad smalkais zīda pavediens taja ir sarauts un vairs neder zīda iegūšanai. Lai iegūtu veselu pavedienu, tad apmēram nedēļu pēc; kokonu izveidošanās kūniņas nobeidz, apstrādājot kokonus ar karstu tvaiku. Pēdēja laikā, lai nobeigtu kūniņas, tās iesaldē, un tā tiek iegūts labākas kvalitātes zīds. Pēc tam īpašas mašīnas no kokoniem notin smalko pavedienu, ko tālāk savērpj zīda diegos, no kuriem pēc nokrāsošanas tiek austi audumi.

Nepaliek neizmantotas arī nobeigtās kūniņas, kuru zīda pirmapstrādes rūpnīcās sakrājas tūkstošiem tonnu. No tām izspiež eļļu, vai arī pašas kūniņas izmanto lopbarībai. Daļu kokonu rūpīgi saudzē, lai izaudzētu jaunus tauriņus un iegūtu olas. Sīs olas tiek glabātas līdz nākamajam pavasarim.

Daži zinātnieki veic eksperimentus, kā panākt, lai gada iegūtu divas zīdvērpēju paaudzes un tā divkārt palielinātu zīda ražu. Vislielākie sarežģījumi rodas sakarā ar barību, jo tajā laikā, kad izšķiļas otrās paaudzes kāpuri, zīdkoka lapas jau ir vecas un sīkajiem kāpuriņiem nav «pa zobam». Arī iekonservētas lapas tie ne labprāt ēd.

Dabiskā zīda ieguve ir daudz sarežģītāka, nestabilāka un arī dārgāka nekā mākslīgā (sintētiskā) zīda ražošana. Lai iegūtu dabisko zīdu, ir jāaudzē zīdkoki, jāceļ speciālas zīdvērpēju mītnes, kuras jāuztur stingri noteikta temperatūra un gaisa mitrums, kāpuri pēc noteikta grafika jābaro, un kur nu vēl citi kopšanas darbi un zīda pavediena tālākā apstrāde. Tie visi ir ļoti sarežģīti, darbietilpīgi procesi.

Katrs, kas valkājis zīda apģērbu, labi zina, ka dabiskais zīds ir ļoti elastīgs un izturīgs (izturības ziņā par to pārāks ir tikai kaprons), kā arī daudz higiēniskāks salīdzinājumā ar sintētiskās šķiedras audumiem. Arī tehnikā, it sevišķi elektrotehnikā un mūzikas instrumentu gatavošanā, vēl lieto dabisko zīdu. So kukaiņu īpatnējo produktu diez vai kādreiz pilnībā spēs aizstāt molekulārās ķīmijas ražoj umi.

Tagad Padomju Savienība dabiskā zīda ražošanā ieņem trešo vietu pasaulē (pēc Japānas un Ķīnas) un ik gadus

ražo vairāk nekā 30 000 t kokonu, no kuriem var iegūt desmitiem miljonu metru vērtīgā zīda auduma.

Ko ēd tauriņi? Ikviens būs redzējis, kā tauriņi lēni pārlido no zieda uz ziedu un sūc nektāru. Tomēr dažu sugu tauriņi nelido uz ziediem, tie izmanto citus salduma avotus, piemēram, ievainotus saldus augļus, kļavu, bērzu u. c. koku saldo sulu, laputu šķidros izdalījumus un pat medu. Uz bišu medu sevišķi kars ir tauriņš miroņgalva (Acherontia alropos). Ne reizi vien redzēts, ka šis tauriņš, riskēdams ar savu dzīvību, ielauzies bišu stropā. Miroņgalvas apetīte ir apskaužama: vienā minūtē tas var izsūkt gandrīz tējkaroti medus. Saldurnvielas — nektārs 11. c. — tauriņiem nepieciešamas, lai attīstītos olas, būtu pietiekami liela auglība un līdz ar to varētu atstāt pēcnācējus.

Tauriņu vidū viens no lielākajiem ūdens dzērājiem ir biešu svilnis, kas vienā reizē var izdzert divreiz vairāk ūdens, neka pats sver. Atsevišķas tauriņu sugas (it sevišķi tropu zemēs) barojas ar dzīvnieku sviedriem, asarām un pat ar dzīvnieku ekskrementiem.

Nedaudzu sugu tauriņiem daba ir nodarījusi pāri — tiem ir reducēts snuķītis, tādēļ tic nevar ne sūkt saldo nektāru, ne pat dzert ūdeni. Sādi tauriņi ir mums pazīstamais zīdvērpējs, mazais salnas sprīžmetis u. c.

Kukaiņi, kas ēd šokolādi. Tabakas jeb kakao svilnis (Ephestia clutella) ir neliels tauriņš (izplestu spārnu platums — 12—20 mm) pelnu pelēkiem spārniem ar gaišākām svītrām un tumšbrūnu apmali. Kāpuri 7—8 mm gari, gaišbrūni, ar ievērojami tumšāku galvu un priekškrūšu vairogu.

Kakao svilni var sastapt visur, kur pārstrādā vai uzglabā miltus un žāvētus augļus, — dzirnavās, pārtikas produktu un labības noliktavās u. tml. Brīvā dabā šis kaitēklis nevar dzīvot, bet noliktavās tam ik gadus attīstās 2—4 paaudzes. Pieaugušie tauriņi lido no jūnija līdz oktobrim.

Šokolādi ēd nevis pats tauriņš, bet gan kāpuri. Tic bojā ne tikai šokolādi, kakao, kafiju, cepumus, riekstus un mandeles, bet arī labību, putraimus, miltus, žāvētus augļus un saknes, herbārijus, kukaiņu kolekcijas utt. Tas ir viens no vispostošākajiem noliktavu kaitēkļiem.

Citas sviļņu sugas boja egļu čiekurus, kāpostus, ērkšķogas, bumbierus, akāciju pākstis, segliņus. Pie sviļņiem pieder ari biškopjiem pazīstamā vaska kode.

Viena šūnkārta — efektīvs aizsargs. Parastā saulgrieze, tāpat kā virkne citu kultūraugu, Eiropa ievesta pēc tam, kad tika atklata Amerika. Sākumā to audzēja kā dekoratīvu augu, vēlāk kultivēja gan sēklu iegūšanai, gan ari lopbarībai. Pieprasījumi pēc saulgriežu eļļas un halvas arvien pieauga, un saulgriežu plantācijas paplašinājās. Tad pēkšņi saulgriežu ziedkopas saka parādīties nelieli, gaišpelēki kāpuri ar brūngandzeltenu galvu. Tie bija saulgriežu sviļņa kāpuri, kuri agrāk barojas uz dažādiem savvaļas kurvjziežiem, bet tagad pārgāja uz saulgriezēm.

Saulgriežu svilnis (Homoeosoma nebulella) ir neliels tauriņš, kam reti kāds veltī sevišķu vērību. Tā spārni ir pelēcīgi, ar vairākiem melniem punktiem. Saulgriežu ziedēšanas laikā mātīte iedēj olas ziedos. Izšķīlušies kāpuri barojas ar ziedu iekšējām daļām un vainadziņu. Bet pēc 8—10 dienām jau trešā auguma kāpuri iegraužas ziedkopā, kur daļēji vai pilnīgi izgrauž sēklu kodolus. Pietiek, ka vienā saulgriezes ziedkopā barojas 15—25 kāpuri, lai gandrīz visa auga sēklu raža būtu sabojata.

Kaitēklis arvien vairāk un vairak izplatījās galvenajos saulgriežu audzēšanas rajonos, arvien zemākas kļuva saulgriežu sēklu ražas. Atsevišķās vietās kaitēkļa dēļ pārtrauca šīs kultūras audzēšanu. Ko darīt talak? Kad saulgriezes zied, ķīmiskos augu aizsardzības līdzekļus lietot nedrīkst, jo tad tiks iznīcināti derīgie apputeksnētāji un gala rezultātā ražas vispār nebūs. Bet varbūt ir tādas saulgriežu sugas, kurām šis kaitēklis nav bīstams? Tie-

19. att. Saulgriežu sēklas: 1 pret saulgriežu svilni izturīgas šķirnes sēklas apvalka šķērsgriezums; 2 — pret saulgriežu svilni neizturīgas šķirnes sēklas apvalka šķērsgriezums (a — epiderma, b —korķa audi, c — bruņu štinu kārtiņa, ci — sklerenhīma).

šām, tika atrastas tādas sugas un šķirnes, uz kurām saulgriežu svilnis gan dēj olas, bet kāpuri nebojā sēklas.

Selekcionāri krustoja ļoti ražīgas, bet pret saulgriežu svilni neizturīgas šķirnes ar izturīgām, bet mazražīgām. Tika iegūtas jaunas, ražīgas šķirnes, kas ir pilnīgi izturīgas pret saulgriežu svilni. Bet kāpēc gan šī tauriņa kāpuri nespēj bojāt dažu saulgriežu šķirņu sēklas? Varbūt tās ir negaršīgas? Apskatot mikroskopā sēklu apvalkus, izrādījās, ka vienīgā atšķirība starp neizturīgajām un izturīgajām šķirnēm ir bruņu šūnu kārtiņa, kas izturīgo šķirņu sēklas apvalkā seko aiz epidermas un korķaudiem (19. att.). Sī plānā šūnu kārtiņa ir drošs aizsargs pret saulgriežu sviļņa kāpuriem.

Tagad saulgriežu audzētājus sviļņa uzbrukumi vairs nebaida, jo radītas vairākas pret šo kaitēkli pilnīgi izturīgas saulgriežu šķirnes.

Pēc auga tiek paredzēts kukainis. Apmēram pirms 120—150 miljoniem gadu uz mūsu planētas nebija augu ar krāšņiem un smaržīgiem ziediem. Tic attīstījās tikai tad, kad parādījās pirmatnējās bites, kamenes un tauriņi. Līdz ar ziedaugiem savukārt attīstījās jaunas kukaiņu sugas, kas veica augu svešapputi.

Visspilgtāk ziedaugu ciešā saistība ar kukaiņiem apputeksnētājiem izpaužas orhideju un tauriņu sfingu attiecībās. 1891. gadā angļu naturālists Volless ievēroja, ka Madagaskarā aug īpaša orhideja Angraecutn sesquipedale, kuras ziedkauss ir 250—350 mm dziļš. Tajā laikā vēl neviens nepazina kukaini ar tik garu snuķīti, kas, izsūcot nektāru, varētu apputeksnēt šo orhideju. Āfrikas faunā garākais snuķītis — 190 mm — bija sfingam Macrosila tnorgani. Dienvidamerikas sfingam Cocythius cluentius snuķīša garums ir 230 mm. Bet ari tāds snuķītis ir vēl par īsu, lai sasniegtu šīs īpatnējās orhidejas ziedkausu.

Volless, zinādams augu un kukaiņu savstarpējas sakarības, paredzēja, ka Madagaskarā tiks atrasts tāds tauriņš, kura snuķīša garums ir 300—350 mm. Un tiešām — tādu tauriņu Madagaskaras faunā 1903. gadā aprakstīja Džordanoms, nosaucot to par Macrosila morgani praedieta (t. i., «paredzētais»).

Ierocis un pretierocis. Dabā viss rit noteiktā ievirzītā gultnē un katrai darbībai ir zināma pēcdarbība.

Spriežot pēc tauriņu miljoniem gadu ilgās evolūcijas,] agrāk tic visi bijuši dienas kukaiņi. Tic lidoja dienā, dienā mielojās ar ziedu nektāru, dienā sameklēja savu kāpuru attīstībai piemērotus barības augus. Līdz ar tauriņiem attīstījās arī kukaiņēdāji putni, kuri labprāt barojās ne tikai ar kāpuriem, bet arī ar pieaugušiem tauriņiem. Tā pakāpeniski daļa tauriņu, it sevišķi neveiklie, dienas dzīvei mazāk piemērotie, pārgāja uz aktīvu pievakares vai nakts dzīvi. Vienlaikus kukaiņēdāju putnu konkurences ietekmē arī mazāk veiklie sikspārņi bija spiesti pāriet uz nakts dzīvi. Sikspārņiem ir ļoti vāja redze, kas maz palīdz dienā, kur nu vēl naktī. Sen ir novērots: ja dzīvai būtnei kāds maņu orgāns ir vājāk attīstīts, šo trūkumu kompensē cits maņu orgāns, kurš tādā gadījumā attīstīts ievērojami labāk. Pat cilvēkam, ja tas ir akls, ir labāk attīstīta dzirde,: tauste un oža nekā redzīgajiem. Biologus ilgi mocīja mīkla, kā sikspārņi ar savu vājo redzi spēj noķert kukaiņus un vispār baroties. Ar sikspārņiem veica ļoti sarežģītus eksperimentus, līdz noskaidroja, ka vājo redzi tiem aizvieto ļoti jutīgs radiolokators. Tas raida ultraskaņas, un pēc skaņu viļņu atstarošanās ātruma no ceļā sastapta-! jiem priekšmetiem un atstarojuma intensitātes sikspārnis novērtē šo priekšmetu lielumu un attālumu. Visiem par lielu izbrīnu, bionikas speciālisti konstatēja, ka šis sikspārņu «navigācijas instruments» spēj nopeilēt pavisam sīkus priekšmetus, kuru izmēri ir tikai ap 0,2 mm. Pirms «starta» sikspārņi noraida tikai 5—10 ultraskaņas impulsus sekundē, lidojot — līdz 30. Kad sikspārnis nopeilējis tauriņu, sākumā impulsu skaits sasniedz 50—60, vēlāk — līdz 200. Jāpiebilst, ka katrs impulss ilgst 0,002—0,005 sekundes.

Kukaiņiem, tāpat kā visiem citiem dzīvniekiem, lai aizsargātos no uzbrukuma, jāprot nekļūdīgi atšķirt ienaidnieka tuvošanos un zibenīgi uz to reaģēt. Dažiem nakts-] tauriņiem ir īpaši dzirdes orgāni (tauriņu «ausis»), ar kuriem viņi var uztvert un atšķirt sikspārņa noraidītās! ultraskaņas. Pēc šo orgānu saņemtās ultraskaņas informā-j cijas tauriņš ne tikai konstatē sikspārņa klātbūtni, bet arī nosaka tā atrašanās vietu telpā.

Naktstauriņš, kas nokļuvis sikspārņa ultraskaņu kūļos, ja attālums līdz sikspārnim ir 4,5—6 m, zibenīgi maina! lidošanas virzienu, uzlido augšup vai arī taisa cilpas,] kamēr pilnīgi attālinās no ultraskaņas avota. Ir noskaid-ļ

20. ait. Mazais salnas sprīžmetis (Operopthera brumala): 1 — tēviņš; 2 — mātīte; 3 — kāpuri.

rots, ka tauriņš maina savu lidošanas virzienu daudz ātrāk, nekā ultraskaņas atstarojums nonāk atpakaļ līdz sikspārnim.

Siem naktstauriņiem dzirdes orgāni novietoti uz pakaļkrūts. Katra «auss» izskatās kā neliels gliemežvāciņš, kas pārvilkts ar plānu hitīna «bungādiņu». Ārējie ultraskaņas viļņi iedarbojas uz «bungādiņu» un tālāk gaisa dobumā — uz divām nervu šūnām. Iegūta informācija pa šo nervu šūnu izaugumiem tiek noraidīta uz centrālo nervu sistēmu. Tagad noskaidrots, ka daudzu sugu tauriņi paši darbojas kā radiolokatori: lidojot tic ar katru spārna vēzienu noraida skaņu ar frekvenci ap 15 000 svārstību sekundē, un pašu dzirdes orgāni to pēc tam uztver.

Tauriņi bez spārniem. Vēlu rudenī — oktobra pirmajā dekādē — pie mums iestājas pirmās ilgstošās salnas. Augļu dārzos un parkos, apstādījumos zāle, koku zari un stumbri ik rītus pārklājas ar sudrabotu sarmu. Liekas, ka visi kukaiņi jau sen paslēpušies augsnē, aiz atlobījušās mizas, pažobelēs, nokaltušos augu stiebros utt., lai pārciestu bargo, nepielūdzami auksto ziemu.

Taču pāris stundu pēc pirmajiem saules stariem, uzmanīgi pavērojot koka stumbra dienvidu pusi, ieraudzīsim, ka pa to vainaga virzienā rāpo 8—10 mm gari, pelēkbrūni kukaiņi ar samēra resnu vēderiņu. Nezinot grūti pateikt, pie kādas kārtas tie pieder. Taustekļi, galva un ari vēderiņš it ka atgādinātu tauriņu — bet spārni? Tie ir tikai kādus 1—3 mm gari, neattīstīti. Izradās, ka šie bezspārnu kukaiņi ir mazā salnas sprīžmeša (Operophihera brumatn) mātītes, kas pieder pie tauriņu kārtas, sprīžmešu dzimtas (20. att.). Latvijas dārzos un apstādījumos tas ir viens no izplatītākajiem augļkoku un dekoratīvo koku kaitēkļiem. Rudenī (oktobrī) mātītes pa stumbru uzrāpo koka vainagā, kur pie pumpuriem vai zem atlobījušās mizas izdēj olas. Kad mātītes izdējušas vairākus desmitus, bet dažreiz pat vairākus simtus olu, tās nobeidzas. Pārziemo tikai olas. Pavasarī pumpuru briešanas laika izšķi-

21. att. Kļavu pūcītes (Acronicta aceris) kāpurs.

22. att. Tādas 1959. gada augustā izskatījās jaunās zirgkastaņas pie Rīgas centrālā universālveikala.

ļas sīki kāpuriņi, kuri iegraužas irdenajos pumpuros. Kāpuri ir ļoti ēdelīgi — dažu nedēļu laika tie saboja ļoti daudz koku lapu. Mazā sprīžmeša masveida savairošanās gados no koku lapām paliek pāri tikai rupjākās dzīslas. Jau jūnija beigas pieaugušie kāpuri pamet koka vainagu un iekūņojas augsnē. Visu vasaru mazais salnas sprīžmetis diapauzē kūniņas stadijā. Tikai oktobrļ no tās izkūņojas bezspārnu mātīte.

Jāpiebilst, ka šīs sugas tēviņiem spārni ir labi attīstīti.

Kļavu pūcītes brīnumdarbi. 1959. gadā daudzi rīdzinieki bija pārsteigti, kad skvērā pie Centrāla universālveikala augusta beigās un septembra sākumā saplauka un sāka ziedēt nelielās, vienpadsmit vai divpadsmit gadus vecās zirgkastaņas. Laikrakstā «Rīgas Balss» tika ievietots fotouzņēmums, un parakstā bija teikts, ka «šogad sakarā ar neparasti silto rudeni Rīga uzziedējušas kastaņas».

Vai kastaņu uzziedēšanas galvenais iemesls bija siltais rudens? Jāsaka, ka nē. 1959. gadā Rīgas apstādījumos bija ļoti lielā skaitā savairojušās kļavu pūcītes (Acronieta aceris), kuru kāpuri (21. att.) jau jūlijā vecākām zirgkastaņām bija noēduši 60—65% lapu, bet jauniem, līdz divdesmit gadus veciem kokiem — pilnīgi visas lapas (22. att.). Lapu kātiņi nobira, bet, tā kā augustā un septembrī bija vēl silts laiks, kastaņas uzplauka otrreiz un arī uzziedēja. Ziedēja tikai tās jaunās zirgkastaņas, kurām lapas vasarā bija pavisam nograuztas.

Lai iegūtu 4 mg bombikola. Bombikols ir īpašs ķīmiskais savienojums, kuru iegūst no zīdvērpēju (BombijK mori) mātīšu vēderiņa gala. Tā ķīmiskās struktūras formula ir

Tieši bombikols ir tā aromātiskā viela, pēc kuras zīdvērpēju tēviņš no liela attāluma atrod mātīti.

Grūti aptvert, cik daudz zināšanu, darba, laika un pacietības ieguldījuši zinātnieki, lai iegūtu tikai dažus miligramus bombikola. Vispirms 313 000 zīdvērpēju mātītēm tika ļoti rūpīgi nogriezti vēderiņu gali ar smaržas dziedzeriem. Kamēr savāca pietiekamu skaitu smaržas dziedzeru, katru vēderiņa galu ievietoja un uzglabaja petrolejas ēteri. Pēc tam sākās vairākkārtīgas pārtvaicēšanas un daždažadas ķīmiskās apstrādes, lai attīrītu bombikolu no citām organiskajām vielām un savienojumiem. Ķīmiskie attīrīšanas procesi ilga vairākus mēnešus, līdz beidzot tika iegūts sīks bombikola piliens, kas svēra tikai 4 mg. Sai tīrvielai kā atraktantam ir ļoti liela bioloģiskā aktivitāte: vienā kubikcentimetrā petrolejas ētera izšķīdināts viens

pikograms* vielas jau izraisa zidvērpēju tēviņu aktivitāti. Vēl nesen zinātnieks N. Kuzņecovs izteicās, ka atraktantu pētīšanai ne tik drīz tiks pievērsta pienācīga uzmanība. Tomēr tagad daudzās valstīs liela ķīmiķa un entomologu saime pētī dažādu kukaiņu atraktantus, lai atklātu, kā tos sintezēt mākslīgi un pēc tam lietot kaitēkļu apkarošanai. Katrai kukaiņu sugai ir savi specifiski atraktanti.

Kukaiņu hormons cīņā pret kukaiņiem. Pēdējā laikā zinātnieki mēģina iegūt pašu kukaiņu hormonus, it sevišķi juvenālo hormonu neotenīnu. Normālā attīstības gaitā šo hormonu izdala iekšējās sekrēcijas dziedzeris (corpora allata) un tas iekļūst kukaiņu asinīs ādas maiņas laikā. Laboratorijas apstākļos noskaidrots, ka, kukaiņu kāpuros ievadot neotenīna ekstraktu, tiek izraisītas papildu ādas maiņas, kuru rezultātā kāpuri gan izaug gigantiski lieli, bet nespej normāli beigt savu attīstību.

1965. gadā franču zinātnieks F. Ramade ekstrahējot no tauriņiem Hyaloptera cecropia ieguva neotenīnu, kura formula ir C18H36O2, molekulārais svars — 284. Tā aktivitāte ir tiešām kolosāla. Viens grams šī hormona iznicina 1 miljardu miltu melnuļu. Kukaiņu olas, kas bijušas īslaicīgā kontaktā ar neotenīnu, nevar normāli attīstīties. Visas kukaiņu attīstības fāzes atpaliek, turklāt nenormāli attīstās dzimumdziedzeri. Svarīgi ir tas, ka neotenīns iedarbojas tikai uz kukaiņiem un ir pilnīgi nekaitīgs citiem dzīvniekiem.

Lai neotenīnu vārētu lietot praktiskajā augu aizsardzība, vajadzētu pārstrādāt desmitiem tonnu šo tauriņu. 1968. gadā ar dažādām metodēm gan tika mākslīgi iegūts pilnīgi identisks neotenīna hormons, tomēr tā sintēze šobrīd vēl ir pārāk sarežģīta un dārga.

Neparastais pasts. Sīku pasta sūtījumu nogādāšanai nelielos attālumos jau sen izmanto speciāli dresētus suņus, pasta baložus, retāk citus dzīvniekus.

Dažās mūsu skolās naturālisti entomologi iekārtojuši īpatnējas «pasta nodaļas», kurās sīku vēstulīšu pārsūtīšanai lieto tauriņus. Tauriņu spēja pārvadāt pastu ir zinātniski pamatota. Pirms vairākiem gadu desmitiem atklāja,

* Pikograms ir viena miljonā daļa mikrograma, bet mikrograms — viena miljonā daļa grama.

ka dažu tauriņu tēviņiem ir ļoti laba oža un tie var atrast mātītes lielā attālumā. Ta, piemēram, Austrumāzijas tauriņa Arctia selena tēviņi parvar 8—11 km attālumu, ja ceļā nesastop nevienu brīvā dabā esošu mātīti. Kadā skolā ierīkoja «pasta nodaļu» atklātā lauka: slēgtā insektārijā ievietoja pāvaču tauriņu mātīti. No otras «pasta nodaļas» izlaida pāvaču tēviņu ar vēstulīti, kuru tas pēc 30—40 minūtēm nogādāja atklātajā lauka ierīkotaja «pasta nodaļā».

Šādu vēstulīti uzraksta uz plāna 30X30 mm liela zīdpapīra gabaliņa, saloka 5x5,5 mm formātā un aizšuj ar zīda diegu. Vēstulīti piesien tauriņam starp krūtīm un vēderiņu.

Vēstuļu pārsūtīšanai var izmantot arī Ķīnas ozola zīdtinējus tauriņus, kurus iespējams audzēt mākslīgi. «Tauriņu pasts» darbojas saulainā laikā no pīkst. 12 līdz pīkst. 16 un, pareizi organizējot darbu, strādā regulāri.

Ceļojošie kukaini. Dabā katrai dzīvai būtnei gadas piedzīvot kritiskus apstākļus — gan ziemas aukstumu, gan vasaras karstumu un sausumu u. tml. Dzīvnieku pasaulē vieni pielāgojušies pārciest nelabvēlīgo gadalaiku turpat uz vietas. Daudziem sīkākiem dzīvniekiem šai laikā iestājas diapauze. Citi — daļa lielāko dzīvnieku — pirms ziemas iestāšanās dodas uz tiem rajoniem, kur ir piemērota temperatūra ziemošanai un atrodams pietiekami daudz barības. Ta pārceļo putni, zivis, vāveres, žurkas u. c. Ceļo ari kukaiņi, lai gan to veiktie attālumi parasti nav lieli. Šāda parādība novērota tauriņiem, spārēm, laputīm, blaktīm, mušām u. c.

Kā īpašu piemēru var minēt monarhu Danais plexippus. Šis tauriņš vairojas Ziemeļamerikas ziemeļu daļā gar Klusā okeāna piekrasti, bet rudenī, nolidojis vairāk nekā 3000 km, ierodas Florīdā, Kubā, Meksikā, Bahamas salās un citas ziemošanas vietās (23. att.). Šeit salasās tūkstošiem šo tauriņu, un šeit tie pārziemo, tāpat kā desmitiem tūkstošu gadu to darījuši viņu senči. Tauriņi visu ziemu nekustīgi noguļ uz koku stumbriem un zariem, bet vairošanās te nenotiek. Iestājoties pavasarim, tic bariem pamet savas ziemas mītnes un, laiku pa laikam pamielodamies ar ziedu nektāru, pakāpeniski virzās uz ziemeļiem. Sastapuši ceļa dievkrēsliņus, monarhi uz tiem izdēj olas, bet

23. att. Milzīgie attālumi, kurus atsevišķos gados parvar tauriņš Danais plexippus.

paši nobeidzas. No olam attīstās kāpuri, pieauguši tie iekūņojas, un pēc kāda laika parādās jauna paaudze, kas turpina virzīties uz ziemeļiem. Kad tur iestājās rudens, jaunie monarhi lido uz savu senču ziemošanas vietām.

Tik īpatnēja ziemošanas veida, kāds ir šim Ziemeļamerikas tauriņam, nav nevienam citam kukainim, tāpēc Kalifornijā monarhus kā retu dabas brīnumu vienmēr rāda tūristiem. Ir pat noteikts piecsimt dolāru liels naudas sods par mēģinājumu apdraudēt tauriņu dzīvību.

Arī Latvijā var sastapt ieceļojušus tauriņus, kas vasarā ielido pie mums un reizēm pat vairojas, lai gan pārziemošanas iespējas mūsu klimatiskajos apstākļos ir kritiskas. Regulāri ieceļotāji ir tauriņš miroņgalva, dadžu raibenis, dažreiz rezēdu baltenis, oleandru sfings u. c.

Par ceļojošiem kukaiņiem uzskatāmas mārītes, it sevišķi septiņpunktu mārītes, kas pārceļojot atsevišķos gados lielos daudzumos tiek ar vēju iedzītas jūrā un pēc tam izskalotas krastā.

Divspārņi jeb mušas

Divspārņi ir sīki un vidēji lieii kukaiņi. Pēc attīstības cikla tie pieder pie kukaiņiem ar pilnīgo pārvēršanos. Sīs kukaiņu kārtas nosaukums gandrīz visās valodās tulkots no grieķu vārda Diptera (dis — divkārt, pteron — spārns).

Parasti uz jautājumu, kādus divspārņus viņš zina, cilvēks nosauc mājas mušu, dunduru, aklo dunduru, odu, vēl šādas tādas dažāda lieluma mušiņas — un tas ir viss, kaut gan pašreiz aprakstīts ap 80 000 divspārņu sugu, no kurām Padomju Savienībā konstatētas vairāk nekā 20 000, bet Latvijā varētu būt aptuveni 4000 sugu.

Divspārņiem pirmais spārnu pāris caurspīdīgs, plēvjains, ar bagātīgu dzīslojumu, bet otrais tiktāl reducēts, ka no tā palikušas pāri tikai nelielas vālītes, kurām tomēr ir nozīme lidojot. Šiem kukaiņiem raksturīga |oti kustīga galva, uz kuras atrodas taustekļi, acis un mutes orgāni. Taustekļi ir sarveida, gan ļoti īsi, gan arī samērā gari, sastāv no 3—15 posmiem. Mutes orgāni, snuķīša veida, bet snuķītis var būt ļoti modificēts. Dažiem divspārņiem, tādiem kā odi, ir dūrējsūcējtipa, citiem, piemēram, mājas mušai, — laizītājtipa, bet akļiein — griezējdūrējtipa mutes orgāni. Ir arī divspārņi (pangodiņi, kuņģa spindeles, ādas spindeles u. c.), kas pieauguši vispār neuzņem barību. Krūšu posmi saplūduši un ļoti grūti saskatāmi. Divspārņi no pārējiem kukaiņiem atšķiras ar strauju spārnu darbības ritmu. Piemēram, mājas mušai spārnu ritms ir 330 vēzienu, bet odiem — pat 600—1000 vēzienu sekundē. Divspārņiem kājas var būt īsas vai ari ļoti garas, vairākkārt garākas par ķermeni. Vēderiņš sastāv no 3—10 posmiem.

Divspārņu kāpuri ir tārpveida, gari, veltņveida vai arī ar saplacinātu apakšpusi. Dažu dzimtu kāpuriem uz vēderiņa kāju vietā ir īpaši veltnīši, kas nereti apgādāti ar āķīšiem vai sariņiem. Ķermeņa posmu skaits ļoti dažāds, piemēram, pangodiņiem — 13, citiem tas var būt mazāks, citiem turpretī sasniedz 20. Kāpura ķermenis parasti caurspīdīgs, bieži uz tā ir matiņi, dadzīši, āķīši utt. Kāpura galva vai nu pilnīgi reducēta, vai veido īpašu galvas kapsulu. Vairumam kāpuru mutes orgāni pārveidoti īpatnējos āķīšos.

Pieaugušie divspārņi ir īsti sauszemes iemītnieki, kuri sūc cilvēka un dzīvnieku asinis, ziedu nektāru vai augu sulu, bet nereti sastopami arī tadi, kas izsūc citus kukaiņus.

Divspārņu kāpuri attīstās ļoti dažādās barības vidēs: vieni — beigtos dzīvniekos (gaļas mušu un līķu mušu kāpuri), citi — fekālijās, kūtsmēslos, notekūdeņos, komposta kaudzēs utt. Atsevišķas mušas ir tik šauri specializējušās, ka to kāpuri attīstās vienīgi govīm zem ādas, citām turpretī tie sākumā mājo zirgu mutes dobumā un pat kuņģī vai divpadsmitpirkstu zarnā.

Vairāku dzimtu divspārņiem kāpuri var attīstīties tikai ūdenī, turklāt vieniem (knišļiem) tie dzīvo strautos, avotos un upītēs, citiem (trīsuļodi, dzēlējodi) — stāvošā ūdenī: ezeros, dīķos u. tml. Odu kāpuri bieži savairojas dārzā ūdens mucās.

Ir ne mazums divspārņu, kuru kāpuri bojā gan kultūraugus, gan arī dažādus savvaļas augus. Katram pazīstama sīpolu muša, kuras kāpuri izēd sīpolus, burkānu muša, kas izalo burkānus, kāpostu muša, kura barojas ar kāpostu stublāja pamatni vai stipri izalo redīsus, u. c. No augēdājicm divspārņiem ļoti izplatīti ir pangodiņi, kas uz koku lapām, dzinumiem un arī uz lakstaugiem rada dažāda veida deformācijas. Kurš gan sēņojot nav atradis «tārpainas» sēnes. Taču sēņu kātiņus un cepurites izalojuši nevis tārpi, bet gan divspārņu kāpuri. Šie divspārņi, kuru kāpuri barojas ne vien dažādās sēnēs, bet arī zem trūdošas koku mizas, pieder pie sēņodiņu dzimtas, un Latvijā konstatēts vairāk nekā 300 to sugu.

Vesela rinda divspārņu, savukārt, ir ļoti derīgi, tāpēc ka to kāpuri iznīcina laputis (vairums ziedmušu, kā arī daļa pangodiņu), citiem, piemēram, kāpurmušām, kāpuri parazitē tauriņu, vaboļu, zāģlapseņu un blakšu ķermeņos. Pēdējā laikā tiek pievērsta uzmanība derigo divspārņu (it sevišķi ziedmušu) pievilināšanai augļu un ogu dārzos. Augļu dārzos piestumbra joslā vai arī starp rindām iesaka sēt dilles, pētersīļus un citus čemurziežus, kas ziedēšanas laikā noder par barību ziedmušām, jātnieciņiem un dažādiem citiem derīgiem kukaiņiem.

Tomēr tai pašā laikā neviena kukaiņu kārta nav nodarījusi tik lielu postu cilvēcei kā divspārņi. Milzīgā divspārņu, precīzāk — sinantropo divspārņu armija priekšlaicīgi iznīcinājusi miljoniem un simtiem miljonu cilvēku dzīvību. Divspārņiem ir ārkārtīgi liela nozīme daudzu infekcijas slimību izraisītāju izplatīšanā. Te jāmin tādas bīstamas slimības kā malārija, holera, dizentērija, vēdertīfs u. c.

Uzmanību — istabas muša! Lai gan katrs no mums ik uz so|a sastop istabas mušas, tomēr mēs vēl maz zinām par šo kukaiņu dzīves veidu un ļaunumu, ko tie nodara cilvēkam. Bet to der zināt ikvienam.

Dzīvokļos sastopama galvenokārt istabas muša (Muscn domestica), lai gan bieži vien ap lampām lidinās arī mazas istabas mušas (Fannia canicularis) un mājas mušas (Muscina stabulans). Retāk cilvēku mājokļos ielido gaļas muša (Calliphora erytrocephala).

Istabas muša ir kosmopolīts, tā izplatīta visā pasaulē'— gan tālu ziemeļos, gan ari dienvidos — un ir cieši saistīta ar cilvēka dzīvi.

Pieaugusi muša uzturas dzivok|os, pārtikas veikalos, ēdnīcās, pārtikas ražošanas uzņēmumos, slimnīcās, lopu kūtīs utt., betjtās kāpuri attīstās netālu no cilvēka mājokļiem un mājkustoņu mitekļiem — dažādos atkritumos, fekālijās, mājlopu mēslos utt. Brīvā daba istabas mušas nav atrastas, Pieaugušas istabas mušas 17—19° C temperatūrā dzīvo 1 —1,5 mēnešus, turpretī zemākā temperatūrā (0—7°C) mazaktīvā stāvokli tās pārziemo un dzīvo 6—7 mēnešus. Jo augstāka temperatūra (virs 18° C), jo aktīvākas ir pieaugušās mušas: tas intensīvāk lido, barojas un dēj vairāk olu. Karstas dienās pie mušpapīra pielīp lielāks skaits mušu nekā vēsas. Istabās un virtuvēs mušas labprāt sildās pie siltam (40—43°C) krāsnīm vai plīts mūriem, katliem u. tml.

. Mušas ir gaismu mīloši kukaiņi./Ja logu stikli nokrāsoti zili, mušu telpa nav, pat ja tur atrodas produkti, kuru smarža tās pievelk. Tīros, uzkoptos dzīvokļos mušu vienmēr ir mazāk nekā netīros mājokļos.

Kadu ļaunumu tad nodara mušas?

Mušai par barību noder visdažādākie augu un dzivnieku valsts produkti un to izstrādājumi, kurus uzglabā viegli pieejamās vietās virtuvēs, veikalos, pārtikas produktu noliktavās/u. c.; Taču tas barojas arī virtuves atkritumos, fekālijās, kūtsmēslos utt. Pārlidojot no vienas vietas uz otru, tas pārnēsā dažādus mikroorganismus. Mikrobiologi konstatējuši, ka vienas mušas barības orgānu saturā var būt ap 28 miljoni dažadu mikroorganismu un uz ķermeņa — ap 6 miljoni. Mušas var iznēsāt tuberkulozes, dizentērijas, difterijas, vēdertīfa, holeras, strutojošu augoņu u. c. baciļus. Uz vienas mušas ķermeņa vai izkārnījumos var būt 44 dažadu slimību dīgļi. Istabas muša pārnēsā ne vien slimību izraisītājas baktērijas un vīrusus, bet arī cērmju un cilu parazītisko tārpu olas, ar kurām inficē pārtikās produktus.

Divas trīs stundas pēc izkūņosanās istabas mušas jau spēj uzņemt barību gan šķidra, gan puscietā veidā, bet pēc vienas divām dienam tās kopulējas un dej olas. Apaugļotās mātītes lido uz atkritumu traukiem, mēslainēm, ateju bedrēm utt. Tur tas dēj olas tieši uz substrāta vai 1—2' cm dziļās bedrītēs. Vienā reizē mušu mātīte izdēj 100—500 olu, bet visa mūžā — 6002000 olu. Latvijā pirmās olas istabas muša sak dēt maija sākumā un dēšana turpinās līdz septembra beigām. Mūsu apstākļos

gadā attīstās 5—8 mušu paaudzes. Ja visi vienas mušas pēcnācēji paliktu dzīvi, tad rudenī tie svērtu vairākus desmitus kilogramu.

Mušas olas ir sīkas, iegarenas (līdz 1 mm garas), baltas. Atkarībā no temperatūras olas attīstība ilgst 8—36 stundas, pēc tam no tās izšķiļas kāpurs. Pieauguši kāpuri ir ap 9 mm gari, dzeltenīgi balti. Atšķirībā no citiem kukaiņiem istabas mušu kāpuriem nav kāju un attīstītas galvas. Atkarībā no atkritumu veida tajos var attīstīties dažāds skaits mušu. Ta, vienā kilogramā fekāliju var dzīvot 16 000 mušu kāpuru, kilogramā zirgu mēslu — 12 000, kilogramā virtuves atkritumu — 7000, kilogramā cūku mēslu — 7500, kilogramā govju mēslu’— 1200 kāpuru.

Mušu kāpuru attīstībai vislabākā temperatūra ir 36° C, t. i., tieši iāda, kāda ir pūstošos atkritumos un mēslos. Karstā laikā kāpuri visvairāk sastopami 2—3 cm biezajā virskārtā, aukstākā laikā tie ielien 10—12 cm dziļumā. Augstāka temperatūra veicina kāpuru attīstību. Ja vides temperatūra ir 30—36° C, tad attīstības cikls no olas līdz imaginei ilgst 7 dienas, 18° C temperatūrā — 12 dienas, bet 36—40° C temperatūrā — tikai 3—6 dienas. To ir ļoti svarīgi zināt, lai savlaicīgi cīnītos ar mušām. Mušu kāpuri ir ne tikai siltuma mīļotāji, bet arī zināmā mērā karstumizturīgi. Tie var izturēt 50—60° C temperatūru un tikai ilgstošā 63° C temperatūrā nobeidzas. Sausā un arī ļoti slapjā substrātā mušu kāpuri dzīvot nevar. Lai gan tie barojas un attīstās pūstošās vielās, tomēr ir ļoti jutīgi pret dažādām gāzēm un pret skābekļa trūkumu. Tāpēc atkritumu kastēs mušu kāpuri uzturas galvenokārt tajās vietās, kur sienās ir spraugas. Tie necieš gaismu un reti izlien no substrāta. Tikai pieauguši kāpuri pamet substrātu un turpat netālu augsnē, retāk tajā pašā substrātā, iekūņojas. Tā parādās arvien jaunas un jaunas mušas.

Mušu kāpuri un ievainojumi. Karā cilvēki bieži mirst tāpēc, ka ievainojumā iekļuvuši baciļi un pēc tam strutojošā brūcē radusies asins saindēšanās. Pirmā pasaules kara laikā ārsti zināja: ja ievainojumā attīstās strutu baciļi, tad nāve ir nenovēršama. Tad vēl nebija atrasti tadi līdzekļi kā penicilīns u. c., kas palīdz sadziedēt šādas brūces.

Reiz uz cīņas lauka vairākas dienas pēc kaujas tika

atrasti divi smagi ievainoti karavīri, kuru brūcēs jau masveidā bija attīstījušies līķu mušu kāpuri. Kad brūces apmazgāja ar dezinficējošiem šķīdumiem, tad, ķirurgiem par brīnumu, izrādījās, ka tās ir negaidīti labā stāvoklī. ; Karavīri palika dzīvi. Vēlāk tika noskaidrots, ka līķu mušu kāpuri (Lucilia un Calliphora) strutojošos ievainojumos izēd tikai bojātos audus un strutas un ar saviem 1 izdalījumiem ierobežo baktēriju tālāku vairošanos. Pašā 1 brūcē šie kāpuri izdala īpašu vielu — alantoīnu, kas veicina brūces sadzīšanu. Tiesa, nereti līķu mušu kāpuri ievainojumā ienes tetāna vai gangrēnas mikrobus. Un tomēr ne reizi vien, ja rodas ļoti smagi, nedzīstoši ievainojumi, vēl tagad klīniskajā praksē lieto sterilus līķu mušu kāpurus.

Ziedi sasilda kukaiņus. Kādā arktiskā Kanādas rajonā (81°49' ziem. pl.) entomologi Hokings un Šārplins novēroja, ka odi Aed.es nigripes un A. impiger salien auga Dryas integrifolia un magones Papaver radicatum ziedos un paliek tur 13 minūtes, kaut gan, lai izsūktu nektāru no Dryas zieda, pilnīgi pietiktu ar divām trim minūtēm. Turklāt magones ziedos nektāra vispār nav. Izmērot temperatūru, konstatēja, ka Drijas ziedos tā ir par 3°, bet magones ziedos — pat par 5° augstāka nekā apkārtējā vidē. Siltums rodas, ziedos fokusējoties saules stariem. Zinātnieki secināja, ka kukaiņi uzkavējas šais ziedos, lai arktiskajā klimatā iegūtu papildu siltuma enerģiju.

Naftas peļķēs dzīvo kukaiņi. Varētu likties, tas ir tikai joks. Ir zināms, ka 2—4% petrolejas un ziepju emulsija iznīcina laputis un lapu blusiņas, nobeidz blakšu un bruņutu, kā arī jaunākos tauriņu un zāģlapseņu kāpurus. Kara laikā ar petroleju ierīvēja galvas bērniem un ari pieaugušajiem, ja matos bija iemetušās utis. Tas bija efektīvs līdzeklis, lai atbrīvotos no šiem seškājainajiem parazītiem. Un tomēr jau 19. gadsimtā tika atklāti īpašas mušas — Psilopa peirolei — kāpuri, kas dzīvo un attīstās naftas peļķēs netālu no naftas sūknēšanas torņiem. So mušu kāpuri peļķēs nepātraukti pāriras no vienas vietas uz cilu, bet, izņemti no naftas, ātri sažūst un nobeidzas. Kad kāpuri pieauguši, tie turpat naftas peļķu malās iekū

ņojas. Pieaugušās mušas ar savām garajām kājām pārvietojas pa naftas virsmu, tāpat ka ūdensmērītāji pa ūdens virsmu. Ja vēja brāzma apgāž mušu, to veikli aprij pašu sugas kāpuri. Noskaidrots, ka šis īpatnējās mušas kāpuru zarnu traktā atrodas baktērijas, kas spēj sadalīt parafīnu un dažus oksidētos ogļhidrātus līdz ogļskābajai gāzei un ūdenim.

Tas tiešām ir īsts dabas brīnums, un grūti izskaidrot, kāpēc šīs mušas piemērojušās un pārgājušas uz dzīvi naftas pc|ķēs, tāpat kā grūti izskaidrot dažu citu kukaiņu dzīvi netīrumu bedrēs, karstos un sāļos minerālavotos.

Kukaini — gaismas reklāmas. Ieradušies Jaunzēlandē, tūristi noteikti aplūko «zvaigžņotās alas». Tās ir lielas, dziļas alas, kurās var iebraukt pat ar laivām. Pie alu velvēm spīd tūkstošiem sīku zvaigznīšu. Ja iededzina kabatas bateriju, zvaigznītes nodziest, bet pie griestiem redz karājamies simtiem tūkstošu zīda pavedienu. Pavedieni ir 15—60 cm gari, un tajos mirdz «briljanti» — ik pēc 2—3 cm novietoti lipīgu luminiscējošu gļotu pilieni. Šādus pavedienus auž sēņu muša Arachnocampa luminosa, pareizāk sakot, tās kāpuri. Si muša sastopama tikai Jaunzēlandē. Tās mātīte dēj olas piē alu velvēm, pielīmējot tās ar īpašu lipīgu vielu. Pieaugušie kāpuri ir 30—40 mm gari, bez kājām. Kāpuru ķermenis segmentēts, krēmkrāsā, ar brūnu galvu. Maigais, trauslais kāpurs mitinās mitrā zīda pavedienu ligzdā, kuru pats noauž un piestiprina pie alas griestiem. No piestiprinātās paslēptuves kāpurs vērpj īpašus zīdveida pavedienus — «makšķeres», uz kurām atstāj lipīgus pilienus. Ikviens kāpurs izgatavo 15—20 šādu «makšķeru».

Kāpura vēderiņa pakaļējie posmi izstaro luminiscējošu gaismu. Ir noskaidrots, ka gaisma rodas, oksidējoties īpašai vielai — luciferīnain, tomēr pats apgaismes mehānisms vēl nav pilnīgi izpētīts.

Dažādi o.diņi, knišļi un mušas, kas mīt alās, tekošajā ūdenī, Lidojot tuvu griestu velvei, sapinas «makšķerēs». Lipīgie pavedieni ir arī šo mušiņu kāpuru «ausis», kas, uztverot mazāko gaisa vibrāciju, ziņo par «kārtējo upuri» vai arī par briesmām. Ja pie «makšķeres» pielipusi kāda mušiņa vai ods, kāpurs pavedienu ātri satin, tāpat kā to dara spiningotāji, un apēd lomu ar visu «makšķeri». Ta

1

vairākus mēnešus dienu dienā kāpuri uzcītīgi sēž pie savām «makšķerēm». Tikai tad, kad kāpuri paaugušies, tie satin «makšķeres», apēd tas un turpat savā noaustajā mājiņā iekūņojas. Gaismu izstaro arī kūniņa, lai gan šai fazē kukainis nebarojas. Pēc dažam dienām no kūniņas : izlido pieaudzis kukainis. Jāpiebilst, ka šo mušiņu mātītes ; lido cauri biezajam «makšķeru» tīklam bez jebkādā riska, ka varētu pielipt.

Tasmānijas sala dzīvo cita sēņu muša (/1. tasmanietisis), kuras kāpur« novērpj pat 70 «makšķeru».

Blusas

Blusas ir tumši sarkanbrūni vai brūni melni 1—5 mm gari kukaiņi, mātītes parasti lielākas nekā tēviņi. Tās attīstās ar pilnīgo pārvēršanos.

Blusas ķermenis plakanīgs, no sāniem saspiests, ar cietu hitīna apvalku, bez spārniem, ar labi attīstītiem nadziņiem pēdu galos. Sāda ķermeņa uzbūve labi piemērota, lai pārvietotos apmatojumā vai spalvās.

Salikto acu blusām nav, bet parastās acis ir dažādā attīstības pakāpē vai arī to nav nemaz. Mutes orgāni — dūrējsūcējtipa.

Visā pasaulē līdz šim zināmas 1050 blusu sugas. Padomju Savienībā atrastas 334, Latvijā — 36 sugas (pēc entomologa Z. Spura datiem, Latvijā varētu būt ap 50 sugu). Visplašāk pazīstama ir cilvēka blusa (Pulex irritans), kā arī suņu blusa (Ctenocephalus canis), kaķu blusa (C. felis) u. c.

Pieaugušas blusas barojas tikai ar asinīm. Žurku blusas kuņģī, piemēram, var ietilpināt līdz 0,5 mm3 asiņu. Blusas sūc asinis katru dienu, sūkšana ilgst no 1 minūtes līdz pat dažām stundām. Pirmo pusstundu pēc asins sūkšanas blusa izkārnās (10—20 reizes).

Blusas parazitē uz dažādiem zīdītājiem un putniem. Katrai blusu sugai ir noteikts saimnieks, tomēr beigtu dzīvnieku blusas acumirklī pamet un pārlec uz citu, pat uz citas sugas dzīvnieku.

Tālā senatnē cilvēka blusa (Pulex irritans) bija kāda liela zīdītāja parazīts, un tikai vēlāk tā piemērojās cilvēkam, lai gan var dzīvot arī uz cūkām u. c. dzīvniekiem.

Lielu ļaunumu nodara ne tikvien to sugu blusas, kas mājo cilvēku mītnēs, bet jo sevišķi tās, kuras parazitē uz dažādiem peļveidīgajiem grauzējiem un pārnēsā ļoti bīstamu slimību izraisītājus. Tā, žurku blusa, kura parazitē uz pelēm un žurkām, izplata tularēmiju, bet mēra blusa (Xenopsylla cheopis) — mēri, utt. Cilvēkam uzbrūk ne vien cilvēka blusa, bet ari kaķu, suņu, žurku un citas blusas.

Cilvēka blusa parasti dēj olas grīdu spraugās; viena mātīte izdēj ap 450 olu. Kāpuri ir lārpveida, bez kājām un bez acīm, ne vairāk kā 5 mm gari. Mutes orgāni grauzējtipa. Cilvēka blusu kāpuri barībai izmanto visdažādāko organisko vielu sīkās da]iņas, bet citu blusu sugu kāpuri ēd pat pieaugušo blusu ekskrementus.

Tropiskā blusa. Kamēr nebija skaidri entomoloģijas zinātnes pamati, par daudziem kukaiņiem pat nevarēja pateikt, pie kādas kartas tie pieder. Tā, piemēram, ceļotāji, kas apbraukāja Austrumu zemes, savos ceļojuma aprakstos stāstīja par kādu kukaini parazītu, un katrs no viņiem deva tam savu nosaukumu un pilnīgāku vai nepilnīgāku ' aprakstu, tomēr neviens nezināja pateikt, vai tā ir blusa, uts vai erce. Tikai slavenais zviedru zinātnieks Kārlis Linnejs pierādīja, ka šis kukainis (Tunga penetrans) nav nekas cits kā blusa, lai gan pēc formas un dzīves veida tā ļoti atšķiras no savām radiniecēm.

Pretstatā citām blusām šīs blusas apaugļotās mātītes ne tikai sūc asinis caur cilvēka ādu, bet pilnīgi ieurbjas tajā. Ārpusē paliek vienīgi vēderiņa gals. Piesūcies pilns blusas vēderiņš var būt zirņa lielumā. Kad vēderiņā nogatavojušās olas, tās tiek izstumtas vai ari nokrīt kopā ar visu blusu. Blusas kāpuri dzīvo augsnē. Jaunās blusas piesūcas cilvēkam vai dažādiem grauzējiem, parasti starp kāju pirkstiem. Šī tropiska blusa izraisa ļoti stipru niezi, bet, ja to saspiež, rodas bīstami sastrutojumi vai pat asins saindēšanas. Dažiem grauzējiem no tropisko blusu radītajiem iekaisumiem aplūst pat pirkstu gali.

Pēc padomju zinātnieka M. Giļarova domām, šīs blusas dzimtene ir tropiskā Amerika un cilvēks to ievazājis Āfrika, Madagaskarā un citās zemēs.

Vaboles

Vaboles jeb cietspārņi, kā tās dažkārt dēvē, ir gan ļoti sīki, gari lieli un ļoti lieli kukaiņi. Vabolēm ir divi pāri spārnu, taču atšķirībā no citiem kukaiņiem priekšspārni ir cieti (hitinizēti), bet pakaļspārni, ar kuru palīdzību vaboles lido, — plēvjaini. Ir sastopamas arī tādas vaboles, kurām priekšspārni ļoti īsi un nepiesedz ne tikai vēderiņa galu, bet dažreiz pat lielāko daļu vēderiņa. Atsevišķām vabolēm (no skrejvaboļu un melnuļu dzimtām) priekšspārni šuves vietā ir saauguši, un tās vispār nespēj lidot. It sevišķi Okeānijas salās sastopamas galvenokārt maz lidojošas vai lidot nespējīgas vaboles.

Vabolēm galva vairāk vai mazāk brīvi savienota ar krūtīm. Tā var būt īsa, saspiesta, tomēr ir pat vesela vaboļu dzimta — smccernieki —, kuriem ir ļoti gara, izstiepta galva, ko sauc par smeceri. Lielākajai da|ai vaboļu ir grauzējtipa, retāk — laizitājsūcējtipa mutes orgāni. Ne mazums cilvēku tomēr domā, ka smeccmiekiem ir dūrējsūcējtipa mutes orgāni, ar kuriem tie it ka sadurstot zemeņu, ābeļu vai citu augu ziedpumpurus. Vispār vaboļu mutes orgāni piemēroti cietas barības uzņemšanai.

Atkarībā no dzīves veida vabolēm kājas piemērotas iešanai, skriešanai, lēkšanai, rakšanai vai pat peldēšanai.

Vaboļu olas ir vairāk vai mazāk ovālas, baltas, bet, ja tās dētas brīvi uz lapām, tad oranžas, dzeltenzaļas vai citā krāsā. Mātītes dēj olas pa vienai vai lielākās grupās.

Barošanās veidi vabolēm ir ļoti dažādi. So kukaiņu vidū ir īsti plēsēji (skrejvaboles, mārītes u. c.), augēdāji (lapgrauži, smecernieki, mizgrauži u. c.), beigtu dzīvnieku un augu atlieku ēdāji. Vaboles var dzīvot gan virszemē, gan arī augsnē un pat ūdeni.

Augēdāju vaboļu kāpuri dzīvo gan brīvi augsnē, gan uz augu lapām vai veido dažādus alojumus koksnē, koku mizā, saknēs, lapās, lakstaugu stublājos, ziedpumpuros un pat augļos. Kāpuriem ir labi attīstīta galva ar grauzējtipa mutes orgāniem. Tiem ir tikai krūšu kājas vai arī kāju nav nemaz. Brīvi dzīvojošo vaboļu kāpuriem (lapgraužiem, mārītēm) ķermenis labi posinots, attīstītas krūšu kājas, maņu orgāni (taustekļi, kas sastāv no 3 vai 4 posmiem).

Augsnē dzīvojošo kāpuru ķermenis var būt gaļīgs, saliekts, balts vai dzeltenīgs (maijvabolēm, rožu vabolēm) vai arī taisns, tievs, ļoti sklerotizēts (sprakšķiem, melnujiem). Kā vieniem, tā otriem ir labi attīstīta galva un krūšu kājas. Citu vaboļu dzimtu kāpuriem (smecerniekiem, ūsaiņiem, mizgraužiem u. c.) ir attīstīta galva, ķermenis gaļīgs, saliekts vai taisns, bet bez kājām. Ir kāpuri (skrejvabolēm), kuriem ķermenis izstiepts, slaids.

Kūniņas vabolēm ir vai nu brīvas, un tad tām labi redzamas kājas, taustekļi, acis, mutes daļas un pat spārnu aizmetņi, vai arī vairāk vai mazāk ieslēgtas, — tad tās pēc ārējā izskata maz atgādina vaboli.

Vairumam vaboļu gadā ir tikai viena paaudze, retāk divas vai trīs. Tām vabolēm, kurām kāpuri attīstas augsnē, attīstības ilgums no olas līdz imaginei var būt 1—5 gadi. Vaboles pārziemo lielākoties irnagines stadijā, lai gan ir ne mazums tādu, kas ziemo ari kūniņas vai pat kāpura stadijā.

No saimnieciskā viedokļa daudzi vaboļu kārtas pārstāvji ir ļoti kaitīgi. Citi bojā kokus un kokmateriālus, mēbeles, citi — dažādus

kultūraugus, graudus un to izstrādājumus, vēl citi — kažokādas, izbāztus putnus, kukaiņu kolekcijas utt.

Turpretī atsevišķu sugu vaboles ir pat derīgas. Vairākas vaboles vai to kāpuri (mārītes, skrejvaboles un to kāpuri, rodolijas u. c.) iznicina dažādus augu kaitēkļus. Par derīgām vabolēm uzskatāmi ari kaprači un daudzi īsspārņi, kas pārtiek galvenokārt no dzīvnieku līķiem vai pūstošām augu un dzīvnieku atliekām.

Dažas vaboles, piemēram, zaļo ēļļas vaboli (Lijtta vesiealoria), ievāc farmaceitiskām vajadzībām. No ši kukaiņa iegūst kantaridīnu, kas ir pretaugoņu plāksteru galvenā sastāvdaļa. Vienlaikus zaļa eļļas vabole Krievijas vidienē ir nopietns ošu un ceriņu kaitēklis, kas atsevišķos gados šiem augiem pilnīgi apgrauž lapas.

Visā pasaulē līdz šim zināms ap 260 000 vaboļu sugu, Padomju Savienība — ap 20 000, bet Latvijā — vismaz 2700 sugu.

Postu nesošais ieceļotājs. Visiem zināms, ka kartupeļu dzimtene ir Dienvidamerika. Sen pirms spāņu ierašanās Peru iedzīvotāji audzēja un lietoja uztura kartupeļus. Ap 1570. gadu kartupeļi pirmoreiz tika ievesti Spānijā un vēlāk ari citās Eiropas zemēs. Ziemeļamerikā kartupeļus ieveda tikai pēc 150 gadiem (1719. g.). Eiropā vēl 19. gs. sākumā kartupeļus tomēr audzēja maz, turpretī kopš 19. gs. beigām mūsu uzturs bez tiem vairs nav iedornā-

24. att. Kartupeļu lapgrauzis (Lcptinotarsa decemlineata)-. 1 — pieaugusi vabole; 2 — kāpurs; 3 — kūniņa; 4 — olas.

jams. Attīstoties rūpniecībai, kartupeļus lielos daudzumos izmantoja spirta, mākslīgā kaučuka, plastmasu u. c. vielu ražošanai.

Kad kolonisti ieveda kartupeļus ari Ziemeļamerikā, tie izplatījās uz kontinenta rietumiem. Kolorado štatā ap 1842.—1850. g. kartupeļu kultūra tikās ar kartupeļu lapgrauzi (Lepttnotarsa decemlineata). Agrāk lapgrauzis mita uz savvaļas kartupeļiem (Solonanum rostratum), lai gan masveidā nekad tur nesavairojās. Tā kā kultūrkartupeļu lapas ir daudz maigākas un mazāk skābas, lapgrauzis pargāja uz tiem un sāka ļoti ātri vairoties. Tā šis «nevainīgais» kukainis, kas barojās ar nezālēm, pārvērtās par visbīstamāko kartupeļu kaitēkli.

Kartupeļu lapgrauzi ka kultūrkartupeļu kaitēkli pirmoreiz reģistrēja Bauers 1859. gadā Nebraskas un Kolorado štatos. Ar ātrumu 185 km gadā šī vabole virzījās uz Ziemeļamerikas austrumiem un sešpadsmit gados bija jau sasniegusi Atlantijas okeānu, veicot 3000 km attalumu. Amerikas Savienotajās Valstīs ap 1880. gadu kaitēklis bija pārņēmis vairāk nekā 4 milj. km2 lielu platību.

Kartupeļu lapgrauzis (24. att.) .ir 10—12 mm gara vabole. Segspārni gaišdzelteni ar 10 melnām svītrām. Kāpuri ap 16 mm gari, sarkanīgi vai oranždzelteni, ar divām melnu kārpiņu rindām ķermeņa sānos.

Lapgrauzis vairojas ļoti intensīvi. Mātīte izdēj pavisam 400—800, bet atsevišķos gadījumos — pat 2400 un vairāk olu. Vienas mātītes pēcnācēji, kuru pirmā paaudze aizņem tikai dažus kvadrātmetrus, otrās vasaras beigās spēj insekcēt jau vairāk nekā 1 ha. Aprēķināts, ka vienas mātītes pēcteču skaits pēc trim paaudzēm var pārsniegt 31 miljonu.

Kartupeļu lapgrauzis ir ļoti izturīgs pret nelabvēlīgiem laika apstākļiem. Imagines var palikt dzīvas ari ļoti zema temperatūrā. Ūdenī, kura temperatūra ir +5°C, vaboles saglabā dzīvotspēju pat 2,5 mēnešus, tāpēc nav brīnums, ka no jūras izskalotās vaboles var radīt jaunus šā kaitēkļa postījumu perēkļus.

Kartupeļu lapgrauža vaboles un kāpuri izdala indīgu šķidrumu, un tiem ir atbaidoša krāsa, tādēļ lielākā daļa putnu tos neizmanto barībai. Piemēram, vistas, apēdušas dažus kāpurus vai vaboles, tos nekad vairs neaiztiek.

Parasti katram kaitēklim kukaiņu pasaulē ir viens vai pat desmitiem efektīvu parazītu vai plēsēju, bet kartupeļu

lapgrauzim nav neviena kukaiņa ienaidnieka, kas to masveida iznīcinātu.

Uzzinājušas par kartupeļu lapgrauža milzīgajiem postījumiem un lielajām vairošanās spējām, Eiropas valstu valdības (arī cariskās Krievijas valdība) sāka bažīties, ka šo kaitēkli varētu ievazāt Eiropā. 1875. gadā Eiropas valstīs izdeva īpašu likumu, kas aizliedza ievest no Amerikas kartupe|us un citu augu materiālu, ar kuru kopā te varētu nokļūt kartupeļu lapgrauzis.

Tomēr šo vaboli vairākkārt ievazāja Anglijā, Holandē un Vācijā, kur tā insekcēja nelielas platības — 0,5—-5 ha. Tikko konstatēja šo kaitēkli, to nekavējoties pilnība likvidēja.

Pirmā pasaules kara laikā (1916.—1918. g.) amerikāņu ekspedīcijas armija kartupeļu lapgrauzi ievazāja Francijā. Francijas iedzīvotāji nepazina šo kaitēkli un nezināja, kādu postu tas var nodarīt kartupeļu laukos. Tikai 1922. gadā, kad lapgrauzis sāka postīt lielas kartupeļu plantācijas, francūži pievērsa tam uzmanību, bet kaitēkli iznīcināt vairs nebija iespējams.

Otrā pasaules kara laikā fašistiskās Vācijas karaspēks ievazāja daudzās okupētajās valstīs gan kartupeļu lapgrauzi, gan kartupeļu slimības (kartupeļu vēzi un kartupeļu nematodi). Kartupeļu lapgrauža briesmas draudēja arī Padomju Savienībai. Pēckara gados vairākus šī kaitēkļa perēkļus konstatēja Kaļiņingradas apgabalā, Baltkrievijā, Ukrainā un Lietuvā.

Arī mūsu republikā 1958. gada augustā pie Liepājas ezera pirmoreiz atrada kartupeļu lapgrauža perēkli. 1965. gada jūnija vidū no Polijas un VDR kartupeļu laukiem Baltijas jūrā ar vēju tika sanesti milzīgi daudzumi šo vaboļu. Pēc tam ar viļņiem simtiem tonnu kaitēkļu tika izskalots Liepājas pludmalē. Daudzas no izskalotajām vabolēm drīz vien atdzīvojas un turpināja virzīties uz kontinenta iekšieni. Lai gan jau dažas stundas pēc kaitēkļa atklāšanas visā Kurzemes jūrmalā tika veikti apkarošanas pasākumi, tomēr tā uzbrukumu pilnīgi apturēt neizdevās. Tagad arī pie mums šis lapgrauzis sastopams gandrīz katra kartupeļu lauka.

Padomju Savienībā piešķir speciālus līdzekļus, lai apsekotu visus kartupeļu laukus un konstatētos kaitēkļa perēkļus nekavējoties iznīcinātu.

Kartupeļu lapgrauža apetīte ir ļoti liela. Divdesmit piecas vaboles divu dienu laikā kartupeļu ceram noēd visas lapas. Ja kartupeļiem nograuzts ap 50% lapu, tad bumbuļu raža samazinās ap 10 reižu vai bumbuļi vispār neattīstās.

Francijā kartupeļu lapgrauža postījumu dēļ ik gadus iet zudumā ap 30% iespējamās ražas, tas ir, ap 5 250 000 t, bet VFR, Beļģijā un Holandē — 10 570 000 t. Ja par vidējo ražu pieņem 12 t/ha, tad var uzskatīt, ka Francijā, VFR, Holandē un Beļģijā ik gadus lapgrauža dēļ velti apstrāda

1 438000 ha kartupeļu lauku, no kuriem neiegūst nevienu bumbuli.

Cīņa pret kartupeļu lapgrauzi prasa ļoti lielus līdzekļus. Tā, piemēram, 1953. gadā Francijā šim nolūkam izlietoja 6400 milj. franku jeb 72 152 000 zelta rubļu, bet VDR, Cehoslovakijā, Polijā un Ungārijā 1959. gadā — 1379 100 000 rbļ. (pārrēķinot padomju naudā).

Spīdošie kukaiņi. Jau ļoti sen cilvēki zināja, ka augi, trūdoši koka gabali, zivis un pat kukaiņi izstaro gaismu. Taču ilgi nebija saprotams, kā šī fosforescējošā gaisma rodas. Tikai pagājušajā gadsimtā tika noskaidrots, ka

25. alt. Parastais jāņtārpiņš (Lampijris noctiluca): 1 — tēviņš; 2 — mātīte.

gaismu rada īpašas baktērijas. Pavisam zināmas 14 kukaiņu sugas, kuru pārstāvji nakts laikā ieraugāmi pēc gaismas, ko tie izstaro. Latvijā no spīdošiem kukaiņiem sastopamas divas jāņtārpiņu sugas: parastais jāņtārpiņš (Lampyris noctiluca) (25. att.) un mazais jāņtārpiņš (Phosphaenus hemipterus).

Parastā jāņtārpiņa mātītes ķermenis ir posmots, ar trim pāriem kāju, vienu pāri 'taustekļu un reducētiem spārniem. Pēc ārējā izskata tā vairāk atgādina kāpuru, nevis pieaugušu vaboli. Jūnija beigās un jūlija sākumā mitrās pļavās vai kapsētās bieži var ieraudzīt šīs samērā neizskatīgās vaboļu mātītes: Turpretī parastā jāņtārpiņa tēviņu būs redzējis reti kāds, jo tas pēc ārējā izskata atgādina citas vaboles, bet ne naktī, ne dienā nespīd. Mātītēm gaismu izstaro tikai vēderiņa pēdējie posmi, kas naktī izskatās kā fosforizēti. Ir novērots,-ka mātīte spīd intensīvāk, ja tās tuvumā ir tēviņš.

Ka imagines, tā kāpuri dzīvo mitrās pļavās, skrajās lapu koku mežmalās. Imagines barojas ar satrūdējušām augu daļām, sīkiem kukaiņiem un gliemjiem.

Kāpuri ir melni, ar dzelteniem plankumiem. Pēc izskata tie atgādina pieaugušu vaboļu mātīti. Dienā kāpuri slēpjas zem trūdošām lapām un citām augu daļām, bet naktī dodas medībās. Gadā jāņtārpiņiem attīstās tikai viena paaudze.

Tropu un subtropu zemēs sastopamas vaboles, kurām naktī gaismu izstaro kā kāpuri, tā imagines. Lai maldinātu savus ienaidniekus, gaismu tās izdala zibsnījot — spilgta gaisma mainās ar vāju izstarojamu.

Birmā un Taizemē uz atsevišķiem kokiem lielos baros salasās īpašu sugu vaboles, kas visas vienlaicīgi, kā pēc komandas, uzzibsnī un nodziest. Minūtes laika kukaiņu gaisma uzzibsnī no—120 reizes. Raksturīgi, ka uz atsevišķiem kokiem sapulcējušās vaboles zibsnī katras savā ritmā. Nekādi meteoroloģiskie apstākļi — ne mierīgs, rāms laiks, ne vējš, ne mākoņi, ne pat lietus — šo ritmu neietekmē.

Kukainis, kas izdzinis no mājām mežsargu. Kādā žurnālā «Meža Dzīve» numurā bija atstāstīts gadījums, ka 1927. gada neliels kukainis izdzinis no mājām mežsargu. Un tas bija noticis nevis tropiskajās zemēs, kur ne reizi

vien termīti un dažas skudru pasugas ir izdzinušas cilvēkus no mājām, bet gan tepat Latvijā — Cīravas mežniecības Limbiņu mežsarga mājā.

Kad minētajā vietā ierādās meža entomologs, mežsargs bija apmeties pagaidu būdiņā. Māju, kurā vēl pirms dažiem mēnešiem mežsargs dzīvojis, kaut kādi nepazīstami kaitēk|i bija tik stipri sagrauzuši, ka tā draudēja kuru katru mirkli sabrukt. Mājas ārsienās bija vienos caurumos — visi baļķi un dēļi bija izgrauzti kā siets. Vietām, it sevišķi mājas stūros, kur koksnes virsējā kārta nodrupusi, varēja redzēt, ka pārējā koksnes daļa pārvērsta dzeltenā, trauslā, pulverveidigā masā. Citās vietās, kur koksne no ārpuses likās vesela, pietika viegla cirvja piesitiena, lai no sienas atdalītos prāvi sadrupušas koksnes gabali un saceltos putekļu mākoņi. Ari istabās krāsotās koka gultas un drēbju pakaramie bija tā sagrauzti, ka tos viegli varēja sadrupināt ar pirkstiem. Tāpat kā dzīvojamo māju, kaitēkļi bija sagrauzuši arī pārējās ēkas — kūti, riju un pat pirti.

Izrādījās, ka šo postošo darbu pastrādājis koksnes grauzējs (Ilijlotrupes bajulus), bet mēbeles sagrauzuši mēbeļu un ēku ķirmji (Anobium strialum un A. pertinax).

Vaboles šauj. Daba vienus kukaiņus apveltījusi ar cietu, izturīgu hitīna apvalku vai speciāliem izaugumiem uz ķermeņa, citus — ar indīgiem matiņiem, nepatīkamu smaku, dzeloni utt. Tas viss izveidojies ilgā evolūcijas .laikā, lai pasargātu kukaiņus no ienaidniekiem, kuru tiem nav mazums, un lai varētu saglabāties attiecīgās sugas turpinātāji.

Brachinus ģints vaboles (tās sauc arī par bombardētājām vabolēm), aizsargājoties no citu kukaiņu, it sevišķi skudru, uzbrukumiem, no anālās atveres izšļircina divus īpašus šķidrumus, kas gaisā ātri iztvaiko, savienojas un rada sprādzienu. Lielākajiem tropisko bombardētāju vaboļu sugu pārstāvjiem šāviena stiprums līdzīgs viena uzpirksteņa šaujampulvera sprādzienam. Baltais vai zilbaltais sprādziena mākonītis izraisa roku ādas sāpes un atstāj kvēpu paliekas.

Agrāk domāja, ka bombardētājas vaboles šaujot izdala kādu slāpekļskābes sāli un slāpekļa oksīdu. Tikai pēdēja laikā (1964. g.), kad, nosakot ķīmiskos savienojumus, sāka

izmantot hromatogrāfijas metodi, izdevās noskaidrot šīs «sprāgstvielas» sastāvu. Izrādījās, ka tās galvenās sastāvdaļas ir hidrohinons un ūdeņraža pārskābe.

īpašās «degšanas kameras» no vienšūnas dziedzeriem ieplūst 40—60% olbaltumvielas šķidrums, kurš peroksidāzes un katalāzes ietekmē izveido nelielu devu «sprāgstvielas». Sī kamera veidota no biezas hitīna kārtas, bet izejas atvere izklāta ar hitīna dadzīšiem, kas pasargā pašu vaboli no bojā ejas (jo, savienojoties hidrohinonam un ūdeņraža pārskābei, temperatūra sasniedz 65—80° C), kā arī dod iespēju tai izšaut vairākas reizes pēc kārtas. Vabole šauj, kamēr ienaidnieks vai nu liek apsvilināts, vai nobijies aizbēg.

Dūmi pievilina kukaiņus. Ziemeļamerikā izdegušos mežos mitinās tā sauktās dūmu vaboles Melanophila consputa un M. atropurpurea, kurām, lai cik dīvaini tas izklausītos, ļoti patīk dūmi. So vaboļu kāpuri var izmantot barībai tikai apdegušus kokus, augoši koki barībai neder.

Tātad bija vajadzīgi meža ugunsgrēki, lai dūmu vabole varētu eksistēt. Agrāk ugunsgrēkus mežos izraisīja galvenokārt zibens. Simtiem tūkstošu gadu ilgā laikā vabolēm, lai tās varētu atrast barību sāviem pēctečiem, izveidojās ļoti jutīgi ožas receptori. Dūmi uz tiem iedarbojas kā spēcīgas atraktantu vielas un nemaldīgi norāda virzienu, kur atrodama piemērota barība — apdeguši koki. Mūsu dienās gan lielus, gan mazus ugunsgrēkus mežos rada arī cilvēki, neievērojot ugunsdrošības noteikumus. Līdz ar to dūmu vabolei tiek sagādata daudz bagatāka barības bāze nekā agrāk. Tas veicinājis dūmu vaboles masveida savairošanos.

Ja deg mežs, tad no tuvākas un tālākas apkārtnes salido dūmu vaboles ļoti lielos daudzumos un turpat uz vēl neatdzisušiem apdegušajiem kokiem dēj olas. Novēroti gadījumi, ka vaboles pievilinājuši pat tabakas dūmi. Kā zināms, futbola cienītāji mēdz būt ari kaislīgi pīpmaņi. Un Amerikā bieži vien viņi nespēj atkauties no dūmu vabolēm, tāpēc ka no stadiona plūstošie tabakas dūmi maldina tuvīnajos mežos mītošos kukaiņus. Lai gan degošas naftas dūmiem, šķiet, ir maz līdzības ar meža ugunsgrēka dūmiem, tomēr naftas ugunsgrēka vietā bieži sarodas dūmu vaboles. Tā, piemēram, kad mūsu gadsimta 60. gados Kalifornijā dega vairāk nekā 100 000 t naftas, tur

salidoja ārkārtīgi daudz dūmu vaboļu. Vēlāk, izpētot, no kurienes tās varēja atlidot, izrādījās, ka tuvākais mežs1 atradās apmēram 80 km no ugunsgrēka vietas. Pēc tā var spriest par dūmu vaboles ožas orgānu jutību.

Piemineklis kokvilnas kaitēklim. Sī gadsimta Sākumā ASV Tcksasas štata kokvilnas plantācijās no Meksikas ieceļoja Meksikas kokvilnas smecernieks. Alabamas štata iedzīvotāji, kas tāpat audzēja kokvilnu, nevarēja .ne iedo-'] māties, ka drīz tiks iznīcināti arī viņu lauki. Pakāpeniski vaboles virzījās uz austrumiem un 1915. gadā sasniedza Alabamas štata Kofi apgabalu, kur iedzīvotāju labklājība bija pilnīgi atkarīga no kokvilnas ražas. Visi fermu īpaš-ļ, ļ nieki audzēja kokvilnu, un tā bija viņu vienīgais ienākumu avots. Kofi apgabala fermeri ik gadus Enterpraizes pilsē-. tas tirgū pārdeva ap 35 000 saišķu kokvilnas. Bet 1915. gadā ievāktās kokvilnas daudzums jau samazinājās par 3000 saišķiem. Nākamajā gadā fermeri palielināja kokvilnas sējumu platību, tomēr ievāca tikai trešo daļu no agrākās ražas. Kokvilnas smecernieks nodarīja arvien lielāku postu.

Jau vairāk nekā desmit gadu pirms šiem postījumiem Kofi agronomi ieteica ieviest augu seku, taču fermeri par citām kultūrām negribēja ne dzirdēt. Kokvilna bija viņu; , dievs. Apgabala agronoms Džons Pitmens centās pārliecināt fermerus, ka Meksikas kokvilnas smecernieku nav« iespējams efektīvi apkarot, jo tajā laikā visplašāk lietotāj inde — kalcija arsenāts — cīņā pret to ir maziedarbīga.«ļ Sī kaitēkļa kāpuri izalo kokvilnas stublājus, bet kalcija* ļ arsenāts neiesūcas augu sulā un audos. Pitmens ieteicaIļ daļu zemes apsēt ar zemesriekstiem, kas varētu kļūt parij ļoti ienesīgu kultūru. Tomēr Kofi apgabala fermeri bijalļ kurli pret šo ieteikumu. Tikai viens vienīgs cilvēks —ļ T. A4. Sešons — bija ņēmis to vērā. 1916. gada pavasar* Sešons Virdžīnijas štatā iepirka veselu vagonu zemes-? riekstu (to viņš varēja atļauties, jo viņam piederēja Enter-J praizes lielākais veikals un banka) un nodeva tos savam draugam fermerim Batsonam. Batsons kokvilnas vietā iesēja zemesriekstus un rudenī novāca 80 t lielu ražuļ Sešons to visu iepirka un tad pārdeva tālāk citiem fer-1 meriem. Kādam Enterpraizes kokvilņas sēklu eļļas fabrikantam Konoram kokvilnas neražas dēj draudēja ban*

krots. Uzņēmīgais tirgotājs Sešons pārliecināja Konoru, ka no zemesriekstiem var iegūt pat labāku ēdamo eļļu nekā no kokvilnas. Ar fermeriem tika noslēgti līgumi par zemesriekstu ražas iepirkšanu. Jau pirmajā gadā fermeri pārdeva vairak nekā 10 000 t zemesriekstu un guva krietnu peļņu. Vēlāk viņi sāka audzēt arī cukurniedres, kartupeļus un kukurūzu, nodarboties ar lopkopību. Tā kā zemesrieksti deva labas ražas, sāka strauji būvēt jaunas fabrikas, dzelzceļu noliktavas, ostas, veikalus utt.

Enterpraizes pilsētas iedzīvotāju un visa Alabamas štata fermeru labklājība auga. Nedraudēja vairs bezdarbs un trūkums. Bet kā jūs domājat: kam tādēļ tika uzcelts piemineklis? Vai agronomam Pitmenam, kas bija ieteicis audzēt zemesriekstus, vai tirgotājam Sešonam, kas tos ieveda? Nē, ne vienam, ne otram, bet gan kokvilnas kaitēklim — Meksikas smecerniekam, kurš pārtrauca «kokvilnas ēru» Alabamas štatā un kura dēļ sākās «zemesriekstu labklājības ēra». Enterpraizes iedzīvotāji ar tirgotāju grupu priekšgalā savāca ziedojumus un kādā darbnīcā pasūtīja metālā veidotu pieminekli. Piemineklis uzcelts 1919. gadā Enterpraizes pilsētas centrā. Tajā attēlota zemkopības dieviete Cerera, kas lepni virs galvas pacēlusi lielu kokvilnas smecernieka figūru. Pie pieminekļa ir uzraksts, ka to uzstādījuši pateicīgie Enterpraizes iedzīvotāji kokvilnas smecerniekam, kas veicinājis štata uzplaukumu.

Plēvspārņi

Plēvspārņi ir sīki, vidēji lieli un lieli kukaiņi. Tie attīstās ar pilnīgo pārvēršanos. Plēvspārņiem ir divi pāri caurspīdīgu plēvjainu spārnu ar ļoti labi attīstītu dzīslojumu, kam ir liela nozīme, nosakot pieaugušo kukaiņu piederību noteiktai dzimtai, ģintij utt. Pakaļspārni mazāki par priekšspārniem. Ir ari tādi plēvspārņi (darba skudras u. c.), kuriem spārnu dzīslojums attīstīts ļoti vāji vai spārnu vispār nav.

Galva plēvspārņiem brīva un var būt ]oti kustīga. Uz galvas atrodas acis (parasti viens pāris salikto acu un 3 parastās acis), viens pāris taustekļu un mutes orgāni. Mutes orgāni grauzējtipa vai grauzējlaizītājtipa. Visi krūšu posmi saplūduši, bieži pat vēderiņa pirmais posms ietilpst krūšu sastāvā. Pie krūšu posmiem piestiprināti spārni un trīs pāri kāju. Kājas piemērotas gan taustekļu un

spārnu tīrīšanai, gan ziedputekšņu vākšanai (bitēm un kamenēm ir īpaši ziedputekšņu «groziņi», pakaļkāju stilbs un pēdas posmi paplašināti). Vēderiņš sastāv no 3—9 posmiem, mātītēm vēderiņa galā bieži ir attīstīts zāģveida olu dējeklis vai arī dzelonis.

Plēvspārņu kāpuri pēc ārējā izskata var būt ļoti dažādi. Citiem tie atgādina baltus, resnus tārpus (bitēm, lapsenēm, parazitējošiem jātnieciņiem, spožlapsenītēm, tumšajiem jātnieciņiem). Patiglapsenīšu kāpuri ārēji maz atšķiras no bišu vai lapseņu cirmeņiem.«īstus» kukaiņu kāpurus atgādina skujkoku lapsenes, tikllapsenes un īstās zāģlapsenes kāpuri. So dzimtu kāpuriem ir gan krūšu kājas, gan vēdera kājas jeb tā sauktās neīstās kājas. Var būt 6—8 pāri vēdera kāju. Galva labi attīstīta, mutes orgāni grauzējtipa. Parazitējošo vai arī pangās un alojumos dzīvojošo plēvspārņu kāpuru ķermenis ir bālgans vai dzeltenīgs, turpretī brīvi dzīvojošiem kāpuriem tas var būt ļoti spilgts, klāts ar retiem matiņiem vai dažāda veida dzelksnīšiem. Sastopami arī zāģlapseņu kāpuri, kas spēj veidot tīklojumu (piemēram, bumbieru tīkllapsene — Meurotoma ļlaviventris, priežu tīkllapsene — Lyda nemoralis, egļu lielā tīkllapsene — Cephalcia abietis).

Kūniņas brīvas, daudzos gadījumos atrodas īpašā ārējā apvalkā — kokonā.

Lielākajai daļai plēvspārņu gadā ir viena vai divas paaudzes, bet atsevišķiem šīs kārtas pārstāvjiem to var būt arī vairāk. Daudziem plēvspārņiem ir izplatīta partenoģenēze. Atsevišķām sugām no neapaugļotajām olām attīstās tikai tēviņi, citām — tikai mātītes, vēl citām — abi dzimumi.

Lielākā daļa plēvspārņu (īstās zāģlapsenes. jātnieciņi u. c.) pārziemo kā pieauguši kāpuri īpašos kokonos, kā kūniņas vai arī kā imagines. Ļoti īpatnējs ziemošanas veids ir mājas bitēm. Pat ziemas periodā, kad ligzdā nav peru, mājas bites uztur 14—18° C temperatūru. Ziemā bites uz medus rāmīšiem sablīvējas ciešāk un izveido kamolu. Mājas bitēm pārziemo darba bites un mātes*, bet traneņu saimēs — arī trani, turpretī citiem sabiedriskajiem kukaiņiem, piemēram, kamenēm, lapsenēm, sirseņiem un dažām vientuļajām bitēm, pārziemo tikai apaugļotās mātes.

Lielākā daļa kukaiņu maz rūpējas par saviem pēcnācējiem. Labi, ja tie izdēj olas uz kāpuriem piemērota substrāta. Visaugstako pakāpi gādībā par pēcnācējiem sasnieguši sabiedriskie plēvspārņi, kuri rūpējas par barības sagādi tiem no olas līdz pat imaginci un baro arī māti.

* Tapat skudru saimēs pārziemo darba skudras un mātes, lai gan skudras savās ligzdās neuztur tik augstu temperatūru kā mājas bites.

Vispār plēvspārņiem, it sevišķi sabiedriskajiem, ir visaugstāk allistitic instinkti, piemēram, mājokļa un šūnu būvniecībā, barības sagādē, kāpuru barošanā utt.

Pieaugušo plēvspārņu mūža ilgums ir ļoti dažāds. Piemēram, trihogrammas dzīvo tikai dažas dienas, citi plēvspārņi — vairākas nedē|as. Rekords šajā ziņā pieder majas bitēm: vasarā darba bites gan dzivo tikai 5—8 nedē|as, turpretī tās bites, kuras nav kopušas perus, nodzīvo pat 10—13 mēnešus, bet bišu mātes mūžs var sasniegt 6—7 gadus.

Visā pasaulē eksiste ap 150 000 plēvspārņu sugu. Padomju Savienībā zināmas 6800 sugas, lai gan iespējams, ka to skaits sasniedz 20 000, Latvijā ir konstatētas 2500 sugas, bet var būt, ka to ir ap 4000.

Sie skaitļi liecina, cik liels darba lauks vēl paveras entomologiem eksistējošo plēvspārņu sugu konstatēšanā vien, bet kur nu vēl pētāmie jautājumi par šo kukaiņu bioloģiju, ekoloģiju, morfoloģiju, fizioloģiju, anatomiju utt.

Pēc morfoloģiskajām pazīmēm visus plēvspārņus iedala divās lielās apakškārtās — augēdājos plēvspārņos un smailvedera plēvspārņos. Apakškārtas, savukārt, sadalās vairākās virsdzimtās un daudzās dzimtās. Lai lasītājs gūtu kaut nelielu priekšstatu par plēvspārņu dažādību, minēsim tikai dažas dzimtas. Pie augēdāju plēvspārņu apakškārtas pieder ragastu, īsto zāģlapseņu, tīkllapseņu, stiebru zaģlapseņu, parazītisko zāģlapseņu, skuju koku zāģlapseņu un citas dzimtas. Pie smail vēdera plēvspārņu apakškārtas pieder skudru, lapseņu, bišu, racējlapseņu, tumšo jātnieciņu, īsto jātnieciņu, maksteņu lapseņu, panglapsenīšu, krāšņlapseņu un vēl daudzas citas dzimtas. Tikai jātnieciņu dzimtā vien visā pasaulē ir zināms vairāk nekā 22 000 sugu.

Pēc dzīves veida gandrīz visi pieaugušie plēvspārņi ir sauszemes iemītnieki, kuri pārtiek no ziedu nektāra, ziedputekšņiem, sēklām, augļiem, lapām, dzīvnieku asinīm un pat dažādiem sīkiem dzīvniekiem (lielākoties kukaiņiem).

Plēvspārņu kāpuri atkarībā no sugas barībai izmanto visdažādākās augu daļas — sēklas, lapas, augļus, lakstus, mizu, koksni, nektāru, ziedputekšņus. Bišu kāpuri tiek baroti ar īpašu «pienu», kuru sagatavo darba bites.

Sī kukaiņu kārta ir bagāta ar parazītiskām formām. Gandrīz katrai kukaiņu sugai (izņemot zemākos bezspārnu kukaiņus) ir savas sugas parazīti no plēvspārņu kārtas, dažām sugām pat vairāki desmiti parazītu. Daudzi parazītiskie plēvspārņi ir svarīgs faktors citu kukaiņu skaita regulēšanai dabā. Pēdējā laikā atsevišķus parazītus pat savairo īpašās biofabrikās un tad miljoniem izlaiž dārzos un mežos augu kaitēkļu apkarošanai.

No saimnieciskā viedokļa plēvspārņiem ir ārkārtīgi liela gan pozitiva, gan negatīva nozīme dabā un cilvēka dzīvē. Bīstami lauksaim-1 niecības un mežkopības kultūru kaitēkļi ir īstās zāģlapsenes, stiebru zāģlapsenes, skujkoku zāģlapsenes u. c. Kokapstrādāšanas rūpniecībā ne mazumu posta nodara ragastes. Turpretī citi plēvspārņi, piemēram, mājas bites, kamenes u. c., ir vērtīgi augu apputeksnētāji.

Neaprakstāma nozīme cilvēka dzīvē ir mājas bitēm, kas ik gadus ievāc simtiem tūkstošu tonnu medus, saražo tūkstošiem tonnu vaska. Dažādus bišu produktus — bišu indi, mātes peru pieniņu un bišu līmi jeb propolisu — arvien plašāk sāk lietot medicīnā vairāku slimību ārstēšanai.

Melisrnētras burvju spēks. Melismētra jeb citromnētra ir daudzgadīgs lakstaugs, kas viegli pavairojams ar seklām. Augsnes ziņā tā nav izvēlīga, tomēr sevišķi labi aug iestrādātā dārza augsnē. Melisrnētras satur ēteriskās eļļas (lapās to ir 0,01—0,1%). Ja pirkstos saberž auga lapas vai stublāju, izplatās īpatnējs, patīkams aromāts. Sī smarža ļoti patīk bitēm, un tās labprāt apmeklē šos augus. Biškopji, kuri zina par melisrnētras «burvju spēku», vienmēr, pirms iet pie bitēm, ieberž rokas ar tās lapām. Tā ir droša garantija, ka bites nedzels.

Melisrnētras burvju spēku var, piemēram, izmantot, Jai noķertu bišu spietu. Spietu kastes iekšpusi ieberž ar dažām melisrnētras lapiņām, un kasti noliek tuvu tai vietai, kur sāk veidoties spieta kamols. Pēc neilga laika viss spiets būs pārvietojies kastē un bites varēs ielaist jaunā stropā.

Piemineklī dzīvo bites. Ričmondas pilsētas (ASV) galvenajā laukumā atrodas ģenerāļa Roberta Lī piemineklis. Reiz kāds meistars, ieradies labot pieminekli, ievēroja, ka, piesitot ar āmuru bronzas zirgam, vairs nedzird parasto dobjo metāla skaņu. Tā bija klusa un neskanīga, it ka figūra būtu piepildīta ar kādu mīkstu vielu. Meistars, sev par lielu brīnumu, drīz pamanīja, ka pa zirga nāsīm un muti izlido un ielido bites. Izrādījās, ka bronzas zirga kakls un krūtis ir pilnas ar bišu šūnām un medu. No pie| minekļa tika izņemts vairāk nekā 200 kg medus.

Bišu spieti savu jauno ligzdu iekārtošanai izvēlas ļoti dažādas vietas. Visbiežāk bites iekārtojas lapu koku dobumos, koka ēku sienās vai pažobelēs, tukšos stropos vai pat

atklāti zem koka zariem un citur. Tomēr tāds gadījums, ka bites sev par mājokli izvēlējušās metāla pieminekli, biškopības vēsturē minēts pirmoreiz.

Bites — narkotiķes. 1873. gadā Juņ-Naņas tirgū nebija dabūjams tajā laikā ļoti nepieciešamais produkts — bišu vasks. Pēc vietējo iedzīvotāju ziņām, agrāk bišu, kā ari vaska šeit bijis ļoti daudz.

Pagājušā gadsimta beigās Indoķīnā kultivēja magones opija iegūšanai. Magoņu plantācijām vēršoties plašumā, bites ļoti cītīgi sākušas apmeklēt magoņu ziedus. Kukaiņu kaislība uz tiem bijusi tikpat liela kā ķīniešu kāre pēc opija. Pieradušas pie magoņu ziediem, bites nav vairs lidojušas uz citiem augiem, tāpēc magoņu ziedēšanas periodu starplaikā tās lielos daudzumos nobeigušās. Tā samazinājies bišu saimju skaits un vaska ieguve.

Arī medus… Vēstures materiali liecina, ka dažādas tautas Eiropā, Āzija un Āfrika medu lietojušas ne tikai ēdienu un dzērienu gatavošanai, bet arī mirušo iebalzamēšanai. Cilvēks allaž vēlējies atstat viiļs zemes kādu piemiņu par sevi. Senajā Ēģiptē faraoni jau savas dzīves laikā lika vergiem būvēt monumentālas celtnes, kurās pēc nāves novietot viņu mirstīgās atliekas. Tolaik ticēja, ka mirušais turpina dzīvi viņā saulē. Tāpēc senie ēģiptieši visādiem līdzekļiem centās saglabāt mirušā ķermeni, piesūcinot to ar dažādām vielām, kas pasarga no satrūdēšanas. Pēc Hērodota ziņām, persieši un skiti pārklājuši līķi ar vasku. Abhazijā mirušais guldīts caurumotā zārkā un novietots koka zarā. Kad līķis karstajā klimatā bija izkaltis, zārkā ieviesās bites, kuras pārklāja svešķermeni ar propoiisu, un tad līķis uzglabājies vairākus gadsimtus. Sādu balzamēšanas paņēmienu pazinuši gan senas Kolhidas iedzīvotāji, gan tatāri un tagadējas Rumānijas teritorijas senie iemītnieki. Medus balzamējošās īpašības bijušas pazīstamas arī senajiem grieķiem, jo ir zināms, ka Mikēnās līķus mumificējuši medu un vaskā. Vēlākos laikos arī Spartā valdniekus, ja tiem gadījies mirt kaut kur tālāk no mājām, iebalzamēja medū. Līķu balzamēšanu medū praktizēja vēl daudzās citās zemēs.

No kā agrak gatavoja tinti. Visur, kur aug ozoli, majo ari šo koku kaitēkļi — panglapsenes. Tās rada uz ozolu dzinumiem, lapām, ziediem un pat saknēm dažādas formas pangas. Pie mums Latvijā uz parastā ozola ļoti bieži sastopama ozolu ābolveida panglapsenite, ozolu caurspīdīgo pangu panglapsenite, ozolu sarkansvītru panglapsenīte un citas. Pavasari, kad ozoliem plaukst lapas, pieaugušās panglapsenītes iedēj olas lapas apakšpuses mīkstajos audos un ievada tur ipašu fermentu. .Fermenta ietekmē jauno lapu audi strauji aug un izveido īpatnējas formas pangas. Atsevišķām panglapsenīšu sugām pangas ir ļoti atšķirīgas pēc formas, lieluma, konsistences un krāsas. Katra pangā dzīvo viens kāpurs. Tomēr ir arī tādas pangas, kurās attīstās 20—50 panglapsenītes.

Ozolu miza, lapas un citas daļas satur daudz miecvielu, bet pangas to ir 5—10 reizes vairāk nekā pašās lapās.

Mazāzijā, Turcijas Eiropas daļā un Adrijas jūras piekrastē aug krāsu ozols (Ģuercus infectoria). Uz tā attīstās tintes panglapsenītes (Cynips tinetoria). Pirms vairāk nekā simt gadiem šo panglapsenīšu radītās pangas bija ļoti izplatīta tirgus prece. Tolaik šīs pangas sauca par Levantes riekstiem. Tirdzniecībā bija pazīstami melnie, zaļie un baltie rieksti. Melnās pangas uz ozoliem bija retāk atrodamas, un tas nebija lielākas par parastajiem riekstiem, turpretī baltās pangas bija sastopamas biežāk un sasniedza pat valrieksta lielumu.

No Māzāzijas Eiropa ik gadus tika ievests ap 10 000 c panglapsenīšu pangu, no kurām gatavoja tinti pēc šadas receptes: 6 g smalki saberztu pangu, 4 g dzelzs vitriola un 4 g gumiarābika izšķīdina 300 cm3 silta tīdens.

No ozolu panglapsenīšu pangām gatavotā tinte bija zili melna, tā neizbalēja saulē un bija gandrīz nenomazgājama ar ūdeni.

Sīs tintes sastāvdaļas agrāk lietoja arī slepenrakstam. Vispirms uzrakstīja tekstu ar dzelzs vitriola šķīdumu, kas neatstāja uz papīra praktiski nekādu pēdu. Kad rakstīto gribēja izlasīt, papīra lapu iemērca pangu šķīdumā. Gan dzelzs vitriola šķīdums, gan pangu ekstrakts ir praktiski bezkrāsaini, bet, tiem savienojoties, raksts kļūst redzams.

Ne reizi vien šīs šķīdumu īpašības izmantojuši cirkus mākslinieki. Tā, piemēram, cilvēkam ļāva nomazgāt rokas vaja dzelzs vitriola šķīdumā. Rokas pēc tam likās pilnīgi tīras, bet, tiklīdz tās noslaucīja dvielī (kurš bija piesāti

nāts ar bezkrāsaino pangu šķīdumu), tās uzreiz tapa melnas. Nomazgāt melno krāsu varēja tikai, lietojot citronskābi.

Agrāk no ozolu panglapsenīšu pangām gatavoja ne tikai tinti; samaltu pangu pulveri vai tinktūras lietoja ari medicīnā kā zāles pret caureju, asiņošanu u. c.

Kas tas ir? Parastā ozola jaunajiem dzinumiem dažkārt atsevišķi pumpuri pārvēršas 20—25 mm garam čiekuriņam līdzīga veidojumā (26. att.). .la čiektiriņu pārgriež, tajā atrod mazu, cietu, matotu riekstiņu, kurā ir ap .3—3,5 mm garš kāpurs. Sos čiekuriņus pētījuši daudzi zinātnieki.

1962. gada izdevumā «Jaunākais mežsaimniecībā» (IV) tika publicēts raksts «Ozola augļu patoloģiska pārveidošanas». Raksta autors J. Broks ļoti sīki apraksta minēto bojājumu un secina, ka tas, iespējams, radies kādas vīrusu slimības vai smecernieka nodarīta ievainojuma rezultātā,

26. utt. Ozolu čiekurveida panglapscnītcs (Andricus ļoecundatrix) vasaras paaudzes radītais bojājums.

jo čiekuriņā atrastajā zīlītē (riekstiņā) piemērotus dzīves apstākļus esot atradis kādas smecernieku sugas kāpuriņš.

Tomēr izrādās, ka dīvainais veidojums nav nekas cits kā ozolu čiekurveida panglapsenītes (Andricus foecundatrix) vasaras paaudzes radīta pailga.

Pieaugušās panglapsenītes izlido agri pavasarī un dēj olas vēl tikko uzbriedušos pumpuros. Pavasara paaudze attīstās uz ozola vīrišķajiem ziediem. Dējot olu, pieaugusī zāģlapsene pumpurā ievada īpašus izdalījumus, kuru ietekmē uz vīrišķas ziedspurdzes izveidojas nelielas, ap

2  mm garas pailgas. No tām maija beigās vai jūnijā izlido šīs panglapsenīšu sugas tēviņi un mātītes. Pēc kopulācijas mātītes dēj olas jauno dzinumu pumpuros, un tad no šiem pumpuriem izveidojas «čiekurjņš». Šeit attīstās tikai partenoģenetiskās mātītes, kuras «čiekuriņā» pārziemo un izlido nākamā gada pavasari.

Mājlopu saindēšanās. Kvīnslendas štatā Austrālijā uz dažu sugu eikaliptiem lopu ganības ļoti lielos daudzumos savairojas zāģlapseņu kāpuri. Meklēdami barību, tie pa zemi pārceļo no viena koka uz otru.

Austrālijas augsnes ir samērā nabagas ar fosforu, tāpēc aitas un govis ganoties labprāt kopā ar zāli apēd kukaiņus, to vidū ari migrējošos zāģlapseņu kāpurus. Pilnīgi pietiek, ja aita apēdusi 100 g kāpuru, bet govs — ap 1 kg, lai šie lopi smagi saindētos. Tadē] ganībās zāģlapseņu masveida savairošanās vietas iežogo ar sētām.

Rekorda noslēpums. 1964. g. decembra beigās Venecuēlā notika Jaungada skriešanās sacīkstes. Tiesneši, korespondenti un fotogrāfi gaidīja uzvarētājus pie finiša. Visiem par izbrīnu, kāds no sportistiem bija uzstādījis līdz šim neredzētu ātruma rekordu, taču, pārrāvis lenti, viņš, nesamazinot ātrumu, aizskrēja tālāk …

Izrādījās, ka, tikko čempions bija noskrējis pusi distances, viņam uzbrucis lapseņu bars. Lapsenes neatstājās no čempiona arī tad, kad tas jau bija distanci veicis…

Kukaiņi padzen ienaidnieku no pilsētas. Amerikas indiāni cīņā pret spāņu konkistadoriem izmantojuši arī kukaiņus.

Ir aprakstīts gadījums, kad ienaidnieki ielenkuši kādu

maiju pilsētu. Pilsētas iedzīvotāji nocietinājušies, kā vien pratuši, un turpinājuši aizstāvēties. Beidzot maiji no vaska pagatavojuši cilvēka figūras, uzkāruši tām vairogus, bultas un galvā uzlikuši zelta un sudraba kroņus. Pēc tam viņi savākuši dažādus dzēlējkukaiņus — lapsenes, sirseņus, bites —, ievietojuši tos četros traukos un nolikuši uz pilsētas vaļņa. Ka tas bijis pirms visiem uzbrukumiem, ienaidnieks iesūtījis pilsēta spiegus, kas ziņojuši savai pavēlniecībai, ka to apsargā tikai koka figūras. To dzirdot, spānieši ar lielu pacilātību uzbrukuši pilsētai un gandrīz jau būtu ielauzušies taja, kad piepeši no traukiem izlaistie kukaiņi metušies uz iebrucējiem un sākuši tos dzelt, tā ka tie nometuši ieročus un aizbēguši.

Olās attīstās kukaiņi. Ēdot ābolus, ne reizi vien atrodam tajos ābolu tinēja (Carpocapsa potnonella) kāpuru, kurš izgrauzis ābola sēklas un arī augļa mīkstumu (27. att.). Katrs ābolu tinēja kāpurs sabojā vismaz divus ābolus. Sis kaitēklis sastopams visur, kur vien audzē ābeles un bumbieres. Atsevišķos gados Latvijas dārzos tas bojājis pat

27. att. Ābolu iinēja (Carpocapsa pomonelta) kāpurs abola.

80% ābolu. Tinēja kāpuri jaiznicina, pirms tie paguvuši iegrauzties augļos. Bet tas nav tik.viegli, jo tauriņa izlidošanas un olu dēšanas periods ir ilgstošs — atkarība no laika apstākļiem pavasari var sākties ap 25. maiju un turpināties līdz 9. jūlijam. Lietojot ķīmisko apkarošanas metodi, ne vienmēr ir iespējams precīzi izvēlēties pareizo apsmidzinašanas laiku, tas ir, to brīdi, kad izdēto olu ir visvairāk, bet jaunie kāpuri vēl nav iegrauzušies ābolišos. Arī ar mehānisko metodi — izmantojot viļņotā papīra vai lupatu jostas pieaugušo ābolu tinēja kāpuru izķeršanai nevar pilnīgi novērst ši kaitēkļa bojājumus. Tika meklēta cita apkarošanas metode, un to arī atrada.

Izradās, ka plakanaja, sīkajā (0,6—0,8 mm diametrā) ābolu tinēja olā var attīstīties cita kukaiņa trihogrammas — kāpurs. Trihogramma ir ļoti maza tikai 0,3—0,9 mm gara. Ābeles vainagā uz lapām tā sameklē ābolu tinēja izdētās olas un iedēj tajās savas oliņas. No trihogrammas olas izšķilies jaunais kāpurs izēd ābolu tinēja olas saturu, kura pilnīgi pietiek, lai tas varētu pieaugt par jaunu trihogrammu.

Pēc Latvijas PSR ZA Bioloģijas institūtā izstrādātajiem ieteikumiem trihogramma masveidā tiek audzēta Ogres izmēģinājumu stacijā.

Lai ābolu tinēja bojājumus samazinātu ap 10 reižu, tad vismaz divas reizes jāizlaiž trihogrammas — apmēram 50 000 trihogrammu uz 1 ha (t. i., kopā ap 100 000). Lai aizsargātu 1000 ha ābeļdārzu, vajadzīgi vismaz 90—100 miljoni šo kukaiņu.

Lai izaudzētu tik daudz trihogrammu, nepieciešams vairāk nekā 100 miljonu ābolu tinēja olu. Tas sagādat, protams, nav iespējams. Taču zinātnieki noskaidrojuši, ka trihogrammas attīstās ne tikai ābolu tinēja, bet arī graudu kožu olas. Tagad gan laboratorijās, gan «kukaiņu fabrikās» trihogrammu audzēšanai lieto vienīgi šo kukaiņu olas.

Mūsu republikas kolhozos un padomju saimniecībās trihogrammas lieto cīņai pret ābolu tinēju un pret zirņu tinēju. Zirņu laukos trihogrammas izlaiž tikai vienreiz (ap 25 000 uz 1 ha), un ar to pilnīgi pietiek, lai iznicinātu lielāko daļu zirņu tinēju.

Skudru zaļās mājiņas. Dienvidķīnas tropiskajos mežos bieži var sastapt vidēji lielas, tumšdzeltenas eikofilas

28. att. Eikofilās skudras (Oecophijlla) lapu «šūšanas» darbā.

skudras (Oecophylla) ar ļoti stipriem žokļiem un garam kājām.

Skudras pieder pie sabiedriskajiem kukaiņiem, kuriem ikviens sabiedrības loceklis veic noteiktu darbu: citi gadā barību, citi baro, apkopj un silda kāpurus, citi pienes būvmateriālu ligzdas labošanai vai paplašināšanai, vēl citi apsargā ligzdu no ienaidnieku uzbrukumiem utt.

Šeit runāsim par eikofilo skudru izcilo maku inajokļa būvēšanā. Šīs skudras darina savas ligzdas no dzīvām lapām koku un krūmu vainagos. Ligzdu būvēšanā sevišķa nozīme ir eikofilo skudru kāpuriem, jo tie izdala lipīgu šķidrumu, kas, saskaroties ar gaisu, sacietē un pārvēršas gara zīdam līdzīga pavediena. Gatavojot ligzdu, grupa strādnieku (parasti 6—10 skudras) nostājas uz lapas malas un ar saviem spēcīgajiem žokļiem pievelk klat otras lapas malu (28. att.). Kad lapu malas savilktas cieši kopa, citas grupas skudras ar kāpuriem žokļos uzsāk «šūšanu». Kāpura galva, kas izdala lipīgo šķidrumu, tiek pielikta te pie vienas lapas malas, te pie otras. Divas vai pat vairakas lapas tiek «sašūtas» tā, -ka starp tām izveidojas skudru mājoklis. Lapas netiek ievainotas vai citādi bojātas un tās turpina asimilēt un ražot jaunus produktus koka vajadzībām. Pat karsta saulē šādas dzīvu lapu ligzdas ir pietiekami vēsi.

Iztraucētas visas pieaugušās skudras salasās ligzdas virspusē un nekavējoties uzbrūk nelūgtajam ciemiņam. Rjot pa tropisko mežu, nereti nezin no kurienes pēkšņi uzkrīt eikofilās skudras, kas ar saviem spēcīgajiem žokļiem iekožas ada. Sāds uzbrukums liecina, ka kaut kur virs galvas ir «zaļās mājiņas», tādēļ jābūt piesardzīgam!

Ķīnas un Brazīlijas mežos eikofilās skudras atzīstamas par ļoti derīgām, jo tās iznīcina dažādus krūmu un koku kaitēkļus.

Skudras — sēņu audzētājas. Amerikas tropu mežos ļoti izplatītas Atta ģints skudras, kas augsnē rok īpašas alas. Tajās darba skudras sanes no kokiem un lakstaugiem nograuztās lapas. Lapas alās tiek smalki sagrauztas, līdz no tām izveidojas brūngana poraina masa. Kad substrāts gatavs, skudru mate tajā «iesēj» sēņu hifas, lai izveidotos «sēņu dārzs». Pēc neilga laika visa lapu masa pārklājas ar sēņu micēliju. Darba skudras pastāvīgi to uzrauga, iznīcina vai nomāc svešu sēņu micēliju un izraisa uz micēlija īpašu bumbveida ķermeņu rašanos lielā vairumā. Ar šiem bumbveida ķermeņiem barojas kā pieaugušās skudras, tā arī to kāpuri.

Sēnes pārnēsā tikai skudru māte. Pirms spietošanas, kad jauna skudru māte taisās pamest vecāku ligzdu, tā nograuž sēņu hifas gabaliņus un daļu lapu audu, kurus saglabā īpašā zemmutes dobumā.

Dažreiz skudru Atta alu labirinti ir apbrīnojami sarežģīti, bet kameru ārkārtīgi daudz, un tā vien liekas, ka tā ir viena liela kopsaimniecība, kas sastāv no vairākām saimēm. 1960. gadā netālu no Aleksandrijas (ASV, Luiziānas štats) tika atrasta milzīga lapgrauzējas skudras Atta texana ligzda. Tas garums bija 30 m, platums — 5,3 m, bet alu dziļums sasniedza 3,6 m. Sajā milzīgajā ligzdā atklāja 93 kameras ar «sēņu dārziem», 5 kameras ar detrītu* un 12 000 kameru lapu uzglabāšanai. «Sēņu dārzos» aug sēnes un attīstās jaunās skudras. Tie atrodas tuvu zemes virspusei. īpašās kamerās, kas izveidotas dziļāk augsnē (līdz 1,5 m), cieši sablīvētas nesasmalcinatas lapas.

Daudzās šīs pašas ģints skudru sugas Britu Gvajanā ir bīstami lauksaimniecības kultūru kaitēkļi. Tās nograuž labības augiem, dekoratīvajiem u. c. kokiem lapas, kuras savelk savās alās un izmanto sēņu audzēšanai. Nereti plaši lauki un dārzi paliek bez lapam, bet pļavas un ganības — bez zāles.

* Detrīts — sīki sagrauztas augu audu daļiņas. 104

29. att. «Medus» skudra Myrmecocystus horti-deorum.

Dzīvās medus mucas. Bites un kamenes ievāc medu un novieto to īpašās vaska šunas. Ziemā un agra pavasari, kad vēl nav ienesuma, bites šo medu izmanto barībai.

Ari lielais vairums skudru ir ļoti kāras uz saldumiem. Skudras savāc dažādas cukuru saturošas vielas gan no laputu un bruņutu izdalījumiem, gan bojājot saldus augļus. Bet kur lai uzglabā ievākto cukura šķīdumu, ja pasaulē vispār nav tādu skudru, kuras prastu veidot šūnas?

Daudzām dienvidu zemju skudrām bez karavīriem, strādniekiem, mātītēm un tēviņiem ir izveidojusies vēl viena «kasta» — barības glabatajas. Barības glabātājām skudrām vēderiņa segmenti ir ļoti izstiepti, un skudras var uzņemt pat dažus gramus cukura sīrupa. Kādai Meksikas «medus» skudrai (Myrmecocyslus horti-deorum) vēderiņa izmēri sasniedz pat 1,5 cm diametrā, un pēc izskata tas atgadina prāvu ķiršogu, pilnu ar saldu sulu (29. att.). Šīs «medus mucas» atrodas līdz 1 m dziļumā īpašas ovālās kamerās, kur tās nekustīgi piestiprinājušās pie griestiem. Kameras ierīkotas sausā, cietā augsnē ar labu ventilāciju, lai neieviestos pelējuma sēnītes. Katrā Meksikas «medus» skudru pūznī ir 200—300 šādu «medus muciņu».

Meksikā un ASV dienvidrietumu štatos vietējie iedzīvotāji labprāt ēd šīs «medus» skudras. To medus mazliet skābs, ar nelielu skudrskābes piegaršu. Austrālijā, kur agrak nebija bišu, iezemieši ari ļoti cienījuši «medus» skudras. Turklāt gan Austrālijā, gan Centrālajā Āfrikā un Amerikā gatavoja gardus ēdienus no parasto skudru kāpuriem. Ļoti iecienīti bija ēdieni no sasmalcinātas koku mizas un skudru kāpuriem. Par sevišķu gardumu Meksikas valdnieku galmā tika uzskatītas vārītas skudras.

VAI KUKAIŅIEM IR NĀKOTNE?

Mūsu planētu apdzīvo ap 3,5 miljardi cilvēku. Demogrāfi aprēķinājuši: ja iedzīvotāju skaita pieaugums paliks pastāvīgs, tad ap 2000. gadu cilvēku skaits būs divkāršojies. Bet kads gan sakars var būt mūsu planētas iedzīvotāju skaita pieaugumam ar kukaiņiem? Tomēr sakars ir, turklāt vistiešākais.

Vispirms, pieaugot cilvēku skaitam, krasi pieaugs pieprasījums pēc pārtikas līdzekļiem, tātad arī pēc lopbarības. Lai šo pieprasījumu apmierinātu, strauji jākāpina lauksaimniecības kultūraugu ražība, turklāt būs jāizmanto uzturvielu ieguvei tadi augi, kas ātri vairojas un īsā laika var dot lielas, organiskām vielām bagatas ražas (piemēram, aļģes u. c.).

Pašreiz visā pasaulē augu kaitēkļi, slimības un nezāles iznīcina ap 54% no lauksaimniecībā iegūstamās ražas. Kaitēkļu dēļ vien ik gadus iet zudumā 17000000 t kviešu, 119 200 000 t rīsu, 26 000 000 t kartupeļu, 23 400 000 t cukurbiešu, 24 500 000 t dārzeņu, 17 370 000 t augļu (tai skaitā vīnogas, citroni un apelsīni), 2 700 000 t kokvilnas u. c. Entomologiem, augu aizsardzības speciālistiem, selekcionāriem, ka arī ķīmiķiem jaatrisina daudzas problēmas, lai kopējiem spēkiem varētu atvairīt kaitēkļu uzbrukumu un mazinātu to nodarīto postu. Jāizstrādā tādas kaitēkļu apkarošanas metodes vai to kompleksi, kas dotu iespēju maksimāli iznīcināt kaitēkļus, bet neapdraudētu derīgos un indiferentos kukaiņus, ērces un citus dzīvniekus. Selekcionāriem sadarbībā ar entomologiem un fitopatologiem jārada tādas augu šķirnes, kas ne tikvien dod lielas ražas un teicamu iegūstamo produktu kvalitāti, bet ir arī maksimāli izturīgas pret kaitēkļiem un slimībām. Entomologiem jāpēta kaitīgo un derīgo kukaiņu bioloģija, jāatklāj bīstamo un potenciāli bīstamo kaitēkļu mas

veida savairošanās cēloņi un jāatrisina vēl daudzas citas problēmas.

It visur pasaulē arvien straujak attīstās pilsētu celtniecība, ceļu būvniecība, kas, savukārt, saistīta ar jaunū rūpnīcu un fabriku celtniecību un transporta līdzekļu skaita palielinašanos. Pilsētas un pilsētciemati paplašinās uz apkārtējo lauku un meža rēķina. Nav noslēpums, ka daudzi rūpniecības uzņēmumi, tāpat ari transporta līdzekļi, piesārņo apkārtējo vidi (ūdeni, augsni, gaisu). Ir, piemēram, aprēķināts, ka viena automašīna 1000 km braucienā patērē tikpat daudz skābekļa, cik vajadzīgs vienam cilvēkam gada laikā.

Lielas pārvērtības notiek an lauksaimniecībā. Plašie meliorācijas darbi (krūmāju izciršana, lauku nosusināšana utt.) jūtami izmaina kaitīgo un derīgo kukaiņu skaitliskās attiecības. Lauksaimnieciskās un tehniskās kultūras tiek audzētas lielās platībās, bieži pat ka monokulturas. Šeit kukaiņu sugu skaits gan krietni samazinās, toties parādās nedaudzas, bet dominējošas kaitēkļu sugas, kas ievērojami pazemina kultūraugu ražas. Kukaiņu kvalitatīvo un kvantitatīvo sastāvu izmaina arī minerālmēslu un pesticīdu lietošana kultūraugu agrotehnikā. Labāk mēslotas augsnēs rodas labāki barošanās apstākļi kaitēkļiem, bet, lietojot plaša spektra insekticīdus, vienlaikus ar kaitīgajiem kukaiņiem tiek iznicināts ļoti daudz derīgo kukaiņu. Pēc vairākkārtējas viena un tā paša insekticīda lietošanas no attiecīgās kaitēkļu sugas izveidojas rases, kas ir ļoti izturīgas pret insekticīdiem un nereti savairojas vēl lielākā daudzumā neka pirms apstrādes ar insekticīdu. Dabā rodas nelīdzsvarotība.

Arvien vairāk zinātnieku, sabiedrisko darbinieku un rakstnieku nodarbina jautājums par cīņu pret biosfēras piesārņošanu. L. Dž. Batans grāmatā «Piesārņotā debess», piemēram, apgalvo: viens no diviem, — vai nu cilvēks spēs panākt, ka gaisā būs mazak dūmgazes, vai ari dūmgāzes iedarbosies tā, ka uz Zemes būs mazāk cilvēku.

Reālu projektu vietējas floras un faunas bagātību saglabāšanai ieteicis frariču biologs 2. Dorsts. Pēc viņa domām, cilvēku mītnēm un ražošanas vajadzībām jāatvēl 80—90% sauszemes; šajā platībā jāizvietojas pilsētām, lauku pilsētciematiem, ka arī rūpniecībā, lauksaimniecībā un mežkopība izmantojamam zemēm. 20—10% sauszemes jaatstaj atpūtas zonai; tur jarada nacionālie parki, rezervāti.

kūrorti, tūrismam izmantojamas vietas utt. Dabas rezervātiem piešķirami 1—2% šīs platības, lai tie «saglabātos nākamajām paaudzēm ka floras un faunas ģenētiskais fonds». Sajās teritorijās cilvēks nedrīkst veikt nekādu saimniecisko darbību.

Profesors G. Bei-Bijenko teicis, ka ikvienam dzīvam organismam piemīt tikai tam raksturīgas, neatkārtojamas īpašības un mēs nevaram paredzēt, kad un kādām vajadzībām šīs īpašības nākotnē noderēs cilvēkam.

Tas attiecināms arī uz kukaiņiem. Jau tagad vieni kukaiņi veic darbietilpīgo un bezgala svarīgo augu apputeksnēšanas procesu, otri pasargā kultūraugus no kaitēkļiem, trešie ir barības avots zivīm, putniem 11. c., ceturtos izmanto kā specifisku organisko vielu ieguves avotu, piektie noder par modeļiem dažadu ģenētikas un bionikas problēmu atrisināšanai, un tā tālāk. Tādēļ nevar būt šaubu, ka kukaiņiem ir nākotne, un ar laiku cilvēks iemācīsies gūt vel lielāku labumu no šīs plašās dzīvnieku klases.

SATURS

Ievads ……………………………………………………….

Vispārīgs kukaiņu raksturojums

Kādus dzīvniekus sauc par kukaiņiem? Pasaules lielākie un mazākie kukaiņi

Kukaiņu krāsa………………………………….

Vispieticīgākie un visizvēlīgākie Vai kukaiņi jūt garšu? ….

Kukaiņi un smarža……………………………

Kukaiņu acis un redze …. Kā kukaiņi sarunājas? …. Kukaiņi dzird, bet ne ar ausim . Kukaiņu «iekšējais pulkstenis» . Kukaiņi cīņā pret nezālēm Augi ēd kukaiņus…………………………………………

Kukaiņu kārtas un to apraksti……………………………………………..

Spāres……………………………………………………………………..

Spāres un vistu dējība 37

Taisnspārņi………………………………………………………………

Daži vārdi par siseņiem 39. Kukainis ar nākotni 43. Circeņus iznīcina ar circeņiem 44

Blaktis……………………………………………………………………

Laikraksti sterilizē kukaiņus 47. Arī ūdenī dzīvo blaktis 48

Augu sūcēji……………………………………………………………..

Krāsviela no kukaiņiem 52. Bitēm kaitīgās laputis 54. Negaidīts uzbrukums vīnogulājiem 57

Tauriņi…………………………………………………………………….

Kā zīdvērpējs pārvarēja Lielo Ķīnas mūri 61. Kāpuri ražo zīdu 62. Ko ēd tauriņi? 65. Kukaiņi, kas ēd šokolādi 65. Viena šūnkārta — efektīvs aizsargs 66. Pčc auga tiek paredzēts kukainis 67. Ierocis un pretierocis 67. Tauriņi bez spārniem 70. Kļavu pūcītes brīnumdarbi 72. Lai iegūtu 4 mg bombikola 72. Kukaiņu hormons cīņā pret kukaiņiem 73. Neparastais pasts 73. Ceļojošie kukaiņi 74

Divspārņi jeb mušas…………………………………………………

Uzmanību — istabas muša! 77. Mušu kāpuri un ievainojumi 79. Ziedi sasilda kukaiņus 80. Naftas peļķēs dzīvo kukaiņi 80. Kukaiņi — gaismas reklāmas 81

Blusas ……………………………………………………………………

Tropiskā blusa 83

Vaboles…………………………………………………………………..

Postu nesošais ieceļotājs 85. Spīdošie kukaiņi 88. Kukainis, kas izdzinis no mājām mežsargu 89. Vaboles šauj 90. Dūmi pievilina kukaiņus 91. Piemineklis kokvilnas kaitēklim 92

Plēvspārņi ………………………………………………………………

Melismētras burvju spēks 96. Pieņiineklī dzīvo bites 96. Bites — narkotiķes 97. Arī medus … 97. No kā agrak gatavoja tinti 98. Kas tas ir? 99. Mājlopu saindēšanās 100. Rekorda noslēpums 100. Kukaiņi padzen ienaidnieku no pilsētas 100. Olās attīstās kukaiņi 101. Skudru zaļās mājiņas 102. Skudras — sēņu audzētājas 104. Dzīvās medus mucas 105

Vai kukaiņiem ir nākotne?

106

Amands Arvīda d. Rupals KUKAIŅU PASAULE

Vāku zīmējusi A. Alksne-Alksniie Redaktori C. Sklenniks, Z. Kļaviņa Māksi, redaktors V. Zirdziņš Tehn. redaktore E. Poča Korektore L. Brahmane

Nodota salikšanai 1974. g. 31. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 30. maijā. Tipogrāfijās papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 3,5 fiz. iespiedi.; 5,88 uzsk. iespiedi.; 6,26 izdevu. I. Metiens 8000 eks. JT 00597. Maksā ‘20 kap. Izdevniecība «Zinātne» Rīgā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecībai lietu komitejas Rīgas veidlapu tipogrāfijā Rīgā. Gorkija ielā 6. Pasūt. Nr. 595.

Izdevniecība «Zinātne» 1974. gada laiž klaja šādus

darbus par dabas aizsardzības jautājumiem:

II. M i h e I s o n s, I Vilka. Būrīši dobumperētājiem putniem.

Z. Spuris, I. Lapiņa, J. Vīksnc. Latvijas PSR aizsargājamie dzīvnieki.

R. Stalbovs. Augsnes erozija Latvijas PSR.

Z. Eglīte, J. Jukna. Latvijas PSR pavasara ziedaugi.

Content

Rupais Amands Kukaiņu pasaulē

IEVADS

VISPĀRĪGS KUKAIŅU RAKSTUROJUMS

Kukaiņu krasa

Vispieticīgākie un visizvēlīgākie

Vai kukaiņi jūt garšu?

Kukaiņu acis un redze

Kā kukaiņi sarunajas?

Kukaiņi cīņā pret nezālēm

KUKAIŅU KĀRTAS UN TO APRAKSTI

Spāres

Taisnspārņi

Blaktis

Augu sūcēji

Tauriņi

Divspārņi jeb mušas

Kadu ļaunumu tad nodara mušas?

Blusas

Vaboles

Plēvspārņi

VAI KUKAIŅIEM IR NĀKOTNE?

SATURS