Spuris Zandis

Latvijas dzīvnieku pasaule

Latvijas dzīvnieku pasaule

Bioloģijas zinātņu doktora Zanda Spura redakcijā

Книга «Животный мир Латвии» представляет собой очерки о фауне республики.

Основу книги составляют об:юры видового состава, экологии, биологии и значения всех основных групп животных местной фауны. Сначала описаны млекопитающие, потом приведены птицы и другие позвоночные. В обзоре беспозвоночных сравнительно много места отведено членистоногим, в том число насекомым, кроме того, рассмотрены моллюски, основные группы червей и другие типы низших животных. Всего упомянуто около 1550 видов животных.

Книга иллюстрирована 101 оригинальной фотографией, в том числе 56 цветных. Библ. 269 пазв.

Книга рассчитана на широкий крут читателей.

Mūsdienās jau kļuvis pilnīgi skaidrs, kādus draudus cilvēces eksistencei rada biosfēras piesārņošana un tās līdzsvara izjaukšana.

Fauna jeb dzīvnieku pasaule ir viena no biosfēras pamatsastāvdaļām. Par to uzskatāmi liecina tas, ka praktiski visur — mežos, dārzos, pļavās, tīrumos, purvos, ezeros, upēs, augsnē, pat gaisā — sastopami dzīvnieki, bieži vien ļoti lielā daudzumā.

Bet dzīvnieki nav vienkārši biosfēras mehāniska sastāvdaļa, tie piedalās biosfēras veidošanā, tās līdzsvara uzturēšanā. Lai to paskaidrotu, minēsim dažus piemērus.

Padomju Savienībā audzē vismaz 80 lauksaimniecības kultūraugus, kuru ražas pilnīgi atkarīgas no kukaiņiem — ziedu apputeksnētājiem. Pastāv labi pamatots uzskats, ka tropu mežu eksistence tagadējā veidā iespējama, tikai pateicoties kukaiņiem, kas vielas un enerģijas riņķojumā ievada augsnē atpakaļ daļu no augu produkcijas, tādējādi nodrošinot meža augsnes auglību. Dzīvniekiem ir izcila loma augsnes veidošanā un tās auglības uzturēšanā, bet augsne patlaban taču ir cilvēces pārtikas ražošanas pamats. Ļoti daudzi derīgi dzīvnieki, arī zivis un putni, pārtiek tikai no citiem dzīvniekiem.

Par savvaļas dzīvnieku lomu cilvēka pārtikā, par dzīvniekiem kā par augu kaitēkļiem, derīgu dzīvnieku parazītiem un slimību ierosinātāju pārnesējiem būtu lieki runāt — tas viss ir vispārzināms.

Teiktais ļauj apgalvot, ka fauna ir ne tikai viens no cilvēces pārtikas avotiem, ne tikai faktors, kas kaitīgu dzīvnieku veidā apdraud cilvēces pārtikas resursus un veselību, fauna kā biosfēras organiska un neatņemama sastāvdaļa īstenībā ir viens no cilvēces eksistences pamatfaktoriem.

Ņemot vērā dzīvnieku izcilo prakt isko nozīmi un to neaizstājamību biosfērā, fauna pēc iespējas labāk jāpazīst.

Sī grāmata sniedz pārskatu par mūsu republikā savvaļā sastopamajiem dzīvniekiem; nav aplūkotas vienīgi dažas mazāk svarīgas dzīvnieku grupas (Tar-digrada, Strepsiptera, Chaetognatiīa). Tā dod arī priekšstatu par faunas izpētes līmeni un tādējādi var noderēt par ierosinājumu avotu turpmākiem pētījumiem. Atsevišķu dzīvnieku grupu apskati nav vienveidīgi, jo dažādas grupas izpētītas visai nevienmērīgi un par vairākām grupām vispār nav mūsdienu prasībām atbilstošu ziņu; bez tam autori vairāk uzmanības veltījuši lielākiem un saimnieciski svarīgākiem dzīvniekiem, bet mazāk rakstījuši par citiem dzīvniekiem, lai nepārslogotu tekstu ar latīņu nosaukumiem, jo ikdienā maz pazīstamiem un pilnīgi nepazīstamiem sīkiem dzīvniekiem latvisko nosaukumu praktiski nav. Domājams, ka tas padara pārskatu vieglāk uztveramu un labāk saprotamu.

Grāmata domāta visiem, kas interesējas par vietējiem dzīvniekiem. Vajadzīgās ziņas tajā atradīs mācību iestāžu audzēkņi, skolotāji, ekskursiju vadītāji un jaunie naturālisti.

IEVADS

Latvijā līdz šim konstatētas gandrīz 13 000 dzīvnieku sugas, no kurām 80% pieder pie kukaiņu klases. Sie skaitļi ir aptuveni, jo nav pilnīgas skaidrības par novēroto kukaiņu sugu skaitu. Senākās ziņas par dažām lielajām kukaiņu grupām (divspārņiem, plēvspārņiem, cietspārņiem) grūti izmantojamas vai nu novecošanās dēļ, vai arī tādēļ, ka 19. gadsimta darbos par Baltijas iaunu bieži vien nav sīkāku ziņu par novērojumu veikšanas vietām, un tādēļ dažkārt nav skaidrs, vai attiecīgās sugas ir vai nav atrastas Latvijā.

Turpmākos faunistiskajos pētījumos varbūt varēs atrast vēl pat 8000 kukaiņu sugas un līdz 2000 citu bezmugurkaulnieku (ērces, zirnekļus, tārpus, vien-šūņus). Jādomā, ka pavisam Latvijā ir ap 23 000 dzīvnieku sugu, to skaitā 18 000 kukaiņu. Tātad pagaidām konstatētas 57% no visām faktiski sastopamajām sugām.

Plašākie un svarīgākie dzīvnieku tipi Latvijas faunā ir mugurkaulnieki (galvkausaiņu apakšlips), gliemji, posmkāji, posmainie tārpi, velteniskie tārpi, plakanie tārpi un vienšūņi. Sūneņu, zarndobunraiņu un sūkļu tipus pie mums pārstāv tikai dažas sugas (5—7). Apmēram 4 jūras dzīvnieku tipi pie mums pārstāvēti tikai ar atsevišķām (1 2) sugām. Tas izskaidrojams ar to,

ka Baltijas juras ūdenī salīdzinājumā ar okeāniem ir mazāk sāļu. Jūiā Latvijas piekrastē nemaz nav tādu tipisku marīnu dzīvnieku kā adatādaiņu, ļoti maz ir zarndobumaiņu, posmaino lārpu, gliemju uti. Samērā bagātīgi toties pārstāvēti vēžveidīgie un zivis.

Latvijas kontinentālā jeb sauszemes fauna (ieskaitot saldūdeņus) ir tipiska jaukto mežu joslas fauna. Tās pamatu veido bieži sastopamās transpalearktiskās un rietumpalearktiskās sugas. Latvijas faunu stipri ietekmē jūras tuvums, kas padara klimatu maigāku. Tādēļ pie mums sastop daudz (līdz 20%) Rietumeiropas jeb rietumu sugu. Samērā daudz ir arī dienvidu un ziemeļu sugu.

Mūsdienās faunas sastāvs ļoti lielā mērā atkarīgs no cilvēka darbības, tomēr to ietekmē arī no cilvēka neatkarīgi faktori, piemēram, klimata maiņas. Konstatēts, ka pēdējos gadu desmitos klimats Eiropas ziemeļos kļuvis siltāks, kas izskaidrojams ar daļēju Arktikas sasilšanu. Kaut gan tā ir pārejoša parādība, tomēr Fennoskandi jā tādēļ daudzas putnu sugas pavirzījušās tālāk uz ziemeļiem un sastopamas biežāk, paradījušās arī jaunas perētājas sugas. Līdzīgas parādības vērojamas arī Latvija. Tagad biežāk sastopamas apmēram 30 putnu sugas, piemēram, parastā ūbele, paugurknābja gulbis, brūnkaklis, laucis, dumbrcālis, lielais ķīris, zaļā vārna, dārzu stērste, ezeru ķauķis. No jauna sākuši perēt aptuveni 20 putni, piemēram, pelēkā pīle, phvurpūce, ģirļicis, melnais erickiņš.

Mušu faunā ir 2 jaunienācējas putnu sugas, kuru agrākais areāls pagaidām nezināmu iemeslu dēļ strauji paplašinājies. Viena no tām ir zaļais ķauķītis, kura dzimtene ir Altaja un Sajānu kalnāji. Tas pirmoreiz novērots Latvijā 1898. gadā, bet šī gadsimta trīsdesmitajos gados bija sastopams samērā bieži. Otra suga — gredzenūbele no savas dzimtenes

Mazāzijas vispirms nonākusi un plaši izplatījusies Balkonos, tad aizgājusi uz ziemeļiem līdz pat Somijai. Pie mums pirmoreiz konstatēta ap 1960. gadu.

Dažas sugas, kuru areāls strauji paplašinās, zināmas arī starp tauriņiem — tādas ir 2 pūcites, 2 sviļņi, 1 tinējkode (sk. nodaļu par tauriņiem). Tāda suga ir ari no Amerikas Eiropā ievazātais kartupeļu lapgrau-zis, kas kopš 1922. gada no Francijas neatlaidīgi dodas uz ziemeļiem. Jau 1958. gadā tas sasniedza Latviju un vēlāk reizēm bija diezgan bieži sastopams republikas dienvidu daļā.

Ir zināmas samērā daudzas kukaiņu, it īpaši tauriņu sugas, kas no savām attīstības vietām Eiropas dienvidos regulāri dodas uz ziemeļiem. Tās nonāk apgabalos, kas to attīstībai nav piemēroti, un ielidojušie īpatņi pēcnācējus neatstāj. Tādi kukaiņi ir rezēdu baltenis, bērzu raibenis, dadžu raibenis, zaigojošais dzeltenītis, kartupeļu sfings, tīteņu sfings, klejotāj-sisenis u. c. Vienīgi atsevišķos klimatiski labvēlīgos gados šīs sugas var vairoties, un rodas, kaut gan niecīgas, vietējas populācijas, kas nelabvēlīgos gados iznīkst. Domājams, ka ap 1936.—1938. gadu tādas nelielas vietējas populācijas Latvijā bija klejotājsisenim un kartupeļu sfingam.

No dienvidiem ielido ari tādas sugas, kas pie mums jau dzīvo, tātad imigranti papildina vietējās populācijas. Ta, piemēram, vietējiem kāpostu balteņiem rudeņos dažkārt pievienojas daudz ielidojušu īpatņu. Cits piemērs ir mazā pilienpūcīte. Kā ekspansijas suga tā pirmoreiz konstatēta 1933. gadā, bet pēc tam dažreiz novērota lielā daudzumā, kas izskaidrojams ar ielidojumu no dienvidiem.

Interesanti izsekot, kā klimata un citu apstākļu maiņas ietekmē jūras faunu. Baltijas juras ūdens pēdējos gadu desmitos klust sāļāks. Šis process sākās 1930.—1932. gadā, pastiprinājās 1936.—1938. gadā, bet sevišķi jūtams bija 1946.—1949. gadā. Tas izskaidrojams ar to, ka, klimatam kļūstot siltākam, samazinās upju notece. Daugavas notece manāmi samazinājusies kopš 1934. gada. Samazinoties saldūdens ieplūdumam Baltijas jūrā, tajā pastiprināti ieplūst sāļais Ziemeļjūras ūdens. Tādējādi Baltijas jūrā uzlabojās tipisko marīno sugu dzīves apstākļi un tajā ieviesās jaunas sugas, citas līdz ar sāļāko ūdeni nokļuva Baltijas jūras centrālajā un pat austrumu daļā, vēl citas stipri savairojās, piemēram, dažas zivis un bezmugurkaulnieki. Mūsu republikas piekrastes ūdeņos kopš 1937. gada ir stipri vairāk mencu, un tās sākušas regulāri nārstot Rīgas līcī. Lielākā daudzumā mencas Rīgas līcī reizēm nārstojušas arī agrāk, piemēram, 1935. gada, bet tad tās nepiemērotos dzīves apstākļos izaugušas kroplīgas (ar īsāku mugurkaulu). Rīgas līcī 1947.— 1948. gadā bija neparasti daudz brētliņu; pirmoreiz tās plašā apjomā nārstoja 1949. gadā, piemēram, pie Mērsraga. Pēdējā laikā Kurzemes piekrastē visai bieži sastopama jūras vēdzele, bet Rīgas līcī lielā daudzumā parādījušās vējzivis. Bez tam Latvijas ūdeņos sāk ieceļot pikša (šellzivs), makrele un citas zivis. No vēžveidīgajiem stipri izplatījusies sānpelde Bathyporeia piloša un kļuvusi jau par svarīgu sastāvdaļu zivju barībā. Jauns mūsu faunā ir airkājis Oilhona similis, kas tagad bieži sastopams Kurzemes piekrastē un Rīgas līča rietumu daļā. Tipiskas marīnas sugas ir arī airkājis Calanus tinmarchichus un saržokļainis Sapūta elegans, kas 1949. gadā pirmoreiz konstatēti Latvijas piekrastes tuvumā. Visas minētās sugas ir tipiski jūras dzīvnieki, kas ieceļojuši vai savairojušies sakarā ar klimata maiņas izraisīto Baltijas jūras ūdens sāļuma pieaugumu.

Bet ir vēl Kāda cila jaunu sugu kategorija — sugas, kas ievazātas Rietumeiropā ar kuģiem no tāliem apvidiem, pēc tam izplatījušās uz ziemeļiem un sasniegušas ari Latviju. Tāda suga ir Ķīnas krabis, kas caur Vāciju 1932.—1933. gadā nonācis Papes un Liepājas ezeros, bet 1935. gadā jau atrasts Daugavas lejtecē un Babītes ezerā. Airkājis Acartia tonsa no Amerikas austrumu piekrastes ap 1915. gadu nonācis Holandes ūdeņos, 1926. gadā jau atrasts Rīgas līcī, bet 1934. gadā — Somu liča iekšējā daļā. Šai kategorijai pieder arī Jaunzēlandes gliemezis Potamopyrgus jenkinsi, kas 1927. gadā konstatēts Rīgas līcī, bet tagad sastopams jau Somu līcī un Botnijas līča dienvidu daļā (sk. nodaļu par gliemjiem).

Kopš uz Zemes parādījies cilvēks, tā darbība kļuvusi par vienu no galvenajiem faktoriem, kas ietekmē faunu. Faunu tieši ietekmē medības, zveja un pēdējā laikā plaši izvērstā kaitēkļu apkarošana ar ķimikālijām. Netieši cilvēks ietekmē faunu, pārveidojot Zemes virsmu — izcērtot mežus, nosusinot purvus, regulējot upes, intensificējot augsnes apstrādāšanu, ieviešot jaunus kultūraugus utt.

Vēsturiskajā laikā no mūsu faunas izzuduši medību dzīvnieki tauri, sumbri, lāči, bebri, meža cūkas, tiņi u. c. Meža cūkas izzudušas XVII gadsimta beigās, visticamāk, kādas slimības dēļ. Bebri pilnīgi iznīcināti XIX gadsimta vidū. Lāči visilgāk saglabājušies Vidzemē un izzuduši ap 1880.—1890. gadiem. Vilki izskausti līdz 1935. gadam, bet ienākuši vēlāk kara gados. Pēdējos gados ieklīduši daži lāči. Patlaban stipri samazinājies ūdru skaits un gandrīz izzudis lūsis. Minēto zvēru izzušanas galvenais iemesls ir medības, taču to iznīkšanu veicināja arī dzīves apstākļu pasliktināšanās, galvenokārt mežu izciršana.

Mežu izciršana ir viens no lielo vistveidīgo putnu (medņu, rubeņu) skaita samazināšanās cēloņiem. Sūnu purvos dzīvojošo putnu skaita samazināšanās izskaidrojama ar purvu aizvien plašāku izmantošanu un klimata sasilšanu. Tā, piemēram, baltirbju jeb purva teteru izplatības robeža aizvirzās uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem. Pēdējo 50 gadu laikā baltirbju skaits Latvijā samazinājies vairāk nekā desmitkārtīgi, un tās vairs nav sastopamas Kurzemē. Samazinājies arī cilu sūnu purvos perējošo putnu — dzelteno tār-tiņu, lietuvaiņu un dzērvju skaits (dzērvju tagad diezin vai ir pat 100 pāri). Visā Eiropā strauji samazinās medību ūdens putnu resursi. Tā notiek ne vien tāpēc, ka pieaug mednieku skaits, bet it īpaši tāpēc, ka bieži apdzīvotos rajonos pasliktinās šo putnu ligzdošanas un ziemošanas iespējas. Daudzus gadu desmitus nepamatoti vajāja visas piekūnputnu sugas, lai gan zināmos apstākļos kaitīgas starp tām ir tikai pāris sugas, piemēram, vistu vanags un niedru lija. Dažādu iemeslu dēļ Latvijā vairs neperē vairākas ērgļu sugas.

Zivju daudzumu ietekmē galvenokārt zveja. Ar nepareizu zveju zivju bagātības var ātri iznīcināt. Saglabāt nozveju noteiktā līmenī un to kāpināt var, atjaunojot zivju krājumus, t. i., tikai ar racionālu zivsaimniecību. Zivju skaitu regulē arī citi faktori. Siltākais klimats, kā arī aizvien plašāka minerālmēslu lietošana veicina ezeru aizaugšanu un eitrofizēšanos, kas pasliktina zivju dzīves apstākļus. Bez tam zivīm un to barības bāzei kaitīgi dažādi notekūdeņi, kas aizvien lielākā daudzumā ieplūst upēs, bet ne vienmēr tiek iepriekš pienācīgi attīrīti. Zivju krājumu dabisko atjaunošanos kavē hidroceltniecība, jo aizsprosti neļauj ceļotājām zivīm nokļūt nārsta un barošanās vietās, bet aizsprostos ierīkotie zivju ceļi zivju migrācijas tomēr pietiekami nenodrošina.

Aizvien plašāk lietojot augu aizsardzībai ķimikālijas, iet bojā ne vien augu kaitēkļi, bet arī derīgā fauna, pie tam cieš arī kaitēkļu parazīti, plēsīgie kukaiņi, kukaiņēdāji putni un augu apputeksnētāji, iet bojā pat zaķi un plēsīgie putni, kas ķer peļveidīgos grauzējus. Protams, ja insekticīdus pareizi lieto, to negatīvo ietekmi var ievērojami aizkavēt, tomēr nav jāaizmirst, ka ar ķimikālijām vien kaitēkļus pilnīgi iznīcināt nevar. Insekticīdu lietošana ir it kā ķēdes reakcija: katrs to lietojums parasti rada priekšnoteikumus to turpmākas izmantošanas nepieciešamībai. Tādēļ perspektīvāki paņēmieni augu kaitēkļu apkarošanā šķiet atraktantu, t. i., noteiktu kukaiņu sugu pievilinošu vielu lietošana, dažādu biometožu ieviešana, ieskaitot kaitēkju parazītu dzīves apstākļu uzlabošanu ar nektāraugiem, ekoloģiski stabilāku agrocenožu veidošana.

Intensīva mežu, purvu, aramzemes, pļavu utt. izmantošana radikāli izmaina daudzu savvaļas dzīvnieku eksistences apstākļus. Cilvēka saimnieciskās darbības rezultātā minētajos sauszemes biotopos sugu skaits samazinās, toties pieaug iespēja dažām sugām savairoties masveidā un kļūt par ļoti bīstamiem kaitēkļiem. Tā, piemēram, tās agrāk maznozīmīgās polifāgās sugas, kas spēj pārciest intensīvu augsnes apstrādi, var izvērsties par augsnes kaitēkļiem (parasti tā notiek ar ilggadīgām vabolēm).

Ieviešot jaunus kultūraugus, nereti ar tiem ievedam to speciliskos kaitēkļus. Tā, piemēram, kopā ar svešzemju kokiem Latvijā ievazātas daudzas mūsu republikas faunā nebijušas laputis, kas uz vielējiem augiem gandrīz nepāriet. Uz ievestajiem augiem vietējie kukaiņi pāriet jo ātrāk, jo tie radniecīgāki vietējiem augiem. Tā, piemēram, uz Tjanšana lucernas jau pirmajos tās eksperimentālās audzēšanas gados bija sastopams gandrīz viss vietējās lucernas kaitēkļu komplekss (vīķu laputs, lucernas blakts, gumiņu smecer-nieki). Toties korintēm, kam mūsu florā nav tuvu radniecīgu augu, vietējie kukaiņi ilgus gadus vispār nepielāgojās, tikai pamazām Rīgā tās sāka bojāt tīkl-kodes, kā ari tinējsmecernieks Rhynchites cupreus. Kultūraugu llorai bagātinoties, rodas tātad jaunas iespējas faunas attīstībai, bet līdz ar to savairojas arī kaitēkļi.

Lai saglabātu un savairotu derīgos dzīvniekus, kā arī lai pasargātu no izmiršanas retus vērtīgus dzīvniekus, tiek izdoti īpaši likumi un noteikumi. Tajos paredz visu derīgo dzīvnieku aizsardzību, gan aizliedzot dzīvniekus iznīcināt un ķert (gūstīt), gan aizsargājot to dzīves vietas. Saimnieciski svarīgu sugu izmantošanu regulē īpaši noteikumi, kuru nolūks ir nodrošināt šo sugu rūpnieciskās nozīmes saglabāšanos vai pat to paplašinātu atražošanu.

Mūsu republikā spēkā esošais likums par dabas aizsardzību, ko pieņēmusi Latvijas PSR Augstākā Padome 1959. gada 27. novembrī, kā arī attiecīgie lēmumi un noteikumi nosaka, ka saudzējami un aizsargājami visi mugurkaulnieki, izņemot dažas neapšaubāmi kaitīgas sugas. Sevišķi uzsvērta visu derīgo mugurkaulnieku aizsardzība vairošanās periodā. Saudzējamas arī zivju nārsta un putnu riesta vietas. Aizliegts postīt derīgo putnu ligzdas un vākt olas. īpaši aizsargāti derīgie plēsīgie putni, kā arī mājas bites, kamenes, meža skudras un to pūžņi un daži citi bezmugurkaulnieki.

Tomēr par īpaši aizsargājamiem dzīvniekiem jārunā sīkāk. Vietējā faunā neapšaubāmi ir dzīvnieki, kuri dažādu iemeslu dēļ pelnījuši īpašu aizsardzību un kuru saglabāšanos vispārīgie faunas aizsardzības noteikumi negarantē. Tie ir dzīvnieki, kuri kļuvuši tik reti, ka to eksistence vietām (Latvijā) vai pat visur (visā areālā) ir apdraudēta, bet kuriem ir izcila zinātniska, estētiska vai cita vērtība, kurus vēlamies aizsargāt tradīciju dēļ vai kuri ir izdevīgs objekts, lai propagandētu plašās aprindās dabas aizsardzības principus. Latvijā minētie dzīvnieki iedalāmi divās grupās.

Pirmā grupa aptver dabas pieminekļus. Tajā ietilpst ļoti reti, bet Latvijas faunai tipiski dzīvnieki, kas pie mums (daļēji arī citur) ir uz izmiršanas robežas. To aizsardzībai un saglabāšanai dažkārt nepieciešami ārkārtēji pasākumi, ieskaitot pat to dzīves vietu aizsardzību. Tā, piemēram, nepietiek aizsargāt izzūdošos putnus pašus un to ligzdas, ap to ligzdošanas vietām jāsaglabā nelieli neskarti dabas stūrīši, noliedzot tajos jebkādu saimniecisku darbību.

Starp dabas pieminekļiem visvairāk ir putnu. No tiem septiņi pieder pie piekūnputnu jeb dienas plēsīgo putnu grupas: sešas ērgļu sugas un lielais pie-kūns. Tas ir vispārzināms fakts, ka lielo plēsīgo putnu skaits strauji samazinās ne vien Latvijā, bet ari visur citur un ka tiem draud izmiršana. Latvijā ir saglabājušās tikai dažas čūsku ērgļa, zivju ērgļa, vidējā ērgļa un lielā piekūna ligzdas. Klinšu ērglis un jūras ērglis Latvijā vispār vairs neperē, tādēļ it kā pat nebūtu nozīmes šīs divas sugas iekļaut dabas pieminekļos. Tas tomēr jādara, lai gadījumā, ja vēl kāda ligzda atrastos vai kāds pāris parādītos no jauna, nevajadzētu speciāli papildināt nolikumu par dabas aizsardzību. Kaut cik regulāri sastop vienīgi mazo ērgli, bet tā skaits nav liels, un tas jāsāk sargāt savlaicīgi, nevis tad, kad būs palikušas tikai pēdējās ligzdas. Vienīgā iespēja saglabāt tādus Latvijas faunai raksturīgus putnus kā melno stārķi (vēl ir aptuveni 150 ligzdu), dzērvi (diezin vai ir pat 100 pāri) un ūpi (20 ligzdas) ir tos ieskaitīt šajā grupā.

No lieliem dzīvniekiem pie dabas pieminekļiem vēl pieskaitāms lācis, bet no bezmugurkaulniekiem — upju pērļgliemene.

Pēc dažu speciālistu domām, dabas pieminekļos jāieskaita arī koku varde un lidvāvere, kuru atsevišķi īpatņi Latvijā it kā konstatēti. Tomēr šīs sugas nav vietējai faunai raksturīgas (caur Latviju laikam iet to izplates robežas), un tādēļ tās nevar būt vietējās dabas pieminekļi, bet tās varētu pieskaitīt otrai īpaši aizsargājamo dzīvnieku grupai.

Otrajā grupā ieskaitāmi dzīvnieki, kuri no tā vai cita viedokļa pelna īpašu saudzību, bet kuru efektīva aizsardzība nodrošināma tikai tad, ja tos pierindo pie īpaši aizsargājamiem dzīvniekiem. Te pieder gan reti (medicīnas dēle, ugunskrupis u. c.), gan ļoti bieži (kamenes, meža skudras) sastopami dzīvnieki. Tie visi ir derīgi, izņemot pāris sugas, kas sava retuma dēļ ir praktiski nenozīmīgas (daži abinieki un rāpuļi, su-suri). Varbūt dažas šīs grupas sugas kādreiz atzīs par dabas pieminekļiem.

No bezmugurkaulniekiem pie šīs grupas pieder kamenes, kam ir ļoti liela nozīme dažu kultūraugu, it īpaši tauriņziežu ražu nodrošināšanā. Svarīgi aizsargāt savvaļas bišu ligzdošanas kolonijas — reizēm smilšainās un mālainās vietās augsnē sastop vienkopus simtiem un pat tūkstošiem šo bišu aliņu. Kā nozīmīgas mežu kaitēkļu iznīcinātājas aizsargājamas meža skudras (rūsganā un kailmuguras), kas visiem labi pazīstamas pēc to lielajām virszemes būvēm. Kā saimnieciski svarīgs un vēsturiski interesants dzīvnieks tiek aizsargāts parku vīngliemezis, kas sastopams republikas dienvidu daļā.

Parku vīngliemezis G. Manzurova foto

Vietumis, galvenokārt Kurzemē, atrodama medicīnas dēle. Lai gan nav zināma tās piemērotība medicīnas vajadzībām, tā saudzējama kā praktiski svarīga suga..

No abiniekiem un rāpuļiem te pieder tādi faunas retumi kā lielais tritons, ugunskrupis, purvu bruņurupucis, gludenā čūska. Domājams, ka nākotnē izvirzīsies jautājums arī par odzes aizsardzību, vismaz noteiktās vietās — odžu rezervātos, jo arī no odzes var iegūt čūsku indi medicīnai. No putniem par īpaši aizsargājamiem atzīstami visi gulbji un visas dabas pieminekļu skaitā neminētās piekūnveidīgo un pūč-veidīgo putnu sugas, protams, arī baltais stārķis. Neviens saprātīgs cilvēks baltā stārķa ligzdas nepostīs, tomēr tas kā plaši pazīstams putns ar estētisku nozīmi ierindots īpaši aizsargājamos dzīvniekos, jo tādai nostājai ir audzinoša nozīme.

Kā ļoti derīgi dzīvnieki jāaizsargā visi sikspārņi un ezis, bet kā reti un interesanti dzīvnieki — visi susuri. Te pievienojams arī bebrs, bet, lai tas vietējā faunā saglabātos, nepieciešams par to parūpēties, izveidojot dažus bebru rezervātus un ierīkojot tā barībai noderīgu kokaugu stādījumus. Vēl jāpiemin Eiropas ūdele, kas ir vērtīgs kažokzvērs un grauzēju iznīcinātāja. Pie īpaši aizsargājamiem dzīvniekiem būtu jāpieskaita arī zebiekste, kas ir derīga, jo pārtiek galvenokārt no peļveidīgajiem grauzējiem, bet kļuvusi jau samērā reta.

Protams, te nav minēti visi dzīvnieki, kas būtu jāieskaita otra ja grupa, bet vispirms tie, kas visvairāk apdraudēti.

Cilvēki ne tikai aizsargā derīgos dzīvniekus, bet vienmēr ir centušies bagātināt faunu ar jaunām sugām vai vismaz plašāk izplatīt vietējos derīgos dzīvniekus. Agrāk šādi pasākumi tika veikti neregulāri, dažkārt bez pietiekama zinātniska pamatojuma, reizēm tikai atsevišķu personu grupu interesēs. Padomju Latvijā faunas bagātināšanu veic visas sabiedrības interesēs, un tā iegūst aizvien plašāku vērienu; it īpaši tas sakāms par zivīm. Tomēr nevar teikt, ka šai ziņā pie mums viss kārtībā. Pirmajos pēckara gados vairākus pasākumus veica, balstoties galvenokārt uz entuziasmu, nevis uz rūpīgu zinātnisko analīzi, tādēļ gadījās arī neveiksmes ar zīdītājiem. Diemžēl nav neviena pārskata darba, kurā būtu izanalizēti Latvi jas faunas bagātināšanas rezultāti, tāpēc grūti izvēlēties pareizu virzienu faunas rekonstrukcijas turpmākajā darbā. Tomēr var konstatēt, ka vislabākos rezultātus līdz šim devusi reaklimatizācija, t. i., vietējo sugu atjaunošana. Tas arī pilnīgi saprotams, jo vietējās sugas vislabāk piemērotas vietējiem apstākļiem. Kas attiecas uz aklimatizāciju, tad tā devusi visdažādākos rezultātus — gan pozitīvus, gan negatīvus. Vispār jāsaka, ka vispareizākais ceļš faunas uzlabošanai un bagātināšanai tomēr ir vietējās faunas izkopšana; jaunu dzīvnieku ieviešana ir tikai papildlīdzeklis, lai gan reizēm ļoti efektīvs.

Par Latvijas faunas rekonstrukciju īsumā var teikt sekojošo.

Kā jau minēts, meža cūkas Latvijā izzudušas XVIĪ gadsimta beigās. Pēc tam tās vairākkārt ieceļojušas, kā arī ievestas 1911. gadā no Polijas un palaistas Ventspils novadā. Tagad meža cūkas stipri savairojušās. Staltbrieži bija pilnīgi izmedīti XIX gadsimtā. Arī tie šī gadsimta sākumā ievesti Kurzemē no Polijas. Bebri reaklimatizācijai ievesti no Norvēģijas un Voroņežas.

Mēģinājumi ieaudzēt dambriedi sākumā deva dažus rezultātus, un XIX gadsimta septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados tas esot vairojies Rucavas apkārtnē. Tomēr klimats dambriedim nav bijis piemērots un tas ap 1930. gadu iznīcis. Mēģinājumi savvaļā ieaudzēt trušus, kā jau varēja sagaidīt, cietuši pilnīgu neveiksmi. Pēckara gados mēģināts aklimatizēt raibo briedi, dambriedi un divu vietēju sugu — stirnas un vāveres Sibīrijas pasugas, bet nesekmīgi, daļēji varbūt tādēļ, ka šie mēģinājumi nebija pienācīgi sagatavoti. Ir norādījumi, ka izkļuvusi no gūsta un Gaujas baseinā aklimatizējusies Amerikas ūdele jeb nercs. Lieliski izdevusies jenotsuņa aklimatizācija, lai gan pats par sevi šis pasākums uzlūkojams par kļūdu, jo jenotsuns nodara lielu postu vietējai faunai un ir pasliktinājis sanitāri epidemioloģisko situāciju (izplata cilvēkam bīstamas slimības). Tomēr jāievēro, ka jenotsuns mūsu republikā agri vai vēlu būtu pats ienācis no kaimiņu teritorijām, kurās tas arī ieviests nepārdomāti. Dienvidaustrumu Latgalē no kaimiņu republikām ieceļojusi ondatra, bet ziemeļaustrumu Latvijā ieklīduši lāči. Bet par lāčiem pie mums nav vienprātības: daži domā, ka ieklīdušie lāči katrā ziņā saglabājami kā dabas piemineklis, citi uzskata, ka lāču ieviešanās pašreizējos apstākļos diezin vai ir vēlama.

Pie mums vēl nav aklimatizēti tādi putni, kas varētu dzīvot savvaļā. Kādreizējie eksperimenti ar fazāniem beigušies neveiksmīgi. Toties pēdējos gados ir izstrādāti un tiek ieviesti pasākumi vietējās ornitofaunas izkopšanai — dziedātājputnu piesaistīšana mežos un perējošo medību ūdens putnu skaita palielināšana.

Plaši Padomju Latvijā atjauno un palielina zivju bagātības. Vērtīgākās vietējās zivis, piemēram, lašus, repšus, plaužus, līdakas, zandartus, savairo vai iepērk ārzemēs (zušus) un ielaiž ezeros un upēs. Zivju aklimatizācija reizēm bijusi ļoli veiksmīga. Karpas Latvijā ievestas jau ļoti sen, bet gadsimtiem ilgi audzētas tikai dīķos. Pēdējos divos trijos gadu desmitos karpas, Amūras sazāns jeb savvaļas karpa un to hibrīdi sekmīgi ieaudzēti ezeros un upēs. Sākot ar 1948. gadu, dīķsaimniecībās sekmīgi ieviestas sudrab-karūsas. Šķiet, ka Daugavas lejtecē izdevies ieaudzēt sterletes. Tomēr visvairāk eksperimentēts ar lašvei-dīgajām zivīm — pavisam ar 7 sugām un 2 vietējo sugu pasugām. Peledes ezeros un dīķos sāka aklimatizēt 1954. gadā, un patlaban tās jau uzlūkojamas par ieviestām. Dīķsaimniecībās audzē sarkano paliju un avotu paliju, bet bez sevišķām sekmēm. Toties par izdevušos var uzskatīt varavīksnes foreles aklimatizāciju, jo tā labi attīstās ne vien dīķos, bet sastopama arī dažās upītēs un strautos. Pagaidām neskaidrs ir ievesto Baikāla omuļa, čira un nelmas liktenis. Ne visai veiksmīgi aklimatizējas ezera sīga jeb Peipusa sīga, jo tā nārsto tikai dažos no tiem ezeriem, kuros tā ielaista. Ši zivs ir jūrā Latvijas piekrastē reti sastopamās jūras sīgas saldūdens pasuga. Daži panākumi iegūti, aklimatizējot ripusu, kas ir Ladogas ezerā sastopama ātraudzīga repšu pasuga. Bet tā kā jaunu zivju aklimatizācija nav paveicama pāris gados un šis darbs vērienīgi sākts tikai nesen, tad arī rezultāti būs redzami tikai pēc zināma laika. Būtu svarīgi ieviest tādas zivis, kas pārtiek galvenokārt no augiem, jo mūsu iekšējie ūdeņi ar augiem ļoti bagāti, bet no vietējām zivīm augus lielākā daudzumā izmanto gandrīz tikai raudas.

Ja neskaita pirms vairāk nekā 100 gadiem ievesto vīngliemezi, kas labi iedzīvojies Latvijas dienviddaļā, diemžēl gandrīz nekas nav darīts, lai ieviestu derīgus bezmugurkaulniekus. Vienīgi pašos pēdējos gados zivju barības bāzes uzlabošanai Ķeguma sprostezerā ieaudzēts kāds šķeltkāju vēzītis, kas atvests no Kau-ņas sprostezerā. Siltumnīcās tīklērču apkarošanai kopš 1967. gada ievieš plēsīgo ērci fitosējulusu, kas Padomju Savienībā ievesta 1963. gadā no Kanādas.

Faunu pareizi izmantot, aizsargāt un uzlabot nevar bez stingri zinātniska pamatojuma. Tas nozīmē, ka fauna labi jāpazīst — jāzina tās sugu sastāvs, dažādu sugu dzīves apstākļi un savstarpējās attiecības, faunas dabiskais pārveidošanās virziens. Tikai uz šādu zināšanu pamata var izlemt, kādus derīgus dzīvniekus lietderīgi ieviest un vai tas ir iespējams: vai tiem būs piemēroti dzīves apstākļi, vai tie nenonāks antagonistiskās attiecībās ar vietējiem dzīvniekiem utt. Tādējādi faunas pārveidošanai un tās aizvien pilnīgākai iepazīšanai jāiet roku rokā. Šajā ziņā vēl veicams liels darbs.

TIPS MUGURKAULNIEKI — VERTEBRATA

Mugurkaulnieki ir visattīstītākais dzīvnieku tips. Šim tipam maņu orgānu darba spējas sasniegušas tik augstu līmeni un vielu maiņa kļuvusi tik efektīva, ka tālu pārspēj bezmugurkaulniekus. Minētās un vēl citas īpašības devušas tiem iespēju dažkārt kļūt pat samērā neatkarīgiem no apkārtējās vides un to ietekmēt, resp. izmantot savā labā vairāk nekā iespēj pat vispilnīgāk attīstītie bezmugurkaulnieki. Rezultātā mugurkaulnieki pilnīgāk nekā citas dzīvnieku grupas apguvuši visas trīs lielās dzīves telpas — okeānus, sauszemi, gaisa telpu.

Mugurkaulniekiem sevišķi raksturīga ir ķermeņa iekšējā balsta sistēma. Tās pamatā ir muguras stiegra jeb hcrda, kas attīstās no enlodermas un novietota starp nervu cauruli un gremošanas sistēmu. Vienkāršojot var teikt, ka horda ir lielu pūšļveida jeb disk-veida šūnu virkne, ko apņem izturīgs apvalks. Augstāk attīstītiem mugurkaulniekiem (galvkausaiņiem) ap hordu izveidojas skrimšļa vai kaula skelets (mugurkauls), kas sastāv no skriemeļiem, kuru dor-sālie izaugumi ietver muguras smadzenes. Galvkausaiņiem nervu caurules priekšgals pārveidojas par galvas smadzenēm, kuras ietver skrimšļa vai kaula galvaskauss.

Zināmas gandrīz 40000 sugas. Mugurkaulnieku sistemātika vēl nav pilnīgi nostabilizējusies, jo ir dažādi uzskati par lipa apjomu un iedalījumu klasēs.

Tomēr kļūst aizvien skaidrāks, ka mugurkaulnieki nav apvienojami vienā tipā ar tunikātiem. Tunikāti ir hermafrodītiski jūras dzīvnieki, kurus st.c. raksturo apvalks, kas satur augu celulozei līdzīgu vielu (vienīgais gadījums pie tipiskiem dzīvniekiem). Latvijā nav sastopami. To izdalīšana īpašā tipā dod iespēju uzlabot visaugstāk attīstītā dzīvnieku tipa latvisko nosaukumu — agrākā «hordaiņi» vietā var ieviest nosaukumu «mugurkaulnieki». Mugurkaulnieku tipu, tunikātu tipu un pirmhordaiņu tipu var apvienot hordaiņu virstipā.

Mugurkaulnieku tipu iedala divos apakštipos:

1) bezgalvkausaiņi ar vienu klasi — lancetnieki (nav Latvijā), 2) galvkausaiņi ar sešām klasēm — apaļ-mutes, zivis, abinieki, rāpuļi, putni, zīdītāji jeb zvēri. Zivis pēdējā laikā mēdz sadalīt divās klasēs — skrimšļa zivīs un kaula zivīs, bet ērtības dēļ visas zivis atstātas vienā klasē.

Latvijā līdz šim konstatētas gandrīz 450 sugas. Visvairāk ir putnu — ap 295 sugu, tad zivis (70 sugas), zīdītāji (60), abinieki (11), rāpuļi (7), apaļmutes (3).

ZĪDĪTĀJI — MAMMALIA

Visaugstāk attīstītās dzīvnieku klases — zīdītāju sugu ir apmēram 4000; no tām Padomju Savienībā sastopamas ap 330 sugas, bet Latvijā — aptuveni 60.

Šai dzīvnieku grupai ir liela un daudzveidīga saimnieciska, kā arī estētiska nozīme. Zīdītāji ir medību objekti, no tiem iegūst kažokādas, Daudzi dzīvnieki kaitē augiem, bet citi ir augu kaitēkļu iznicinātāji. Zīditāji pārnes dažādas infekcijas un parazitāras slimības, kas var būt bīstamas ne tikai citiem savvaļas dzīvniekiem un mājdzīvniekiem, bet arī cilvēkiem.

Sakarā ar dažāda veida saimnieciskās darbības intensificēšanos (meliorācijas pasākumiem, jaunu lauksaimniecībā izmantojamu platību apgūšanu, kā arī tūrisma attīstību u. c. faktoriem) daudzu savvaļas zīdītāju dzīves apstākļi var pasliktināties. Tāpēc liela uzmanība veltāma to skaita dinamikai, lai vajadzības gadījumā savlaicīgi veiktu nepieciešamos faunas aizsardzības pasākumus, saglabātu zīdītāju sugu daudzveidību arī nākamām paaudzēm.

Pirmās ziņas par mūsu republikas teritorijā sastopamajiem zīdītājiem sniedz J. Fišers (1778). Vēlāk nozīmīgākie darbi ir K. Greves (1909) un N. Tranzē (1936) pārskati. Trīsdesmito gadu beigās E. Tauriņa vadībā uzsākti detalizēti pētījumi par peļveidīgajiem grauzējiem, sevišķu uzmanību pievēršot tiem kā kaitīgiem dzīvniekiem, kas samazina lauksaimniecības kultūraugu ražu. Šie materiāli izmantoti speciālās publikācijās, kā arī sastādot Latvijas PSR dzīvnieku noteicēju (1956). No 1954. gada Latvijas PSR ZA Bioloģijas institūta I. Lapiņa uzsākusi pētījumus par grauzējiem, kukaiņēdājiem un plēsējiem. Šo pētījumu rezultāti publicēti dažās brošūrās (1958, 1963, 1966) u. c. 1958. gada iznākusi A. Kalniņa grāmata «Medības un medību saimniecība», kurā atrodamas vispusīgas ziņas par medību dzīvniekiem un nozīmīgākiem medību saimniecības jautājumiem.

Sekojoša apskatā Latvijā sastopamo savvaļas zīdītāju skaits uzrādīts ļoti aptuveni jeb vispār nav minēts, jo to skaits pa gadiem dažkārt stipri svārstās, bez tam ziņas par to daudzumu nav pietiekami precīzas uzskaites grūtību dēļ.

Kukaiņēdāji — Insectivora

No kukaiņēdāju kārtas Latvijā sastopams ezis, kurmis un ciršļi (3 sugas). Šajā kārtā ietilpst vissīkākie zīdītāji; piemēram, pieauguša mazā ciršļa svars ir tikai 4—5 g.

Kukaiņēdājiem ir smails purns, kas noder kā taustes orgāns; zobi ir sīki un asi, atgādina plēsēju zobus, bet vāji diferencēti. Kukaiņēdāji dzīvo augsnes virsējos slāņos, kur atrod barību un ierīko mitekļus; pārtiek galvenokārt no sīkiem dzīvniekiem. Tie iznīcina ļoti daudz kukaiņu, starp kuriem ir arī augu kaitēkļi. Kurmju ādas izlieto kā kažokādas. Daži kukaiņēdāji izplata ektoparazītus — ērces, blusas u. c., kas iznēsā infekciju slimību dīgļus.

Ezis (Erinaceus europaeus) ir lielākais no Latvijā sastopamajiem kukaiņēdājiem. Tā ķermenis ir 27— 28 cm garš, svars līdz 1 kg. Eža raksturīgākā pazīme

ir tā «adritu kažociņš», kas labi noder aizsardzībai pret plēsīgajiem dzīvniekiem un putniem. Briesmu brīžos ezis savelkas kamolā un īpaša zemādas muskulatūra sacel adatas stāvus.

Ezis dzīvo galvenokārt vecos parkos un dārzos, mežmalās, krūmājos, lapu koku mežos. Tas visumā ir krēslas un nakts dzīvnieks. Pārtiek no kukaiņiem, tārpiem, gliemjiem, vardēm. Labprāt ēd arī ogas, augļus, sēklas un sēnes. Iznīcina dažādus kultūraugu kaitēkļus, sevišķi kukaiņus, to kāpurus un kūniņas. Uzbrūk arī peļveidīgo grauzēju mazuļiem, rāpuļiem (īpaši čūskām), dažreiz izposta putnu ligzdas.

Pārojas pavasarī un vasarā. Pēc apmēram 5 nedēļām piedzimst 2—10 akli un nevarīgi mazuļi. Baltas, vēl mīkstas adatas tiem sāk parādīties tikai pēc dažām dienām, bet acis atveras 2—3 nedēļu vecumā. Ap mēnesi veci ezēni jau iziet kopā ar māti meklēt barību, bet pusotra mēneša vecumā tie uzsāk patstāvīgu dzīvi. Gūstā eži dzīvo apmēram 10 gadus.

Ziemai tuvojoties, katrs ezis ierīko sev mitekli zem koku saknēm, celmiem u. tml. slēptās vietās, kur apmēram no oktobra līdz pavasarim guļ ziemas miegu. No aukstuma to aizsargā rudenī bagātīgi savāktie salmi, siens, lapas un sūnas.

Ezis Latvijā sastopams samērā bieži. Kā derīgs dzīvnieks tas ir aizsargāts ar likumu. Ežus nedrīkst nogalināt, postīt to mitekļus un turēt gūstā.

Kurmis (Talpa europaea) ir pazīstamākais kukaiņēdājs. Par tā klātbūtni liecina raksturīgie «kurmju rakumi», kas bieži vērojami laukos, dārzos, mežos. Pats kurmis tomēr redzams reti, jo visu mūžu pavada zemē, rokot ejas un ierīkojot mitekļus.

Kurmja ķermenis ir cilindrisks; lielās, lāpstveidīgās priekškājas noder zemes rakšanai. Redze vāji attīstīta, galvenie maņu orgāni ir oža un tauste. Ķermenis klāts ar īsu, samtainu apmatojumu, kas, lienot pa šaurajām alām, ātri dilst; tā maiņa notiek četras reizes gadā, vispilnīgāk pavasarī un rudenī.

Kurmis visbiežāk sastopams auglīgās, mitrās un irdenās augsnēs, kur daudz barības — tārpu un kukaiņu. Galvenā kurmja barība ir sliekas, kuras tas patērē lielā daudzumā. Riests sākas aprīlī. Vasaras sākumā piedzimst 5—6 akli mazuli, kas jūlijā jau uzsāk patstāvīgu dzīvi. Kurmis ir aktīvs arī siltās ziemās, bet, augsnei sasalstot dziļāk par apmēram 5 cm, nav novērots, ka tas raktu alas.

Kurmis ir vienīgais no mūsu republikā sastopamajiem kukaiņēdājiem, kam nozīme kažokrūpniecībā. Tomēr daudzos gadījumos zaudējumi, ko tas nodara lauksaimniecībai un dārzkopībai, ir lielāki par iegūto ādu vērtību. Bez tam kurmju ejās labas slēptuves atrod peļveidīgie grauzēji. Uz kurmja parazitē daudz ērču un blusu — infekcijas slimību pārnesēju. Tātad no praktiskā viedokļa ir diezgan daudz iemeslu pieskaitīt kurmi pie apkarojamiem dzīvniekiem.

Ūdens cirslis (Neomys fodiens) ir lielākais no Latvijā sastopamajiem ciršļiem. Tā ķermenis var sasniegt 9 cm garumu, svars — 20 g. Uzturas visvairāk strautu, upīšu un dīķu piekrastēs; veikli peld un nirst. Apmatojums mugurpusē melns, vēderpusē balts. Sastopami arī pilnīgi melni dzīvnieki, kā arī īpatņi ar neregulāriem baltiem plankumiem dažādās ķermeņa daļās. Pārtiek no kukaiņiem un kāpuriem, sīkiem ūdens dzīvniekiem un arī zivīm, tādēļ var būt kaitīgs dīķsaimniecībām.

Meža cirslis (Sorex araneus) ir mūsu republikā viens no izplatītākajiem kukaiņēdājiem, taču, tā kā tam samērā slēpts dzīves veids un mazs ķermenis, to tikai reti var novērot. Meža cirslis līdz 8 cm garš, svars 15 g. Tas segts ar tumši brūnu, samtainu apmatojumu. Uzturas ne vien mežaudzēs, bet arī laukos, dārzos, ūdensbaseinu piekrastēs un reizēm pat ēkās. Visbiežāk tomēr sastopams mitrās un ēnainās mežaudzēs, kur labi attīstīts pamežs un zemsega. Šādās vietās, sevišķi agrā pavasarī, uzmanīgi ieklausoties, var dzirdēt sīku čirkstēšanu. Čirkstētājs ir cirslis, kam šajā laikā sākas riests. Jau vasaras sākumā parādās daudz mazo cirslēnu (mātīte dzemdē 5—6 mazuļus).

Mazais cirslis (Sorex minutus) sastopams daudz retāk nekā meža cirslis. Latvijā tas ir vissīkākais zīdītājs. Tā ķermenis tikai līdz 5 cm garš, dzīves veids apmēram tāds pats kā meža cirslim.

Sikspārņi — Chiroptera

Sikspārņu raksturīgākā īpatnība ir spēja lidot, jo starp savdabīgi veidotajām priekškājām, pakaļkājām un asti tiem ir plāna lidplēve. Sikspārņi var nolidot simtiem kilometru.

Sikspārņi ir nakts dzīvnieki. Dienu tie pavada, noslēpušies alās, koku dobumos, bēniņos, neapdzīvotās ēkās, malkas grēdās u. tml. vietās, bet, krēslai iestājoties, izlido meklēt barību. Gada aukstos mēnešus, parasti salasījušies lielākos vai mazākos baros, guļ ziemas miegu alās vai dziļās zemes plaisās. Dažas sugas rudenī aizlido uz dienvidiem.

Sikspārņi pārtiek no kukaiņiem, kurus ķer galvenokārt lidojuma laikā, orientējoties pēc ultraskaņas. Barības patērē ļoti daudz: diennaktī apēstās barības daudzums ir apmēram viena ceturtā daļa un vairāk no paša sikspārņa svara. Tā, piemēram, dažu sugu sikspārņi var vienā reizē apēst 30 maijvaboles, 40— 50 mušas vai daudzus sīkus kukaiņus. Pārojas vasaras beigās; grūsnība iestājas tikai nākošajā pavasarī pēc pārziemošanas. Grūsnība ilgst apmēram 6—10 nedēļas; parasti metienā ir 1—2 mazuļi.

Sikspārņi ir ļoti derīgi dzīvnieki, tāpēc tie ne tikai jāaizsargā ar likumu, bet vēlams rūpēties arī, lai tos piesaistītu, piemēram, izliekot speciālus būrus.

Mūsu republikā sikspārņi ir samērā bieži sastopami, tomēr to sugu sastāvs nav vēl pilnīgi noskaidrots. Pēc G. Lejiņa ziņojuma, visbiežāk sastopams rūsganais jeb agrais sikspārnis (Nyctalus noctula), Natūza sikspārnis (Vespertilio nathusii), garausainais sikspārnis (Plecotus auritus) un ūdens naktssikspārnis (Myo/is daubenlonii). Ziemošanas vietās visbiežāk sastopams ziemeļu sikspārnis (Vesperlilio nilssoni). Retāk sastop platausi (Barbastella barbastellus), dīķu naktssikspārni (Myotis dasycneme), Naterera naktssikspārni (M. mys-tacinus), divkrāsaino sikspārni (Vespertilio murinus), bet ļoti reti mazo sikspārni (V. pipistrellus). Vēl varētu konstatēt lielausaino naktssikspārni (Myotis bechsleinii), lielo naktssikspārni (M. myofi's), mazo agro sikspārni (Nyctalus leisleri) un vēlo sikspārni (Vespertilio serotinus).

Plēsēji — Carnivora

Plēsēji ir dzīvnieki, kuri pārtiek galvenokārt no dzīvnieku valsts barības. īpatnēji ir plēsēju zobi: priekšzobi ir nelieli, bet ilkņi ļoti spēcīgi, piemēroti laupījuma saplosīšanai. Tāpat spēcīgi attīstīti asie nagi. Ķermeņa lielums dažāds. Tā, piemēram, mūsu republikā sastopamais sīkākais plēsējs — zebiekste sver apmēram 100 g un bez grūtībām var līst pa peļu un kurmju alām, turpretī brūnā lāča svars var būt vairākus simtus kilogramu (parasti ap 250 kg). Plēsējiem labi attīstīti visi maņu orgāni, sevišķi oža.

No plēsējiem (caunas, ūdra, ūdeles, lapsas, sermuļa, lūša) iegūst vērtīgas vai labas kažokādas. Zebiekste, sermulis, ūdele, cauna un lapsa iznīcina dažādus kaitēkļus, it sevišķi peļveidīgos grauzējus, daži plēsēji (vilks, jenolsuns, lūsis, lapsa) kaitīgi medību saimniecībai.

Brūnais lācis (Ursus arctos) mūsu dienās Latvijā sastopams ļoti reti — tas ieklejo no Igaunijas, kur pēdējā laikā to skaits palielinājies, vai arī no citiem Padomju Savienības apvidiem. Kā faunas retums brūnais lācis ieskaitīts īpaši aizsargājamo dzīvnieku sarakstā.

Jenotsuns (Nyctereutes procyonoides) aklimatizācijas nolūkos ievests Latvijā 1948. g. un pašlaik jau samērā stipri savairojies visā republikas teritorijā. Jenotsuņa dzimtene ir Tālie Austrumi, Ķīnas ziemeļaustrumu daļa, Japāna, Koreja. Pēdējos gadu desmitos tie palaist^ kādās 40 vietās Padomju Savienības Eiropas un Āzijas daļā.

Jenotsuns ir vidēja lieluma dzīvnieks (līdz 80 cm garš, svars ap 10 kg) ar kuplu, bet samērā rupju,

brūngani pelēcīgu apmatojumu. Tā ādu izmanto ka-žokrūpnieclbā. Parasti uzturas mežos, ūdensbaseinu tuvumā. Izmanto dažādas slēptuves vai citu dzīvnieku (āpšu, lapsu) alas. Pārtiek no kukaiņiem, abiniekiem, rāpuļiem, putniem un to olām, pelēm un arī lielākiem dzīvniekiem, augļiem, ogām, sēklām. Riests ziemas beigās, mazuļi (vidēji 5—7) dzimst aprīlī vai maijā. Sājā laikā dzīvnieki uzturas noteiktā apvidū, bet parasti tie ir klejotāji. Ziemai tuvojoties, labi uzbarojušies, jenotsuņi kļūst miegaini un uzmeklē slēptuvi, no kuras iznāk tikai atkušņos. Ja barības maz, aktīvi arī ziemā. Tā kā jenotsuņi strauji savairojušies, to skaits stingri regulējams, jo tie iznīcina derīgos savvaļas putnus un citus dzīvniekus, kā arī izplata infekcijas un parazitāras slimības.

Lapsa (Vulpes vulpes) ir bieži sastopams plēsējs. Tā mīl uzturēties retās, nelielās mežaudzēs, arī ūdens-baseinu un cilvēka mītņu tuvumā. Alas ierīko sausās piekalnēs vai arī iemitinās āpšu alās. Pārtiek gandrīz tikai no dzīvniekiem, dažkārt ēd arī ogas un augļus; nereti uzbrūk mājputniem. Riests pavasara sākumā, grūsnība ilgst nepilnus divus mēnešus; metienā parasti 4—7 mazuļi. Tēviņš un mātīte kopīgi apgādā lap-sēnus ar barību. Lapsēni vasaras beigās pāriet uz patstāvīgu dzīvi un izklīst.

Lapsas ir veikli dzīvnieki, tās labi prot izvairīties no briesmām un iegūt laupījumu. No lapsām iegūst labu kažokādu, kuras dabiskā krāsa ir dažādos rūsganos toņos. Lapsas iznīcina daudz peļu, taču, bieži uzbrūkot mājputniem, derīgiem savvaļas dzīvniekiem un putniem, nodara arī daudz zaudējumu. Dažos gadījumos tās izplata infekcijas un parazitārās slimības (trakumsērgu, trihinelozi, kašķi u. c.).

Kažokzvēru audzētavās plaši audzē sudrablapsas. Tās ir izveidotas no Ziemeļamerikas lapsu sugas Vulpes fulvus un Padomju Savienībā audzē no 1927. gada.

Vilks (Canis lupus) ir samērā liels dzīvnieks; pieaugušu tēviņu svars var pārsniegt 80 kg. Parasti vilki ir klejotāji, kas pārstaigā lielākus vai mazākus apvidus (atkarībā no laupījuma daudzuma), bet mazuļu atnešanās laikā tie apmetas noteiktā slēptuvē. To vilki ierīko grūti pieejamās vietās, izmantojot arī citu dzīvnieku alas. Riests ziemā, grūsnība ilgst apmēram divi mēneši; metienā parasti līdz 7 mazuļi, kurus pirmajos mēnešos ar barību apgādā abi vecāki. Vilku tēvs mazos vilcēnus baro ar savām atrijām, t. i., vispirms tas laupījumu apēd pats, bet pec laika, kad tas kuņģī pa pusei sagremots, to atrij.

Vilki pārtiek gandrīz tikai no dzīvnieku barības un uzbrūk pat tik lieliem dzīvniekiem kā aļņi un staltbrieži. Bieži vilki uzturas baros, sevišķi ziemā, kopīgi iegūstot un sadalot laupījumu. Bada laikā saplosa savus nevarīgos un ievainotos bara dzīvniekus. Vilkiem par upuri visbiežāk krīt zaķi, stirnas, zemē ligzdojošie putni, kā arī suņi un aitas, kuriem tie uzbrūk pat bieži apdzīvotās vietās.

Kara gados vilku skaits Latvijā bija pieaudzis līdz vairākiem simtiem, bet pašlaik intensīvas apkarošanas rezultātā tas stipri samazinājies.

Lūsis (Lynx lynx) ir vienīgais kaķu dzimtas (Felidae) pārstāvis mūsu faunā. Lūšu Latvijā pašreiz ļoti maz (tikai daži desmiti). Sastopams galvenokārt republikas ziemeļaustrumu daļas mežu masīvos. Uzturas vecās mežaudzēs ar biezu pamežu. Pārtiek no savvaļas dzīvniekiem, bet, tā kā ir ļoti plēsīgs, tad iznīcina daudz derīgu dzīvnieku, pat vairāk, nekā spēj apēst. Pārojas ziemas beigās, grūsnība ilgst apmēram 2V2 mēnešus. Metienā parasti 2—3 mazuļi, par kuriem rūpējas abi vecāki.

Lūša kažokāda ir samērā bieza un vērtīga. Lūsis visā areālā kļuvis samērā rets, tādēļ to drīkst atšaut tikai ar īpašām atļaujām.

Ūdrs (Lutra lutra) ir vērtīgs kažokzvērs. Tas sastopams dažādos ūdensbaseinos, visbiežāk zivīm u. c. ūdens dzīvniekiem bagātos, kokiem, krūmiem un ūdens augiem apaugušos ezeros un upēs. Ūdrs veikli peld un nirst un šādā veidā iegūst lielāko daļu barības: zivis, vardes, gliemjus, ūdens putnus, ūdensžur-kas. Alu ierīko piekrastēs ar ieeju zem ūdens līmeņa. Uz sauszemes ūdrs samērā neveikls.

Riests parasti pavasarī, lai gan šķiet, ka tam nav īsti noteikta laika, jo mazuļi (parasti 2—5) novēroti dažādos mēnešos. Sakarā ar slēpto un pa lielākai daļai nakts dzīves veidu ūdrs grūti pamanāms. Par tā klātbūtni var spriest pēc barības atliekām piekrastēs un raksturīgiem pēdu nospiedumiem, kur redzami ar peldplēvi savienoti pirksti. Ieviešoties zivsaimniecībās, ūdri var nodarīt lielus zaudējumus, tāpēc dažreiz to skaits regulējams. Tomēr visumā ūdrs pēc iespējas saudzējams.

Āpsis (Meles meles) viegli konstatējams pēc raksturīgajiem rakumiem augsnē un sūnās — nelielajām, uz apakšu sašaurinātām piltuves veida bedrītēm un pēc šaurajām, taisnajām taciņām, kuras tas ieminis, dodamies savās nakts gaitās. Āpsis visvairāk uzturas mežaudzēs. Tā platās ķepas ar spēcīgajiem nagiem labi piemērotas rakšanai, un ar tām āpsis izrok dzijas alas. Alas āpsis visbiežās rok nelielos, sausos uzkalniņos, bet nereti tās ierīko līdzenumā vai stāvās kāpu, lielu pauguru u. tml. nogāzēs.

Pašreiz Latvijā āpšu aptuveni vairāki tūkstoši. Āpši pārtiek no pelēm, rāpuļiem, abiniekiem, tārpiem, kukaiņiem un to kāpuriem, kurus izrok no zemes, ēd arī putnus un putnu olas. Samērā daudz patērē augļus, ogas, sēnes, graudus. Rudeņos pirms ziemas guļas āpši stipri uzbarojas, sasniedzot līdz 20 kg svaru. Riesta laiks āpšiem ir vasaras vidū, grūsnība ilgst līdz 11 mēnešiem, metienā 2—6 mazuļi.

Āpša ādu kažokrūpniecībā maz izmanto, jo mati rupji un cieti. To izlieto dažādu citu izstrādājumu pagatavošanai. Izmanto arī āpša taukus. Vislielākā nozīme āpšiem tomēr kā meža aizsargātājiem no kaitēkļiem, piemēram, no maijvaboļu kāpuriem u. c., kurus tie iznīcina lielā daudzumā.

Meža un akmens cauna (Martes marles un M. foina) atšķiras galvenokārt ar lielumu, apmatojuma krāsu un dzīves veidu. Meža cauna sastopama daudz biežāk. Tā uzturas mežaudzēs, kur veikli kāpelē pa kokiem, izdarot arī tālus lēcienus. Mitekļus ierīko koku dobumos, vāveru ligzdās, retāk zem koku saknēm un veciem celmiem. Pārtiek no nelieliem dzīvniekiem — vāverēm, pelēm, putniem, kukaiņiem, tārpiem un zivīm. Ld arī dažādas ogas un augļus. Riests vasarā, grūsniba ilgst apmēram 8 mēnešus, metienā 2—5 mazuļi. Akmens cauna biežāk uzturas dažādās akmeņainās vietās, pat ēkās. Uzbrūk arī mājputniem.

Lai gan caunas ir ļoti plēsīgi dzīvnieki, kas netaupa ne derīgus savvaļas dzīvniekus un putnus, ne mājputnus, tomēr to skaits nebūtu samazināms, jo no caunām iegūst skaistu un vērtīgu kažokādu.

Sermulis (Mustela erminea) ir sīks plēsējs — tā ķermenis tikai 40 cm garš. Sermuļa apmatojums vasarā rūsgans, ziemā pilnīgi balts, tikai astes gals melns. Veiklības un slēptā dzīves veida dēļ sermulis grūti pamanāms. Tas uzturas krūmājos, upju un ezeru piekrastēs, aizaugušos mežos. Mitekļus ierīko zem koku saknēm, akmeņu kaudzēs, koku dobumos, grauzēju alās u. c. Pārtiek no sīkiem grauzējiem, putniem un olām, rāpuļiem, abiniekiem, zivīm, kukaiņiem. Riests pavasarī un vasaras sākumā, metienā 8—9 mazuļi.

Sermulis ir ļoti derīgs dzīvnieks, jo iznīcina daudz peļu. Bez tam no tā iegūst skaistu un vērtīgu kažokādu.

Zebiekste (Mustela nivalis) ir ļoti derīga, tāpēc pieskaitāma pie mūsu īpaši aizsargājamiem dzīvniekiem. Tā iznīcina sīkos grauzējus, kurus medī pat to alās. Zebiekste uzturas ne tikai mežos un laukos, bet arī pilsētās, enerģiski vajājot peļveidīgos grauzējus.

Sesks (Muslela putorius) parasti uzturas nelielās mežaudzēs, mežmalās un purvmalās, aizaugušos izcirtumos, ezeru un upju piekrastēs. Bieži sastopams arī apdzīvotās vietās, pat pilsētās. Mitekļus ierīko zem koku saknēm, akmeņu kaudzēm, ēku pamatiem un citu dzīvnieku pamestajās alās. Pārtiek galvenokārt no sīkiem grauzējiem, putniem, abiniekiem, zivīm. Pārojas martā un aprīlī, grūsnība ilgst apmēram 40 dienas, metienā 4—6 mazuļi. Sesks ir ļoti plēsīgs un veikls, tāpēc labi var izsekot laupījumam un izvairīties no uzbrucējiem. No ienaidnieka tas mēdz aizsargāties, izdalot anālo dziedzeru sekrētu, kam ir ļoti stipra, nepatīkama smaka.

Sesks reizēm iznīcina peļveidīgos grauzējus. No seska iegūst labu kažokādu. Zaudējumus sesks nodara, iznīcinot mājputnus un zemē ligzdojošos savvaļas putnus, tāpēc dažreiz tā skaitu stingri regulē.

Ūdele (Mustela lulreola) reti sastopama. Tā dzīvo pie tekošiem, aizaugušiem un pielūžņotiem ūdens-baseiniem. Slēptuves ierīko tuvu piekrastei: koku dobumos, zemes iegruvumos, alās u. c. Ķer peļveidī-gos grauzējus, vardes, zivis, retāk ūdens putnus, vēžus, gliemjus, kukaiņus. Riests ziemas beigās un pavasarī, grūsnība Ugst apmēram pusotra mēneša, metienā

2—7 mazuļi. Ūdele ir samērā vērtīgs kažokzvērs un iznīcina daudz kaitīgo grauzēju, īpaši ūdensžurku, tāpēc tā aizsargājama ar likumu.

Kažokzvēru audzētavās pēdējā laikā lielu uzmanību pievērš Amerikas ūdelēm jeb nerciem (Mus/e/a v/son), jo tiem ļoti vērtīga āda. Aklimatizācijas nolūkos Padomju Savienībā šie dzīvnieki palaisti savvaļā vairāk nekā 50 vietās, kur labi iedzīvojušies.

Airkāji — Pinnipedia un vaļi — Cetacea

Pie mūsu republikas faunas var pieskaitīt arī Baltijas jūrā sastopamos zīdītājus — roņus, vaļus, jūrascūkas un delfīnus, kas šad tad ieklejo piekrastes ūdeņos.

Šo dzīvnieku ķermeņa uzbūve ir lieliski piemērota dzīvei ūdenī. Ķermenis ir slaids, vārpstveidīgs, ar biezu zemādas tauku slāni. Kājas īsas, airveidīgas, pirksti savienoti ar peldplēvi. Vaļiem pakaļkājas pilnīgi reducējušās. Mūsu apstākļos šiem zīdītājiem nav gandrīz nekādas praktiskas nozīmes. Atsevišķos gadījumos roņi saplosa jūra izliktos tīklus, iznīcina tajos ieķērušās zivis.

No roņu dzimtas (PhocidaeI Latvijas piekrastē var sastapt trīs sugas: pelēko roni (Halichaerus grypus), plankumaino roni (Phoca vitulina) un pogaino roni (Ph. hispida). Roņi parasti turas baros. Tie ne tikai lieliski peld, bet ieniruši var uzturēties zem ūdens vairāk nekā 10 minūtes. Uz sauszemes roņi ļoti neveikli, pārvietojas ar smagiem lēcieniem. Pārojas vasarā, grūsnība ilgst apmēram 11 mēnešu. Metienā parasti viens, retumis divi mazuļi, kuri piedzimst uz zemes vai seklā ūdenī.

Lielākie mūsdienu zīdītāji — vaļi (dažu sugu īpatņi pat 30 m gari) ir pastāvīgi ūdens iemītnieki. Baltijas jūrā tie ieklejo ļoti reti. Tāpat reti ieklejo jūrascūka (Phocaena phocuena) un delfīns (Delphinus delphis), kas dzīvo okeānos.

Grauzēji — Rodentla

No plašās grauzēju kārtas Latvijā sastopamas apmēram 20 sugas. Grauzējiem ir raksturīga zobu sistēma. Spēcīgi attīstītie priekšzobi nepārtraukti aug, tāpēc, graužot cietus priekšmetus, tie nekļūst īsāki. Starp priekšzobiem un dzerokļiem ir sprauga, jo ilkņu nav.

Dažas grauzēju sugas ir vērtīgi kažokzvēri un medību objekti, taču lielais vairums sīko vai tā saukto peļveidīgo grauzēju (dzimtu Muridae un Cricelidae pārstāvju) ir kaitēkļi, kuri nesaudzīgi jāiznīcina.

Pēdējā laikā mūsu republikas kažokzvēru audzētavās audzē nutriju jeb purva bebru (Myocas/or coy-pus). Nutrijas dzimtene ir Dienvidamerika, kur tā uzturas purvainos apvidos. Šis dzīvnieks aklimatizēts Padomju Savienības dienvidos (Aizkaukāzā), mērenajā joslā to audzē tikai speciālās saimniecībās.

Ondatras jeb bizāmžurkas (Ondatra zibe-thica) dzimtene ir Ziemeļamerika, kur tā ir nozīmīgs kažokzvērs (gadā iegūst pāri par 10 miljoniem ādiņu). Sī gadsimta sākumā aklimatizācijas nolūkos ondatra ievesta arī Eiropā. Padomju Savienībā ondatra aklimatizēta 1928. gadā, strauji savairojusies, un jau 1935. gadā to sāk regulāri rūpnieciski izmantot. Tagad ik gadus iegūst vairākus miljonus ādiņu.

Latvijā ondatra nav ievesta, bet pēc savairošanās Lietuvā, Baltkrievijā un Igaunijā, kur šis dzīvnieks aklimatizēts, tā ieviesusies arī mūsu republikā, sevišķi dienvidaustrumu daļas ezeru rajonos.

Ondatra sasniedz 1—2 kg svaru. Tās apmatojums ir dažādās brūnās nokrāsās. Aste 20—25 cm gara, no sāniem saplacināta. Uzturas pie dažādiem ūdensbasei-niem, kas bagāti ar ūdens un piekrastes augiem. Lieliski peld un nirst (spēj uzturēties pat 10 minūtes zem ūdens). Mitinās piekrastē izraktās alās, kur ieeja atrodas zem ūdens, vai arī no zariem, saknēm, ūdens augiem u. tml. materiāla piekrastēs veidotos mājokļos. Pārtiek no ūdens augiem, bet ēd arī dažādus kultūraugus un sīkus ūdens bezmugurkaulniekus. Riests 3—4 reizes gadā, grūsnība ilgst 4 nedēļas; metienā 7—8 (pat 14) mazuļi.

Daudzās Rietumeiropas zemēs ondatru uzskata par kaitīgu dzīvnieku, jo tā posta ūdens aizsprostus un dambjus, saplosa tīklus, traucē zivis.

Vāvere (Sciurus vulgaris) bieži sastopama mežos un parkos. Tās ķermenis ap 21 cm garš, aste ap 17 cm gara. Astes apmatojuma krāsa dažāda: gan ruda, gan arī brūna un melna. Raksturīga vāveru dzīves veida īpatnība ir ceļošana, pie tam tās visvairāk ceļo koku sēklu neražas gados, jo šīs sēklas ir vāveru galvenā barība. Vāveres baros pārceļo uz labvēlīgākām dzīves vietām. Tāpēc dažos gados vāveres ļoti reti sastopamas, bet citreiz to ļoti daudz. Vāveres pārtiek no egļu un priežu sēklām, kuras izloba no čiekuriem, no zīlēm, riekstiem, ogām, augļiem, sēnēm, koku pumpuriem. Dažreiz ēd arī dzīvnieku valsts barību. Ievāc barības krājumus ziemai. Dzīvo koku dobumos, apaļās ligzdās, augstu kokos izliktos putnu būros. Ziemā, sevišķi sliktā laikā, uzturas vairāk ligzdā. Vairošanās periods ilgst no aprīļa līdz septembrim. Sājā laikā mātītēm parasti divi metieni, katrā caurmērā 5 mazuļi.

Vāvere. M. Kundziņa foto

Vāveru ādas izmanto kažokrūpniecībā.

Lidvāvere (Pteromys volāns) sastopama ļoti reti. Pēdējā laikā par lidvāveres sastopamību pat nav nekādu noteiktu ziņu, turpretim Igaunijā tā vairākkārt novērota. Šī dzīvnieka raksturīgākā īpatnība ir ādas kroka starp priekškājām, pakaļkājām un ķermeņa sāniem. Ar šo kroku lidvāvere spēj izdarīt planējošus, līdz 35 m tālus lēcienus.

Lidvāvere ir mazāka par vāveri: ķermenis ap 17 cm garš, aste — ap 12 cm gara. Tā ir nakts dzīvnieks. Mitekļus ierīko koku dobumos. Pārtiek no koku pumpuriem, jauniem dzinumiem, ogām un lapu koku (kļavu, bērzu, alkšņu) sēklām. Sēklas sakrāj arī ziemai. Domājams, ka vairojas tikai reizi gadā, metienā apmēram 4 mazuļi.

Bebrs (Castor fiber) ir vērtīgākais kažokzvērs mūsu republikā. Pašreiz Latvijā tas ir faunas retums un to aizsargā ar likumu. Kādreiz (līdz 18. gadsimtam) tas lielā skaitā apdzīvojis daudzus ūdensbaseinus, bet vēlāk nesaudzīgi izmedīts un jau 19. gadsimta beigās pilnīgi izskausts. 1927. gadā divus bebru pārus ieveda no Norvēģijas un palaida Stendes upē, bet 1935. gadā — vienu pāri Rauzas upē. Tie iedzīvojās labi, un 1941. gadā Latvijā bija jau apmēram 60 bebru. 1952. gadā apmaiņā pret mūsu bebriem no Voroņežas rezervāta ieveda piecus pārus bebru, kurus palaida Abavas baseinā, Slocenes upē un Baņgavas upitē.

5. att. Upju bebrs. E, Zundes foto

6. att. Bebru būvēts aizsprosts Vilkupītē. E. Zundes foto7. att. Bebru būvēts kanāls. E. Zundes foto

Pašlaik bebri mūsu republikā dzīvo izkliedēti Kurzemes ziemeļu un vidus daļā, kā arī Zemgales dienvidu daļā, pie tam tie bieži maina dzīves vietas galvenokārt dažādu traucējošu faktoru — barības trūkuma, cilvēka saimnieciskās darbības u. c. iemeslu dēļ.

Bebra ķermenis līdz 1 m garš. Tam raksturīga ap 30 cm gara un 10 cm plata plakana kaila aste; starp pakaļkāju pirkstiem ir peldplēve. Apmatojums brūns, biezs. Bebrs dzīvo ūdensbaseinu piekrastēs, kur ierīko alas, kanālus un celtnes no koku zariem. Lai alu ieejas atrastos vienmēr zem ūdens, veido no zariem un dūņām aizsprostus, kas paceļ ūdens līmeni. Pārtiek no ūdens augiem, koku un krūmu (parasti no apšu un kārklu) mizām un zariem; no tiem sakrāj barību ari ziemai. Ar spēcīgajiem zobiem bebri nograuž pat lielus kokus (vairākus desmitus cm diametrā), kurus, sadalītus gabalos, pludina uz savām mītnēm. Riests februāri, metienā parasti 2—3 mazuļi.

Dārzu susuris (Eliomys quercinus) dažkārt sastopams vecos parkos un dārzos, lapu koku un jauktās audzēs. Sakarā ar nakts dzīves veidu un ilgo ziemas guļu šo dzīvnieku reti var novērot. Tas ir neliels dzīvnieks (ķermenis līdz 14 cm garš, aste līdz 12 cm gara) ar raksturīgu brūnganu apmatojumu, pie tam astes lielākā daļa melna, tikai gals balts. Mitekļus dārzu susuris ierīko koku dobumos, akmeņu kaudzēs, alās, kā arī meža tuvumā esošu ēku bēniņos un pagrabos. Pārtiek no augļiem un dažādām sēklām, ēd arī sīkus dzīvniekus. Vairojas 1—2 reizes gadā, metienā 3—6 mazuļi. Dārzu susuris biežāk nekā pārējie susuri uzturas uz zemes, lai gan lielāko tiesu dzīvo pa kokiem.

Lielais susuris (Glis glis) ir vislielākais no susuriem, kas pie mums sastopams. Tā ķermenis pat 20 cm garš, aste 15 cm gara. Apmatojums mugurpusē brūni pelēks, vēderpusē balts. Ļoti rets dzīvnieks. Uzturas lapu koku mežos, parkos, augļu dārzos, reizēm arī to tuvumā ēkās. Ligzdas ierīko koku dobumos, alās u. c. Pārtiek no sēklām, augļiem, pumpuriem, kā arī no kukaiņiem un sīkiem mugurkaulniekiem. Vairojas reizi gadā, metienā 2—7 mazuļi. No oktobra līdz maijam guļ ziemas miegā.

Mazais susuris (Muscard/mis avellanarius) uzturas lapu koku un jauktās audzēs. Sis nelielais, dzelteni brūnais dzīvnieks (ķermenis līdz 9 cm garš, aste līdz 7 cm gara) vairākkārt atrasts Engures ezera un Talsu apkārtnes mežos; vispār reti sastopams.

Vasarā mazais susuris dzīvo apaļās ligzdās krūmos līdz 3 m augstumā, kā arī koku dobumos, spraugās un mežā izliktos putnu būrīšos, bet ziemā — zemē ierīkotos midzeņos, kur guļ ziemas miegu. Pārtiek no sēklām, ogām, augļiem, zaļumiem. Vairojas reizi gadā, metienā 3—7 mazuļi. Aktīvs, galvenokārt tumsai iestājoties. Oktobrī, labi uzbarojies, tas kļūst miegains un uzmeklē ziemas slēptuvi.

Meža susuris (Dryomys nitedula) nebija Latvijā atrasts kopš 1882. gada. Sākot ar 1967. gadu, Ģ. Kasparsons tos vairākkārt konstatējis Daugavpils rajona Ilgu apkārtnē gan mežā izliktos putnu būrīšos, gan arī dabiskās migās.

Meža susuris ir 9—11 cm garš; tā apmatojums mugurpusē ir dažādos gaiši brūnganos toņos, bet vēderpusē netīri dzeltenīgs, ar tumšu sānu joslu. Aste klāta ar samērā garu apmatojumu. Uzturas lapu koku mežos, krūmājos, dažreiz arī augļu dārzos. Vairojas, liekas, reizi gadā, metienā 3—4 mazuļi. Pārtiek no ogām, augļiem, riekstiem, zīlēm u. c. sēklām, koku pumpuriem un atvašu mizas, kā arī no kukaiņiem, putnu olām un mazuļiem un pat sīkiem grauzējiem.

Tāpat kā pārējām trim susuru sugām, arī meža su-surim nav praktiskas nozīmes. Kā bioloģiski interesanti un ļoti reti dzīvnieki visi susuri pie mums būtu īpaši jāsaudzē.

Kārtainā lēcējpele jeb meža sicista (Sicista betulina) ir vienīgā lēcējpele mūsu faunā. Ir zināmas tikai nedaudzas atradnes, kur konstatēti pa lielākai daļai atsevišķi īpatņi.

Kārtainā lēcējpele ir neliels dzīvnieks (ķermenis ap 8 cm garš, aste ap 10 cm gara) ar dzelteni brūnu apmatojumu. Pār visu muguru tai melna, gareniska svītra. Uzturas dažādās mežaudzēs, izcirtumos, jaunaudzēs, meža pļavās. Ligzdu ierīko zemes alās vai vecos celmos. Veikli kāpelē pa kokiem. No oktobra līdz aprīlim guļ ziemas miegu. Pārtiek no sēklām, ogām, kukaiņiem utt. Vairojas reizi gadā, metienā

2—6 mazuļi. Praktiskas nozīmes nav.

Mājas pele (Mus musculus) — kosmopolītisks sinantrops — bieži sastopama kā pilsētās, tā arī laukos. Uzturas dzīvojamās un saimniecības ēkās, dzīvnieku mītnēs, noliktavās, pagrabos u. c. Visur, kur apmetas peles, jūtama stipra, raksturīga «peļu smaka», kādas nav nevienam citam peļveidīgajam grauzējam.

Mājas peles apmatojuma krāsa diezgan dažāda: sastopami gan pelēki, gan brūngani un dzeltenīgi īpatņi. Vēderpuse parasti gaišāka vai arī pilnīgi balta. Vasaras mēnešos mājas peles bieži pārvietojas uz dzīvi laukos, galvenokārt kultūraugu (sevišķi graudaugu) sējumos, kur paliek līdz pirmajām salnām, kad atkal atgriežas ēkās.

Mājas pele ir visēdāja. Labprātāk tomēr ēd graudus un dažādus graudu produktus. Vairojas cauru gadu, metienā līdz 13 mazuļu, tādēļ labvēlīgos apstākļos īsā laikā var loti savairoties.

Mājas pele ir kaitīgs dzīvnieks. Graužot alas un ierīkojot midzeņus, tā bojā ēkas un saimniecības priekšmetus, iznīcina un sabojā pārtikas un lopbarības produktus. Bez tam mājas pele var izplatīt slimību ierosinātājus un to pārnesējus — ērces, blusas, utis.

Mazā pele (Micromys minutus) ir vissīkākais peļveidīgais grauzējs mūsu republikā. Tās ķermenis nav garāks par 6—7 cm, svars līdz 7 g. Apmatojums mugurpusē dzelteni brūns, vēderpusē balts. Uzturas mežos, laukos, pļavās, piekrastēs, purvos — parasti mitrās vietās, kur daudz augstu augu. īpatnējās apaļās ligzdas ierīko uz zemes vai arī krūmos, labībā, niedrēs u. c. ne augstāk par 1 m no zemes, kur mitinās galvenokārt gada siltajos mēnešos. Ziemo zemē ligzdās, bieži arī labības vai siena kaudzēs, šķūņos. Mazā pele ir visēdāja: pārtiek galvenokārt no dažādām sēklām un kukaiņiem. Vairojas 2—3 reizes gadā, metienā 3—7 mazuļi.

Pelēkā žurka (Rattus noivegicus) ir lielākais mūsu republikā sastopamais peļveidīgais grauzējs. Tās ķermenis līdz 27 cm garš, aste 20 cm gara, svars 500 g un pat vairāk. Aste vienmēr īsāka par ķermeni.

Apmatojums dzeltenīgi pelēks, vēderpusē netīri balts.

Pelēkā žurka ir sinantrops, kas uzturas cilvēku mītnēs vai to tuvumā. Visbiežāk sastopama pagrabos, šķūņos, kūtīs, noliktavās. Gada siltajos mēnešos uztu-1as ari laukā, galvenokārt atkritumu izgāztuvēs un nelielu, stāvošu ūdensbaseinu piekrastēs. Veikli peld un nirst, tādēļ to bieži nepareizi sauc par ūdensžurku. Aktīva galvenokārt naktis. Atšķirībā no pārējām peļ-veidlgo grauzēju sugām pelēkā žurka labprāt ēd dzīvnieku barību. Nereti uzbrūk pat mājdzīvnieku mazuļiem un putniem. Ēd arī dažādas sēklas, graudus, saknes, augļus un to izstrādājumus. Vairojas cauru gadu (3—4 reizes), metienā līdz 19 mazuļu.

Pelēkā žurka ir kaitīgs dzīvnieks, tā bojā ēkas, inventāru, produktus utt., var izplatīt dažādas infekcijas un parazitāras slimības.

Melnajai žurkai (Raitus rattus) atšķirībā no pelēkās žurkas aste garāka par ķermeni, ausis lielākas. Ķermenis līdz 23 cm garš, aste 24 cm gara, svars līdz 250 g. Apmatojums parasti mugurpusē pelēki vai brūngani melns, vēderpusē gaišāks. Sastopami arī netīri dzeltenīgi vai pelēkbrūni īpatņi ar baltu vēder-pusi, tos no pelēkās žurkas var atšķirt vienīgi pēc samērā garākas astes un ausīm. Dažkārt nepareizi domā, ka tie ir pelēkās un melnās žurkas krustojumi.

Melnā žurka, tāpat kā pārējie sinantropi, ir kosmopolīts. Mūsu republikā tā sastopama galvenokārt laukos un nelielās pilsētās, it sevišķi Vidzemē un Latgalē. Uzturas vairāk ēku augšējos stāvos un bēniņos, veikli kāpelē. Ēkas neatstāj arī vasaras mēnešos uz ilgu laiku. Mitekļus ierīko maz apmeklētās vietās un priekšmetos, kurus nelieto. Pārtiek galvenokārt no saknēm, sēklām, augļiem, piena produktiem u. c. Vairojas cauru gadu — pavisam 2—3 metieni, katrā 3— 10 mazuļi. Melnā žurka ir kaitīga, un tā nesaudzīgi jāapkaro.

Svītrainā pele (Apodemus agrarius) ir laukos un dārzos visbiežāk sastopamais peļveidīgais grauzējs. Tai raksturīga melna svītra pār muguru. Apmatojums mugurpusē dzeltenīgi brūns, vēderpusē balts.

Vasarā svītrainā pele uzturas dažādu kultūraugu laukos, bet ziemo mežmalās, krūmos, akmeņu, siena, salmu, žagaru u. c. kaudzēs. Ieviešas arī lauku tuvumā dzīvojamās un saimniecības ēkās, kur paliek līdz pavasarim. Pārtiek no augiem un dzīvniekiem, parasti ēd sēklas un graudus, saknes, augu zaļās daļas, kā arī kukaiņus u. c. sīkus dzīvniekus. Vairojas no aprīļa līdz septembrim, šajā laikā 2—3 metieni.

Svītrainā pele ir kaitīga, jo iznīcina daudz ražas kā uz lauka, tā arī noliktavās. Tā kā uz tās lielā daudzumā parazitē ērces, blusas un utis, tas var veicināt dažādu infekcijas slimību un to pārnesēju izplatīšanos.

Dzeltenkakla pele (Apodemus flavicollis) ir galvenokārt meža iemītniece, taču diezgan bieži sastopama arī laukos, dārzos un pat ēkās. Dzeltenkakla pele ir samērā liela: ķermenis, ieskaitot asti, līdz 13 cm garš, svars 50 g. Mugurpusē apmatojums dzeltenīgi brūns, vēderpusē balts. Uz kakla un krūtīm bieži redzams dzeltenīgs, izplūdis plankums.

Vislabprātāk dzeltenkakla pele uzturas platlapu koku (ozolu, liepu, kļavu, skābaržu u. c.) un lazdu audzēs, jo tās iecienītākā barība ir šo augu sēklas, kuras tā iekrāj arī ziemai. Bieži vien mitekļus ierīko vecu koku dobumos, pat vairāku metru augstumā no zemes. Dzeltenkakla peles galvenā barība ir sēklas, kas satur eļļu. Ed arī augu zaļās un sulīgās daļas, kukaiņus. Vairojas no aprīļa līdz septembrim, šajā laikā ir 2—3 metieni, katrā parasti 5—6 mazuļi,

10. att. Dzeltenkakla peles ligzda ar mazuļiem. U. Strausa foto

Dzeltenkakla pele ir kaitīga, jo iznīcina koku sēklas, bojā ražu uz lauka un noliktavās, var izplatīt slimības.

Meža pele (Apodemus sylvaticus) pēc izskata un dzīves veida līdzīga dzeltenkakla pelei, tikai nedaudz mazāka. Ķermeņa un astes garums meža pelei līdz 10 cm, svars līdz 30 g. Reti sastopama — pēdējā laikā tā atrasta tikai dažos republikas vidus un aus-trumu daļas apvidos.

ūdensžurka (Arvicola terres'.ris) galvenokārt uzturas dažādu stāvošu vai lēni tekošu, augiem bagātu ūdensbaseinu piekrastēs. Šī veiklā peldētāja un nirēja mitekļus ierīko ne tikai piekrastēs, bet. aizaugušos ezeros pat lielā attālumā no krasta starp niedrēm u. c. ūdens augiem. Ūdensžurka ir samērā liela: ķermenis parasti 15 cm garš, aste 7—8 cm gara. Apmatojums mugurpusē tumši brūns, vēderpusē nedaudz gaišāks. Pārtiek galvenokārt no dažādu ūdens augu mīkstajām, sulīgajām daļām. Ļoti raksturīgi ir ūdens-žurku «barības galdiņi», kuri izveidojas pastāvīgās ēšanas vietās no barībā izlietoto augu cietākām daļām. Rudens mēnešos ūdensžurkas bieži ieviešas dārzos. Gatavo barības krājumus ziemai no dažādu kultūraugu sulīgajām pazemes daļām (kartupeļiem, sīpoliem, burkāniem, bietēm utt.). Apgrauž augļu koku saknes un stumbru apakšējās daļas, tādējādi iznīcinot pat līdz 15 gadus vecus kokus. Tātad ūdensžurka ir ļoti bīstams dārzu kaitēklis. Vairojas gada siltajos mēnešos, šajā laikā ir 2—3 metieni, katrā 3—9 mazuļi.

Ūdensžurka izplata dažādu bīstamu slimību dīgļus, īpaši tularēmijas. Latvijā šis dzīvnieks sastopams diezgan bieži, taču ne sevišķi lielā_daudzumā, visvairāk seklos, aizaugušos ezeros. Adu var izmantot kažokrūpniecībā.

Meža strupaste (Clethrionomys glareolus) sastopama ļoti bieži. Tā dzīvo galvenokārt mežos, parkos, krūmājos. Ķermenis līdz 10 cm garš: aste 5 cm. Dabā var bieži novērot tās darbības pēdas, sevišķi agrā pavasarī tūlīt pēc sniega nokušanas. Meža augsnē redzamas raksturīgas līčloču ejas, kas ved dažādos virzienos. Arī apgrauzti čiekuri, jaunu kociņu miza u. c. pazīmes liecina par meža strupastes klātbūtni. Tā mīl uzturēties ēnainos, mitros un aizaugušos lapu koku un egļu mežos, kur atrodami veci celmi, kritalas, žagaru kaudzes u. c., kurus izmanto par mitekļiem. Dažreiz, sevišķi rudeņos un ziemā, ieviešas dārzos, laukos un pat ēkās meža tuvumā. Pārtiek no augu zaļajām daļām, sēklām, ogām, sēnēm, ķērpjiem, sūnām, mizām. Vairojas no aprīļa līdz septembrim, šajā laikā 2—3 metieni, katrā 5—6 mazuļi.

Uz meža strupastes parazitē daudz ērču, blusu, utu. Dažreiz uz viena dzīvnieka atrod pat vairākus tūkstošus šo asinssūcēju, kas var izplatīt arī dažādas bīstamas infekcijas slimības.

Krūmāju strupaste (Microlus agrestis) pēc ārējā izskata ļoti līdzīga lauku strupastei. Bieži vien abas šis sugas sastopamas vienuviet: krūmainās mežmalās un pļavās, aizaugušos grāvjos u. c. Tomēr krūmāju strupaste galvenokārt uzturas mežaudzēs. Visvairāk tā sastopama aizaugušos izcirtumos, meža un ezermalu pļavās, ēnainos un mitros meža rajonos. Visumā tā tomēr nav sevišķi izplatījusies. Atšķirībā no lauku strupastes krūmāju strupaste pārtiek vairāk no sēklām, lai gan bieži ēd arī augu zaļās daļas, mizas, ogas, sēnes u. c.

Lauku strupaste (Micro/us arvalis) dzīvo laukos, pļavās, dārzos, kur bieži var vērot tās seklās līč-loču ejas, sevišķi ziemāju sējumos, zem labības, siena un salmu kaudzēm. Lauku strupastei apmatojums brūni pelēcīgs, vēderpusē gaiši pelēks. Ķermenis līdz 12 cm garš, aste 4 cm gara. Parasti dzīvo kopā lielās kolonijās, kas ierīkotas krūmājos, aizaugušos grāvjos, mežmalās, akmeņu kaudzēs utt. Ziemā uzturas zem siena, salmu vai žagaru kaudzēm, kā ari ēkās. Pārtiek galvenokārt no augu zaļajām daļām. Ziemā apgrauž jaunu kociņu mizu. Vairojas gada siltajos mēnešos 2—3 reizes, katrā metienā 5—6 mazuļi.

Tā kā lauku strupaste bieži sastopama, tā ir viens no kaitīgākajiem peļveidīgajiem grauzējiem, kas var izplatīt ari infekcijas slimības.

Pelēkais un baltais zaķis (Lepus europaeus un L. timidus). Zaķi ir Latvijā parastākais medību dzīvnieks (to skaits pārsniedz 80 000), bet ari viens no nevēlamākajiem viesiem ziemā augļu dārzos. Pelēkais zaķis uzturas atklātās vietās: laukos, pļavās, mežmalās, bet baltais zaķis — mežaudzēs. Arēji šīs zaķu sugas atšķiras galvenokārt ar apmatojuma krāsu. Pelēkajam zaķim visos gadalaikos brūngana nokrāsa, baltajam — apmatojums ziemā viscaur balts, tikai ausu gali melni. Ķermenis baltajam zaķim nedaudz mazāks — tas ap 60 cm garš, pelēkajam apmēram 70 cm.

Vasara zaķi pārtiek no dažādiem augiem, bet ziema galvenokārt no zariem un mizām, pie tam vislabprātāk apgrauž ābeles, bumbieres un apses. Ziemā tie bieži uzturas dārzu tuvumā. Zaķiem ir līdz 3 metieni gadā, katrā 2—4 mazuļi, kuri pēc apmēram 3 nedēļām pamet ligzdu un dzīvo patstāvīgi.

Pelēkais zaķis. П. Zundes foto

Kara gados zaķu skaits republikā stipri samazinājās, tāpēc ari vēl pašlaik šo dzīvnieku medīšanu regulē un tā nav pakļaujama dārzkopības interesēm. Vislabāk var atvairīt zaķus no augļu dārziem, ja tos piebaro, nocērtot rudenī, piemēram, dažas apses, izliekot mazvērtīgu sienu, kaltētas apšu zaru slotiņas, sakņaugus u. c.

Pārnadži — Artiodacty!a

Pie pārnadžu kārtas pieder vidēji un lieli sauszemes dzīvnieki. Tiem spēcīgas, pa lielākai daļai slaidas kājas, kurām labi attīstīti divi pirksti — trešais un ceturtais. Pārnadži, izņemot meža cūkas, pārtiek no augu barības.

Mūsu republikā sastopamas četras pārnadžu sugas: meža čūka, alnis, staltbriedis un stirna. Tie ir mūsu vērtīgākie un krāšņākie medību dzīvnieki.

.

Meža cūka (Sus scrola) visbiežāk uzturas ēnainos, aizaugušos un mitros lapu koku mežos, lai gan klejojot iemaldās dažādās mežaudzēs un tām tuvumā esošajos laukos. Tēviņi turas atsevišķi, bet mātītes — kopā ar mazuļiem un dažreiz salasās lielākos baros. Ja meža cūkām kādā apvidū ir pietiekami barības, slēptuvju un maz traucējumu, tās tālu neklejo.

Meža cūka ir visēdāja, tā ēd dažādus zālaugus, saknes, augļus un sēklas, kā arī sīkus dzīvniekus [peles, rāpuļus, abiniekus, gliemjus, tārpus, kukaiņus un to kāpurus), nobeigušos dzīvniekus un to atliekas, zivju atliekas, bet no kultūraugiem vislabprātāk kartupeļus, negatavas labību vārpas, kukurūzu u. c. Pieauguši, labi uzbarojušies tēviņi sver līdz 250 kg, mātītes — līdz 200 kg. Barību meklējot, šie dzīvnieki stipri izrakņā augsni. Riests ziemas mēnešos, 6—7 mazuļi piedzimst pavasarī. Meža cūkas sivēni nav vienkrāsaini tumši pelēki kā pieauguši dzīvnieki, bet ar tumšām un dzeltenīgām gareniskām svītrām.

Pēdējā laikā meža cūkas vietām savairojušās un nodara jūtamus zaudējumus kultūraugu laukos.

Alnis (Alces alces) ir liels un krāšņs dzīvnieks. Pieauguša tēviņa svars līdz 600 kg, mātītes — līdz 300 kg. Kara gados aļņu skaits stipri samazinājās, bet pašlaik, kad stingri ierobežota medīšana, tie jūtami savairojušies, īpaši republikas ziemeļu un austrumu daļā.

Alnis ir lielu, mitru un aizaugušu mežu apdzīvotājs, labprāt uzturas ūdensbaseinu un purvu tuvumā. Plato nagu dēļ alnis neiegrimst arī staignās vietās. Alnis ļoti labs peldētājs. Pārtiek no koku lapām, jauniem dzinumiem, zariem, mizas (galvenokārt kārklu, apšu, pīlādžu, bērzu, retāk skuju koku), ķērpjiem, sūnām, sēnēm.

14. att. Jauns alnis. E. Zundes foto

Parasti aļņi turas baros, kurā ir tēviņš un mātīte ar viengadīgiem un dažreiz arī divgadīgiem teļiem. Tikai vecākie tēviņi pēc riesta atdalās no pārējiem un klejo atsevišķi. Riesta periodā, apmēram no augusta beigām līdz oktobrim, arī mātīte uz laiku aizdzen no sevis teļus. Vasaras sākumā aļņiem piedzimst 1 vai 2 mazuļi.

Ziemā aļņu tēviņi met ragus. Jaunie ragi izaug mīksti, tiem ādā daudz asinsvadu, ragi segti ar maigu apmatojumu. Vēlāk, ragiem sacietējot, āda sažūst un, trinot ragu pret kokiem, nolobās.

Aļņi, savairojoties lielākā skaitā, var nodarīt zaudējumus mežsaimniecībai, nopostot jaunaudzes. Tomēr šie vērtīgie dzīvnieki arī tādos gadījumos tiek saudzēti, un to atšaušanai izsniedz speciālas atļaujas.

Staltbriedis (Cervus elaphus) ir viens no mūsu mežu lielākajiem un skaistākajiem iemītniekiem. Pieauguša tēviņa svars var pārsniegt 200 kg. Sevišķi krāšņa ir staltbrieža galvas rota — lielie, žuburainie ragi. Staltbrieži dzīvo galvenokārt republikas rietumu un vidus daļā. Nesaudzīgas izmedīšanas dēļ tie bija pilnīgi iznīcināti, tāpēc šī gadsimta sākumā tos ieveda no citurienes.

Staltbriedis. G. Ozola foto

Staltbrieži uzturas dažādās mežaudzēs, visbiežāk biezi aizaugušu mežu rajonos, kur tiem labas slēptuves. Ganās meža un tā tuvumā esošajās pļavās, laukos, vecos izcirtumos, parasti krēslā un tumsā. Pārtiek no zāles, koku lapām, zariem, mizas, mētrām, viršiem. Labprāt ēd labību, lopbarības kāpostus, topinambūru, rāceņus, kartupeļus u. c.

Dzīvo baros, tikai vecākie tēviņi klejo atsevišķi. Riesta laikā tie katrs sapulcē ap sevi vairākas mātītes. 1—2 mazuļi piedzimst vasaras sākumā. Pieaugušie īpatņi ir vienkrāsaini — vasarā brūngani, ziemā pelēcīgi, turpretī mazuļi — balti plankumaini. Ziemas beigās tēviņi met ragus; jaunie ragi pieaug un pilnīgi nocietē tikai vasarā.

Staltbriedis ir vērtīgs medību dzīvnieks. Tas tiek rūpīgi aizsargāts un to drīkst medīt tikai ar speciālām atļaujām.

Stirna (Capreolus capreolus) Latvijas mežos diezgan bieži sastopama. Kara gados to skaits bija stipri samazinājies, bet stingri ierobežoto medību dēļ tās atkal savairojušās.

.

.

Stirna vasarā. E. Zondes foto

Stirna. A. Priedīša foto

Stirnas vidējais svars ir apmēram 25 kg. Tās uzturas galvenokārt biezi aizaugušās mežaudzēs, vecos izcirtumos, krūmainās mežmalās, ganās parasti rītos un vakaros. Dzīvo baros, it sevišķi ziemā. Pārtiek no zāles, lapām, pumpuriem, mētrām, viršiem, ķērpjiem, sēnēm. Ed arī kultūraugus. Pārojas vasarā, 1—2 mazuļi piedzimst pavasarī.

Stirnām diezgan grūti pārciest dziļas ziemas. Sājā laikā dabas draugi un apzinīgie mednieki var tām palīdzēt, izliekot barību un atvairot plēsējus.

PUTNI - AVES

Putni ir sauszemes mugurkaulnieki, kam raksturīga spalvu sega, spārnos pārvērstas priekšējās ekstremitātes, spēja lidot (ar nedaudz izņēmumiem) un līdz ar to dažādas anatomiskas, fizioloģiskas un dzīves veida īpatnības. Pēc izcelšanās tie ir radniecīgi rāpuļiem. Pateicoties lidošanas spējai, putni ir izplatījušies pa visu zemeslodi. Ilgajā attīstības gaitā tie ir pielāgojušies dzīvei visdažādākajos apstākļos. Pasaulē zināmas apmēram 8600 putnu sugas, no tām visā Padomju Savienībā sastopamas 727, bet Latvijā — 296; šo skaitli iegūst, J. Baumaņa un P. Blūma (1972) uzskaitītajām 295 sugām pievienojot māju balodi.

Putnu āda ir ļoti plāna, no tās virsējā — raga slāņa veidojas spalvas, kuras aizsargā putna ķermeni no aukstuma un mehāniskiem bojājumiem, kā arī palielina ķermeņa, sevišķi spārnu un astes virsmu, kas nosaka putnu lidošanas spējas. Spalvas iedala pūkās un kontūrspalvās. Pēdējās savukārt veido lid-spalvas (lielās spārnu spalvas), stūrspalvas (lielās astes spalvas) un segspalvas. Putni periodiski maina spalvu segu, parasti vienu, retāk divas vai vairāk reižu gadā. Vairumam sugu ir atšķirības veco un jauno putnu apspalvojumā, kā arī pastāvīgs vai sezonas dzimumu dimorfisms. Spalvu maiņa notiek pakāpeniski. Tikai dažas putnu sugas, piemēram, pīles, spalvu metot, uz laiku zaudē lidošanas spēju.

Putnu skelets ir ļoti viegls — kaulu dobumi pildīti ar gaisu. Elpošanu intensificē speciāli gaisa maisi, kas atrodas starp iekšējiem orgāniem, starp muskuļiem, zem ādas un kaulos. Aktīvā dzīves veida un līdz ar to augstā vielu maiņas līmeņa ietekmē putniem izveidojusies ļoti pilnīga elpošanas organizācija, kā arī ārkārtīgi intensīva asinsrite un gremošana.

Spēcīgā vielu maiņa, spalvu sega un gaisa maisi ļauj putniem uzturēt ļoti augstu (līdz 42° C) un pastāvīgu ķermeņa temperatūru, tādēļ, kā arī pateicoties labiem olu perēšanas un mazuļu aprūpēšanas instinktiem, putni var eksistēt un vairoties dažādos klimatiskajos apstākļos. Izplatību ierobežo vienīgi barības resursi, bet arī šai ziņā putniem izveidojusies ļoti vērtīga pielāgotība — migrācija. Regulārā dzīves vietas maiņa, kas saistīta ar apbrīnojami sarežģītiem un tāliem lidojumiem, ļauj tiem dzīvot un vairoties zemeslodes rajonos, kur dzīvei labvēlīgi apstākļi ir tikai īsu laiku. Daudzas putnu sugas spēja pārdzīvot visus gadalaikus mērenajā un pat polārajā klimatā, sezonāli krasi mainot savu barošanos un dzīves veidu.

Putnus pieņemts iedalīt ceļotājos (attiecīgajā apvidū ligzdo, ziemo citur, kā viss vairums mūsu putnu), caurceļotājos (ligzdo ziemeļos, ziemo dienvidos, sastopami tikai pavasarī un rudenī, piemēram, Latvijā ziemeļu gulbji, daudzas nirpīles, tārtiņveidīgie putni u. c.), ziemotājos (ligzdo ziemeļos, ziemo pie mums, piemēram, baltā pūce, ziemeļu svilpis u. c.), klejotājos (ārpus ligzdošanas laika klejo netālu dažādos virzienos, piemēram, vistu vanags, dažas zīlīšu sugas u. c.), nometniekos (neatstāj savu rajonu visu mūžu, piemēram, žagata u. c.) un maldu viesos vai ieceļotājos (tālu teritoriju putni, kas parādās retos gadījumos bez redzamas likumsakarības).

Tomēr konkrētu putnu sugu ne vienmēr var pieskaitīt tai vai citai grupai: putniem ar nepārtrauktu areālu, dienvidu populācijas, visbiežāk ir nometnieki vai klejotāji, bet ziemeļu — ceļotāji. Vecie putni ir mazkustīgāki nekā jaunie, kuri vēl nav ligzdojuši. Latvijā sastopamie kovārņi, piemēram, ir gan nometnieki, gan klejotāji, ceļotāji, caurceļotāji un ziemotāji. Putniem ar pārtrauktu areālu, piemēram,, stārķiem, bezdelīgām un daudziem ciliem, visi īpatņi ir ceļotāji. Pie mums tos var sastapt kā ceļotājus un caur-ceļotājus.

Putnu ceļošana saistīta ar ļoti sarežģītām fizioloģiskām parādībām putnu organismā, kas signalizē par ceļošanas laika iestāšanos, rosina savlaicīgi uzkrāt tauku rezerves utt.

Ievērojama parādība putnu dzīvē ir to orientācijas spēja, kas ļauj veikt ārkārtīgi tālus ceļojumus pa ļoti sarežģītiem maršrutiem pat naktī, miglā utt. Jaunie putni lielākoties pirmo reizi ceļo savrup no citām paaudzēm un vienmēr ļoti precīzi ierodas savu priekšteču ziemošanas vietās. Putnu orientācija ceļojot balstās uz iedzimtu informāciju veselā ļoti smalku sajūtu kompleksā, kur ietilpst magnētiskā, astronomiskā, topogrāfiskā uztvere, bioloģiskā laika izjūta, kinestē-tiskā atmiņa un varbūt vēl citi smalki dzīvības mehānismi, kuri visi patlaban atrodas ornitoloģijas uzmanības centrā.

Latvija atrodas pie viena no visai nozīmīgiem putnu migrāciju ceļiem (precīzāk — ceļojošo putnu sablīvēšanās vietām) — Baltijas—Baltās jūras ceļa. Ūdensputni šeit izmanto pārlidošanai un atpūtai jūras līčus un šaurumus, bet sauszemes putni sablīvējas šaurās straumēs gar piekrastēm, izvairoties pārlidot ūdeņus. Tādējādi putnus, kuri iekšzemē lido atsevišķiem izklaidus bariņiem, piekrastē var novērot milzīgā skaitā.

Gar Vidzemes jūrmalu rudeņos blīvos baros ceļo uz dienvidiem žubītes un citi sīkie putni. Rīgas rajonā tie izklīsL, un arī Kurzemes ziemeļu daļā no Sāmu salas pārlidojušie putni lido ļoti izklaidus, bet liela koncentrācija atkal novērojama Baltijas jūras piekrastē Liepājas rajonā un vēl jo vairāk Lietuvas piekrastē un Kuršu kāpās. Tā, piemēram, 1958. gadā no 16. septembra līdz 15. oktobrim uzskaitīts šāds daudzums ceļojošo putnu: Salacgrīvā 665 976, Jaunķemeros 63 482, Ovīšos 9041, Papē 787 943, bet Kuršu kāpās ap 3 680 000 putnu.

Vairākus gadus Baltijas jūras-piekraste tika rūpīgi pētīta, meklējot vietas, kur sakoncentrējas vairāk putnu. Pēc tam izdevīgākajās vietās (Papē) uzsāka darbu laboratorijas, kas strādā pēc starptautiskas programmas «Operācija Baltija». Tajās putnus masveidīgi ķer, gredzeno un reģistrē to fizioloģisko stāvokli pēc dažādiem rādītājiem.

Ne visi putni ceļo dienā un lielākos vai mazākos baros. Plēsīgie putni, dzeguzes un citi lido pa vienam vai nedaudziem kopā, daudzi ceļo no viena krūma uz otru, kā ceplīši un sarkanrīklītes, peldot, kā dukuri, vai skrienot pa zemi, kā grieze. Dažāds ir ātrums. Pēc autora novērojumiem, sīko zvirbuļveidīgo putnu pārvietošanās ātrums ir 40—50 km/st., strazdu — ap 60, sīļu — tikai 10—30 km/st.

Lielākā daļa putnu sugu ceļo naktīs. Arī migla tiem nav šķērslis — putni paceļas augstāk.

Interesanti, ka putni neuzticas vēja vilinošajam spēkam — instinkts diktē piesardzību — daudz putnu aiziet bojā, zaudējuši spēkus, kad vējš tos aizdzen jūrā. Kad rudenī iestājas auksts laiks ar ziemeļu vēju, putni pārtrauc ceļošanu vai pat lēni virzās atpakaļ.

Jāpiemin arī tādi migrāciju paveidi kā ceļojumi uz spalvu mešanas vietām (piemēram, dažu pīļu sugu tēviņiem) un invāzijas — lielāku vai mazāku baru izklejošana no savas populācijas areāla, parasti meklējot izdevīgus barošanās apstākļus (krustknābji, riekstroži, smilšu vistiņas u. c.).

Putnu migrācijas pētīšana dod iespēju noskaidrot daudzas bioloģiski un saimnieciski svarīgas problēmas. Galvenā metode, kas palīdz noskaidrot ne vien migrācijas, bet ari daudzus citus jautājumus par putnu dzīvi, ir gredzenošana: putnam ap kāju apliek gredzenu, uz kura ir numurs, ar burtiem apzīmēta sērija un norādījums uz gredzenošanas centru (adrese vai pilsētas nosaukums). Ja gredzenotais putns nokļūst cilvēka rokās, atradēja pienākums ir paziņot gredzena datus, putna iegūšanas laiku un apstākļus pēc gredzena adreses vai, vēl labāk, tuvākajai iestādei, kas nodarbojas ar putnu gredzenošanu (vēlams nosūtīt arī gredzenu, taču jāatceras, ka dzīvam putnam to noņemt nedrīkst). Visas šādas iestādes izsūta atradējiem putnu gredzenošanas datus, kurus tās ātri uzzin sarakstīšanās ceļā. Gandrīz visi Padomju Savienībā izlietotie putnu gredzeni apzīmēti ar uzrakstu «Moskwa». Latvijā lietoti arī gredzeni ar uzrakstu «Riga», bet par jebkuru republikas teritorijā atrastu gredzenotu putnu tā ieguvējs var ziņot LPSR Zinātņu akadēmijas Bioloģijas institūtam (Salaspilī), kas organizē putnu gredzenošanu un tās datu apstrādi Latvijā. So darbu lielā mērā veicina arī brīvprātīgi interesenti — labi putnu pazinēji. Līdz 1972. gadam ieskaitot Latvijā apgredzenoti 450 000 putnu, no tiem atrasti 7700.

No Latvijā sastopamajām 296 putnu sugām ap 190 šeit perē, 12—25 sugas ierodas tikai pārziemot, līdz 45 sugas sastopamas tikai kā caurceļotājas un tikpat daudz — kā retas ieceļotājas. Precīzus skaitļus uzrādīt grūti retāko putnu sastapšanas dažādā rakstura dēļ. No perētājiem putniem apmēram trīs ceturtdaļas ir gājputni (ceļotāji), pārējie pieskaitāmi klejotājiem un nometniekiem.

Ziemas periodā Latvijā novērojama visai neliela putnu dažādība — ap 60 sugu. Pieskaitot tām retākos nometniekus un ziemotājus, kā arī ceļotājus, kas maigākās ziemās vai neaizsalstošos ūdensbaseinos retumis paliek pārziemot, šo skaitu varētu palielināt līdz 80—85 sugām. Ziema sagādā putniem lielas grūtības. Jau tā ļoti augstā vielu maiņa pastiprinās, lai nodrošinātu normālu ķermeņa temperatūru. Tam nepieciešama pastiprināta barošanās, bet zemi un kokus klāj sniega sega, un barības iegūšanai gaišais dienas laiks ir ļoti īss. Putni panes jebkuru salu, ja tiem bagātīgi pieejama barība, bet nepietiekamas barošanās apstākļos, sevišķi sīkie putni, ziemā ātri nobeidzas.

Mežos ziemā vērojami dažādu zīlīšu sugu bariņi; kopā ar zeltgalvīšiem tās laidelējas no koka uz koku, rūpīgi pārmeklējot zarus. Var sastapt arī krustknāb-jus, dzilnīšus, mizložņas, dzeņus un dzilnas. No putniem, kas ziemā neatstāj mūsu mežus, vēl var minēt, piemēram, medni, meža irbi, vistu vanagu un pūces; sastopamas arī dažas retākas, no ziemeļiem atceļojušas sugas. Kultivēto platību un apdzīvoto vietu tuvumā ziemā raksturīgi vārnveidīgo putnu bariņi, pie pilsētām bieži vien pat milzīgas vārnu un kovārņu apmetnes. Cilvēku mītņu tuvumu meklē ne vien zīlītes, bet ari svilpji, dzeltenās stērstes u. c. putni.

Daudzi dabas draugi ziemā piebaro putnus. Ja spārnotajiem viesiem pareizi iekārto barotavas, pie tām, it sevišķi pilsētu nomalēs vai mazapdzīvotās vietās, var sagaidīt dažādus putnus, pat dzeņus, sīļus u. c. Neaizsalušos ūdeņos (straujās upēs, vietās, kur izplūst siltie ūdeņi u. c.) pārziemo pīles un gauras. Aktuāls ir jautājums par šo putnu efektīvas aizsardzības un piebarošanas organizēšanu.

Līdz ar sniega nokušanu sākas putnu pavasara ceļošanas periods, ko ievada pirmo mājas strazdu un cīruļu parādīšanās. Tūlīt pēc ezeru un upju atbrīvošanas no ledus segas ierodas arī ūdens putni. Pavasara ceļošana norisinās ļoti strauji, un migrējošie putni dažkārt nokļūst grūtos apstākļos, ja iestājas auksts laiks, pēkšņi uzkrīt sniegs vai arī putni ielido no siltākiem apvidiem vietās, kur pavasara iestāšanās aizkavējusies. Latvijā šādas neveiksmes cieš mājas strazdi, bet ļoti krasas laika pasliktināšanās gadījumos, kā, piemēram, 1957. un 1966. gada pavasarī, arī baltie stārķi un citi putni. Liels daudzums aukstuma joslā nokļuvušu putnu iet bojā, bet ar cilvēku gādību ir iespējams daļu no tiem glābt. Dažādu sugu putni badā un aukstumā meklē patvērumu un barību māju tuvumā un apdzīvotās vietās. Tiem barību var izlikt vietās, no kurām notīrīts sniegs, lai putni redzētu tumšo laukumu. Upju piekrastēs, grāvju tuvumā un citās vietās, kur sniegs izkusis, parasti salasās novārguši strazdi, ķīvītes un cīruļi; tos var savākt un turēt telpās, līdz iestājas siltāks laiks. Aukstuma un bada pārsteigti stārķi salasās lauku māju saimniecības ēkās un šķūnīšos meklēt pajumti. Labi, ja ļaudis viņus tur uzmeklē, kamēr nav par vēlu.

Ligzdot pirmie sāk nometnieki un klejotāji putni, kas pielāgojušies iegūt barību savā dzīves vietā visos gadalaikos un visos laika apstākļos. Krustknābji un kraukļi sāk perēt dažkārt jau februārī un martā, vairums pūču — marta beigās un aprīlī.

Vārna, kovārnis, sīlis un žagata arī pieder pie agrajiem ligzdotajiem — tie sāk perēt aprīlī vai maija sākumā. Šai laikā parasti jau atrodamas olas arī lauku zvirbuļa, ķivuļa, kaņepīša, dzeltenās stērstes, dzeņa, māju strazda, meža pūces un daudzu citu putnu ligzdās. Vēlīnākie atceļotāji un ligzdotāji ir bezdelīgu dzimtas putni, kā arī svīre un vakarlēpis, kuru barībai nepieciešami gaisā lidojošie kukaiņi. Ar perēšanu nesteidzas piekūnveidīgie putni, kuru ligzdošanas periods izbeidzas jūlijā un augustā.

Pavasaris un vasaras pirmā puse ir putnu vairošanās periods. Tikai nedaudzām sugām, kuras dzimum-gatavību sasniedz divu vai vairāku gadu vecumā, jaunie putni pavada šo laiku klejojot. Mūsu vietējo putnu dzimumu attiecības ir visai dažādas. Starp mo-nogāmajām ir tādas sugas, kurām pāri saglabājas līdz viena partnera bojā ejai, kā, piemēram, plēsīgajiem putniem, bet vairumam pāris izveidojas uz vienu vasaru, piemēram, sīkajiem dziedātājputniem; dažām sugām, piemēram, vairumam pīļu, tas saglabājas tikai līdz perēšanas sākumam. Ir arī īsti poligāmi putni, piemēram, medņi un rubeņi. Lielāka vai mazākā mērā gandrīz visiem putniem, bet it sevišķi poligāmajiem, vairošanās perioda sākumā novērojamas dažādas riesta parādības, kas izpaužas .kā tēviņu cīņas, savdabīgi lidojumi, īpatnējas pozas, kustības un skaņas. Arī dziedāšanu pieskaita pie riesta parādībām, kaut arī tās galvenā nozīme ir aizņemtas teritorijas apzīmēšana.

Vairums putnu gatavo ligzdas vai arī izmanto citu putnu pagatavotas ligzdas. To materiāls, novietojums un izvietojums dažādām putnu grupām ir ārkārtīgi dažāds. Dažas putnu grupas, piemēram, plēsīgie putni, perēt sāk, tikko ir izdētas pirmās olas, — tiem mazuļi šķiļas pēc zināmiem starplaikiem, bet vairums putnu (pīles, vistveidīgie, zvirbuļveidīgie u. c.) sāk perēt tikai pilnu dējumu.

Pēc attīstības tipa putnus iedala ligzdguļos, kas izšķiļas nevarīgi un ilgu laiku pavada ligzdā, un ligzd-bēgļos, kas drīz pēc izšķilšanās jau atstāj ligzdu un seko vecākiem. Ir arī starpformas (kaijas, pūces, plēsīgie putni), kurām mazuļi izšķiļas jau ļoti attīstīti, taču ligzdas vietu atstāj tikai tad, kad iemācījušies lidot. Paātrināta mazuļu attīstība ir vēsturiski izveidojusies sakarā ar briesmām, kādām pakļauti putni, to olas un mazuļi ligzdošanas laikā. Tāpat izskaidrojams arī tas fakts, ka dobumperētāju putnu mazuļi izšķiļas daudz nevarīgāki un attīstās gausāk nekā atklāto ligzdu putni. Zvirbuļveidīgie, daudzi vistveidīgie un ūdens putni, kurus apdraud dažādi plēsīgie putni un zīdītāji, dēj samērā daudz olu, zvirbuļveidīgie divas vai pat trīs reizes gadā, turpretī lielie plēsīgie putni dēj reizi gadā 1—4 olas, pie tara mazuļu attīstība tiem ļoti ieilgst.

Vasaras otrajā pusē, pēc ligzdošanas perioda, daļa putnu turas kopā ģimenēs (piemēram, plēsīgie), bet vairumam sugu veidojas lielāki vai mazāki klejojoši bari. Daļa sugu, piemēram, māju strazdi, dodas starpceļojumā, lai pavadītu rudeni izdevīgās barošanās vietās. Pie mums tad ierodas šo sugu tālāk uz ziemeļiem ligzdojošās populācijas.

Rudens ceļošanu pirmie uzsāk daži kukaiņēdāji putni, kuriem līdz ar vēsa laika iestāšanos un dienas saīsināšanos sāk pietrūkt barības. Tikai dažas sugas uzsāk ceļošanu ļoti agri, kad dzimtenē ir vēl labvēlīgi apstākļi. Dažas pīles pie mums sastopamas līdz iekšējo ūdeņu aizsalšanai. Par daudziem putniem, kuri sastopami visu gadu, varētu domāt, ka tie neceļo, taču īstenībā bieži vien vietējie putni ir jau aizkle-jojuši vai pat devušies tālā ceļojumā, turpretī pie mums pārziemo ziemeļu populācijas. Tāds, piemēram, ir svilpis. Rudens ceļošana nenotiek strauji, putni bieži vien uzkavējas labvēlīgās atpūtas un barošanās vietās, neceļo vai pat lido pretējā virzienā, ja pastāv nelabvēlīgi laika apstākļi.

Vairums Latvijā ligzdojošo ceļotāju putnu pārziemo Dienvideiropā un Rietumeiropā. Cielavas, bezdelīgas _un stārķi, tāpat dažas citas sugas pavada ziemu Āfrikas tropos, bet mazais mušķērājs aizlido pat līdz Indijai. Pelēkās vārnas sastopamas pie mums visu gadu, taču vairums Latvijā ligzdojošo vārnu pārziemo Ziemeļvācijā. Putnu klejojumu tālumi ir ļoti dažādi. Sīko putnu bariņi ziemā bieži vien uzturas pavisam nelielās platībās, turpretī tālāko klejotāju kustība jau līdzinās īstai ceļošanai.

Pavasarī vecie putni uzmeklē savas vecās ligzdošanas vietas vai to tuvāko apkārtni, turpretī jaunie putni, meklējot pirmo ligzdas vietu, vairāk vai mazāk izklīst, attālinoties no dzimtās vietas.

Šeit minētie piemēri ņemti no datiem, kas iegūti, gredzenojot putnus Latvijā. Autors izmantojis Latvijas Ornitoloģijas centrāles darbības pārskatus (1939, 1940), H. Mihelsona (1962) un citu Latvijas ornitologu darbus. Vispilnīgāk ar gredzenošanas materiāliem var iepazīties rakstu krājumos «Миграции водоплавающих и прибрежных птиц Латвийской ССР» (Рига, 1962) un «Миграции птиц Латвийской ССР» (Рига, 1966).

Jau kopš seniem laikiem putni saistījuši cilvēka uzmanību ar savām dziesmām, patīkamo, bieži vien krāšņo izskatu un interesanto, viegli novērojamo dzīves veidu. Tādēļ putnus tagad Var uzskatīt par vienu no vislabāk izpētītajām dzīvnieku grupām. Latvijas teritorijā nopietnāki ornitoloģiskie pētījumi uzsākti pagājušajā gadsimtā. Liela nozīme ornitoloģijas attīstībā bija dažādām zinātniskām biedrībām, kas darbojās toreizējās Baltijas provincēs. Starp tām pirmajā vietā jāmin Rīgas Dabaspētnieku biedrība, kas darbojās no 1845. gada līdz 1940. gadam. No ievērojamākajiem pagājušā gadsimta Baltijas putnu pētniekiem var minēt, piemēram, O. Lēvisu, kurš sarakstījis latviski pirmo dabas draugiem domāto populāro grāmatu «Ievērojamākie Baltijas putni» (1893) un citus populārus darbus, Rīgas valsts ģimnāzijas direktoru G. Švēderu, A. Middendorlu un it sevišķi H. Loudonu, kurš veicis nopietnus pētījumus faunistikā un savācis Palearktikas putnu kolekciju (apmēram 12 000 ādiņas). Šīs vērtīgās kolekcijas lielākā daļa gājusi bojā abos pasaules karos, bet daļa putnu ādiņu un izbāzto putnu atrodas LVU Zooloģijas muzejā un LPSR Dabas muzej ā.

1909. gadā Rīgas Dabaspētnieku biedrība uzsāka putnu gredzenošanu. 1925. gadā nodibināja Latvijas Ornitoloģijas centrāli (LOC). To vadīja Latvijas Universitātes privātdocents N. Transehe, kas 1936. gadā kopā ar R. Sinātu izdeva vēl joprojām noderīgo rokasgrāmatu «Latvijas putni». Kopš paša sākuma LOC dktīvi darbojās K. Vilks. Līdz sešdesmitajiem gadiem viņš apgredzenojis apmēram piekto dalu no visiem Latvijā gredzenotajiem putniem. No pirmskara latviešu ornitologiem jāmin ari T, Strautzelis, J. Rācenis un K. Grigulis, kas daudz darījis, popularizējot putnu dzīvi un viņu aizsardzību. LOC galvenais uzdevums bija putnu gredzenošana, dažādu ornitoloģisku ziņu vākšana ar dabas draugu palīdzību, kā arī dabas aizsardzība. Tās darbības laikā, līdz 1939. gadam ieskaitot, Latvijā apgredzenoti gandrīz 65 tūkstoši putnu.

Kopš 1946. gada LOC darbību E. Tauriņa vadībā turpināja Latvijas Ornitoloģiskā stacija pie Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas, kas sapulcināja jaunus brīvprātīgos līdzstrādniekus un aktivizēja gredzeno-šanas darbu, kā arī uzsāka pētījumus par dobumperē-tāju putnu piesaistīšanu mežos. Sākot ar 1951. gadu, ornitoloģiskā darba centrs Latvijā ir LPSR Zinātņu akadēmijas Bioloģijas institūts. Sākot ar 1957. gadu, kad sekmīgi noslēdzās dobumperētāju putnu izpēte, Bioloģijas institūta ornitologi Z. Spura vadībā sāka pētījumus par medību ūdens putnu skaita saglabāšanu un pavairošanu Latvijas iekšējos ūdeņos. Šis darbs visumā ir veikts līdz 1966. gadam, sekmīgi atrisinot virkni praktisku un teorētisku problēmu. Kopš šī laika ZA ornitologi H. Mihelsona vadībā uzsāka plašus pētījumus putnu orientācijas jomā, turpinot arī dažus citus ornitoloģiskus darbus. LPSR Zinātņu akadēmijā veikti arī putnu uzvedības pētījumi un risinātas problēmas par kaitīgo putnu atbaidīšanas metodiku un skaita ierobežošanu, par plēsīgo putnu izplatību, ekoloģiju un praktisko nozīmi. Arī Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā joprojām tiek veikti ornitoloģiski pētījumi. LVU Bioloģijas fakultātes Zooloģijas muzejā vairākus gadus strādāja zinātnieku grupa, kas pētīja putnu migrācijas un dažādas ekoloģiskas problēmas.

LATVIJAS PUTNU SISTEMĀTISKAIS APRAKSTS

Latvijā sastopamie putni pieder pie 19 kārtām. No tām šeit īsumā raksturotas izplatītākās, aizsargājamās vai citādi nozīmīgākās sugas. Dzimtu nosaukumi uzrādīti tikai tur, kur aprakstīti vienas kārtas putni, kas pieder pie vairākām dzimtām.

Gārgaļveidigie putni — Gaviiformes

Zoss lieluma putni ar garu vārpstveida ķermeni un īsiem, smailiem spārniem, ļoti veikli peldētāji un nirēji, bet pa zemi spēj pārvietoties tikai rāpus. No šīs kārtas trim sugām pie mums divas — brūnkakla gār-gale (Gavia stellata) un melnkakla gārgale (G. ar-ctica) — sastopamas kā caurceļotājas jūras piekrastēs un Latgales ezeros un ļoti retas ligzdotājas sūnu purvu ezeriņos.

Dukurveidīgie putni — Podicipediformes

Vidēja lieluma putni, dzīvo ezeros, kur gatavo starp ūdensaugiem peldošas ligzdas un barojas ar zivīm un ūdens bezmugurkaulniekiem. Raksturīgs vārpstveida ķermenis, garš kakls, mazi, šauri spārni un tālu atpakaļ atvirzītas kājas ar īpatnēju lapveida peldplēvi ap katru pirkstu. Dūkuri ir lieliski peldētāji un nirēji, bet lido neveikli un pa sauszemi pārvietojas ar lielām grūtībām. No šīs kārtas 18 sugām, kas plaši izplatītas visā pasaulē, Padomju Savienībā sastopamas piecas sugas. Parastākā no tām ir lielais cekul-dūkuris (Podiceps crislatus). Tos var redzēt pa pāriem peldam ar stalti izceltiem kakliem ļoti daudzos Latvijas ezeros. Dūkuriem kā medījumiem nav nekādas vērtības, jo tie nav ēdami.

Vetrasputni — Procellariiformes

No šiem okeāna putniem Latvijā redzēta viena suga — vētras burātājs (Oceanodroma Ieucorrhoa).

Pelikānveidigie putni — Pelecaniformes

No šiem lielajiem ūdens putniem, kam raksturīga peldplēve starp visiem četriem pirkstiem, kā samērā rets klejotājs Latvijā sastopams jūras krauklis (Pha-lacrocorax carbo). Ļoti reti maldu viesi ir sulla jeb oluša (Sula bassana) un sārtais pelikāns (Pelecanus onocrotalus). Sīs trīs sugas katra pieder pie savas tāda paša nosaukuma dzimtas.

Starķveidīgie putni — Ciconiiformes

Šajā kārtā apvienoti vidēji un lieli (galvenokārt tropu un subtropu) putni, kas ietilpst 5 atšķirīgās dzimtās (apmēram 100 sugu) (Padomju Savienībā 21 suga, to skaitā Latvijā, ieskaitot retumus, 10 sugas no 3 dzimtām). Tiem raksturīgs garš knābis, kakls un kājas — pielāgojumi barības meklēšanai, brienot seklā ūdenī —, īsa aste, noapaļoti spārni. Visi, izņemot balto stārķi, saistīti ar ūdeņiem vai purviem. Pārtiek no dažādiem sīkiem dzīvniekiem, kurus atrod uz zemes vai seklā ūdenī. Monogāmi, ligzdo kokos vai niedrājos. Pie mums sastopamās sugas dēj 3—5 olas, perē 2—4 nedēļas. Mazuļi — ligzdguļi.

Stārķu dzimta (Ciconiidae). Visiem pazīstams ir baltais stārķis (Ciconia ciconia). Par šo sugu, vairāk nekā par jebkuru citu, vienmēr ir rūpējušies cilvēki, tā ir arī līdz šim vienīgā atklātās ligzdās perējošā suga, kuru izdevies sekmīgi piesaistīt, izliekot mākslīgus ligzdu pamatus. Lai noskaidrotu šo putnu skaitu, 1934. gadā notika pirmā starptautiskā balto stārķu skaitīšana, pēc kuras datiem Latvijā konstatētas 6750 apdzīvotas ligzdas (Strautzels, 1942). Sakarā ar balto stārķu skaitu samazināšanos 1958. gadā tika organizēta otrā starptautiskā balto stārķu skaitīšana. Pēc šīs skaitīšanas datiem, mūsu republikā konstatētas 6125 apdzīvotas ligzdas (Spuris, 1960). Izrādās, ka vairāk nekā 90% apdzīvoto ligzdu (pēc abu skaitījumu datiem) atrodas kokos un tikai maza daļa uz ēku jumtiem u. c. izbūvēm. Tas būtu jāņem vērā, izliekot ligzdu pamatus. Pēdējā laikā Latvijā parādījušās stārķu kolonijas, kur vairāki pāri ligzdo cieši blakus.

Klusos mežos, kāda spēcīga lapu koka sazarojumā, retāk skuju kokos, dažkārt arī atstatu no stumbra,

ligzdo melnais stārķis (Cj'conj'a nīgra). Sis skaistais meža apdzīvotājs stingri aizsargājams kā dabas retums, tādēļ, cirsmas plānojot, jārūpējas, lai mežs ligzdas apkārtnē paliktu neskarts.

Gārņu dzimta (Ardeidae). Aizaugušu ūdens-baseinu niedrājos tālu var dzirdēt lielā dumpja (Bo-taurus steliaris) dobjo balsi: «vuml». Šis nekaitīgais skaistais putns, tāpat kā viņa radinieks mazais dumpis (Ixobrychus minutus), dzīvo ļoti apslēpti. Dumpjiem nav saimnieciskas nozīmes. Ļoti jānožēlo, ka dažkārt neapzinīgi mednieki tos nošauj piļu medībās.

19. att. Lielā dumpja mazuļi.G. Kasparsona foto

Graciozais, slaidais zivju gārnis (Ardea cinerea) pazīstams pēc lidojuma ar s veida izliektu kaklu. Šie pelēkie putni veido ligzdu kolonijas kokos ūdeņu tuvumā. Tie var nodarīt nelielus zaudējumus dīķ-saimniecībām, izplatot zivju parazītus un izķerot jaunās zivis.

Zivju gārnis. V. Klimpiņa foto

Savvaļas ūdeņos gārņi nekādu ļaunumu nenodara. Zivju gārņu kolonijas aizsargā likums to estētiskās vērtības dēļ.

Flamingoveidīgie putni — Phoenicopteriformes

Latvijā vienu reizi konstatēts iemaldījies flamingo (Phoenicoplerus ruber).

Zosveidīgie putni — Anseriformes

Vidēji, lieli un ļoti lieli putni. Raksturīgs iegarens ķermenis un smaili spārni, garš kakls un peldplēve, kas savieno spēcīgo kāju trīs priekšējos pirkstus (ceturtais pirksts nav attīstīts). Gar virsknābja un apakš-knābja malām raga plāksnītes, robiņi vai zobiņi. Visi zosveidlgie putni labi peld, daudz nirst, daži ari labi skrien pa sauszemi. Šie putni lido ļoti spēcīgi un ātri, straujiem spārnu vēzieniem (izņemot gulbjus un zosis). Apdzīvo jūras piekrastes un saldūdeņus, kur ligzdo uz zemes, niedrājos vai dūkstīs, retāk arī uz klintīm vai koku dobumos, dažas sugas arī mežos, pat visai tālu no ūdens. Gandrīz visi zosveidlgie putni ir monogāmi, taču uz dažādu laiku, piemēram, vairumam piļu pāri saglabājas tikai līdz perēšanas sākumam, gulbjiem — vairākus gadus. Novērojams dzimumu dimorfisms — tēviņi lielāki par mātītēm, pīlēm un gaurām tie pavasara tērpā (spalvu maiņa divreiz gadā) ļoti atšķirīgi, bieži vien sevišķi krāšņi. Nelig-zdošanas periodā zosveidlgie putni dzīvo baros. Ligzdas izklāj ar dūnām, dēj 5—15 olas, perē 3—4 nedēļas. Mazuļi — ligzdbēgļi.

Zosveidīgo kārtai ir liela saimnieciska nozīme. Šie putni ir galvenais sporta medību objekts mūsu republikā. Vairumam šis kārtas putniem ir augstvērtīga gaļa un arī to dūnas ļoti vērtīgs materiāls. Diemžēl arī zosveidīgo putnu olas ir izmantojamas pārtikā, tādēļ neapzinigi ļaudis, tās vācot, ir sekmējuši šo putnu skaita samazināšanos. Tagad dabas aizsardzības un medību likumos paredzēts bargi sodīt ligzdu postītājus. Zosveidīgo putnu skaita samazināšanos, kas novērojama visās zemēs, galvenokārt ietekmē cilvēku darbība (purvu nosusināšana, augsnes un ūdeņu ķimizācija un piesārņošana). Mūsu republikā ZA ornitologi, risinot jautājumu par medību ūdens putnu skaita palielināšanas iespējām un paņēmieniem, guvuši pozitīvus rezultātus. Galvenā eksperimentālā bāze bija un joprojām paliek Engures ezers, kur panākta ļoti ievērojama ligzdojošo pīļu skaita palielināšanās (atsevišķās vietās gandrīz 20 reizes), kā arī saglabātas putnu bagātības rudens periodā, palielinoties mednieku guvumam.

Lai nodrošinātu šiem putniem ligzdošanas iespējas, ļoti noderīgi radīt nelielus dabas aizsardzības objektus — putnu salas. Tās būtībā ir no apkārtnes izolēti mitru pļavu nogabali seklā, vēlams aizaugošā ūdeni, kur pīlēm droša un ērta ligzdošanas vieta. Ļoti vēlama ir tārtiņu dzimtas putnu un kaiju klātbūtne, jo šie modrie putni aktīvi aizsargā savu apkārtni pret

plēsīgajiem putniem un vārnām un savlaicīgi «brīdina» par dažādu briesmu tuvošanos. Ūdens putnu ligzdošanas vietās nebūtu piejaujama lopu ganīšana, zāles pļaušana un niedru ieguve vai dedzināšana, vismaz līdz jūlija vidum. Lielākos ezeros ļoti vēlams organizēt rezervātus — lieguma joslas. Pēc medību lieguma ieviešanas Engures ezerā rudeņos šeit uzturas ap 10—12 tūkstoši pīļu, pie tam tās nepamet ezeru arī medību laikā un «savā» ezera daļā mednieki gūst daudz vairāk putnu nekā tad, kad lieguma nebija.

Kur nav dabisku, perspektīvu putnu salu, tās var radīt mākslīgi, ar buldozeru un zemessūcēju uzdam-bējot seklā ūdenī šauras, iegarenas sērītes. Niedru, meldru vai vilkvālīšu audzes ap putnu salām ir vēlamas, taču starp tām un salu nepieciešama brīva ūdens josla. Panākumi būs mazāki, ja uz salas vai tuvējos (mazāk par 200 metriem) krastos būs koki, it sevišķi egles vai priedes, no kurienes salu var pārlūkot olu zagļi — vārnas, žagatas un kraukļi. Jārūpējas, lai salā nesaaugtu koki vai krūmi. No apmēram 170 zosveidīgo putnu sugām Padomju Savienībā sastopamas 58, to skaitā Latvijā — 31 suga. Tās visas pieder vienai pīļu dzimtai (Anatidae), kuru var iedalīt 5 apakšdzimtās — gulbji, zosis, peldpīles, nir-pīles un gauras.

Latvijā pēdējos gados kā perētāji lielākā skaitā novērojami paugurknābja gulbji (Cygnus o/or), kas, izplatoties ziemeļaustrumu virzienā, sāk apmesties ne vien lielākajos, bet arī mazākajos aizaugušos ezeros, pat zivju dīķos. Jāatgādina nepieredzējušiem dabas mīļotājiem, ka atšķirībā no parku putniem savvaļas gulbji ir ļoti neiecietīgi pret cilvēka tuvumu pie savas ligzdas, tādēļ tos nekādā gadījumā nevajadzētu traucēt ne aiz ziņkāres, ne arī gluži nevajadzīgas «piebarošanas» nolūkā. Caurceļošanas laikā bieži var dzirdēt ziemeļu gulbja (Cygnus cygnus) skanīgo «taurēšanu», retāk caurcejo mazais gulbis (Cygnus bewickii).

Kā caurceļotājas biežāk sastopamas samērā līdzīgās meža, sējas un baltpieres zosis (Anser anser, A. fabalis, A. albiirons). Meža zosi varētu sastapt arī kā ļoti retu ligzdotāju kādā purva ezerā, kur tā būtu rūpīgi jāaizsargā. Caurceļošanas periodā sastopamas vēl dažas mazākas zosu sugas.

Peldpīles ir augstvērtīgākās medību piles. No nir-pīlēm tās atšķiras ar seklāku «iegrimi» peldot, barību meklējot, nenirst, bet pieņem svērtenisku stāvokli, iegremdējot galvu un ķermeņa priekšdaļu.

Pazīstamākā, visbiežāk sastopamākā un vērtīgākā suga ir meža pīle jeb mercene (Anas pIatyrhynchos), kas ligzdo pļavās, krūmu un mežu malās ūdeņu tuvumā (dažkārt arī vairākus kilometrus no ezeriem un upēm), kā arī niedrājos. Mūsu meža pīles rudeņos aizceļo, bet kā caurceļotājas un ziemotājas sastopamas «ziemeļnieces».

Vēl no peldpīlēm jāpiemin abas mazo pīļu sugas — krīklis (Querquedula crecca) un prīkšķe (Q. querquedula), samērā bieži sastopamais platknābis (Artas clypeala) un caurceļotāji (arī ļoti reti ligzdo-taji) — garkaklis (A. aculci) un baltvēderis (A. pene-lope). Pēdējos gados sastapta ļoti reta perētāja — pelēkā pīle (A. strepera) — meža pīlei līdzīgs putns ar baltu spārna «spoguli» (laukumiņu spārna pakaļējā malā, kas ir dažādās krāsās, raksturīgs peldpīlēm).

Nirpīļu apakšdzimtā ietilpst dažādas caurceļotājas — ziemeļu tundras pīles, kurām maza vērtība, kā arī dažas mūsu iekšējos ūdeņos ligzdojošas sugas, kuras uzskata par labu medījumu. Sie putni ļoti veikli un ilgi nirst, meklējot barību dziļā ūdeni vai glābjoties no ienaidniekiem. Lidojums smagāks, ātrākiem spārnu vēzieniem nekā līdzīga lieluma peldpīlēm.

22. att. Platknābis ligzda. V. Smita foto

21. alt. Platknabis. V. Smita foto

Pie šīs apakšdzimtas pieder aizaugušu ezeru niedrājos ligzdojošais brūnkaklis (Aythya ferina), dūkstīs, saliņās un pļavās ligzdojošā cekulpīle (A. fuligula), kas atšķirama pēc pārsvarā tumšā, tēviņiem — melnbaltā apspalvojuma, balta spārna plankuma un pagarinātām pakauša spalvām. Koku dobumos un mākslīgi sagatavotos lielos būros, dažkārt arī atstatu no ūdens, ligzdo gaigala (Bucephala clangula), kas novērotājam paliek atmiņā kā uzkrītoši «raiba» melnbalta pīle ar samērā lielu galvu. Raksturīgas caurcejotājas «piejūras pīles» ir kākauli (Clangula hyemalis), kas pazīstami pēc savas īpatnējās, pīlēm neraksturīgās klaigāšanas: «aa aulik», arī ķerra (Aythya marila) (no līdzīgās cekulpīles tā atšķiras ar gaišpelēku muguru), melnā pīle un tai līdzīgā tumšā pīle (ar baltu «spoguli»). Šīs pīles caurcejošanas periodos uzturas arī ezeros.

Garknābja gaura. V. Klimpiņa foto

Koku dobumos un mākslīgos pīļu būros ligzdo lielā gaura (Merpus merganser) —pīlēm līdzīgs putns ar tievu, zobainu knābi. Biežāk tā sastopama kā caurceļotāja un ziemotāja. Zem krūmiem vai kādā citā aizsegā, retāk dobumos, perē samērā līdzīgā, nedaudz mazākā garknābja gaura (M. serrator). Caur-ceļošanas periodos var sastapt baltraibo mazo gauru (M. albellus).

Piekūnveidīgie (plēsīgie) putni — Falconiformes

Šīs kārtas populārais nosaukums «plēsīgie putni» ir visai nosacīts, jo arī kaijas, pūces, stārķi un citi putni pārtiek no dažādiem ūdens un sauszemes mugurkaulniekiem. Vēl vairāk, no ekoloģiskā viedokļa par plēsīgu uzskatāms katrs dzīvnieks, kas pārtiek no citiem dzīvniekiem, tāpat arī kukaiņēdāji putni. Šajā ziņā īpašības vārdam «plēsīgs» nebūtu jālielo salīdzināmās pakāpes (plēsīgāks, visplēsīgākais), tas nav arī jāuzskata par sinonīmu vārdam «kaitīgs». Visās tautās apzīmējums «plēsīgie» attiecībā tieši uz piekūn-veidīgiem putniem tik iesakņojies, ka nebūtu nozīmes to īpaši izskaust. Šiem saimnieciskā un bioloģiskā ziņā nozīmīgiem putniem raksturīgs līks, ass knābis un asi, spēcīgi nagi, apbrīnojami laba redze un dzirde. Šajā kārtā ietilpst vidēji un lieli putni, kas visi ir lieliski lidotāji. Lidojums pārsvarā ir divējāds — planējošais (piemēram, ērgļiem, klijāniem) un spēcīgs dinamisks lidojums (piekūniem, vanagiem). Plēsīgo putnu pāri turas kopā līdz viena partnera bojā ejai. Dzimumu dimorfisms izpaužas tēviņa mazākos izmēros un daudzām sugām arī atšķirīgā krāsā, pie tam jaunie putni tad ir līdzīgi mātītēm. Pieauguša putna apspalvojumu iegūst un ligzdošanu uzsāk 1—4 gadu vecumā. Lieto ilgus gadus vienu ligzdu vai vairākas tuvu novietotas ligzdas, izmanto arī vecas citu putnu ligzdas vai gatavo ik gadus jaunu primitīvu ligzdu (zemē ligzdojošās sugas), nemainot savu «medību iecirkni». Lielās sugas dēj 1—2, mazākās — līdz 7 olas, perēšanas ilgums dažādām sugām 3—6 nedēļas. Vairums sugu pērēt sāk pēc pirmās olas izdēša-nas, tādēļ mazuļi dažkārt stipri nevienādi. Mazuļi, kaut arī šķiļas pūkaini un redzīgi, ir ligzdguļi, it sevišķi lielo sugu mazuļi pavada ligzdā ilgu laiku. No apmēram 270 šīs kārtas sugām Padomju Savienībā sastopamas 44, no tām mūsu republikā 24 sugas.

Piekūnveidīgie putni jau ļoti sen dažādu maldīgu apsvērumu dēļ uzskatīti par kaitīgiem un visur vajāti. Tam pamatā nebūt nav saprātīgi izvērtēta pieredze. No mūsu piekūnveidīgajiem putniem tikai 3 sugas — vistu vanagu, zvirbuļvanagu un niedru liju retumis zināmos konkrētos apstākļos varētu uzskatīt par kaitīgiem. Pārējie ir vai nu ļoti derīgi kaitīgo grauzēju skaita regulētāji (klijāns, lauku piekūns, mazais ērglis), sanitāri nozīmīgi (klijas) vai arī estētiski nozīmīgi kā skaists dzīvās dabas elements un kā bioloģiski, tā saimnieciski nenozīmīgi mazā skaita dēļ (ērgli, piekūni). Visiem piekūnveidīgajiem putniem ir nozīme kā dabiskās izlases veicinātājiem savā barībā lietojamo dzīvnieku vidū. Derīgo sugu praktisko nozīmi pastiprina arī tas, ka plēsīgo putnu barošanās un vairošanās intensitāte var stipri mainīties atkarībā no barības dzīvnieku skaita izmaiņām. Konkrētus pētījumus par Latvijas plēsīgajiem putniem veikuši J. Jakšis

(1952) un Ģ. Kasparsons (1960) u. c. K. Vilks jau 1939. gadā izanalizējis bagātīgu faktu materiālu un secinājis, ka dažādu sauszemes putnu ligzdu postījumi būtiski ietekmē vienīgi piekūnveidīgo skaita dabiskās svārstības, jo to ligzdas postīja galvenokārt cilvēks, iznīcinot visvairāk (50—70% no visiem gadījumiem) bieži sastopamo derīgo putnu — klijāna un lauku pie-kūna ligzdas, kamēr «kaitīgo» vanagu ligzdas skāruši tikai 25—30% no visiem postījumiem. Gluži tāpat, arī šaujot pieaugušos plēsīgos putnus, mednieki — vāji dabas pazinēji un ne vienmēr apzinīgi cilvēki — iznīcināja vienmēr vieglāk pieietamos derīgos plēsīgos putnus. Šādai barbariskai rīcībai bija gandrīz masveidīgs raksturs vēl nesenā pagātnē.

Tagad medību un dabas aizsardzības likumi paredz bargus sodus par derīgo un saudzējamo plēsīgo putnu un to ligzdu iznīcināšanu. Medniekiem un mežsaimniecības darbiniekiem ir labi jāpazīst un jāsaudzē plēsīgie putni.

Piekūnu dzimta (Falconidae). Piekūnu ģintī apvienoti samērā mazi un nelieli putni ar Joti spēcīgu ķermeņa būvi un šauriem, smailiem spārniem. Piekūni apmetas uz dzīvi vecās vārnu ligzdās, uz zemes vai augstās celtnēs, paši ligzdas nebūvē. Lielais pie-kūns (Falco peiegrinus) ligzdo pie mums ļoti reti — sūnu purvos. Sis putns izceļas ar ļoti spēcīgu lidojumu. Savu upuri — balodi, vārnu, kaiju, meža pili vai vēl lielāku putnu tas nosit, piķējot uz to no liela augstuma.

Sai sugai izskatā Joti līdzīgs, tikai mazāks ir bezdelīgu piekūns (Falco subbuteo), kas reizēm medī sīkos putnus, bet galvenokārt pārtiek no kukaiņiem, piemēram, spārēm (pēc autora novērojumiem, Engures un Lielauces apkārtnē).

Pēc dzīves veida lielajam piekūnam līdzīgāks ir purva piekūns (F. columbarius) — mazākais no mūsu plēsīgajiem putniem. Visi šie putni ir saudzējami, jo savas retās izplatības dēļ nespēj ietekmēt derīgo putnu skaita svārstības, toties veicina to dabisko izlasi, izķerot slimus un vājus īpatņus. Vēl nesen saimnieciski derīgajiem putniem bija pieskaitāms lauku piekūns (F. linnunculus). Ikviens šis vaska dzeltenais dzeguzes lieluma putns, kas dažkārt vēl redzams sēžam uz kāda mieta, staba vai vadiem vai arī plivinoties uz vietas virs lauka vai pļavas (ko nekad nedara zvirbuļu vanags!), ik gadus noķer daudz kaitīgo grauzēju, aiztaupot ap pustonnu graudu ražas. Visu piekūnu skaits Latvijā, tāpat kā citur, katastrofāli sarūk.

Vanagu dzimta (Accipitridae). Dažādu sugu ērgļi Latvijā atrodas likuma aizsardzībā kā reti faunas pārstāvji ar izcili estētisku nozīmi. Pēdējā laikā Latvijā vairs nav droši zināmas jūras ērgļa (Haliaeēlus albicilla) un atrastas tikai 2 klinšu ērgļa (Aquila chrysaētos) ligzdas, ir norādījumi, ka apdzīvota viena čūsku ērgļa (Circaetus ferox) ligzda. Dažkārt redzami klejojoši jauni minēto sugu putni (līdz 4 gadu vecumam). Parastākas sugas ir pļavām bagātu mežainu apvidu apdzīvotājs mazais ērglis (A pomaiina), kam regulārās sastopamības dēļ ir pat zināma saimnieciska nozīme kā grauzēju skaita ierobežotājam, un vidējais ērglis (A. danga) — daudz retāks par iepriekšējo sugu.

Apmēram puse no Latvijas piekūnveidīgo putnu kopskaita ir peļu klijāni (Buteo buteo). Sis putns mežos pārtiek no visdažādākajiem sauszemes mugurkaulniekiem, bet kultivētajās platībās galvenokārt no peļveidīgajiem grauzējiem.

Pēc autora novērojumiem 1954. un 1955. gadā Strenčos, kā ari 1962.—1963. gadā Auces un Kuldīgas apkārtnē (pēdējā pētījumus veica ornitologi amatieri E. Ķemlers un A. Ķemlers), var secināt, ka galvenā klijāna barība ir sīkie zīdītāji, pie tam mežainā apkārtnē Strenčos — meža strupaste un cirslis, bet Latvijas rietumdaļas kultivētajās zemēs — lauku strupaste un kurmis. Klijāna barībā putni, galvenokārt jauni zvirbuļveidīgie, ir 8,6—13,5%, rāpuļi un abinieki (kopā) Strenčos — 38%, bet Aucē un Kuldīgā — 19%. Aptuveni līdzīgus datus J. Jakšis ieguvis Vaiņodes apkārtnē. Apvidos, kur klijāni sastopami lielā skaitā, tie var būt kaitīgi medību faunai, taču Latvijā klijānu skaits nesniedzas pāri optimālajam, tādēļ arī mūsu pētījumos vāveru, zaķu un vistveidīgo putnu mazuļu atliekas klijānu barībā atrastas ļoti reti. Interesanti atzīmēt, ka 1963. gadā ļoti krasos grauzēju skaita depresijas apstākļos Kurzemē klijāni vairojās ļoti maz, toties grauzēju procents to barībā nemazinājās, kas, bez šaubām, stipri aizkavēja grauzēju novājināto populāciju atjaunošanos. Caurceļošanas periodos un ziemā var saslapt bikšaino klijānu (Buteo lagopus), ko viegli pazīt pēc baltās astes virspuses.

Ūdeņu tuvumā, sevišķi Latgalē un Vidzemē, ligzdo melnā klija (Milvus migrant), kas, pēc K. Vilka un autora novērojumiem, galvenokārt pārtiek no beigtām zivīm, kā arī dažkārt atņem laupījumu citiem plēsīgajiem putniem. Republikas rietumu daļā sastopama ļoti retā radniecīgā suga — sarkanā klija (M. milvus), kas pazīstama pēc dziļi iešķeltās astes (melnajai klijai aste tikai nedaudz iešķelta). 1961. gadā autors ievāca 17 sarkanās klijas barības objektus uz kādas ligzdas pie Zebrus ezera. Vairums no tiem bija neapšaubāmi uzlasīti beigti uz sauszemes vai ūdenī — zivis, putni un sīki zīdītāji.

Vistu vanags (Accipiter genlilis) atšķirams no citiem plēsīgajiem putniem pēc stipri garās astes un īsiem, strupiem spārniem; tas nekad ilgstoši neriņķo virs atklātām vietām, nesēž uz stabiem un mietiem, bet vaja savu medījumu spēcīgā lidojumā, ja planē, tad parasti tikai taisnā virzienā.

Jauns vistu vanags. V. Ktimpipa foto

Pēc autora un daudzu citu pētnieku novērojumiem, šis putns pārtiek no visdažādākajiem putniem — sīļiem, meža strazdiem, vistveidigajiem u. c. —, kā arī sīkiem zīdītājiem. Aizaugušos ezeros dažkārt vistu vanagi medī arī pīles.

Pētot vistu vanagu nozīmi dabiskajā izlasē un medību dzīvnieku skaita ierobežošanā, dažādās vietās Eiropā noskaidrots, ka viens pāris šo putnu ik uz 20— 30 km2 lielas teritorijas ir nekaitīgs, bet uz 50 km2 pat nepieciešams. Pēc autora novērojumiem, vistu vanagu skaits Latvijā atrodas šo optimālo normu robežās.

Iepriekšējai sugai līdzīgais, tikai mazākais zvirbuļu vanags (Accipiter nisus) ir izveicīgs mežu un krūmāju mednieks, ko viņa izskata un lidojuma dēļ drīzāk varētu noturēt par dzeguzi nekā par kādu citu plēsīgu putnu. Šis putns tiek galā ar jebkuru medījumu, kas lielumā nepārsniedz viņu pašu, bet galvenokārt medī sīkos putnus, it īpaši jaunos. Uz 8 ligzdām autors ievācis 317 zvirbuļu vanaga barības objektus. No tiem 96% vairumā bija jaunie putni, kas piederēja vismaz pie 32 sugām. Dienā zvirbuļu vanagi pienes saviem mazuļiem 10—16 putniņu, tomēr kaitīgi tie var būt tikai tādos mežos, kur trūkst dziedātājputnu (pēdējie jāpiesaisla, izliekot būrīšus). Dabiski, ka arī vanagu šādās vietās ir maz. Daudzveidīgajā lauku ainavā zvirbuļu vanagu pāris savā lielajā iecirknī (ap 80 km2) iznīcina vidēji līdz 5% no sīko putnu dabiskā pieauguma, kamēr dažādu citu iemeslu dēļ ik gadus iet bojā 70—80% no šī pieauguma.

Aizaugušos ezeros sastopama niedru lija (Circus aeruginosus), kas ligzdo šo ezeru niedrājos, pārtiek no dažādiem ūdens, piekrastes un arī sauszemes putniem un to mazuļiem, ūdensžurkām un citiem grauzējiem, dažkārt ķer vardes, regulāri iznīcina ūdensputnu ligzdas, izdzerot to olas. Ornitoloģijas laboratorijas darbinieku pieredze novērojumos par ūdensputnu ligzdošanas bioloģiju Engures un Kaņiera ezeros liecina, ka vietās, kur tiešā tuvumā nav kaiju koloniju vai daudz tārtiņveidīgo putnu ligzdu (šie putni parasti padzen niedru lijas), tās izposta reizēm pat visas kādas salas nostūra pīļu ligzdas, kamēr kopējais lijas postījumu skaits no visām daudzveidīgajos uzskaites laukumos atrastajām pīļu ligzdām dažādos gados ir tikai 2,6—7,4%. Šāds procents pilnīgi iekļaujas plēsīgo putnu un viņu upuru savstarpējo pielāgotību ietvaros, kas pieļauj dabisko izlasi, nepārsniedzot potenciālā pieauguma iespējas.

Niedru lijas jāatšķir no divām saudzējamām sugām, kas ļoti reti sastopamas līdzīgos apstākļos, — pļavu lijas (Circus pygargus) un lauku lijas (C.cya-neus). Šie putni ir uzkrītoši mazāki par niedru liju, to tēviņiem mugura un spārni nav brūni, bet mātītēm aste svītrota, ar baltu šķērsjoslu virs pamata.

Zivju ērgļu dzimtas (Pandionidae) vienīgais pārstāvis zivju ērglis (Pandion haliaetus) Latvijā ir ļoti rets ligzdotājs, biežāk sastopami klejojoši jaunie putni. Šī suga stingri aizsargājama.

Vistveidīgie putni — Galliformes

Šajā kārtā ietilpst vidēji un lieli putni, kuriem raksturīgas stipras kājas ar četriem attīstītiem pirkstiem, spēcīgs, nedaudz liekts knābis, īsi un plati spārni. Vistveidīgie putni nav labi lidotāji. Tēviņi lielāki par mātītēm, daļai sugu ļoti koši. Poligāmi un monogāmi putni, kas apdzīvo ļoti dažādus biotopus sauszemē. Kaut gan šī kārta izplatīta visā pasaulē, izņemot Antarktiku, atsevišķas dzimtas apdzīvo samērā nelielus areālus. Visā Padomju Savienībā sastopama 21 suga, no tām mūsu republikā 6 sugas. Daudzas poli-gāmas sugas ievērojamas ar ļoti izteiktu riestu. Ligzdo zemē, reizi gadā dēj līdz 15 un pat vairāk olu, perē 2—4 nedēļas. Mazuļi — ligzdbēgļi, bet ļoti agri iegūst spēju lidot. Sākumā pārtiek no kukaiņiem, vēlāk pāriet uz pieaugušajiem putniem raksturīgo barību — ogām, sēklām, augu lapām utt. Neligzdoša-nas periodā vairums sugu dzīvo baros. Visi vistveidīgie ir nozīmīgi medību putni, tādēļ medību organizācijām vairāk nekā līdz šim jārūpējas par to saudzēšanu un skaita palielināšanu.

Jauktos un egļu mežos jaunu koku biezokņos vai bagātīgā pamežā bieži sastopamas meža irbes (Tetr-asles bonasia); tās ir parastākās no māsu vistveidīga-jiem putniem. Šie baloža lieluma putni ir nometnieki, dzīvo pāros, perē apmēram trīs nedēļas. Jūnija sākumā vai vidū izšķiļas 8—15 mazuļi, kurus vecie putni rūpīgi vadā un apsargā.

Rubenis jeb teteris (Lyrurus le(rix) sastopams jauktos mežos pļavu un citu klajumu tuvumā, kur pavasaros notiek tēviņu riesta cīņas, kā arī sūnu purvos. Rubenis ir poligāms putns, par ligzdu un mazuļiem mātīte rūpējas viena pati. Maija vidū tā dēj bedrītes veida ligzdā 6—15 olas; perē apmēram četras nedēļas. Jaunajiem putniem jau pirms rudens iestāšanās sāk izveidoties dzimumu dimorfisma pazīmes. Rudenī un ziemā rubeņi arī klejo, taču visumā uzskatāmi par nometniekiem. Šai laikā tēviņi un mātītes veido atsevišķus barus. Dažkārt var sastapt pat hermafrodītus ar abu dzimumu pazīmēm apspalvojumā, kā arī rubeņu un medņu krustojumus. Rubeņu skaits pēdējā laikā ļoti sarucis, un, lai tos savairotu, nepieciešams rūpīgi aizsargāt to riesta vietas.

Lielākais no mūsu vistveidīgajiem putniem ir mednis (Tetrao urogallus), kas apdzīvo vecus jauktus un skuju koku mežus un sūnu purvus. Dzīves veids šai sugai tāds pats kā iepriekšējai sugai.

Purvu teteris jeb baltā irbe (Lagopus lagopus) sastopams galvenokārt sūnu purvos. Šī suga ir monogāma, abi vecie putni audzina savus 8—12 mazuļus, kuri sāk lidot tikai apmēram divu nedēļu vecumā. Ziemeļu apgabalos tas ir vēl saimnieciski nozīmīgs putns, bet Latvijā sen jau pieder retumiem, ko nepieciešams saudzēt. Šīs sugas putni ir Latvijā ievesti un palaisti savvaļā lielākā skaitā, taču nav ziņu, ka šis pasākums būtu devis cerētos rezultātus.

Vērtīgs medību putns, kas apdzīvo kultivētus apvidus, ir laukirbe (Peidix perdix). Šo putnu bariņi patīkami atdzīvina ainavu, sevišķi ziemā, kad tie vieglāk pamanāmi un meklē barību tuvāk apdzīvotām vietām. Diemžēl šo putnu skaits samazinās. Nepieciešamākā un vienkāršākā palīdzība laukirbēm ir to piebarošana ziemā.

Medību sporta interesēs Latvijā vairākkārt mēģināts ieaudzināt fazānus (Phasianus colchicus), tomēr klimats šai sugai nav piemērots un fazānu ieviešana nesekmējas.

Beidzot jāpiezīmē, ka skaistā izskata un labās gaļas dēļ jau kopš sirmas senatnes cilvēki sākuši audzināt dažādus vistveidīgos putnus mājās saimnieciskos un estētiskos nolūkos. Mūsu mājas vistu sencis ir «Ban-kivas gailis», kas dzīvo savvaļā Dienvidrietumu Āzija. Pāvus, pērļu vistas un dažādu sugu fazānus pazīst kā greznuma putnus tālu aiz viņu izplatības robežām.

Dzervjveidīgie putni — Gruiformes

Šajā kārtā tagad apvienotas vairākas dzimtas, kuras agrāk uzskatīja par atsevišķām kārtām; noskaidrots, ka attiecīgie putni pēc izcelsmes pārāk radniecīgi, lai tos izdalītu vairākās kārtās.

Dzērvjveidīgie ir tipiski purva putni, tikai dažas sugas pielāgojušās dzīvei stepēs un pļavās.

Monogāmi putni, dzimumi gandrīz neatšķiras. Ligzdu būvē uz zemes. Mazuļi ir ligzdbēgļi.

Visā pasaulē sastopamas 150, Padomju Savienībā 21, no tām mūsu republikā 10 dzērvjveidīgo sugas.

Dzērvju dzimta (Gruidae). Dzērves (Grūs grūs) ligzdo sūnu un zāļu purvos un citās līdzīgās vietās, piemēram, Engures ezerā pāraugušā zālainā, niedrainā sēklī, Vīķu purvā Lielaucē. Lidojošu dzērvi var viegli atšķirt no gārņa vai stārķa pēc izstieptā kakla un īsiem, aprautiem spārnu vēzieniem. Lidojot pa vairākām kopā, dzērves vienmēr cenšas veidot ierindu — kāsi. Šī retā, skaistā putnu suga ligzdošanas vietās pelna īpašu aizsardzību.

Griežu dzimtā (Rallidae) apvienoti mazi un vidēja lieluma putni, kurus raksturo no sāniem saspiests ķermenis, neliels knābis, īsa aste un spārni,

garas kājas. Gandrīz visi te piederošie putni ir aizaugošu ūdeņu un purvu apdzīvotāji, vairums no tiem aktīvāki naktīs. Nav labi lidotāji, toties veikli pārvietojas pa sauszemi, dūksti un ūdeni, dēj samērā daudz olu (dažām sugām 5—12), pārtiek daļēji no augu barības, daži uzskatāmi par medību putniem. Latvijā sastopamas 6 sugas, kas šeit uzturas kā perētāji gājputni.

Dumbrcālis (Rallus agualicus) apdzīvo aizaugošus ūdeņus, kur parasti uzturas biezās niedru audzēs. Ligzdu gatavo zem sakritušām vai nopļautām niedrēm vai citāda seguma, pat zem niedru lijas ligzdas. Šo ļoti uzmanīgo putnu var novērot parasti tieši pie ligzdas, toties tā klātbūtni var konstatēt pēc skaļās

balss, kurā daudz īpatnēju, neatdarināmu, kviecošu un rūcošu skaņu. Līdzīgas ir arī divas radniecīgas sugas - ormanītis (Porzana porzana) un mazais niedr-cālis (P. pcirva). Šiem apmēram meža strazda lieluma putniem nav saimnieciskas nozīmes.

Aizaugušos ezeros, galvenokārt jūrmalas joslā, bet jaunākā laikā arvien biežāk arī iekšzemē, pat nelielās vālīšu dūkstīs parasts ligzdotājs ir laucis jeb pops (Fulica aira), kas pieskaitāms parastākajiem medību putniem. Engures ezerā ik gadus ligzdo apmēram 1000 pāru lauču, bet rudeņos te uzturas dažkārt līdz 5000 putnu. Lielauces ezerā, kur lauči tikpat kā ne-ligzdo, rudeņos tie sastopami lielā skaitā. Lauča ligzda ir augsts ūdensaugu krāvums, parasti to gatavo ceru malās seklā ūdenī virs dūkstaina pamata. Dēj 5— 10 olas, kuras perē 3 nedēļas. Lauča galvenā barība ir augi, starp tiem arī mieturaļģes. Retāk aizaugušos ezeros un dīķos sastopama radniecīga, izmēros mazāka suga — ūdensvistiņa (GalUnula chloropus).

Vienīgais īstais «sauszemes» putns no šīs kārtas pārstāvjiem mūsu republikā ir grieze (Crex crex), kas apdzīvo pļavas un laukus. Labi dzirdama griezes raksturīgā balss —• vienveidīgi, īsi tarkšķi: «rerrp-rerrp». Šo uzmanīgo putnu reti gadās redzēt, jo iztraucēts las, apbrīnojami slēpjoties, aizskrien pa zāli.

Tartiņveidīgie putni — Charadriiformes

Šī ir liela piekrastes un ūdensputnu kārta, kurā apvienotas divas agrāk par patstāvīgām uzskatītas kārtas. Lielās daudzveidības dēļ šeit minēsim ne vien dzimtas, bet arī apakšdzimtas.

Tārtiņveidīgie ir sīki, vidēji, retumis pat lieli putni, ļoti labi lidotāji, daudzi veikli skrējēji, citi lieliski peldētāji. Kājām 3 vai 4 pirksti. Pakaļējais pirksts tomēr nekad pilnīgi nav attīstīts. Slaids, dažkārt ļoti garš knābis, īsāki vai garāki, vairumam smaili, spārni. Tārtiņveidīgie putni dzīvo klajās vietās ūdens tuvumā, dažas sugas arī mežos un laukos. Barojas galvenokārt ar ūdens un sauszemes bezmugurkaulniekiem. Veido vienkāršas ligzdas uz zemes, akmeņiem vai dūkstīs, dēj reizi gadā 3 vai 4 olas. Tārtiņ-veidīgo putnu olas ir aizsargkrāsā, parasti ar vienu nosmailotu galu, kas visām olām vērsts uz ligzdas centru. Perēšanas ilgums dažādām sugām apmēram 2—4 nedēļas. Mazuļi ir ligzdbēgļi, daļēji gan (kaiju dzimtā) ļoti ilgi paliek ligzdas tuvumā, vairums sugu monogāmas. Vairumam nav izteikta dzimuma dimor-fisma. Daļa tārliņveidīgo ir nozīmīgi medību putni, daudzām sugām arī praktiskā nozīme kā lauksaimniecības augu kaitēkļu iznīcinātājiem. No šīs kārtas 392 sugām, kas izplatītas pa visu zemeslodi, Padomju Savienībā sastopamas apmēram 105, to skaitā mūsu republikā kopā ar visretākajām — 57 sugas. Mūsu tārtiņveidīgie ir ligzdotāji gājputni un caurceļotāji.

Jūras žagatu dzimtu (Iiaemalopodidae) pārstāv jūras žagata (Haemulopus ostralegus) — ļoti skaists, melnbalts kovārņa lieluma putns sarkanām kājām un knābi, kas ļoti reti ligzdo mūsu upju lejtecēs uz smilšainām saliņām. Dzīves veids un izturēšanās līdzīga ķīvītei.

Tārtiņu dzimtas (Charadriidae) un apakš-dzimtas (Charadriinae) tipisks pārstāvis ir smilšainās vai sīkiem akmentiņiem pārklātās upju un ezeru piekrastēs ligzdojošais upju tārtiņš (Charadrius dubius), kas piemērotās vietās pie iekšējiem ūdeņiem bieži sastopams. Šī mazā putniņa ligzda ir vienkārša bedrīte starp akmeņiem, un 4 aizsargkrāsas olas lajā grūti ieraugāmas. Retāk, parasti caurceļošanas periodā, jūras piekrastē var sastapt ļoti līdzīgu sugu — smilšu tārtiņu (C/i. hiaticula).

Visiem pazīstama ir lauku un pļavu apdzīvotāja — ķīvīte (Vanellus vanellus). Arī ķīvītes ligzda parasti ir vienkārša, vāji nomaskēta bedrīte, kas tomēr pa gabalu grūti pamanāma olu labās aizsargkrāsas dēļ. Ar

savu graciozo lidojumu un klaigāšanu ķīvītes patīkami atdzīvina ne tikai pļavas un laukus, bet arī apdzīvotu vietu apkārtni; tām ir arī praktiska nozīme kā lauksaimniecības augiem kaitīgo kukaiņu iznīcinātājām.

Ķīvītes ligzda. A. Priedīša foto

Sloku apakšdzimta (Sco/opacinae). Caurceļošanas periodos jūrmalā var novērot parastosšņībīšus (Calid-ris alpina) — strazda lieluma putnus ar garu, nedaudz uz leju liektu knābi. Šī suga pie mums perē samērā reti, galvenokārt jūrmalas joslas ezeros.

Vismazākais no mūsu tārtiņveidīgajiem putniem ir trulītis (Calidris minuta). Šis zvirbuļa lieluma putns sastopams kā caurceļotājs jūras piekrastēs un iekšējos ūdeņos jūrmalas tuvumā.

īpašu ievērību pelna gugatnis [Philomachus pug-nax). Šī suga izceļas ar izteiktu dzimuma dimorfismu un augumā krietni lielāko tēviņu «riesta tērpu» — pavasarī tie iegūst krāšņu apspalvojumu ar kuplu cekulu un apkakli, pie tam gandrīz katrs šai laikā izkrāsots citādi. Tēviņi rīko īpatnējas riesta «cīņas» līdzenos pļavu laukumiņos. Ligzdo zāļu purvos un pļavās ūdens tuvumā, bet daudz biežāk sastopami caurceļošanas periodos. Gugatņu, tāpat kā tilbīšu un vairuma pārējo tārtiņveidīgo putnu, ligzda ir vienkāršs mazs iedobums; olu aizsargkrāsas un zāles maskējuma dēļ to tikpat kā nav iespējams pamanīt.

Izejot pļavā, kur ligzdo ūdensputni, pašu pirmo parasti ieraugām pļavu tilbīti (T ringa totanus), kas tūlīt saceļ vispārēju trauksmi ar savu skaļo, svilpjošo klaigāšanu: «djī-dī-dī». Šo bieži sastopamo putnu viegli pazīt pēc sarkanajām kājām un baltas spārnu pakaļējās malas.

Meža klajumiņos pie nelieliem ūdeņiem dzīvo meža tilbīte (Tringa ochropus). Upēs, ezeros un dīķos, arī pavisam nelielos, bieži var sastapt mazo, kustīgo upju tilbīti (Tringct hypoleucos).

Melnā puskuitala. V. Klimpiņa foto

No retākajiem perētājiem, kas jāaizsargā, pirmām kārtām jāmin melnā puskuitala (Limosa limosa). Šis slaidais, gandrīz baložu lieluma putns perē, piemēram, Engures ezera Lielrovas salā, Vīķu purvā pie Lielauces ezera, Kaņiera ezera piekrastēs u. c. līdzīgās vietās. To viegli pazīt pēc baltās astes ar melnu gala joslu un platās, baltās svītras uz spārna.

Lielākais no tārtiņveidīgajiem putniem ir kuitala (Numenius arquata), kas sasniedz gandrīz vistas izmērus. Tā ligzdo samērā bieži klusos purvos un pļavās ūdeņu tuvumā. Kuitalas mazākais radinieks — lietuvainis sastopams ļoti reti un tādēļ saudzējams.

Medniekiem vislabāk pazīstami divi tārtiņveidīgie putni — sloka (Scolopax rusticola) un mērkaziņa (Gallinago gallinago).

Sloka ir īsts meža putns. To medī pavasarī riesta laikā, kad slokas vakaros «velk» — strauji lido viena aiz otras pār purvainām lapu koku jaunaudzēm. Šī putna «mazākā kopija» — mērkaziņa dzīvo purvos un piekrastu pļavās, kur to medī rudeņos, kad vairums citu tārtiņu dzimtas putnu jau aizceļojuši. Abas minētās sugas prasa no mednieka krietnu izveicību un sagādā īstu sportisku gandarījumu. Šo putnu mazos izmērus kompensē to izcilā kulinārā vērtība.

No kaijām (apakšdzimta Lcirinae) parastākie ligzdo-taji mūsu ezeros un upju attekās ir ķīri, kuri pavasara tērpā pazīstami pēc brūnās (lielais ķīris — Larus ridibundus) vai melnās (mazais ķīris — Larus minu-tus) galvas. Mazā skaitā pie mums ligzdo kajaks (Lcanus) un sudrabkaija (L.argentatus), kuras kolonijas sastopamas sūnu purvos. Kā caurceļotājas var sastapt ļoti lielo melnspārnu kaiju (I. marinus) un tai līdzīgo, mazāko radinieci — reņģu kaiju (L. fuscus).

Retāk nekā īstās kaijas Latvijā ligzdo un caurceļo 7 zīriņu (apakšdzimta Sternināe) sugas.

Pie retiem caurceļotājiem pieskaitāmas 4 klijkaiju (apakšdzimta Slercorariinae, ģints Stercorarius) sugas — tumši putni ar pagarinātām vidējām stūr-spalvām.

Piemērotās vielās kaijas ligzdo lielā skaitā. Tā, piemēram, 1972. gadā Engures ezerā dažāda lieluma kolonijās bija 21 000 ligzdu, no tām apmēram 20 000 lielā ķīra ligzdu.

Baložveidīgie putni — Columbiformes

Vidēja lieluma putni ar druknu ķermeni, mazu galvu, vāji attīstītu knābi, īsām un spēcīgām kājām, kam visi četri pirksti labi attīstīti. Spēcīgi un veikli lidotāji.

Dzimuma dimorfisms nav novērojams. Dēj parasti divas olas, mazuļi izšķiļas ļoti nevarīgi un ilgu laiku pavada ligzdā. Baložveidīgie putni ir monogāmi, rudenī un ziemā parasti veido barus, pārtiek no augu barības. No šīs kārtas apmēram 500 sugām Padomju Savienībā sastopamas 11, to skaitā mūsu republikā 6.

Bieži sastopams lauku balodis (Columba palumbus), ko labi pazīst pēc viņa savdabīgās «dziesmas» un baltām spārnu svītrām. Šis putns apdzīvo jauktus un skuju koku mežus klajumu tuvumā, eglēs gatavo ļoti pavirši veidotas atklātas ligzdas. Lauku balodis pieskaitāms pie medību putniem. Sevišķi daudz šos putnus var redzēt rudens ceļošanas periodā, kad tie kompaktos baros lido uz pārziemošanas vietām dienvidrietumu Eiropā.

0(1

Meža balodis (Columba oenas) gatavo ligzdu koku dobumos vecos mežos, bet pēc ligzdošanas perioda biežāk apmeklē laukus un tīrumus. Arī šī suga pieskaitāma pie medību putniem, taču mazā skaita dēļ nenozīmīga.

Arvien biežāk Latvijā var sastapt parasto ūbeli (Streptopeiia turtur), mūsu baložu mazāko radinieci, kam šeit vēl nesen bija izplatības ziemeļu robeža. Šis putns ligzdo jaunākos biezos lapu koku vai jauktos, retāk skuju koku mežos atklātās ligzdās. Perēšanas laiks, tāpat kā citiem baložiem, ir 16—18 dienas, dažkārt ūbeles perē divreiz gadā.

Jauna mūsu faunā ir gredzenūbele (Streptopeiia decaoclo), kas nesen parādījusies pilsētās, vispirms Liepājā, tad arī Rīgā. Gredzenūbele ir mazs balodītis gaišpelēkā krāsā bez plankumiem, ar melnu pusgre-dzenu kakla mugurpusē un sānos (jauniem putniem tā nav). Interesanta ir šī putna vēsture. Kad turki iekaroja Balkānu zemes, tur parādījās šis turku ļoti iecienītais putns. Vēlāk tas izplatījās uz rietumiem — līdz Spānijai. Mūsu gadsimta vidū gredzenūbele sāka virzīties uz ziemeļiem. Vēl sešdesmito gadu sākumā tā bija jaunums Viduseiropā, bet sešdesmito gadu beigās jau parasts putns Lietuvas pilsētās.

Jāpiemin arī māju baloži (Columba domesticus), kuru priekštecis ir Dienvideiropā un Anglijā dzīvojošais klinšu balodis. No šiem savvaļas baložiem cilvēks izveidojis daudzas šķirnes, kas attīstās galvenokārt četros virzienos — pasta, dekoratīvie, sporta (kūleņotāji) un gaļas baloži.

No saviem īpašniekiem aizmaldījušies šķirnes baloži ir devuši sākumu «ielas baložu» bariem, kur tie nedaudzās paaudzēs zaudē savas šķirnes īpatnības un atgriežas pie senču fenolipa kā izskatā,tā dzīves veida (pilsētas kā ainavas ir ekoloģiski tuvas klinšainiem kalniem. Arī citi «pilsētnieki» — kovārņi, svīres un čurkstes ir sākotnēji kalnu putni).

Baloži rotā un atdzīvina pilsētas ainavu, taču, pārmērīgi savairojoties, traucē satiksmi un rada netīrību, kas, tāpat kā saskare ar šiem putniem, var izraisīt bīstamu (sevišķi bērniem) slimību — ornitozi. Orni-toze izpaužas smagās izmaiņās dažādos orgānos un ir ļoti grūti diagnosticējama — lielā līdzība ar dažādiem vēža, pat tuberkulozes paveidiem var būt par cēloni nepareizai ārstēšanai. Tādēļ nevar būt iebildumu pret baložu skaita samazināšanu pilsētās; tikai aiz estētiskiem, sanitāriem un pedagoģiskiem apsvērumiem šiem darbiem jānotiek organizēti pilsētu pārvaldes orgānu tiešā vadībā, neiesaistot iedzīvotājus.

Dzegužveidīgie putni — Cuculiformes

Latvijā sastop tikai dzeguzi (Cuculus canorus), slaidu, apmēram baloža lieluma putnu ar smailiem spārniem. Tēviņi pelēcīgi, mātītes parasti rūsganas. Pazīstamā kūkošana ir tēviņa aicinājuma sauciens, mātītes balss parasti retāk dzirdama un to varētu aprakstīt kā īsu, ļoti ātru, skanīgu saucienu virkni: «kvik-kvik-kvik-kvik-kvik!» (apmēram vienā sekundē). Dzeguzes ir poligāmi un poliandri putni, to mātītes ligzdas nevij, bet iedēj vai ienes savas olas ļoti dažādu zvirbuļveidīgo putnu ligzdās. Olas lielumā un krāsā ļoti dažādas, pielāgotas sugai, pie kuras konkrētā dzegužu ģenētiskā līnija parazitē. Vasarā dzeguze izdēj līdz 30 un vairāk olu. Mazuļi ir ligzdguļi, izšķiļas kaili un akli, bet jau drīz izgrūž no ligzdas īsto saimnieku mazuļus vai olas. Dzeguze ir derīga, jo iznīcina daudz meža kaitēkļu, galvenokārt matainos vērpēju kāpurus, kurus sīkie putni nevar pieveikt.

Pučveidigie (nakts plesigie) putni — Strigiformes

Šai kārtā ietilpst dažāda lieluma putni ar līku, asu knābi un nagiem, ļoti lielu galvu un lielām, nekustīgam acīm, kājas tiem apspalvotas vismaz līdz pirkstiem. Mīksts apspalvojums, izcila dzirde un redze nodrošina klusu lidojumu un labu orientāciju naktī, ko veicina arī ļoti kustīgais kakls — galvu var grozīt par 270°. Nepareizs ir uzskats, ka pūces dienā neredzot. Sī kārta ar 133 sugām izplatīta visā pasaulē, atskaitot Antarktiku un dažas Okeānijas salas. Padomju Savienībā sastopamas 18, no tām mūsu republikā 13 sugas. Pūces dzīvo ļoti dažādos biotopos: tundrā, mežos, purvos, lauku apdzīvotās vietās. Mono-gāmi putni, dzimuma dimorfisms izpaužas vienīgi mātīšu nedaudz lielākos izmēros. Vairums sugu ligzdo dobumos vai citādās paslēptuvēs. Olu skaits dažāds — atkarībā no barības apstākļiem konkrētajā gadā, vidēji 4—5; perēšanu uzsāk, kad izdēta pirmā ola, un tā ilgst 25—35 dienas. Mazuļi ir ligzdguļi, sākumā akli, ligzdā pavada 3—6 nedējas.

Pūčveidīgie pārtiek galvenokārt no grauzējiem, retāk ķer citus mugurkaulniekus vai pat kukaiņus. Saimnieciskajā ziņā tie ir izdevīgākie no visiem putniem, jo izķer kaitīgos grauzējus, sagādājot lauksaimniecībai gluži reālus ražas ietaupījumus. Tomēr šos putnus cilvēki pat vēl tagad nereti vajā. Tam par iemeslu var būt vienīgi nepamatotais naids pret pūcēm viņu savdabīgā dzīves veida, izturēšanās un savādās balss dēļ. Nepareizs ir uzskats, ka pūces izpostot daudz sīko putnu ligzdu. īstie vaininieki šeit galvenokārt ir sīļi, vārnas, žagatas, zvirbuļvanagi un dažādi zīdītāji. Visas pūces Latvijā aizsargā likums. Nedrīkst ķert un turēt nebrīvē arī pūču mazuļus.

Lielākais no šīs kārtas putniem ir ūpis (Bubo bubo), kā rets ligzdotājs — nometnieks tas atrodams vecos mežos. Tur tālu dzirdams viņa dobjam vaidam līdzīgais sauciens: «uhūu!». Ūpis pārtiek no dažādiem zīdītājiem un putniem, un to vēl nesen nesaudzīgi vajāja, uzskatot par kaitīgu. Tagad šī suga ir stingri aizsargāta kā izcils dabas retums.

Gandrīz tikpat lielas kā ūpis ir reti sastopamās zie-motājas — baltā pūce (Nyc.tea scandiaca) un ziemeļu pūce (Strix nebulosa), iespējams, ka pēdējā varētu pat ligzdot republikas ziemeļaustrumu daļā.

Visparastākā pūču suga ir meža pūce (S/rix aluco) — nometniece, kas ligzdo dažāda tipa mežos, bieži vien vecos parkos un citās vietās, kur atrodami veci, dobumaini koki, arī speciālos lielos būros, kādus izliek pūcēm, gaigalām un gaurām. Jau nedaudz paaugušies pūcēni labprāt atstāj dobumu un dienā dažkārt redzami sēžam uz zariem. Tie maz baidās no cilvēka, toties mātīte viņus aktīvi aizsargā.

Samērā bieži sastopamas arī divas mazākas sugas — ausainā pūce (Asio otus) un purvu pūce (A.flammeus). Pirmā dzīvo mežos, otrā — plašās, klajās zemienēs, piemēram, sūnu purvos. Abas šīs sugas ir ceļotājas.

Mazākās no mūsu pūcēm ir ne visai bieži sastopamie apogi: māju apogs (Alhene noctua), kas apmetas lauku apdzīvotās vietās, un meža iedzīvotāji — bikšainais apogs (Aegolius funereus) un apodziņš (Glaucklium passerinum).

Latvijā vairākkārt kā perētāja atrasta plīvurpūce (Tyto alba), neliela, ļoti skaista, gaiša pūcīte ar smalku spalvu zīmējumu. Tā ligzdo ēku drupās un citās līdzīgās vietās.

Lēļveldīgie putni — Caprimulgiformes

No šīs savdabīgo, lielākoties tropu, putnu kārtas Latvijā sastopams vienīgi vakarlēpis (Capiimulgus europaeus). Sis gandrīz kovārņa lieluma putns parādās dziļā krēslā, kad uzsāk līdzīgi bezdelīgām lidojumā medīt kukaiņus. Apžilbuši vakarlēpji nereti nositas pret automobiļiem.

Svīrveidīgie putni — Apodiformes

Šī kārta Latvijā pārstāvēta ar vienu sugu — svīri (Apus apus), kas ligzdo dažādos augstu izvietotos iedobumos un spraugās, galvenokārt lielās pilsētās, bet arī citās apdzīvotās vietās un pat mežos, bieži aizpēra strazdu būrīšus pēc strazdu mazuļu izlidošanas. Svīre ir izcila lidotāja — ķerot sīkos kukaiņus, tā pavada gaisā gandrīz visu dienu.

Pupuķveidīgie putni — Upupiformes

Pie šīs kārtas pieder sīki un vidēja lieluma (galvenokārt tropu) putni, ar cietu un košu apspalvojumu. No 141 sugas Padomju Savienībā sastopamas 5, no tām mūsu republikā 4 sugas, katra savā dzimtā.

Pupuķis jeb «bada dzeguze» (LJpupa epops) ir dzeguzes lieluma koši rūsgans putns ar melnbaltiem, šķērssvītrotiem spārniem un gaiļa sekstei līdzīgu lielu sakļaujamu cekulu. Pupuķis perē dažādos dobumos, arī māju bēniņos un pažobelēs, piemēram, jūrmalas vasarnīcās.

Zajā vārna (Corac/as gaiiulus) ir košs, zili zaļš kovārņa lieluma putns, ko bieži redz sēžam uz telegrāfa vadiem ceļa malās. Tā perē dobumos un piemērota lieluma būros.

Par vienu no viskrāšņākajiem mūsu faunas putniem jāuzskata zivju dzenītis (Alcedo atthis) — mazs, ļoti koši krāsots putns (mazāks par strazdu) ar nesamērīgi lielu galvu, ļoti spēcīgu knābi un īsu asti. Zivju dzenītis ligzdo alās upju, dīķu un ezeru kraujos, krūmainos krastos un pārtiek no sīkām zivīm. Zivju dzenīti pamana parasti tad, kad tas kā mirdzoša zili sārta liesmiņa aizšaujas zemu pār ūdeni, izdodams spalgu, svilpjošu kliedzienu. Sastopams reti.

Ļoti reti sastopams ir bišu dzenis (Merops apias-ter) — stipri raibs, ar dzeltenu rīkli.

Dzeņveidīgie putni — Piciformes

Sīki un vidēja lieluma putni — koku apdzīvotāji. Tiem raksturīga liela galva, ass, spēcīgs knābis, ciets apspalvojums, it sevišķi astei, ko izmanto par atbalstu, īsajām kājām vairumam sugu divi pirksti vērsti uz priekšu, divi atpakaļ. Dzimumi nedaudz atšķirīgi. Ligzdo dobumos, dažādas sugas dēj 3—12 olas, kuras perē apmēram 2—3 nedējas. Mazu]i ir ligzdguļi, izšķiļas ļoti nevarīgi un attīstās lēni. Atzīmējams īpatnējs riesta paņēmiens — ātra un skanīga bungošana ar knābi pa sausu zaru vai koka galotni. Barojas galvenokārt ar dažādiem kukaiņiem visās attīstības stadijās, iegūstot tos pat zem koku mizas un koksnē ar ļoti garās, lipīgās mēles palīdzību. Dažas, sugas (diž-raibais dzenis, tītiņš) var kaitēt citiem dobumperētā-jiem putniem.

No gandrīz 390 dzeņveidīgo sugām, kas pa lielākai daļai dzīvo tropos, Padomju Savienībā sastopamas 14, no tām mūsu republikā 9 sugas. Lielākā no tām ir melnā dzilna (Dryocopus martius). Sis kustīgais, trokšņainais putns, kas dzīvo vecākos jauktos vai skuju koku mežos, ligzdu bieži izkaļ veselās priedēs. Zaļā dzilna (Picus viridis) ligzdo galvenokārt lapu kokos un bieži redzama uz zemes, arī ārpus meža, meklējam skudras un citus kukaiņus. Retāk sastopama tai līdzīgā pelēkā dzilna (Picus canus).

Dižraibais dzenis (Dendrocopos major) ir parastākais no šīs kārtas putniem. Tas pārtiek no kukaiņiem, lielā mērā arī no skuju koku sēklām, kuras izkaļ no čiekuriem, iespīlējot tos kāda koka sazarojumā vai spraugā. Sis putns bieži sakaļ un bojā sīko dobum-perētāju putnu ligzdošanas vietas, sevišķi būrīšus, dažkārt pat izmētā un nonāvē to mazuļus. Retāk sastopams līdzīgais mazais dzenis (Dendrocopos minor), vēl retāk. — baltmuguras dzenis (Dendrocopos leucotos) un trīspirkstu dzenis (Picoides tridacty-lus).

Dzeņiem radniecīgs ir tītiņš jeb grozgalvītis (Jynx lorquilla), kas ligzdo ne vien dažādos mežos, bet arī parkos un māju t uvumā. Sis saimnieciski nenozīmīgais putns var dažkārt kaitēt, padzenot sīkos dobumperē-

tājus putnus no ligzdošanas vietām, pie tam vieni tītiņš dažkārt «uzrauga» un izposta vairākus būrīšui savas ligzdas apkārtnē.

Zvirbuļveidīgie putni — Passeriformes

Zvirbuļveidīgo putnu kārtā ir vairāk nekā 500t sugu. Šeit ietilpst sīki un vidēja lieluma putni ar 4 labi attīstītiem pirkstiem, no kuriem viens vērsts atpakaļ. Monogami, ligzdguļi, sauszemes putni. Jāatzīmē šo putnu lielā vairošanās intensitāte. Sīkie zvirbuļveidīgie putni ligzdu izpostīšanas gadījumā spēj atkārtot vairākus papildu dējumus, bet daudzi no tiem parasti perē divreiz gadā, tā ka dabiskie ienaidnieki parasti nespej visai jūtami ietekmēt to skaita dinamiku. Visi mūsu faunas zvirbuļveidīgie putni pieder pie dziedātājputnu apakškārtas, kas ietver 53 dzimtas ar apmēram 3950 sugām, no kurām Padomju Savienības faunā ir 312 sugas. Mūsu republikā sastopamas 111 sugas, kas pārstāv 19 dzimtas.

Zvirbuļveidīgajiem putniem ir izcila nozīme dabā un cilvēka saimniecībā. Lielais vairums no tiem barojas ar kukaiņiem dažādās to attīstības stadijās, bet gandrīz visi uzaudzina mazuļus ar šādu barību. Sakarā ar šo putnu ārkārtīgi intensīvo barošanos, ko nosaka to mazie izmēri un ar to saistītais augstais vielu maiņas līmenis un kustīgums, zvirbuļveidīgie putni notur līdzsvarā kukaiņu skaitu un novērš to masveida savairošanos. Latvijas ornitologi (E. Tauriņš, H. Mihelsons, J. Vīksne, Č. Tima, M. Čauns,

I. Vilka, K. Vilks, A. Priedītis) veikuši ļoti plašus pētījumus par sīko zvirbuļveidīgo putnu saimniecisko nozīmi, bioloģiju un piesaistīšanu. Galvenos vilcie-35. att. Dižraibais dzenis, li. Zandes foto nos šo darbu rezultāti apkopoti rakstu krājumā «Привлечение полезных птиц-дуплогнездников в лесах Латвийской ССР» (Рига, 1958).

Lielās daudzveidibas dēļ zvirbuļveidīgo putnu kārtu kopumā grūti raksturot, tādēļ turpmākā aprakstā tie aplūkoti pa dzimtām, īpaši neminot peļkājišu, garastīšu un somzillšu dzimtas (katrā pa vienai sugai).

Vārnu dzimtā (Corvidae) apvienoti vidēja lieluma un samērā lieli putni ar spēcīgu knābi un kājām. Dzimuma dimorfisms tiem nav novērojams, ligzdo atsevišķi vai kolonijās, parasti augstu kokos, retāk jaunaudzēs vai krūmājos. Dēj reizi gadā 3—8 olas, pārtiek no visdažādākās barības, kura sezonāli mainās. Mazuļus vairums sugu baro ar kukaiņiem un citiem sīkiem dzīvniekiem.

Lielākais no šiem putniem ir krauklis (Corvus сотах) — nometnieks, kas agrāk tika aizsargāts kā retums, bet tagad visur bieži sastopams. Ligzdo visbiežāk augstās priedēs. Pēc barošanās rakstura — visēdājs. 1961. gada pavasarī Engures ezerā viens kraukļu pāris izpostīja gandrīz trešo daļu agrīno pīļu ligzdu uz salām. Šādos apstākļos kraukļi jāapkaro.

Vārna. M. Kundziņa foto

Vārnu (Corvus coione) pamatoti pieskaita pie kaitīgajiem putniem, jo tā papildus citai barībai lielā mērā izposta putnu ligzdas dažādos biotopos. Ligzdo dažādu koku galotnēs mežos un nelielās audzītēs, arī māju tuvumā. Ceļotāja un klejotāja, tādēļ vārnu atšaušana ziemā ir maz efektīva — tas jādara pavasarī. Ligzdas jāsaglabā, jo tās izmanto saudzējamie plēsīgie putni.

Krauķi jeb sējas vārnas (Corvus frugilegus) veido ligzdu kolonijas priedēs vai lielos lapu kokos, parasti apdzīvotās vietās vai to tuvumā, kur barojas ar augsnē atrodamiem bezmugurkaulniekiem un graudiem. Krauķi ir īsti ceļotāji, pārziemo tikai reti īpatņi.

Kovārņi (Corvus monedula) ir dobumperētāji, kas ligzdo parasti kolonijās parkos, dažādās apdzīvotās vietās, kur netrūkst dobumainu koku vai piemērotu augstu izbūvju, kā arī ēku drupās, bet it īpaši termo-ficēto pilsētu ēku skursteņos, izmantojot ari krāsnis, pat vairākos stāvos. Neligzdošanas periodā dzīvo baros, kas novērojami klejojot, caurceļojot vai zie-mojot. Pārtiek no bezmugurkaulniekiem un augu barības. Var kaitēt sējumiem un stādījumiem. Agrāk kovārņi ziemā turējās kopā ar vārnām lielās nakšņošanas apmetnēs pilsētu un piepilsētu apstādījumos un mežaparkos. Piecdesmitajos gados, kad vārnas pastiprināti iznīcināja, kovārņi izvēlējās sev nakšņošanas vietas vēl tuvāk mājām (Rīgā uz ēkām pilsētas centrā), turpretī vārnas atvirzījās .tālāk nomalēs. Šāds stāvoklis saglabājas joprojām.

Žagata (Pica pica) savu ligzdu lodes vai groza veidā savij no žagariņiem biezos krūmājos, pēc iespējas purvu vai ūdeņu malās vai kārklos uz dūkstīm. Šis ļoti izteiktais nometnieks nevairās no māju tuvuma, kur izdevības gadījumā nozog putnu mazuļus, taču galvenokārt izposta savvaļas putnu ligzdas. Žagatu skaits jāierobežo.

Mežu un krūmāju iemītnieks sīlis (Garrulus glan-darius) tik cītīgi posta sīko putnu ligzdas, ka tas jāuzskata par viskaitīgāko no mūsu putniem. Šī putna skaistums un barošanās pozitīvās puses — mataino kāpuru izķeršana un ozolu «dēstīšana», gatavojot no zīlēm «barjbas krājumus», nespēj attaisnot viņa kaitīgumu, ko pastiprina siļu pārmērīgi pieaugušais skaits.

No strazdu dzimtas (Sturnidae) Latvijā sastopamas divas sugas — māju strazds (Slurnus vulgaris) un retais ieceļotājs — sārtais strazds (Sturnus roseus). Māju strazdi rada pavasarīgu noskaņu un ķer dažādus, galvenokārt nevēlamus, bezmugurkaulniekus vietās, kur tiem izlikti būrīši.

Neapšaubāms ir posts, kādu strazdi nodara augļu dārziem, ja šie dārzi netiek saprātīgi aizsargāti. Pēc mazuļu izlidošanas strazdi sapulcējas baros un dodas starpceļojumā uz Ziemeļvāciju, kamēr pie mums iero-

das ziemeļos un ziemeļaustrumos ligzdojošās populācijas. Tātad postu, ko strazdi nodara augļu ražai, nevar samazināt, atsakoties no strazdu piesaistīšanas pavasarī.

Lai aizsargātu dārzus, kokus tajos var apklāt ar veciem zvejnieku tīkliem, krūmus — ar polietilēna plēvi. Lielos dārzos var darbināt dažādas vizuālas (pa stiepli velkams vanaga makets) vai trokšņojošas (pusautomātiski karbīda šāvēji, magnetofonā ierakstīts strazda brīdinājuma kliedziens) ierīces. Nesen dārzkopji atklājuši sevišķi efektīgu un vienkāršu paņēmienu: pār dārzu starp augstām kārtīm nostiepj nedaudz savērptas slaniola lentes. Pat vismazākajā vēsmiņā tās kustas, radot iespaidu, it kā virs kokiem skraidītu žilbinošu spīdekļu virknes, kurām neviens putns neiet tuvumā.

Pēdējā laikā rodas iespaids, ka strazdu skaits, kas nesen bija sevišķi liels, sāk stabili samazināties. Tam par iemeslu visdrīzāk varētu būt vides saindēšana ziemošanas vietās.

Vālodze (Oriolus oriolus) ir vienīgā Latvijā sastopamā savas dzimtas (Oriolidae) pārstāve. Dzelten-melnās vālodzes tēviņa svilpjošā dziesma visiem labi pazīstama. Vālodzes dzīvo jauktos vai lapu koku mežos, arī parkos, kur lapu koku sazarojumos ieauž savu smalki darināto ligzdu. Perē vienreiz gadā 4— 5 olas.

Visai plaša ir žubīšu dzimta (Fringillidae), kurā apvienoti sīki putni ar konisku masīvu knābi. Vairumam sugu tēviņi košāk krāsoti nekā mātītes. Dažādos biotopos veido atklātas ligzdas ar dziļiem iedobumiem, perē vienreiz gadā, vidēji 4—6 olas. Pieaugušie putni pārtiek no augu barības — sēklām, pumpuriem, ogām, mazuļus baro ar sīkiem bezmugurkaulniekiem. Saimnieciski maznozīmīgi vai derīgi, izņemot dažas sugas, kas intensīvi barojas ar ogu krūmu un augļu koku pumpuriem (piemēram, svilpis),

Lielākais no šīs dzimtas putniem (nedaudz mazāks par strazdu) ir samērā reti sastopamais dižknābis (Coccolhraustes coccothraustes), kas ar savu nesamērīgi spēcīgo knābi labprāt maļ ķiršu kauliņus. Nedaudz mazākas ir trīs krustknābju (Loxia) sugas, kuru pārkrustotie knābji palīdz tiem veikli izlobīt skuju koku sēklas no čiekuriem. Egļu krustknābis (Loxia curvirostra) perē ļoti agri, tā dziesmu gadās dzirdēt ziemas vidū.

Strauji pieņemas skaitā ģirjicis — kanārijputniņu radinieks (Serinus serinus), kas izplatās no dienvidrietumiem.

.

Pazīstami putni ir skaistais svilpis jeb sarkankrūtītis (Pyrrhula pyrrhula), kas apdzīvotās vietās var sagādāt zaudējumus, apēdot ogu krūmu pumpurus, kā ari visos mežos un pat pilsētās ļoti bieži ligzdojošā žubīte (Fringilla coelebs). Caurceļošanas laikā tās redz kopējos baros ar ziemas žubītēm (Fringilla mon-tilringilla). Jāatzīmē arī dažas sugas, ko, tāpat kā svilpjus, bieži tur gūstā būrīšos: dadzītis (Carduelis carduelis), ķivulis (C. spirtus) un ķeģis (Acanlliis flam-mea). Sie putni sevišķi patīkami atdzīvina mūsu dabu rudenī, kad tie klejo bariņos. Ķeģi pie mums ierodas tikai ziemā, bet ceturtā radniecīgā suga — kaņepītis (Acanlhis cannabirta) — ligzdo un ziemā parasti aizceļo.

Žubītes tēviņš. G. Lejiņa foto

Zaļžubīte putnu barotavā. G. Lejiņa foto

Zaļžubīte (Carduelis chloris) ir iemīļojusi pilsētas. Jau kopš marta tās kanārijputniņam līdzīgos treļ-Jus un raksturīgo ķērcošo saucienu var dzirdēt no lieliem lapu kokiem pat vietās ar intensīvu satiksmi.

Lauku zvirbulis. V. Klimpiņa foto

Iepriekšējai dzimtai ļoti līdzīgi ir zvirbuļu dzimtas (Ploceidae) putni. Visiem pazīstamais māju zvirbulis (Passer domesticus), pēc autora novērojumiem, izdevīgos gados perē 3 reizes, kopā izaudzinot 12—16 mazuļus. Māju zvirbuļi meklē visai dažādu barību, turpretim mazuļus baro galvenokārt ar kukaiņiem. Šī suga var kaitēt ogu krūmiem apdzīvotu vietu tuvumā. Zvirbuļa lielākā vērtība tomēr ir dzīvīgums, ko šis putniņš ienes pilsētās. Daudzās zemēs ornitologi noskaidro, cik lielā mērā zvirbuļi pasargā no kaitēkļiem pilsētu apstādījumus, kā arī pētī citus ar šo sugu saistītus jautājumus. Arī lauku zvirbulis (Passer monta-rtus) ligzdo pie cilvēku mājokļiem, taču tas pieskaitāms pie tipiskiem kultivētu lauku ainavas putniem.

Stērstu (Emberizidae) dzimtas putnu raksturīgākā atšķirība no žubīšu un zvirbuļu dzimtām ir augšknābis, kas šaurāks par masīvo apakšknābi. Arī šie putni ir augēdāji, kas savus mazuļus baro ar kukaiņiem. Parastākā suga ir dzeltenā stērste (Emberiza cilri-nella) — pārsvarā dzeltens zvirbuļa lieluma putns, kas apdzīvo sausas, klajas vietas. Tur ļoti bieži var dzirdēt tēviņa neskanīgo sisinošo dziesmiņu «ci-ci-ci-ci-ci-ci-vīl». Pie aizaugušiem ezeriem, upju sērēm un attekām, kur aug niedres, kārkli un citi purva augi, garā zālē vai niedrājā savu ligzdu noslēpj bieži sastopamā niedru stērste jeb kārklu zvirbulis (Emberiza

schoerticlus). Tur var redzēt uz kādas niedres vai kārklu galotnītes pieķērušos melngalvaino tēviņu, kas neatlaidīgi monotoni čivina: «cjā-tit-tai-cisisisis».

Cīruļu dzimtas (Alaudidae) putnu izskats gandrīz katram pazīstams. Šie atklāto vietu putni pārtiek no augu barības un kukaiņiem, neligzdošanas periodā dzīvo bariņos. Tēviņi grūti atšķirami no mātītēm, raksturīgi to riesta lidojumi. Blakus labi pazīstamajam lauku cīrulim (Alauda arvensis) jāmin sila cīrulis (Lullula arboiea), kura skumjā, tīrskanīgā dziesmiņa «liruliruliru» dzirdama visbiežāk no koku galotnēm mežmalās. Rets caurceļotājs un ziemotājs ir cekulainais cīrulis (Galerida cristala).

Cielavu dzimtā (Molacillidae) apvienotas cielavas un čipstes — mazi, slaidi putni. Šie putni galvenokārt skraida pa zemi, meklējot dažādus kukaiņus. Ceļotāji. Labi pazīstama ir baltā cielava (Motacilla albci), kas parasti uzturas māju tuvumā, ligzdo dažādās pažobelēs, šķūnīšos, malkas grēdās un citās paslēptuvēs, bieži sastopama ūdeņu piekrastēs un dažādās mitrās vietās. Košā dzeltenā cielava (M.//ava) ligzdo mitrās pļavās un zāļu purvos. Cipstes ir cīruļiem līdzīgi, tikai mazāki un slaidāki putni. Zāļu purvos un pļavās dzīvo «purva cīrulis» — pļavu čipste (An'.hus pratensis), mežos — tai līdzīgā koku čipste (A. Irivialis), ko var dzirdēt dziedam kāda koka galotnē vai, visbiežāk, pārlidojot slīpā planējumā no augstākas galotnes uz zemāku: «cicicici-ciā-ciā-ciā …».

Kā vienīgā savas dzimtas pārstāve mūsu mežos un parkos sastopama mizložņa (Cerlhia familiaris). Līdzīgi dzeņiem tā lēkā augšup gar koku stumbriem un ar tievo, līko knābīti uzlasa kukaiņus.

Lielāzīlīte.V.Klimpiņa

Purvu zīlīte. A. Priediša foto

Meža zīlīte putnu barotavā. G. Lejina foto

Pie zīlīšu dzimtas (Paridae) pieder dzilnītis (Silta europaea) — zilganpelēks zvirbuļa lieluma putns ar spēcīgu knābi un īsu asti. Veikli skraida pa koku stumbriem un zariem uz augšu un leju. Tālu dzirdams viņa skanīgais sauciens: «vuit, vuit!».

Zīlītes nozīmīgas dažādo sugu biežās sastopamības un ļoti aktīvās darbības dēļ. Tie ir mazi dobumperē-tāji meža putni, kas neizvairās arī no apdzīvotām vietām, it sevišķi rudens un ziemas periodā, kad salasās klejojošos bariņos. Zīlītes bieži vien perē divreiz gadā, to dējumā ir pat līdz 15 olām. Pārtiek galvenokārt no kukaiņiem, kurus uzmeklē koku zaros. Pēc C. Timas (1958) novērojumiem, lielā jeb tauku zīlīte (Pārus major) pienes mazuļiem barību līdz 469 reizēm dienā, cekulzīlīte (P.crislalus) — līdz 403 reizēm, turklāt šo putnu barību sastāda bīstami meža kaitēkļi. Kukaiņu skaita ierobežošanā mežos nozīme ir arī citām sugām — pelēkai, purvu, meža zīlitei (P. mon-tanus, P. palustris, P. ater) un zilzīlītei (P. caeruleus).

Šie putni, sevišķi lielā zīlīte, ļoti vēlami kā mākslīgo ligzdošanas vietu apdzīvotāji, jo uzturas pie mums visu gadu un izaudzina daudz vairāk mazuļu nekā pārējie doburnperētāji. Pēc J. Vīksnes novērojumiem (1958), lielās zīlītes piesaistīšanai būrīšus jāizliek lielākos attālumos citu no cita un jārūpējas, lai tajos nebūtu veco ligzdu palieku, kurās dzīvo parazīti; priežu mežos šī suga apdzīvo 1—5 būrīšus uz 100 ha, jauktos mežos — 4—33 būrīšus.

Daudzi kukaiņēdāji putni apvienoti mušķērāju dzimtā (Muscicapidae), kur ietilpst 42 sugas. Lai vieglāk orientētos, tā jāapskata pa apakšdzimtām, kuras agrāk tika uzskatītas kā atsevišķas dzimtas.

Ķauķu apakšdzimtā (Sylviinac) ietilpst sīki, slaidi putni — mežu, krūmāju un aizaugušu ūdeņu apdzīvotāji, visi cītīgi dziedātāji. «Sauszemes» ķauķi iepriecina ar tīrskanīgām dziesmām, turpretim ūdeņu apdzīvotāju balsis ir gan skaļas, taču ļoti «nemuzikālas», tās sastāv no ķērkstošām un tarkšķošām skaņām. Lielisks dziedātājs ir iedzeltenais ķauķis (Hyppolais ictēriņa), kura daudzveidīgā dziesmiņa parasti skan no kāda liela koka lapotnes mājas pagalmā, apklustot diennaktī tikai uz dažām stundām. Ļoti bieži sastopamas 3 lapu ķauķu sugas — vitiņš, čunčiņš un svir-lltis (Phylloscopus trochilus, Ph. collybilct, Ph. sibilat-rix). Katram no tiem ii sava vienkārša, īsa dziesmiņa, kuras atskaņo ar lielu centību. Krūmājos un biezi saaugušās birzīs dzīvo piecas īsto ķauķu ģints (Sylvia) sugas. Aizaugušu ūdeņu niedrājos ļoti tālu dzirdama niedru ķauķa (Acrocephalus arundinaceus) dziesma: «kit-kit-karre-karre-karre-kret-kret». Tikpat neskanīgas, bet klusākas un ātrākas dziesmiņas ir arī ezeru, purvu un ceru ķauķim (A. scirpaceus, A. palustris, A. schoenobaenus).

39. att. Niedru ķauķi pie ligzdas. V. Sinita foto

Zeltgalvītis (Regulus regulus) ir visas Ziemeļu puslodes mazākais putns. Tas visu gadu uzturas skuju koku galotnēs, enerģiski pārmeklējot katru zariņu (ziemā bieži kopā ar zilītēm).

Pelēkais mušķērājs. G. Lcjiņa foto

Mušķērāju apakšdzimtas (Muscicapinae) putniem raksturīgs smalks knābis, kas pie pamata paplašināts. Izplatītākais un no mežsaimnieku viedokļa svarīgākais šīs dzimtas pārstāvis ir mežu apdzīvotājs melnais mušķērājs (Muscicapa hypolcuca), raksturīgs dobum-perētājs. Galvenā no 21 sugas, kurām veltīts Latvijas ornitologu 10 gadu darbs par dobumperētāju putnu piesaistīšanu mežos. No šajā darbā novērotajām 4409 dobumperētāju ligzdām 3445 piederēja melnajam mušķērājam. Risinot dažādus jautājumus, daudzi autori ieguvuši bagātīgu pētījumu materiālu par melnā mušķērāja bioloģiju. Izstrādāts universāls, vairumam sīko dobumperētāju piemērots, būrīšu tips, ar kura palīdzību var piesaistīt melno mušķērāju priežu silos, kas cieš no kaitēkļiem putnu ligzdošanai piemērotu vietu trūkuma dēj. Panākts apdzīvotības blīvums šādās vietās līdz 2,4 un pat 19 ligzdām uz 1 ha. To veicina tas apstāklis, ka šī ir īsta ceļotāju suga, kas ātri spēj aizpildīt lielā blīvumā atrodamas ligzdošanas vietas. Otra parastākā mušķērāju suga ir pelēkais mušķērājs (Muscicapa striata), kas bieži ligzdo arī pie mājām, dažādās pažobelēs, uz palodzēm, zīlīšu barotavās un tml., reizēm gluži savdabīgās vietās. Viņa piesaistīšanai mežos K. Vilks izmēģinājis īpašus pie kokiem piestiprināmus plauktiņus ar jumtiņu.

Meža strazdu apakšdzimtas (Turdinae) putni ir vislabākie dziedātāji. Daļa šīs dzimtas putnu ir aktīvi arī krēslas un nakts stundās, ar savām tīrskanīgajām dziesmām ienesot daudz skaistuma visdažādākajās ainavās.

No samērā prāvajiem putniem, kas pieder pie īsto meža strazdu ģints (Turdus) pazīstamākais ir pelēkais strazds (T.pilaris), kas biežāk nekā citas sugas parādās

māju tuvumā, it īpaši ogu laikā. Šis putns nav cītīgs dziedātājs, toties bieži dzirdams viņa žvadzošais sauciens «žek, žek».

Vecos jauktos mežos un pēdējā laikā arvien biežāk arī pilsētu parkos dzīvo melnais meža strazds (T./nerīda). Viņa skaistā, dzidri stabulējošā dziesma atgādina bēdīgu stāstu ar īsiem aprautiem teikumiem. Tā dzirdama galvenokārt rīta un vakara krēslā no kāda koka galotnes. Sila strazds (T. viscivorus) dzied līdzīgi, tikai mazliet raitāk, ne tik «grūtsirdīgi» un biežāk arī dienā. Visbiežāk dažādās vietās dzirdama dziedātāja strazda (T. philomelos) balss, kuru no citām līdzīgām var atšķirt pēc tā, ka dziesmas atsevišķās strofas atkārtojas 2—3 reizes. Plukšķis (T.Mačus) ir mazākais meža strazds un no izskatā līdzīgajiem sila strazdiem un dziedātāj strazdiem atšķiras ar labi redzamu baltu uzacs svītru. No vairākiem šīs dzimtas putniem jāmin lakstīgala (Luscinia luscinia) — upju un ezeru malu krūmāju putns, kura dziesmu dažkārt sajauc ar citās vietās dzīvojošo meža strazdu dziesmām.

Ļoti bieži sastopams putns ir sarkanrīklīte (Eiitha-cus rubecula), kuras dziesma parasti skan kopā ar viena vai otra meža strazda dziesmu vakara krēslā, kad citi putni jau apklusuši. Tā sastāv no ātrām, it kā sasteigtām, ļoti smalku un daudzveidīgu svilpienu virknēm, kuras nomaina viena otru ar neregulāriem starplaikiem, piešķirot dziesmai mierīgu, meža klusumam piedienīgu noskaņu. Caurceļošanas periodā — aprīlī un maijā sarkanrīklītes mīl uzturēties pie apdzīvotām vietām.

Dažādos mežos, arī parkos un dārzos, pusdobumos, pažobelēs, mūru spraugās vai speciālos būrīšos ar ļoti lielu skrēju ligzdo krāšņais erickiņš (Phoenicurus phoenicurus), kura smalkā, īsā dziesmiņa iesākas ar nepārprotamu ievadu: «cī-dret-dret». Pilsētās sastopams melnais erickiņš (Phoenicurus ochruros), pēc izcelsmes klinšu putns, kas izplatās no Rietumeiropas uz ziemeļaustrumiem. Pēc kara tas pilsētās stipri savairojās, līdz ar drupu novākšanu izzuda, bet tagad kļūst arvien biežāk sastopams. Viņa necilo dziesmiņu, kas skan no kāda torņa, ceļamkrāna smailes vai augstākas antenas, var dzirdēt tikai rītausmas klusumā, tādēļ melno erickiņu joprojām uzskata par lielāku retumu, nekā tas īstenībā ir.

Vecos, biežāk mitros, eglēm bagātos mežos kā savas dzimtas vienīgais pārstāvis dzīvo paceplītis (Troglodytes troglodytes), ļoti mazs putns, kas redzams lēkājam pa koku zariem, žagariem un saknēm ar stāvus paceltu īso astīti. Raksturīga paceplīša ligzda ir izveidota zem pārkares kāda vēja izgāzta koka saknēs. Tādēļ pēc 1969. gada viesuļvētras pa-ceplīšu skaits manāmi pieaudzis. Tā nesamērīgi skaļā un dzidrā dziesmiņa, kas atskan parasti no kādas lielas egles galotnes, labi dzirdama cauri visam pavasara putnu korim.

Straujās akmeņainās upītēs ļoti reti, drīzāk ziemā, var sastapt melnu strazda lieluma putnu ar baltām krūtīm, kas dažkārt brien pa ūdeni, turklāt dziedādams, un nirst. Tas ir ūdens strazds (Cinclus cinclus), savas dzimtas (Cinclidae) vienīgais pārstāvis.

No trim Latvijā sastopamajām čakstu dzimtas (Laniidae) sugām parastākā ir brūnā čakste (Lanius collurio), kas ligzdo biezās eglītēs, krūmos un žagaru kaudzēs un pārtiek no dažādiem kukaiņiem. Purvos dzīvo visai retā lielā čakste (L.excubitor) — meža strazda lieluma putns, kas barojas ar kukaiņiem un sīkiem mugurkaulniekiem — pelēm, vardēm, putnu mazuļiem. Čakstes veido īpatnējus «barības krājumus» — uzdur savus medījumus uz krūmu zariem, kur tie saulē izkalst.

Sava krāšņā izskata dēļ jāpiemin arī caurceļotāja un ziemotāja — zīdaste (Bombycilla garrulus), strazda lieluma putns ar sarkanīgu cekulu, vienīgā savas dzimtas (Bombycillidae) pārstāve.

Bezdelīgu dzimtas (Hirundinidae) putni pazīstami pēc gariem, smailiem spārniem un strauja lidojuma, kurā tie pavada dienas lielāko da]u, ķerot gaisā kukaiņus. Bezdelīga (Hirundo rustica), kuru var pazīt pēc joti garās dakšveidīgās astes, mūrē atklātu ligzdu, parasti uz kādas sijas vai citas izbūves, kūtī vai šķūnī. Čurkstei (Delichon urbica) labi redzama nedaudz iešķelta aste ar ballu šķērsjoslu virs pamata. Šī suga mūrē piekārtu ligzdu ar niecīgu ieeju zem kādas pažobeles ēku ārpusē. Krastu čurkste (Ri-pariet riparia) ligzdo kolonijās dzijās alās kraujos zemes atsegumos.

DAŽĀDĀM DZĪVES VIETĀM RAKSTURĪGIE PUTNI

Dabas draugam, kas ir iesācējs putnu novērošanā, var likties, ka bez pavadoņa — speciālista doties pretī visai mūsu putnu faunai ir bezcerīgs pasākums — tik daudz sugu iepazīt būs pārāk grūti. Īstenībā ir daudz vienkāršāk, jo putni loti noteikti turas pie kādas viņiem labvēlīgas ainavas, meža vai purva tipa, dažkārt pie konkrētas koku vai krūmu sugas.

Tādējādi, izdarot novērojumus kādā mežā, salā, atklātā ainavā vai apdzīvotā vietā, sastapsimies parasti ne vairāk kā ar 20, lielākoties 30 putnu sugām.

Meži. Viena no raksturīgākajām Latvijas mežu ainavām ir priežu sils, kur putnu loti maz, jo tajā trūkst ligzdošanas vietu: pameža, krūmāju, dobumu. Vietas, kur šādos mežos aug arī egles, bērzi un dažādi krūmāji, putni izveido it kā par dzīvības pilnām saliņām. Visvairāk putniem piemērotas parka tipa audzes un veci jaukti meži ar bagātīgu pamežu, jaunaudzēm, pļaviņām un krūmājiem. Tādos mežos sev dzīves vietu var atrast dažādi dobumperētāji, atklāto ligzdu būvētāji, gan tie putni, kas savas ligzdas veido uz zemes vai tuvu pie tās, gan arī lielie plēsīgie putni. Pie šādiem mežiem sastopami jau visai retie un nelielie medņu un rubeņu riesti, te bieži gadās izbiedēt meža irbju ģimeni, kas aizspurdz jaunās eglītēs. No tārtiņveidīgajiem putniem mežos dzīvo sloka un meža tilbīte, tikai retumis citas sugas. Dažkārt patālu no ūdens mežā var atrast meža pīles vai krīkļa ligzdu. Arī gaigala un lielā gaura reizēm uzmeklē piemērotu ligzdas dobumu atstatu no tuvākā ezera. Raksturīgs klusu, vecu mežu apdzīvotājs ir melnais stārķis, kas reizēm nomaina dažādus plēsīgos putnus to vecajās ligzdās. No plēsīgajiem putniem mežos, arī tādos, kur tuvumā nav ūdeņu vai kultivētu zemju, dzīvo klijāns, ķīķis, mazais ērglis, vistu vanags un zvirbuļvanags (šo putnu ligzdas lielākoties atrodas netālu — 50—200 m no meža malas vai kāda klajuma), no pūcēm parastākās šeit ir meža un ausainā pūce. Visdažādākajos mežos dzirdamas dzegužu balsis, dižraibā dzeņa īsais, spalgais sauciens un melnās dzilnas tarkšķēšana.

Vecākos mežos sastopams krauklis; sīlis nav tik izvēlīgs pret savu dzīves vietu. Kur netrūkst lapu koku, labprāt apmetas vālodze. Visur, jebkurā mežā, dzirdama visparastākā putna — žubītes dziesma. Krust-knābji, ķivulis un svilpis ir raksturīgi skuju koku apdzīvotāji, mežmalās, klajumiņos un izcirtumos koku čipste ar dziesmiņu pavada savu raksturīgo riesta lidojumu. Šur tur var dzirdēt gar koku stumbru lēkājošā mizložņas kluso balstiņu un dzilnīša klaigāšanu. Dažādas zīlītes sastopamas visur, kur vien netrūkst piemērotu dobumu ligzdošanai, stumbeņu, kur tos iekalt, vai arī būrīšu. Parasts meža putns ir melnais mušķērājs, taču lielā skaitā tas sastopams tikai tur, kur izlikti būrīši. Lapu koku un krūmāju audzēs pastāvīgi iemītnieki ir īstie ķauķi un sarkanrīklīte, mitrākās vietās, it īpaši pie vēja gāztiem kokiem, varam meklēt ceplīti, bet neviena meža ainava nepaliek bez kāda meža strazda dziesmas.

Raksturīgas tīrumu un pļavu apdzīvotājas ir laukirbes, kuru gan pēdējā laikā palicis ļoti maz, galvenokārt tāpēc, ka pietiekami nerūpējas par to aizsardzību un piebarošanu. Lauku balodis ir ļoti parasts kultivēto ainavu putns, kas ligzdo mežos lauku tuvumā. Plašākās pļavās bieži dzirdama griezes Iurkšķēšana, turpat vienmēr lidinās arī ķīvītes, kas reizēm apmetas ļoti tuvu pie dārziem un ceļiem. Tīrumā vai pļavā bieži redzams baltais stārķis. Virs laukiem un pļavām plivinās uz vietas lauku piekūns, kas dažkārt nosēžas draudzīgi blakus sīkajiem putniem uz telefona vadiem, lai sagaidītu kādu pelīti pārskrienam ceļmalas grāvi. Lielākā augstumā riņķo peļu klijāns, kas dažkārt gaida savu medījumu, arī sēžot uz telefona staba, kādā mežmalas kokā vai uz siena kaudzes mieta. Vistu vanags kultivētās platības pārlido strauji un lielā augstumā, spēji noplanēdams uz iecerēto medību vietu, bet zvirbuļvanags, gar krūmmalām sīkos putnus vajādams, dažkārt iedrāžas pat mājās. Krauķu bars uz tīruma norāda, ka tuvumā ir šo putnu kolonija. Vārnas, kovārņi un māju strazdi staigā pa tīrumiem, virs kuriem nemitīgi trallina cīruļi. Pļavmalās uzturas dzeltenā stērste un pļavu čipste.

Apdzīvotas vietas. Ļoti maz putnu sugu ir lielās pilsētās, kamēr mazākas, izklaidus novietotas apdzīvotas vietas šai ziņā maz atšķiras no kultivētiem lauku apvidiem. Taču savas noteiktas īpatnības ir visām biezi apdzīvotām vietām, tādēļ tās iezīmējas ar savu raksturīgu putnu sugu sastāvu (svīre, balodis, zvirbuļi, lielā zīlīte, žubīte, zaļžubīte, kovārnis, čurkste u. c.j. Kapsētās sastopami visi raksturīgākie meža dziedātājputni. Vecās alejās un parkos lielos kokos dažkārt apmetas krauķu kolonijas.

Apdzīvotās vietās, kur vien tuvumā iespējams netraucēti meklēt barību laukos un pļavās, apmetas baltais stārķis, kas vislabprātāk ligzdo uz cilvēka sagatavota pamata kokos. Plēsīgie putni apdzīvotās vietās parādās reti, vienīgi vistu vanags vai rets pārziemojošs zvirbuļvanags reizēm te nomedī kādu balodi, zvirbuli vai zīlīti. Ļoti reti vēl gadās, ka kādā tornī ligzdu ierīko lauku piekūns. īpatnēja apdzīvotu vietu ainava ir veci, lieli parki, kapsētas un citas tamlīdzīgas vietas, kur cauros kokos ligzdo meža pūce, kovārņi un strazdi. Šeit apmetas arī daudzi citi putni, mežu iemītnieki. Neviena apdzīvota vieta Latvijā nepaliek bez māju zvirbuļiem un kaut nedaudziem baložiem. Visur dzirdama arī lielās zīlītes, zaļžubītes un žubītes balss. Čurkstes, bezdelīgas un bieži vien arī svīres redzamas vasarā lidojam jebkuras apdzīvotas vietas tuvumā. Raksturīga putnu sabiedrība izveidojas apdzīvotās vietās un lielu pilsētu nomalēs ziemā, kad tur salasās dažādas zīlītes, svilpji, zaļžubītes un citi putni, kas meklē barību pie mājām. Ļoti lielas apmetnes kapsētās, parkos vai pilsētu nomaļu mežos ierīko vārnas un kovārņi, kas tur ik vakarus ierodas pārnakšņot; kovārņi nejūtas traucēti arī pilsētas centrā.

Ūdeņi un purvi. Ūdeņi un to piekrastes iezīmējas ar savu īpatnējo putnu valsti, kas ir jo bagātāka, jo plašāki, vairāk aizauguši un klusāki ir ūdeņi un plašākas, pļavām un purviem bagātākas to piekrastes.

Klajajā jūras piekrastes daļā tikai caurceļošanas laikā sastopami dažādi ūdensputni — kākauļi, gaigalas, cekuldūkuri, gārgales un citi, arī visu sugu kaijas. Turpretim vasarā vietējie ķīri, kas kopā ar vārnām liedagā meklē barību, ir gandrīz vienīgie jūrmalas putni. Rudeņos un pavasaros liedagā var redzēt visdažādākos tārtiņveidīgos putnus, kā arī baltās un dzeltenās cielavas un citus caurceļotājus zvirbuļveidīgos putnus.

Mežu un pauguru ieslēgtos ezeros putnu ir ļoti maz — te parasti ligzdo kāds cekuldūkuru pāris. Ja tuvumā netrūkst piemērotu pļavu, tajās apmetas arī ķīvītes, pļavu tilbītes, mērkaziņas, ezerā varbūt ierodas arī tuvējos mežos ligzdojošās meža pīles, gauras, krīkļi un gaigalas.

Ļoti nabadzīga ir arī upju un to piekrastes ūdensputnu fauna. Šeit sastopam upju tilbīti un tārtiņu, zivju dzenīti, kādu gauru vai meža pīli ar mazuļiem. Vienīgi plašākas upju attekas un purvainas piekrastu pļavas, kur netrūkst niedrāju un aizaugošu līcīšu, ar saviem putniem zināmā mērā atgādina aizaugušos ezerus. Tādos ezeros, kādi, piemēram, ir Engures, Babītes, Papes, Kaņiera, Liepājas, Lielauces un citi ezeri, bieži vien sastopama ļoti bagātīga un daudzveidīga putnu fauna. Niedrāju dūkstīs un sērēs netālu no klaja ūdens savas kolonijas ierīko lielie un mazie ķīri, upju un melnie zīriņi. Turpat vai līdzīgos apstākļos var atrast lauču, ormanīšu, dūkuru un ce-kulpīļu ligzdas, niedrāju malās ligzdo brūnkakļi, bet tālāk niedrājos slēpjas dumpji, dumbrcāļi un niedru, retāk ari pļavu lijas. Zāļainās salās, purvainās un niedrainās piekrastēs ligzdo meža pīles, platknābji, prīkšķes un cekulpīles, kā ari dažādi tārtiņveidīgie putni — ķīvītes, pļavu tilbītes, gugatņi, mērkaziņas, kuitalas. Niedrāju dūkstīs kārklu krūmus labprāt par ligzdas vietu izraugās žagatas. Bet viss ķērcošais, kliedzošais un pēkstošais ūdensputnu koris nav domājams bez visur dzirdamā pamattoņa, kuru tam dod niedrāju iemītnieki — niedru strazdi, ezeru un ceru ķauķi un niedru stērstes. Vidējais un mazais, jūras un zivju ērglis, niedru un pļavu lija, kā arī melnā un sarkanā klija iepriecina skatu ar savu skaisto lidojumu, meklējot medījumu virs ūdeņiem un to piekrastēs. Ļoti dažādu putnu bari dažkārt novērojami pie zivju dīķiem, piemēram, Auces un Zebrenes apkārtnē.

Upju zīriņi. Ģ. Kasparsona foto

Ne visai bagātīga, bet savdabīga putnu fauna sastopama plašos purvos, īpaši sūnekļos, kur netrūkst ūdens klajumiņu; šeit ligzdo meža pīles, sudrabkaijas, lielais piekūlis, rubeņi, bet zemās priedītēs — vārna, lielā čakste un purvu piekūns.

PUTNU NOZĪME

Vēl līdz nesenai pagātnei valdīja tendence visus putnus iedalīt derīgos un kaitīgos, bieži vien ignorējot to nozīmi dabiskajās biocenozēs un izcilo estētisko nozīmi. Turklāt pozitīvs vai negatīvs vērtējums veselai kārtai, vismaz sugai bieži vien radās no nepilnīgiem, nejaušiem vai pat aplamiem novērojumiem.

Tagad mūsu rīcībā ir plašs zināšanu klāsts, kas ļauj objektīvi novērtēt putnu nozīmi dabā un saimniecībā; turklāt, ņemot vērā dabas aizsardzības intereses, šajā ziņā jābūt ļoti rūpīgiem.

Putni dabā izpilda šādas galvenās funkcijas:

- 1) mijiedarbīgi kontrolē ātri vairojošos dzīvnieku (kukaiņu un sīko zīdītāju) skaitu, uzturot to bioceno-zei labvēlīgā līmenī vai tuvinot šim līmenim. Vietās, kur prognozēta kādu kukaiņu, piemēram, tīkllapseņu u. c. masveida savairošanās, mežkopji masveidā izliek putnu būrīšus. No peļu «medniekiem» parastākā suga ir klijāns. Gados, kad galvenā grauzēju suga — lauku strupaste stipri savairojusies, klijāni uzaudzina caurmērā 3 mazuļus. Turpretim grauzēju depresijas gados klijāni neligzdo, neizperē olas vai labākajā gadījumā uzaudzina 1—2 mazuļus. Meža pūcei šis plastiskums vēl izteiktāks;

2) putni darbojas kā evolūcijas un sanitārais faktors, pildot dabiskās izlases funkcijas. Tiem par upuri krīt, pirmkārt, indivīdi, kuriem nepietiekami izveidotas specifiskās aizsardzības reakcijas, kā ari slimi vai attīstībā atpalikuši, kuru eliminācija sugai nepieciešama;

3) veicina augu izplatīšanos: putni patērē daudzu augu augļus un ogas, kuru sēklas viņu gremošanas orgāni izvada nepārstrādātas, kā ari dēsta augus, gatavojot barības krājumus. Tā mūsu mežos sīlis dēsta ozolus. Pateicoties putniem, vietām varam atrast «savvaļas» jāņogu un upeņu krūmus. Daļēji putni izplata arī nezāles;

4) veicina dzīvnieku izplatīšanos: mēs zinām, ka jebkuros slēgtos ūdeņos, kur vien hidroķīmiskie apstākļi ir atbilstoši, vienmēr parādās zivis, jo ūdensputni pārnēsā pie kājām pielipušos zivju ikrus. Kaijas, zivju gārņi un daži citi putni izplata dažādus parazītus, kuri mitinās putnos un zivīs;

5) likvidē beigtus dzīvniekus kā uz sauszemes (vārnu dzimtas putni, sarkanā klija), tā ūdeņos (melnā klija).

Cilvēka pārveidotā vidē ir izmainītas organismu dabiskās skaitliskās attiecības, tādēļ arī putnu nozīme šeit jāaplūko specifiski.

Cilvēka ietekme uz dabu pirmām kārtām visur izpaužas biocenožu vienkāršošanā. Bagātīgas pļavu floras vietā stājas viena vai dažas kultūraugu sugas. Veco vietu pamet daudzas dzīvnieku sugas, kas bija saistītas ar biezo augāju, neskarto augsni vai konkrētām augu sugām, un paliek dažas dzīvnieku sugas, kuru prasībām atbilst kultūraugi. Barības pārpilnībā tās nesamērīgi savairojas un kļūst par kaitēkļiem. Tas pats notiek arī priežu monokultūrās.

Lai pasargātu lauksaimniecības kultūraugus un mežus no kaitēkļiem, jāņem palīgā to dabiskie ienaidnieki — dažādi kukaiņēdāji zvirbuļveidīgie putni, grauzēj ēdāji plēsīgie putni (klijāns, mazais ērglis, lauku piekūns, meža pūce) un vēl citi.

Daļa putnu, piemēram, vanagi, zivju un jūras ērglis, stārķi, gārņi, zīriņi, daļēji arī citas kaijas, pavasaros sīlis, vārna u. c. pārtiek no organismiem, kuru eksistencē esam ieinteresēti: no kukaiņēdājiem putniem, rāpuļiem, abiniekiem, zivīm, medību dzīvniekiem un mājputniem. Šādu putnu darbība iegūst reālu negatīvu nozīmi, ja to skaits ir pārāk liels vai to darbība koncentrēta saimnieciski svarīgos objektos. Citos apstākļos šie putni veic nepieciešamo dabiskās izlases darbu.

Tātad mūsu saimnieciskās darbības interesēs jāapsver tās vai citas putnu sugas praktiskā nozīme. Ņemot vērā mūsu laika ekoloģiskās zināšanas un dabas aizsardzības prasības, šis jautājums jārisina ļoti uzmanīgi. Lai novērtētu kādas putnu sugas praktisko nozīmi, jāievēro šādi kritēriji, turklāt pareizā secībā:

1) putnu skaits. Retiem vai ļoti izklaidus novietotiem putniem nekādas praktiskas nozīmes nevar būt. īpaši tas sakāms par ērgļiem un citām izmirstošām sugām. Turpretim savairojoties pārmērīgi, parastos apstākļos nenozīmīgas sugas var kļūt kaitīgas: skaistais ozolu dēstītājs sīlis Latvijā kļuvis par galveno dziedātājputnu ienaidnieku. Vietās, kur ilgstoši piesaista dobumperētājus putnus, to ligzdas posta savairojušies dižraibie dzeņi. Agrāk saudzētais krauklis tagad savairojies un vietām stipri posta putnu ligzdas, bet ilgstoši vajātās vārnas izskaustas un visumā zaudējušas savu negatīvo nozīmi;

2) barošanās. To vērtējot, jāņem vērā arī sezonālās īpatnības un atšķirības veco un jauno putnu barībā. Vārnas mazuļus baro ar bezmugurkaulniekiem, arī lauksaimniecības augu kaitēkļiem, pieaugušās vārnas šai laikā dažkārt posta putnu ligzdas, vasarā vārnas var apdraudēt sējumus, bet rudenī un ziemā darbojas kā sanitāri. Spilgts piemērs sezonālām atšķirībām ir strazdu darbība, par kuru jau runāts iepriekš;

3) saimnieciskās darbības līmenis attiecīgajā teritorijā. Visderīgāko putnu — pūču, klijānu un dažādo kukaiņēdāju darbība nevar mūs interesēt apvidos vai ainavu nostūros, kuri netiek saimnieciski izmantoti. Šīs vietas paturamas vērā vienīgi kā attiecīgo putnu «rezervāti». Turpretim, piemēram, mežos, kas cieš no kaitēkļiem, jāizliek daudz putnu būrīšu un jāapkaro zvirbuļvanagi, kaut arī to skaits Latvijā nekur nepārsniedz «saimnieciski bīstamo» normu. Tāpat izcilajā ūdensputnu ligzdošanas bāzē — Engures ezerā tiek ierobežots niedru liju skaits;

4) vērtējamo putnu barības objektu skaits apvidū un to saimnieciskā nozīme. Daudzveidīgā mežā, kas necieš no kaitēkļu masveida savairošanās, dziedātājputni ir tikai dabas rota, bet silā, kur izvēršas kādas kukaiņu sugas uzbrukums, šie putni iegūst ļoti lielu nozīmi. Mūsu senais draugs — baltais stārķis lielā mērā pārtiek no mums vēlamiem dzīvniekiem — vardēm, ķirzakām, lauku putnu mazuļiem, sliekām. Taču šo dzīvnieku skaitliskais pārsvars ir tik liels, ka stārķis nespēj to jūtami ietekmēt un saglabā savu nozīmi tikai kā neaizstājams estētisks dabas elements.

Ievērojot minētos četrus kritērijus, varam objektīvi novērtēt jebkuras putnu sugas praktisko nozīmi kādā konkrētā vietā, bet dziļi kļūdīgi ir piedēvēt absolūtu derīgumu vai kaitīgumu sugai visumā, kā tas vēl nesen tika darīts.

Lielie ķīri. V. Klimpiņa foto

Līdz šim vēl trūkst pilnīgas vienprātības par putnu praktisko nozīmi dīķsaimniecībās. Daži zivkopji uzskata, ka visi dīķu tuvumā sastopamie putni ķer zivis. Pēc šādu darbinieku iniciatīvas dīķsaimniecībās dažkārt notiek medību un dabas aizsardzības likumu pārkāpšana, it kā sargājot zivis. Īstenībā ihtiofāgie putni — dūkuri un gauras izķer galvenokārt mazvērtīgās sīkzivis, turklāt savvaļas ūdeņos, nevis seklajos dīķos. Pie dīķiem ligzdojošie melnie zīriņi un lielie ķīri ir pārsvarā kukaiņēdāji, savu barību meklējot dīķos, tie veic derīgu darbu, izķer spāres un ūdens-vaboles un to kāpurus, kuri var apēst katrs līdz 30 zivju ikru vai kāpuru dienā. Kā zivju iznīcinātājs kaitīgs var izrādīties vienīgi zivju gārnis. Bez tam gārņi un kaijas pārnēsā un izplata zivju parazītus. Tomēr gārņu kolonijas jāsaudzē kā reti sastopamas. Zivju un jūras ērgļi gan pārtiek no lielām zivīm, taču par to kaitīgumu nevar būt runas viņu retās sastopamības dēļ.

Šeit vēl īpaši jāpiemin medības kā aizraujošs un ļoti populārs sporta veids. Tas vistiešākā veidā saistīts ar pīļu un citu medību putnu skaita samazināšanos, kuriem ir liela vērtība ne vien kā veselīgas atpūtas un sporta objektam, bet, ja labi organizēta medību saimniecība, arī kā uztura papildinājumam. Lai medības nezaudētu savu jēgu, tām nepieciešama dabiskā bāze, putnu resursi, par kuru bagātināšanu jārūpējas pašiem medniekiem. Mūsu medniekiem jāmācās vēl ne vien medīt, bet arī aizsargāt un vairot putnu resursus. Medību saimniecības rīcībā ir plaša mednieku un zinātnieku pieredze, ko nepieciešams aktīvāk ieviest praksē.

Visbeidzot, putniem to viegli novērojamā dzīves veida un pievilcīgā izskata un uzvedības dēļ ir liela estētiska nozīme, ko cilvēki jau kopš sirmas senatnes pratuši augstu novērtēt. Ar savu rosību un balsīm tie atdzīvina ne vien lauku ainavas, ūdeņus un mežus, bet arī dažādas apdzīvotas vietas. Lieki atgādināt, kādu prieku gandrīz katram sagādā zīlīšu un citu sīko putnu rosība ziemā, pavasaris ar strazdu atlidošanu un pirmajām cīruļu dziesmām, skanīgais meža putnu koris un lakstīgala upes krastā. Skaisti ir nolūkoties kaiju un plēsīgo putnu vai ceļojošu dzērvju lidojumā, katram prieku sagādā stārķu ģimene, kas dzīvo pie mājas. Vissenākajos zīmējumos ir atrodami putnu attēli, bez jebkāda saimnieciska aprēķina cilvēki ieaudzinājuši savā tuvumā baložus, strazdus un baltos stārķus. Baložu, kanārijputniņu, papagaiļu kopšanai un meža putnu turēšanai būrīšos, pāvu, pērļu vistu, gulbju un dažādu dekoratīvo pīļu turēšanai pussavvaļā pamatā ir tikai estētiska prasība pēc putnu klātbūtnes.

Vēl vairāk prieka dabas mīļotājiem var dot putnu novērošana dabā, ieskatīšanās to dzīvē, aizstājot medību ieročus ar binokli un fotoaparātu, kas atstāj paliekošu atmiņu par skaistiem savvaļas putnu vidū pavadītiem brīžiem.

Urbanizācijas laikmetā cilvēkam ar katru gadu dārgāka kļūst dzīvā daba. Jau šodien varam ar pilnu pārliecību teikt, ka putnu estētiskā nozīme ir galvenais kritērijs to vērtēšanā.

PUTNU AIZSARDZĪBA

Vairums putnu sugu tagad skaitliski samazinās. Latvijas faunā ir putnu sugas, kas mūsu gadsimtā izzudušas kā ligzdotājas, pašreiz vairākas sugas atrodas uz izzušanas sliekšņa. Tam par iemeslu ir šādi apstākļi:

1) vides saindēšana ar lauksaimniecības ķimikālijām. Pesticīdi DDT un heksahlorāns pēc savas intensīvās lietošanas perioda, iekļāvušies visas biosfēras vielu cirkulācijā, nonāvē putnus gan tieši, gan pakāpeniski — iedarbojoties uz putnu vairošanās spēju. Putnu bojā ejai par iemeslu bieži bijusi pārāk centīga vai nevīžīga rīkošanās ar minerālmēsliem un herbicīdiem;

2) ūdeņu piesārņošana, galvenokārt ar naftas produktiem. Latvijā putnu bojā eja šī iemesla dēļ novērota samērā reti, visnopietnākās briesmas mūsu ūdensputniem draud migrāciju ceļos un ziemošanas vietās;

3) nosusinot purvus un aizaugošus ūdeņus, daudziem putniem zūd ligzdošanas vietas. Jāpiezīmē, ka šie pasākumi dažkārt tiek veikti arī bez pietiekama ekonomiska attaisnojuma;

4) rūpniecības, transporta un pilsētu attīstība. Šie apstākļi vispār samazina dabas ainavu platības. Vēl netiek pietiekami domāts par to, lai apdzīvotās vietas pareizi un bagātīgi apzaļumotu, bet atpūtas zonu nepareizas izmantošanas rezultātā putnu skaits samazinās arī to plašākā apkārtnē;

5) malu medniecība un tīša ligzdu postīšana, sevišķi ūdensputnu olu vākšana un plēsīgo putnu ligzdu postīšana, nodara putniem lielus zaudējumus. Nav pieļaujama arī olu kolekcionēšana skolu vai individuālām «vajadzībām» un mazuļu ievākšana audzēšanai mājās vai «dzīvajos stūrīšos». Par uzskates līdzekļiem lai kalpo ilustrētas rokasgrāmatas, kinofilmas, fotoattēli un pati dzīvā daba;

6) lielus zaudējumus putnu faunai nodara klejojoši kaķi. Lai gan jau sen pastāv attiecīgi mednieku biedrību un pārvaldes orgānu lēmumi, klejojošo kaķu skaits palielinās. To veicina vasaras atpūtnieku mas-veidīgums piepilsētu zonās un īpašās apmetnēs, kā arī labvēlīgi apstākļi jaunā tipa pilsētu un lauku apbūvēs. Apdzīvotās vietās un to tuvumā vairs nav zemē vai mazā augstumā ligzdojošo putnu, arī lauku apvidos cīruļu, laukirbju un daudzu citu lauku un meža putnu skaits samazinās, jo tos iznīcina kaķi.

No praktiskiem pasākumiem putnu aizsardzībā pirmām kārtām jāmin dobumperētāju putnu piesaistīšana mežos, kuros tiem trūkst dabisko ligzdošanas vietu, kā arī dārzos un pilsētu apstādījumos. Šeit jāpiesaista ne vien sīkie putni, bet arī lielie dobumperētāji — pūces, zaļās vārnas, gaigalas u. c. Ļoti vēlams saglabāt mežos caurus, vecus kokus — tajos dzīvojošie kaitēkļi neapdraud veselos kokus. Koki ar dzeņveidīgo putnu izkaltiem dobumiem sagādā ligzdas vietu citiem putniem, satrunējušos bērzu un alkšņu stumbeņos sev dobumus veido cekulainā un citas zīlītes.

Universāls būrītis, kas piemērots vairumam sīko dobumperētāju (pēc Ornitoloģijas laboratorijas pieredzes) izgatavojams taisnstūrains, no vismaz 2 cm bieziem sausiem dēļiem; izmēri: skrēja apaļa, 3,5 cm diametrā vai ari, kas mazāk vēlams, trīsstūrveida ar 5 cm platu malu. Dziļums no skrejas līdz grīdai — 15 cm, iekšējais šķērsgriezums — 11,5X11,5 cm. (Grīdas dēlīti iesit starp sienām, nevis pienaglo no apakšas!) Jumtiņš plakans, ar nelielu pārkari, noņemams, jo būrīši rudenī jāiztīra. Būrīti pie koka piestiprina nedaudz slīpi skrejas virzienā. Jo stiprāk būs pienaglots būrītis, jo ilgāks tā mūžs. Aizspriedumi pret naglu dzīšanu kokos šai gadījumā nav pamatoti. Erickiņiem gatavo būrīšus ar ļoti plašu skrēju. Kaķu un caunu briesmas putnu būrīšiem bieži pārspīlē — tām ir lielākoties vietēja nozīme. Vienkāršākā aizsardzība šai gadījumā — piestiprināt skrejai priekšā pusotras aploces dzeloņdrāts spirāli. Būrīšus izliek 1,5—5 m augstu, optimāli 50 m attālumā vienu no otra.

Līdzīgus, tikai lielākus būrīšus darina strazdiem, kuri nav sevišķi izvēlīgi pēc piemērota izmēra un veida dobuma, tos var izlikt koloniju veidā. Vēl lielākos būros ligzdo zaļās vārnas, bet sevišķi lielos ar 10—12 cm platu skrēju — gaigalas, lielās gauras un meža pūces. Visu tipu būrīšus nepieciešams ik gadus iztīrīt.

Lai veicinātu zīlīšu piesaistīšanu, tās ziemā baro. Barošanas vietās vienmēr jābūt saulgriežu sēklām, kaņepēm, prosai un citai barībai. Vēlams barotavas pārsegt ar jumtiņiem, lai tās neapsnigtu. Barības taupīšanai var ierīkot dažādus automātus, kas novērš sēkliņu izsvaidīšanu un to apsnigšanu. Zīlītes labprāt ēdīs taukus, kas uzziesti uz koku zariem. Speķa gabaliņi jāpakar auklās — pie koka piesietus vai piesistus speķa gabaliņus ātri sakaļ dzeņi. Nedrīkst lietot sālītas uzturvielas. Ja sīko putnu barotavas «izsaimnieko» baloži (pilsētās) vai sīļi un citi lielāki putni (mežos), tad jāierīko aizsargrežģi, kas ļauj piekļūt pie barības tikai sīkajiem putniem. Zvirbuļi traucē barošanu uz atklātiem galdiņiem, bet nelabprāt apmeklē barotavas, kas pēc izskata atgādina būrus vai citas «aizdomīgas» ierīces. Labas barotavas apmeklē ne vien zīlītes, bet arī dzilnīši, svilpji, zaļžubītes, stērstes un citas ziemojošās sīko putnu sugas. Sevišķi teicama barība dažādu putnu pievilināšanai ir sakaltēti pīlādžu ogu ķekari.

Grūts uzdevums ir piesaistīt ligzdošanai atklātu ligzdu putnus un pavairot to skaitu. Šeit galvenais ir radīt un saglabāt dabiskās, šo putnu ligzdošanai piemērotas vietas — dzīvžogus, mežmalu krūmājus, bagātu pamežu, it sevišķi jaunas, biezas eglītes un kadiķus. Vēlams stādīt pīlādžus un citus kokus un krūmus, kur putni rudenī barojas.

Lai palīdzētu plēsīgajiem putniem, var kokos izlikt ligzdu pamatus no dēļiem vai žagaru pinumiem. Plēsīgie putni visbiežāk ligzdo vecu jauktu mežu stūrīšos, ap 30—50 m no mežmalas vai cita pārtraukuma (jaunaudzes, purva vai tml.), tādās vietās, kur tie var pielidot ligzdai starp nevienāda auguma koku vainagiem, nevis pār tiem. Piekūniem noder augstos mežmalu kokos izlikti grozu dibeni. Nevajag izpostīt vārnu ligzdas, jo vārna tāpat pagatavos sev jaunu, bet vecās ligzdas izmanto piekūni, kuri paši ligzdas netaisa. Ap atrastām ērgļu un citu plēsīgo putnu vai melno stārķu ligzdām jāatstāj neskarts mežs attālumā, kas paredzēts attiecīgajos noteikumos.

Medību putnu resursu saglabāšanai un pavairošanai veicami pasākumi, par kuriem jau rakstīts nodaļā «Zosveidīgie». Galvenais priekšnoteikums pīļu un tārtiņveidīgo putnu savairošanai ir piemērotu ligzdas vietu izveidošana un saglabāšana, kuras vismaz ligzdošanas periodā nedrīkst traucēt ar jebkādu saimniecisku darbību — siena pļaušanu, lopu ganīšanu utt. Engures ezera Lielrovas salā, kuras platība ir 16 ha, pirms lopu ganīšanas un siena pļaušanas aizlieguma (1957. g.) bija 10 pīļu ligzdas, 1961. gadā to bija jau 163. Engures ezera Kazrovas salā (0,8 ha) 1960. gadā bija 4 pīļu ligzdas, bet 1961. gadā pēc krūmāju izciršanas — 25.

Lai saglabātu medņus un rubeņus, nepieciešams kopt to riesta vietas un aizsargāt tās no agrotehnisku un mežsaimniecisku pasākumu ietekmes. Viegli varētu panākt laukirbju skaita strauju pieaugumu, ja par tām parūpētos ziemas periodā, barojot ar nezāļu sēklām un citiem lauksaimniecības atkritumiem. Enerģiskāk jārīkojas, lai izskaustu aplami ieviestos jenotsuņus, kas nodara jūtamu postu visiem medību putniem.

Nepieciešams plaši popularizēt putnu aizsardzību iedzīvotāju, it sevišķi jaunatnes vidū. Visām kompetentām organizācijām jārūpējas, lai iedzīvotāji zinātu un izprastu pastāvošos likumus par dabas aizsardzību un medību nolikumus, par kuru ievērošanu atbildīgi ne vien mednieki, bet arī visi mežsaimniecības, lauksaimniecības darbinieki un tūristi, visi, kas uzturas brīvā dabā. Nedrīkstētu turpināties putnu skaita samazināšanās un pat izzušana — kopš 16. gadsimta cilvēka darbības rezultātā no zemeslodes faunas izzudušas ap 150 putnu sugas. Latvijā patlaban uz izzušanas sliekšņa ir retie ligzdotāji — vairākas plēsīgo putnu sugas, zosis, dzērves un citi putni. Kopš trīsdesmitajiem gadiem par trešdaļu, bet dažām sugām daudz vairāk, samazinājies arī parastāko plēsīgo putnu skaits. Plēsīgo putnu aizsardzībai nepieciešams krasi paplašināt mednieku un mežsaimniecības darbinieku zināšanas un apzinīgumu. Jāstimulē iedzīvotāju iniciatīva mazu dabas aizsardzības objektu izveidošanā retu putnu ligzdošanas vietās, putnu pārziemošanas vietās utt. Mūsdienu cilvēkam jākļūst par dabas saimnieku, kas pazīst, izprot un veicina putnu lielo un daudzveidīgo nozīmi dabā un cilvēka apkārtnē, rūpējas par skaistas un bagātas putnu valsts saglabāšanu nākamajām paaudzēm.

RĀPUĻI - REPTILIA

Rāpuli pa lielākai daļai ir sauszemes dzīvnieki, izņemot, dažas bruņurupuču un čūsku sugas, kas dzīvo ūdenī. Raksturīga rāpuļu īpatnība ir spēcīgi attīstītais ādas ragvielas slānis, kas klāj ķermeni zvīņu vai vai-rodziņu veidā. Čūskas un ķirzakas 2—3 reizes gadā maina ādas virsējo ragvielas slāni.

Pasaulē sastopamas apmēram 4500 rāpuļu, sugas, visā Padomju Savienībā apmēram 125, bet mūsu republikā tikai septiņas. So aukstasiņu dzīvnieku visvairāk tropu un subtropu joslā; polu virzienā to daudzums strauji samazinās.

Latvijā rāpuļi maz pētīti. Pirmie plašākie darbi ir J. Šiliņa un V. Lamstera brošūra «Latvijas rāpuļi un abinieki» (1934) un J. Šiliņa apraksts par rāpuļiem un abiniekiem (1936). Pēckara periodā ziņas par rāpuļiem sniegtas Latvijas PSR dzīvnieku noteicējā un rakstu krājumā «Saudzējiet un mīliet dabu» (Tauriņš, 1956), kā arī J. Slokas darbā «Latvijas PSR abinieki un rāpuļi» (1961).

Mūsu republikā rāpuļiem nav sevišķi lielas praktiskas nozīmes. Ķirzakas un glodene iznīcina kaitīgos kukaiņus, bet čūskas, it īpaši odze, — peļveidīgos grauzējus.

Purvu bruņurupucis (Emys orbicularis) visbiežāk sastopams Viduseiropā un Dienvideiropā, sevišķi Vidusjūras piekrastē, kā arī Rietumāzijā un Ziemeļāfrikā. Lietuva un Latvija ir vistālākie ziemeļu apvidi, kur šis dzīvnieks konstatēts.

Mūsu republikā purvu bruņurupucis sastopams reti. Cik zināms, pirmoreiz viens eksemplārs atrasts 1820. gadā Puzē. Līdz mūsu dienām pavisam zināmi daži desmiti atradņu, visvairāk Kurzemē un Zemgalē. Gandrīz visi tie bijuši pieauguši īpatņi, tādēļ radies uzskats, ka purvu bruņurupuči pie mums nevairojas, bet ievesti no citurienes un palaisti savvaļā vai izbēguši no gūsta.

Purvu bruņurupuči ir 20—35 cm gari. Vairogi, sevišķi muguras vairogs, ļoti tumši, ar zaļganu vai brūnganu nokrāsu un dzelteniem plankumiem. Uzturas stāvošos vai lēni tekošos, augiem bagātos ūdeņos, izvairoties no cilvēka mītņu tuvuma. Pārtiek no sīkiem ūdens dzīvniekiem: zīvīm, kukaiņiem un to kāpuriem, abiniekiem u. c., kurus medī ūdenī. Pavasarī vai vasaras sākumā mātīte iedēj piekrastes smiltīs izraktā bedrītē 3—15 baloža olu lieluma olas, no kurām rudenī vai arī tikai nākošajā pavasarī izšķiļas mazuļi. Ziemu pavada, ierakušies dūņās. Var sasniegt pat pāri par 100 gadu vecumu.

Kā Latvijā rets dzīvnieks purvu bruņurupucis tiek aizsargāts ar likumu.

Sila ķirzaka. G. Manzurova foto

Sila ķirzaka (Lacerta agilis) ir neliels, 15— 20 cm garš rāpulis. Mugurpuse tai gaišbrūna vai pe-lēkbrūna, ar tumšākām gareniskām joslām un sīkiem plankumiem. Ķermeņa vēderpuse tēviņiem dzeltenzaļa, mātītēm gaiši dzeltena, abiem ar sīkiem tumšiem plankumiem. Pavasari, pārošanās laikā, tēviņiem sāni kļūst spilgti zaļi vai dzeltenzaļi, ar vizuļojošu spīdumu. Sastopamas arī sila ķirzakas ar vienmērīgi pelēku, sarkanīgu, brūnganu vai pat melnu mugurpusi.

Parasti uzturas sausās, saulainās piekalnēs, izcirtumos, mežmalās, akmeņu grēdās, lai gan nebaidās arī ūdens tuvuma. Sevišķi kustīga ir saulainās pusdienas stundās. Barībai izmanto dažādus kukaiņus, tārpus, gliemjus. Pārojas maija sākumā, bet jūnijā mātīte izdēj slēptās vietās (zem akmeņiem, satrūdējušiem augiem, lapām u. tml.) 5—14 olas ar plānu, mīkstu čaulu. Mazuļi no tām izšķiļas pēc apmēram diviem mēnešiem. Līdz ar pirmajām rudens salnām uzmeklē ziemošanas vietas — dobumus zem koku saknēm, ēku pamatiem, akmeņiem u. c., kur temperatūra nekad nav zemāka par 0°.

Sila ķirzaka Latvijā sastopama diezgan bieži, lai gan samērā nevienmērīgi.

Pļavu ķirzaka (Lacerla vivipara) ir 15—17 cm gara. Tās mugurpuse brūna vai pelēkbrūna, ar tumšākiem plankumiem, sānos gaiša, gareniska svītra. Vē-derpuse tēviņam sārti dzeltena, ar melniem plankumiņiem, mātītēm bāli dzeltena, vienkrāsaina. Pavasari, pārošanās laikā, tēviņiem vēderpuse sevišķi spilgtā krāsā. Dažreiz sastopamas arī vienmērīgi brūnas vai arī pat melnas pļavu ķirzakas. Atšķirībā no sila ķirzakas aste samērā īsa, garāka par ķermeni tikai nepilnas pusotras reizes (sila ķirzakai vairāk nekā pusotras reizes).

Uzturas dažādās vietās, neizvairoties no mitrām ūdeņu piekrastēm un purviem, labprāt peld. Pārtiek no kukaiņiem, tārpiem, gliemjiem u. c. sīkiem dzīvniekiem. No ziemas miega pamostas aprīļa beigās, bet maijā sākas pārošanās. Parasti augustā piedzimst

5—12 mazuļi, vienmērīgi tumšā, gandrīz melnā krāsā. Rudenī uzmeklē piemērotas slēptuves un dodas ziemas guļā.

Pļavu ķirzaka Latvijā sastopama ļoti bieži.

Glodene (Anguis fragilis) pieder pie ķirzakveidī-gajiem rāpuļiem, lai gan tā pēc ārējā izskata atgādina čūsku, jo kājas tai reducējušās. Ķermenis 40—50 cm garš, diezgan dažādā krāsā — mugurpuse dzelten-

brūna, sarkanbrūna vai brūna, zilgani plankumaina, dažreiz pat pilnīgi melna. Glodenei raksturīgs bronzas krāsas spīdums. Vēderpuse melna vai pelēka. Galva maza, tikpat plata kā ķermenis un kakls, aste strupa. Glodene, tāpat kā citas ķirzakas, briesmu brīžos var nomest asti, kura pēc laika atkal ataug.

Glodene ir krēslas un nakts dzīvnieks; dienas karsto laiku pavada slēptuvē un tikai vakaros, bet dažreiz arī pēc lietus iznāk, lai uzmeklētu sliekas, gliemjus, kukaiņus, to kāpurus u. c. sev noderīgus barības

objektus. Visbiežāk uzturas mitros, pielūžņotos meža apvidos. Pārojas maija beigās; augustā piedzimst 5— 15 gaiši, spīdīgi mazuļi ar garenisku svītru uz muguras. Septembrī dodas ziemas guļā no sala aizsargātās vietās.

Glodene Latvijā sastopama diezgan bieži, bet sakarā ar slēpto dzīves veidu to reti var novērot. Glodene ir derīgs dzīvnieks (iznīcina kaitīgus kukaiņus), kuram diemžēl bieži nākas nepelnīti ciest savas līdzības dēļ ar čūskām, tāpēc tā ieskaitāma mūsu īpaši aizsargājamo dzīvnieku sarakstā.

Zalktis (Natrix natrix) ir vislielākais no Latvijā sastopamām čūskām; tas parasti ir ap 1 m garš, bet gadās ari līdz 1,5 m gari īpatņi. Ķermeņa krāsa diezgan mainīga. Mugurpuse gaiši zilganpelēka vai brūn-ganpelēka līdz gandrīz melna, vēderpuse parasti gaiša. Pie pakauša raksturīgi dzelteni pusmēnešveida plankumi.

Mūsu republikā, kuras teritorija atrodas tuvu zalkša izplatības areāla ziemeļu robežai, šis dzīvnieks nav pārāk bieži sastopams. Uzturas visdažādākās vietās, cilvēka mītnes ieskaitot, tomēr visbiežāk ūdens tuvumā. Barību (galvenokārt vardes) zalktis parasti iegūst ūdenī, jo ļoti labi peld un nirst. Pārojas aprīļa beigās un maijā, tūlīt pēc pamošanās no ziemas miega. Vasaras vidū mātīte izdēj 10—40 ozolzīles lieluma olas ar mīkstu čaulu; mazuļi izšķiļas pēc 2— 4 nedēļām.

Gludenā čūska (Coronella austriaca) parasti ir 50—60 cm gara (retumis līdz 80 cm). Ķermenis mugurpusē dažādos brūnos toņos, ar tumšākiem plankumiem 2 vai 4 gareniskās rindās; vēderpuse parasti ar sarkanīgu nokrāsu. Raksturīgas šai čūskai gludās zvīņas un nelielā galva, kas bez manāma norobežojuma pāriet ķermenī.

Uzturas sausās mežmalās, krūmājos, akmeņu kaudzēs un vecās drupās. Pārtiek no sīkām ķirzakām, čūsku mazuļiem u. tml. barības. Laupījumu pirms aprīšanas nožņaudz, aptinoties tam vairākas reizes apkārt. Pārojas pavasarī; tēviņi šajā laikā cīnās mātīšu dēļ. Vasaras vidū mātīte izdēj līdz 15 olas, no kurām, dažreiz pat pirms izdēšanas, izšķiļas mazuļi.

Gludenā čūska ir pilnīgi nekaitīgs, saudzējams dzīvnieks, jo mūsu republikā tā reti sastopama.

Odze (Vipera bērus) parasti 40—60 cm gara. Krāsa ļoti mainīga — gaišpelēka vai gaiši dzeltenbrūna līdz tumši sarkanbrūnai un pat pilnīgi melnai. Visvieglāk odze atšķirama pēc raksturīgās melnās zigzagveida muguras svītras, kuras parasti nav vienīgi melnajiem eksemplāriem. Raksturīga ir odzes plakanā, trīsstūrainā galva.

Odze sevišķi labprāt uzturas aizaugušos izcirtumos, taču sastopama arī mežmalās, krūmainās, sūnu purvos. Pārtiek no vardēm, ķirzakām, peļveidīgajiem grauzējiem, putnu mazuļiem. Savus upurus pirms aprīšanas nonāvē ar indīgā kodiena palīdzību. Pārojas agri pavasarī. Vasaras beigās mātīte dzemdē līdz 20 mazuļu, kas tūlīt uzsāk patstāvīgu dzīvi. Apmēram oktobra beigās odzes salasās pa vairākām kopā un uzmeklē pārziemošanai noderīgas vietas zem celmiem, akmeņu katfdzēm u. c., kur, satinušās kopā, guļ ziemas miegu. Pavasarī odzes pamostas agrāk nekā citi rāpuļi; tās var redzēt jau tad, kad tikko nozudis sniegs ciņu un pauguru dienvidu pusē.

Odze ir vienīgā indīgā čūska Latvijā. Tās kodiens var būt diezgan bīstams cilvēkam un mājdzīvniekiem.

ABINIEKI - AMPHIBIA

Abinieki sastopami saldūdeņos vai to tuvumā. Par abiniekiem šie dzīvnieki nosaukti tāpēc, ka attīstības sākumā (kāpuru stadijā) tie uzturas ūdenī, bet pieaugušie — pa lielākai daļai uz sauszemes. Līdz ar uzturēšanās vietas maiņu pilnīgi izmainās to ķermeņa uzbūve. Abinieki vairojas ar olām, kuras iznērš ūdenī. Izšķīlušies kāpuri (kurkulēni) attīstās ar pārvēršanos (metamorfozi). Kāpuri elpo ar žaunām, tiem nav kāju, bet ir aste. Pieaugušie elpo ar plaušām, un tiem izveidojas kājas. Kāpuri barojas ar aļģēm un citiem planktona organismiem, pieaugušie — ar dažādiem sīkiem dzīvniekiem — kukaiņiem un to kāpuriem, zirnekļiem, tārpiem, gliemjiem, kā arī zivju ikriem un zivju mazuļiem. Ķermeņa temperatūra abiniekiem mainās līdz ar apkārtnes temperatūru.

Vairākums abinieku sugu ir derīgi dzīvnieki, jo tie iznīcina lauksaimniecībai kaitīgus kukaiņus. Zivsaimniecībā kaitīgas ir zaļā un ezeru varde, jo tās pārtiek ne vien no zivju mazuļiem, bet arī no zivju barības objektiem — ūdens kukaiņiem un to kāpuriem, gliemjiem utt.

Abiniekiem, sevišķi vardēm, ir daudz ienaidnieku. Tā, piemēram, stārķiem, zalkšiem un odzēm vardes ir galvenā barība. Bez tam vardes ķer arī zivju gārņi, vārnas, jenotsuņi, āpši, līdakas, sami u. c. Krupji no ienaidniekiem pasargājas tādējādi, ka briesmu brīžos ādas dziedzeri izdala kodīgu, atbaidošu sekrētu.

Sevišķi jāuzsver abinieku nozīme eksperimentālajās zinātnēs. Dažādiem eksperimentiem un novērojumiem katru gadu zinātniskās pētniecības institūtos izmanto simtiem tūkstošu varžu un to kāpuru. Bez tam vairākās zemēs (Francijā, Ķīnā u. c.) dažas varžu sugas izmanto cilvēku pārtikai. Sakarā ar intensīvo izmantošanu daudzās zemēs varžu skaits strauji samazinājies un radušās bažas, vai tās neizzudīs. Tāpēc Anglijā u. c. ar likumu noliegts ķert vardes un citus abiniekus. Nolikumā par Latvijas PSR dabas aizsardzību noteikts, ka retās abinieku sugas — lielais tritons, ugunskrupis un kokuvarde ir saudzējami dzīvnieki.

Par Latvijas abiniekiem plašākas publikācijas ir

J. Šiliņam un V. Lamsteram (1934) un J. Šiliņam (1936). Faunistiskās piezīmes publicējuši T. Straut-zelis, J. Pētersons, E. Valters, A. Dreimanis u. c. No jaunākā laika plašākiem darbiem par republikas abiniekiem jāatzīmē E. Tauriņa (1956, 1958) un J. Slokas (1961) publikācijas.

Visā pasaulē pazīstamas ap 1900 abinieku sugas; visā Padomju Savienībā sastopamas 33, bet mūsu republikā 11 sugas.

Astainie abinieki — Caudata

Astaino abinieku kārtas pārstāvjiem, kā pieaugušajiem, tā kāpuriem, ir aste. Mūsu faunā no tiem sastopami vienīgi tritoni. Pavasarī nārsta laikā un vasarā tritoni uzturas ūdenī — aizaugušos dīķos, ezeru piekrastēs, bet rudeni pārvietojas uz sauszemi un uzmeklē ziemošanai piemērotas vietas zem akmeņiem un koku celmiem, sūnās, zem nokritušām koku lapām. Tēviņiem nārsta laikā uz muguras un astes ir spurveida ādas kroka. Latvijā 2 sugas.

Mazais tritons (Tritums vulgaris vulgaris) ir līdz 9 cm garš, reti garāks. Mugura zaļgani brūna, vēders oranžs; ķermenis viscaur ar melniem plankumiem. Nārsto aprīlī, maijā. Iznērstās olas piestiprina izklaidus pa vienai pie zemūdens augiem. Pārtiek no planktona vēžveidīgajiem un citiem sīkiem ūdens dzīvniekiem; iznīcina daudz odu kāpuru. Sastopams ļoti bieži.

Lielais tritons (Tiiturus cristatus cristatus) ir līdz 16 cm garš. Mugura brūna vai melni brūna, ar apaļiem melniem plankumiem un baltiem punktiem; vēders dzeltenīgs, ar melniem plankumiem. Nārsto maijā. Olas piestiprina pie ūdens augiem izklaidus pa vienai vai arī nelielās kaudzītēs. Pārtiek, tāpat kā mazais tritons, no planktona vēžveidīgajiem un citiem sīkiem ūdens dzīvniekiem. Sastopams reti; izplatība noskaidrojama.

Bezastainie abinieki — Salientia

Latvijā ir 4 bezastaino abinieku dzimtas ar 9 sugām. Par piekto dzimtu — kokuvardēm (Hylidae) drošu ziņu nav; iespējams, ka agrāk kovuvarde [Hyla arbo-rea arborea) šeit dzīvojusi. Tagad kokuvardes izplatības areāls ziemeļos robežo ar Latvijas dienvidrietumu daļu; Lietuvā kokuvarde sastopama.

Apaļmēles krupju dzimta — Discoglossidae. Latvijā 1 suga — sarkanvēdera ugunskrupis (Bombina bom-bina). Tas līdz 4,5 cm garš. Mugura zaļgani pelēka, vēders zilgani melns, ar sarkaniem plankumiem un baltiem punktiem. Uzturas aizaugušos dīķos un grāvjos. Pārziemo parasti uz sauszemes. Nārsto aprīlī, maijā. Tēviņiem šajā laikā īpatnēja «balss», kas atgādina stikla zvaniņa skaņas. Olas iznērš izklaidus uz ūdens augiem. Pārtiek no kukaiņiem un to kāpuriem, gliemjiem, tārpiem. Latvijā atrasts ļoti reti — Bauskas apkārtnē.

Varžukrupju dzimta — Pelobatidae. No šīs dzimtas Latvijā sastopams brūnais varžukrupis (Pelobates fuscus). Tas 6—8 cm garš. Mugura pelēcīgi zaļgana, ar brūniem plankumiem un sarkaniem punktiem; vēders gaiši pelēcīgs. Ādas dziedzeri izdala sekrētu ar ķiploku smaku. Dienā ierokas zemē. Pārtiek no kukaiņiem un to kāpuriem, zirnekļiem, gliemjiem, tārpiem. Klejotājs, sastopams visdažādākās vietās — dārzos, laukos. Nārsto aprīlī, maijā. Olas virknēs piestiprina pie ūdens augiem. Latvijā sastopams izklaidus un reti.

Krupju dzimta (Buionidae). Latvijā 1 ģints ar 3 sugām. Nakts dzīvnieki. Pieaugušie uzturas ūdenī tikai nārsta laikā.

Parastais krupis (Bufo buio bufo) līdz 20 cm garš. Mugura brūna vai melni brūna, vēders mazliet gaišāks. Ļoti rijīgs, pārtiek no tārpiem (sevišķi sliekām), gliemjiem, kukaiņiem un to kāpuriem. Nārsto aprīlī, maijā. Iznērš olas 3—10 m garās lentās. Ļoti bieži sastopams dārzos, laukos, mežos, parkos, arī apdzīvotu vietu tuvumā. Dzīvo apmēram 40 gadus.

Zaļais krupis (Bufo viridis viridis) ir 7—13 cm garš. Mugura dzeltenīgi pelēcīga, ar zaļiem plankumiem, vēders gaišs. Pārtiek no dažādiem kukaiņiem, kā arī zirnekļiem un gliemjiem; dārzos un parkos iznīcina daudz skudru. Nārsto aprīlī, maijā. Olas iznērš starp ūdens augiem 3—4 m garās lentās, kurās 2—4 virknes olu. Uzturas sausos, zāļainos krūmājos. Sausumu pārcieš labāk nekā citas abinieku sugas. Paslēptuves izrok augsnē. Sastopams diezgan bieži.

Smilšu krupis (Bufo calamito) ir 6—8 cm garš. Mugura zaļgani brūna, ar raksturīgu dzeltenu svītru pāri mugurai; vēderpuse gaiša, ar plankumiem. Pārtiek no kukaiņiem, zirnekļiem, tārpiem, gliemjiem. Dienu pavada ieracies zemē. Kurkstēšana atgādina circeņa dziesmu. Pārvietojas ejot. Nārsta laiks nenoteikts un ilgst no aprīļa līdz septembrim. Olas iznērš 1,5—1,8 m garās lentās. Uzturas stāvošu ūdeņu tuvumā, sausās, smilšainās vietās dārzos, laukos. Sastopams diezgan bieži, sevišķi jūrmalas kāpu rajonā.

Varžu dzimta (Ranidae). Latvijā 4 sugas. Dienas dzīvnieki. Pārvietojas lēcieniem.

Ezeru varde (Rana ridibunda ridibunda) ir lielākā varde republikā, tās garums 15—17 cm. Mugura zaļgani brūngana, ar tumšiem plankumiem, vēders balti pelēcīgs, ar pelēkiem plankumiem; kāju apakšpuse balta, ar zaļiem plankumiem. Tēviņiem ārējie rezo-natori pelēki vai melni. Visu dzīves laiku uzturas ūdenī. Veikli peld un nirst. Ļoti rijīga. Pārtiek no ūdens kukaiņiem un to kāpuriem, gliemjiem, kā arī zivīm, abinieku kāpuriem, tritoniem, vardēm. Nārsto maijā, jūnijā. Olas iznērš brīvā ūdenī kaudzītēs. Bieži sastopama aizaugušos dīķos, ezeros, upju attekās.

Zaļā varde (Rana esculenla) ir 10—12 cm gara. Ļoti līdzīga ezera vardei; atšķiras ar to, ka uz zaļganās muguras tai 3 gaišas svītras; kāju apakšpuse dzeltenīga, ar melni brūniem plankumiem; tēviņiem ārējie rezonatori balti. Dzīves veids un uzturēšanās vietas līdzīgi ezera vardei. Sastopama bieži.

Parastā varde (Rana temporaria temporaria) ir līdz 9 cm gara. Krāsa mainīga. Parasti mugura brūngana, ar tumšiem plankumiem, vēders balts vai iedzeltens, ar brūnganiem plankumiem. Pārtiek no kukaiņiem un to kāpuriem, zirnekļiem, gliemjiem, tārpiem u. c. Sastopama visdažādākajās vietās. Bieži tā aizklejo tālu no ūdeņiem — laukos, mežos, pļavās, dārzos. No abiniekiem parastā varde ir visplašāk izplatīta — Skandināvijas pussalā tā sastopama līdz 70. ziemeļu platuma grādam. Nārsto tūlīt pēc ziemas guļas — martā, aprīlī, kad ledus tikko izkusis. Olas iznērš kaudzītēs uz brīvas ūdens virsmas. Pārziemo ūdenī. Sastopama ļoti bieži.

Purvu varde (Rana terrestris terrestris) ir 5—7 cm gara. Arēji līdzīga parastajai vardei, bet ar smailāku purnu un gaišu vēderu bez plankumiem. Pārtiek no kukaiņiem un to kāpuriem, zirnekļiem, gliemjiem, tārpiem. Uzturas ēnainās, krūmainās vietās. Nārsto aprīlī, maijā. Olas iznērš kaudzītēs. Pārziemo ūdenī vai arī uz sauszemes zem akmeņiem, kritušiem kokiem un lapām. Sastopama visā republikā, bet retāk nekā parastā varde.

ZIVIS — PISCES

Zivis ir tipiski ūdens mugurkaulnieki, kas elpo ar žaunām. Ķermeņa temperatūra zivīm mainīga, atkarīga no apkārtējās vides temperatūras. Ekstremitātes ir pāra un nepāra spuras. Ada ar zvīņām, kaula plāt-nītēm vai kaila.

Visā pasaulē pazīstamas ap 20 000 tagad dzīvojošo zivju sugas. No tām Padomju Savienības ūdeņos sastop 1500 sugas; Latvijā savvaļā zināmas 70 zivju sugas ar 3 formām.

Pirmie zinātniskie pētījumi par zivīm Baltijā veikti

K. Bēra vadībā sakarā ar zivju nozvejas samazināšanos Baltijas jūras piekrastē un Peipusa ezerā. Tie publicēti, sākot ar 1860. gadu, īpašā rakstu sērijā. Savā laikā nozīmīgs bija B. Dibovska (1862) darbs par karpu dzimtas zivju morfoloģiju un bioloģiju. Daudz pētījumu par Baltijas zivīm ir G. Šneideram. It sevišķi minami darbi par Baltijas jūras siļķu dzimtas zivīm (1908) un par Baltijas saldūdeņu zivīm (1925). Par jūras zivīm nozīmīgi ir J. Suvorova Baltijas jūras ekspedīcijas pētījumu apraksti (1910—1913). Ziņas par jūras un saldūdeņu zivīm periodā starp abiem pasaules kariem ir V. Mansfelda, V. Ozoliņa, E. Stranda, B. Bērziņa un V. Mieža publikācijās. Pārskatus devuši V. Mansfelds (1936) un I. Nikolajevs

(1953).

Plaši kompleksi pētījumi par zivju bioloģiju mūsu republikas iekšējos ūdeņos un Baltijas jūrā noorganizēti pēc Lielā Tēvijas kara.

Zivju barošanos iekšējos ūdeņos pētījuši O. Kača-lova, N. Sloka, N. Ostroumovs, Z. Spuris, saldūdens zivju bioloģiju (barošanās attiecības, vairošanos, augšanas ātrumu), kā arī atsevišķu zivju morfoloģiju un izplatību — R. Selkere-Laganovska, A. Redliha, V. Bodniece, I. Lablaika, J. Sloka u. c.

Baltijas jūrā un Rīgas līcī pētījumi galvenokārt izdarīti par rūpnieciski svarīgākām zivju sugām un šo zivju barības bāzi. Tos veikusi A. Šurina, M. Liševs, T. Dementjeva, V. Bodniece, I. Nikolajevs, A. Prie-dītis, G. Tokareva, I. Lablaika.

Zivju aklimatizāciju pētījis G. Andrušaitis. Sevišķi labi veikusies peledes ieaudzēšana republikas ezeros un dīķos.

Visiem pētījumiem par zivju bioloģiju ir liela nozīme Latvijas iekšējo ūdeņu un Baltijas jūras zivju krājumu racionālā izmantošanā.

Ķermeņa forma zivīm ļoti dažāda. Labi peldošām zivīm ir slaids, vārpstas vai torpēdas veida ķermenis. Mazkustīgās zivis, kuras uzturas pie gultnes, ir plakanas. Ir arī zivis ar slaidu, šķērsgriezumā apaļu čūskveidīgu vai pavedienveidīgu ķermeni.

Zivij augot, attiecīgi pieaug visas ķermeņa daļas, arī zvīņas. Vasarā zvīņu pieauguma josla plata, bet ziemā pieaugums niecīgs un josla šaura. Saskaitot zvīņām vasaras un ziemas pieauguma joslas, var noteikt zivs vecumu.

Ādā ir pigmentšūnas, kas var izplesties vai sarauties, līdz ar to mainās zivs krāsa. Lielākajai daļai zivju ķermeņa krāsa līdzīga uzturēšanās vietas kolorītam. Dažu zivju (lašu, taimiņu, stagaru) tēviņiem ķermeņa krāsa mainās nārsta laikā.

Skelets labi attīstīts, tas ir skrimšļa vai kaula. Liela nozīme ir peldpūslim. Peldpūslis zivīm ir hidrostatis-kais aparāts. Muskuļiem saspiežot vai paplašinot peldpūsli, mainās zivs tilpums un īpatnējais svars, un tādējādi zivis var piemēroties dažādām uzturēšanās vietām.

Vairākums zivju elpo ar žaunām. Noskaidrots, ka dažādām zivju sugām elpošanai nepieciešams dažāds ūdenī izšķīdušā skābekļa daudzums. Visvairāk skābekļa vajadzīgs forelēm un bārdainajiem akmeņgrau-žiem (11 ml skābekļa vienā litrā ūdens). Samērā maz skābekļa vajadzīgs plaužiem, pličiem, karūsām un karpām. Ja vienā litrā ūdens ir līdz 3 ml skābekļa, tad šīs sugas vēl jūtas labi. Kad vienā litrā ūdens ir

1,5 ml, nobeidzas līdakas, bet, ja vienā litrā ūdens ir 0,5 ml skābekļa, tad iet bojā līņi, karūsas un karpas.

Smadzenes salīdzinājumā ar citu mugurkaulnieku smadzenēm zivīm vienkāršas, vāji attīstītas. Maņu orgāni labi attīstīti. Zivis izšķir visas spektra krāsas, taču tālāk par dažiem metriem neredz. Zivis ne vien dzird, bet spēj atšķirt skaņu toņus. Tām ir labi attīstīta garšas sajūta — tās atšķir saldas, sāļas, rūgtas un skābas vielas. Ar sānu līniju zivis uztver straumes un ūdens viļņošanos, kā arī to ūdens kustību, ko rada citi ūdens dzīvnieki. Tā, piemēram, mazas zivtiņas bēg, sajūtot lielākas zivs (piemēram, līdakas) radīto ūdens saviļņojumu.

Zivis vairojas ar olām jeb ikriem, bet sastopamas arī sugas, kurām mazuļi piedzimst dzīvi (piemēram, lucītim).

Iznērstie ikri brīvi peld (brētliņai) vai pielīp pie kāda substrāta. Dažas sugas (karūsa, līnis, rudulis, plaudis, vīķe) ikrus piestiprina pie augiem, citas (vimba) pie akmeņainas vai smilšainas gultnes (grundulis). Vairākums zivju sugu iznērstos ikrus atstāj savam liktenim, bet dažas sugas (stagars, deviņadatu stagars, zandarts u. c.) tos apsargā. Lielākā daļa zivju sugu ikrus iznērš vienā reizē, bet dažas (karūsa, līnis, ķīsis u. c.) ikrus iznērš porcijām.

Zivju mazuļi pārtiek no sīkiem ūdens organismiem — planktona. Pieaugušo zivju barība atkarībā no sugu īpatnībām un dzīves vietas ir ļoti dažāda. Augēdāju zivju (ruduļu, raudu) papildbarība ir kukaiņi, kāpuri, gliemji un citi bentosa dzīvnieki. Plank-tonēdājas zivis (reņģes, repši, vīķes u. c.) pārtiek no sīkajiem vēžveidīgajiem u. c. planktona organismiem. Bentosēdājas zivis (līņi, ķīši u. c.) ēd ūdens kukaiņu kāpurus, tārpus, gliemjus utt. Plēsīgās zivis (līdakas, zandarti, sami, laši u. c.) pārtiek no zivīm. Tām raksturīga liela mute ar zobiem, pārējām zivīm mute šaura un parasti bez zobiem.

Zivis dzīvo gan atsevišķi, gan baros. Baros dzīvo galvenokārt planktonēdājas zivis (reņģes, repši, vīķes), kā ari daudzas bentosēdājas zivis (plauži, grunduļi, plekstes). Plēsīgās zivis (līdakas) dzīvo atsevišķi.

Atkarībā no uzturēšanās vietām un dzīves veida izšķir šādas zivju grupas:

jūras zivis (reņģe, brētliņa, menca u. c.); uzturas jūrā, saldūdeņos ieklejo tikai nejauši;

caurceļotājas zivis (lasis, zutis u. c.); dzīvo jūrā, bet nārsto saldūdeņos; izņēmums ir zutis, kas dzīvo saldūdeņos, bet nārsto jūrā;

puscaurceļotājas zivis (vimba, zandarts, salaka u. c.); uzturas jūras iesāļajā daļā upju grīvu rajonos, bet nārsto upēs;

saldūdens zivis (rauda, asaris, līdaka u. c.); visu laiku dzīvo ezeros un upēs, jūrā ieklejo nejauši.

SKRIMSĻZIVIS — CHONDRICHTNYES

Pie šīs apakšklases pieder slaidas, vārpstveida zivis. Skelets galvenokārt veidots no skrimšļa. Uz ķermeņa 5 kaula vairodziņu rindas. Mute galvas apakšpusē. Padomju Savienībā 1 dzimta ar 13 sugām, mūsu republikā 2 sugas.

Store (Acipenser sturio) ir ātri augoša liela zivs; līdz 6 m gara, svars 300 kg un vairāk. Caurceļotāja — uzturas jūrā, nārsto upēs (aprīlī, maijā, jūnijā). Rietumeiropas ūdeņos un Baltijas jūrā rūpnieciskas nozīmes nav — stores nesaudzīgi izzvejoja jau pagājušā gadsimta beigās. Kādreiz tās ļoti daudz nozvejotas arī Rīgas līcī un Daugavā. Tagad stores pieskaitāmas pie Baltijas jūras ļoti retām zivīm.

Sterlete (Acipenser ruthenus) izaug līdz 1,2 m gara, svars līdz 16 kg; parasti nozvejo 4—8 kg smagas. Aklimatizācijai sterletes mazuļi vairākas reizes (sākot no 1948. gada) ielaisti Daugavas lejasgalā. Tagad Daugavā un Rīgas līcī noķerti līdz 80 cm gari eksemplāri, kas sver 4—6 kg.

KAULZIVIS — OSTEICHTHYES

Ārējais izskats un dzīves veids ļoti dažāds. Skelets stipri pārkaulojies. Pie šīs virskārtas pieder vairākums tagad dzīvojošo zivju sugu. Mūsu republikā šajā apakšklasē 10 kārtas.

Siļķveidigas zivis — Clupeiformes

Siļķveidīgo zivju kārtā apvienotas morfoloģiski un bioloģiski atšķirīgas sugas. Latvijā 5 dzimtas.

Siļķu dzimtas (Clupeidae) zivīm zvīņas plānas, viegli izkrīt. Sānu līnijas nav. Sastop visās pasaules jūrās un okeānos, dažas sugas arī saldūdeņos. Latvijā 3 sugas.

Reņģe jeb Baltijas siļķe (Clupea harengus membras) ir Atlantijas siļķu [C.harengus) pasuga. Tā 20—25 cm gara, atsevišķi eksemplāri pat garāki. Pārtiek no plan-ktoniskiem vēzīšiem. Nārsto jūras piekrastes sēkļos. Izšķir pavasarī un rudenī nārstojošas reņģu populācijas. Pavasarī (maijā, jūnijā) nārstojošo reņģu populācijas skaita ziņā lielākas nekā rudenī (augustā, septembrī) nārstojošās populācijas. Pēc nārsta reņģes aizceļo tālu no krastiem un izklīst mazākos baros. Šie bari seko planktonisko vēžveidīgo koncentrācijas vietām: dienā — ūdens dziļākajos slāņos, naktī — vairāk ūdens virspusē. Ziemā reņģes uzturas dziļumā. Dažreiz nelieli reņģu bariņi ieklejo piejūras upēs un ezeros (Daugavas un Lielupes lejasgalā, Ķīšezerā).

Galvenie reņģu ienaidnieki ir mencas, nēģi, laši, kaijveidīgie putni un roņi.

Baltijas jūrā reņģes ir viena no vissvarīgākajām rūpnieciskajām zivīm. No Baltijas jūras reņģes pārvestas un sekmīgi aklimatizētas Arāla jūrā.

Brētliņa jeb Baltijas brētliņa (Sprattus sprattus bal-ticus) pēc ārējā izskata un dzīves veida ļoti līdzīga reņģei. Atšķiras ar mazāku ķermeni un lēnāku augšanu. Brētliņas līdz 12 cm garas. Tāpat kā reņģēm, arī brētliņām ir pavasarī un rudenī nārstojošas populācijas. Saimnieciski nozīmīga Baltijas jūras zivs.

Palede (Alosa fallax) ir līdz 45 cm gara. Pēc ārējā izskata līdzīga reņģei. Raksturīga paledes pazīme ir ieapaļi melnie plankumi ķermeņa sānos. Uzturas jūrā, bet nārsto agri pavasarī upēs. Baltijas jūrā un Rīgas līcī nelielā daudzumā nozvejo kopā ar reņģēm.

Lašu dzimtas (Salmonidae) zivīm ir raksturīga taukspura starp muguras un astes spuru. Sānu līnija labi izveidota. Latvijā savvaļā 3 ģintis ar 6 sugām; vairākas sugas ieaudzē dīķsaimniecībās.

Ļoti vērtīga zivs ir lasis (Salmo salar). Līdz 1,5 m gara, svars 40—46 kg. Pieaugušie laši dzīvo jūrā, no kurienes rudeņos nārsta laikā masveidīgi ieceļo upēs. Nārsto to upju augštecēs, kur paši uzturējušies mazuļu stadijā; ūdens temperatūra nārsta laikā 6— 0°. Mazuļi pārtiek no zooplanktona, kukaiņiem un zivīm; pieaugušo barība jūrā ir zivis (reņģes, brētliņas u. c.); nārsta laikā barību neuzņem. Latvijā laši sastopami jūrā, ka arī Salacā, Daugavā, Ventā, Bārtā u. c.; Gaujā tie ļoti reti.

Taimiņš (Salmo tiutta Irutta) pēc ārējā izskata ļoti līdzīgs lasim. Tas līdz 1,3 m garš, svars 8—12 kg. Atšķirībā no lašiem taimiņi vairāk dzīvo saldūdeņos. Pieaugušie taimiņi jūrā nekur tālu neceļo, bet uzturas to upju tuvumā, kur uzturējušies mazuļu stadijā. Bez tam taimiņi atšķirībā no lašiem nārsto upju lejtecēs un vidustecēs. Parasti tajās upēs, kur laši sastopami lielā skaitā, taimiņi uzturas reti. Sastop jūrā, Gaujā, Ventā u. c. Taimiņus rūpnieciski nozvejo mazāk nekā lašus.

Tipiska strauju upju zivs ir strautu forele (Salmo trutta m. fario), kas ir taimiņa saldūdens forma. Tā ir līdz 50 cm gara, svars līdz 1—1,2 kg. Strautu foreles galvenokārt pārtiek no lidojošiem kukaiņiem un zivīm, dažreiz arī no dažādiem zoobentosa organismiem. Sastopama Latvijā daudzās upītēs Gaujas, Ventas un Daugavas baseinā.

Republikas dziļajos un vidēji dziļajos ezeros dzīvo repsis (Coregonus albulā). Repši līdz 26 cm gari, svars līdz 100 g. Pārtiek no planktoniskajiem vēzīšiem.

Pēckara gados mūsu republikas ezeros aklimatizēts ripuss. Pēc dzīves veida un ārējā izskata tas ļoti līdzīgs repsim, bet aug ātrāk. Tā, piemēram, trīsgadīga repša svars ir 50—70 g, bet tāda paša vecuma ripusa svars — 230—330 g.

Dažos ezeros (Alauksta, Cirmas, Sventas u. c.) nelielā skaitā sastopama ezeru sīga (Coregonus lavare-tus maraenoides), kas var izaugt līdz 60 cm gara un svērt līdz 3,5 kg.

Baltijas jūrā un Rīgas līcī pa retam sastopama jūras sīga (Coregonus lavarelus lavareius), kurai vairākas vietējās formas, kas atšķiras ar žaunu bārkstu skaitu.

Pelede. J. Slokas foto

Aklimatizācijai mūsu republikas ūdeņos pēckara gados ievestas vairākas sīgu sugas. Vislabāk aklima-tizējusies pelede (Coregonus peled). Tā labi iedzīvojusies Rēznas, Černostjes u. c. ezeros; bez tam peledi izdevīgi audzēt avotainos dīķos. Pelede izceļas ar sevišķi ātru augšanu.

Alatu dzimta (Thymallidae). Latvijā 1 suga — ālata (Thymallus thymallus). Sastopama Gaujā, Ventā un to pietekās. Alatām raksturīga liela muguras spura; ir taukspura. Izaug līdz 50 cm garas un 2,8 kg smagas. Nārsto agri pavasarī (martā, maijā). Pārtiek no zoobentosa, ķer arī lidojošus un ūdenī iekritušus kukaiņus; lielākie eksemplāri ķer arī zivis.

No salaku dzimtas (Osmeiidae) zivīm jūrā dzīvo jūras salaka (Osmerus eperlanus eperlanus). Nārsta laikā (no marta līdz jūnijam) tā uzturas upju lejtecēs.

Daudzos Latgales augstienes ezeros sastopama ezeru salaka (Osmerus eperlanus eperlanus m. spi-rinchus), kura dzīvo un nārsto tikai ezeros. Jūras salaka līdz 33 cm, bet ezeru salaka līdz 20 cm gara. Salakām raksturīga taukspura un nepilnīga sānu līnija; zvīņas bez sudrabaina mirdzuma. Svaigām salakām īpatnēja gurķu smarža. Pārtiek no zooplan-ktona un nelielām zivīm. Plēsīgās zivis un kaijvei-dīgie putni ķer jūras un ezeru salakas.

Līdakveidīgas zivis — Esociformes

Latvijā no līdakveidīgo zivju kārtas sastopama 1 suga — līdaka (Esox lucius). Tā ir līdz 1,5 m gara, svars 20—35 kg un pat vairāk. Nārsto agri pavasarī (no marta līdz maija vidum). Ūdens temperatūra līdaku nārsta laikā sākumā 3—4°. Plēsīga un ļoti rijīga zivs. Mazuļi pārtiek no zooplanktona un zoobentosa (odu, spāru un citu kukaiņu kāpuriem). Pieaugušas līdakas ēd zivis — raudas, asarus, ķīšus, vīķes, kā arī vardes; plaužus un pličus līdakas ķer ļoti reti. Lielās rijības dēļ līdakas aug daudz ātrāk nekā citas zivis. Uzturas sēkļos un piekrastes joslā līdz 12—15 m dziļumā. Sastopamas ļoti bieži. No upēm dažreiz ieklejo Baltijas jūrā un Rīgas līcī, kur tās uzturas un medi barību upju grīvu tuvumā.

Karpveidīgas zivis — Cypriniformes

Bieži sastopamas saldūdeņos. Dažas karpveidlgo zivju sugas ieklejo ari jūrā upju grīvu rajonā; nārsto tikai saldūdeņos. Ķermeņa forma un dzīves veids ļoti dažāds. Latvijā 3 dzimtas.

Karpu dzimta — Cyprinidae. Ķermeņa forma ļoti dažāda. Ķermenis segts ar cikloidālām zvīņām. Sānu līnija parasti pilnīga. Mute bez zobiem. Nārsta laikā tēviņiem uz galvas, muguras un spurām nelieli koniski epitēlija izaugumi — nārsta kārpiņas. Ziemu pa lielākai daļai pavada letarģiskā miegā. Latvijā 22 sugas.

Rauda. J. Slokas foto

Rauda (Rutilus rutilus) līdz 35 cm gara, svars 300 g, dažreiz ari vairāk. Mazuļi pārtiek no planktona, bet pieaugušie — galvenokārt no ūdens augiem, kā ari gliemežiem un ūdens kukaiņu kāpuriem. Tā kā raudas izmanto ļoti daudz ūdens augu, tās ļoti nozīmīgas kā vielu aprites veicinātājas. Raudu ienaidnieki ir plēsīgās zivis (līdaka, zandarts, sams) un kaijvei-dīgie putni. Nārsto aprīļa beigās, maija sākumā. Sastopamas gandrīz visos ezeros un upēs paseklās vietās (līdz 6 m dziļumā) starp ūdens augiem.

Pēc ārējā izskata ļoti līdzīgs raudai ir baltais sapals (Leuciscus leuciscus). No raudas tas ārēji atšķiras ar to, ka acis un spuras nav sarkanas un mute vērsta uz leju. Baltais sapals līdz 25 cm garš, svars līdz 200 g. Uzturas galvenokārt upēs, retāk caurtekošos ezeros.

Sapals (Leuciscus cephalus) ir slaida, ātri augoša zivs. Tas līdz 60 cm garš, svars līdz 4 kg. Ļoti rijīgs — ķer visdažādākos ūdens dzīvniekus, pat zivis un ūdenī no gaisa iekritušus kukaiņus. Dzīvo strautos un straujās upēs.

Ālants (Leuciscus idus) ir līdz 70 cm garš, svars līdz 8 kg. Ķermenis augsiāks un spuras sārtākas nekā sapalam. Pārtiek no visdažādākajiem zoobentosa organismiem, ūdenī iekritušiem kukaiņiem, nedaudz ēd arī ūdens augus, bet lielākie ķer pat zivis. Sastopami nelielā skaitā upēs, ezeros un jūrā upju grīvu rajonos (nārsta laikā tie masveidīgi ieceļo piejūras ezeros).

Kā krāšņuma zivi dīķos un parku ūdensbaseinos audzē orfu jeb zelta ālantu (Leuciscus idus orfa), kas no ālanta atšķiras ar zeltaini oranžo krāsu.

Strautos un avotainās upītēs (parasti tajās pašās vietās, kur strautu foreles), retāk ezeros, sastopama mailīte (Phoxinus phoxinus). Tā'ir līdz 12 cm gara; pārtiek no dažādiem sīkiem ūdens organismiem.

Viena no mūsu republikas saldūdeņu skaistākajām zivīm ir rudulis (Scardinius erythrophthalmus). Mugura tumša, zaļgani melna, sāni zeltaini mirdzoši, spuras karmīnsarkanas. Rudulis līdz 30 cm garš, svars parasti 100—500 g, retāk līdz 1 kg. Mazuļi pārtiek no planktona, pieaugušie — no ūdens augiem un paretam ķer gliemežus un ūdens kukaiņu kāpurus. Uzturas seklās, ūdens augiem bagātās vietās, ezeros un lēni tekošās upēs. Latvijā sastop visur, bet mazā skaitā.

Daugavā, Gaujā, Salacā, Ventā un to pietekās straujās, akmeņainās vietās, kā arī caurtekošos ezeros sastopama salate (Aspius aspius). Atraudzīga, līdz 80 cm gara zivs, svars līdz 10—12 kg. Mazuļi pārtiek no planktona, pieaugušie — no zoobentosa un zivīm. Peld ļoti ātri un veikli. Nozveja neliela.

Dīķos bieži savairojas ausleja jeb vēja zivtiņa (Leucaspius delineatus)] savvaļā parasti sastopama seklos ezeros purvainās vietās. Tā līdz 9 cm gara. Pārtiek no zooplanktona un nelieliem kukaiņiem. Ausle-jas dīķos iznīcina, ielaižot līdakas un varavīksnes foreles.

Seklos, ūdens augiem bagātos dūņainos ezeros un dīķos, kā arī lēni tekošu upju līčos bieži sastopams līnis (Tinca linča). Augšanas ātrums atkarīgs no dzīves apstākļiem. Līnis ir līdz GO cm garš, svars līdz 8 kg. Nārsto vasaras siltajos mēnešos, kad ūdens temperatūra 18—21°. Mazuļi pārtiek no planktona, pieaugušie no zoobentosa (ūdens kukaiņu kāpuriem, tārpiem, gliemjiem). Dienā paslēpjas un guļ; barību uzmeklē, iestājoties krēslai.

Upēs un ezeros seklās smilšainās vietās sastopams grundulis (Gobio gobio). Tas līdz 20 cm garš. Pārtiek no planktona un zoobentosa. Uzturas kopā lielākos vai mazākos baros pie gultnes. Latvijā diezgan bieži.

Upju barbe (Barbus barbus) ir slaida, ātraudzīga zivs; garums līdz 85 cm, svars 4—5 kg. Pārtiek no zoobentosa. Nārsto maijā, jūnijā upēs. Rietumeiropā un Viduseiropā sastop upju vidustecē. Latvijā ļoti reti — Bārtas upē pie Liepājas.

Vīķe jeb jugliņš (Albumus albumus) ir slaida, maza, līdz 18 cm gara zivs. Pārtiek no planktona. Nārsto jūnijā, jūlijā. I zturas baros ezeru un upju piekrastē. Latvijā viena no visplašāk izplatītākajām saldūdens zivīm.

Strautu pavīķe (Albuinoides bipunctatus) līdzīga vīķei, bet uzturas strauj i tekošās upītēs un strautos ar dzidru ūdeni. Tā līdz 15 cm gara. Latvijā diezgan reti.

Plicis (augšā) un plaudis. J. Slokas foto

Plicis (Blicca bjoerkna). Ķermenis augsts un plakans. Mugura tumša, sāni un vēders sudrabbalts. Spuras pelēcīgas; krūšu, vēdera un anālās spuras pamatne sarkanīga. Plicis līdz 30 cm garš, svars līdz 1,2 kg. Viena no vislēnāk augošajām zivju sugām. Nārsto vasaras siltajos mēnešos (no maija beigām līdz jūlija beigām), kad ūdens temperatūra 18—20°. Uzturas starp ūdens augiem. Mazuļi pārtiek no planktona, pieaugušie — no zoobentosa. Latvijā ļoti bieži sastopama. Zivsaimniecībā kaitīga un grūti iznīcināma zivs.

Plaudim (Abiamis brama) ķermenis augsts un plakans. Mugura tumša, sāni un vēders mazuļiem sud-rabbalti, bet vecākiem eksemplāriem — dzeltenīgi brūni; spuras pelēcīgas. Plaudis līdz 80 cm garš, svars var sasniegt 6—8 kg. Augšanas ātrums atkarīgs no dzīves apstākļiem (ūdens temperatūras, barības). Mazuļi pārtiek no zooplanktona, pieaugušie — no zoobentosa un daļēji no zooplanktona. Plauži nārsto maijā, jūnijā, kad ūdens temperatūra ap 18°. Uzturas vienmēr kopā baros. Ziemā tie mazkustīgi. Latvijā viena no biežāk sastopamajām zivju sugām ezeros, upēs un citās ūdenstilpēs; reizēm tie ieceļo jūrā upju grīvu rajonos; pēdējo simt gadu laikā ieaudzēti daudzos tādos ezeros, kur agrāk nav bijuši.

Pēc ārējā izskata līdzīga plaudim, bet ar zemāku ķermeni ir spāre jeb durba (Abiamis ballerus). Tā līdz 45 cm gara, svars līdz 600 g. Pārtiek no zooplanktona, pieaugušie pa daļai arī no zoobentosa. Uzturas jūrā, nārsta laikā un mazuļu stadijā upēs un caurteko-šos ezeros. Latvijā ļoti reti.

Vimbai (Vimba vimba vimba) ķermenis vidēji augsts, līdz 42 cm garš, svars līdz 3 kg. Mute neliela, vērsta uz leju. Parasti nozvejo 25—30 cm garas-, 0,5—1 kg smagas vimbas. Uzturas jūrā. Tuvojoties nārsta laikam, salasās lielos baros un ieceļo upēs. Nārsto pavasarī (aprīlī, maijā, jūnijā) straujās, akmeņainās vietās upju augštecēs, kad upēs vēl palu ūdeņi. Ceļā tās pārvar ne tikai spēcīgo upes palu ūdeņu straumi, bet arī ūdenskritumus. Neaizmirstams skats pavasarī vērojams pie Ventas rumbas. Šeit vimbas bariem izlec no ūdens, lai tiktu pāri ūdenskritumam. Mazuļi pārtiek no zooplanktona, pieaugušie — no zoobentosa; nārsta migrācijas laikā barību uzņem. Latvijā upēs vimbas ieceļo no Baltijas jūras un Rīgas līča.

Ļoti īpatnēja ir kaze (Pelecus cultratus). Ķermenis tai slaids, plakans; mugura gandrīz taisna. Mute maza, vērsta uz augšu. Muguras spura maza, bet krūšu spuras ļoti garas. Sānu līnija cikcakVeida. Parasti kaze 30—40 cm gara, svars 0,3—0,4 kg, dažreiz arī vairāk. Nārsto upēs maijā, jūnijā zāļainās vietās. Uzturas ūdens virsējos slāņos un pārtiek no dažādiem sīkiem organismiem. Ļoti reti sastopama Baltijas jūrā un Latvijā ar jūru savienotās upēs un piejūras ezeros.

Spidiļķis jeb pempiņš (Rhodeus sericeus amarus) ir neliels, līdz 6 cm garš. Sānu līnija nepilnīga. Krāsa pelēcīgi sudrabaina. Tēviņiem nārsta laikā mugura zaļgana, sāni mirdz visās varavīksnes krāsās. Nārsta laikā mātītes dzeltenīgas, un tām izveidojas dējamais aparāts 4—5 cm garas caurules veidā. Nārsto maijā, jūnijā. Mātītes ar dējamo aparātu ievada ikrus gliemeņu (Unio, retāk Anodonta) žaunās, kur tās attīstās. Pārtiek no planktona. Uzturas nelielos bariņos upēs lēni tekošās vietās. Latvijā reti — Daugavā pie Rīgas, Ogres lejastecē, Lielupē pie Jelgavas.

Karūsa (Carassius carassius) ir līdz 30 cm gara, svars līdz 0,6 kg, reti vairāk. Ķermeņa forma un augšanas ātrums ļoti mainīgs un atkarīgs no dzīves apstākļiem. Nārsto vasaras siltajos mēnešos ūdens augiem bagātās vietās, kad ūdens temperatūra vismaz 17—18°. Pārtiek no planktona un bentosa. Mazkustīga un ļoti izturīga zivs; spēj uzturēties ūdeņos, kur ļoti maz skābekļa (1,5—2 ml 1 litrā ūdens). Sastop seklos, ūdens augiem bagātos dūņainos ezeros un dīķos; Latvijā bieži.

Sudrabkarūsa. J. Slokas foto

Zivsaimniecībā nozīmīga ir sudrabkarūsa (Carassius auralus gibelio), kas sastopama Amūras un Arāla baseinā; Latvijā ievesta 1948. gadā audzēšanai dīķos un ezeros. Līdz 45 cm gara, svars ap 1,1 kg. Krāsa sudraboti pelēcīga. Izplatības areāla centrā sudrabkarūsu tēviņu nedaudz mazāk nekā mātīšu, bet izplatības areāla perifērijā (Eiropas ūdeņos, kur tās aklimatizētas) sastopamas tikai mātītes. Tāpēc sudrabkarūsu iznērsto ikru drostalošanos ierosina citu zivju sugu sēklšūnas, bet dzimumšūnu kodoli nesaplūst. Attīstība norit partenoģenētiski, un pēcnācēji ir sudrabkarūsu mātītes bez citu sugu pazīmēm.

Karpa (Cyprinus cctrpio) ir siltumu mīloša ātr-audzīga zivs. Līdz 80 cm gara (sevišķi veci eksemplāri

pat līdz 150 cm, svars 20—35 kg un vairāk. Nārsto maijā, jūnijā, kad ūdens temperatūra vismaz 18°. Mazuļi pārtiek no planktona, pieaugušie — no bentosa. Ziemā barību neuzņem — guļ ziemas miegu. Latvijā audzē dīķsaimniecībās; pēdējos desmit gados regulāri ielaiž piemērotos ezeros. Galvenokārt izplatītas Galicijas un Bohēmijas karpu šķirnes. No tām dabiskās un mākslīgās izlases ceļā izveidojusies karpu populācija, kas labi pielāgojusies vietējiem apstākļiem. Pēckara gados ievesta savvaļas karpa — Amūras sazāns, kas viegli krustojas ar kultūras karpām. Konstatēti gadījumi, kad karpas no dīķsaimniecībām «izbēgušas» Daugavā un Ventā, kur tās labi aug, bet nevairojas.

Akmeņgraužu dzimtas (Cobitidae) pārstāvjiem ķermenis slaids. Acis mazas. Ap muti taustekļi. Elpo ne vien ar žaunām, bet arī ar zarnu («zarnas elpošana»). Elpošana ar zarnu sevišķi labi novērojama dūņu pīkstei (Misgurnus fossilis), kas dzīvo ezeros seklās, augiem bagātās vietās. Dūņu pīkste palaikam uzpeld ūdens virspusē un pa muti ievelk gaisu, kas nonāk gala zarnā. Gala zarnā bagātīgi sazarojušies asinsvadu kapilāri, un tajos apskābļojas asinis. Izlietotais gaiss izplūst caur gala zarnas atveri. Dūņu pīkste līdz 30 cm gara. Pārtiek no nelieliem zoobentosa organismiem. Latvijā bieži sastop ūdens augiem bagātos stāvošos ūdeņos.

Bārdainā akmeņgrauža (Nemachilus barbatus) garums līdz 15 cm. Sastopams diezgan bieži seklās, parasti akmeņainās, avotainās upēs un ezeru piekrastēs.

Akmeņgrauzis (Cobitis taenia) dzīvo ezeru sēkļos smilšainās vietās, kur vietām nelieli zāļaini laukumiņi. Tas līdz 12 cm garš. Latvijā bieži.

Samu dzimtā (Siluridae) Latvijā viena suga — sams (Silurus glanis). Sastopams upēs, retumis arī ezeros. Ķermenis tumši zaļš vai melns. Acis mazas. Mute loti plaša. Pie mutes augšdaļas 2 gari, pie mutes apakšas 4 īsāki taustekļi. Ļoti plēsīgs un rijīgs. Barību uzmeklē naktī. Dzīvo ilgi — 30 un vairāk gadu. Parasti nozvejo līdz 1 m garus samus, kuru svars līdz 12 kg; noķerti pat 5 m gari un 300 kg smagi sami. Latvijā galvenokārt Daugavā un tās pietekā Aiviekstē.

Zušveidīgas zivis — Anguilliiormes

No pārējām zivīm zušveidīgās zivis atšķiras ar slaido, čūskveidīgo ķermeni. Zvīņas cikloīdas, mazas, atrodas zem ādas. Muguras un anālā spura ļoti gara, vēdera spuru nav. Acis ļoti mazas. Latvijā 1 suga — zutis (Anguilla anguilla). Krāsa atkarībā no apkārtējās vides ļoti mainīga; mugurpuse zaļgani brūna, vēders dzeltenīgs. Ķermenis līdz 1,5 m garš, svars līdz 10 kg. Parasti nozvejo līdz 1 m garus un 1—3 kg smagus zušus. Pārtiek no zoobentosa un mazām zivtiņām. Nārsto vienreiz mūžā Atlantijas okeānā lielā dziļumā starp Bermudu un Bahamu salām.

Dodoties nārsta ceļojumā, zuši ļoti pārmainās: āda kļūst gaiša, sudrabaini mirdzoša, acis palielinās — izveidojas okeāna dziļūdens zivīm raksturīgās teleskop-acis. Šajā laikā zuši vairs barību neuzņem. Attīstības sākumā kāpuri 5—6 mm gari. Tie caurspīdīgi, pakāpeniski pieaug garumā un kļūst plakani kā vītola lapa. Apmēram 2—3 gadu laikā kāpuri pasīvi ar Golfa straumi pārceļo Atlantijas okeānu. Trešā gada sākumā, kad kāpuri sasnieguši Eiropas ūdeņus, tie 5— 7 cm gari, cilindriski un pārvēršas par zušu mazuļiem. Zušu mazuļi vēl ir caurspīdīgi, tāpēc tos sauc par stikla zušiem. Daļa zušu mazuļu no jūras ieceļo upēs un ezeros, bet daļa (domājams, zušu tēviņi) paliek jūrā. Sastopami ar jūru saistītās upēs un ezeros; ielaisti daudzos ezeros.

Vējzivveidīgo zivju kārtas sugu vairākums sastopams tropu un mēreno joslu okeānos un jūrās. Latvijā 1 suga — vējzivs (Belone belone). Tā līdz 90 cm gara, svars līdz 1 kg. Ķermenis slaids. Skeleta kauli zaļi. Pārtiek no nelielām zivīm. Baltijas jūrā mūsu republikas piekrastē sastop pa retam kopā ar reņģu un brētliņu bariem.

Mencveidigas zivis — Gadiformes

Mencveidīgās zivis sastopamas jūrā, izņemot vēdzeli, kas dzīvo tikai saldūdeņos. Latvijā 5 sugas. No tām vislielākā nozīme Baltijas mencai (Gadus morhua callarias). Tā līdz 1 m gara, svars 7—8 kg. Pārtiek no vēžveidīgajiem un zivīm, sevišķi reņģēm. Uzturas kopā baros. Barību meklējot, veic tālas migrācijas. Viena no saimnieciski svarīgākajām zivīm Baltijas jūrā; Rīgas līcī samērā reti.

_ Reti Baltijas jūras piekrastē sastopama jūras vēdzele (Enche1yopus cimbrius). Ķermenis līdz 35 cm garš. Pārtiek no vēžveidīgajiem, tārpiem, gliemjiem. Jūras vēdzelei raksturīgas nelielas, ovālas acis un zilgani melns mutes dobums. Vēl retāk Latvijas piekrastē sastopama ziemeļu saida jeb ziemeļu menca (Polachius virens) un pikša jeb šelzivs (Melanograramus aeglefinus).

Upēs un ezeros sastopama vēdzele (Lota lota lota). Tā līdz 50—60 cm gara, svars līdz 2—3 kg, reti vairāk. Atraudzīga zivs. Pārtiek no zoobentosa — kukaiņu kāpuriem, gliemjiem, dēlēm un citiem tārpiem, nelielām zivīm (ķīšiem) un iznērstiem zivju ikriem. Barību uzmeklē naktī. Nārsto janvārī, februārī akmeņainos vai smilšainos sēkļos. Latvijā samērā bieži.

Stagarveidīgas zivis — Gasterosteiformes

Stagarveidīgās ir nelielas, slaidas zivis. Ķermenis kails vai segts ar kaula plātnītēm.

Latvijā 1 dzimta — stagaru dzimta (Gasteros-teidae) ar 3 sugām. Šis dzimtas pārstāvjiem raksturīgi muguras spuras priekšā brīvi dzeloņi. Nārsta laikā tēviņi būvē ligzdas, kuras apsargā, līdz mazuļi pietiekami attīstījušies. Jūrā un piejūras rajonos iekšējos ūdeņos bieži sastopams deviņadatu stagars (Pungitius pungitiiis) un stagars (Gasterosteus aculeatus), kuri pavasara mēnešos nārsto saldūdeņos. Deviņadatu stagari līdz 7 cm gari; nārsta laikā tēviņi melni. Stagari 6—8 cm gari; nārsta laikā tēviņiem mugura zilgani zaļa, rīkle un krūtis sarkanas, acs varavīksne zila. Pārtiek no planktona un sīkiem bentosa organismiem. Rudeņos salasās baros upju piekrastēs un migrē uz pārziemošanas vietām jūrā. Deviņadatu stagari bieži kā zivis-nezāles ieviešas zivju dīķos. Jūras stagars (,Spinachia spinachia) ir ļoti slaids, līdz 18 cm garš, ar garu purnu un asti. Dzīvo jūrā. Latvijas piekrastē reti; uzturas līdz 10 m dziļumā starp ūdens augiem.

Adatveidīgas zivis — Syngnathiformes

Adatveidīgās zivis dzīvo jūrā. Latvijas piekrastē 2 sugas, no kurām čūskzivs (Nerophis ophidion) sastopama diezgan bieži (nozvejās kopā ar reņģēm), bet adatzivs (Syngnathus typhle) — reti. Šīm sugām ķermenis ļoti slaids, 20—30 cm garš, segts ar kaula plātnītēm. Pārtiek no planktoniskajiem vēžveidīgajiem. Nārsto vasarā. Iznērstos ikrus tēviņi savāc īpašā mazuļu somā, kur tie paliek, līdz izšķiļas mazuļi.

Asarveidīgas zivis — Perciformes

Asarveidīgās zivis sastopamas jūrās un saldūdeņos. Latvijā 10 dzimtas.

Asaris. J. Slokas foto

Asaru dzimtā (Percidae) Latvijā 3 sugas. Asaris (Perca fluviatilis) ir samērā slaids. Krāsa mainīga, atkarīga no apkārtējās vides. Mugura gandrīz melna, sāni zaļgani, ar 6—9 platām melnām šķērssvītrām. Vēdera, anālā un astes spura sarkana. Asariem, kas dzīvo ezeru un upju piekrastē starp augiem, krāsa tumšāka nekā tiem, kuri dzīvo brīvā ūdenī ar gaišu smilšainu gultni. Pavisam gaiši un ar zaļgani sudrabainu nokrāsu ir jūrā dzīvojošie asari. Asari izaug līdz 50 cm gari, svars līdz 2—3 kg. Atkarībā no uzturēšanās vietām mainās asaru barošanās režīms, kas savukārt ietekmē augšanas ātrumu un ārējo izskatu — ķermeņa formu un krāsu. Lielajos, dziļajos un vidēji dziļajos ezeros centrālajā daļā sastopami ātri augošie asari, bet lēni augošie asari — piekrastē; mazos ezeros asari aug lēni. Pirmoreiz asari nārsto 2—3 gadu vecumā. Ikrus iznērš īpatnējās lentās. Pirmie nārsto (aprīlī, maija sākumā) lēni augošie asari, kuri dzīvo mazos ezeros un lielo ezeru piekrastēs. To nārsta vietas ir piekrastē starp ūdens augiem. Ātri augošie asari, kuri uzturas dziļākajos ezeros, nārsto sēkļos maija beigās vai jūnijā. No jūras asari upēs dodas nārstot jūnijā. Barība atšķiras ne vien dažāda vecuma, bet arī dažādās vietās dzīvojošiem asariem. Pirmajā dzīvības gadā tie pārtiek no zooplanktona. Asariem pieaugot, barība mainās atkarībā no uzturēšanās vietas. Mazos ezeros, kā arī upju un lielo ezeru piekrastē dzīvojošie asari otrajā dzīvības gadā sāk pārtikt no dažādiem zoobentosa organismiem; sākot ar trešo dzīvības gadu, tie ēd ne vien zoobentosa organismus, bet. arī zivis. Lielo ezeru vidus daļā dzīvojošie asari, sākot ar trešo dzīvības gadu, pārtiek tikai no zivīm — ķīšiem, ezera salakām u. c. Asari uzņem barību cauru gadu, visintensīvāk vasaras siltajos

mēnešos. Asaru ienaidnieki ir plēsīgās zivis (līdakas, zandarti). Bieži novērojams kanibālisms, kad lielākie asari apēd mazākos. Latvijā viena no visbiežāk sastopamajām zivīm.

Ķīsis (Acerina cernua) ir slaida, līdz 20 cm gara zivs. Mugura brūngani zaļa, sāni zaļgani, uz spurām un ķermeņa viscaur izklaidus nelieli, melni plankumi. Lēni aug. Svars līdz 80 g; parasti nozvejo 5— 10 cm garus ķīšus, kuru svars 10—30 g. Nārsta laiks no aprīļa līdz jūlija beigām. Pārtiek no zooplanktona un zoobentosa (sevišķi labprāt ēd trīsuļodu kāpurus un nelielas dēles), kā arī no citu zivju iznērstajiem ikriem. Barību uzņem cauru gadu. Vasarā barību parasti uzmeklē pievakarē un naktī, bet pārējos gadalaikos arī dienā. Ķīšu galvenie ienaidnieki ir asari un vēdzeles, bez tam ķīšiem uzbrūk sami, zandarti, līdakas. Latvijas upēs un ezeros sastop bieži. Zivsaimniecībā ļoti kaitīga, grūti iznīcināma suga, kura barības ziņā konkurē ar visām pārējām zivju sugām.

No asaru dzimtas zivīm visvērtīgākais ir zandarts (Lucioperca luciopeica). Atraudzīga, līdz 1 m gara zivs, svars līdz 8—10 kg. Mugura tumša, pelēcīgi zaļgana, ar melnām šķērssvītrām, sāni dzeltenīgi zaļgani, vēders balts. Nārsto maijā, jūnijā smilšainās, akmeņainās vietās, kur sastopami ūdens augi. Zandartu mazuļiem sākumā barība ir zooplanktons. Pirmā dzīvības gada beigās zandarti uzbrūk nelielām zivīm. Pieaugušie zandarti ir īsti plēsoņas, kas pārtiek no zivīm. Saldūdeņos tie ķer asarus, raudas, ezera salakas, ķīšus, vīķes, jūrā uzbrūk reņģēm, brētliņām, salakām. Zandartu mazuļu ienaidnieki ir lielie asari, līdakas, vēdzeles, sami. Latvijā sastopami puscaurceļotāji un saldūdeņos dzīvojoši zandarti. Puscaurceļotāji dzīvo jūrā upju grīvu rajonos, nārsta laikā ieceļo upēs un piejūras ezeros, pēc nārsta atgriežas jūrā. Saldūdens zandarti visu dzīves laiku pavada ezeros (Zebrus, Lādes, Asteres, Odzes jeb Trakšķēnu u. c.) un upēs (Daugavā un tās pietekās).

No taukzivju dzimtas (Pholidae) jūrā pa retam sastopama līdz 20 cm garā taukzivs (Pholis gun-nellus), no lentzivju dzimtas (Lumpenidae) sastop līdz 40 cm garo Islandes lentzivi (Lumpenus lampretaefor-mis). Tās ir slaidas zivis ar garu muguras un anālo spuru, pie tam taukzivij pie muguras spuras pamatnes ir 9—13 tumši plankumi. Pārtiek no sīkiem bezmugurkaulniekiem.

Lucīšu dzimtas (Zoarcidae) zivīm mazuļi piedzimst dzīvi. Latvijā jūrā 1 suga — lucītis (Zoarces viviparus). Līdz 30—40 cm garš, dzeltenīgi brūns, viscaur ar tumšiem plankumiem. Skeleta kauli zaļgani. Mazuļi (līdz 400) piedzimst dzīvi decembri, janvāri. Lucīši pārtiek no nelieliem bezmugurkaulniekiem un citu zivju iznērstajiem ikriem (sevišķi daudz tie iznīcina reņģu ikrus). Latvijas piekrastē visvairāk Rīgas līcī; reizēm ieklejo Lielupes un Daugavas lejas-tecē.

Tūbīšu dzimta (Ammodytidae). Nigliņš (4m-modytes lanceolatus) un tūbīte (A. tobianus) ir līdz 30 cm garas zivis. Nārsto vasarā smilšainās vietās. Pārtiek no planktona. Latvijā jūras piekrastē viscaur, bet nelielā skaitā.

Makreļu dzimtas (Scombridae) zivīm raksturīgas skaistas krāsas un nelielas papildspuras. Latvijā Baltijas jūras piekrastē, pa retam arī Rīgas līcī ar reņģēm nozvejo makreli (Scomber scombrus), kurai mugura zaļgani zila, ar melnām šķērssvītrām; sāni un vēders sarkanā un zeltainā nokrāsā, ar perlamutra mirdzumu. Makreles līdz 50 cm garas, svars 1—1,6 kg. Nārsto vasarā; ikri brīvi peld. Pārtiek no vēžveidīgajiem un nelielām zivīm.

Zobenzivju dzimta (Xiphiidae) izplatīta Atlantijas okeānā, Vidusjūrā un tropisko zemju jūrās. Baltijas jūrā kā rets ieceļotājs sastopama zobenzivs (Xiphias gladius), kas Latvijas piekrastē noķerta kādas 10 reizes. Tā ir ap 1 m gara (bez durkļa), svars ap

100 kg. Zobenzivij raksturīgi pagarinātie starpžokļa kauli, kuri atgādina garu durkli.

Jūrasgrunduļu dzimtas (Gobiidae) pārstāvji nelieli, līdz 10—15 cm gari. Tiem raksturīgas kopā saaugušās vēdera spuras, kuras izveido piesūcekni. Latvijā jūras piekrastē diezgan bieži sastop mazo jūrasgrunduli (Pomatoschistus minutus) un pa retam melno gobiju jeb melno jūrasgrunduli (Gobius niger). Jūrasgrunduļu barība ir planktons.

Jūrasbuļļu dzimtā (Cottidae) ir mazas un vidējas zivis. Galva salīdzinājumā ar pārējo ķermeni liela. Visām sugām ir dzeloņi un izaugumi uz galvas. Ķermenis kails vai segts ar nelielām kaula plātnītēm. Vāji peldētāji. Latvijā 5 sugas.

Platgalve (Cottus gobio) dzīvo jūrā un saldūdeņos (sevišķi Latgales augstienes ezeros un upēs). Tā līdz 15 cm gara. Nārsto aprīlī, maijā. Barība — zooben-toss. Diezgan bieži.

Raibā platgalve (Cottus poecilopus) ir līdz 15 cm gara. Nārsto no februāra līdz aprīlim. Barība zooben-toss. Sastop jūrā un piejūras upēs; Latvijā ļoti reti.

Ziemeļu jūrasbullis (Myoxocephalus scorpius) ir līdz 30 cm garš (maksimāli līdz 60 cm). Nārsto ziemā. Pārtiek no zoobentosa. Latvijā jūrā diezgan bieži.

Jūras dzeloņgalve jeb zilais jūrasbullis (Taurulus bubalis) līdz 17 cm garš. Nārsto no janvāra līdz martam, aprīlim. Barība — zoobentoss un nelielas zivis. Latvijā jūrā ļoti reti; ieklejo arī piejūras upēs.

No jūraszaķu dzimtas (Cyclopteridae) Latvijā 2 sugas — jūraszaķis (Cyclopterus lumpus) un bārdainā plūkšņa (Liparis liparis barbatus). Jūras-zaķim drukns, prizmatisks ķermenis ar biezu ādu, gar sāniem tam 3 garrindas kaulainu pauguru. Parasti tas 15—35 cm garš, svars 0,5—2 kg. Nārsto no janvāra līdz aprīlim. Barība — zoobentoss. Latvijā jūras piekrastē reti. Bārdainai plūkšņai ķermenis slaids, 8—12 cm garš. Nārsto no novembra līdz februārim. Barība — zoobentoss. Latvijā jūras piekrastē ļoti reti.

Plekstveidīgās zivis atšķiras no visām pārējām zivju grupām ar plakanu rombveida ķermeni. Dzīves pirmajā laikā ķermenis simetrisks, bet pieaugušiem acis galvas vienā pusē, līdz ar to galvas kauli un viss ķermenis nesimetrisks. Kāpuri un mazuļi brīvi peld, bet pieaugušie uzturas pie ūdensbaseina gultnes. Latvijā 2 dzimtas.

Akmeņplekstu dzimta (Bothidae). Latvijā jūras piekrastē samērā reti sastopama akmeņplekste jeb āte (Rhombus maximus). Ķermenis acu pusē brūngans, ar tumšiem plankumiem un palieliem kaula izaugumiem. Acis parasti ķermeņa kreisajā pusē. Ķermenis līdz 1 m garš, svars 3—4 kg. Nārsto maijā, jūnijā. Mazuļu barība — planktons, pieaugušie ķer nelielas zivis.

Plekstu dzimtas (Pleuionectidae) zivīm acis parasti ķermeņa labajā pusē. Ķermenis acu pusē tumšs, brūngani dzeltens, līdzīgs apkārtnes krāsai. Latvijā 3 sugas. Visizplatītākā ir Baltijas plekste (Pleuronectes ilesus trachurus), kura parasti uzturas jūrā, bet reizēm sastopama arī ar jūru savienotās upēs un ezeros. Tā līdz 45 cm gara, svars līdz 0,5— 0,7 kg. Nārsto pavasarī. Mazuļu barība planktons, pieaugušie pārtiek galvenokārt no gliemjiem. Vasarā uzturas un iegūst barību piekrastes sēkļos; tuvojoties ziemai, tās pakāpeniski pārvietojas arvien dziļākās vietās tālu no krastiem.

Gludā limanda jeb gludā plekste (Limanda limanda) ir līdz 40 cm gara, svars 150—700 g. Zvīņas ktenoidā-las. Nārsto vasarā. Pieaugušo barība ir zoobentoss. Jūrā Latvijas piekrastē reti.

Jūras zeltplekstes (Platessa platessa) tēviņiem parasti ktenoidālas zvīņas, bet mātītēm — cikloidālas. Zeltplekste līdz 85 cm gara, svars līdz 5 kg; parasti nozvejo 30—40 cm garas un 1 kg smagas. Nārsto

ziemā un pavasarī. Mazuļu barība ir planktons, pieaugušās pārtiek no zoobentosa un nelielām zivīm. Jūrā Latvijā reti.

ZIVJU FAUNAS IZVEIDOŠANĀS

Apmēram pirms 15 000 gadiem, ledājiem kūstot, sāka veidoties tagadējā Baltijas jūra un tās apkārtējo zemju ezeri un upes, kur pakāpeniski ieceļoja zivis no ledāju neskartajiem apvidiem. Tā, piemēram, no ziemeļiem pa jūras savienojumu pāri Karēlijai apmēram pirms 11 000 gadiem ieceļoja sīgas, stagari, plekstes, jūrasbuļļi, lucīši, jūraszaķi. No austrumiem un dienvidiem apmēram pirms 10 000 gadiem pa upēm ieceļoja stores, sami, karpu un asaru dzimtas zivis, līdakas, vēdzeles. No Atlantijas okeāna cauri Ziemeļjūrai Baltijas jūrā apmēram pirms 8000 gadiem ieceļoja siļķu dzimtas zivis, mencu dzimtas jūrā dzīvojošās sugas, akmeņplekstes, adatzivis, jūras-grunduļi, zuši, makreles.

Šīm pirmatnējām Baltijas ūdeņu zivīm sakarā ar cilvēka darbību nākušas klāt vairākas saimnieciski nozīmīgas zivju sugas. Vispirms ieaudzēja karpas. Tās audzēja dīķos jau viduslaikos. Tagad karpas audzē ne vien dīķsaimniecībās, bet tās ielaistas arī daudzos ezeros (Burtnieku, Odzes-Trakšķēnu, Ķīšezerā, Liepājas un citos ezeros). Pagājušā gadsimta beigās sāka pirmos plašākos mēģinājumus aklimatizēt ezeru sīgas, kas atkārtoti ielaistas Burtnieku ezerā, kā arī Inesī un Alaukstā. Tā kā ezeru sīgas sāka ieaudzēt bez iepriekšējas ezeru pārbaudes un sagatavošanas, tagad tās sastopamas tikai Alauksta ezerā, bet pārējos ezeros vai nu izzvejotas, vai arī citādi gājušas bojā. Labi rezultāti trīsdesmitajos gados sasniegti ar zandartu ieaudzēšanu Kalupes, Višķu, Odzes-Trakšķēnu u. c. ezeros. Pirmos mēģinājumus aklimatizēt varavīksnes foreles sāka 1898. gadā.

Pēckara gados plašā mērā ataudzētas un savairotas ne vien vērtīgās zivis (laši, taimiņi, repši, plauži, ezeru sīgas u. c.), bet aklimatizētas arī jaunas sugas. Aklimatizētas, piemēram, peledes, sudrabkarūsas, Amūras sazāni un sterletes. Turpmāk paredzēts aklimatizēt vēl citas zivju sugas.

ZIVJU SUGAS DAŽĀDOS BIOTOPOS

Kā jūrā, tā arī ezeros un upēs ir dažādi apstākļi — dažāds dziļums, ūdens temperatūra, skābekļa daudzums, apgaismojums, dažāda straume utt. Ļoti mainīgas ir ūdensbaseinu gultnes — smilšainas, dūņainas, mālainas, klinšainas, akmeņainas. Visi šie faktori nosaka augu un dzīvnieku, arī zivju sugu sastāvu un izvietojumu biotopos.

Tipiskas jūras zivis Latvijas piekrastē ir apmēram 30 sugas, no kurām visizplatītākās ir menca, reņģe, brētliņa, plekste, lucītis. Retāk sastopams jūraszaķis, Islandes lentzivs, makrele, zobenzivs u. c. No caur-ceļotājām un puscaurceļotājām sugām atzīmējamas palede, lasis, taimiņš, salaka, jūras sīga, spāre, kaze, vimba, zutis, stagars, deviņadatu stagars, zandarts; šīs sugas (izņemot zuti) dzīvo jūrā, bet nārsta laikā ieceļo upēs un piejūras ezeros. Bez tam jūrā upju grīvu rajonos atrodamas dažādas saldūdeņu zivis, piemēram, līdaka, asaris, ālants, plaudis u. c., kuras nārsta laikā atgriežas saldūdeņos. Līdz šim pavisam Latvijā atklātā Baltijas jūras piekrastē atrastas 48, bet Rīgas līcī — 54 zivju sugas.

Saldūdeņiem (ezeriem, upēm) raksturīgas ir apmēram 25 sugas. Biežāk sastop raudu, asari, ķīsi, plici, plaudi, līdaku, vīķi, ruduli, līni, karūsu, grunduli, akmeņgrauzi, dūņu pīksti, vēdzeli. Retāk sastopamas sugas ir repsis, ezeru salaka, strautu forele, strautu vīķe, spidiļķis, salate u. c. Ar jūru savienotās upēs un ezeros bez tam sastopamas iepriekš minētās caur-ceļotājas un puscaurceļotājas zivis; pa retam tur ieklejo arī jūras zivis (piemēram, reņģe, plekste, lucītis u. c.). Pavisam saldūdeņos Latvijā līdz šim atrastas 56 zivju sugas.

Seklos, nelielos 1—2 m dziļos ezeros zivīm dzīves apstākļi parasti viendabīgi. Tāpēc zivis (piemēram, rauda, asaris, līnis, karūsa, līdaka u. c.) tādos ezeros var uzturēties viscaur. Citādi tas ir dziļākos un lielākos ezeros, kur zivis atkarībā no sugas īpatnībām sastopamas dažādās atšķirīgās vietās. Tā, piemēram, pakrastē (0,6—6 m dziļumā), kur labi attīstīta veģetācija, uzturas rauda, rudulis, plicis, līnis, karūsa, līdaka u. c., bet ezera vidus daļā, kur dziļāks un izbeidzas veģetācija, sastopams plaudis, zandarts, sīga, ezera salaka, ķīsis, paretam arī līdaka, plicis u. c. sugas. Asari ezeros sastopami visdažādākās vietās.

Straujās, nelielās, avotainās upītēs parasti uzturas strautu forele, bārdainais akmeņgrauzis, _ mailīte, strautu vīķe, ālata, vēdzele. Nārsta laikā šajas upītēs ieceļo lasis un vimba. Lielākās straujās upēs mājo sapals, ālants, baltais sapals, grundulis, nereti arī ķīsis. Dziļākās vietās, kur straume mazāka, uzturas līdaka, asaris, rauda, plicis, ķīsis. Dažās upēs sastopams sams. Upes vidustecē straume parasti mazāka, kaut gan atsevišķos posmos arī te var būt smilšaini un akmeņaini sēkļi un krāces. Upes vidustecē galvenokārt sastopama rauda, asaris, līdaka, sams, plaudis, zutis, plicis, vīķe; atsevišķos, ūdens augiem bagātos līčos, kur straumes iespaids niecīgs, dažreiz sastopams līnis.

Sevišķi liela zivju dažādība ir upju lejastecē. Tur sastopamas gandrīz visas tās pašas sugas, kas uzturas vidustecē, kā arī jūras, puscaurceļotājas un caurceļo-tājas zivis. No jūras zivīm upju lejastecē bieži var atrast pleksti, jūrasbuļļus, reņģi, lucīti u. c. Puscaurceļotājas zivis — stagars, palede, salaka, zandarts, taimiņš upju lejastecē regulāri ieceļo nārsta laikā, pēc tam atgriežas jūrā. īstās caurceļotājas zivis šajā upes daļā sastopamas tikai īsu laiku, kad tās migrē uz nārsta vietām un atgriežas atpakaļ uz jūru.

APAĻMUTES - CYCLOSTOMATA

Apaļmutu raksturīgākā pazīme ir tā, ka tām nav žokļu. Vairums apaļmutu dzīvoja silūra un devona periodā, bet akmeņogļu periodā tās sāka izzust. Mūsdienās no apaļmutēm saglabājušās tikai divas, sugu skaita ziņā nelielas apakšklases — miksīnas un nēģi.

No apaļmutēm Latvijas ūdeņos sastopama nēģu apakšklase (Petromyzones) ar nēģu dzimtu (Pel-romyzonidae). Dzimtā 8 ģintis. Tās sastop tropu un mēreno joslu jūrās un saldūdeņos. Padomju Savienības ūdeņos 4 ģintis, 8 sugas; mūsu republikā — 2 ģintis, 3 sugas.

Nēģu bioloģiju un ekoloģiju Latvijā pētījuši V. Abakumovs (1956), R. Eglīte (1958, 1961) un Rja-polova (1972).

Nēģiem raksturīgs garš, šķērsgriezumā ieapaļš ķermenis. Ada kaila, ar daudziem gļotu dziedzeriem. Skelets skrimšļains. Mute apaļa. Žokļu nav, to vietā nēģiem ragvielas plātnītes ar zobveida izcilnīšiem. Ragvielas plātnītes atrodas arī uz piesūcekņa piltuves un mēles. Zarnas priekšējā daļa piemērota elpošanai — aiz galvas abās ķermeņa pusēs ir 7 žaunu maisu atveres. Nāšu atvere viena. Pieaugušajiem ir labi attīstītas acis. Peldpūšļa un pāra spuru nav, bet ir muguras un astes nepāra spuras. Pusparazīti — barojas, piesūcoties un pēc tam daļēji ieurbjoties zivīs un citos ūdens dzīvniekos. Nēģi nārsto martā, aprīlī smilšainās, akmeņainās vietās. Pēc nārsta nobeidzas. Iznērstās olas pielīp pie ūdensbaseina gultnes. No olām izšķiļas kāpuri («ņurņiki») bez acīm. Tie pārtiek no detrīta, kā arī no sīkiem bentosa organismiem — kukaiņu kāpuriem, gliemjiem, tārpiem. Kāpuri attīstās ar pārvēršanos (metamorfozi). Attīstība ilgst apmēram 5 gadus.

Jūras nēģis (Petromyzon marinus) ir līdz 90 cm garš, svars līdz 1—2 kg. Uz muguras un sānu gaišā pamata zaļgani melni plankumi, vēders gaišs. Mutes augšdaļā ragvielas plātnīte šaura, divi zobveida izaugumi cieši blakus; mutes apakšdaļā ragvielas plātnīte ar 7—8 zobveida izaugumiem. Pārtiek no zivīm, retos gadījumos arī no bezmugurkaulniekiem; nārsta migrāciju laikā barību neuzņem. Nārsto pavasarī upju grīvu tuvumā. Izplatīti Atlantijas okeāna baseina ziemeļu daļas mērenajā joslā; uzturas līdz 500 m dziļumā. Parasti sastopami atsevišķi pa vienam.

Latvijas piekrastē un upēs jūras nēģi sastopami ļoti reti — atrod 1—2 eksemplārus gadā (parasti tad laikrakstos ziņo, ka noķerts «milzu nēģis»). Pa retam jūras nēģus noķer Daugavā pie Doles salas upes nēģu tačos vai jūrā reņģu tīklos.

Upju nēģis (Lampetra fluviatilis) ir līdz 30—40 cm garš, svars 40—60 g, reti vairāk. Mugura vienmērīgi zilgani zaļa, sāni pelēcīgi, vēders gaišs. Mutes augšdaļā plata ragvielas plātnīte, tās galos pa vienam zobveida izaugumam; mutes apakšdaļā plātnīte ar 5—11 zobveida izaugumiem, no kuriem malējie parasti lielāki, ar divām virsotnēm; nārsta laikā zobveida izaugumi neasi. Pieaugušie upju nēģi jūrā uzturas apmēram 2 gadus. Jūrā tie pārtiek no zivīm (reņģēm, brētliņām, salakām, mencām), sagraužot to muskuļaudus un iekšējos orgānus. Tuvojoties nārsta laikam, upes nēģi pārvietojas uz upēm, kur tie salasās lielos baros. Nārsta migrācijas laikā upes nēģi barību neuzņem. Upes nēģi nārsto pavasarī, kad ūdens temperatūra 9—10°, straujās vietās, kur upes gultni klāj grants vai sīki oļi, bet nav dūņu. Pēc nārsta vecie upes nēģi nobeidzas. No oliņām izšķiļas kāpuri. Kāpuru attīstība ilgst 3—6 gadus. Šajā laikā kāpuri intensīvi uzņem barību, un upes straumes tos pakāpeniski aiznes uz jūru.

Novērojumi liecina, ka upes nēģi, līdzīgi lašiem un taimiņiem, dodas no jūras nārstot uz tām upēm, no kurām pēc metamorfozes izceļojuši to mazuļi.

Upju nēģi sastopami Atlantijas okeāna ziemeļu daļas baseinā gar Eiropas, Āzijas un Ziemeļamerikas krastiem. Galvenās upes nēģu zvejas vietas Latvijā ir Gaujā, Ventā, Salacā un Daugavā; jūrā tos nozvejo maz. Latvijā upes nēģus nozvejo līdz 350 t gadā.

Strautu nēģis (Lampetra planeri) ir neliels, līdz 20 cm garš. Pēc ārējā izskata līdzīgs upes nēģim, tikai zobveida izaugumi uz ragvielas plātnītēm pieaugušajiem strautu nēģiem neasi, noapaļoti. Kā pieaugušie, tā kāpuri sastopami tikai saldūdeņos — nelielās upēs, strautos, dažreiz arī ezeros Eiropā, Āzijas ziemeļu daļā un Ziemeļamerikā. Nārsto tajā pašā laikā, kad upju nēģi (aprīlī, maijā). Saimnieciskas nozīmes nav. Latvijā sastop viscaur, bet maz.

TIPS GLIEMJI (MĪKSTMIEŠI) — MOLLUSCA

Gliemjiem ir mīksts, neposmots ķermenis, kuru parasti ietver cieta, kaļķus saturoša čaula. Pasaulē, pēc dažādām ziņām, 80—130 tūkst, sugu, bet varētu pieņemt, ka to ir aptuveni 100 tūkstoši. Galvenokārt jūru iemītnieki. Padomju Savienībā ir 2000 sugu, mūsu republikā 131 suga.

Gliemju tipu iedala 7 klasēs, no kurām Latvijā divas: gliemeži (Gastropoda) un gliemenes (Bivalvia). Latvijas teritoriālajos jūras ūdeņos nav galvkāju klases (Cephalopoda) pārstāvju, lai gan Baltijas jūras rietumu daļā sastopamas dažas kalmāru sugas.

Pirmās ziņas par vietējiem gliemjiem sniedzis J. Fišers XVIII gadsimta beigās. Viņš minējis 30 sugas un plaši aprakstījis pērļu zveju Līvzemē.

Interesanti pieminēt E. Vālu, kas 1855. gadā publicējis darbu par Livzemes saldūdens gliemenēm. Viņš raksta, ka gliemenes sistemātizēt ļoti grūti, jo to mīkstajā ķermenī gandrīz nav anatomisku atšķirību starp sugām, bet, tā ka čaula pakļauta vides ietekmei un tās forma atkarīga arī no vecuma, tad pēc čaulām nepamatoti aprakstīts pārāk daudz sugu. Viņš izsaka arī respektējamas domas par to, kas jāievēro, aprakstot gliemenes — sugas nedrīkst aprakstīt pēc atsevišķiem īpatņiem, bet jāizpētī daudz īpatņu, jāprot atrasi būtiskās pazīmes, sugas jāsalīdzina, jo suga ir realitāte, nevis vienkārši abstrakcija. Pēc E. Vāla atzinuma, Līvzemē sastopamas 6 dižgliemeņu sugas, kas pilnīgi saskan ar mūsdienu uzskatiem. No teiktā jāsecina, ka E. Vāla darba teorētiskā nostādne un tā praktiskie rezultāti sistemātikā ir mūsdienu līmenī.

Pirmais latviešu zoologs, kas ar atzīstamām sekmēm pētījis gliemjus, bija H. Pētersons. Viņš aplūkojis gliemjus, kas ievākti Skolu muzeja (tagad Latvijas PSR Dabas muzejs) ekspedīcijās pa Daugavu un Gauju trīsdesmito gadu sākumā.

Pārskata darbu par Latvijas gliemjiem 1942. gadā devis dāņu zoologs H. Šlešs, kas 1939. gadā arī pats Latvijā veicis nelielus faunistiskus pētījumus. Viens piemērs no viņa pētījumiem var zināmā mērā raksturot vietējās gliemju faunas bagātību un dažādību: sauszemes gliemežiem labvēlīgās dzīves vietās Gaujas senlejas nogāzē un graviņās pie Siguldas vienā dienā vien atrastas 36 sugas! Ar šo darbu pamatvilcienos pabeigts Latvijas gliemju faunistisko pētījumu periods, precīzāk — faunas sastāva noskaidrošanas periods, jo pēc tam jaunas sugas vairs nav atrastas. Minētajā darbā Latvijai uzskaitīta 131 gliemju suga. No tām puse dzīvo ūdenī (66 sugas — 59 saldūdeņos, 7 jūrā), bet otra puse — uz sauszemes (65 sugas).

Pēckara periodā gliemju jeb malakozooloģiskie pētījumi novirzījušies ekoloģijā. Jaunas ziņas iegūtas gandrīz tikai par ūdens gliemjiem, kas pētīti kā jūras un saldūdeņu zoobentosa (A. Šurina, O. Kačalova, Dz. Vadze) un zivju barības (J. Sloka u. c.) sastāvdaļa, kā diģenētisko sūcēj tārpu starpsaimnieki (E. Lange). Nedaudz pētīta mazā dīķgliemeža izplatība un ekoloģija sakarā ar aknu fasciolu (V. Vīksne). Dažas ziņas ir par kailgliemežiem kā augu kaitēkļiem (V. Eglītis). Uzkrājušies novērojumi par parku vīn-gliemezi (J. Lūsis, Z. Spuris u. c. nepublicēti materiāli).

GLIEMEŽI — GASTROPODA

Ķermenis šķietami asimetrisks ar labi atšķiramu galvu un t. s. kāju, kurai plata pēda (no tā latīniskais nosaukums «vēderkāji»), Uz galvas 1—2 pāri taustekļu un acis, kas reizēm ievelkamu taustekļu galos. Ir vai nu viengabala, parasti uz labo pusi spirāliski savīta, čaula, vai tās vispār nav (kailgliemeži). Pie šīs klases pieder 85% no visām gliemju sugām. Latvijā 103 sugas, kas ir 78,6% no vietējās gliemju faunas. Iedala 3 apakšklasēs, no kurām Latvijā divas.

Priekšžauņi (Prosobranchia) ir plašākā apakšklase. Tie ir primāri ūdens dzīvnieki, par ko liecina tas, ka tie elpo ar žaunām, bet žaunas ir tipiskajiem ūdens iemītniekiem raksturīgs elpošanas orgāns, kā arī tas, ka tie dzīvo galvenokārt jūrās. Tomēr neliela daļa piemērojusies saldūdeņiem un mitrā klimatā pat pārgājuši uz sauszemi, galvenokārt tropos, arī Kaukāzā un Tālajos Austrumos Piejūras apgabalā. Šķirt-dzimuma dzīvnieki. Latvijā 14 sugas, kas no citiem vietējiem gliemežiem atšķirami ar to, ka to čaulas atveri slēdz ķermenim pieaudzis vāciņš.

Tā kā Latvijas piekrastē Baltijas jūra jau ir stipri atsājināta un pie mums nav silta mitra klimata, priekšžauņi pārstāvēti galvenokārt ar saldūdens sugām, kuru ir 10; bez tam 3 sugas jūrā. Tikai viena suga ņz sauszemes — Acme polita, kas ir sīka: čaula līdz 3 mm augsta, 2,5—3 reizes augstāka nekā plata. Vi-duseiropas suga, kas līdz šim droši konstatēta tikai Gaujas senlejā pie Siguldas.

Vieni no lielākajiem mūsu saldūdens gliemežiem ir ģints Viviparus sugas. Šīs ģints latīniskais nosaukums norāda uz tajā ietilpstošo sugu vairošanās īpatnību, proti, šie gliemeži ir dzīvdzemdētāji. Šai ziņā tie ir izņēmums, jo pārējie vietējie saldūdens gliemji (gliemenes ieskaitot!) nērš olas. Latvijā 2 sugas, kuru čaulas augstums sasniedz pat 4 cm, bet platums — 3,5 cm. Uz čaulas parasti 3 tumšas spirāliskas joslas. Viena suga, kurai čaula līdzenāka, dzīvo galvenokārt tekošos ūdeņos; otra, kurai čaula reljefāka, dzīvo galvenokārt stāvošos ūdeņos, lai gan lēnās upēs abas nereti sastopamas kopā. Pārtiek no dūņām, bet reizē ar tām apēd arī sīkus dzīvnieciņus — zoomikrobentosu.

Straujās upēs uz akmeņiem dzīvo Theodoxus tlu-viatilis. Čaula saplacināta, t. i., platāka nekā augsta (11X6 mm) ar ļoti platu atveri. Minētās īpašības jāvērtē kā piemērošanās spēcīgai straumei. Pazīt var pēc raksturīgās raibās čaulas: tā ir tumša, ar baltiem plankumiem.

Ļoti izplatītas stāvošos un lēņos ūdeņos ir valvātas. Tie ir nelieli gliemeži ar apaļu čaulas atveri, resp., vāciņu. Mūsu sugas atšķiramas pēc čaulas veida un lieluma — vienai (plakanā valvāta, Valvata cristata) tā savīta vienā plāksnē tāpat kā spolīšu dzimtas gliemežiem (čaulas augstums tikai 1,2 mm, platums līdz

3 mm), otrai (skaistā, V. pulchella) vāji koniska, tomēr platāka nekā augsta (3X4,5 mm), trešai (parastā, V. piscinalis) čaula jau stipri koniska jeb «vilciņ-veida», mazliet augstāka nekā plata (5X4,8 mm).

Minētās priekšžauņu 4 ģintis un 7 sugas pieder pie

4 dzimtām. Pārējās 7 sugas (5 ģintis) agrāk ietilpa vienā plašā dzimtā Hydrobiidae, kas tagad sadalīta tā, ka Latvijā sastopamās sugas pieder pie 4 dzimtām (pie mums kopā tātad 8 priekšžauņu dzimtas).

Mierīgos ūdeņos ļoti bieži sastopama parastā bitī-nija (Bithynia tentaculata). Tās čaula 6—12 mm augsta, vāciņš ovāls. Līča bitīnija (B. leachi) samērā reta, aptuveni divreiz sīkāka. Izplata kaķu sūcēj tārpu [Opisthorchis felineus). Dzimtai Bithyniidae pieskaitāms arī sīks gliemezītis Marstoniopsis steini, kas uzturas dziļākās vietās, parasti uz ūdensrozēm.

Dzimtas Lithoglyphidae vienīgais pārstāvis Latvijā — Lithoglyphu.s naticoides ir vidēji liels gliemezis, kuru varētu arī nepieminēt, ja vien tam nebūtu interesanta pagātne. Tā ir politiska suga, kas sākotnēji dzīvojusi Melnās un Azovas jūras baseina upēs, bet vēlāk pa kanāliem nokļuvusi Baltijas jūras baseinā un patlaban izplatās Rietumeiropā. Latvijā sastopama Daugavā un Lielupē.

Jūrā, Rīgas līcī un Kurzemes piekrastē uz augiem smilšainās vai dūņainās vietās sastop divas Hydrobia sugas, kuru slaidā koniskā čaula sasniedz 4—6 mm augstumu. Viena no tām (H. ventrosa) ir tipiska sāj-ūdens suga.

Trešā mūsu jūras gliemežu suga (Potamopyrgus jenkinsi) faktiski nav vietēja — tās dzimtene ir Jaunzēlandes saldūdeņi. Eiropā ievazāta ar kuģiem vai ievesta akvārijiem: XIX gadsimtā — Anglijā, kopš 1887. gada — Vācijā. Pie mums — Kurzemes piekrastē un Rīgas līcī. Dzīvdzemdētāja. Ziņas par to, ka tā Latvijas teritorijā dzīvo jau 5000 gadus, nebūs pareizas — attiecīgie subfosīlie Litorīnas laika nogulumi acīmredzot noteikti nepareizi.

Plaušgliemeži (Pulmonata) ir gliemežu apakšklase, kas evolūcijas gaitā stipri attālinājušies no citiem gliemežiem. Tie pielāgojušies dzīvei uz sauszemes, iegūstot sauszemes dzīvniekiem raksturīgu elpošanas orgānu — plaušas. Tās ir atmosfēras gaisa elpošanai piemērojies mantijas dobums, kura atveri var aizvērt. Tālākā evolūcijā daļa sauszemes plaušgliemežu atgriezusies ūdenī, bet paspējusi piemēroties tikai saldūdeņiem un tikai retos gadījumos atsājinātam jūras ūdenim. Tas, ka tipiskajās, t. i., sāļajās, jūrās plaušgliemežu nav, liecina, ka tie nav primāri, bet tikai sekundāri ūdens iemītnieki. Otrkārt, par to liecina arī tas, ka arī ūdenī plaušgliemeži elpo tikai ar plaušām, jo tiem regulāri jāpienāk pie ūdens līmeņa ieelpot. Sauszemes sugām acis ievelkamu taustekļu galos, ūdens sugām (un tikai vienai mitru vietu sugai) acis pie taustekļu pamata. Pēc šīs īpatnības plaušglie-mežus iedala 2 kārtās. Čaula parasti ir, tās ieeja bez vāciņa. Izņēmums ir vārpstiņgliemežu dzimta, kurai kā vāciņš darbojas pie čaulas pieaudzis vārstulis; šis vāciņš tātad nav homologs ar priekšžauņu vāciņu.

Citiem sauszemes gliemežiem var būt neīsts jeb pagaidu vāciņš, piemēram, sausā laikā vai ziemojot tie čaulas atveri aiztaisa ar gļotu plēvi, kurā ir kaļķi un kas sacietē. Hermafrodīti.

Padomju Savienībā saldūdeņos sastopamas aptuveni 50, uz sauszemes — 700, bet mūsu republikā attiecīgi 25 un 64 plaušgliemežu sugas.

Sēdacaino plaušgliemežu kārtā (Basommatophora) Latvijā ir 5 dzimtas, no kurām 4 ūdenī, bet 1 mitrās vietās.

Dzimtas Ellobiidae vienīgā suga Carychium mini-mum ir ļoti sīka — čaulas augstums nepārsniedz 2 mm. Dzīvo mitrās vietās. Tā kā pārējās šīs dzimtas sugas dzīvo ūdenī, tad šī suga ir sevišķi interesants sēdaču sarežģītās evolūcijas piemērs. Jādomā, ka tā pēc tam, kad tās senči (t. i., visu sēdaču senči) atgriezās no sauszemes ūdenī, saglabājot uz sauszemes iegūtās plaušas un «pārvietojot» acis pie taustekļu pamata, sekundāri devās uz sauszemi, bet spēja piemēroties tikai mitrām vietām.

Plašākā dzimta ir ūdensspolītes (Planorbidae) ar 14 sugām. Čaula savīta spirālē, bet vienā līmenī.

Lielākā suga ar čaulas augstumu līdz 12 mm un platumu līdz 35 mm ir lielā spolīte (Coretus corneus). Tā mīl seklus siltus ūdeņus, pārtiek no trūdošiem augiem un dūņām, reizēm arī no beigtiem dzīvniekiem. Aptuveni 15 mm platas čaulas ir abām ģints Tropidiscus sugām, kuru čaulas atšķirībā no ģints Corelus ārpusē ar ķīli. Pārējās 11 sugas daudz sīkākas. Visumā ūdensspolītes ir ļoti parasti dzīvnieki un bieži sastopami augiem bagātās vietās.

Dīķgliemežu dzimtā (Lymnaeidae) Latvijā ir 7 sugas. Dažas no tām grūti atšķiramas, tādēļ faktiski varbūt ir tikai 6 sugas (Rietumeiropas suga Lymnaea glabra pie mums varbūt nav sastopama). Līdzšinējās ziņas par Latvijas dīķgliemežu faunu iegūtas, nosakot sugas pēc čaulas, bet, tā kā čaulas reizēm ārkārtīgi mainīgas, tad literatūras ziņas nav drošas. Sugu noteikšanā jābalstās galvenokārt uz iekšējo orgānu anatomiju. Lielākā suga ar čaulas augstumu līdz 4—5 cm ir lielais dīķgliemezis (Lymnaea stagnalis), kas bieži sastopams augiem bagātos saldūdeņos. Izplatīti arī ausveida (L. auricularia), ovālais (L. ovata) un purva (L. palus-tris) dīķgliemeži. Ļoti parasts ir mazais dīķgliemezis (L. truncatula, Galba truncatula), kas dzīvo seklās nelielās ūdenstilpēs, bet sastopams arī ārpus ūdens, resp., tam ir amfībisks dzīves veids (tāpat kā parastai žokļdēlei). Starpsaimnieks aknu fasciolai, kas parazitē atgremotāju aknās.

Dzimtā Physidae 2 sugas. Interesantas ar to, ka tām vienīgajām ūdenī čaula savītņota uz kreiso pusi.

Dzimtā Ancylidae arī ir 2 sugas. To čaula nav spirā-liska, bet cepurveidīga. Ancylus fluviatilis dzīvo straujos ūdeņos uz akmeņiem, bet Acioloxus lacustris galvenokārt ezeros uz lielāku augu stublājiem, piemēram, uz ezermeldriem.

Kātacaino plaušgliemežu kārtā (Stylommatophora) Latvijā ir 13 dzimtas un 63 sugas; visas mīt uz sauszemes. Minēsim 8 dzimtas.

Dzintargliemežu dzimtā (Succineidae) ir 1 ģints ar 3 sugām. Lielākajai sugai, parastajam dzintarglieme-zim (Succinea putris) čaula parasti dzintardzeltena, 20 mm augsta. Šis gliemezis ir starpsaimnieks dziedātājputnos parazitējošam sūcējtārpam Leucochloridium macrostoinum. Parazīta sporocists izspīlē gliemeža taustekļus, kas atgādina kukaiņu kāpurus un pulsējot pievērš putna uzmanību. Parastie dzintargliemeži ar pulsējošiem taustekļiem novēroti vairākās vietās Latvijā, piemēram, pie Balviem. Ļoti izplatīts ir krastmalu dzintargliemezis (S. pfeifferi), kas dzīvo pie ūdens, pat uz augu virsūdens daļām. Pārcieš appludināšanu.

Cilindrgliemeži (Pupillidae) ir ļoti sīki. Tikai dažām sugām čaula augstāka par 2 mm (līdz 4 mm). Latvijā 11 sugas. Bioloģiski interesanti, jo atšķirībā no pārējiem sauszemes gliemežiem ir dzīvdzemdētāji.

Vārpstiņgliemeži (Clausiliidae) jau minēti sakarā ar to, ka tiem čaula sagriezta pa kreisi un to slēdz vāciņš (čaulas vārstulis). Čaula stipri slaida, vārpstveida, ar daudziem vijumiem. Latvijā 12 sugas, galvenokārt Viduseiropas un Rietumeiropas faunas pārstāvji. Tas izpaužas arī ekoloģijā — tie dzīvo galvenokārt lapu koku mežos un vecos parkos. Bagātīga vārpstiņglie-mežu fauna vērojama Gaujas senlejā.

Gludspolīšu dzimtā (Zonitidae) pie mums 9 sugas. Čaula parasti savīta plāksnē, stipri spīdīga.

Rievspolīšu dzimta (Endodontidae), kurā tikai 2 sugas, jāpiemin tādēļ, ka tajā ir vissīkākā Latvijas sauszemes gliemežu suga ar intriģējošu nosaukumu — Punctum pygmaeum (tulkojumā aptuveni «sīkais punkts»). Tās čaulas augstums nepārsniedz 0,8 mm, platums — 1,6 mm. Mežos, arī pļavās zem vecām lapām, kokiem, akmeņiem.

Kailgliemeži pieder pie 2 dzimtām — meža kail-gliemežiem (Arionidae, 2 sugas) un lauku kailglieme-žiem (Limacidae, 7 sugas). Čaulas nav. Skuju koku un jauktos mežos izplatīts rūsganais kailgliemezis (Arion subfuscus), kas izstiepies sasniedz 5—7 cm garumu. Visgarākā suga ir lielais kailgliemezis (Limax maxi-mus), kas sasniedz pat 15 cm garumu. Tā pamatkrāsa gaiša — pelēcīga vai bālgana. Ievazāts, tādēļ dzīvo cilvēka mītņu tuvumā (pagrabos, vecās akās, šķūņos utt.), var kaitēt siltumnīcās un dārzeņu noliktavās. Vietēja suga ir nedaudz īsākais tumšais kailgliemezis (L. cinereo-niger), kura pamatkrāsa melna vai gandrīz melna. Dzīvo visumā tādās pašās vietās, kur vārpstiņgliemeži, bet arī pagrabos. Līdz 5—6 cm garie raibais (.Agriolimax reticulatus) un tīrumu (A. agrestis) kailgliemeži ir bieži sastopami dārzos un tīrumos, reizēm stipri kaitē kultūraugiem, piemēram, labībām, it īpaši mitrās vasarās.

Vīngliemežu dzimtā (Helicidae) ietilpst vidēji lieli līdz lieli dzīvnieki ar čaulas augstumu 5—45 mm. Čaula bieza, izturīga, nav augstāka kā plata, tās forma dzimtas robežās ļoti mainīga, parasti koniska vai vilciņveida, reizēm ar spirāliskām tumšām joslām. Pārtiek galvenokārt no svaigām kokaugu un zālaugu lapām, retāk no vīstošām vai atmirušām augu daļām un sēnēm. Latvijā 9 sugas, kuras atrod lapu koku un jauktos mežos, krūmājos, parkos, dārzos, visbiežāk mitrās vietās. Bieži sastopams dārzu vlngliemezis (Ce-paea hortensis), tas ir līdz 16 mm augsts un 21 mm plats. Tā čaula visumā dzeltena vai brūngana, parasti ar tumšām joslām. Lielākais sauszemes gliemezis (45X45 mm) ir parku vlngliemezis (Helix pomatia). Čaula jaunībā ir visumā brūna ar tumšām joslām, vecumā pelēcīga. Dzīvo vairākus gadus. Latvijas teritorijā ievests audzēšanai, izplatījies republikas dienvidu daļā, tikai nedaudz pārsniedzot Daugavu. Pēdējos gados tā izplatīšanos aktīvi veicina cilvēks, to ielaižot jaunās dzīves vietās. Dažus gadus eksportēts uz Franciju. Derīgs dzīvnieks, tādēļ īpaši saudzējams dabas aizsardzības ietvaros. Vai pie mums kaitīgs, drošu ziņu nav. Dažas citas šīs dzimtas sugas reizēm neapšaubāmi kaitīgas, piemēram, raibais vlngliemezis (Arianta arbustorum).

GLIEMENES — BIVALVIA

Ķermeni ietver divvākaina čaula. No ārpuses tas vienkāršots — galvas nav, tādēļ nav arī ne acu, ne taustekļu. Kāja ķīļveida, pārvietojoties ar to vago substrātu. Dažām sugām kājā ir dziedzeris, kas izdala bisusa pavedienus, ar kuriem šīs gliemenes piestiprinās zemūdens priekšmetiem. Šķirtdzimuma dzīvnieki, dēj olas. Saldūdens gliemenēm olas un kāpuri attīstās mātes mantijas dobumā, pie tam lielo gliemeņu (2 dzimtu) kāpuri attīstības beigu posmā parazitē uz zivīm (glohīdijas). Izņēmums ir mainīgā sēd-gliemene, kurai tāpat kā jūras sugām kāpuri planktonā.

Latvijā 28 sugas, kas pieder pie 8 dzimtām. Diemžēl gliemeņu latvisko nosaukumu sistēma vēl nav izveidota, literatūrā atrodamie nosaukumi nekonsekventi, dažkārt pretrunā ar sugu ekoloģiju, tādēļ šeit doti precizēti nosaukumi.

Pērļgliemeņu dzimtā (Margarilanidae) tikai 1 suga — upju pērļgliemene (Margaritana margariti-lera). Čaula nierveida, bieza un ļoti cieta, līdz 12 cm gara. Dzīvo strautos, kur ūdens tīrs, ar mazu kaļķu saturu, ļoti jutīga pret ūdens piesārņošanu. Vienīgā suga, kas Latvijā veido īstas labas pērles. Agrāk Vidzemē bijusi bieži sastopama, bet nesaudzīgas zvejas dēļ gandrīz pilnīgi izzudusi'. Uzlūkojama par dabas pieminekli, tādēļ īpaši saudzējama un tās zveja aizliegta. Bez tam cerības šodien atrast kādu pērli ir pilnīgi nereālas.

Dižgliemeņu dzimtā (Unionidae) 2 ģintis un 6 sugas. Ģintij Unio čaula bieza, jo dzīvo galvenokārt tekošos ūdeņos, pieteku ezeros un lielāku ezeru vairāk vai mazāk atklātās piekrastēs, kur ir lielāks ūdens spiediens. Pretoties straumei un viļņojumam palīdz čaulas slēdzējmalā (augšmalā — vietā, kur vāki sastiprināti) esošie zobi. Pie mums 3 sugas, kas 5—9 cm garas. Tikai tekošos ūdeņos mitinās upju dižgliemene (Unio crassus). No abām pārējām zaļgandzeltenajām sugām atšķiras ar tumši brūno čaulu. Bet tā ir arī vismazākā ģints suga ar visstingrāko čaulu un vislabāk attīstītiem zobiem. Ezeru dižgliemene (U. tumidus) ir nedaudz lielāka un mīl mierīgākus ūdeņus. Vislielākā un visizplatītākā suga ir slaidā dižgliemene (U. picto-rum), kas dzīvo galvenokārt stāvošos ūdeņos.

Ģintij Anodonta čaulas slēdzējmala bez zobiem, tādēļ tās sauc par bezzobēm. Pie mums 3 sugas, kas visumā lielākas par Unio sugām, ar daudz plānākām čaulām. To dzīves pamatvietas ir stāvoši ūdeņi. Vislielākā suga ir dīķu bezzobe (Anodonta cygnea), kas sasniedz 17—20 cm garumu, bet nav zināms, vai arī Latvijā izaug tik gara (15 cm gan!). Plaši izplatīta nelielos stāvošos ūdeņos ar dūņainu pamatu. Ezeru bezzobe (A. anatina) dzīvo ezeros un lēni tekošās upēs, sasniedz 7—9 cm garumu. Laikam tikai upēs dzīvo upju bezzobe (A. complanata), kas ir tikpat gara, bet no citām bezzobēm atšķiras ar to, ka tā ir sāniski stipri saplacināta («biezums» tikai līdz 2 cm). Čaula brūnganzaļa, līdz 8 cm gara. Dažkārt to izdala īpašā ģintī Pseudanodonta.

Pundurgliemeņu dzimtā (Sphaeriidae) ir sīkas, reizēm vidēji lielas sugas, pavisam 16. Lielākā suga ir platā pundurgliemene (Sphaerium rivicola), kura izaug līdz 2,5 cm gara un 2 cm plata («bieza»). Sīkglie-meņu ģintī (Pisidium) 12 sugas, kas visbiežāk tikai dažus mm garas. Sīkgliemeņu sugas grūti atšķiramas, tādēļ to izplate un ekoloģija Latvijā nav izpētīta. Uzturas dūņainās un dūņaini smilšainās vietās, ezeros dažkārt lielā dziļumā.

Sēdgliemeņu dzimtā (Dreissenidae) tikai 1 suga — mainīgā sēdgliemene jeb dreisena (Dreissena poly-morpha). Čaula trīsstūraina, laivveida, gaiši raiba, līdz 2 cm gara. Ar bisusa pavedieniem piestiprinās augiem un dažādiem priekšmetiem, parasti grupās. Tās dzimtene ir Melnās un Kaspijas jūru upes, ievazāta arī citur. Latvijā dažās upēs, kas ietek Rīgas līcī, it īpaši to lejtecēs, kā arī piejūras vai jūrai tuvos ezeros. Savairojoties masveidā, var aizsprostot ūdens mehāniskos filtrus un ūdensvadus.

Jūrā arī 4 dzimtas, bet katrā tikai pa 1 sugai. Biežākā ir Macoma baltica, kas nepilnus 2 cm gara. Vāki vienmēr lielā daudzumā izskaloti liedagā, piemēram, gar Rīgas līča dienvidu krastu. No virspuses tie visumā gludi, sārti vai zilgani, izbalējuši balti. Nedaudz lielākā Cardium edule daudz retāka, balta vai iedzeltena, vāki ar radiālām rievām. Smilšgliemene (Mya arenaria) bieži sastopama Rīgas līcī, kur dzīvo ierakusies smilšainā vai dūņaini smilšainā gruntī. Čaula gaiša, līdz 8 cm gara. Jūras sēdgliemene (My/i7us edulis) dzīvo piestiprinājusies. Čaula dažus cm gara, tumša, zilgani brūna, pēc formas atgādina dreisenas čaulu.

TIPS SŪNEŅI — BRYOZOA

Sūneņi dzīvo ūdeni. Tie veido kolonijas uz ūdens augiem un nedzīva substrāta — akmeņiem, koka gabaliem u. c. Kolonijas pēc izskata atgādina sūnas, tādēļ dzīvnieki nosaukti par sūneņiem jeb sūndzīvnie-kiem.

Sūneņu kolonijas ir dažāda lieluma (mūsu republikā dažus centimetrus līdz dažiem desmit centimetriem garas) un sastāv no daudziem īpatņiem. Katra īpatņa pamatdaļu apņem recekļains vai plāns hitīna apvalks, kurā dzīvnieks var ievilkt ari ķermeņa priekšgalu. Ķermeņa priekšgalā ap mutes atveri atrodas daudz taustekļu, kas kustoties rada ūdens straumi un atfil-trē barības objektus — detrītu, sīkus ūdens augus un dzīvniekus.

Sūneņi vairojas pumpurojoties, līdz ar to palielinās kolonija. Par sūneņu dzimumvairošanos mūsu republikā ziņu nav. Parasti sūneņu dzimumvairošanās novērojama vairāk uz dienvidiem, piemēram, Vidus-eiropā dzīvojošām formām. īpatnējs vairošanās veids, kas izplatīts ari mūsu republikas sūneņiem, ir stato-blastu veidošana. Statoblasti ir izturīgā, katrai sugai raksturīgā apvalkā ietverta šūnu kopa, kas pārziemo, turpretim pārējā sūneņu kolonija rudenī sadalās un aiziet bojā. Pavasarī no statoblastiem veidojas jaunas sūneņu kolonijas.

Sūneņi dzīvo galvenokārt jūrās. Pasaulē zināmas pavisam 3300 tagad dzīvojošas sūneņu sugas, no tām tikai kādas 100 mīt saldūdeņos. Padomju Savienībā ūdeņos atrastas apmēram 465 formas. Latvijas saldūdeņos (Trauberga, 1940) konstatētas 7 sugas un 1 varietāte. No tām biežāk sastopamas divas sugas. Plumatella repens veido zarainas, līdz 20 cm garas, tumšas kolonijas visbiežāk ūdensrožu lapu apakšpusē. Statoblasti veidojas jūlija beigās, augusta sākumā. Dzīvo dīķos, ezeru un upju līčos, upju attekās.

Plumatella lungosa veido kolonijas galvenokārt uz nedzīva substrāta — koku zariem, akmeņiem gan plānu apaugumu, gan masīvu kluču veidā. Statoblasti veidojas agrāk nekā P. repens.

Daugavas grīvā atrasta sāj ūdens suga Victorella pavida (Kačalova, 1969).

TIPS POSMKĀJI — ARTHROPODA

Posmkāji sugu skaita ziņā ieņem ārkārtēju stāvokli starp pārējiem dzīvniekiem. Līdz šim jau ir atklāts gandrīz viens miljons sugu (83% no visām dzīvnieku sugām), bet faktiski to ir varbūt pat trīsreiz vairāk. Šis praktiski neaptveramais sugu daudzums liecina par posmkāju neparasto pielāgošanās spēju visdažādākajiem dzīves apstākļiem, ir šīs spējas rezultāts. Posmkāji ir izplatīti pa visu Zemi, sastopami visādos biotopos, šai ziņā konkurējot ar mugurkaulniekiem, tomēr šo stāvokli tie varēja sasniegt, tikai attīstot nesamērīgi lielāku sugu skaitu.

Posmkāju senči bija seno jūru iemītnieki, bet patlaban posmkāji sastopami galvenokārt uz sauszemes. Iznākšanu no ūdens un sevišķi plašo izplatību uz sauszemes veicināja un nodrošināja divas īpatnības. Pirmā ir to posmainās kājas, kas lieti noder, it īpaši sauszemes sugām, kā lieliski pārvietošanās orgāni. Otrā ir stingrā ķermeņa sega jeb kutikula. Tā daļēji sastāv no hitīna — celulozei līdzīgas vielas, kuras sastāvā ir slāpeklis. Kutikula ir tik izturīga, ka tai nekaitē pat vārīšana sārmos. Kutikula kalpo ne vien kā ķermeņa aizsargbruņas un ūdens pretiztvaikošanas orgāns (ļoti svarīgi sauszemes apdzīvotājiem!), bet arī kā ārējais skelets, kas satur ķermeni. Iekšējā skeleta trūkums ir iemesls tam, ka posmkāji visbiežāk ir sīki dzīvnieki.

Kutikulai tomēr ir arī trūkumi. Viens no tiem ir biezākas kutikulas nelokāmība un neelastība. Ja tāda kutikula apņemtu visu ķermeni, tas kļūtu nekustīgs. Tāpēc kutikula uz ķermeņa un kāju posmiem ir biezāka, bet šo posmu savienojumu vietās plānāka un elastīga. Turklāt kutikula kavē vienmērīgu augšanu. Tādēļ posmkāji periodiski maina šo segu, t. i., aug it kā lēcienveidīgi, bet tas ir ne visai ērti (lieks vielas un enerģijas patēriņš, veidojot jaunas segas, neaizsar-gātība segas maiņas periodā).

Latvijā jau konstatētas gandrīz 11000 sugas, no kurām aptuveni 90% ir kukaiņi.

Pie mums sastopami visi trīs posmkāju apakštipi: 1) žaunaiņi (Branchiala) ar vēžveidīgo klasi, 2) žok-ļaiņi jeb helicerāti (Chelicerata) ar zirnekļveidīgo klasi, 3) traheāti (Tlacheata) ar daudzkāju un kukaiņu klasi.

Agrāk pie posmkājiem pieskaitīja arī tardigrādu (Tardigrada) un mēleņu (Linguatulida) klasi, kas ir pāreja uz posmainajiem tārpiem. Tās neiederējās nevienā posmkāju apakštipā, un tagad šos dzīvniekus aizvien biežāk mēdz uzskatīt par patstāvīgiem tipiem. Tardigrādi ir ļoti sīki. Latvijā nav pētīti, varētu atrast kādas 50 sugas. Dzīvo ūdenī vai uz sauszemes sūnās un ķērpjos, ļoti izturīgi pret izžūšanu un zemām temperatūrām. No mēleņiem sastopama viena suga, kas parazitē upes zīriņa gaisa maisos.

VĒŽVEIDĪGIE — CRUSTACEA

Vēžveidīgie ir ūdens iemītnieki, kas elpo ar žaunām. Tikai neliels skaits augstāko vēžveidīgo sugu piemērojies dzīvei uz sauszemes. Pēc lieluma un izskata vēžveidīgie ir ļoti dažādi. Tos iedala 2 apakšklasēs — zemākie vēžveidīgie (Entomostraca) un augstākie vēžveidīgie (Malacostraca). Zemākie vēžveidīgie parasti ir sīki dzīvnieki, to ķermeņa posmo-jums bieži vien neskaidrs un posmu skaits mainīgs. Augstākie vēžveidīgie daudz lielāki, tiem parasti skaidri izšķirami ķermeņa posmi, kuru skaits vienmēr ir 19 (neskaitot gala posmu jeb telsonu, kam nav ekstremitāšu). Katru apakšklasi iedala 5 kārtās. Apskatu sāksim ar zemākajiem vēžveidīgajiem.

Lapkājiem (Phyllopoda) kājas nav posmotas, izņemot dažas plēsīgas ūdensblusas.

Lapkāju pirmā apakškārta ir žaunkāji (Euphyllo-poda). Pie tiem pieder lielākie zemākie vēži. Latvijā 7 sugas, kas sastopamas gandrīz tikai pavasarī nelielās izžūstošās ūdenstilpēs (lāmās, bedrēs, grāvjos). Zemgales līdzenumā diezgan bieži sastop līdz 3 cm (neskaitot pavedienveida piedevas vēdera galā) garo Lepidurus apus. Tam ir ovāls, pakaļdaļā ierobots brūngans vairogs, kas sedz krūtis un daļēji ari vēderu. Kopā ar šo sugu nereti atrod Pristicephalus jo-sephinae, kas ir līdz 1,5 cm garš, slaids, bez vairoga, atgādina zivju kāpuru.

Otrajā apakškārtā apvieno ūdensblusas jeb klado-ceras (Cladocera). Tie ir sīki (0,5—1,5 mm, reti 2— 3 mm gari) dzīvnieciņi, kuru ķermeni sedz hitīna čaula. Pārtiek no sīkām aļģēm un detrita (atmirušu organismu sīkām sairuma daļiņām). Detrita vērtību palielina uz tā sastopamās baktērijas un sēnītes. Barību iegūst, filtrējot ūdeni ar sarainajām kājām. Plēsīgajām sugām čaulas nav, medījumu (vēzīšus, virpotājus) satver ar posmotajām kājām. Tām ir ļoti lielas acis, kas atvieglo medīt. Ūdensblusas peld ar lēcieniem, pie tam peldorgāns ir nevis kājas, bet spēcīgi attīstītās antenas jeb otrie taustekļi. Dzīvo saldūdeņos, parasti seklās vietās starp augiem vai uz ūdenstilpes dibena, daudzas sugas planktoniskas (t. i., dzīvo brīvajā ūdenī bez saskares ar grunti vai ko citu). Jūras planktonā tikai dažas sugas. Ļoti vērtīga barība zivju mazuļiem un dažām pieaugušām zivīm (repšiem, sniedzēm u. c.).

Latvijā ūdensblusas pirmais sīkāk pētījis P. Kupčs, kas Rīgas apkārtnē divdesmitajos gados konstatējis 64 sugas. Pēdējā laikā ūdensblusas pētītas kā ezeru (R. Laganovska, R. Līne u. c.), zivju dīķu (N. Akatova,

A. Volkova u. c.), lielo upju (N. Sloka) un jūras (V. Bodniece, I. Nikolajevs, H. Krieva u. c.) zooplan-ktona sastāvdaļa. Līdz šim Latvijā konstatētas aptuveni 70 sugas.

Ezeru atklātās daļās jeb pelagiāla planktonā biežāk sastopamas 7—9 ūdensblusu sugas. Visbiežāk un vislielākā skaitā tajā atrastas divas Bosmina un 3 Daphnia sugas, kas dominē arī pelagisko planktonēdāju zivju barībā. Bieži sastop arī Diaphanosoma bra-chyurum un divas Ceriodaphnia sugas. Seklākos un augiem bagātākos ezeros planktonā visai bieži atrod Chydorus sphaericus. Tā kā minētās sugas, tāpat kā vairums ūdensblusu, ir siltummīļi, tās uzturas galve

nokārt ūdens virsējos un vidējos slāņos un vislielākā skaitā sastopamas vasaras otrajā pusē. Lielākos un dziļākos, it īpaši mezotrofos ezeros dzīvo plēsīgā suga Bythotrephes balticus, kas ir samērā reta. Kāda cita plēsīga suga (Leptodora kindti) dzīvo galvenokārt dziļos ezeros, kur maz kalcija. Kaut gan tā krasi atšķiras no pārējām ūdensblusām ar savu neparasto lielumu (gandrīz 1 cm gara), tomēr tā ūdenī grūti saskatāma, jo ir pilnīgi caurspīdīga. Caurspīdīgums un uzturēšanās galvenokārt dziļākos un tātad mazāk apgaismotos ūdens slāņos tai zināmā mērā palīdz izsargāties no zivīm. Ūdensblusas dominē eitrofo ezeru zooplanktonā, bet Latgales augstienes mezotrofos un vāji eitrofos ezeros dominē airkāji, jo šie ezeri vēsāki.

Ezeros vairums ūdensblusu sugu tomēr dzīvo piekrastē starp augiem un uz dūņainas grunts, piemēram, Eurycercus lamellatus, Graptoleberis testudinaria, Acroperus haipae, Alonella nana, Alona quadrangular is, Camptocercus lilljeborgi u. c. Ļoti bieži sastop lielo caurspīdīgo Sida cryslallina, kas var būt pat 4 mm gara. Tā parasti sēž uz augiem, it īpaši uz spož-lapu un skauj lapu glīvenēm. Minētās sugas pieder pie mikrobentosa. Bieži sastopama arī plēsīgā Polip-hemus pediculus, kas izplatījusies piekrastes planktonā un viegli saskatāma kā melnīgsnējs peldošs punkts.

Upju planktonā visvairāk ūdensblusu ir dziļās, lēni tekošās vietās ar aizaugušiem krastiem, piemēram, Lielupē starp Jelgavu un Kalnciemu. Strauji tekošās vietās bez ūdens augiem to nav nemaz, piemēram, Gaujā starp Vijas ieteku un Murjāņiem.

Jūrā dzīvo tikai 5 ūdensblusu sugas, pie tam visas planktonā. Visbiežāk sastop Bosmina obtusirostris maritima, Evadne nordmanni, Podon leuckarti. Tāpat kā ezeros, arī jūrā visvairāk ūdensblusu ir vasarā ūdens virsējos slāņos. Interesanti, ka klimatiskie apstākļi stipri ietekmē zooplanktonu ne vien ezeros, bet pat jūrā: vēsās vasarās jūrā nav novērojama ūdensblusu savairošanās vasaras otrā pusē.

Gliemeņvēži (Ostracoda) ir sīki vēzīši ar divdaļīgu čaulu, tādēļ tie atgādina miniatūras gliemenes. Sastopami visdažādākos ūdeņos, pie mums galvenokārt saldūdeņos. Gandrīz tikai bentiskas, t. i., ūdenstilpes dibenu vai augus apdzīvojošas sugas. Parasti bālganā krāsā. Reizēm, it īpaši jūnijā, lielā daudzumā seklos sīkūdeņos (pavasara lāmās, bedrēs u. c.), kur pārtiek no vecām lapām, sagraužot lapas plātni un atstājot dzīslas. Pārkaļķotās čaulas labi saglabājas nogulumos, tādēļ fosīli gliemeņvēži bieži tiek izmantoti kā vadfosīlijas.

Latvijā vēl ļoti maz pētīti, bet varētu atrast vismaz 60 sugas. Kurzemē konstatētas 16 sugas (Akatova, 1959).

Airkāji jeb kopepodi (Copepoda) ir sīki (1— 3 mm) vēzīši bez čaulas. Galva un krūtis parasti daudz platākas nekā vēders. Dažas sugas spilgtās krāsās (oranžas, sarkanas, zilas). Mātītēm 1 vai 2 olu maisi. Parasti pārvietojas lēcienveidīgi (visas ciklopu apakškārtas — Cyclopoida sugas). Sastop visdažādākos ūdeņos. Pārtiek no citiem dzīvnieciņiem vai no sīkām aļģēm, bet ir arī zivju parazīti, kas pārtiek vai nu no asinīm, vai epitēlija un ādas gļotām. Airkājiem, tāpat kā ūdensblusām, ir liela nozīme zivju barībā.

Latvijas airkāju faunu trīsdesmitajos gados pētījuši

B. Bērziņš un H. Frēze, bet pēdējā laikā kā zooplan-ktona sastāvdaļu pētījuši tie paši zinātnieki, kas minēti, rakstot par ūdensblusām. Samērā labi zināmas planktona sugas, bet par bentosa sugām (it īpaši par apakškārtu Harpacticoida) pagaidām nav gandrīz nekādu ziņu. Līdz šim konstatētas vairāk nekā 50 airkāju sugas.

Viena no svarīgākajām airkāju īpatnībām ir tā, ka tie labprātāk dzīvo vēsākos ūdeņos. Tādēļ tie biežāk nekā ūdensblusas sastopami ziemā, ātrāk savairojas pavasarī, dominē mezotrofos un vāji eitrofos, t. i., dziļākos un lielākos un tādēļ lēnāk sasilstošos ezeros. Dažas aukstūdens sugas mūsu faunā ir leduslaikmeta relikti.

Ezeru planktonā visbiežāk sastop Mesocyclops un Eudiaplomus sugas. Dziļākos ezeros parasta suga ir Cyclops strenuus. Reliktā suga Eurytemora lacustris saglabājusies mezotrofos un vāji eitrofos ezeros, galvenokārt Latgales augstienē. Kāds cits relikts — Lim-nocalanus macrurus atrasts Riču un Sventas ezeros. Latgales augstienes lielajos ezeros vasarā ir vidēji 40—G0 tūkstoši airkāju vienā kubikmetrā, bet to maksimālais daudzums atsevišķos gadījumos bijis pat 165—174 tūkstoši kubikmetrā.

Zivju dīķos airkāji dominē rudenī, toties vasaras pirmajā pusē to gaužām maz — desmitiem reižu mazāk nekā ūdensblusu. Visvairāk tie savairojas zivju dīķos ar organisko mēslojumu, augustā vidēji pat gandrīz 100 tūkstoši 1 m3. Mēslotos dīķos airkāju maksimālais daudzums sasniedz 230 tūkstošus 1 m3, tātad tālu atpaliek no ūdensblusu daudzuma, kas dažādi mēslotos zivju dīķos bijis vidēji 274, 318 un 468 tūkstoši 1 m3, bet maksimāli atbilstoši pat 630, 1185 un 1810 tūkstoši kubikmetrā.

Upju planktonā airkāju sastopamība visumā tāda pati kā ūdensblusu sastopamība, jo tas atkarīgs no tiem pašiem vides faktoriem. Lielupes sākumā, t. i., samērā straujā vietā, airkāju nav, lejup pa straumi to skaits pakāpeniski pieaug un, piemēram, pie Jelgavas to ir līdz 5 tūkstoši 1 m3, Jūrmalā — 30 tūkstoši 1 m3.

Jūras planktonā atrod apmēram 10 airkāju sugas. Rīgas līcī bieži sastop Eurytemora hirundoides, Lim-nocalanus grimaldii, Acartia bifilosa. Reizēm samērā bieža ir arī Temora longicornis. Maijā ūdens virsējos slāņos (0—20 m) airkāju skaits dažādos gados svārstījies no 3,2 līdz 13,2 tūkstošiem 1 m3 (vidēji 7 tūkstoši). Rudenī, bet reizēm arī citos gadalaikos airkāju skaits Rīgas līcī nereti ir 20—30 tūkstoši 1 m3. Atsevišķos gadījumos to ir bijis pat vairāk nekā 50 tūkstoši 1 m3.

Interesanta parādība ir jūras airkāju diennakts migrācija: naktī tie paceļas ūdens virsējos slāņos, bet dienā nonirst dziļāk. Tomēr aukstūdens suga Limno-calanus grimaldii migrē tikai vēsāko slāņu robežās un vasarā nav sastopama virspusē (0—20 vai 0—25 m), kur temperatūra augstāka par 10—12°. Līdz ar ūdens atdzišanu rudenī tā naktīs paceļas aizvien augstāk un novembra beigās naktīs koncentrējas virsējos 10 metros. Jūras airkāji ir reņģu un brētliņu galvenā barība, tādēļ šīs zivis ir vairāk vai mazāk saistītas ar airkāju un vispār zooplanktona koncentrēšanās rajoniem. Tādējādi ziņas par zooplanktonu palīdz noteikt zvejas vietas.

No parazītiskajiem airkājiem Latvijā konstatētas 5 sugas. Visbiežāk sastop zivju airkāji (Ergasilus sie-boldi), kas izplatījies visā Latvijā un novērots uz daudzām zivīm, piemēram, repšiem, sniedzēm, līdakām, plaužiem, raudām, asariem utt. Siversa ezerā tas atrasts uz 43% no pārbaudītajām zivīm (uz vienas zivs 2—158 īpatņi), bet Cirmas ezerā uz kādas sīgas bijuši pat 350 īpatņi. Pārējās 4 sugas daudz retākas un ir specifiskas kādai noteiktai zivju sugai, piemēram, asaru airkāji (Achlheres percarum) sastopami tikai uz asariem, zušu airkāji (Ergasilus gibbus) — tikai uz zušiem.

Žaunastu kārta (Branchiura) mūsu faunā pārstāvēta tikai ar vienu sugu — zivēdi jeb karputi (Arguļus ioliaceus). Tas ir stipri saplacināts airkājiem radniecīgs vēžveidīgais. Ķermenis 7—8 mm garš, to sedz gandrīz apaļš vairogs. Parazitē uz daudzām zivju sugām, bet nereti tās pamet un peld, tādēļ reizēm noķerts, zvejojot piekrastes planktonu.

S p r o g k ā j i (Cirripedia) mūsu faunā tāpat pārstāvēti tikai ar vienu sugu — Balanus improvisus, ko sastop jūrā un lielo upju grīvās. Tas ir sēdošs dzīvnieks, ko sedz koniski sakārtotas baltas kaļķu plātnītes. Ap

metas galvenokārt uz lielākām aļģēm, piemēram, brūnaļģēm fukusiem; sastop ari uz akmeņiem, pāļiem, koku gabaliem. Kādu citu sugu dažkārt ievazā ar kuģiem Kurzemes ostās. Interesanti, ka monogrāfija par visas pasaules sprogkājiem bijusi pirmais lielākais

C. Darvina zinātniskais darbs.

Vienādkāji (Isopoda) ir vidēji lieli, retāk samērā lieli (grēvis) augstākie vēžveidīgie. Krūšbruņu nav, ķermenis saplacināts no virsas (dorsoventrāli). Pie mums 24 sugas, no tām jūrā 4, saldūdeņos 1, uz sauszemes 19. Ūdens vienādkāji ir vērtīga bentosē-dāju zivju barība.

Grēvis (Mesidothea entomon) ir līdz 5—7 cm garš vēzis, kam ļoti liela nozīme plekstu un mencu barībā. Rīgas līcī mitinās dažādā dziļumā uz grunts, bet vislielākā daudzumā sastopams 20—40 m dziļumā dūņainās vietās (vidēji 28 īpatņi uz 1 m2 ar biomasu

12,5 g/m2). Pārējās 3 jūras sugas koncentrējas piekrastes aļģu joslā.

Saldūdeņos (ezeros, dīķos, sīkūdeņos, lēni tekošās upēs) bieži sastop ūdens ēzelīti (Asellus aquaticus). Starp zemūdens augiem bieži vien atrod simtiem un tūkstošiem ūdens ēzelīšu uz 1 m2. Rekorddaudzums konstatēts Lielauces ezerā — mieturaļģu audzēs līdz 80 tūkstošiem uz 1 m2.

Visi mūsu republikas sauszemes vienādkāji pieder pie mitreņu virsdzimtas (Oniscoidea). Mitrenes mitinās mežu zemsegā, aiz kritušu koku mizas, ezermalās zem saskalotiem trūdošiem augiem, zem akmeņiem un koku gabaliem, pagrabos, malkas šķūņos, siltumnīcās, lecektīs un līdzīgās vietās. Biežāk sastop Onis-cus asellus, Tīacheoniscus rathkei, Porcellio scabei. Mitriem mežiem raksturīga Ligidium hypnoium.

Sānpeldes (Amphipoda) ir vidēji lieli no sāņiem (laterāli) saplacināti vēži bez krūšbruņām. Peld uz sāniem, retāk rāpo vai lec. Pārtiek no dzīvniekiem un augiem. Pie mums 14 sugas, galvenokārt jūrā (9), retāk saldūdeņos (4) vai uz sauszemes. Vērtīga barība bentosēdājām zivīm.

Svarīgākās sānpeldes jūras bentosā ir Pontopoieia sugas. Pēc A. Šurinas ziņām (1961), P. allinis masveidā (1170 uz 1 m2) sastopams Rīgas līcī 20—40 m dziļumā, kur tas kopā ar grēvi veido īpašu zoobentosa dzīvnieku grupējumu (asociāciju). Bez tam šī suga lielā skaitā (419 uz 1 m2) kopā ar gliemeni Macoma baltica mīt 10—15 m dziļumā. Rīgas līča ieplakā dzīvo P. temoiata, līdz 105 uz 1 m2. Zoobentoss šajā ieplakā, t. i., dziļāk par 40 m, netiek pienācīgi izmantots, jo bentosēdājām zivīm te nav piemērotu dzīves apstākļu. Citas svarīgākās jūras sānpeldes ir Gammarus locusta un Leplocheiius pilosus, kas dzīvo galvenokārt piekrastes augu joslā. Šīs sugas, it īpaši G. locusta, kopā ar gliemeni Dreissena polymoipha labprāt dzīvo arī atsājinātos rajonos pie lielo upju ietekām. Sānpelde Bathyporeia piloša samērā lielā daudzumā (parasti vairāki simti, vienā gadījumā pat 3700 uz 1 m2) sastopama Rīgas līča dienvidu krastā uz smilšainas grunts līdz 5 m dziļumā (Lapiņa, 1972). Tā kā šī suga pārtiek no sestona (sīku planktona organismu un nedzīvu organismu daļiņu kopums), tai ir zināma nozīme piesārņotu ūdeņu attīrīšanā.

Saldūdeņos visbiežāk sastop Gammarus lacustris (ezeros) un G. pulex (tekošos ūdeņos). Dažos lielos ezeros, galvenokārt Latgales augstienē, dzīvo sānpelde Pallasea quadrispinosa, kas tajos saglabājusies kā relikts no agrā pēcleduslaikmeta. Uz sauszemes sevišķi mitrās vietās dzīvo Orchestia gammarellus, kas sastopama jūrmalā zem saskalojumiem, akmeņiem vai ierakusies smiltīs.

Š ķ e l t k ā j i (Mysidacea) atšķiras no abām iepriekšējām augstāko vēžu kārtām ar krūšbruņām. Atšķirībā no desmitkājiem krūšbruņas nav pārkaļķotas, bet atšķirībā no kumacejām acis ir kātainas, nevis sēdošas.

Visas 5 mūsu republikas faunas vietējās šķeltkāju sugas ir jūras iemītnieces. Dienā uzturas galvenokārt pie jūras dibena, jo tās, tāpat kā airkāji, veic diennakts migrācijas. Pieder pie nektobentosa jeb aktīvi peldošā bentosa. Šķeltkāji ir viena no svarīgākajām daudzu rūpniecisko zivju (reņģu, mencu, plekstu) barības sastāvdaļām. Sestā suga nesen aklimatizēta Ķeguma sprostezerā.

Vislielākā vairumā Rīgas līcī sastop Neomysis vulgaris. Tas dzīvo piekrastes augu joslā, kur atrod 60— 100 īpatņu uz 1 m2. Pārtiek no planktona, it īpaši no virpotājiem, bet neēd zilaļģes. No pārējām sugām visinteresantākā ir Mysis oculata, jo tā kā agrā pēcleduslaikmeta relikts sastopama arī saldūdeņos; Latvijā atrasta pāris dziļos mezotrofos ezeros.

Kumacejas (Cumacea) ir vēži ar nepārkaļķotām krūšbruņām un sēdošām acīm.

No tām Latvijas faunā samērā reti sastop Diastylis rathkei, kas dzīvo jūrā. Naktīs, it īpaši vairošanās periodā, uzpeld pie līmeņa, kur uzbrūk zivīm.

Desmitkājiem (Decapoda) ir stipri pārkaļķotas krūšbruņas, kas viscaur saaugušas ar galvkrūtīm un pilnīgi sedz tās. Dažām sugām kājas ar lielām spīlēm. Viena no sugām bagātākajām vēžveidīgo kārtām, bet Latvijā tikai 6 sugas, no kurām 1 nav vietēja.

Upēs un ezeros dzīvo platspīļu jeb upju vēzis (As-tacus iluviatilis). Tomēr tā krājumi nav lieli, un tikai daļā ezeru tas sastopams lielākā daudzumā. Lielu postu XIX gadsimta beigās un starp 1924. un 1938. gadu vēžiem nodarīja vēžu mēris, ko ierosina kāda sēne. Tomēr ir izteiktas arī citādas domas, ka vēžu mēra pamatcēlonis ir kāda baktērija, kas vēžus tik stipri novājina, ka tie inficējas ar minēto sēni, kas vēžus nobeidz (Mazītis, 1971). Lai gan vēžu mēris Latvijā vēl vienmēr sastopams, pēdējos gadu desmitos nav novērotas tā epidēmijas.

Dzimumgatavību sasniedz 3. vai 4. dzīves gadā, kad garums ir ap 10 cm. Zvejot atļauts tikai pieaugušos vēžus, t. i., sākot ar 10 cm garumu, ārpus vairošanās perioda. Pareizākais vēžošanas laiks ir vasaras otrā puse. Pārojas vēlā rudenī. Olas mātītei pie vēderkā-jām. Jaunie vēzīši šķiļas vasaras sākumā un kādu laiku ar spīlēm turas pie mātes.

Šaurspīļu jeb purvu vēzis (Astacus leptodactylus) sastopams gandrīz visā Latvijā, bet biežāk dienvidaustrumu daļā. Izturīgāks un auglīgāks nekā platspīļu vēzis, kuru daudzās vietās izkonkurējis, bet saimnieciski mazvērtīgāks, jo vājāk attīstītas ēdamās daļas.

Latvijā vairākkārt ievestas 1—2 citas Astacus sugas, bet nav ziņu par to sastopamību tagad.

Pārējās 3 vietējās desmitkāju sugas dzīvo jūrā. No tām visbiežāk sastop 6—7 cm garo kreveti Ciangon ciangon. Tas ir sāniski saplacināts dzīvnieks ar vāji attīstītām spīlēm. Dzīvo starp aļģēm un ir veikls peldētājs.

Ķīnas krabis (Eiiocheii sinerisis) ievazāts Eiropā no Austrumāzijas. Vispirms 20. gs. sākumā nokļuvis Vācijā, no kurienes izplatījies uz ziemeļiem līdz pat Somijai. Latvijā šad tad novēro piejūras ezeros un upju grīvās. Tā raksturīgākā pazīme ir matainās spīles.

Latvijas faunā zirnekļveidīgie ir vienīgā klase no žokļaiņu jeb helicerātu apakštipa. Tie ir sauszemes dzīvnieki, kas elpo ar trahejām un plaušām. Ķermenim, izņemot ērces, parasti var atšķirt galvkrūtis un vēderu. Parasti ir 4 pāri kāju. Latvijā sastopamie zirnekļveidīgie pieder 4 kārtām — pseidoskorpijiem, māņzirnekļiem, zirnekļiem, ērcēm.

Pseidoskorpiji (Pseudoscorpiones) ir sīki, 1— 5 mm gari posmkāji. To raksturīgākā pazīme ir ļoti garie apakšžokļi jeb pedipalpas, kas atgādina vēžu spīles un noder barības (citu dzīvnieku) satveršanai.

Latvijā atrastas 9 sugas (Tumšs, 1934). Dažas citas sugas vēl varbūt varētu atrast. To izplatība vāji zināma, jo līdz šim tie vākti gandrīz tikai Rīgā, tās apkaimē un Saukā.

Jauktos mežos nobirušās lapās un sūnās dzīvo Neobisium muscorum. Tomēr nelielā, ar priedītēm un bērziņiem apaugušā sūneklī novērota rietumu suga Microbisium brevifemoratum. Parasti tomēr pseidoskorpiji atrodami aiz vecu, nokaltušu koku (galvenokārt lapu koku, reti skuju koku) mizas. Mežos aiz koku mizas bieži sastop Chernes cimicoid.es, bet cilvēka mītņu tuvumā vecos parkos un dārzos — Allo-chernes panzeri. Rūsgano meža skudru pūžņos Saukā atrasts A. wideri. Dažas sugas dzīvo tikai telpās, kur tās uzturas starp veciem papīriem, vecās bišu šūnās un līdzīgās vietās. Pie mums telpās mājo Cheiridium muscorum un Chelifer cancroides.

Māņzirnekļi (Opiliones) atšķiras no zirnekļiem ar to, ka galvkrūtis un vēders saplūduši, tomēr ne tik pilnīgi kā ērcēm un ir vēl atšķirami. Kājas parasti ļoti garas un viegli notrūkst. Pārtiek no citiem dzīvniekiem, kurus izsūc. Māņzirnekļu nozīme dabā niecīga, un tiem nav praktiski -nekādas nozīmes cilvēka dzīvē. Tomēr tie, tāpat kā mitrenes, daudzkāji un citi augsnes dzīvnieki var būt noderīgi zooģeogrā-fiskos pētījumos: tie nespēj strauji izplatīties, tādēļ labi atspoguļo attiecīgās teritorijas vēsturi.

Latvijā konstatētas 14 māņzirnekļu sugas (Tumšs, 1963). Vēl varētu atrast 2—3 sugas.

Jauktos un lapu koku mežos sūnās un nobirušās lapās dzīvo sīkais (2—2,5 mm) Nemastoma lugubre. Turpat atrod ari divreiz lielāko Lacinius ephippiatus, kas bez tam dzīvo mežos uz zāles, zemākiem krūmiem un koku apakšējiem zariem. Kopā ar to mežos uz augiem sastop starp citu arī Phalangium opilio, kas atrodams arī klajumu zālājos. Uz ēku sienām vai ēku tuvumā rudenī bieži var novērot pelēko Opilio parie-tinus. Vairākas sugas ir tipiskas rietumnieces un tādēļ zooģeogrāfiski sevišķi interesantas, piemēram, Tiogu-lus tricarinatus un Mitostoma chrysomelas.

Zirnekļi (Araneae) ir sīki un nelieli, retāk vidēji lieli plēsīgi posmkāji ar iežmaugu starp galvkrūtīmun vēderu. Parasti ir 4 pāri acu. Pie galvkrūtīm 6 pāri ekstremitāšu. Pirmais pāris ir augšžokļi jeb heliceras, kurās ir indes dziedzeri; ar indi paralizē un nogalina medījumu. Zirnekļi spēj uzņemt tikai šķidru barību, tādēļ medījumu sagremo ar izšļāktu gremošanas sekrētu; lai veicinātu ārpusķermeņa gremošanu, medījumu dažkārt ar helicerām sasmalcina. Otrais pāris ir

apakšžokļi jeb pedipalpi (taustekļkājas). Tēviņiem tie noder par kopulācijas orgānu, kurā pirms pārošanās tiek iepildīta sperma. Nākošie 4 pāri ir ejkājas. Vēders liels, it kā uzpūsts, ar 3 pāriem tīmekļa kārpu. Daudzas sugas auž medījumu ķeramtīklus. Zirnekļiem ir svarīga loma kukaiņu skaita regulēšanā.

Pazīstamas aptuveni 28 tūkstoši sugas. Padomju Savienībā zināmas 1200 sugas. Literatūras ziņas par Latvijas zirnekļiem ir vairāk nekā 100 gadus vecas (Grūbe, 1859), pie tam ļoti nepilnīgas — reģistrētas aptuveni 110 sugas, turpretim īstenībā Latvijā dzīvo aptuveni 500 sugas. Tā kā minētās 1859. gada ziņas ir novecojušās un no mūsdienu viedokļa mazvērtīgas, tad jāsecina, ka faktiski Latvijas zirnekļu fauna ir pilnīgi nezināma. Pie mums 19—20 dzimtas, no kurām minēsim 8

Riteņtīkleņu zirnekļa tīkls. A. Priedīša foto

Riteņtīkleņi (Aianeidae) auž lielos, apaļos, skaistos ķeramtīklus, pie tam to veidošana notiek stingri plānveidīgi: vispirms starp 2 vietām izvelk galveno pavedienu, tad izveido tīkla rāmi, ko piepilda ar radiāliem pavedieniem, un visbeidzot starp pēdējiem spirālveidīgi izvieto lipīgus pavedienus. Viena no biežākām sugām ir krusta zirneklis (Araneus diadematus). Ķe-ramtīkli parasti starp krūmiem un kokiem diezgan augstu virs zemes, bet nereti arī siena šķūņos un kūtsaugšās. Šai sugai ļoti raksturīga vēdera krāsa: uz sarkanbrūna vai melnbrūna fona ir balti plankumi, no kuriem lielākie sakārtoti krustveidā. Tomēr pēc krāsas vien to reizēm nevar droši atšķirt no citām sugām. Toties samērā labi riteņzirnekļus var atšķirt pēc tīkliem, jo katras sugas ķeramtīklam parasti ir raksturīgas īpatnības uzbūvē un novietojumā.

No dzimtas Agelenidae jāpiemin 2 sugas. Māju zirneklis (Tegenaria domestica) visu gadu bieži sastopams dažādās ēkās. Tas ir vidēji liels, pelēks. Pie mums šajā sugā parazitē jātnieciņš Hemiteles tenui-cornis (tas ir interesanti, tādēļ ka jātnieciņi zirnekļos parazitē ļoti reti). Ūdens zirneklis (Argyroneta aqua-tica) ir vienīgā ūdenī dzīvojošā suga. To ļoti bieži sastop augiem bagātos stāvošos ūdeņos. Tumši brūns, bet ūdenī vai no tā izvilkts izskatās sidrabots, jo pie ķermeņa tam turas gaisa kārtiņa. Dzīvo zem ūdens zvanveida kamerā, kurā sanes gaisu.

Dzimtu Pisauridae pie mums pārstāv 3 sugas. Ķeramtīklus neauž. Stāvošu ūdeņu krastos un uz ūdens uzturas krastmalu svītrainais zirneklis (Dolomedes fimbriaius), kas spēj slēpties ūdenī. Tas ir viens no lielākajiem Latvijas zirnekļiem (tēviņš līdz 12, mātīte līdz 18 mm) ar gaišām svītrām ķermeņa sānos. Olu kokonu nēsā līdz helicerās; īsi pirms mazuļu šķilšanās to piestiprina pie zāles un apsargā.

Skrejzirnekļi (Lycosidae), tāpat kā iepriekšējās dzimtas sugas, ķeramtīklus neauž. Atšķiras no tiem galvenokārt ar acu novietojumu: 8 acis sakārtotas 3 rindās. Parasti bez noteiktas dzīves vietas, retāk aliņās augsnē. Veikli zirnekļi, aktīvi uzbrūk medījumam. Dažas sugas mitrās vietās un pie ūdeņiem, spēj slēpties ūdenī. Baltos vai pelēcīgos olu kokonus nēsā piestiprinātus zem vēdera.

Dzimtu Linyphiidae varētu saukt par segtīkleņiem, jo viņi auž līmenisku vai vairāk vai mazāk jumtvei-dīgi izliektu ķeramtīklu, kas sedz zem tā sēdošo zirnekli. Sugām bagāta dzimta. Sastop galvenokārt mežos un krūmājos.

Pundurzirnekļi (Micryphantidae) ir sīki, parasti 1— 2 mm gari zirneklīši. Sugām bagātākā dzimta. Latvijā droši vien vismaz 80 sugu. Pārtiek galvenokārt no kolembolām.

Dzimtas Thomisidae zirnekļi neauž ķeramtīklus un neveido ar tīmekļiem izklātas mītnes. Latvijā līdz 40 sugu (Igaunijā 36 — Vilbaste, 1969).

Sugām bagātākajā spīļzirnekļu apakšdzimtā (Tho-misinae) ir uzkrītoši garas pirmās un otrās kājas, kuras tiek izvirzītas uz sāniem, tādēļ zirneklis atgādina krabi. Var diezgan veikli pārvietoties arī sāniski. Parasti sēž, izstiepuši garākās kājas, uz ziediem, koku stumbriem un līdzīgās vietās un uzglūn kukaiņiem. Bieži vien krāsā lieliski piemēroti apkārtnei. Dažām sugām krāsa var mainīties atkarībā no zieda krāsas, piemēram, Misumena vatia mātīte var būt bālgana vai dzeltena, pat zaļgana.

Apakšdzimtā Philodrominae visas kājas aptuveni vienādas. Ķermenis saplacināts, spēj mitināties šaurās slēptuvēs. Medījumu negaida, bet uzmeklē. Pelēkbrū-nais Philodromus fuscomarginatus dzīvo uz skuju koku stumbriem.

Lēcēj zirnekļi (Salticidae) auž speciālas kameras ziemošanai, ādas maiņai un mazuļu ligzdām, bet neauž ķeramtīklus. Šiem zirnekļiem lielas acis, sevišķi palielinātas priekšējās rindas abas vidējās acis. Redze ļoti laba — viņi atšķir ne vien formas, bet pat krāsas. Pārtiek no kukaiņiem, kurus ķer ar īstu mednieku iemaņām: vispirms medījumu noskata un izseko, tad piezogas tam klāt (bieži vien pa aplinkus ceļiem) un uzbrūk no neliela atstatuma ar strauju lēcienu. Pie mums 35—40 sugas.

Ērces (Acari) ir ļoti sīki dzīvnieki, kuru garums parasti nepārsniedz 1 mm; tikai dažas sugas sasniedz vai pat pārsniedz 5 mm. Vēderu nevar droši atšķirt no krūtīm, parasti 8 kājas. Ērču ekoloģija un bioloģija ir sevišķi daudzveidīga — tās dzīvo augsnē, ūdenī, uz augiem un dzīvniekiem, pārtiek no trūdvielām, augu un dzīvnieku barības vai sūc sauszemes mugurkaulnieku, arī cilvēka asinis. Daudzas sugas kaitīgas kā cilvēka un dzīvnieku parazīti un augu kaitēkļi. Mūsdienās zinātne par ērcēm jeb akaroloģija izvēršas par vienu no svarīgākām zooloģijas nozarēm.

Pazīstamas ap 15 tūkstoši sugas, bet faktiski sugu daudz vairāk — daži akarologi uzskata, ka līdz šim atklātas tikai 5% no visām ērcēm. Visā Padomju Savienībā vismaz 2500 sugas, mūsu republikā vismaz 1000, bet pagaidām konstatētas ap 600. Pirmais latviešu hidrobiologs V. Ozoliņš bija pirmais zoologs, kas speciāli pētīja Latvijas ērces. Kopš četrdesmitajiem gadiem ērcēm pievērsies V. Eglītis, kas pētījis galvenokārt augsnes un fitofagās ērces. Abi minētie zinātnieki ir akaroloģijas pamatlicēji Latvijā. Parazītiskās ērces pētījuši tie zoologi, kas interesējās par cilvēka un sīko zīdītāju ektoparazītiem, lai noskaidrotu to lomu transmisīvo slimību izplatīšanā (A. Grīn-bergs, I. Lapiņa).

Ērču sistemātika ir sarežģīta un nav vēl pietiekami izstrādāta un nostabilizējusies. Vienkāršības labad ņemsim par pamatu iedalījumu 3 apakškārtās, katrā minot tikai svarīgākās grupas.

Apakškārtā Parasitiformes ir parazītiskas vai plēsīgas ērces, retāk trūdvielu ēdājas. Parazītiskās sugas, sūcot asinis, izplata transmisīvās slimības (ērču encefalītu, asinssērgu jeb babezielozi u. c.).

Ganību jeb iksodīdu ērces (Ixodidae) ir lielākās sauszemes ērces — asinis piesūkusies mātīte pat vismaz 10 mm gara. Dzimta savu nosaukumu ieguvusi no tā, ka Latvijā parastākā suga bieži sastopama krūmainās ganībās. Pie mums 6 sugas, kas visas pieder pie ģints Ixodes.

Parastākā suga ir suņu ērce (/. ricinus), kas piesūcas cilvēkam, mājlopiem, savvaļas zīdītājiem un tiem putniem, kas perē vai barojas uz zemes, reti ķirzakām. Kā redzams, šīs sugas saimnieku komplekss ir visai plašs, tādēļ tās nosaukums «suņu ērce» ir maldinošs un labāk to būtu saukt kaut vai par zvēru ērci. Bieži sastop uz peļveidīgajiem grauzējiem un ciršļiem, kas ir galvenie kāpuru izbarotāji. Suņu ērces visvairāk sastopamas veģetācijas perioda sākumā. Pārnēsā govju asinssērgu, ko ierosina asinssporainis Babe-siella bovis, kas parazitē eritrocītos. Viena no slimības pazīmēm ir asiņains urīns.

Taigas ērce (/. persulcalus) Latvijā samērā reta un sastopama galvenokārt ziemeļaustrumu daļā. Parazitē uz dažādiem dzīvniekiem. Tā ir galvenā ērču encefalīta — cilvēka nervu sistēmas smagas vīrusslimības izplatītāja, kaut gan Latvijā šo slimību visvairāk izplata suņu ērce. Latvijā galvenie ērču encefalīta perēkļi dabā ir Ogres un Talsu rajonos. Bet ar encefalītu cilvēks var saslimt ne vien tieši no ērces, bet arī dzerot slimu (vīrusus nesošu) dzīvnieku pienu. Tā, piemēram, no 1956. gadā 50 saslimušajiem '/3 inficējušies ar kazu pienu.

Atšķirībā no minētajām 2 iksodīdu sugām dažas citas sugas dzīvo tikai uz noteiktiem saimniekiem, piemēram, uz ūdensžurkas (I. apronophorus) un uz krastu čurkstes (/. lividus).

Gamazoīdu virsdzimtas (Gamasoidea) ērces ir gan zīdītāju un putnu ektoparazīti, gan plēsīgi augsnes un augu apdzīvotāji. Uz sīkajiem zīdītājiem konstatētas kādas 40 sugas, bet ne visas ir parazīti — plēsīgās augsnes gamazoīdu ērces var nokļūt zīdītāju apmatojumā nejauši, dzīvniekiem lodājot pa savām alām, vai speciāli dodoties apmatojumā medīt ektoparazītus. Daudz šo ērču uz ūdensžurkām, dzeltenkakla pelēm un meža strupastēm, uz kurām vispār ir ļoti daudz dažādu ektoparazītu (bez ērcēm blusas it īpaši). Biežākās sugas ir Laelaps mūris (galvenokārt uz ūdensžurkas), L. agilis (galvenokārt uz dzeltenkakla peles),

L. hilaris (galvenokārt uz lauku strupastes). Tikai uz kurmja atrasts Hirstionyssus talpae, uz sikspārņiem — Spinturnix vespertilionis. Uz mājputniem un baložiem parazitē mājputnu ērce (Dermanyssus gallinae), kas var pāriet uz cilvēku. Šī ērce ir viens no kaitīgākajiem mājputnu ektoparazītiem. Riekstrožu nāsīs atrasts Neonyssus nucifragae. No Latvijā konstatētiem gamazoīdiem kādas 7 sugas var piedalīties ērču encefalīta izplatīšanā.

Brīvi dzīvojošos gamazoīdus pētījusi I. Lapiņa (1973). Mežos zemsegā viņa konstatējusi 62 sugas un ārpus tiem atklātās vietās 29 sugas. Mežos to visvairāk skuju koku audzēs ar labi attīstītu sūnu slāni (66 īpatņi uz 1 m2), daudz mazāk to jauktos (45) un platlapju (25) mežos.

Plēsīgās gamazoīdu ērces var izmantot kaitēkļu bioloģiskajai apkarošanai. Padomju Savienībā 1963. gadā no Kanādas ieveda plēsīgo Phytoseiulus persimilis, kas dzīvo uz augiem. Latvijā to ievieš kopš 1967. gada tīklērču apkarošanai siltumnīcās. Pirmie rezultāti ir daudzsološi (Petrovs, 1970). Domājams, ka biometodei varētu izmantot arī dažas vietējās sugas.

Līdz šim Latvijā konstatētas vairāk nekā 100 gamazoīdu sugas.

Apakškārtas Trombidiformes pārstāvju ekoloģija ir sevišķi daudzveidīga, jo tajā bez parazītiem, plēsējiem un trūdēdājiem ietilpst arī augēdāji. Dzīvo ne vien sausumā, bet arī ūdenī. Daudzas sugas ir augu kaitēkļi.

Skujkoku tīklērces bojāts eglītes stāds. G. Ozola foto

Tīklērces (Tetranychidae) dzīvo uz augiem un sūc to sulas. Savu nosaukumu ieguvušas no tā, ka daudzas (bet ne visas!) sugas veido uz lapām tīklojumu. Latvijā zināmas 12 sugas. Siltumnīcās un lecektīs dažādus augus bojā 0,3—0,5 mm garā parastā tīklērce (Tetranychus urticae), ko reizēm nepareizi sauc par sarkano zirnekli. Augļu dārzos ābelēm un plūmēm, retāk bumbierēm un ķiršiem kaitē augļu koku sarkanā tīklērce (Metaletranychus ulmi). Bojā lapas, bet tīklojumu neveido. Lietojot stipri iedarbīgus augu aizsardzības līdzekļus, kas nobeidz tās ienaidniekus, savairojas masveidā. Agrāk tas bieži novērots dažādās vietās Eiropā un Ziemeļamerikā un atgadījies arī Latvijā pēc DDT lietošanas, kas tagad aizliegts, jo ir toksisks cilvēkam un mājdzīvniekiem. Parkos liepas stipri cieš no liepu tīklērces (Schizotetranychus tela-rius) — lapas zaudē dekoratīvo izskatu un bieži vien priekšlaicīgi nobirst.

Pangērces pieder pie 2 dzimtām (Eriophyidae, Phyllocoplidae). Atšķirībā no citām ērcēm tām tikai 2 pāri kāju. Mūsu republikā apmēram 50 sugas un bioloģiskas formas. Viena no kaitīgākām ir upenāju pumpuru ērce (Eriophyes ribis). Vienā pumpurā pavasarī vidēji sastop 2000—3000 ērču, kuru bojāts pumpurs piebriest un neizplaukst, bet vēlāk nokalst.

Lazdām nokalst pumpuri, ja tajos iemetušās lazdu pumpuru ērces (E. avellanae). Uz alkšņu lapu ērces (E. laevis) bojātām alkšņu lapām parādās iesārtas kārpveida pangas. Bumbieru lapu ērce (Ј. piri) un tās forma, kas izveidojusies uz pīlādžiem — pīlādžu lapu ērce (E. piri var. sorbi), izraisa tulznveida pangas uz bumbieru un pīlādžu lapām. Bojātās lapas priekšlaicīgi nobirst. Plūmju lapu ērce (Phyllocoptes fockeui) ir viens no bīstamākiem plūmju kaitēkļiem. Atsevišķas pangērču sugas dzīvo tikai uz noteikta saimniek-auga, tātad ir stingri monofāgas; reizēm tomēr nelielā daudzumā sastop arī uz saimniekaugam radniecīgām sugām, piemēram, upenāju pumpuru ērce paretam sastopama arī uz sarkanajām un Alpu jāņogām.

Pie dzimtas Pyemotidae pieder graudzāļu ērce (Pe-diculopsis graminum), kas bojā pļavu un ganību graudzāles, retāk labības. Tā sūc zem augšējās lapu maksts un ierosina baltvārpainību.

Pie dzimtas Tarsonemidae pieder zemenāju ērce (Tarsonemus pallidus). Tā bojā jaunas zemeņu lapas, kas zaudē zaļo krāsu un čokurojas. Uz vienas lapas maksimāli līdz 750 šīs sugas kāpuru. Stipri apsēsti augi iznīkst.

, Pie dzimtas Trombiculidae pieder strupastu sārtērce (Trombicula zachvatkini), kuras kāpuri parazitē uz peļveidīgajiem grauzējiem un ciršļiem. Tās pamat -saimnieks ir meža strupaste; uz vienas strupastes vidēji atrod 65—70 ērces, kas parasti uzturas saimnieka ausīs. Tomēr šīs sugas kāpuri sastopami arī mežu zemsegā, pie tam mēreni mitros mežos ar labi attīstītu sūnu segu tie izplatīti samērā vienmērīgi, bet mitros mežos koncentrējas uz celmiem un kritušiem kokiem (Lapiņa, 1970).

Samtērces (Trombidiidae) ir iepriekšējās dzimtas tuvas radinieces. Pieaugušās ērces ir dažus milimetrus lielas, parasti spilgti sarkanas, izskatās samtainas, sastopamas uz pamitras augsnes. Kāpuri parazitē uz kukaiņiem. Latvijā vēl nav pētītas.

Dzimtas Myobiidae ērces parazitē uz grauzējiem un ciršļiem. Pie mums 6 sugas. Ļoti bieži sastop Myobia multivaga — uz vienas peles pat līdz 1000 ērču.

Matu makstu ērces (Demodicidae) neuzturas uz ādas kā visas līdz šim minētās uz zīdītājiem parazitējošās ērces, bet dzīvo zīdītāju matu makstīs. Uz cilvēka parazitē cilvēka matu ērce (Demodex iolliculo-rum), kas ierosina ādas slimību demodekozi (izkrīt mati). Citas Demodex sugas atrastas uz suņa, kaķa, cūkas, meža strupastes, meža ciršļa.

No plēsīgajām sugām jāpiemin divas, kas katra pieder savai dzimtai. Telpās mājo Cheyletus eruditus (Cheyletidae), kas pārtiek no citām, starp tām kaitīgajām miltu ērcēm. Uz dažādu augu lapām nereti var novērot sārto, strauji skrejošo Anystis baccarum (Anystidae).

Udensērces (Hydrachnida) ir ekoloģiska, nevis sistemātiska grupa — tās vieno ne tik daudz kopīgi senči, kā līdzīgs dzīves veids. Udensērces nav sākotnēji ūdens dzīvnieki, tās tāpat kā plaušgliemeži un ūdens kukaiņi pielāgojušās dzīvei saldūdeņos. Vienmēr sastopamas dažādos saldūdeņos — ezeros, dīķos, sīkūdeņos, upēs. Parasti rāpo pa ūdenstilpes dibenu vai augiem, peld reti. Pieaugušās ūdensērces ir plēsīgas un pārtiek no vēzīšiem, jauniem ūdens kukaiņu kāpuriem, mazsaru tārpiem. Zināmā mērā tās tātad ir zivju konkurenti barība^ ziņā, bet tām pašām zivju barībā ir niecīga loma. Udensērču kāpuriem ir tikai 3 pāri kāju. Parazitē uz ūdens kukaiņiem — spārēm, vabolēm, blaktīm, odiem un turpat uz tiem pāriet pirmajā miera stadijā. Šī stadija ir apaļi vai bumbierveida, visbiežāk sarkani veidojumi kniepadatas galviņas lielumā. Pirmās miera stadijas laikā kāpuri iegūst ceturto kāju pāri un pārvēršas par nimfām. Tās īsu laiku peld apkārt, tad pāriet otrajā (pēdējā) miera stadijā, no kuras iznāk kā pieaugušas ērces. Tomēr ir zināmas sugas, kuru kāpuri nav parazīti. Dažas sugas ir pat 5—8 mm garas.

Visā pasaulē zināmas 2800 sugas, Padomju Savienībā — 250. Mūsu republikā varētu būt ap 230 sugu, bet līdz šim atrastas 138 sugas, kas pieder pie 21 dzimtas. V. Ozoliņš (1930) publicējis ziņas par 133 takso-niem, kas saskaņā ar mūsdienu sistemātiku pieder pie 118 sugām, bet A. Jankovska (1959) — par 73 takso-niem, kas pieder pie 63 sugām, no kurām 20 pirmoreiz minētas Latvijas faunai.

Ezeros konstatēts vislielākais ūdensērču sugu skaits. Vislabāk izpētīts Usmas ezers, kurā novērotas aptuveni 40 sugas. Viena no ezeros visbiežāk atrastām ērcēm ir sarkanā, gandrīz 2 mm garā Limnesia maculata, kas parazitē uz trīsuļodiem. Uz trīsuļodiem parazitē arī Piona sugas, no kurām ezeros bieži atrod vismaz piecas, galvenokārt P. conglobata. Bez tam ezeros parastas arī Brachypoda versicolor un Hydro-droma descipiens, pēdējā arī ir trīsuļodu parazīts. Ezeru ūdensērces vispār parazitē galvenokārt uz trīsuļodiem; varbūt tas izskaidrojams ar to, ka trīsuļodi ir ezeros vislielākajā daudzumā sastopamie kukaiņi. Samērā reta, bet bioloģiski interesanta ezeru suga ir Unionicola crassipes, kas parazitē dižgliemenēs.

Dzirnavu dīķos parasti sastopamās ērces atrod arī ezeros, piemēram, Hydrodroma descipiens, Piona lon-gipalpis, P. conglobata, Limnesia maculata. Sevišķi raksturīga dzirnavu dīķiem ir Aiienurus globatoi, kuras kāpurs dzīvo uz dzēlējodiem, it īpaši uz malārijas odiem. Dažu sugu (Eylais extendens, Hydiachna glo-bosa) saimnieki ir ūdensblaktis.

Lēni tekošās upēs visbiežāk sastop tās pašas sugas, kādas atrod dzirnavu dīķos. Tomēr ir sugas, kas mīt galvenokārt tikai lēnās upēs, piemēram, Megapus ovalis, Limnesia connata.

Straujās upēs visbiežāk sastop Hygiobates longi-palpis, kas parazitē uz trīsuļodiem; tomēr tā mīt arī ezeros. Cieceres un Ventas upēs konstatētas vairākas reofilas sugas, kas mīt vēsos ūdeņos, piemēram, Sper-chon undulosus, Sperchonopsis verrucosa, Lebertia caucasica, Torrenticola anomala, Hygrobates calliger, H. iluviatilis.

Nelielos stāvošos ūdeņos visbiežāk sastopama Piona nodata, kuras saimnieks nav zināms. Samērā biežas te ir Acercus torris un A. lutescens (pēdējā uz trīsuļodiem). Te sastop spāru parazītus Arrenurus pustulator un A. papillator. Interesanti, ka pirmā dzīvo uz vasaras sākumā sastopamām spārēm (Cor-dulia, Libellula, Brachytron, Coenagrion hastulatum u. c.), turpretī otra tikai uz rudenī lidojošām (Sympet-rum, Lesles).

Ezeru ūdensērču faunai raksturīgs tas, ka ezeros bieži sastopamo sugu ir vairāk (13 sugas) nekā citos ūdeņos. Dzirnavu dīķu faunas daudzveidība (12 bieži sastopamas sugas) izskaidrojama ar to, ka tajos faktiski apvienota stāvošu un lēni tekošu biotopu fauna. Lēni tekošās upēs tikai 7 bieži sastopamas sugas, straujās upēs — 4, nelielos stāvošos ūdeņos — viena.

Apakškārta Sarcoptilormes, tāpat kā abas iepriekšējās, nav ekoloģiski vienveidīga. Tajā ir parazīti, augsnē un zemsegā dzīvojošas sugas, noliktavu kaitēkļi. Šīs apakškārtas ērces iedala 2 lielās grupās: Acaridiae (ar 3 virsdzimtām) un Oribatei (ar 1 virs-dzimtu).

Kašķa ērces (Sarcoptoidea) ir ektoparazīti. Cilvēka kašķa ērces (Acarus siro) mātītes izgrauž ādā ejas, kurās dēj olas un uzturas kāpuri. Šīs sugas dažādas bioloģiskas formas mitinās uz dažādiem mājdzīvniekiem. Uz zīdītājiem, it īpaši mājdzīvniekiem, atrastas vēl 6 citas kašķa ērču sugas.

Spalvu ērces (Analgesoidea) dzīvo uz putnu spalvām un ādas. Pārtiek no ādas un spalvu atmirušajām daļām, bez tam no spalvām noēd virsastes dziedzera taukaino sekrētu, ar ko putni ieziež spalvas, lai tās nesastaptu. Padomju Savienībā 270 sugas, mūsu republikā vēl nav pētītas. Vistu kāju ērce (Knemido-coptes mulans) dzīvo uz vistu kājām un ierosina kroplīgus izaugumus. Stipri apsēsti putni novājē, samazinās dējība, tie zaudē spēju staigāt un beidzot nobeidzas. Šīs ērces mātītes nedēj olas, bet visā savas dzīves laikā dzemdē 6—8 kāpurus.

Miltu ērces (Tyroglyphoidea) dzīvo dažādos substrātos — augsnē, uz augu un dzīvnieku atliekām, uz pārtikas produktiem utt. Mūsu republikā zināmas apmēram 20 sugas, no tām 5 ir noliktavu kaitēkļi. Parastā miltu ērce (Tyroglyphus farinae) noliktavās bieži savairojas masveidā un stipri bojā labību un tās produktus. Kviešu un linu sēklās, uz žāvētām sēnēm u. c. produktiem novērota Tyrophagus noxius. Siera ērce (Tyrolichus casei) visbiežāk sastopama sierā, kaut gan var pārtikt no dažādiem produktiem. Arī žāvēto augļu ērce (Carpoglyphus lactis) pārtiek no dažādiem produktiem, tomēr žāvēti augļi nav šīs sugas galvenais uzturs. Tādēļ tās pašreizējais nosaukums ir maldinošs. Sakņu jeb sīpolu ērce (Rhizog-lyphus echinopus) telpās parasti grauž sīpolus, bet sastapta arī kartupeļu bumbuļos un dāliju gurnos, nelielā skaitā atrasta pat tīrumu augsnē. Šī miltu ērču barības objektu uzskaite liecina, ka tās nav sevišķi izvēlīgas un ēd gandrīz visu, kas ir ēdams.

Bruņērces (Oribatoidea) agrāk sauca par sūnērcēm. Tās tomēr labāk raksturo to stipri cietais hitīna apvalks, kas tās aizsargā kā bruņas, nevis uzturēšanās sūnās. Gandrīz neiztrūkstoši un lielā daudzumā atrod mežu zemsegā, sūnās, ķērpjos, augsnē. Pārtiek no trūdvielām, tādēļ tām ir svarīga loma humusa veidošanā. Dažas sugas ir lenteņu starpsaimnieki.

Padomju Savienībā ap 600 sugu, mūsu republikā droši vien ap 200, bet literatūrā Latvijas faunai minētas aptuveni 135 sugas (Eglītis, 1943, 1954, 1957; Vīk-sne, 1959).

Visvairāk bruņērču sastop mežos. Egļu mežos uz 1 m2 var būt līdz 180 000 īpatņu. Parasti mežos uz 1 m2 sastop dažus desmitus tūkstošus bruņērču, vienā paraugā (0,5 1) nereti ir 25—35 sugas. Samērā daudz bruņērču sausos priežu silos — vienā paraugā 10— 15 sugas. Sugu sastāvs silos krasi atšķiras no egļu mežu faunas. Silā sastop sīkas ērces, kas labi pārcieš ķērpju stāva periodisko sakaršanu un izžūšanu, piemēram, Corabodes sugas, Trypochthonius cladonicola u. c. Kāpu silos, jūrmalas smiltājos un smilšainā aramzemē raksturīgā suga ir sausummīlis Scutovertex mi-nutus.

Pļavās un ganībās bruņērču maksimālais daudzums ir 50 000 uz 1 m2, bet parasti ir daži tūkstoši. Atklātās (neapēnotās) pļavās un ganībās sausās vietās ērču daudz mazāk nekā mitrās vietās. Atklātās pļavās dominē Galumna obvius un Platynothrus peltiiei, apēnotās vietās (krūmainās ganībās un meža pļavās) — G. neivosus un Eremaeus hepaticus, turpretim viens no svarīgākiem lenteņu starpsaimniekiem — Schelo-ribates laevigatus bieži sastopams visur. Šī bruņērce kopā ar ģints Galumna sugām u. c. Latvijā izplata monieziozi, ar ko slimo galvenokārt aitas. Pļavās un ganībās maksimālais bruņērču daudzums vērojams vēlā rudenī; pavasarī pēc pārziemošanas to jau ir mazāk, bet vismazāk — vasarā (Vīksne, 1959).

Aramzemē bruņērču maksimālais skaits ir ap 10 000—12 000, bet parasti daži simti uz 1 m2. Ja mežā starp ērcēm dominē bruņērces, tad aramzemē bieži dominē citas ērces. Aramzemē bruņērču sugu ir ļoti maz — ne vairāk kā 5—10 uz 1 m2. Mālainā velēnu karbonātu augsnē dominē Tectocepheus velatus, Lieb-stadia similis, Punctoribates punctum u. c.

Bruņērču apskata nobeigumā jāuzsver, ka tām turpmāk jāpievērš vairāk uzmanības kā pētījumu objektam, jo līdz šim publicētie dati nedod pietiekami pilnīgu priekšstatu par to faunu, ekoloģiju un nozīmi vietējos apstākļos. Tā, piemēram, var norādīt uz to, ka pagaidām pieejamas tikai visai fragmentāras ziņas (piemēru veidā) par to skaitu dažādos biotopos. Teiktais faktiski attiecas gandrīz uz visām ērcēm.

DAUDZKĀJI — MYRIOPODA

Daudzkāji ir samērā primitīvi sauszemes posmkāji. Aiz galvas tiem seko daudzi vienādi ķermeņa posmi, katrs ar ekstremitātēm. Daudzkājus iedala 4 grupās, kurām piešķir dažādu sistemātisku pakāpi — kārta, apakšklase, klase. Vienkāršības labad daudzkājus pieņemsim par klasi, kurā ir 4 kārtas: simfilas, pauro-podi, tūkstoškāji un simtkāji.

Simfilas (Symphyla) ir sīki, dažus milimetrus gari balti augsnes dzīvnieki. Kāju 12 pāri, acu nav. Plēsīgi vai augēdāji. Latvijā 3 sugas (Eglītis, 1954). Zemgales līdzenuma aramzemē ir vidēji 1500 simfilu uz 1 m2, bet maksimāli līdz 11 550.

Pauropodi (Pauropoda) ir ļoti sīki, līdz 1,5 mm gari balti augsnes dzīvnieki bez acīm. Atbilstoši niecīgajam ķermeņa garumam traheju sistēma izzudusi un kāju tikai 3—9 pāri. Latvijā 2 sugas. Pauropodu augsnē mazāk nekā simfilu.

Tūkstoškāji (Diplopoda) ir 2—50 mm gari, parasti tumši, velteniski (reti — plakani) dzīvnieki. Vairums ķermeņa segmentu saplūduši kopā pa pāriem. Kāju vismaz 13 pāri, bet nereti pat 50—90. Bieži sastop lapu koku vai jauktos mežos, arī vecos parkos sūnās, vecās lapās, trūdzemē utt. Pārtiek no trūdvie-lām, bet reizēm bojā dārzeņus (kartupeļus, redīsus), ogas (zemenes), puķes (dāliju gurnus).

Ziņas par tūkstoškājiem snieguši R. Bekers (1929), O. Šubarts (1930) un V. Eglītis (1954). Konstatēta 21 vietēja suga. Visbiežāk sastop Polydesmus dcnticula-tus, kas atrasts ļoti dažādos biotopos. Tas ir aptuveni 15 mm garš, ar blāvu, nespīdīgu virspusi. Vislielākā mūsu suga ir līdz 4 cm garais Schizophylum sabulo-sum, kam uz melnās muguras 2 iedzeltenas svītras. Sastopams visai bieži. Samērā bieži atrod arī gandrīz 3 cm garo Julus tenestiis, kas parasts Rīgas apstādījumos. Dzeltenais plakanais Polyzonium germanicum atšķiras no pārējiem tūkstoškājiem ar to, ka mātītes ar savu ķermeni sargā olas. Rīgā siltumnīcās ievazāta tropu suga Orthomorpha gracilis.

Simtkāji (Chilopoda) ir līdz 4 cm gari, plakani, iedzelteni līdz brūni posmkāji. Kāju pāru no 15 līdz vairākiem desmitiem. Plēsīgi, žokļkājas (ķermeņa pirmā posma pārveidotas ekstremitātes) ar indes dziedzeriem. Dzīvo tādās pašās vietās kā tūkstoškāji.

Latvijā konstatētas 13 simtkāju sugas (Trauberga, 1929, 1932). Noplēšot vecākiem priežu celmiem mizu vai pārcilājot ēku tuvumā akmeņus un koka gabalus, gandrīz vienmēr atradīsim parasto kauleni (Lithobius iorficatus). Tā ir brūngana, spīdīga, 20—32 mm gara. Augsnē turpretim visbiežāk atrod ģints Geophilus sugas, kuru mālainās augsnēs vidēji daži desmiti uz 1 m2, maksimāli pat 2000. Visbiežāk atrod slaido, līdz

3—4 cm garo G. carpophagus ar 47—61 kāju pāriem. Tā dzīvo arī aiz koku mizas. Sausos priežu mežos zem sūnām sastop rūsgano G. ferrugineus.

KUKAIŅI - INSECTA

Kukaiņi ir sauszemes dzīvnieki, kas elpo ar trahejām jeb elpcaurulītēm. Vairākas kukaiņu grupas piemērojušās dzīvei ūdenī, tomēr tikai dažu grupu kāpuri spēj uzņemt ūdenī izšķīdušo skābekli. Kukaiņu ķermenī var labi izšķirt galvu, krūtis un vēderu. Visiem kukaiņiem pie krūtīm 3 pāri kāju. Sevišķi svarīga kukaiņu pazīme ir spārni — parasti 2, reti 1 pāris. Kukaiņi ir vienīgie bezmugurkaulnieki, kas spēj aktīvi lidot. Tomēr dažām augstāko kukaiņu grupām, piemēram, blusām un utīm, parazitārā dzīves veida dēļ spārni izzuduši. Zemākie kukaiņi (kolembolas, diplūras, protūras, zvīņenes) ir primāri (sākotnēji) bezspārnaini, tādēļ tos nodala no pārējiem kukaiņiem vienā vai vairākās apakšklasēs, bet dažkārt vispār neatzīst par kukaiņiem.

Patlaban pazīstamas aptuveni 900 000 kukaiņu sugas, bet uzskata, ka faktiski ir 2,5 miljoni sugu. Padomju Savienībā zināmas apmēram 65 000 sugas, bet varētu atrast krietni vairāk. Mūsu republikā reģistrētas aptuveni 9900 sugas, bet varētu atrast vēl kādas 8000 sugas, galvenokārt divspārņus un plēvspārņus.

Sekojošā apskatā minētas visas 27 Latvijā sastopamās kukaiņu kārtas, izņemot citos kukaiņos parazitējošos strepsipterus (Strepsiptera), jo par tiem nav nekādu ziņu.

Kolembolas — Collembola

Kolembolas ir sīki, primāri bezspārnu kukaiņi. Primitīvākās sugas ir slaidas, skaidri posmainas (apakškārta Arthropleona), pārējās — vairāk vai mazāk apaļas ar neskaidru ķermeņa posmojumu (apakškārta Symphyopleona). Kolembolas ir vienīgie kukaiņi (neskaitot dažas protūras) bez trahejām. Tāpat kā diplūrām visos taustekļu posmos (izņemot pēdējo) ir muskuļi. Kolembolām ļoti raksturīga spēja lēkt ar tā saukto lecdakšiņu, kas atrodas zem vēdera. Kolembolas dabā ļoti bieži sastopamas mežu zemsegā, sūnās, augsnē un līdzīgās vietās.

Visā pasaulē 2000 sugas, Padomju Savienībā apmēram 300. Saskaņā ar A. Grīnberga pētījumiem, mūsu republikā ap 120 sugu.

Visvairāk sugu (ap 70) atrastas mežos zemsegā un sūnās. Visbiežāk sastop Lepidocyrtus lanuginosus, Isotoma notabilis, I. viridis, Tomocerus flavescens, Onyctiiurus armatus. Vislielākā sugu dažādība ir gāršā un jauktos lapu koku mežos. Kolembolu bagātību tajos raksturo tas, ka vienā zemsegas paraugā (0,5 1) atrastas ap 17 sugas, bet uz 1 m2 pat 30 000 īpatņu. Vēl vairāk kolembolu atrod mētrājā un da-maksnī — reizēm pat 100 000 uz 1 m2, toties sugu skaits vienā paraugā te ir niecīgs — tikai četras. Mežos trūdošā koksnē atrastas 28 sugas, visbiežāk Neanura muscoium, Folsomia quadrioculata, Ony-chiurus armatus u. c. Ziemā trūdošā koksnē to vairāk nekā vasarā — 1 m3 pat 700 000.

Saskalojumos pie ūdeņiem atrastas apmēram 30 sugas, bet purvos, galvenokārt sūnu purvos, — apmēram 25 sugas. Pie ūdeņiem visbiežāk atrastas Lepi-docyitus cyaneus, L. lanuginosus, Isotomurus palus-

tris, Podura aquatica, purvos — Friesea mirabilis, Onycliiurus armatus, Isotoma viridis. Ezeros pie krasta uz ūdens konstatētas 20 sugas. Šajā biotopā parastākā suga ir Isotomurus ciliatus, kas atrasta praktiski visos ezeros un ir vairāk nekā puse no visiem ievāktajiem īpatņiem. Tikai otrā vietā pēc īpatņu daudzuma ir zilganmelnā Podura aquatica, kas nereti salasās monētas lieluma grupās. Samērā plaši ezeros izplatītas arī Bourletiella novemlineata un Smin-Ihurides aquaticus.

Augsnē, ieskaitot aramzemi, atrastas aptuveni 30 sugas. Veģetācijas periodā kolembolas koncentrējas aramzemes virskārtā (0—10 cm), bet ziemā galvenokārt 10—20 cm dziļumā. Reizēm kolembolas atrastas pat 0,8 m dziļumā. Aramzemē visbiežāk atrod Ony-chiurus armatus un Folsomia fimetaria. Baltā lēcaste (Onychiurus armatus) aramzemē sastopama gandrīz vienmēr, parasti daži simti vai pat tūkstoši uz 1 m2. Tā ir līdz 2,5 mm gara, balta, bieži vērojama dzīvokļos puķu podos. Ļoti plaši izplatīta visā pasaulē; domā, ka pēc īpatņu skaita tā ieņem pirmo vietu starp kukaiņiem. Folsomia iimetaria reizēm dominē mālainās velēnu karbonātu augsnēs (pat līdz 18 000 uz 1 m2).

Bez tam kolembolas dzīvo pļavās sūnās un zālē, uz sēnēm, skudru un kameņu pūžņos, uz koku stumbriem sūnās, ķērpjos un mizas plaisās, uz dažādu augu lapām. Tādējādi kolembolas ir vieni no parastākajiem kukaiņiem.

Kolembolas pārtiek galvenokārt no trūdošām augu atliekām, augsnes aļģēm, sēnēm, baktērijām. Tām ir liela nozīme humusa veidošanā, tātad augsnes bioloģijā. Dažas kolembolas ēd svaigas augu daļas, tādēļ tās var būt augu kaitēkļi. Latvijā kā augu kaitēkļi zināmas 9 sugas. Baltā lēcaste ir ļoti polifāga un bojā augu saknes, sēklas, kartupeļu bumbuļus utt. Citas sugas bojā kukurūzas asnus, redīsu un citu augu lapas.

Dipluras — Diplura

Diplūras, domājams, ir primitīvākie kukaiņi. Tāpat kā kolembolas un protūras, tie ir sīki, sākotnēji bezspārnu kukaiņi. Acu nav. Traheju sistēma samērā labi attīstīta.

Visā pasaulē 400 sugas. Pie mums atrastas 2 sugas: visbiežāk Campodea staphylinus, reti C. fragilis. Latvijā diplūras visvairāk atrastas aramzemē, kur to nereti pat daži simti uz 1 m2, bet reizēm pat 2400.

Protūras — Protu ra

Protūras ir sīki, sākotnēji bezspārnu kukaiņi. Taustekļu nav, to uzdevumus pilda pirmais kāju pāris.

Pavisam tikai 70 sugas. Latvijā augsnē, galvenokārt mežu augsnes virskārtā, sastop ģinti Eosentomon. Rucavā egļu mežā uz 1 m2 atrasti 1500 īpatņi (Eglītis, 1954). Parasti to mazāk par 100 uz 1 m2.

Zvīņenes — Thysanura

Zvīņenes ir vidēji lieli, sākotnēji bezspārnu kukaiņi. Muskuļi ir tikai taustekļu pamatposmā. Ķermeni reizēm klāj «zvīņas» — nelielu matiņu saplacināti pārveidojumi.

Visā pasaulē 400 sugas, Latvijā — 3. Telpās dzīvo līdz 10 mm garā sudrabainā zvīņene (Lepisma saccha-rina), kas reizēm bojā tekstilijas un vecus papīrus. Meža zemsegā un sūnās uz kokiem paretam atrod dzimtas Machilidae pārstāvjus.

Viendienītes — Ephemeroptera

Viendienītes ir vidēji lieli kukaiņi, kam atšķirībā no citiem kukaiņiem ir 2 spārnotas attīstības stadijas: no kāpura iznāk lidot spējīgs subimago, kura spārnu dzīslojums vēl neskaidrs; no tā pēc ādas maiņas iznāk imago jeb pilnīgi pieaugušais kukainis. Pakaļspārni daudz mazāki nekā priekšspārni, bet reizēm pakaļ-spārnu vispār nav. Viendienītēm raksturīgas 3 pave-dienveida piedevas vēdera galā. Kāpuri dzīvo ūdenī un ir vērtīga zivju barība.

Pavisam 1600 sugas, Padomju Savienībā — 200. Par Latvijas viendienītēm rakstījuši H. Kavals (1864), L. Danka (1943), Z. Spuris (1956), R. Kazlausks un R. Sanvaitīte (1962), O. Kačalova un I. Skrube (1971). Konstatētas 46 sugas.

Vairums sugu dzīvo tekošos ūdeņos. Samērā labi ir izpētītas lielo upju viendienītes. Daugavā atrastas 35 sugas, Gaujā — 32, tomēr Ventā pagaidām tikai 22, Lielupē — 14. Par viendienīšu bagātību upēs var spriest arī pēc tā, ka Gaujā pie Cēsīm vienā dienā vien ievākti 22 sugu kāpuri. Dažu upju sugu izplatība ir ļoti interesanta. No Gaujas R. Kazlausks aprakstījis Baetopus balticus, kas agrāk zinātnei nebija pazīstama. Ziemeļu sugas Metetropus norvegicus izplatības dienvidu robeža iet caur Latviju. Suga Centropti-lum nanum vispirms tika atklāta Rumānijā, pēc tam atrasta Lietuvā un Latvijā. Suga Prosopistoma folia-ceum līdz šim bija zināma tikai no Viduseiropas, pie tam ilgu laiku bija pazīstams tikai tās īpatnējais kāpurs (tā ķermeni sedz vairogs). Tās atrašana Daugavā Dzelzlejas krācēs pie Kokneses bija pārsteigums; vēl interesantāk tas, ka, pēc R. Kazlauska domām, Daugavā atrastie kāpuri pieder pie citas, līdz šim neaprakstītas sugas Prosopistoma daugaviense.

Ezeru fauna vēl maz zināma. Lielākos ezeros un upēs sastopama raibspārnu viendienīte (Ephemera vulgata), kam spārni ar tumšiem plankumiem. Ūdenstilpju krastos riesta lidojumā tā nemitīgi ceļas augšup un planē lejup. Kāpuri ezeros dzīvo dūņainās vietās līdz 8—11 m dziļumā; uz 1 m2 vidēji ir 60 kāpuru, maksimāli — 440. Lielos eitrofos ezeros ļoti bieži atrod Caenis horaria, piemēram, Engures ezerā.

Spares — Odonata

Spāres ir lieli, parasti spilgtas krāsas kukaiņi, kas sastopami ne vien pie dažādiem ūdeņiem, bet arī to tuvumā mežmalās, skrajākos krūmājos utt. Dažas tekošo ūdeņu spāru sugas atklātā apvidū bieži aizlido pat 1,5—2 km no ūdens, piemēram, upju krāsspārnis (CaIopleryx splendens) un bālais platkājis (Platycne-mis permipes). Spārēm raksturīga liela, kustīga galva ar milzīgām acīm un īpatnēja krūšu uzbūve — priekš-krūtis panīkušas, toties ļoti spēcīgas ir viduskrūtis un pakaļkrūtis, pie kurām ir 2 pāri gandrīz vienādu, bagātīgi dzīslotu, caurspīdīgu spārnu. Teicamas lido-nes, kas barību (visdažādākos kukaiņus) ķer gaisā. Ļoti raksturīgs slaidais, parasti stabveida vēders. Arī kāpuri plēsīgi, dzīvo ūdenī.

Dažas zivis, piemēram, asari, raudas un pat līdakas nelielā daudzumā ēd spāru kāpurus. Samērā daudz spāru kāpuru apēd daži ūdens piekrastes putni. Daudzi putni ķer pieaugušās spāres, piemēram, piekūni, dzeltenās cielavas, māju strazdi, zaļās vārnas. Spāres derīgas ar to, ka iznīcina dzēlēj odus un citus kaitīgus kukaiņus. Kaitīgas lielu aizaugošu ezeru krastos, jo tur izplata galvenokārt vistās parazitējošu sūcēj tārpu. Ar šo parazītu saslimušās vistas dēj bezčaumalainas olas, ar laiku pat nobeidzas. No invāzijas vistas pasargājamas, ja spāru masveida parādīšanās periodā tās iesprosto vai nelaiž pie ūdens. Dažu spāru kāpuri var būt konkurenti zivīm barības dēļ. Tādējādi spāres atkarībā no apstākļiem var būt gan derīgas, gan kaitīgas. Visumā tās tomēr jāuzlūko par derīgiem kukaiņiem.

Spāres ir vienas no senākajiem kukaiņiem. Pirmās spāres atklātas apmēram 250 miljonu gadu vecajos akmeņogļu laikmeta nogulumos. Zināmas vismaz 4000 sugas, kas dzīvo galvenokārt tropos, it īpaši Dienvidamerikā. Padomju Savienībā 170 sugas, Vi-duseiropā — 80.

Pirmās ziņas par spārēm Latvijā sniedzis J. Fišers 1778. gadā. Pagājušā gadsimtā par tām rakstījuši H. Kavals (1864), minot Puzes apkārtnei 18 un Jelgavai 10 sugas, kā arī A. Brutāns (1878), kas pie Daugavas starp Līvāniem un Stukmaņiem atradis 24 sugas. Pēdējā laikā spāres visvairāk pētījuši B. Bērziņš un Z. Spuris. Līdz šim Latvijā zināmas 54 sugas. No tām Sympetrum fonscolombei nav vietēja suga, bet iekle-jojusi karstajā 1938. gada vasarā Latgales augstienē. Turpmāk vēl varētu varbūt atrast 3—4 sevišķi retas sugas. Spāru izplatība mūsu republikā patlaban ir noskaidrota visai pamatīgi, bet sevišķi labi izpētīta Latgales augstiene (atrastas 45 sugas), Rīgas piejūras rajons (48 sugas) un Zemgales līdzenums (40). Tādējādi spāres sugu sastāva un izplatības ziņā kopā ar taisn-spārņiem, makstenēm, skrej vabolēm un spradžiem ir vieni no vislabāk izpētītiem kukaiņiem Latvijā.

Masveidā mūsu republikā sastopamas 12 sugas. No tām tikai viena (upju krāsspārnis) dzīvo straujos ūdeņos, visas pārējās dzīvo stāvošos un lēni tekošos ūdeņos. Visas šīs 12 sugas ir ārkārtīgi plaši izplatītas Eirāzijas mērenā joslā. Dažas sugas ir ļoti retas — Ischnura pumilio, Gomphus ilavipes, Aeschna coeiu-lea, Ae. subarctica, Somatochlora arctica, Sympetium striolalum. Tās ir sugas, kurām Latvijā vai tās tuvumā ir izplatības robežas.

Interesanta parādība spāru dzīvē ir masveida pārlidojumi. Latvijā masveidā pārlido tikai ceļotāj spāre (Libellula quadrimaculata). Tiesa, ceļotājspāres bariem dažkārt nelielā daudzuma piejaucas arī citas sugas. Pirmās drošās ziņas par ceļotājspāres pārlidojumiem Latvijā attiecas uz 1779. gadu. Pēdējais lielākais pārlidojums bija 1949. gadā, kad tas novērots ne vien Latvijā, bet plašā teritorijā gar Baltijas jūru no Dānijas līdz Somijai.

Pēc kāpuru dzīves vietām spāres var iedalīt grupās. Par reofilām sauc tikai (vai galvenokārt) strauji tekošos ūdeņos dzīvojošās sugas. No Latvijas faunā pārstāvētām 9 dzimtām četras ir tikai tekošos ūdeņos: krāsspārņi (Calopterygidae), platkāji (PIatycnemidi-dae), upju spāres (Gomphidae) un strautu spāres (Cordulegasteridae), kā arī pie krāšņspārēm piederošā ugunsspāre (Pyrrhosoma nymphula), kopā 9 sugas. Daļēji te pieder 2 Libellula sugas. Pārsvarā tātad ir stāvošos ūdeņos dzīvojošās jeb limnofilās sugas, kas sastopamas arī lēni tekošos ūdeņos mierīgās vietās. Tādas ir gandrīz visas pārējo 5 dzimtu sugas. Šīs dzimtas ir dižspāres (Aeschnidae), krāšņspāres (Coe-nagrionidae) un 3 dzimtas, kurām vēl nav piemērotu latvisku nosaukumu — lestidi (Lestidae), kordulidi (Corduliidae), libellulidi (Libellulidae). Neliela limno-filo sugu grupa dzīvo kūdras purvu ūdeņos — dažas ģinšu Leucoirhinia, Aeschna un Coenagrion sugas. Tās ir ziemeļnieces.

Strautenes — Plecoptera

Strautenes ir vidēji lieli, plakani, parasti tumšas krāsas neizskatīgi kukaiņi, kuru kāpuri dzīvo tekošos ūdeņos. Tām raksturīgas 2 pavedienveida piedevas vēdera galā. Strautenes lido nelabprāt, parasti sēž uz augiem upju, strautu vai avotu malā vai arī slēpjas zem akmeņiem un līdzīgās vietās. Strauteņu kāpuri visbiežāk uzturas zem akmeņiem. Tos ēd foreles un citas tekošo ūdeņu zivis.

Zinātnei pazīstamas 2000 strauteņu sugas. Padomju Savienībā pagaidām konstatētas 220 sugas. Mūsu republikā strautenes nav īpaši pētītas, reģistrētas tikai dažas sugas, bet varētu atrast ap 30.

Pieaugušās strautenes atrodamas galvenokārt pavasarī un vasaras sākumā, tomēr reizēm lido vēl oktobrī. Dažas sugas izlido ļoti agri — tiklīdz upēs salūzis ledus. Viena no pirmajām sugām ir tumšā Brachyptera biaueri, kas katru gadu samērā lielā daudzumā atrodama Daugavas krastos Rīgā. Vasarā pie vidēji lielām upēm straujās vietās vienmēr sastop iedzelteno Isoperla grammatica.

Spīļastes — Dermaptera

Spīļastes ir vidēji lieli kukaiņi ar splļveida piedevām vēdera galā. Priekšspārni ļoti īsi un nenosedz vēderu.

Visā pasaulē vairāk nekā 1000 sugu. Padomju Savienībā 26 sugas, mūsu republikā tikai 3 sugas.

Samērā bieži sastopama parastā spīļaste (Foriicula auricularia), kas ir 10—14 mm gara, brūngana. Atrodama vasaras otrajā pusē uz augiem. Pieder pie polifā-giem, tomēr ne sevišķi nozīmīgiem augu kaitēkļiem, ēd arī dzīvnieku barību. Mazā spīļaste (Labia minor) ir reta.

Prusaki — Blattoptera

Prusaki ir vidēji lieli, nedaudz plakani kukaiņi. Vieni no senākiem, primitīvākajiem kukaiņiem. Galva daļēji paslēpta zem priekškrūtīm, priekšspārni pārvērsti segspārnos. Olas vienmēr īpašā kapsulā, kuru mātītes nēsā sev līdz.

Visā pasaulē 3000 sugas. Padomju Savienībā 53 sugas, no tām 4 ievazātas. Mūsu republikā 5 sugas — 3 dabā, 2 telpās. Bez tam ar precēm dažkārt ievazā vēl dažu citu sugu īpatņus.

Lapzemes prusaks (Eclobius lapponicus) un meža prusaks (E. sylvestris) sastopami galvenokārt priežu mežos, turklāt pirmais ir biežāks. Virtuves prusaks (.Phyllodromia germanica) ir 8—13 mm garš, netīri iedzeltens. Samērā plaši izplatīts un kaitīgs, jo bojā pārtikas produktus. Domājams, ka Latvijā ieviesies tikai XIX gadsimta pirmajā pusē. Otra telpās sastopamā suga — melnais prusaks (Blatta orientalis) ir lielāka, melnbrūna. Arī kaitīgs, tomēr retāks nekā virtuves prusaks.

Taisnsparņi — Orthoptera

Taisnspārņi ir lieli, retāk vidēji lieli kukaiņi ar grauzēja tipa mutes orgāniem. Pakaļkāju ciskas pa-resninātas, muskuļainas, piemērotas lēkšanai. Mātītēm labi attīstīts dējeklis.. Pārtiek no augiem vai citiem kukaiņiem.

Latvijā sastopami 3 apakškārtu pārstāvji: sienāži (Tettigoniodea), circeņi (Gryllodea), siseņi (Acrido-dea). Tie atšķiras ar taustekļu garumu, posmu skaitu pēdā, sisināšanas veidu. Sienāžiem taustekļi ļoti gari, vismaz ķermeņa garumā, bet pēdas atšķirībā no pārējiem taisnspārņiem nevis ar 3, bet ar 4 posmiem. Siseņiem taustekļi īsi, nav garāki par pusi ķermeņa, bet circeņiem — gari. Sienāži un circeņi sisina, trinot priekšspārnu pamatus vienu gar otru, bet siseņi «muzicē» ar pakaļkājām. Racējcircenis jeb ķirelis, jeb zemesvēzis (Giyliotalpa gryllotalpa) sakarā ar dzīvi augsnē alās krasi atšķiras no pārējiem taisnspārņiem. Tam priekškājas pārveidotas par racējkājām, mātītei nav dējekļa, bet taustekļi atšķirībā no citiem circeņiem stipri īsi.

Pavisam zināmas 20 000 taisnspārņu sugas, Padomju Savienībā vairāk nekā 700. Pēc K. Prinča ziņām, Latvijā savvaļā konstatētas 38 sugas — 9 sienāži, 2 circeņi, 27 siseņi. Bez tam pie mums zināmas 2 sinan-tropas sugas — reizēm sastopamais māju circenis (Gryllulus domesticus) un siltumnīcu sienāzis (Tachycines asynamorus). Pēdējais trīsdesmitajos gados ieviesies Rīgas siltumnīcās un kaitējis augiem. Taisnspārņi Latvijā ir vieni no vislabāk izpētītajiem kukaiņiem. Sugu sastāvs gandrīz pilnīgi izzināts, neskaidrības tikai ar lauku circeni (Liogryllus campes-tris), kura sastopamība nav droši pierādīta. Sīki izpētīta atsevišķu sugu izplatība, noskaidroti to dzīves cikli.

Biežāk sastopamie sienāži ir parastais dziedātājsienāzis (Tettigonia cantans) un pļavu dižsienāzis (Decticus verrucivorus). Tie abi ir lieli, 3—4 cm gari kukaiņi, neskaitot dējekli. Parastais dziedātāj sienāzis ir zaļš, sastopams mitrākās krūmainās vietās. Tā «koncerts» parasti sākas īsi pirms saules rieta un turpinās vēl pusnaktī. Pats dziedonis novietojas zemākos krūmos, koku apakšējos zaros vai uz kāda lielāka zālauga. Pļavu sienāzis ir zaļš ar brūniem un iedzelteniem plankumiem, bieži sastopams pļavās.

Visbiežāk sastopamie siseņi ir vairākas Choithip-pus sugas, Omocestus viridulus un purvu sisenis (Me-costethus grossus). Tie visi sastopami pļavās un līdzīgās zāļainās vietās, pieder pie hortobiontiem jeb zālāju apdzīvotājiem. Tiem raksturīgs slaids, no sāniem plakans, gluds ķermenis, kas atvieglo pārvietošanos biezā zālē. Tie parasti ir zaļi vai sausas zāles krāsā. Purvu sisenis ir 2—3 cm garš, zaļgans, ar spilgti dzeltenu priekšspārnu priekšējo malu, pakaļkājas ar dzeltenām un sarkanām svītrām. Sastop mitrās pļavās, purvos un pie ūdeņiem.

Sausās, neaizaugušās vietās — smiltājos, sila izcirtumos, ļoti izkaltušās norās dzīvo geobionti jeb augsnes apdzīvotāji. To ķermenis nav plakans, parasti nelīdzens, zemes krāsā, pakaļspārni spilgtā krāsā. Tādi ir apakšdzimtas Oedipodiinae siseņi. Visbiežāk sastopams parkšķis (Psophus stridulus). Tā tēviņi lido trokšņaini, skaļi parkšķēdami, lidojuma laikā labi redzami sarkanie pakaļspārni. Kāda cita suga ar sarkaniem pakaļspārniem (Bryodema tuberculalum) ir ļoti reta. Samērā retas ir 2 geobiontu sugas ar ziliem pakaļspārniem (Sphingonolus coerulans, Oedipoda coeiulescens). Minētās 4 sugas ir dienvidnieces, kas uz ziemeļiem no Latvijas gandrīz nav sastopamas (izņemot parkšķi) un uzlūkojamas par siltāka un sausāka laikmeta reliktiem. Pie geobiontiem pieskaitāms arī klejotājsisenis (Locusta migratoiia), kas šad tad nelielā skaitā ielido Latvijā.

Kaitīgākais taisnspārnis ir racējcircenis. Pārējās savvaļas sugas, arī sienāžus, kaut gan tie ir augēdāji un pārtiek no pļavu zālēm, par kaut cik nozīmīgiem augu kaitēkļiem uzlūkot nevar.

Ķerpjutis — Psocoptera

Ķērpjutis ir sīki kukaiņi ar grauzēja tipa mutes orgāniem. Spārnotās sugas dzīvo uz kokiem un krūmiem, pārtiek no zaļaļģēm, ķērpjiem un sēnēm. Ne-spārnotās sugas sastop putnu ligzdās un telpās. Dažas ir noliktavu kaitēkļi, jo bojā pārtikas produktus (putraimus, miltu izstrādājumus, žāvētus augļus, drogas utt.), kā arī grāmatas, herbārijus, kukaiņu kolekcijas.

Pazīstamas 1600 sugas. Padomju Savienībā atrastas 63 sugas (Danka, 1968). Mūsu republikā ķērpjutis pētījusi L. Danka un konstatējusi 41 sugu.

Visbiežāk sastopamas Metylophorus nebulosus, Philotarsus Ilaviceps, Peripsocus phaeopteius un P. subfascialus, kas dzīvo uz dažādiem skuju un lapu kokiem. Uz lapu kokiem, it īpaši uz liepām un ozoliem, mīt Caecilius Havidus, kas Latvijā, šķiet, vairojas partenoģenētiski. Telpās putekļainās vietās ķērpjutis sastopamas bieži, tomēr nav sīkāk pētītas.

Grauzēj utis — Mallophaga

Grauzēj utis ir sīki vai ļoti sīki bezspārnu kukaiņi ar grauzēja tipa mutes orgāniem. Dzīvo kā ektopara-zīti uz putniem (tā sauktie spalvgrauži), retāk uz zīdītājiem (matgrauži). Pārtiek no spalvām un ādas epidermas, retāk no asinīm.

Aprakstītas 2500 sugas, bet, tā kā grauzēj utis pētītas tikai apmēram ceturtai daļai no visiem putniem, tad faktiski laikam ir 10 000 sugas. Latvijā droši vien vairāk nekā 100 sugas, bet pagaidām, pēc A. Grīn-berga datiem, konstatētas ap 60 sugas.

Viens no kaitīgākajiem ir vistu spalvgrauzis (Me-nopon gallinae). Stipri apsēstas vistas kļūst nemierīgas, dažkārt zaudē svaru, sliktāk dēj, nekārtīgi perē. Uz medību putniem novērotas 27 grauzēj utu sugas. Visvairāk to vistveidīgajiem putniem, it īpaši medņiem un rubeņiem. Uz tiem abiem lielā skaitā sastop Goniodes bitubeiculatus; tikai uz medņiem mīt Oxy-lipeurus tetraonis, bet uz rubeņiem — Lagopoecus ly-rurus. Atsevišķas grauzēj utu sugas vai ģintis visumā dzīvo uz noteiktiem saimniekiem. Uz ūdens putniem saprotamu iemeslu dēļ grauzēj utu samērā maz. Uz dažādām savvaļas pīlēm atrasts Trinoton querquedu-lae, kas ir viens no lielākajiem spalvgraužiem vispār (gandrīz 5 mm).

Durejutis — Anoplura

Dūrējutis ir sīki bezspārnu kukaiņi ar dūrēja-sūcēja tipa mutes orgāniem. Dzīvo kā ektoparazīti uz zīdītājiem un cilvēka, sūc asinis.

Visā pasaulē 300 sugas, Padomju Savienības Eiropas daļā — 40, mūsu republikā — 17.

Uz peļveidīgajiem grauzējiem un ciršļiem novērotas 8 dūrēj utu sugas. Visbiežāk sastop Polyplax ser-rata (uz dzeltenkakla peles u. c.) un Hoplopleura acanthopus (uz ūdensžurkas u. c.). Parasti uz vienas ūdensžurkas ir vidēji 40 dūrējutis, bet kādā gadījumā uz vienas ūdensžurkas konstatēts gandrīz neticami liels H. acanthopus daudzums — vairāk nekā 3800. Šī dūrējuts sekmē tularēmijas saglabāšanos dabā, pārnesot šo slimību no vienas ūdensžurkas citai. Par sugām, kas sastopamas uz cilvēka, mājlopiem un lielākiem savvaļas dzīvniekiem, sīkāku pētījumu nav.

Tripši — Thysanoptera

Tripši jeb bārkšspārņi ir ļoti sīki kukaiņi ar dūrēja-sūcēja tipa mutes orgāniem. Spārni šauri un gari, spārnu apmale ar matiņiem, šķiet bārkstaina. Sastop uz augiem, pie tam bieži ziedos, arī sūnās, augsnē. Pārtiek no augu sulām vai no medījuma, t. i., no citiem sīkiem dzīvnieciņiem.

Zināmas 2000 sugas, Padomju Savienībā — 230. Latvijā tripšus pētījis tikai O. Jons, kas 1934. gadā publicējis ziņas par 63 sugām.

Izplatītas un ļoti parastas ir apmēram 15—20 sugas. Ļoti bieži uz dažādiem augiem atrasti Aeolothrips fasciatus (plēsīgs), Frankliniella intonsa, Taeniothrips atratus, T. picipes, Thrips physopus, T. fuscipennis, T. tabaci. Ļoti bieži uz graudzālēm, kā arī uz citiem augiem atrasti Chirothrips manicatus, Aptenothrips rufus, tikai uz graudzālēm — Anaphothrips obscurus un Cephalothrips monilicornis. Uz labībām un citām graudzālēm bieži sastop rudzu tripši (Limothrips den-ticornis) un labību tripši (Haplothrips aculeatus). Vairākas sugas saistītas ar tauriņziežiem. Tā, piemēram, zirņiem kaitē zirņu tripsis (Kakothrips robustus), dažādiem āboliņiem — āboliņu tripsis (Haplothrips ni-ger). Uz margrietiņām, kumelītēm un pelašķiem bieža suga ir kurvjziežu tripsis (H. leucanthemi). Purvos un virsājos uz vaivariņiem, viršiem u. c. augiem mīt Taeniothrips ericae. Zem nobirušām lapām mitinās Megathrips lativentris. Plaši izplatīts arī gladiolu tripsis (Taeniothrips simplex), ko O. Jons vēl nebija konstatējis. Siltumnīcās daudzu augu kaitēkļi ir siltumnīcu raibais tripsis (Parthenothrips dracaenae) un siltumnīcu melnais tripsis (Heliothrips haemorrhoidalis).

Blaktis — Heteroptera

Blaktis ir sīki vai vidēji, retāk lieli kukaiņi. Viena no raksturīgākām blakšu pazīmēm ir dūrēja-sūcēja tipa mutes orgāni — posmains snuķis, kas nesūcot paliekts zem ķermeņa. No radniecīgajām cikādēm un augutīm tās atšķiras ar spārniem — blakšu priekš-spārnu pamatdaļa ir biezāka, stingrāka, galotne plēv-veida, turpretī pārējo tikko minēto kukaiņu priekš-spārnos visas daļas ir aptuveni vienādas. Atšķirībā no vabolēm blaktīm priekšspārni noderīgi lidošanai. Raksturīga blakšu pazīme ir arī vairodziņš. Tas pieder pie viduskrūtīm un parasti neliela trīsstūra veidā atrodas starp spārnu pamatiem, reizēm ir stipri liels un tad klāj pat visu vēderu. Daudzām pieaugušām blaktīm uz pakaļkrūtīm starp otro un trešo kāju pāri, bet kāpuriem uz vēdera virsmas atveras smirddziedzeri, kas izdala sekrētu ar īpatnējo blakšu smaku. Attīstība nepilna. Parasti ir piecas kāpuru stadijas. Spārni parasti labi attīstīti, tomēr reizēm sastop arī īsspārnai-nus vai pat bezspārnainus vienas un tās pašas sugas pieaugušos īpatņus (spārnu dimorfisms). Spārnu aizmetņi parādās trešajā kāpuru stadijā; kāpurus ar spārnu aizmetņiem sauc par nimfām.

Blaktis parasti dzīvo uz sauszemes. Apmēram 45 vietējās sugas dzīvo saldūdenī vai uz tā līmeņa («ūdensblaktis»), no tām dažas ari Rīgas līcī pie krasta. Pārtiek no augu un dzīvnieku barības. Daudzas sugas ir augu kaitēkļi, dažas sūc siltasiņu dzīvnieku asinis, tādējādi nereti izplatot slimības; dažas ūdensblaktis uzbrūk zivju mazuļiem. Pasaulē zināmas 30 000 blakšu sugas, tātad sugu skaita ziņā tās ir 5. vietā pēc vabolēm, tauriņiem, plēvspārņiem un divspārņiem. Sevišķi daudz sugu ir tropos. Padomju Savienībā konstatēts vairāk nekā 2000 blakšu sugu (no tām Eiropas daļā 1200), bet pavisam ir apmēram 6000 sugas. Mūsu republikā, domājams, 420—450 blakšu sugas, bet patlaban zināmas tikai 350—360.

Mūsu pašreizējās ziņas par Latvijas blakšu faunu lielā mērā balstās uz vairāk nekā 100 gadus vecajiem G. Flora pētījumiem. Viņš Vidzemē atradis apmēram 287 sugas. Pirms G. Flora blaktis pētījuši B. Gimer-tāls, kas Rīgas apkārtnē atradis 106 sugas, un J. Ka-vals, kas Puzes apkārtnē novērojis ap 130 sugu. Pēdējos gados tās pētījis galvenokārt Z. Spuris, kas konstatējis apmēram 60 agrāk nereģistrētu sugu.

Mūsu republikā konstatētās blaktis pieder pie 32 dzimtām. Svarīgākās no tām ir šādas.

Racēj blakšu dzimtas (Cydnidae) pārstāvjiem kājas ar spēcīgiem dzelkņiem, kas palīdz rakties augsnē. Vairums sugu dzīvo smilšainās vietās. Latvijā droši konstatētas 7 sugas. Viena no parastākajām ir 3— 4 mm garā tumšā Thyreocoris scarabeoid.es. Tās vairodziņš stipri izliekts un sedz gandrīz visu vēderu. Uz madarām reti atrod tikpat lielo Gnathoconus picipes, kurai vairodziņš daudz īsāks nekā vēders. Tā ir dienvidu suga, kas uz ziemeļiem izplatīta līdz Sāmu salai.

Bruņublakšu dzimtas (Scutelleridae) kukaiņu raksturīgākā pazīme ir liels vairodziņš, kas klāj gandrīz visu vēderu, atstājot neapsegtu tikai šauru tā sānu josliņu. Parastā bruņublakts (Eurygaster testudinaria) gandrīz 1 cm gara, brūngana. Dzīvo pļavās, bet atrasta arī vasaras kviešu laukā. Sūc graudzāles, piemēram, kamolzāli, un dažādus zālaugus. Svītrainā bruņublakts (Graphosoma italicum) ir gareniski sar-kanmelni svītrota. Dienvidu suga, kas atrasta tikai republikas dienvidu daļā. Dzīvo uz čemurziežiem.

Vairogblakšu dzimtai (Pentatomidae), tāpat kā abām iepriekšējām, taustekļi piecposmaini, bet vairodziņš klāj ne vairāk kā divas trešdaļas vēdera. Viena no lielākajām blakšu dzimtām. Pie mums 32 sugas no 3 apakšdzimtām. Dzīvo uz augiem, retāk uz zemes. Pārtiek no augu vai dzīvnieku barības.

Pie apakšdzimtas Pentatominae pieder 20 sugas. Parastākā ir ogu vairogblakts (DoIycoris baccarum).

Tai sevišķi raksturīgi balti sari uz ķermeņa virspuses. Kāpuri un nimfas netīri pelēki, pieaugušās blaktis pelēcīgas, virspusē daļēji iesārtas vai violetas. Ļoti bieži ar savu smaku sabojā ogas. Viena no lielākajām un skaistākajām blaktīm ir 13—15 mm garā koku vairog-blakts (Pentatoma rufipes), kas dzīvo uz lapu kokiem, it īpaši uz liepām. Tās ķermenis bronzas brūns, kājas, vairodziņa gals un daļēji taustekļi sarkanīgi vai oranži. Parastā krustziežu vairogblakts (Eurydema oleraceum) ir melna, metāliski zaļi vai zili spīdīga, ar mainīga lieluma sarkaniem, dzelteniem vai gandrīz baltiem plankumiem. Bieži sastopama uz kultivējamiem un savvaļas krustziežiem, kaitīga. Sausākos zālājos dzīvo parastā graudzāļu vairogblakts (Aelia acuminatā), kas ir iedzeltena, ar stipri pagarinātu trīs-stūrainu galvu. Sausās smilšainās vietās uz zemes vai uz smilgām, auzenēm un līdzīgiem augiem dzīvo dažas smilšu vairogblakšu (ģints Sciocoris) sugas. Tās ir 5—7 mm garas, pelēkbrūnas.

Pie apakšdzimtas Asopinae pieder 6 sugas. Tām raksturīgs spēcīgs, paresnināts, no galvas atstāvošs snuķis, ar ko tās izsūc citus kukaiņus, visbiežāk to kāpurus. Derīgi kukaiņi, parasti nav sastopami lielākā skaitā. Viena no parastākām ir brūnā Picromerus bidens, kurai priekškrūšu sānu stūri izstiepti garā smailē.

Apakšdzimtas Acanthosominae blaktīm pēdas ir divposmainas. Visas 6 sugas dzīvo uz kokiem un krūmiem. Parastākā ir bērzu vairogblakts (Elasmucha betulae). Jau sen bija novērots, ka šīs sugas mātītes sēž uz olām, kamēr izšķiļas kāpuri. Tās nepamet arī jaunos kāpurus. Te izpaužas pēcnācēju sargāšanas instinkts. Uz sarkanajām jāņogām un vērenēm dzīvo jāņogulāju vairogblakts (E. ferrugala), kam priekškrūšu sānu stūri nosmailoti. Tā, tāpat kā iepriekšējā suga, sargā olas un jaunos kāpurus. Ļoti reta pie mums ir sausseržu vairogblakts (Elusmostethus mi-nor). Tā ir dienvidu suga un dzīvo uz sausseržiem.

Ornamentblakšu dzimtai (Coreidae), tāpat kā visām tālāk minētām dzimtām, taustekļi četrposmaini. Pārtiek no augiem. Latvijā 16 sugas.

Izplatīta ir skābeņu-vīgriežu blakts (Mesocerus marginatus). Tā ir rūsas brūnā krāsā, kas uzskatāma par aizsargkrāsu: skābeņu ziedkopā uz gatavām sēklām tā gandrīz nav pamanāma. Mitrās pļavās un ezermalās uz grīšļiem u. c. augiem bieži sastop Rhopalus maculatus. Slaidā spilgti sarkanā, melni plankumotā Corizus hyoscyami starp citu spēj attīstīties uz driģenēm, uz kurām to indīguma dēļ kukaiņi parasti vispār nedzīvo.

Sarkanblakšu dzimtas (Pyrrhocoridae) vienīgā pārstāve mūsu republikā ir Pyrrhocoris apterus. Tā ir sar-kanmelna, ar panīkušiem spārniem. Dzīvo parkos un dārzos uz zemes, it īpaši pie liepām. Pārtiek no augu sēklām un beigtiem kukaiņiem.

Zemsegas blakšu dzimtā (Lygaeidae) Latvijas faunā ir apmēram 50 sugas. Tās ir sīki, neizskatīgi kukaiņi, kas parasti dzīvo uz zemes vai lakstaugiem. Dažas sugas ir koku sēklu kaitēkļi, piemēram, bērzu spurdžu blakts (Ischnorhynchus resedae) un ģints Gastrodes sugas, kas dzīvo skuju koku čiekuros.

Tīklblakšu dzimtā (Tingitidae) apvieno sīkas aug-ēdājas blaktis ar šūnainiem priekšspārniem, bet bez redzama vairodziņa. Pie mums zināmas 19 sugas. Brūklenāju tīklblakts (Stephanitis oberti) bieži sastopama uz brūklenēm, mellenēm, zilenēm un ir kaitīga. Ar rododendriem no Kaukāza Latvijā ievazāta rododendru tīklblakts (S/. caucasica). Bieži sastop arī dadžu tīklblakti (Tingis cardui). Dažas sugas ir bioloģiski saistītas ar skarbjlapjiem, piemēram, ar purva neaizmirstulēm un daglīšiem. Ledus laikmeta relikts ir G. Flora aprakstītā Serenthia tropidoptera.

Mizas blakšu dzimtas (Aradidae) nozīmīgākā suga ir priežu mizas blakts (Arac/us cinnamomeus). Tā ir stipri plakana, rūsgana. Dzīvo zem priedes mizas plēksnēm, visbiežāk uz 10—30 gadus veciem kokiem.

Masveidīgi savairojas silā vai tam radniecīgos meža tipos, parasti izdegumu vietās. Ļoti kaitīga. Kā visus sūcējus kukaiņus, apkaro ar fosfororganiskiem insekticīdiem.

Laupītājblakšu dzimtas (Rediiviidae) sugu ļoti daudz tropos, pie tam dažas sūc siltasiņu dzīvnieku asinis. Mūsu republikā sastop 5 samērā lielas sugas, kas pārtiek no sīkiem kukaiņiem u. c. dzīvnieciņiem. Ēkās dzīvo melnā Reduvius personatus, kas medī naktīs un starp citu uzbrūk arī gultas blaktīm. Rīgas apkārtnē diezgan bieži novērota skaistā sarkanmelnā Rhinocoris annulalus.

Asinsblakšu dzimtā (Cimicidae) mūsu republikā ir divas sugas — gultas blakts (Cimex lectularius) un bezdelīgu blakts (Oeciacus hirundinis). Gultas blakts dzimtene esot Vidusjūras zemes, bet tagad tā ir izplatījusies visā pasaulē. Sūc cilvēka, retumis arī mājputnu, baložu un sikspārņu asinis. Barību atrod ar ožas palīdzību. Spēj ļoti ilgi badoties — jaunie kāpuri līdz 2 mēnešiem, pieaugušās pat veselu gadu. To apkarošanai ir jāpievērš vislielākā uzmanība. Daži novērojumi liecina, ka bezdelīgu blakts plaši izplatīta lielākās čurkstu kolonijās.

Mīkstblakšu dzimtā (Mi'rj'dae) līdz šim mūsu republikā zināmas 132 sugas. Tās ir sīkas un vidēji lielas blaktis, kuras raksturo pazīmju komplekss: četrpos-maini taustekļi, trīsposmainas pēdas, actiņu trūkums un īpatnēja priekšspārnu uzbūve. To dzīves veids un barība ir ļoti dažādi. Daudzas sugas uz noteiktiem barības augiem, piemēram, vairākas sugas uz madarām (spilgti krāsainā Poeciloscylus unifasciatus, gandrīz pilnīgi melnā sīkākā Charagochilus gyllenhali u. c.), dažas uz čemurziežiem, piemēram, dzeltenā čemurziežu blakts (Lygus kalmi) un zaļganā čemurziežu blakts (L. campestris). Abas apakšdzimtas Bryocorinae sugas dzīvo tikai uz papardēm, bet visas 13 tribas Mirini (Stenodemini) sugas gandrīz tikai uz graudzālēm. Graudzāļu mīkstblaktis (Mirini) izplatītas zālājos un nereti pāriet uz vasarāju labībām. Tās visas ir ļoti slaidas, parasti zaļā vai nokaltušas zāles krāsā. Vecāki Miris dolobratus īpatņi, it īpaši tēviņi, ir vairāk vai mazāk oranži. Dažas sugas pārtiek no jauktas barības, piemēram, uz ozoliem sastopamās Calocoris ochro-rnelas un Cyllocoris histrionicus. Ir arī polifāgas sugas (tās sūc ļoti dažādu augu sulu), piemēram, vairākas ģints Lygus sugas. Nereti viskaitīgākās ir tieši polifāgās blaktis. Pie mīkstblaktīm pieder tādi kaitēkļi kā spīdīgā pļavu blakts (L. pratensis) un pūkainā pļavu blakts (I. pubescens), zaļā dārzu blakts (L. pa-bulirtus), dzeltenā un zaļganā čemurziežu blakts, lucernas blakts (Adelphocoris lineolatus), dažas graudzāļu mīkstblaktis (piemēram, Trigonotylus ruficornis un Notostira erratica), zaļganā pļavu sīkblakts (Pla-giognathus chrysanthemi) u. c. Potenciāls sarkanā āboliņa kaitēklis ir Halticus apterus, kas dzīvo sausākās vietās, it īpaši ja tur aug madaras un tauriņzieži. Tā ir sīka spīdīgi melna blakts, ar saīsinātiem spārniem un paresninātām pakaļkāju ciskām, tāpēc tās spēj lēkt.

Lēcēj blakšu dzimtā (Saldidae) apvienotas nelielas, ovālas blaktis. Dzīvo ūdenstilpju malās un pārtiek no citiem kukaiņiem. Spēj lēkt, pie tam lēcienu parasti apvieno ar īsu pārlidojumu. Lēcējblaktis pagaidām tikpat kā nav pētītas, zināmas apmēram 10 sugas. Viena no lielākām lēcējblaktīm ir 5—6 mm garā tumšā Salda litoralis, kas pieskaitāma pie halofilām sugām, jo daļēji saistīta ar jūras krastu. Latvijā piejūras joslā pie lielajiem ezeriem.

Udensmērītāju dzimtas (Gerridae) blaktis dzīvo uz ūdens. To ķermeņa apakšpusi cieši klāj īsi sudraboti matiņi, kas pasargā ķermeni no samirkšanas. Udens-mērītājiem raksturīgas garas kājas, ar kurām tie airējas pa ūdens virsu. Pie mums 8 sugas. No tām lielais (13—17 mm) īsspārnainais Gerris najas lielā daudzumā neieti sastopams uz strauji tekoša ūdens. Sīkais G. argertlatus biežāk atrodams uz lieliem ezeriem, bet G. lacustris ļoti bieži uz visdažādākajiem stāvošiem un lēni tekošiem ūdeņiem.

Udensskraiduļu dzimtu (Veliidae) mūsu republikā pārstāv 3 sugas, kas dzīvo uz ūdens. Lielākā 6—7 mm garā Velia saulii (agrākais nosaukums V. currens) dzīvo tikai uz tekošiem ūdeņiem un uzturas pie krasta. Atšķiras no ūdensmērītājiem ar to, ka visas kājas ir vienādi īsas.

Peldblakšu dzimtas (Naucoridae) vienīgā pārstāve ir peldblakts (Naucoris cimicoides). Dzīvo stāvošos ūdeņos starp augiem. Ļoti labi peld. Kaitīga dīķsaim-niecībā, jo uzbrūk zivju kāpuriem un mazuļiem.

Pie cauruļblakšu dzimtas (Nepidae) pieder lielas ūdensblaktis. Tām vēdera galā ir caurulīte, pa kuru ieelpo gaisu. Priekškājas, tāpat kā peldblaktij, piemērotas laupījuma satveršanai. Kūtri dzīvnieki, kas stundām sēd nekustīgi, uzglūnot laupījumam. Pie mums divas sugas. Bieži sastop plakano Nepa cinerea, ko citās valodās ne visai pareizi sauc par ūdens skorpionu. Tā ir 20 mm gara, tumšā krāsā. Dzeltenbrūnā Ranatra linearis ir pati lielākā blakšu suga Latvijas faunā. Tās ķermenis ir stabveida, 30—40 mm garš, ar tievām garām kājām. Samērā reta.

Mugurpelžu dzimtas (Notonectidae) blaktis peld ar augšup vērstu vēderu. Pie mums 3 sugas. Visbiežāk sastop Nolonecta glauca, kurai ir melns vairodziņš. Kaitīga dīķsaimniecībā, jo uzbrūk zivju kāpuriem un mazuļiem, kurus izsūc.

Cikādes — Auchenorrhyncha (Cicadina)

Cikādes ir nelieli kukaiņi, kas spēj lēkt tāpat kā lapu blusiņas, bet pēdām tiem nevis 2, bet 3 posmi. No tuvu radniecīgajām augutīm (Sternorrhyncha) atšķiras ar vāji attīstītiem taustekļiem, lielāku sejas vairogu, smecera pamata novietojumu, ar labi attīstītu spārnu dzīslojumu un ar viduskrūtīm, kuras no virsas sedz priekškrūtis. Pārtiek no augu sulām, ir polifāgas, oligofāgas un monofāgas sugas. Var izplatīt augu vīrusslimības.

Visā pasaulē ir 21 000 cikādu sugu. Padomju Savienības Eiropas daļā novērotas 660 sugas. Pamatdarbs par Latvijas cikādēm ievietots G. Flora divsē-jumu monogrāfijā par Vidzemes posmsnuķaiņiem, kas 1860.—1861. g. izdota Tērbatā (Tartu). Tajā Latvijas tagadējai teritorijai minētas 169 sugas, kas atrastas galvenokārt Lodē. Saskaņā ar Dz. Velces un L. Dankas 1970. g. publicēto katalogu Latvijā zināma 231 suga, no kurām 8 atraduši B. Gimertāls (7 sugas) un J. Kavals (1 sugu) pagājušā gadsimtā. Pēdējā laikā jaunas sugas Latvijas faunā atraduši Z. Spuris (2 sugas uz ūdens augiem), L. Danka (20 sugas) un Dz. Velce (32 sugas). Somijā konstatētas apmēram 270 sugas, Zviedrijā — 327. Tas liecina, ka Latvijas cikādu faunas sugu sastāvs vēl nav pilnībā noskaidrots.

L. Danka pētījusi cikādu faunas sastāvu dažādos biotopos — pļavās, ganībās, dažādu kultūraugu sējumos, kāpās, virsājos. Dabiskās mitrās pļavās (Salaspilī un Rūjienā) konstatētas 40 cikādu sugas, sausos zālājos starp viršu laukiem (pie Vangažiem) 43 sugas. Dabiskās ganībās atrastas 28 sugas, kultivētās pļavās — 27. Timotiņa laukos 12 sugas un sarkanā āboliņa laukos 10 sugas. Labību, kartupeļu un cukurbiešu laukos parasti ir 5—7 sugas, kas tomēr tikai daļēji dzīvo uz attiecīgajiem kultūraugiem, bet daļēji uz sējumos sastopamajām nezālēm. Vēl mazāk (tikai 1—2) sugu novērots griķu un lucernas sējumos.

Kā redzams, visvairāk cikādu sugu konstatēts dabiskajos biotopos. Tas arī viegli izskaidrojams, jo tajos ir ļoti dažādi augi un kukaiņus negatīvi neietekmē augsnes apstrāde. Kultivējot dabiskās pļavas, ierīkojot mākslīgās ganības, sējot zālājus, intensificējot aramzemes izmantošanu, izskaužot neaizņemtās papuves, apkarojot nezāles, savvaļas augu un nezāļu flora kļūst nabadzīgāka kvantitatīvi un kvalitatīvi. Tādējādi līdz ar lauksaimniecības intensifikāciju ci-kādu (un citu kukaiņu) sugu skaits attiecīgajās platībās samazinās. Arī dabiskajos biotopos ar ekstrēmiem dzīves apstākļiem (pārāk sauss vai mitrs, maz augu) cikādu sugu nav daudz. Tā, piemēram, Rīgas līča piekrastes kāpu joslā pie Garciema konstatētas 13 sugas, pie tam priekškāpās tikai 5, bet virsājā pie Vangažiem deguma vietā — 4 sugas.

Viena no visbiežāk sastopamām sugām mūsu republikā ir putu cikāde (Philaenus spumarius), kas dzīvo visai dažādos biotopos uz daudziem savvaļas augiem. Tā atrasta visos pētītajos kultūraugu sējumos. Putu cikādes kāpurs dzīvo putu sakopojumos, kas veidojas, ja vaska dziedzeru sekrēta un šķidru ekskrementu maisījumā kāpurs ievada gaisu. Bieži atrod Aphiodes bicinctus, kas pārnes āboliņa zaļzie-dainības vīrusu. Dabīgos biotopos un arī kultūraugu sējumos bieži sastop Maciosteles laevis, Ely mana sul-phurella, Psammotettix confinis, Ps. cephalotes, Tur-rutus socialis u. c. sugas, kas var kaitēt pļavu graudzālēm un labībām.

Mitrās vietās bieži atrodama 7—9 mm garā Cica-della viridis ar dzeltenu ķermeni un zaļiem vai zilganiem spārniem. Tādās vietās ļoti parastas arī Cica-dula quadiinotata, Megamelus notula un vēl citas sugas, kas barojas uz grīšļiem. Kāda suga dzīvo tikai uz kosām, cita — uz spilvām. Ezeros uz peldlapu glīvenēm reizēm atrod zilgano Eiotettix cyane. Pret sa-mirkšanu to sargā vaska kārtiņa. Uz ezermeldriem dzīvo raibā Coryphaelus gyllenhali. Šīs abas sugas dzīves vietas ziņā krasi atšķiras no pārējām cikādēm, kas ir tipiskas sauszemes apdzīvotājas.

Dažas sugas raksturīgas sausiem biotopiem (sausi zālāji, sili, pat jūrmalas kāpas), piemēram, Doratura stylata, Weidnerianella dubia, Agallia venosa. Virsējiem raksturīgas dažas sugas, kas barojas tikai uz viršiem, piemēram, Erythioneuia rubrovittata.

Uz kokiem un krūmiem sastopamas daudzas oligo-fāgas un monofāgas sugas. Uz rozēm parasta ir rožu cikādīte (Typhlocyba rosae), kuras sūkumu dēļ lapas kļūst plankumainas, tā zaudējot dekoratīvo izskatu. Gobu lapas līdzīgi bojā gobu cikādīte (Ribautiana ulmi). Uz lazdām un ievām reizēm sastop tumšo Cen-trotus cornutus, kam ļoti raksturīgs tālu atpakaļ vērstais priekškrūšu izaugums.

Augutis — Sternorrhyncha

Augutis ir sīki, vārīgi kukaiņi ar sūcēja tipa mutes orgāniem. Tās raksturo pēdas ar 1—2 posmiem, nesegtas viduskrūtis, samērā labi attīstīti taustekļi, mazs sejas vairogs, smecera pamata novietojums. Latvijā sastopamās augutis pieder pie 4 apakškārtām: laputīm, lapu blusiņām, baltblusiņām, bruņ-utīm.

Laputīm (Aphidodea) atšķirībā no lapu blusiņām un baltblusiņām pakaļspārni daudz mazāki nekā priekš-spārni vai spārnu vispār nav. Laputis ir vieni no bīstamākajiem augu kaitēkļiem. To izsūktās augu daļas parasti izkropļojas vai arī izveidojas pangas, nereti lapas priekšlaicīgi nobirst. Daudzas sugas pārnēsā augu vīrusslimības. Bez tam laputu izdalījumos attīstās kvēpsarmas sēnes, kas auga daļas (visbiežāk lapas) padara melnas un neglītas, bez tam kavē fotosintēzi.

Pasaulē apmēram 2500 sugas, Padomju Savienībā vismaz 800. Latvijā laputis daudz pētījis J. Zirnītis. Bez tam tās pētījuši K. Opmanis un pēdējos gados ļoti intensīvi A. Rupais. Patlaban Latvijā konstatētas apmēram 280 laputu sugas. Atzīstot J. Zirnīša nopelnus laputu pētniecībā, divas Latvijā pirmoreiz atklātās sugas nosauktas viņa vārdā. Tās ir Neanoecia zirnitsi, kuru 1931. g. aprakstījis akadēmiķis A. Mor-dvilko, un Hyperomyzus zimitsi, kuru 1952. g. aprakstījis holandiešu entomologs H. Lamberss.

Dendrofīlo (uz kokaugiem dzīvojošo) laputu pētniecībā daudz paveicis A. Rupais (1961, 1969). Baltijā konstatētas 166 dendrofīlas laputu sugas, kas dzīvo uz lapu kokiem un krūmiem. No tām Latvijā atrastas 154 sugas. Samērā daudz (apmēram 30) laputu sugu nav vietējas, bet ievestas Latvijā ar citzemju lapu kokiem un krūmiem. Lai gan laputis sastopamas kā uz vietējiem, tā uz ievestiem kokaugiem, tomēr vietējās sugas ar laputīm vairāk apsēstas. Par to liecina šādi fakti: parkos un apstādījumos laputis novērotas uz 54 vietējo kokaugu sugām no 75,*t. i., uz 72%; no 354 ievestajiem (introducētajiem) kokaugiem laputis atrastas uz 73 sugām, t. i., 20,6%-Uz 54 vietējiem kokiem un krūmiem konstatētas 106 laputu sugas, bet uz 73 ievestajiem — tikai 43. Laputu nav nemaz, piemēram, uz ceriņiem un bebrukārkli-ņiem. Jāpiemin vēl viens interesants fakts: ievestās laputis uz vietējiem kokaugiem gandrīz nepāriet, toties uz ievestajiem kokaugiem sastop daudz vairāk vietējo laputu sugu (62%) nekā ievesto (38%).

No dendrofīlajām laputīm apmēram 20 ik gadus stipri kaitē krāšņuma lapu kokiem un krūmiem, kuriem atsevišķos gadījumos tāpat kaitē vēl 37 citas sugas. Skuju koku (egļu, lapegļu, dižegļu) kaitēkļi ir dažas hermesu (apakšdzimta Adelginae) sugas. Ap-šu-kurvjziežu laputs (Pemphigus bursarius) stipri kaitē dažām ievestajām apšu sugām, radot pangas uz lapu kātiem. Vīksnu-grīšļu laputs (Colopha compiessa) ierosina uz vīksnu lapām plakanas, apmēram 10 mm augstas dzeltenas vai iesārtas pangas. Uz jasmīniem ļoti bieži sastop pupu laputi (Aphis fabae), kas ir blāvi melnā krāsā. Uz karaganām jeb dzeltenajām akācijām ļoti bieži ir akāciju laputs (Acyrthosiphon caraganae). Ja tā savairojas masveidā, karaganu krūmiem jau jūlija un augusta mijā nobirst lapas. Ir laputis, kas stipri kaitē grimo-ņiem, smiltsērkšķiem, plūškokiem, sausseržiem, irbenēm. Uz rozēm J. Zirnītis (1960) novērojis 10 sugas, no kurām dažas sastopamas tikai siltumnīcās un dzīvokļos. Visbiežāk sastopamā un viskaitīgākā ir rožu lielā laputs (Macrosiphum rosae), kuras bezspārnotās partenoģenētiskās mātītes ir gandrīz 4 mm garas, zaļas. Šī laputs visvairāk kaitē tējhibrīdu rozēm, krokainās rozes šķirnēm, kā arī maijrozītei, bet flori-bunda grupas rozēm jau mazāk. Tomēr tāda izcili skaista tējhibrīdu rožu šķirne kā 'Super Star' āra apstākļos cieš maz. Ļoti izturīgas (neuzņēmīgas) ir poliantrozes. Pēc G. Baumanes un A. Rupā pētījumiem, šīs atšķirības vismaz* daļēji izskaidrojamas ar šūnsulas koncentrāciju ziedpumpura apakšējā daļā un zieda kātā: jo šī koncentrācija (t. i., osmotiskais spiediens) ir lielāka, jo rozes mazāk cieš.

Arī augļu kokus un ogu krūmus bojā daudzas laputis. Viena no kaitīgākām laputīm vispār ir plūm-ju-niedru laputs (Hyalopterus arundinis), kas gandrīz visu gadu dzīvo uz plūmēm, bet vasaras otrajā pusē uz niedrēm. Ļoti kaitīga ir zaļā ābeļu laputs (Aphis pomi), kas dzīvo ne vien uz ābelēm, bet arī uz tām radniecīgajiem rožziežiem. Tādēļ ābeļu tuvumā nedrīkst audzēt pīlādžus, vilkābeles, klintenes. Uz jāņogām atrastas 8 laputu sugas. Dažas no tām ierosina uz lapām sarkanus tulznveida izliekumus.

Daudz kaitīgu laputu sugu mīt uz kultivētajiem tauriņziežiem, piemēram, pupu (Aphis fabae), vīķu (Megoura viciae) un zirņu laputs (Acyrthosiphon pisi). Laputis bojā arī tādus svarīgus kultūraugus kā kartupeļus, kāpostus, labības u. c. Uz kartupeļiem sastop vairākas sugas, bet visparastākā ir gurķu-krūkļu laputs (Aphis frangulae), kas izplata vietējiem apstākļiem svarīgāko kartupeļu vīrusslimību — kartupeļu mozaīku. Šīs laputs dabiskie ienaidnieki mārītes, to kāpuri un blakts Anthocoris ļoti jutīgi pret insekticīdiem, kamēr zeltactiņu olas un kāpuri pret dažiem insekticīdiem samērā izturīgi (Damroze, 1970).

Augu mājās laputis ir vieni no bīstamākiem kaitēkļiem, tomēr insekticīdu lietošana tajās apgrūtināta, iDez tam veidojas pret insekticīdiem izturīgas (rezis-tentas) laputu populācijas. Iespējams, ka labus panākumus laputu apkarošanā varēs gūt ar entomopato-gēnām sēnēm. Pēc J. Cinovska un K. Jēginas novērojumiem (1970), lietojot sēnes Entomophthora thaxteriana suspensiju, vienas dienas laikā iet bojā 90—100% laputu un tīklērču, ja vien siltumnīcā ir pietiekams mitrums.

Laputu dzīves cikli un ceļojumi (migrācijas) no viena barības auga uz otru ir visai sarežģīti. Tā kā laputis vairojas ļoti strauji, tad vienā gadā tām ir vairākas paaudzes. No tām tikai viena ir dzimumpa-audze (tēviņi un mātītes), bet pārējās ir tikai parteno-ģenētiskās mātītes. Gandrīz visām sugām partenoģe-nētiskās mātītes dzemdē kāpurus. Dzimumpaaudze rodas rudenī un dēj olas, kas pārziemo.

Laputis, kurām mainās dzimumpaaudze un bez-dzimumpaaudze (partenoģenētiskā), sauc par holo-cikliskām jeb pilncikliskām. Daļa holociklisko sugu dzīvo tikai uz viena barības auga jeb saimniekauga, piemēram, kāpostu laputs (Brevicoryne brassicae), kas sastopama uz dažādiem krustziežiem, un labību laputs (Sitobion avenae), ko atrod uz savvaļas un kultivējamām graudzālēm. Par vienu saimniekaugu ērtības labad runā ari tad, ja faktiski laputs sastopama uz vairākiem tuvu radniecīgiem (vienas dzimtas robežās) augiem.

Holocikliskās laputis parasti dzīvo uz dažādiem barības augiem: ziemo uz pamata barības augiem (tie parasti ir koki un krūmi), vasarā pārlido uz papildu barības augiem (visbiežāk uz lakstaugiem). Kā piemērus var minēt ievu-auzu laputi (Rhopalosiphum padi), kas ziemo uz rožziežiem, galvenokārt ievām, bet vasaras otrā pusē aizlido uz labībām; gobu-labību laputi (Tetraneura ulmi), kas vasarā no vīksnām dodas uz vasarāju labībām un savvaļas graudzālēm; jāņogulāju sarkanpangu laputi (Capitophorus ribis), kas no jāņogām un alpu vērenēm migrē uz lūpziežiem; tādas ir arī jau minētās vīksnu-grīšļu un plūmju-niedru laputis. Migrācijas uz papildu saim-niekaugiem ierosina izmaiņas pamata saimniekaugu sulu sastāvā, galvenokārt slāpekļa savienojumu samazināšanās. Rudens migrācijas atpakaļ uz pamata barības augiem ierosina tas, ka pazeminās gaisa temperatūra un dienas kļūst īsākas. Tomēr ne vienmēr visas laputis atgriežas uz pamata barības augiem. Tā, piemēram, gobu-labību laputu spārnotās parte-noģenētiskās mātītes atgriežas uz gobām, bet bez-spārnotās var ziemot uz daudzgadīgo graudzāļu saknēm. Tādējādi šī suga veido pāreju uz nākošo laputu bioloģisko grupu.

Par nepilncikliskām jeb anholocikliskām sauc tās laputis, kam izzudusi dzimumpaaudze un saglabājušās tikai bezdzimumpaaudzes. Domā, ka tādas laputis radušās ledus laikmeta ietekmē, kad, klimatam pasliktinoties, izzuda to pamata barības augi un tādēļ izzuda ari dzimumpaaudze. Bet nepilncikliskās sugas var veidoties arī siltāka klimata apstākļos, kad līdz vēlam rudenim tās turpina partenoģenētiski vairoties un partenoģenētiskajām mātītēm iespējams pārziemot uz papildu barības auga. Tā kā anholociklis-kās laputis nedēj ziemojošas olas (jo nav dzimum-paaudzes), tad mūsu republikā šīs sugas var saglabāties tikai no ziemas aukstuma pasargātās vietās. Tādas vietas ir, piemēram, augu mājas, kur viena no viskaitīgākajām polifāgajām sugām ir augu māju raibā laputs (Neomyzus circumflexus). Mūsu republikā laputis var pārciest ziemu arī uz augu saknēm. Piemēram, vairākas apakšdzimtas Pemphiginae sugas (Forda formicaria, Geoica utricularia, Pentaphis sugas u. c.) sastopamas ziemā uz graudzāļu saknēm.

Dažas laputu sugas vispār neiekļaujas aprakstītajās shēmās, piemēram, Neanoecia zirnitsi dzīvo tikai uz graudzāļu, it īpaši uz sarkanās auzenes saknēm, uz kurām sastopama arī tās dzimumpaaudze un ziemo olas. Tātad olas šajā gadījumā ziemo uz papildu barības auga. Tāda neparasta dzīves cikla izveidošanos varētu izskaidrot vienkārši: izzūdot pamata barības augam, nebūt nav obligāti jāizzūd arī dzimumpaaudzei, tā var saglabāties uz sākotnējā papildu barības auga.

Lapu blusiņas (Psyllodea) pēc izskata atgādina laputis, no kurām tās atšķiras ar spēju lēkt. Taustekļiem 10 posmu, tātad vairāk nekā pārējām augutīm, kurām to nav vairāk par 7. Mātītēm ir dējeklis.

No visā pasaulē zināmām 1300 lapu blusiņu sugām Padomju Savienībā sastop 300. Latvijas teritorijā lapu blusiņas nedaudz pētījis G. Flors, kas 1861. gadā publicējis ziņas par aptuveni 40 sugām.

Daudzas lapu blusiņu sugas ir augu kaitēkļi. Viens no bīstamākajiem burkānu kaitēkļiem ir burkānu lapu blusiņa (Trioza viridula). Tās masveida savairošanos sekmējusi lopbarības burkānu pastiprināta audzēšana. Attīstība notiek uz burkāniem, pieaugušās blusiņas ziemo uz eglēm. Augļu dārzu kaitēkļi ir ābeļu lapu blusiņa (Psylla mali) un bumbieru lapu blusiņa (P. pyri). Daudz sugu atrod uz lapu kokiem, pie tam noteiktas lapu blusiņu sugas dzīvo uz noteiktām koku sugām. Ļoti bieži sastop alkšņu lapu blusiņu (P. alni). Lapu blusiņas dzīvo arī uz dažādiem lakstaugiem.

Baltblusiņu (Aleurodea) ķermenis klāts ar baltiem vaska putekļiem, tādēļ tās nosauktas par baltām. Visā pasaulē zināmas tikai 200 sugas. Padomju Savienības Eiropas daļā kopā ar Kaukāzu 24 sugas. Mūsu republikā varētu atrast 7—8 sugas, pagaidām zināmas dažas.

Tikai siltumnīcās sastop kaitīgo polifāgo sugu — siltumnīcu baltblusiņu (Trialeurodes vaporariorum). Savvaļā uz kļavām atrasta kļavu baltblusiņa (Aleu-rochiton aceris), bet uz kumejpēdām — kumeļpēdu baltblusiņa (Aleurodes asari).

Bruņutīm (Coccodea) raksturīgs dzimumu dimor-fisms: ļoti reti sastopamie tēviņi parasti ir spārnaini, bet mātītes vienmēr bez spārniem, bez tam tām nevar skaidri atšķirt galvu, krūtis un vēderu. Mātītēm parasti nav arī kāju, tādēļ tās visbiežāk nekustīgi sēž zem dažādiem aizsargveidojumiem, nereti zem vaska vairoga. Bruņutis sūc augu sulas un nereti kļūst par bīstamiem kaitēkļiem, jo stipri invadētie augi nīkuļo un pat nokalst.

Zināmas vismaz 3000 bruņutu sugas, Padomju Savienībā aptuveni 500. Latvijā bruņutis agrāk pētījis O. Jons, pēdējā laikā — B. Rasiņa. Viņa konstatējusi 60 sugas, no kurām 16 sastop tikai augu mājās. Starp šīm 60 sugām 11 ir zinātnei jaunas. No tām 3 aprakstījis viens no vadošajiem bruņutu speciālistiem pasaulē N. Borhseniuss, bet 8 — B. Rasiņa (1966, 1971).

Savvaļā visvairāk bruņutu sugu konstatētas mežos. Sugām bagātākie mežu tipi ir gārša un mistrājs. Mūsu savvaļas sugas pieder lielākoties jaukto mežu zonas faunai — 26 sugas, no kurām dažas dzīvo arī taigas zonā. Platlapju mežu faunu pie mums pārstāv 2 vietējas (Coccura comari, Pseudochermes fraxini) un 2 ar augiem ievestas sugas (Eulecanium mali, Par the nolecamam iletcheri). Pārējo 14 savvaļas sugu, ieskaitot 9 jaunās sugas, izplatība nav noskaidrota.

Kā augu kaitēkļi Latvijā novērotas 18 sugas — 8 dārzos uz augļu kokiem, ogu krūmiem un krāšņum-augiem, bet 10 augu mājās. No savvaļas bruņutīm viskaitīgākās ir polifāgās grimoņu (Parthenoleca-nium corni), vītolu (Chionaspis salicis) un komat-veida (Lepidosaphes ulmi) bruņutis. To dzīves pa-matvieta ir meži, no kuriem tās nokļūst dārzos. Mežos tās dzīvo uz dažādiem kokiem un krūmiem, bet komatveida un vītolu bruņutis arī uz sīkkrūmiem — viršiem, vistenēm, brūklenēm u. c. Uz mellenēm ļoti bieži sastop vītolu bruņuti, kuras mātīšu pelēcīgi baltie vairogi labi saskatāmi uz zaļajiem melleņu stumbriņiem. Vairums sugu tomēr dzīvo uz noteiktiem augiem vai pat tikai uz noteiktām to daļām. Tā, piemēram, uz ozoliem mitinās Kermococcus quercus un Asteriodiaspis quercicola, uz dzīvības kokiem — Eulecanium arion, uz egļu zariem — Pa-roudablis piceae un Physokermes piceae, uz priežu skujām — Leucaspis loewi. Dažas sugas sastop uz zālaugiem, piemēram, uz auzenēm un zemzālītēm.

Augu mājās uz palmām, lauriem, orhidejām, papardēm u. c. svešzemju augiem sastop ievazātas sugas. Kaitīgākās ir iegarenā bruņuts (Coccus hesperi-dum), aspidistru bruņuts (Pinnaspis aspidistrae), orhideju bruņuts (Diaspis boisduvalii), lauru bruņuts (Aonidia lauri).

Cietsparņi jeb vaboles — Coleoptera

Ļoti sīki līdz lieli kukaiņi. Latvijas faunā sīkākie ir spalvspārnīši (0,5—1,2 mm), lielākie pieder pie skrejvabolēm, briežvabolēm un koksngraužiem (aptuveni līdz 3 cm). Vairums mūsu sugu ir nelielas, nepilnu 1 cm garas vaboles. Pasaulē lielākās sugas sasniedz 16 cm garumu.

Vabolēm krūtis saaugušas ar vēderu, ķermenis robusts un kompakts, to parasti sedz ļoti ciets hitīns. Lai gan vaboļu ķermenis nav tik lokans kā daudziem citiem kukaiņiem, tas toties ir daudz izturīgāks. Priekšspārni stipri hitinizēti, cieti, nelidojot sedz vēderu («segspārni»). Lai gan lidojuma laikā izplestie priekšspārni veicina lidošanu, tomēr īstie lidor-gāni ir pakaļspārni. Vaboles var pakaļspārnus salocīt gareniski un šķērsām un novietot tos zem priekš-spārniem. Tas viņām dod ievērojamas priekšrocības salīdzinājumā ar citiem kukaiņiem — var veikli skraidīt pa zemi, rakties augsnē un mēslos, grauzties sēnēs un koksnē, peldēt ūdenī, jo to pakaļspārni ir paslēpti, tātad aizsargāti un netraucē.

Varbūt tieši ar šīm vaboļu īpašībām izskaidrojams fakts, ka tās ir sugām bagātākā kukaiņu kārta — zinātnei visā pasaulē jau pazīstamas vismaz 260 tūkstoši sugas, pēc dažām ziņām pat 350 tūkstoši. Padomju Savienībā vairāk nekā 20 tūkstoši, tās Eiropas daļā vairāk nekā 4 tūkstoši sugu. Fennoskandijā (ieskaitot Dāniju) saskaņā ar 1960. gada katalogu ir apmēram 4600 sugas. Mūsu republikā droši vien vismaz 3200, bet varbūt pat 3500 sugas.

Dzīves vietas visdažādākās — ūdenī, augsnē, uz zemes un augiem. Bioloģija arī ļoti daudzveidīga — it īpaši daudz ir plēsīgo un augēdāju sugu, bet pārtiek arī no trūdvielām, mēsliem, beigtiem dzīvniekiem, ādām. Kāda sīka suga dzīvo bebru apmatojumā un pārtiek no ērcēm, bet Latvijā tā vēl nav atrasta. Starp augēdājām sugām daudz kaitēkļu, piemēram, no lauksaimniecībā viskaitīgākajiem kukaiņiem aptuveni V3 (63 no 181) ir vaboles (Ozols, 1948).

J. Fišers 1791. gadā uzskaitījis 122 Vidzemē konstatētas sugas, starp kurām ir visu svarīgāko dzimtu pārstāvji. Viņš minējis samērā daudz mārīšu — 12 sugas un pazinis arī tādus interesantus kukaiņus kā jāņtārpiņš, riekstu smecernieks, tinēj smecernieki. Autors raksta, ka latvieši šos kukaiņus vispār sauc par «Bambals», arī «Wabbuls», bet, aprakstot Chiy-somela oleracea, dod šīs vaboles precīzu latvisku nosaukumu «Spradschi».

Nepakavējoties pie J. Fleišera (1829), B. Gimmer-tāla (1829), K. Prehta (1818) un H. Kavala (1858, 1869) darbiem, jāpievēršas G. Zeidlica monogrāfijai par vabolēm sērijā «Fauna Baltica». Tās pirmais izdevums iznāca 1872.—1875. g., bet otrais — 6 daļās 1887.—1891. g. Teritoriāli tā aptver bijušās Kurzemes, Vidzemes un Igaunijas guberņas. Šajā monogrāfijā minētas 2176 Baltijā atrastās sugas. Vēl nesen tika vispār atzīts, ka tā uzlūkojama ari par Latvijas vaboļu faunas pamatdarbu, un tika nosaukts pat precīzs sugu skaits — 2082, kas šajā darbā minēts Latvijai. Tomēr G. Zeidlica monogrāfiju sīkāk analizējot, šie uzskati jākoriģē, jo minētais autors konkrētas atradnes gandrīz nemin, dažkārt tikai norāda, kurā guberņā suga atrasta. Visparastākie ir tie gadījumi, kad autors tikai raksturo sugas sastopamības biežumu Baltijā vispār. Tādējādi G. Zedlica publicētie dati parasti nemaz tieši un nepārprotami neliecina, ka suga tiešām Latvijā atrasta, var tikai netieši secināt, ka Baltijā vispār bieži atrastās sugas droši vien konstatētas arī Latvijas teritorijā. Bet par retajām sugām to secināt vairs nevar.

Ja no Baltijas 2176 sugām atskaita tās, kas nepārprotami minētas tikai Igaunijai, tad paliek aptuveni tik, cik līdz šim bez ierunām ieskaitīja Latvijas faunā (2082). Jāievēro arī tas, ka kopš šīs monogrāfijas publicēšanas uzskati par daudzu sugu, it īpaši sīkāko vaboļu sistemātiku ir mainījušies (tagad sugas ir labāk definētas, t. i., prot tās labāk savstarpēji atšķirt). Tādēļ, ja gribētu precīzi pateikt, cik sugu G. Zeidlics minējis Baltijai un Latvijai, tad vajadzētu no jauna izpētīt tās kolekcijas, kuras viņš izmantojis savas monogrāfijas rakstīšanai. Diemžēl šodien nav pat drošu ziņu par attiecīgo kolekciju likteni. Tādējādi G. Zeidlica monogrāfija nav uzlūkojama par Latvijas vaboļu faunas pamatdarbu. Tāds darbs vēl jā rada.

Teiktais nenozīmē, ka G. Zeidlica monogrāfija jānoniecina. Ja ne no sugu izplatības raksturojuma viedokļa, tad vismaz no vairākiem citiem viedokļiem tā vēl patlaban ir ļoti vērtīgs darbs.

Pēc aplūkotās monogrāfijas iznākšanas par Latvijas vabolēm rakstījuši H. Ratlefs (1905 u. c.), J. Mi-kutovics (1905, 1911, 1939), T. Lakšēvics (1927, 1939, 1942), L. Brammanis (1930), H. Lindbergs (1932), L. Danka (1939, 1943). Padomju Latvijā darbus par vabolēm publicējuši J. Cinovskis, G. Ozols, V. Pū-tele, M. Stiprais, V. Šmits, K. Jēgina u. c. īpaši jāpiemin J. Cinovska grāmata par maijvaboļu iekūņoša-nās prognozēšanu (1958) un V. Šmita monogrāfija par mizgraužiem (1960). Populāru grāmatu par derīgām un kaitīgām vabolēm sarakstījusi L. Danka (1950).

Latvijā faktiski konstatēto vaboļu sugu skaits nav zināms. Ja maksimāli un nekritiski izmanto G. Zeidlica monogrāfijas datus, tad atrastas it kā ap 2600 sugas. īstenībā droši konstatēto sugu ir mazāk, bet tieši cik, par to zināmu skaidrību varētu dot faunis-tiskās literatūras pārrevidēšana, atmetot nedrošās ziņas. Tomēr pats galvenais ir nevis iztirzāt literatūru, kas daudzos gadījumos ir vismaz morāli novecojusies, bet organizēt jaunus pētījumus.

Vaboļu kārta iedalās divās apakškārtās — gaļēdā-jās vabolēs (Adephaga) un visēdāj ās vabolēs (Poly-phaga). īstenībā to pamatatšķirības ir nevis bioloģijā (barības sastāvā), jo arī otrajā apakškārtā ir zoofāgi, bet gan anatomijā (galvenokārt pakaļkāju izveidojumā). Pie gaļēdājām vabolēm pieder tikai 4 dzimtas — skrejvaboles, airvaboles, peldvaboles, virpu-ļotāji. Pavisam Latvijas faunā apmēram 80 dzimtas, no kurām aplūkosim 30.

Skrejvaboles (Carabidae) dzīvo uz zemes, bet dienā parasti slēpjas augsnes spraugās, zem akmeņiem, koku gabaliem, vecām lapām utt.; kāpuri dzīvo augsnē. Vaboles un kāpuri ir zoofāgi, pārtiek no citiem kukaiņiem, to kāpuriem, sliekām, gliemežiem. Dažas lielas Carabus sugas var ar žokļiem sadragāt sīkāku gliemežu čaulu. Kāda suga, ko varētu saukt par gliemežu skrejvaboli (Cychius caraboides), pilnīgi pielāgojusies gliemežu ēšanai. Tai ir sīka galva ar pagarinātiem mutes orgāniem, šauras krūtis, vijīga ķermeņa priekšdaļa, kas viss kopā atvieglo iespraukšanos spirāliskajā, dziļumā sašaurinātajā gliemeža čaulā. Dažas sugas ir fitofāgas. Svarīgākā ir dīgstu skrejvabole (Harpalus aeneus), kas pārtiek galvenokārt no savvaļas augiem un ēd arī nezāļu sēklas; labību graudiem tā izēd tikai dīgstus. Šī suga sastopama diezgan bieži, bet nav atrasta tīrumos, kas apsēti ar heksahloranizētu sēklu, jo no tādas sēklas tā nobeidzas. Neparasts dzīves veids ir sugai Amaia aulica — tā ir augēdāja, kas rāpjas baroties ar sēklām lielu kurvjziežu, piemēram, pūkaino dadžu un tīruma ušņu kurvīšos. Dažas sugas kļūst par fitofāgām, ja trūkst dzīvnieku barības vai arī ir pārāk liels sausums. Tie ir galvenie iemesli, kādēļ Pterostichus vulgaris, Car abus cancel latus un Pseudophonus pubescens reizēm kaitē zemenēm. Pēdējai sugai vērojama pat zināma specializācija; tā ēd tikai zemeņu sēklas, kas atrodas uz sulīgās ogas, to no virsas sabojājot.

Skrejvaboles dažkārt ļoti jutīgi reaģē uz dzīves vietas apstākļiem, tādēļ ir samērā daudz sugu, kas sastopamas tikai noteiktās vietās.

Smilšainās vietās sastop sausumu un siltumu mīlošas sugas Pterostichus lepidus, Calathus erratus, Ca-rabus nitens, vairākas Harpalus un Amara sugas, piemēram, H. smaragdinus, A. querxseli (Stiprais, 1958). Tām pieskaitāma arī smilšvabole Cicindēta hybrida. Ezermalās bieži sastop Blethissa multipunc-tata, Carabus clathratus, Odacantha melanura, vairākas Agonum, Chlaenius, Pterostichus u. c. ģinšu sugas. Ģinti Elaphrus sastop arī pie upēm un strautiem, pie tam pelēcīgi zeltainā E. riparius dzīvo galvenokārt smilšainās vietās, bet zilgani violetā E. cup-reus — dūņainās. Ļoti parasta pie ūdens ir ģints Bembidion, kurā ir nelielas vaboles. Parastākās sugas krastmalās ir Bembidion litorale, B. azurescens, B. femoratum u. c. Dažas Bembidion sugas raksturīgas tīrumu augsnēm. Kūdras purvos dzīvo Agonum ericeti.

Kultivētajās platībās vislielākais skrejvaboļu blīvums vērojams rušināmaugu laukos (kartupeļos, cukurbietēs, kukurūzā), turpretim āboliņā un labībās to 2—3 reizes mazāk. Tīrumos, galvenokārt labībās, novērotas 48 sugas (Ozols, 1956, 1963). Gandrīz V3 no tām jeb 75% no noķertajiem īpatņiem bijušas pilnīgas (tikai Harpalus aenus) vai daļējas (Amara apri-caria, Bembidion lampros u. c.) augēdājas, ko autors secina no tā, ka šīs sugas izzudušas vai samazinājušās laukos ar heksahloranizētu sēklu. Auzu laukā visparastākās bijušas Clivina iossor un Amara consu-laris, kam sekojušas trīs iepriekš minētās sugas. Smilšainos kartupeļu laukos R. Cinītis (1962) atradis 44 sugas, visbiežāk Pterostichus vulgare, Pseudophonus pubescens, Amara iulva, Clivina fossor, t. i., 68% no visiem noķertajiem īpatņiem. Smilšainu kartupeļu lauku skrej vaboles pētījusi arī M. Svikle (1970), lai noskaidrotu, kādas un cik lielā daudzumā tajos sastopamas sugas, kas pazīstamas kā kartupeļa lap-grauža ienaidnieces. Starp noķertajām 54 sugām 13 ir zināmas kā minētā kartupeļu kaitēkļa iznīcinātājas. Šīm 13 sugām piederējušas 82% no ievāktajiem īpatņiem. Biežākās no tām bijušas Pseudophonus pubescens, Pterostichus vulgaris, Calathus fuscipes.

Latvijā skrejvaboļu faunas sastāvs noskaidrots ļoti pilnīgi. Līdz šim atrastas 276 sugas, un atklāt vēl kādu sugu ir visai grūts uzdevums. Šajā skaitā ietilpst arī 5 smilšvaboļu (Cicindela) sugas, kuras agrāk izdalīja īpašā dzimtā.

Airvaboles (Dytiscidae) ir 2—35 mm gari ūdens kukaiņi, kas dzīvo galvenokārt stāvošos ūdeņos. Vaboles un kāpuri plēsīgi. Lielākās sugas uzbrūk kurkuļiem un zivju mazuļiem. Kāpuriem garajos, slaidajos knaibļveida žokļos ir kanāls, kas atveras tuvu žokļa galam. Pa kanālu jau upura satveršanas brīdī izplūst paralizējošs šķidrums, kas veic arī iepriekšēju, ārpusķermeņa gremošanu. Kāpurs tātad no upura izsūc jau daļēji sagremotu šķīdumu. Atšķirībā no peldvabolēm airvaboles peld ar pakaļkāju vienlaicīgiem vēzieniem, it kā airējas, no kā cēlies to latviskais nosaukums.

Latvijā aptuveni 100 sugas. Pētot Kurzemes zivju dīķu ūdensvaboles, M. Ivanova (1958) atradusi 77 sugas, to skaitā 40 airvaboļu sugas. Viskaitīgākie dīķsaimniecībās ir zeltmalu airvaboles (Dytiscus marginalis) 2. un 3. stadijas kāpuri, jo viņi vislielākā skaitā sastopami vasaras pirmajā pusē, kad karpu mazuļi vēl mazi un vieglāk satverami. Šīs sugas vaboles visbiežāk uzbrūk citām ūdensvabolēm, ūdens-blaktīm un trīsuļodu kāpuriem, bet dīķsaimniecībās kaitē galvenokārt kā zivju barības konkurenti, nevis kā to tiešie ienaidnieki.

No zooģeogrāfijas viedokļa interesanti, ka Kurzemes dīķos atrasta ziemeļu suga Dytiscus lapponicus, bet Latgales augstienes ezeros — dienvidu suga Cy-bislei lateralimarginalis.

Peldvaboles (Haliplidae) ir dažus milimetrus garas ūdensvaboles, kas mīt nelielos stāvošos ūdeņos. Peld ar pakaļkājām, kuras kustina pamīšus. Vaboles un kāpuri pārtiek no aļģēm. Latvijā 10 sugas.

Virpuļotāji (Gyrinidae) ir nelielas melnas,, spīdīgas vaboles, kas labprāt salasās baros un parasti steidzīgi riņķo pa ūdens virsu. Spēj strauji nirt. Acis sadalītas augšējā un apakšējā daļā; vabole, joņojot pa ūdens līmeni, vienlaicīgi pārredz gan ūdens virsu, gan skatās ūdenī. Šāda pārsteidzoša acu piemērošanās dzīvei uz ūdens ir unikāla parādība dzīvnieku pasaulē. Latvijā 6 sugas. Viena suga (Orectochilus villosus), ko uzskata par retu, dzīvo strautos un dienā slēpjas.

Udensmīļi (Hydrophilidae) ir pirmā visēdāju vaboļu apakškārtas dzimta. Parasti sīkas vaboles, bet te piederošais lielais ūdensmīlis (Hydrous piceus) aptuveni 4 cm garš un ir viena no mūsu lielākajām vabolēm. Tas ir melns, ar zaļganu spīdumu. Udensmīļi dzīvo ne vien ūdenī, bet arī uz zemes mitrās vietās vai svaigos mēslos. Starp ūdens iemītniekiem tikai dažas lielās sugas veikli peld, sīkās rāpo pa augiem un ūdenī tikai ķepurojas. Vaboles pārtiek no aļģēm un citiem ūdens augiem vai pūstošam augu atliekām. Kāpuri plēsīgi, uzbrūk gliemjiem, kukaiņu kāpuriem, tārpiem. Daudzu ūdens sugu kāpuri ar upuri paceļas pat virs ūdens līmeņa, jo tie, tāpat kā skrejvaboles un airvaboles, barību daļēji sagremo ārpus ķermeņa; ūdenī tas nav iespējams, jo ūdens-mīļu kāpuriem žokļos nav kanāla, tādēļ tie gremošanas sekrētu nevar injicēt tieši upurī un gan sekrēts, gan iepriekš sagremotā barība ūdenī aizskalotos.

Pasaulē zināmas 2300 sugas, Latvijā tikai aptuveni 60.

Strupvaboles (Histeridae)' ir sīkas, ļoti cietas vaboles ar elkoņveidā saliektiem vālīšveida taustekļiem. Spārnu gali strupi. Parasti spīdīgi melnas, ar sarkaniem plankumiem uz spārniem. Pārtiek galvenokārt no citu kukaiņu kāpuriem. Sastopamas uz beigtiem dzīvniekiem, trūdošās augu atliekās, mēslos, spraugās zem koku mizas, kukaiņu ejās koksnē, pie skudrām. Visumā derīgas.

Visā pasaulē 3800, PSRS Eiropas daļā 120, mūsu republikā 45 sugas.

Līķvaboles (Silphidae) ir vidēji lielas un lielas vaboles, kas visbiežāk pārtiek no beigtiem dzīvniekiem. Ģints Neciophoius sugas spēj sīkākus dzīvniekus (peli, cirslīti vai vardi) «ierakt» pat vairākus desmitus cm dziļi, tādēļ tās sauc par kapračiem. Agrāk visu dzimtu sauca par kapračiem, bet šis nosaukums jāmaina, jo tikai viena ģints aprok savu barību. Aprakšanu kopīgi veic tēviņš un mātīte, kuri no līķa apakšas aizgrūž augsni uz visām pusēm, tādējādi līķi pamazām gremdējot aizvien dziļāk. Šādas rīcības bioloģiskā jēga ir tāda, ka apraktā barība ir pasargāta no citiem tās iekārotājiem. Kapračiem ir izveidojies vienreizējs kāpuru aprūpēšanas instinkts. Mātīte olas dēj nevis tieši uz barības, bet tās tuvumā. Pirms kāpuru šķilšanās mātīte apraktajā līķī vairākkārt iešļāc gremošanas sekrētu, kas barību da-

Jēji sagremo. Jaunie kāpuri tiek baroti apmēram tāpat, kā putni baro savus mazuļus. Tātad dabā kapračiem ir sanitāru loma.

Parastākā suga ir raibais kapracis (Necrophorus vespillo). Tas ir 11—24 mm garš, melns kukainis ar oranžām šķērsjoslām uz spārniem. Uz līķiem, mēsliem, pūstošām sēnēm atrod sarkankrūšu līķvaboli (Oiceoptoma thoracica). Tā ir 15 mm gara, saplacināta, melna vabole ar sarkanām krūtīm. Dzīviem gliemežiem uzbrūk Phosphuga atiata. Sakarā ar dzimtas nosaukuma maiņu jāmaina nosaukumi arī abām fitofāgajām Aclypea sugām, kuras līdz šim sauca par biešu kapračiem; pareizāk tās vienkārši dēvēt par biešu vabolēm. Latvijā 35 sugas.

Spalvspārnīši (Ptiliidae) jāpiemin tādēļ, ka tie ir vissīkākās vaboles. Pakaļspārni matveida, apjozti ar skropstiņām. Vabolītes aktīvi nelido, bet pasīvi ļaujas gaisa strāvām. Dzīvo mēslu kaudzēs un trūdošās augu atliekās (zem lapām, aiz mizas), arī pie skudrām u. c. Pārtiek laikam no sēņu sporām. Par Latvijā sastopamajiem spalvspārnīšiem nav gandrīz nekādu drošu ziņu, varētu atrast 25—30 sugas.

Isspārņi (Staphylinidae) ir viena no plašākajām dzimtām — pasaulē apmēram 30 000 sugu. Uzskata, ka Latvijā atrastas 425 sugas, bet šis skaits ir pārspīlēts. Faktiski tomēr varētu atrast pat 700 sugas, jo Zviedrijas dienvidu daļā konstatētas 874 sugas. Rūjienā, Koknesē un Ķemeros īsspārņus pētījusi L. Danka.

Isspārņi ir nelielas un sīkas vaboles ar slaidu ķermeni un stipri saīsinātiem priekšspārniem, kas parasti sedz tikai pašu vēdera pamatu. Tikai dažas sugas pārsniedz 2 cm garumu (Creophilus maxillosus, Staphylinus caesareus). Dzīvo dažādās pūstošās augu un dzīvnieku atliekās, nobirušās lapās, sūnās, zem akmeņiem, augsnē, mitrās piekrastes smiltīs, putnu ligzdās, pie skudrām, sēnēs, ziedos. Gandrīz visas sugas ir plēsīgas. Interesanta specializācija vērojama ģintī Aleochara — tās kāpuri pārtiek no mušu kūniņām tādēļ tos var izmantot kaitīgo mušu bioloģiskajai apkarošanai.

Vālīšvaboles (Pselaphidae) ir īsspārņu tuvas radinieces. Tās ir sīkas vabolītes ar vālīšveida taustekļiem un nedaudz saīsinātiem priekšspārniem. Tomēr vēl raksturīgāki ir labi attīstītie pagarinātie žokļu tausti. Dzīvo zemsegā, satrupējušā koksnē, pie skudrām. Plēsīgas, pārtiek no ērcēm un citiem sīkiem posmkājiem. Par Latvijas vālīšvabolēm nav gandrīz nekādu drošu ziņu, atrastas apmēram 15 sugas, bet īstenībā to daudz vairāk. No Baltijas dzintara zināmas 46 fosīlas sugas.

Spīdvaboles (Lampyridae) dzīvo gandrīz tikai siltākās zemēs, kur sastop ap 2000 sugu. Visas sugas, vismaz mātītes, spēj spīdēt. Gaismas orgāni atrodas vēdera apakšpusē un satur luciferīnu — īpašu olbaltumvielu. Fermenta luciferāzes klātienē luciferīns ar gaisa skābekli oksidējas par oksiluciferīnu. Šis process ir gandrīz vai neticami ekonomisks, jo no atbrīvotās enerģijas 98% pāriet gaismā. Latvijā 2 sugas. Bieži sastop jāņtārpiņu (Lampyris noctiluca), kura latīnisko nosaukumu varētu tulkot kā «nakts-spīduma laterna». Tēviņš spārnots, nedaudz mazāks nekā mātīte (16—18 mm), kurai spārnu nav. Spīd tikai mātīte, pie tam samērā ļoti spilgti.

Mīkstspārņus (Canthaiidae) raksturo it īpaši plānie mīkstie priekšspārni, kaut gan arī to ķermeņa sega tikai vāji hitinizēta. Vaboles un kāpuri plēsīgi, bet reizēm grauž arī sulīgas augu daļas. Dažas sugas vasarā sastop masveidā mežmalās un krūmājos čemurziežu ziedos, piemēram, rūsgano mīkstspārni (Rhagonycha fulva) un tumšo mīkstspārni (Cantharis fusca). Pie mums droši vien kādas 40 sugas.

Skudrulīšiem (Cleridae), kaut gan tie pieder mīkst-spārņu virsdzimtai, tomēr samērā cieta ķermeņa sega. Raibas pūkainas (ar īsiem sariņiem) vaboles, kas krāsojuma dēļ atgādina lielākas skudras. Plēsīgi.

Latvijā 5 sugas. Parastajam skudrulītim (Thanasimus iormicarius) ķermeņa apakša sarkana, spārni melni, to pamatdaļa sarkana, bet vidusdaļā 2 baltas šķērs-joslas. Šis sugas vaboles un kāpuri pārtiek no miz-graužiem.

Sprakšķi (Elateridae) ir nelielas līdz vidēji lielas, slaidas vaboles. Nokritušas uz muguras, tās spēj, strauji atliecoties un apmetot kūleni, pagriezties pareizā stāvoklī. Šai brīdī dzirdams raksturīgs troksnis — sprakšķis jeb knikšķis, kas rodas, priekš-krūšu izaugumam ieslīdot viduskrūšu iedobumā. To kāpuri, t. s. drātstārpi, reizēm ir augu kaitēkļi. Dzīvo augsnē, zem atmirušu koku mizas, trūdošos celmos, sēnēs. Kāpuru skaits augsnē atkarīgs no augsnes īpašībām, augu segas utt. Parasti uz 1 m2 ir daži desmiti, reti vairāk par 100. Visvairāk kāpuru atrod zālājos un vecākos āboliņa vai lucernas laukos. Viskaitīgākais, šķiet, ir tumšais sprakšķis (Agriotes obscurus), kas visbiežāk sastopams vieglās, vidēji blīvās, vāji skābās (pH 6—6,5) augsnēs. Citas stipri kaitīgas sugas ir svītrainais sprakšķis (Agriotes lineālus), mazais labības sprakšķis (A sputator) un spīdīgais sprakšķis (Selatosomus aeneus).

Latvijā 65 sugas, kas parasti vienmuļi krāsotas, tumšas. Dažām ģints Elatei sugām priekšspārni spilgti sarkani. Dažas sugas metāliski spīdīgas, piemēram, lapu koku mežu iemītniece Corymbites pecti-nicoinis, kurai raksturīgi ķemmveida taustekļi.

Krāšņvaboles (Buprestidae) ir viena no sugām bagātākām vaboļu dzimtām — zināmas 13 000 sugas, kas sastopamas it īpaši tropos. Slaidas, parasti metāliski spīdīgas vaboles. Kāpuri grauž koksni, izņemot ģinti Trachys, kas izalo lapas. Baltijā tā pārstāvēta ar 2 sīkām sugām (2,5—3,5 mm). Pavisam Latvijā varētu atrast ap 30 sugu. Lielākā suga (ap 25 mm) ir lielā krāšņvabole (Chcilcophora mariana), kas kaitē priedēm.

Adgrauži (Dermestidae) ir nelieli kukaiņi, kuru ķermenis dažkārt klāts ar zvīņām. Kāpuri pārtiek no sausiem dzīvnieku produktiem — no dzīvnieku līķu atliekām, it īpaši no matiem, spalvām, ragiem, ādām, sakaltušas gaļas. Kāpurus sastop putnu ligzdās, zvēru alās, lapseņu un bišu ligzdās u. c., bet vaboles bieži uz ziediem. Telpās bojā kažokādas, vilnas izstrādājumus, priekšmetus ar dzīvnieku sariem, žāvētu gaļu un zivis, zooloģiskās kolekcijas, žāvētus augļus utt. Latvijā apmēram 20 sugas. Parastākā un reizē kaitīgākā suga ir joslainais ādgrauzis (Dermestes larda-rius). Vabole 7—9 mm gara, melna, spārnu pamats ar pelēku šķērsjoslu. Stipri izplatīts arī divpunktu ādgrauzis (Attagenus pellio), kas nedaudz mazāks par iepriekšējo, pilnīgi melns, bet ar gaišu matiņu grupām uz spārniem. Sīkās sarkanmelnbalti raibās Anthrenus sugas bojā kukaiņu kolekcijas; vaboles bieži atrodamas uz ziediem, it īpaši uz spirejām.

Aveņvaboles (Byturidae) pat visas pasaules apjomā ir neliela dzimta (21 suga). Latvijā tikai 2 sugas. Visiem ir pazīstama ļoti kaitīgā aveņvabole (Byturus tomentosus), jo tās kāpurs ir aveņu ogu kaitēklis. Vabole aptuveni 4 mm gara pelēkmelna, ar iedzeltenu apmatojumu.

Spīduļi (Nitidulidae) ir sīkas, parasti 2—3 mm garas vabolītes, lielākoties spīdīgas. Pārtiek no augiem, vaboles bieži uzturas ziedos. Dažas sugas dzīvo zem koku mizas un mizgraužu ejās, pārtiekot no mizgraužiem; daļu no tām tagad izdala īpašā dzimtā Rhizophagidae. Latvijā droši vien kādas 80 sugas. Kaitīgs ir krust-ziežu spīdulis (Meligethes aeneus), kas sabojā neizplaukušos ziedus. Nātru ziedkopās reizēm masveidā sastop nātru spīduli (Brachypterus urticae).

Mārītes (Coccinellidae) ir sīki un nelieli, virspusē apaļīgi un pat lodveidā izliekti kukaiņi. Spārni parasti sarkani vai dzelteni ar melniem punktiem vai otrādi. Dzīvo uz dažādiem augiem. Visas mārīšu sugas, izņemot biešu mārīti, ir plēsīgas, jo gan vaboles, gan to kāpuri pārtiek galvenokārt no laputīm, bruņutīm, dažādu citu kukaiņu sīkiem kāpuriem, ērcēm. Tādēļ mārītes ir derīgi kukaiņi, kas jāsaudzē.

Visā pasaulē gandrīz 4000 sugu, Padomju Savienībā 160, mūsu republikā 46 sugas. Viena no visbiežāk sastopamām sugām ir divpunktu mārīte (Adalia bipunctata). Tās krāsa ļoti mainīga — segspārni pā-rasti ir sarkani ar diviem melniem punktiem, bet sastop arī īpatņus, kam melnā krāsa pārsvarā un sarkani tikai daži punkti un plankumi. Sarkano īpatņu ir 60—90%. Abu krāsu formu skaita attiecība vienā vietā (populācijā) mainās atkarībā no gadalaika. Rudenī vairāk melno mārīšu, jo melnās ātrāk reaģē uz temperatūras maiņām, labāk izmanto mūsu republikas samērā vēsā klimata siltās dienas, aktīvāk vairojas, toties ziemā ātrāk atdziest un iet vairāk bojā nekā sarkanās mārītes. Tādējādi divpunktu mārīte ir labs piemērs polimorfisma bioloģiskajai nozīmei — sugas, kam ir šādas dažādas formas, labāk pielāgojas vides apstākļiem (Lūsis, 1961). Ļoti bieži sastop arī piecpunktu mārīti (Coccinella quinque-punctata). Viena no lielākajām sugām ir septiņ-punktu mārīte (C. septempunctata), kas redzama daudz retāk. Vislielākā suga (8—9 mm) ir Anatis oceUata, kurai raksturīgs melno punktu gaišais ierāmējums. Mitrās vietās un uz ūdens augiem bieži redzama Hippodamia tredecimpunctala — garena mārīte ar dzeltensarkaniem vai gandrīz oranžiem, melni plankumainiem spārniem. Uz skuju kokiem dzīvo dažas gandrīz pilnīgi melnas mārītes.

Vienīgā augēdāja ir biešu mārīte (Subcoccinella vigintiquatuorpunctata). Tā bojā ne vien biešu, bet arī lucernas lapas un ēd arī balandas.

Ķirmji (Anobiidae) ir sīkas, parasti tikai dažus mm garas vaboles, kas atgādina mizgraužus. Ķirmju kāpuri pārtiek galvenokārt no nedzīvas koksnes, izalo-jot un sabojājot kokmateriālus, vecu malku, griestu balstbaļķus, koka ēku sienas, mēbeles, bilžu rāmjus utt. Kāpuri var koksni tā sagrauzt, ka tā pārvēršas drūpošā, koksnes miltus saturošā masā. Koksni bojā, piemēram, mēbeļu ķirmis (Anobium punctatum) un tumšais jeb ēku ķirmis (A. pertinax). Daži ķirmji bojā egļu čiekurus (Einobius abietis, E. longicornis u. c.), bet skujkoku čiekuru ķirmis (E. abietinus) — gan priežu, gan egļu čiekurus. Maizes ķirmis (Ste-gobium paniceum) ir 2—3 mm gara brūngana vai iedzeltena vabolīte, kuras kāpuri sagrauž miltu produktus (sausiņus, biskvītus, makaronus u. c.). Latvijā 23 sugas.

Zaglīši (Ptinidae) ir ķirmju tuvi radinieki. Sīki kukaiņi ar garām kājām un taustekļiem, reizēm ieapaļu vēderu, kādēļ atgādina zirnekļus. Pārtiek no augu un dzīvnieku atliekām. Bieži sastop ēkās, kur bojā ādas, vilnas audumus, drogas, miltu produktus, pie tam kaitīgākas tieši vaboles. Telpās un noliktavās kaitē parastais (Ptinus fur) un cekulainais (P. rap-tor) zaglītis. Zīdainais zaglītis (Niptus hololeucus) ir sinantropa suga, kura no tā dzimtenes Mazāzijas ar precēm ievazāta visā Eiropā un arī Amerikā; tā kā šī suga ir bezspārnaina, tā pati nevarētu tik plaši izplatīties. Latvijā kāds ducis sugu.

Šaurspārņi (Oedemeridae) ar slaido ķermeni un samērā garajiem taustekļiem atgādina koksngraužus, bet atšķiras no tiem ar mīkstiem virsspārniem, uz kuriem redzamas gareniskas dzīslas, kā arī ar piec-posmainām priekškāju un viduskāju pēdām (koksn-graužiem tās ir četrposmainas). Vaboles bieži mājo uz ziediem, kāpuri visbiežāk trūdošā koksnē. Latvijā aptuveni 12 sugas.

Vasaras sākumā cūkpieņu ziedos ļoti bieži sastop Oedemera virescens. Tā ir ap 10 mm gara, zaļa, nedaudz spīdīga vabole, tēviņiem paresninātas pakaļkāju ciskas. Dzimuma dimorfisms vēl krasāk izteikts 8—12 mm garajam Anoncodes ustulata, kas konstatēts, piemēram, vairākās vietās Jelgavas rajonā. Šīs sugas vaboles ir melnas, sīkākajam tēviņam vienīgi segspārni daļēji brūni, bet viduskāju ciskas galā ar līku izaugumu; mātīte no virsas gandrīz pilnīgi brūna.

Melnuļi (Tenebrionidae) ir viena no lielākajām vaboļu dzimtām. Pasaulē gandrīz 20 000 sugu. Sau-summīļi, dzīvo galvenokārt tuksnešos un stepēs. Latvijā aptuveni tikai 30 sugas. Parasti melnas, sīkas līdz vidēji lielas vaboles, kas dienā slēpjas. Kāpuri atgādina sprakšķu kāpurus. Barība ļoti dažāda — augu un dzīvnieku atliekas, trūdoša koksne, piepes, dažas sugas grauž augu saknes, piemēram, Opatium sabulosum. Miltus un graudu produktus bojā miltu (Tenebrio molitor) un sīkais miltu (Tribolium con-fusum) melnulis; pēdējā suga bojā arī kukaiņu kolekcijas. Miltu melnuļa kāpuri spēj dzīvot pilnīgi sausos miltos. Tos izmanto laboratorijās un dzīvokļos putnu un akvāriju zivju barošanai.

Briežvaboles (Lucanidae) ir vidēji lielas un lielas vaboles ar spēcīgiem augšžokļiem. Dižās briežvaboles (Lucanus cervus) tēviņiem ir sevišķi lieli, galā zaroti augšžokļi, kas aizņem vismaz '/3 no kopējā ķermeņa garuma. Tādi augšžokļi atgādina brieža ragus, un no tā cēlies šīs sugas un visas dzimtas latviskais nosaukums. Latvijā tikai 5 sugas. Nenosaucot 3 vidēji lielas un diezgan bieži sastopamas sugas un neaprakstot samērā lielo (līdz 3 cm) blāvo briežvaboli (Dorcus parallelopipedus), aplūkosim dižo briežvaboli. Tā ir melna, ar brūniem segspārniem. Tēviņš var būt pat 7—8 cm garš, tātad tā būtu lielākā Latvijas vabole, tomēr nav zināms, vai tā pie mums vēl sastopama. Tās kāpurs dzīvo vecu ozolu stumbros, pārtiek no trūdošas koksnes. Tā ir viena no nedaudzām kukaiņu sugām, kuru derētu uzskatīt par īpaši aizsargājamu un ieskaitīt dabas pieminekļos.

Plākšņtauslekleņi jeb plākšņūsaiņi (Scarabaeidae) ir loti dažāda lieluma un izskata vaboles. Taustekļu vālīte sastāv 110 3—7 posmiem, kas ir plākšņveida un sakārtoti vēdekļveidā. Tāda uzbūve palielina taustekļu spējas uztvert smaržas. Dzīves veids visai dažāds. Vaboles un kāpuri ir augēdāji, tomēr grauž ne tikai dzīvus augus, bet bieži vien pārtiek no augu atliekām, satrupējušas koksnes, mēsliem. Kāpuri dzīvo augsnē, trūdošā koksnē, mēslos, skudru pūžņos, zvēru alās un midzeņos. Vairākām sugām ir izveidojušies bioloģiski interesanti pēcnācēju aprūpē-šanas instinkti. Aprakstītas 18—20 tūkstoši sugas. Visā Padomju Savienībā zināmas 1000, mūsu republikā 87 sugas.

Iedalījums apakšdzimtās nav nostabilizējies, to skaits svārstās no 2 līdz 17.

Pie pirmās apakšdzimtu grupas, kuru agrāk apzīmēja par maijvaboļu apakšdzimtu (Melolonthinae), pieder sugas, kuru vaboles un kāpuri pārtiek no dzīviem vai trūdošiem augiem.

Lielākās un pazīstamākās sugas pieder pie maijvaboļu ģints (Melolontha). To kāpuri dzīvo augsnē

4—5 gadus un grauž dažādu augu saknes, tādējādi bieži kļūstot par bīstamiem kaitēkļiem. Vaboles reizēm nograuž kokiem, it īpaši ozoliem, visas lapas. Lauku maijvabole (M. melolontha) sastopama galvenokārt Zemgales līdzenumā un Dienvidkurzemē un masveidā lido ik pēc 4 gadiem.

Meža maijvabole. G. Ozola foto

Meža maijvabole (M. hippocastani) vienmērīgi sastopama visā Latvijā, apgrauž galvenokārt meža kokaugus. Ja meža maijvaboļu kāpuru uz 1 m2 ir 3—5, tad meža atjaunošanās apdraudēta. Jūnijvabole (Amphimallon solsti-tialis) atgādina maijvaboli, bet mazāka (14—19 mm). Tās kāpuri dzīvo smilšainās augsnēs un ir meža kaitēkļi. No augu saknēm pārtiek arī dārza vaboles (Phyllopeitha hoiticola) kāpuri. Vabole ir 10 mm gara, ar brūniem segspārniem, reizēm stipri sagrauž rožu ziedus. Vasaras vidū jūrmalas kāpās, retāk citos smiltājos uz graudzālēm atrod Hoplia paivula, kas segta ar zaļgani sudrabainām zvīņām. Augēdāji kāpuri ir arī jūlijvabolei (Anomālā aenea) un brūnajai vabolei (Serica brunnea), tās abas ir augu kaitēkļi.

Dažu sugu kāpuri dzīvo trūdošā koksnē. Biežāk sastopamā suga ir joslainā pūkvabole (Trichius fas-ciatus). Vabole ir 10—12 mm gara, klāta ar ciešu pūkainu matiņu segu, spārni melni, ar 2 dzeltenām šķērsjoslām. Saslopama ziedos. Koksnes rožvabole (Cetonia amata) ir 15—20 mm gara, ar metāliski spīdīgiem zaļiem segspārniem, uz kuriem ir baltas šķērssvītriņas. Kaut gan ari tās kāpuri pārtiek no praulainas koksnes, tā pieder pie citas apakšdzimtas nekā pūkvabole. Dažu rožvaboļu kāpuri dzīvo meža skudru pūžņos un tāpat pārtiek no augu atliekām. Latvijā pie skudrām dzīvo bieži sastopamā skudru rožvabole (Potosia metallica). Tā aptuveni tikpat gara kā iepriekšējā suga, ar metāliski zaļiem vai bronzas krāsas segspārniem, uz kuriem ir balti plankumiņi. Interesanti piebilst, ka rožvaboles atšķiras no visām pārējām vabolēm ar to, ka tās var lidot, nepaceļot segspārnus, jo to malās ir īpaša sprauga pakaļspārnu izvēršanai.

Viena no lielākajām vabolēm Latvijas faunā ir de-gunradžvabole (Oryctes nasicornis). Tā ir kastaņbrūna, spīdīga, 3—4 cm gara. Tēviņiem uz galvas ragveida izcilnis. Kāpurs sākotnēji dzīvojis koku dobumu praulos un trūdos, vēlāk Viduseiropā pārgājis izlietotu ozolu miecmizu kaudzēs, bet tagad pielāgojies komposta kaudzēm. Latvijā laikam ļoti reta. Kāda šīs sugas radiniece, kas mīt Amerikas tropiskā joslā, nosaukta par Herkulesa vaboli, jo sasniedz 15 cm garumu un ir vislielākā vabole uz Zemes.

Pie otras apakšdzimtu grupas, kuru agrāk apzīmēja par mēslvaboļu apakšdzimtu (Coprinae), pieder sugas, kuru vaboles un kāpuri pārtiek no mēsliem un pūstošiem augiem.

Plašākā ģints ir Aphodius ar aptuveni 40 sugām. Tās ir nelielas, 4—6 mm garas, tumšas vaboles, kuru spārni nereti spilgti sarkani, dzelteni vai brūngani, reizēm plankumoti. Kāpuri dzīvo mēslos, ļoti bieži govju mēslos ganībās. Ģintī Onthophagus pie mums ir 6—7 sugas. To kāpuri attīstās augsnē zem mēsliem izraktās alās, kuras vaboles piepilda ar mēsliem. Šīs ģints tuvs radinieks ir t. s. svētais skarabejs, kas jau senajiem ēģiptiešiem bija labi pazīstams kā mēslu lodīšu vēlējs. Lodītes ar tajās iedētajām pāris olām skarabejs ierok zemē, kur tās nodrošinātas pret izkalšanu. Skarabeja un Onthophagus tuva radiniece ir pie mums reti sastopamā melnā, spīdīgā, aptuveni 2 cm garā Copris lunaris. Tā izrok augsnē dobumu, kurā vispirms savāc mēslus un tikai pēc zināma laika izveido 5—8 ieapaļas mēslu pikas, kurās katrā iedēj pa olai.

Uz svaigiem govju mēsliem bieži redzamas ģints Geotrupes sugas. Tās ir 13—25 mm garas, melnas, zaļi vai zili spīdīgas vaboles, kas, skaļi dūkdamas, lido siltos vakaros. Tās zem mēslu kaudzītēm izrok 20—30 cm dziļas ejas. No galvenās ejas atiet sānu ejas, kuras tiek piepildītas ar mēsliem. Katrā mēslu ejā iedēj pa olai. Tēviņš un mātīte kāpuru mītni ierīko kopīgi, tomēr mātīte veic pamatdarbu, kamēr tēviņš ir tikai palīga lomā — aizvāc izrakto augsni un piegādā mēslus. Visbiežāk sastop lielo mēslvaboli (G. stercorarius), samērā bieži — meža (G. silvaticus) un agro (G. vernalis) mēslvaboli.

Koksngrauži jeb ūsaiņi (Ceramhycidae) visbiežāk ir lielas vaboles. Tām raksturīgs slaids ķermenis un gari taustekļi, kurus parasti tur izliektus augšup. Iztraucētas vai satvertas vaboles čirkst. Vaboļu krāsa ļoti dažāda, bieži tās ir spilgti raibas. Kāpuri balti vai iedzelteni, ar spēcīgiem žokļiem. Kāpuri ir aug-ēdāji; izņemot vienu sugu, tie dzīvo augošu un nokaltušu koku, retāk krūmu stumbros un zaros vai zem mizas. Daudzas sugas ir bīstami meža vai koksnes kaitēkļi. Tā kā kāpuri pārtiek no koksnes, tad nosaukums «koksngrauži» ir ļoti raksturīgs un piemērots visai dzimtai; to vēlams saglabāt, ievērojot līdzīgos vaboļu dzimtu nosaukumus «lapgrauži», «sēklgrauži» utt. Tomēr stipri ieviesies nosaukums «ūsaiņi», kas norāda uz garajiem taustekļiem; būtībā tas ir nepareizs, jo 1) kukaiņiem nav ūsu un 2) kukaiņu taustekļi ir pavisam kas cits nekā zīdītāju ūsas.

Par zinātnei pazīstamo sugu skaitu nav vienprātības, visticamāk, ka to ap 20 tūkstoši. Padomju Savienībā gandrīz 900 sugas, mūsu republikā aptuveni 100. Faunistiski koksngraužus pēdējā laikā pētījis

M. Stiprais (1964), kā egļu kaitēkļus — G. Ozols (1968).

Lielākā mūsu republikā sastopamā suga ir Ergates faber. Tā ir līdz 5 cm gara brūna vabole, kuras kāpuri dzīvo vecos priežu celmos un baļķos. Konstatēts gadījums, kad kāpuri sagrauzuši mežu ugunsgrēku novērošanas torni. Koksnes kaitēklis ir arī zilais ēku koksngrauzis (Callidium violaceum), kas bojā kokmateriālus. Ēku koksngrauzis (Hylotrupes bajulus) ieviešas tikai iebūvētos sausos skuju koku baļķos, it īpaši no apaļkokiem celtās ēkās, kurus ar laiku sagrauž tik stipri, ka ēka sabrūk. Latvijā sastopams tikai Kurzemes rietumu daļā, kur ir mitrāks klimats.

Koksngrauži parasti mīt novājinātos un atmirstošos kokos un tādēļ tiek pieskaitīti pie sekundāriem kaitēkļiem. Skuju kokiem kaitē dažas Monochamus un Telropium sugas, piemēram, egļu lielais (M. su-tor), priežu lielais (M. galloprovincialis) un egļu mazais (T. luridum) koksngrauzis. Pēdējās sugas kāpuri dzīvo gan stāvošu, gan vēja izgāztu egļu celma daļā, pie tam sānu saknēs arī zem augsnes. Egļu lielais koksngrauzis visbiežāk atrodams uz zemes guļošos egles stumbros. Skujkoku ligzdu koksngrauzis (Rha-gium inquisitor) savu nosaukumu daļēji ieguvis no tā, ka jaunās vaboles ziemo kūniņu gultnēs it kā ligzdās. Ieviešas ne vien eglēs, bet arī priedēs. Tas ir koksngraužiem raksturīgi, ka kāpuri parasti dzīvo vairākās koku sugās; tādos gadījumos latviskajā nosaukumā atspoguļojas vai nu vispārināts saimniek-augu nosaukums (skuju koki u. c.), vai tikai tā koka suga, kurai kāpuri dod priekšroku. Ar priedēm saistīts arī samērā neliels (1 cm) krāšņs daudzkrāsains koksngrauzis Gaurotes virginea. Tā ir melna vabole ar sarkanu vēderu un spīdīgiem ziliem, violetiem vai zaļiem segspārniem. Varētu minēt vēl citas ar skuju kokiem saistītas sugas, bet ierobežosimies ar malkcirti (Acanthocinus aedilis). Tas ir bīstams priežu kaitēklis, lai gan reizēm atrodams arī eglēs. Vabolei ir sevišķi gari taustekļi, tēviņiem pat 4—5 reizes garāki nekā ķermenis.

Arī uz lapu kokiem dzīvo daudz koksngraužu sugu. Uz apsēm sastop apšu lielo (Saperda carcha-rias) un apšu mazo (S. populnea) koksngrauži, kā arī vēl citas sugas, piemēram, apšu tumšo koksngrauži (Xylotrechus rusticus), kas bez apsēm dažkārt mitinās vēl uz citiem kokiem. Apšu mazais koksngrauzis ir varbūt pat vienīgā suga, kas kokiem ierosina kroplīgus veidojumus. Šīs sugas mātīte dēj olas tievos apšu zaros zem mizas, no kā rodas zara paresninājums jeb neīsta panga. Vītolu melnais koksngrauzis (Lamia textor) kaitē vītoliem un kārkliem. Tas ir melns kukainis ar stipri mainīgu garumu (no 12 līdz 32 mm!), kas atkarīgs no kāpuru dzīves, vispirms barošanās apstākļiem. Vecu vītolu stumbros dzīvo vītolu zaļais koksngrauzis (Aromia moschata). Tas ir lielāks par iepriekšējo sugu (16—38 mm), metāliski spīdīgs un īpatnēji smaržo. Viena no sīkākajām sugām (5 mm) ir vītolu zaru koksngrauzis (Gracilia mi-nuta), kas sagrauž ievainotus vītolu zarus un nemi-zotu zaru izstrādājumus, piemēram, kurvjus un mucu stīpas. Ziņas par tā atrašanu Latvijā nav drošas.

Tikai ar ozoliem saistītas divas reti sastopamas Piagionotus sugas, kas tātad ir monofāgas. Tās ir skaistas vaboles — melnas, ar dzeltenu zīmējumu. Līdzīgs izskatās arī retais Clytus ārietis, kas dzīvo dažādos lapu kokos, piemēram, vīksnās. Rīgā vīksnu dobumos regulāri atrod Rhamnusium bicolor. Tikai sausseržos mitinās sausseržu koksngrauzis (Oberea pupillata).

Vienīgā suga, kas Latvijā sastopama uz lieliem zāļaugiem, ir Agapanthia villosoviridescens. Tās kāpurs dzīvo lielu čemurziežu un dadžu stublājos, iekūņojas to apakšējā daļā.

Nobeigumā jāpiemin sugām bagātās ģintis Stran-galia un Leptura. Tās ir interesantas tādēļ, ka vienas sugas dzīvo lapu, citas — skuju kokos. Stran-galia sugām ir raibi spārni, bet to zīmējums stipri variē. Leptura sugām, izņemot vienu retu sugu, spārni vienkrāsaini. No abu ģinšu sugām mežkopju uzmanību saistījusi tikai viena suga — celmu sarkanais koksngrauzis (Leptura rubra), un tādēļ tikai tai ir latvisks nosaukums. Tā ir melna vabole, kuras segspārnu un kāju krāsojumā izpaužas dzimuma di-morfisms: tēviņiem spārni un daļēji kājas brūngan-dzelteni, mātītēm — sarkani. Vaboli atrod ziedos.

Lapgrauži (Chrysomelidae) ir viena no lielākajām vaboļu dzimtām. Pasaulē zināmas apmēram 35 tūkstoši sugas. Padomju Savienībā konstatētas 1350 sugas. Mūsu republikā varētu būt ap 270 sugu.

Sīkas līdz vidēji lielas vaboles. To ķermenis bez matiņiem vai zvīņām, bieži spilgtā krāsā un metāliski zaigojošs. Vaboles un kāpuri ir augēdāji, parasti dzīvo uz barības augiem neslēpjoties; tomēr daudzu sugu kāpuri dzīvo uz augu saknēm augsnē vai alo augu lapas un stublājus. Dažu sugu kāpuri pārtiek no sīkām augu atliekām (detrīta). Ziemo vaboles. Daudzas sugas ir bīstami augu kaitēkļi. Iedala vairākās apakšdzimtās, no kurām dažas ir morfoloģiski vai bioloģiski savdabīgas.

Ļoti labi norobežota apakšdzimta ir spradži (Hal-ticinae). Tās ir sīkas, līdz 3 mm garas vabolītes, kuru raksturīgā īpatnība ir spēja lēkt, jo to pakaļkāju ciskas ir paresninātas. Parasti melnas, ar zilu' vai zaļu mirdzumu, retāk ar dzeltenām gareniskām svītrām uz segspārniem. Daudzu sugu kāpuri alo lapas.

Gandrīz 30 sugas ir augu kaitēkļi. Latvijā konstatētas 110 sugas (Pūtele, 1970).

Visvairāk sugu (62) atrastas uz ežām, grāvju un ceļu malās, kā arī dabiskajās pļavās un ganībās (58), jo tur ir liela augu sugu bagātība. Daudz sugu (45) arī zālē zem kokiem un krūmiem. Tās ir vietas ārpus mākslīgām agrocenozēm, kur dabā mitinās un pārziemo daudzas kaitīgas sugas.

Ilggadīgos V. Pūteles veiktajos spradžu vākumos ar vislielāko īpatņu skaitu bijis pārstāvēts linu zilais spradzis (Aphthona euphorbiae), kas bija gandrīz 38% no visiem noķertajiem spradžiem. Otrā vietā (11,4%) bijis krustziežiem kaitīgais šaursvītru spradzis (Phyllotreta undulata), bet trešā (10,4%) — dažādu labību, it īpaši kviešu kaitēklis — labības spradzis (Ph. vittula). Masveida kaitēkļi ir arī linu melnais spradzis (Longitarsus parvulus,- 10,1%), biešu spradzis (Chaetocnema concinna,- 7,4%)), svītrainais spradzis (Ph. nemorum; 4,7%)), krustziežu melnais spradzis (Ph. atra; 3,6%&gt;), loksvītru spradzis (Ph. vittata, 3%)), labības lielais spradzis (Ch. hortensis; 1,2%). Šīs 9 masveidā sastopamās sugas ir svarīgākie lauksaimniecības kultūraugiem kaitīgie spradži.

Lielais vairums spradžu sugu dzīvo uz visdažādākajiem zālaugiem. To skaitā ir sugas, kas barojas uz savvaļas īrisiem un tīrumu kosām, t. i., uz augiem, kurus kukaiņi reti bojā. Ar kokaugiem saistītu sugu maz, un tādas visbiežāk novēro uz kārkliem un vītoliem (it īpaši ģinti Chalcoides).

Vairogvaboļu apakšdzimtā (Cassidinae) apvienotas sugas ar paplašinātiem segspārniem un palielinātu priekškrūšu vairogu. Rezultātā vabole no virsas izskatās gareni ieapaļa, bet viss ķermenis ar galvu un kājām ir pilnīgi paslēpts it kā zem vairoga. Daudzu sugu kāpuriem vēdera galā ir dakš-veida izaugums, kuru tie pārliec pār ķermeni un uz tā visu mūžu nēsā nomestās kāpura ādas un pašu ekskrementus kā maskēšanās līdzekli. Dzīvo uz dažādiem kurvjziežiem, piparmētrām, balandām, kaitē bietēm.

Pie dažādām apakšdzimtām pieder tādi kaitēkļi kā labību lapgrauži (ģints Lēma), zemenāju lapgrauzis (Galerucella tenella), alkšņu zilais (Agelastica alni) un alkšņu spīdīgais (Melasoma aenea) lapgrauzis. Irbeņu lapgrauzis (Galerucella viburni) reizēm pilnīgi sagrauž parasto irbeņu lapas, bet ievestajām irbeņu sugām kaitē maz. Tas izskaidrojams ar to, ka parastās irbenes ziedkopu kāti ir sevišķi piemēroti olu dēšanai, tādēļ olas tiek dētas galvenokārt uz šīs irbenes. Pēdējos gados

Kartupeļu lapgrauža kāpurs. A. Priedīša foto

Kartupeļu lapgrauzis. A. Priedīša foto

Latvijā ieviesies kartupeļu lapgrauzis (Leptinotarsa decemlineata), kas Eiropā ievazāts no Amerikas un izvērsies par sevišķi bīstamu kaitēkli. Vabole ir 9—12 mm gara, dzeltena vai rūsgana, melni plankumota, uz segspārniem 10 melnas gareniskas svītras. Kāpurs gaļīgs, līdz 16 mm garš, dzeltens vai sarkanīgs, ar melniem plankumiem. Latvijā pirmoreiz novērots 1958. gadā pie Lie-pājas ezera. Turpmākā periodā pie mums bijušas vairākas lapgrauža invāzijas, starp tām masveida invāzijas Kurzemē no jūras. 1972. gadā tas tika konstatēts jau visos Ziemeļlatvijas rajonos (Pavasars, 1972).

Ūdensrožu lapgrauža (Galerucella nymphaeae) kāpuri un vaboles dzīvo uz ūdensrožu un lēpju lapām. Šī suga sastopama ļoti bieži, tādēļ vasarā pat grūti atrast šo augu nebojātas lapas.

Pēc dzīves veida no pārējiem lapgraužiem krasi atšķiras Clytra quadripunctata. Tā kāpuri dzīvo skudru pūžņos un pārtiek no dzīvnieku barības (skudru savākto kukaiņu atliekām un beigtām skudrām). Kāpurus no skudrām pasargā īpaša maksts.

Krasi atšķirīga arī apakšdzimta Donaciinae. Kāpuri dzīvo ūdenī un grauž ūdens augus. Vaboles parasti stipri spīdīgas. Daudzas sugas specializējušās uz noteiktiem augiem, piemēram, blāvi pelēkā Donacia cinerea dzīvo tikai uz vilkvālītēm, zaļganā D. clavi-pes — uz niedrēm, zelta dzeltenā D. bicolora — uz grīšļiem, zeltsvītrotā D. versicolorea — uz peldlapu glīvenēm. Šīs vaboles sastop tikai uz viendīgļlap-jiem un primitīvākiem divdīgļlapjiem (ūdensrozēm).

Sēklgrauži (Bruchidae) ir samērā neliela dzimta (pasaulē 1200 sugas), kas veido it kā pāreju no lapgraužiem uz smecerniekiem. Sīkas un nelielas vaboles, kas attīstās augu sēklās. Latvijā 6 sugas, visas sastopamas uz tauriņziežiem. Sēklgraužu bojājumus pazīst pēc apaļiem caurumiem sēklās. Lauka pupām kaitē pupu sēklgrauzis (Bruchus rufimanus), zirņiem — zirņu sēklgrauzis (B. pisorum). Uz dedesti-ņām mitinās dedestiņu sēklgrauzis (B. loti). Tikai noliktavās sastop pupiņu sēklgrauži (Acanthoscelides obtectus).

Smecernieki (Curculionidae) ir plašākā vaboļu dzimta — pasaulē vismaz 40 tūkstoši sugu, Padomju Savienībā vairāk nekā 3500. Mūsu republikā konstatētas gandrīz 350 sugas, bet varētu atrast līdz 400.

Smecernieki ir sīki un nelieli, samērā reti sastopami vidēji lieli kukaiņi. Lielākā suga Latvijā ir ce-meru smecernieks (Lixus paraplecticus), kas sasniedz 2 cm garumu. Raksturīgākā smecernieku pa-zīme ir galvas pagarinājums — smeceris, kura galā atrodas mutes orgāni. Smeceris var būt dažādā garumā un resnumā. Visgarākais (aptuveni ķermeņa garumā) tas ir riekstu smecerniekam (Balaninus nu-cum). Raksturīgi arī tas, ka ķermenis parasti ar zvīņām. Visi smecernieki ir augēdāji un parasti pārtiek no dzīviem augiem. Parasti saistīti ar noteiktām augu sugām, lai gan dažkārt ir arī polifāgi, piemēram, Otiorrhynchus sugas.

Starp smecerniekiem ir tik daudz lauksaimniecības augu un meža kaitēkļu, ka var nosaukt tikai dažus nozīmīgākos. Viena no viskaitīgākām sugām ir ābeļu ziedu smecernieks (Anthonomus pomorum). Tā kāpuri izgrauž ābeļu un bumbieru ziedus. Bojātais zieds nobrūnē un neizplaukst. Ģints Anthonomus interesanta tai ziņā, ka dažas sugas sastopamas uz skuju kokiem, citas — uz rožziežiem. Mežkopjiem visvairāk raizes sagādā priežu lielais smecernieks (Hylobius abietis) un priežu brūnais Issmeceris (Brachyderes incanus), jo šīs sugas reizēm savairojas masveidā un noposta priežu stādus un jaunās priedītes. Gumiņu smecernieku ģintī (Sitona) apvienotas sugas, kuru visjaunākie kāpuri barojas tauriņziežu sakņu gumiņos; vecāki kāpuri grauž saknes, vaboles izgrauž lapu malās apaļus robus. Kaitē āboliņiem, lucernai, lupīnai, zirņiem, pupām. Visplašākā ir ģints Apion ar 35—40 sugām. Daudzas tās sugas sastopamas uz tauriņziežiem, bet dažas dzīvo uz skābenēm u. c. augiem. Trīs sugas ļoti posta sarkano āboliņu un bastardāboliņu. Graudu smecernieks (Calandra granaria) noliktavās un dzirnavās sagrauž labību.

Smecernieki ir tipiski sauszemes kukaiņi. Tomēr dažas sugas veido nelielu ekoloģisku grupu, kas saistīta ar ūdens augiem. Šo sugu vaboles zināmu laiku spēj uzturēties arī zem ūdens. Te pieder jau minētais cemeru smecernieks, kas ir ļoti parasts uz ūdens čemurziežiem, it īpaši uz cemerēm. Vabole ar iedzeltenu matiņu segu, priekšspārnu gali nosmai-loti. Ezermeldru ziedkopās sastop 5 mm garo pelēk-brūni raibo Thryogenes festucae. Vairākas ģints Ba-gous sugas dzīvo uz augu zemūdens daļām. Nepilnus 2 mm garais Tanysphyrus lemnae attīstās ūdensziedos.

Tinēj smecernieku apakšdzimtu (Attelabinae) reizēm nodala no smecerniekiem īpašā dzimtā. Bieži sastopams bērzu cigārtinis (Deporaus betulcie). Tā ir 3—4 mm gara melna vabole, kas, iepriekš pārgraužot lapas plātni, satin lapu cigārveidīgi. Vīstošajā satinumā tiek iedētas olas. Uz lazdām, alkšņiem u. c. lapu kokiem sastop lazdu tinēj smecernieku (Apode-rus coryli), kam ir sarkani segspārni. Tomēr ne visi tinēj smecernieki tin lapas, daudzi dzīvo augļos vai ogās. Tā, piemēram, plūmju smecernieka (Rhynchi-tes cupreus) kāpuri Latvijā attīstās plūmēs, kā arī pīlādžu un korinšu ogās. Šī vabolīte ir 4 mm gara, violeti iesarkani zaigojoša.

Mizgrauži (Ipidae) ir sīkas un nelielas vabolītes, kuru kāpuri ir augēdāji un dzīvo zem koku mizas, retāk tajā vai koksnē. Mizgraužu izgrauztās ejas ir tik raksturīgas, ka pēc tām bieži var pazīt sugas. Mizgrauži, tāpat kā koksngrauži, dod priekšroku novājinātiem un nīkuļojošiem kokiem, bet masveida savairošanās gadījumos uzbrūk pilnīgi veseliem kokiem. Tādēļ mizgraužus pilnīgi pamatoti uzlūko par sevišķi bīstamiem meža kaitēkļiem. Latvijā 58 sugas. Visvairāk tos pētījuši V. Šmits (1960) un G. Ozols (1968).

Absolūtu monofāgu starp Latvijā sastopamajiem mizgraužiem ļoti maz. Labākais tādu sugu piemērs ir bērzu gremzdgrauzis (Scolytus ratzeburgi), kas dzīvo tikai bērzos.

Samērā daudz ir tādu mizgraužu, kuriem gan viens barības pamataugs, bet kuri reizēm nelielā skaitā dzīvo arī uz citiem kokiem. Tādas sugas ir, piemēram, alkšņu matainais (Dryocoetes alni) un liepu sīkais (Ernoporus tiliae) mizgrauzis. Faktiski pie šādiem «daļējiem monofāgiem» pieder arī visi četri tālāk minētie mūsu mežos viskaitīgākie mizgrauži — priežu lielais (Blastophagus piniperda) un priežu mazais (B. minor) lūksngrauzis, kuri reizēm sastopami uz eglēm. Tieši otrādi, egļu astoņzobis (Ips typographus) un egļu sešzobis (Pityogenes chal-cographus) daudz retāk mitinās uz priedes.

Polifāga suga uz lapu kokiem ir lapu koku nevienādais mizgrauzis (Xyleborus dispar). Tā ir samērā reta, lai gan reizēm stipri kaitējusi augļu dārziem.

Tādu polifāgu sugu, kas dzīvo gan uz skuju, gan lapu kokiem, Latvijā nav, lai gan vispār tādas ir pazīstamas.

Tīklsparņi — Planipennia

Tīklspārņi ir vidēji lieli kukaiņi. Visi spārni gandrīz vienādi, bagātīgi dzīsloti, sakļauti jumtveidā uz vēdera. Pieaugušie kukaiņi un kāpuri parasti pārtiek no laputīm un citiem sīkiem kukaiņiem, to kāpuriem un olām, kā arī no ērcēm.

Pazīstamas 4500 sugas. Latvijā zināmas 38 sugas (Lakševics, 1922, 1929), bet faunistiski pētījumi veikti galvenokārt dienvidrietumu Kurzemē, par pārējām Latvijas daļām ziņu gandrīz nav.

Pazīstamākie tīklspārņi ir zeltactiņas (Chrysopa), no kurām pie mums 10 sugas. 20—25 mm gari, zaļgani vai dzeltenbrūni kukaiņi ar zeltaini mirgojošām acīm. Zeltactiņas diezgan bieži var novērot rudeņos ēkās uz logiem, pie griestiem utt. Telpās tās meklē vietu ziemošanai. Uz logiem zeltactiņas atkal parādās pavasarī pēc pārziemošanas. Olas novieto pa vienai uz īpašiem pavedieniem, kurus izdala dziedzeri vēdera galā. Pēdējā laikā vairākās zemēs veic eksperimentus, lai izstrādātu metodes zeltactiņu izmantošanai bioloģiskajai metodei augu kaitēkļu apkarošanā.

Lielākais tīklspārnis (līdz 4 cm) ir skudru lauva (Myimeleon formicarius). Tas dzīvo sausos priežu mežos, kur kāpuri izrok smiltīs piltuvveida bedrīti. Kāpuri pārtiek no piltuvē iekritušajiem kukaiņiem, galvenokārt skudrām.

Liels kukainis ir arī Osmylus chrysops, kas Latvijā sastopams uz ziemeļiem līdz Abavai un Lorupei. Pieaugušie kukaiņi uzturas lapotnē gar strautiem, kāpuri dzīvo ūdenī mirkstošās sūnās. Ūdenī dzīvo ģints Sisyra kāpuri, kas pārtiek no sūkļiem. Pieaugušie kukaiņi ir tumšā krāsā, 5—7 mm gari, mazkustīgi, sēd ūdeņu malā uz augiem.

Kamielīši — Rhaphidioptera

Kamielīši ir vidēji lieli kukaiņi, tuvu radniecīgi tīklspārņiem un dūņenēm. Tiem raksturīga izstiepta galva un priekškrūtis, kas kopā veido it kā garu kaklu. Pieaugušie un kāpuri ir plēsīgi.

Aprakstītas 100 sugas. Latvijā droši zināmas tikai 3 sugas. Sastopami mežos, bet parasti atrod tikai atsevišķus īpatņus. Derīgi kukaiņi, jo iznīcina meža kaitēkļus.

Duņenes — Megaloptera

Dūņenes ir vidēji lieli tumši kukaiņi, kuru spārni tāpat kā tīklspārņiem un kamielīšiem bagātīgi dzīsloti un sakļauti jumtveidā. Kāpuri dzīvo ūdenī un ir plēsīgi.

Pasaulē tikai 100 sugas, Padomju Savienībā — 6, mūsu republikā — 3.

Upēs sastop galvenokārt Sialis sordida, ezeros — S. moiio. Ezeros kāpuri parasti mājo dūņās, reti dūņainās smiltīs un pat sīkgraudainā grantī zem nelieliem augiem. Ezeros dūņenes atrastas līdz 10—11 m dziļumam. Uz 1 m2 atrod 10—560, bet parasti 30—55 kāpuru. Kāpuru biomasa ir ļoti svārstīga: 0,06— 8,79 g uz 1 m2. Kāpurus ēd zivis.

Knābjgalvji — Mecoptera

Knābjgalvji jeb knābjainie tīklspārņi ir vidēji lieli, makstenēm un tauriņiem radniecīgi kukaiņi. Tiem ir knābj veidā vai snuķveidā pagarināta galva. Abi spārnu pāri gandrīz vienādi, caurspīdīgi, plankumaini (Panorpidae), retāk spārnu nav (Boreidae). Kāpuri dzīvo augsnē.

Visā pasaulē 300 sugas, Padomju Savienībā — 28. Mūsu republikā atrastas 7 sugas (Lakševics, 1922).

Ģinti Panorpa pie mums pārstāv 5 sugas. Pieaugušie knābj galvji un kāpuri pārtiek no beigtiem kukaiņiem. Visbiežāk sastop P. communis, kas lido galvenokārt vasaras sākumā lapu koku mežos, birzīs un dārzos. No ģints Boreus zināmas 2 sugas. Sastopamas parasti skuju koku mežos vēlā rudenī un agri pavasarī, nereti uz sniega, spēj lēkt. Pieaugušie kukaiņi un kāpuri pārtiek no sūnām.

Makstenes — Trichoptera

Makstenes ir vidēji lieli, retāk sīki (Hydroptilidae) un vēl retāk lieli (dažas Phryganeidae un Limnephi-lidae sugas) neizskatīgi kukaiņi — parasti neuzkrītošā brūnā, pelēkā, iedzeltenā vai jauktā krāsā. Tuvu radniecīgas tauriņiem, bet atšķirībā no tiem maksteņu priekšspārni un ķermenis nav klāti ar zvīņām, bet ar matiņiem; pakaļspārni makstenēm vienmēr caurspīdīgi. Makstenēm nav sūcēj snuķīša kā tauriņiem, mutes orgāni daļēji panīkuši, tomēr tās var uzņemt šķidrumu (ūdeni, nektāru). Kāpuri dzīvo ūdenī, pārtiek no augiem vai ir plēsīgi. Daudzu sugu kāpuri mitinās mājiņās jeb makstīs (tādēļ šie kukaiņi nosaukti par makstenēm), kuras veido no smiltīm, akmentiņiem, gliemežu čaulām, augu daļām, retāk tikai no tīmekļu dziedzeru sekrēta. Dažu plēsīgu sugu kāpuri neveido pat nekādas slēptuves, piemēram, ģints Rhyacophila kāpuri, kas dzīvo straujos ūdeņos zem akmeņiem. Citas tekošo ūdeņu sugas (ģints Hydropsyche u. c.) veido no tīmekļu pavedieniem stacionāras slēptuves un ķeramtīklus, kuros straume sanes barību, galvenokārt sīkus ūdens kukaiņu kāpurus.

Pasaulē zināmas 5500 sugas, Padomju Savienībā — ap 600. Pēc P. Lakševica datiem (1922, 1929), mūsu republikā konstatētas 153 sugas. Makstenes intensīvi pētījuši O. Kačalova un Z. Spuris. Mūsu republikas maksteņu faunas sugu sastāvs noskaidrots ļoti pilnīgi — jau reģistrētas gandrīz 190 sugas, var cerēt vēl atrast tikai dažas. Latvijas un kaimiņzemju faunas salīdzinājums ļauj apgalvot, ka Latvijas maksteņu fauna uzlūkojama par bagātīgu. Diezgan labi zināma arī sugu izplatība Latvijā, sīki izpētīta ezeru un lielo upju fauna. Vispār Latvijas maksteņu fauna pēc izpētes līmeņa ieņem pirmo vietu Padomju Savienībā.

Makstenes visumā ir vājas lidotājas un dienā gandrīz nemaz nelido. Pieaugušās makstenes uzturas pie tiem ūdeņiem, kuros mājo kāpuri. Tās sēd vislabprātāk ar lejup vērstu galvu piekrastes zālē, krūmu un koku lapotnē, arī uz ūdens augiem. Dažas stāvošo ūdeņu sugas (Agrypnia vaiia, Nannophryganea mi-noī, Holocentropus dubius) mīl sēdēt uz koku stumbriem; kamēr tas nebija ievērots, šīs sugas atrada reti, kaut gan īstenībā tās ir bieži sastopamas.

Makstenes dzīvo gan tekošos, gan stāvošos ūdeņos, arī avotos un pavasara lāmās. Vairākas dzimtas sastopamas tikai tekošos ūdeņos (Rhyacophilidae, Philopotamidae, Arctopsychidae, Hydropsychidae, Odontoceridae, Sericostomatidae), toties nav tādu dzimtu, kas būtu sastopamas tikai stāvošos ūdeņos. Tomēr dažās dzimtās limnofilas sugas ir pārsvarā (Polycentiopodidae, Phryganeidae, Leptoceridae, Limnephilidae).

Latvijas ezeros konstatētas 93 sugas (Spuris, 1967) Ezeru faunas pamatu veido Palearktikā plaši izplatītas stāvošo ūdeņu sugas. Visplašāk ezeros pārstāvēta (ar aptuveni 30 sugām) dzimta Limnephilidae. Otrā vietā ar gandrīz 20 sugām ir dzimta Leptoceridae, kam ir sevišķi gari taustekļi: ja maksteņu taustekļi parasti ir ķermeņa garumā, tad šajā dzimtā tie vairākkārt pārsniedz ķermeņa garumu. No pundurmak-stenēm (Hydroptilidae) ezeros apmēram 10 sugas.

Tās ir tikai 2—4 mm garas, atgādina nelielas kodes. Vējainā laikā tās dažkārt lielā daudzumā atrodamas ezera malā aizvējā zālē vai krūmos. Apmēram viena trešdaļa ezeros atrasto sugu dzīvo tikai stāvošos ūdeņos, nākošā trešdaļa — stāvošos un lēni tekošos, stipri aizaugušos ūdeņos, bet pēdējā trešdaļa — stāvošos ūdeņos un arī samērā straujās upēs un strautos. Starp pēdējām apmēram 10 ir tādas, kuru galvenā dzīves vieta ir tekošs ūdens, lielākos ezeros tās dzīvo vietās, kur smilšains vai pat akmeņains dibens, augu nav, ūdens stipri viļņojas vēja ietekmē. Tādas sugas ir, piemēram, Goera piloša, Polycentro-pus flavomaculalus, Leptocerus nigronervosus. Līdzīgās vietās lielos mezotrofos un vāji eitrofos ezeros dzīvo tikai tajos sastopamā Apatania auricula.

Latvijas ezeri pieder pie 8 limnoloģiskiem tipiem (Spuris, 1970). Katram tipam ir īpatnēja maksteņu fauna, pie tam katru tipu raksturo nevis atsevišķas sugas — indikatori, bet gan sugu kopums — sugu skaits, sugu sastāvs, vadsugu komplekts, sugu masa. Tādēļ augstienēs, kur lielāka ezeru tipu dažādība, daudzveidīgāka un bagātāka ir ezeru maksteņu fauna. Atsevišķos lielajos ezeros mitinās pat 40—50 maksteņu sugas.

Maksteņu kāpuri ezeros parasti uzturas piekrastes joslā līdz 4 m dziļumā. Uz 1 m2 visbiežāk 20—60 kāpuru, retāk daži simti. Pēc skaita un biomasas tie zoomakrobentosā ir parasti vidēji nozīmīgi un atpaliek no trīsuļodiem un gliemjiem. Ezeros maksteņu kāpuri ir neiztrūkstoša bentosēdāju zivju barības sastāvdaļa, visvairāk tos ēd rauda, plicis un ķīsis.

Tekošos ūdeņos konstatētas aptuveni 160 sugas, no tām vairāk vai mazāk raksturīgas 125 sugas. Daugavā novērotas apmēram 70 sugas, gandrīz tikpat Ventā un Abavā.

Sevišķi interesanta fauna vērojama Daugavā. Straujās un krāčainās vietās masveida sugas ir Psychomyia pusilla, Cheumatopsyche lepida, vietām ļoti parastas arī Hydroptila lotensis, Leptocerus albiiions, L. cine-reus. Nozīmīgi ir ziemeļu sugas Arctopsyche lado-gensis un dažu dienvidus Leptoceridae atradumi.

Ja visus tekošos ūdeņus saskaņā ar vispārpieņemto limnoloģisko klasifikāciju iedala zonās, sākot ar upes augšteci (t. i., ar avotiem, to notektērcītēm, strautiņiem utt.) un beidzot ar lejteci (līdz pat pirmsgrīvas posmam pie jūras), tad dabūjam teorētiski vispārinātu upi, kuras atsevišķas zonas labi raksturojas ar tajās sastopamajiem maksteņu sugu kompleksiem.

Ļoti raksturīgs sugu komplekss sastopams avotos un daļēji to noteku augšgalos. Latvijas avotu faunas kompleksā ietilpst 9 sugas, no kurām purvavotos (helokrenos) parastākās ir Beiaea pullata un Pa-rachiona picicornis, bet spēcīgākos bedravotos (lim-nokrenos) un strautiņavotos (reokrenos) — Ciunoecia irroiata.

Nelielos straujos, vēsos ūdeņos (avotu noteku lej-gali, strautiņi, strautu augšgali) sastop kādu duci sugu, no tām sevišķi raksturīgas 4 sugas. Strautos un upītēs apmēram 20 vadsugas, bet nelielās un vidēji lielās upēs, piemēram, Abavā, Lielajā Juglā, Ogrē, Pērsē, Amatā un Vaidavā 10—20 m platās, straujās, akmeņainās vietās sastop aptuveni 40 vadsugas; šis komplekss atgādina priekškaļņu upju maksteņu faunu. Visbeidzot, arī lielajās upēs (Daugavā, Ventā) straujajās vietās ir īpatnēja fauna, kurā ietilpst ap 30 sugu. Lielo upju dziļajās, mierīgajās lejtecēs, ja krastos aug ūdens augi, fauna jau stipri līdzīga ezeru faunai un sastāv no vāji reofilām (ezeros tās dzīvo atklātā piekrastē) un limnofilām sugām.

Pašreizējā (recentā) Latvijas maksteņu fauna ir jauna, formējusies pēc ledus laikmeta. Pie mums izšķirami 2 galvenie sugu kompleksi: 1) ziemeļu jeb Sibīrijas sugas, kuras saistītas galvenokārt ar stāvošiem ūdeņiem un starp kurām daudz Limnephilidae, 2) dienvidu jeb Eiropas sugas, kuras dzīvo galvenokārt tekošos ūdeņos un starp kurām maz Limnephilidae.

Zvīņspārņi jeb tauriņi — Lepidoptera

Tauriņu kārtā apvienoti kukaiņi, kuru raksturīgā iezīme ir divi spārnu pāri, kas caurausti ar samērā retu dzīslojumu un klāti krāsainām zvīņām. Mutes orgāni stipri pārveidoti — apakšžokļi izveido sūcēj-snuķīti, ar kuru uzsūc šķidru barību, piemēram, ziedu nektāru vai arī iztecējušu koku sulu. Tikai grauzēj-kodēm (Micropterygidae) vēl saglabājušies un funkcionē žokļi, kuri noder ziedputekšņu graušanai. No tā var secināt, ka tauriņi filoģenētiski attīstījušies no tādām senām kukaiņu grupām, kuru īpatņiem bijuši grauzēj tipa mutes orgāni. Arī sūcēj snuķītis dažiem tauriņiem var būt sekundāri reducējies vai sarucis, piemēram, mūķeņu, vērpēju, zobspārņu un dažu citu dzimtu tauriņiem, kuri tāpēc barību neuzņem.

Tauriņu kāpuriem parasti ir 8 kāju pāri, taču to skaits var būt arī mazāks, piemēram, sprīžmešiem (Geometridae) un tām tauriņu sugām, kuru kāpuri ir alotāji.

Lielais vairums kāpuru pārtiek no augu barības (lapām, pumpuriem, ziediem, sēklām, trūdošas koksnes, piepēm), dažos gadījumos arī no animāla rakstura barības — vilnas, kažokādām, vaskiem u. c.

zaļā pūcīte. A Priedīša foto

Daudzām sugām kāpuri dzīvo atklāti un atrodami dienā uz barības auga lapām vai ziediem. Citi dienā slēpjas augsnē (augsnes pūcītes —Noctuincie) vai arī uz koku stumbriem mizas spraugās. Iestājoties krēslai, kāpuri atstāj slēptuvi, pārvietojas uz barības augu un naktī barojas. Sakarā ar to daudzām sugām kāpuri meklējami naktī ar kabatas lukturīti, kamēr dienā tos praktiski nav iespējams atrast.

Parasti no olām izšķīlušies kāpuri ātri izklīst, taču dažām sugām tie paliek vienkopus un izveido satīklo-jumu, kurā uzturas visu dzīves laiku. Dienā tie slēpjas satīkloj urnā, bet naktī to atstāj un iet baroties. Gaismai austot, tie atkal salasās satīklojumā, piemēram, bērzu vērpējs (Eriogaster Iemest ris).

Diezgan daudzām sugām kāpuri dzīvo satītā vai savilktā lapā (tinēji — Tortricidcie, arī tinējzob-spārņi — Clostera). Makstnešu (Psychidae) kāpuri no auga daļām izveido īpašu maksti, kurā uzturas un kuru vienmēr nēsā līdzi.

Dažām sugām kāpuri ir endofāgi, t. i., tie dzīvo un barojas auga iekšienē — augļos, ziedos, stublājos, saknēs. Kā izplatītākais te jāmin visiem pazīstamais «ābolu tārps» jeb ābolu tinēja (Laspeyresia pomo-nella) kāpurs, kas dažkārt sabojā gandrīz visu ābolu ražu, sevišķi pilsētu apkārtnes dārzos.

Kāpuri augot vairākkārt (4-r-5 reizes) maina ādu. Pēdējo reizi mainot ādu, kāpurs pārvēršas kūniņā. Visbiežāk kāpuri iekūņojas augsnē, dažas sugas zem savītušām lapām, mizas spraugās, tinēji parasti satītā lapā.

Izkūņošanās notiek vai nu tanī pašā gadā, pēc 2 vai 4 nedēļām, vai arī nākošā gadā pēc pārziemošanas. Dažreiz izkūņošanās var notikt arī pēc vairākiem gadiem.

Uzskata, ka visā pasaulē ir 140 000—150 000 tauriņu sugu. Padomju Savienībā apmēram 12 000, bet mūsu republikā līdz 1972. g. 1. janvārim konstatētas 2044 sugas. Ņemot vērā praktiskus apsvērumus, tauriņus šķiro divās lielās grupās — lieltauriņos, kuru Latvijā (ieskaitot pēdējo gadu atklājumus) ir 943, un sīk-tauriņos— 1101 suga.

Spārnu plētums Latvijā sastopamām sugām ir no

4—120 mm. Lielākā izmēra sugas ir sfingu (Sphingi-dcie), mazākās —pundurkožu (Ncpticulidae) dzimtā.

Latvijā līdz šim konstatētās tauriņu sugas ietilpst 52 dzimtās (Sulcs, 1971). Sugām bagātākās mūsu republikā ir pūcīšu (Noctuidae), sprīžmešu (Geometridae) un tinēju (Tortricidae) dzimtas. Vairākas citas lielas dzimtas, piemēram, sviļņu (Pyralididae), gar-tauslu kožu (Gelechiidae) un dažas cilas, tagad gan dažkārt sadala vairākās mazākās dzimtās.

Tā kā Latvija ietilpst mērenās joslas mežu zonā, tauriņu fauna ir samērā sugām bagāta. To nosaka lielā dzīves apstākļu dažādība, kāda ir mežu zonā, kur iespējams patverties daudzām sugām ar dažādām ekoloģiskām prasībām.

Visumā tauriņu fauna Latvijā ir diezgan labi izpētīta, izņemot pundurkožu (Nepticulidae) dzimtu, kas aptver vissīkākos tauriņus. Varētu vēl atklāt ap 50 sugu, no kurām vairums jau konstatētas Igaunijā. Vēl daudz pētījumu jāveic par atsevišķu sugu teritoriālo izplatību un bionomiju.

Kopumā vērtējot Latvijas tauriņu faunu, jākonstatē, ka stipri pārsvarā ir sugas, kuru izplatības areāls ir galvenokārt Dienvideiropā un Viduseiropā (aptuveni ap 80% no visas Viduseiropas tauriņu faunas). Ir arī tādas, kurām izteikts kontinentāls raksturs, t. i., plaša izplatība austrumos (orientālās sugas), dienvidaustrumos (pontiskās sugas) vai arī ziemeļaustrumos (boreokontinentālās sugas). Kontinentālajām pretstatāmas subatlantiskās sugas, kuras mūsu republikā konstatētas tikai rietumdaļā un nav pat konstatējamas vairs vidusdaļā.

Ja dienvidu elements veido galveno faunas kodolu, tad ziemeļu elements izteikts samērā vāji. Diezgan maz ir tādu sugu, kurām Latvijā iesniedzas areāla dienvidus robeža. Izplatības ziemeļrobežu Latvijā turpretī sasniedz daudz vairāk sugu.

Daudzas sugas Latvijā ir vispār izplatītas, maz turpretī tādu, kas sastopamas ļoti lokāli un kurām ir ļoti specifiskas klimatiskas, edafiskas un tajā pašā laikā ari bioloģiskas prasības. To eksistence saistīta ne tikai ar kādu noteiktu barības augu, bet arī zināmām klimatiskām īpatnībām, tādēļ arī šīs sugas atrodamas ļoti šauros, norobežotos biotopos, piemēram, sūnu purvos, pontiskos pauguros, ozolu vai liepu gāršās. Gandrīz visos gadījumos attiecīgās sugas ir reliktas. Tās uzskatāmas par dabas pieminekļiem, kas saglabājušies kā agrāko pēcleduslaikmeta (postglaciālo) klimatisko periodu liecinieki un tām nepieciešama stingra aizsardzība.

Lai izprastu tauriņu, kā arī vispār kukaiņu faunas veidošanos Latvijā, jāatceras, ka pēcleduslaikmetā klimats ir vairākkārt mainījies, kas, protams, stipri ietekmējis arī faunu. Dažas sugas iznīka, citas turpretī saglabājās ļoti specifiskos biotopos, kur tām vēl ir kaut cik atbilstoši eksistences apstākļi. Tagad tās sauc par reliktām sugām.

Nātru raibenis E. Zundes foto

Bērzu raibenis. E. Zundes foto

perlamutra raibenis. E. Zundes foto

Acainais raibenis. A. Kalniņa foto

Relikta rakstura tauriņu sugu Latvijā ir diezgan daudz. No subarktiskā laika, kas iestājās pēc ledāja nokušanas, kad mūsu republikas teritorijā valdīja vēl tundras klimats (apmēram pirms 12 000 gadiem), līdz mūsu dienām saglabājušās reliktās sugas sauc par glaciālreliktiem. Pa lielākai daļai tie saglabājušies sūnu purvos, piemēram, purvu dzeltenītis (Colias pa-laeno), purvu samtenis (Oeneis jutta), lielais un mazais sūnupurvu raibenis (Clossiana frigga, Cl. ireija), zilganā purvu pūcīte (Eugraphe subrosea subcaeru-lea), Karēlijas vērpējiņš (Ceļama karelica), bērzu vērpējsprīžmetis (Poecilopsis lapponaria) u. c.

Ērkšķogulāju raibsprīžmetis.Priedīša foto

Ne mazums ir arī atlantiskā klimata jeb Litorīnas laika reliktu. Klimats toreiz bija daudz siltāks nekā tagad un rezultātā ieviesās daudzas dienvidu sugas. Vēlāk, klimatam kļūstot vēsākam, daļa no tām pamazām iznīka, daļa tomēr saglabājās vietās ar kaut cik labvēlīgāku mikroklimatu, piemēram, senlejās, kur līdz mūsu dienām saglabājies arī toreizējais augājs — platlapju koku audzes. Kā tādas senlejās lokalizētas tauriņu sugas minamas cīrulīšu dižtauriņš (Parnassius mnemosyne), sausseržu raibenis (Limenitis camilla), apšu zaigraibenis (Apatura ilia), ozolu sirpj-spārnis (Drepana harpagula). Pie šīs grupas tauriņiem pieskaitāms arī gāršas lācītis (Pericallia matronula).

zilenītis. E. Zundes foto

Ir arī sugas, kas lokalizētas silti sausos (kserotermiskos) biotopos, piemēram, osos, grantainos pauguros, kur sastopamas vēl tā saucamās pontiskās floras atliekas, piemēram, smiltāju esparsets (Onobrychis arenaria), Dānijas tragantzirnis (Astragalus arena-rius), plaukšķeņu (Silene) sugas un citi minētās floras augi, kuri kādreiz subboreālā laikā bija izplatīti, bet tagad saglabājušies tikai īpašos, tiem atbilstošos mik-roklimatiskos apstākļos. Attiecīgās vietās saglabājušies arī ar šiem augiem bioloģiski saistītie kukaiņi. No tauriņiem tādi ir esparsetu zilenītis (Agrodiaetus damon), pelēkbrūnā pogaļpūcīte (Hadena filigrama), vērmeļu pūcīte (Cucullia absinthii) un daži citi.

Līdzīgi glaciālajiem (subarktiskajiem), litorīnas (at-lantiskajiem) reliktiem iespējams izdalīt arī boreālā laika reliktus, piemēram, pūcītes Amathes sincera, A. speciosa, A. aīpicola u. c.

Vairākums tauriņu sugu ir tādas, kuras attiecīgajā teritorijā ir stabilas un sastopamas gadu no gada neatkarīgi no to populāciju blīvuma. Taču ir arī tādas, kuras parādās tikai dažos gados, neregulāri, un ir uzskatāmas kā ielidotājas (imigranti) no kaimiņzemēm, kur tās atrodas sava areāla robežās. Latvijas teritorija atrodas šo sugu areāla tuvumā, tādēļ arī tās ielido pie mums tikai atsevišķos gadījumos, tad, kad areāla robežās sugai ir vairāk vai mazāk augsts populācijas blīvums un tā ielido arī areāla kaimiņu teritorijās. Atkarībā no tā, cik tālu atrodas areāls, suga var parādīties retāk vai biežāk. Tā, piemēram, rets ielidotā js mūsu faunā ir plūmju dižtauriņš (Iphiclides poda-lirius), vīksnu raibenis (Polygonia 1-album), bet biežāks ir jau kārklu raibenis (Nymphalis xanthomelas).

Dažos gados, sevišķi sausās un karstās vasarās, parādās arī sugas, kuras apzīmē par ceļotājiem jeb migrantiem. Pa lielākai daļai tās ir tālas dienvidu un dienvidaustrumu sugas, kuras labvēlīgos apstākļos var stipri savairoties un tādā gadījumā veic tālus ceļojumus uz ziemeļiem vai ziemeļrietumiem. Vidus-eiropā šādi ceļotāji bieži vien parādās masveidīgi, taču Latvijā tādi gadījumi konstatēti daudz retāk. Tā, piemēram, 1903. gadā novērota dadžu raibeņa (Va-nessa cardui), bet 1932. gadā rezēdu balteņa (Poniia daplidice) masveidīga ceļošana. Daudz biežāk ir gadījumi, kad ceļotājas sugas parādās kā atsevišķi eksemplāri. Tā, piemēram, Latvijā diezgan bieži konstatēts kartupeļu sfings jeb miroņgalva (Acherontia atropos), retāk tīteņu sfings (Heise convolvuli), bet ļoti reti arī oleandru sfings (Daphnis nerii). Tās visas ir medite-rānas sugas un veic no Vidusjūras zemēm tālus ceļojumus uz ziemeļiem, pāri Eiropai un konstatētas pat Somijā.

Veicot ilggadīgus pētījumus Latvijas tauriņu faunā, atklājas interesanta parādība, ka pēdējos gadu desmitos parādās Latvijai jaunas sugas, kuras paplašina savu areālu ziemeļu, ziemeļaustrumu vai ziemeļrietumu virzienā. Reiz parādījušās, tās neizzūd, bet ir konstatējamas gadu no gada, to populācijām kļūstot arvien blīvākām. Kā tādas ekspansiju sugas Latvijā atzīmējamas mazā pilienpūcīte (Macdunnoughia con-lusa), kas Latvijā pirmo reizi konstatēta 1932. g., re-tēju pūcīte (Agrotis venustula) — 1958. g., sarkanais māju svilnis (Hypsopygia costalis) — 1957. g., ošu svilnis (Euzophera pinguis) — 1963. g., balandu tinēj-kode (Scylhris sinensis) — 1967. gadā.

Latvijas tauriņi pētīti vairāk nekā citi kukaiņi. Kā vecākā plašākā publikācija atzīmējama F. Līnigas 1846. g. izdotais darbs par Vidzemes un Kurzemes tauriņiem. Tajā minētas 658 lieltauriņu un 625 sīk-tauriņu sugas, pavisam tātad 1283 tauriņu sugas. Attiecībā uz lieltauriņiem Līniga sniedz galvenokārt tikai sugu uzskaitījumu, dažos gadījumos minot arī lidošanas laiku, taču konkrēta atradne minēta ļoti reti un jāpieņem, ka vairums sugu vāktas Koknesē, viņas dzīves vietas apkārtnē. Daudz plašāk apskatīti sīktauriņi, par kuriem plašus komentārus darbā sniedz P. Cellers, tā laika lielākais tauriņu speciālists Vācijā, kas būtībā skaitāms par Līnigas darba līdzautoru.

Otrs plašākais darbs, kas skar Latvijas tauriņu faunu, ir J. Nolkena darbs par Igaunijas, Vidzemes un

Kurzemes tauriņiem, kas tika publicēts no 1867. līdz 1871. gadam. Tajā atzīmētas abiem Latvijas novadiem (neskaitot Igauniju) 1543 tauriņu sugas (746 lieltau-riņu un 799 sīktauriņu).

Pamatojoties uz savu plašo pieredzi un izmantojot arī citu autoru līdz tam laikam publicētās ziņas, Nol-kens it sevišķi par sīktauriņiem daudzos gadījumos sniedz plašus morfoloģiskus un bioloģiskus aprakstus. Nolkena kolekcija vēl tagad glabājas Latvijas Valsts universitātes Zooloģijas muzejā un ir viena no ievērojamākajām tauriņu kolekcijām Eiropā.

No vēlākā laika tauriņu faunas pētniekiem jāmin skolotājs K. Teihs, kura darbības lauks aptvēra Rīgas apkārtni, Rīgas Jūrmalu un Salaspili. Būdams ļoti enerģisks pētnieks, Teihs ievērojami papildinājis ziņas par tauriņu faunas sastāvu, taču viņa atstātā publikācija par Baltijas tauriņu faunu (1889) atgādina vairāk sugu sarakstu un nesniedz nekādu tuvāku ziņu par atsevišķu sugu bioloģiju un ekoloģiju.

Valmieras apkārtnes tauriņu faunu (lieltauriņus) sīkāk pētījis Valmieras ārsts K. Lucaus, 1896. gadā publicējot attiecīgu darbu. Viņa rūpīgi sakārtotā kolekcija tika sabojāta gan pirmajā, bet vēl vairāk otrajā pasaules karā un tagad praktiski ir beigusi eksistēt.

Ievērojams Latvijas lieltauriņu faunas pētnieks pagājušā gadsimta beigās un šī gadsimta sākumā bija B. Slefogts, kurš pētījis galvenokārt Kurzemes dienvidrietumu daļas faunu, sevišķi Vaiņodes apkaimē. Savā darbā par Kurzemes, Vidzemes un Igaunijas tauriņu faunu (1910) viņš apkopojis ziņas ne vien par saviem, bet arī citu iepriekšējo pētnieku faunistis-kiem novērojumiem un atradumiem. Tas pagaidām arī ir pilnīgākais darbs par Latvijas lieltauriņu faunu. Plašā kolekcija pēc viņa nāves tika aizvesta uz Pēterburgu. Slefogta savāktais materiāls vēl tagad atrodas Ļeņingradā, PSRS ZA Zooloģijas institūtā, kur tas sadalīts un iekļauts vispārējā tauriņu kolekcijā.

No vēlākiem entomologiem Latvijā darbojies A. Sārs, kurš pētījis Gaujienas, Balvu un Vestienas apkārtnes faunu. Kā kolekcionārs darbojies arī H. Karlails, kas, dzīvodams Rīgā (Buļļu salā), sakomplektējis nozīmīgu lieltauriņu kolekciju, kas vēl tagad glabājas Latvijas PSR Dabas muzejā.

Amatas apkārtnē no 1928. līdz 1932. gadam darbojies F. Brants, kas bija pievērsies ne tikai faunistis-kiem, bet arī ekoloģiskiem pētījumiem, sevišķi par retākām sūnu purva sugām. Viņa savāktais materiāls tagad glabājas kādā Stokholmas muzejā.

No pašreizējiem pētniekiem Rīgā jāatzīmē J. Mus-kars, kas savācis plašu materiālu Vecmīlgrāvī un tās apkārtnē, pētot galvenokārt mazpazīstamo niedrāju un ūdeņu piekrastes tauriņu faunu, atklājot Latvijai diezgan daudz jaunu sugu.

Kopš 1929. gada Latvijas tauriņu faunu intensīvi pētījis arī A. Šulcs, savu uzmanību pievēršot kā lieltauriņiem, tā sīktauriņiem. Pētījumi veikti galvenokārt Rīgas un tās plašākā apkārtnē, pēdējā laikā arī republikas dienvidaustrumu daļā un rezervātos. Paralēli faunistiskai izpētei galvenā uzmanība pievērsta izplatības jautājumiem, skaidrojot atsevišķu sugu izplatību Baltijā Faunistiskos pētījumos A. Šulcs atklājis Latvijai līdz 1972. gadam pavisam 142 jaunas sugas, kuras atzīmētas arī viņa publikācijās, sākot ar 1942. gadu. Jaunu sugu konstatēšanu ievērojami veicināja kvarca lampas lietošana, kuru A. Šulcs sāka izmantot kopš 1961. gada.

Turpmāk sagaidāma vēl tālāka sugu skaita palielināšanās sakarā ar pētījumiem Latgalē. Bez tam konstatēto sugu skaita palielināšanās sagaidāma arī no tādām sugām, kas pagaidām zināmas Somijā un Igaunijā, kā arī Kaļiņingradas apgabalā. Arī atkārtoti konstatējot līdz šim apšaubāmās sugas, rastos ievērojams sugu skaita palielinājums.

Samērā nelielu grupu no lieltauriņiem Latvijā

sastada dienas tauriņi — tikai 119 sugas, kas apvienotas 7 dzimtās.

Krāšņākie tauriņi pieder pie dižtauriņu dzimtas (.Papilionidae). Vienīgā izplatītākā suga te ir čemurziežu dižtauriņš (Papilio machaon), kas lido pļavās, ganībās, mežmalās, pirmā paaudze — jau sākot ar maija vidu līdz jūnija beigām, otrā paaudze — sākot ar augustu līdz rudenim.

Tā skaistie kāpuri atrodami uz noragām (Pini-pinella), rūgtdillēm (Peucedanum), kā arī dārzos uz dillēm (Anethum). Kā rets ielidotājs minams plūmju dižtauriņš, bet kā mūsu faunas pastāvīgs iemītnieks cīrulīšu dižtauriņš (Parnassius mnemosyne), kurš Latvijā lokalizēts tikai dažu upju senlejās Kurzemē. Kā Litorīnas perioda relikts tas uzskatāms par ievērojamu entomoloģisku dabas pieminekli, kas būtu ierindojams mūsu sevišķi aizsargājamo dzīvnieku sarakstā. Entomoloģiskos vākumos jāievēro vislielākā piesardzība, lai šis skaistais, viegli pamanāmais tauriņš neizzustu pilnīgi no mūsu faunas.

Pie šīs dzimtas pieder arī laimiņu dižtauriņš (Parnassius apollo), kas kādreiz Latvijā bija sastopams, bet pagājušā gadsimta sākumā izzudis.

Balteņu dzimtā (Pieridae) ir vairākas parastākās dienas tauriņu sugas, piemēram, kāpostu baltenis (Pieris brassicae). Tas sastopams gandrīz katrā sakņu dārzā, sevišķi augustā, kad mātītes dēj olas uz galviņ-kāpostu lapām. Dažos gados kāpostu baltenis parādās lielā skaitā; tas pa daļai izskaidrojams ar masveidīgu savairošanos dienvidos, kas izraisa migrāciju ziemeļu virzienā. No dienas tauriņiem šī ir viskaitīgākā suga, kuras kāpuri bieži sagrauž kāpostu lapas. Kopā ar kāpostu balteni dārzos bieži sastopams arī rāceņu baltenis (P. rapae), taču tā kāpuri dārzeņu krustzie-žiern kaitē daudz mazāk.

Agrā pavasarī, kad sniegs vēl saglabājies tikai ēnainās vietās, no ziemas miega atmostas pārziemojušais krūkļu baltenis jeb citrontauriņš (Gonepteryx rhamni). Tēviņiem spārni ir citrondzelteni, bet mātītēm krēmbalti. Tēviņu ir daudz vairāk nekā mātīšu un saulainās mežmalās tie ir pirmie pavasara tauriņi.

Vairums krāšņāko dienas tauriņu ir raibeņu dzimtā (Nymphalidae). Ļoti īpatnēji ir zaigraibeņi (Apatura), kuru tēviņiem spārni laistās violetā krāsā (interferences parādība). Latvijā sastopamas divas sugas — kārklu zaigraibenis (A. iris) un apšu zaigraibenis (A. ilia). Pēdējais dažreiz sastopams gravās, upju senlejās. Kārklu zaigraibenis turpretī ir biežāk sastopams ne vien senlejās, bet arī lapu koku mežmalās.

Lielākais šīs dzimtas pārstāvis ir apšu raibenis (Limenitis populi) — mātītei spārnu plētums sasniedz dažkārt pat 10 cm. Apšu raibeņi bieži vien sastopami uz meža ceļiem pie lietus peļķēm, kur tie, raibos spārnus plātīdami, kāri sūc ūdeni. Izplatītākais šīs dzimtas pārstāvis ir nātru raibenis (Aglais urticae)] tas novērojams māju apkārtnē, mežmalās un visur, kur tuvumā aug lielā nātre — kāpuru barības augs. Kopā ar krūkļu balteni tas arī ir viens no pirmajiem, kas pēc pārziemošanas parādās pavasarī līdz ar pirmajām siltajām dienām.

Pārziemo arī vairākas citas nātru raibenim radniecīgas sugas, piemēram, acainais raibenis (Inachis io), augļu koku raibenis (Nymphalis polychloros) un bērzu raibenis (N. antiopa), kuram pēc pārziemošanas dzeltenīgā spārnu apmale kļūst gandrīz balta. Mežmalā, pie kāda sulojoša bērza nereti var novērot gandrīz visas minētās sugas, bieži vien arī pārziemojušo jāņogulāju raibeni (Polygonia c-album).

Diezgan agri pavasarī parādās arī mazais nātru raibenis (Araschnia levana), kurš nepārziemo, bet gan agri izšķiļas no pārziemojušās kūniņas. Šī suga ievērojama ar to, ka izpaužas sezonu dimorfisms, t. i., katra paaudze ir savādākā krāsā: pavasara paaudzei spārni ir sarkandzelteni, ar melniem raibumiem, bet vasaras paaudzei melnbrūni, ar baltiem raibumiem.

Pēdējos gadu desmitos šis tauriņš sevišķi izplatījies un tur, kur bagātīgi aug lielā nātre, gandrīz visur atrodams.

Ļoti interesanti ir pēdējo gadu pētījumi par lielo nātru raibeni (Vanessa atalanta) un dadžu raibeni (V. cardui). Kā tagad noskaidrots, abas sugas Ziemeļ-eiropā nekad nav konstatētas kā pārziemotājas, t. i., tās neparādās agrā pavasarī kopā ar citām ziemotā-jām sugām, bet konstatējamas daudz vēlāk, maija beigās, jūnijā. Noskaidrots arī, ka abas sugas Vidus-eiropā un vēl jo vairāk Ziemeļeiropā ielido no dienvidiem, augustā attīstās otrā paaudze, kuras īpatņi novērojami līdz vēlam rudenim un tad pakāpeniski uzsāk ceļojumu uz dienvidiem.

Ziediem bagātās pļavās un mežmalās bieži novērojamas dažādas vijolīšu un perlamutra raibeņu sugas. Mežmalās bieži sastopams perlamutra raibenis (Me-soaciclalia aglaia), lielais mežu raibenis (Argynnis pap-hia), bet pļavās nārbuļu raibenis (Melitaea athalia). Plaši izplatītas ir arī dažas purvu raibeņu (Clossiana) sugas, piemēram, zāļpurvu raibenis (C. selene) un agrais purvu raibenis (C. euphrosyne). Ievērojami gla-ciālrelikti — dabas pieminekļi ir lielais un mazais sūnpurvu raibenis (C. frigga un C. freija), kas Latvijā saglabājušies vairs tikai dažos lielākos Ziemeļvidze-mes tīreļos.

Tipiskas pļavu apdzīvotājas ir arī dažas samteņu dzimtas (Satyridae) sugas, piemēram, pļavu vēršacīte (Maniola jurtina) un samtenītis (Coenonympha pam-philus), taču visparastākā un ekoloģiski plastiskākā šīs dzimtas suga ir parastais samtenis (Aphantopus hyperanthus). Sila faunai ļoti raksturīgs ir sila samtenis (Iiipparchia semele), kas parasti nometas ar sakļautiem spārniem uz priežu stumbriem, kur ir ļoti grūti pamanāms.

Nelieli, bet spilgti krāsaini ir zilenīšu dzimtas (Ly-caenidae) tauriņi. Sausās zālainās vietās ar saviem spilgti ziliem spārniem bieži redzams parastais (Poly-ommatus icarus) un vīķu zilenītis (P. amandus), bet sausos virsājos un gaišos silos mazais virsāju zilenītis (Plebejus argus). Kūdrainās vietās, sūnu purvu malās, kur aug zilenes, gandrīz visur atrodams zilenāju zilenītis (Polyommatus optilete).

Mitrās zālainās vietās zilenīšu saimei pievienojas arī zeltainīši. Visizplatītākais no tiem ir parastais zeltainītis (Lycaenu phlaeas), kas sastopams arī sausākās vietās, turpretī mazais skābeņu zeltainītis (Pa-laeochrysophanus hippothoe) un zaigojošais zeltainītis (Heodes alciphron) raksturīgs mitrākām pļavām, kur bagātīgi aug skābenes.— kāpuru barības augs.

Pļavu dienas tauriņu faunai jāpieskaita arī vairākas resngalvīšu dzimtas (Hesperiidae) sugas, piemēram, parastais resngalvītis (Pyrgus malvae) un meln-taustekļu resngalvītis (Adopaea lineola).

No visas Latvijas tauriņu faunas dienas tauriņi ieņem apmēram V20 daļu, taču pārējie tauriņi, gandrīz ap 2000 sugas, ir naktstauriņi. To aktivitāte izpaužas naktī, un, tikai lietojot īpašus pievilināšanas līdzekļus (ēsmas un kvarca lampu), izdodas konstatēt šos krāšņos tauriņus, kuri dienā ir labi paslēpušies. Tikai atsevišķas sugas pa laikam parādās kā lauksaimniecības kaitēkļi, taču to skaits ir tikai daži desmiti. Nedrīkst aizmirst, ka tauriņi, sūcot ziedu nektāru, veic ļoti lielu bioloģiski un ekonomiski nozīmīgu darbu, sekmējot ziedu apputeksnēšanos.

Lielākie naktstauriņi ir sfingu dzimtā (Sphingi-dae). Visagrāk parādās priežu sfings (Hyloicus pi-nastri). Jau sākot ar maija vidu var atrast silos uz lielāko priežu stumbriem svaigus, tikko no kūniņām izšķīlušos priežu sfingus, kuru pelēkā spārnu krāsa un zīmējums tik labi pieskaņots priežu mizas fonam, ka tauriņš pamanāms tikai vērīgai acij. Jūnijā iespējams atrast dārzos uz dēļu sētām ceriņu sfingu (Sphinx ligustri). Rudeņos šī sfinga lielie, zaļie kāpuri bieži atrodami uz ceriņu krūmiem, taču vēl iecienītāks kāpura barības augs ir ligustrs.

Ļoti izplatīts ir acainais (Smerinthus ocellatus) un parastais apšu stings (Laothoe populi). Kā tauriņus tos gadās retāk atrast, turpretī viņu zaļos kāpurus uz nelielām apsītēm vai kārklu krūmiem rudeņos var bieži novērot.

Pilsētu apstādījumos, kur daudz liepu, nereti uz to stumbriem var atrast liepu stingu (Mimas tiliae). Sevišķi Rīgā pēdējos gadu desmitos šī suga plaši izplatījusies.

Lielākais ne tikai šajā dzimtā, bet arī vispār no Latvijā sastopamajiem tauriņiem ir kartupeļu stings jeb miroņgalva (Acherontia atropos), kuram uz krūtīm ir galvaskausam līdzīgs zīmējums. Tā spārnu plētums dažiem eksemplāriem sasniedz pat 13 cm. Jūnijā vai augustā tas dažkārt ielido apgaismotās telpās, dažreiz atrasts arī bišu nodzelts pie stropiem, kur, medus smaržas vilināts, bija mēģinājis ielavīties. Visos gadījumos pie mums konstatētie eksemplāri ir migranti no dienvidiem. Kartupeļu laukos dažkārt atrasti arī šī tauriņa kāpuri, kas rudenī arī iekūņojas. Taču kūniņas ziemā iet bojā. Ja arī izkūņošanās notiktu, tad tomēr mātītēm mūsu klimatiskajos apstākļos olvados neattīstās olas. Minētā parādība konstatēta Viduseiro-pas apstākļos, taču vēl vairāk tā izpaužas Ziemeļeiro-pas zemēs. Kā rets ielidotājs no Vidusjūras zemēm jāmin arī oleandru stings (Daphnis nerii), kura kāpuri dažkārt atrasti Rīgā uz ārā novietotiem istabas oleandriem, kas ir kāpuru barības augs.

Maija beigās uz ziedošiem ceriņu krūmiem nereti gadās noķert ļoti izplatīto kazrožu stingu (Deilephila elpenor), kas līdzīgi citām šīs dzimtas sugām sūc ziedu nektāru, nevis nometoties uz ziediem, bet gan spārnos turoties gaisā. Kazrožu stinga tuvākais radinieks ir madaru stings (D. gcilii), kura raibie kāpuri rudeņos atrodami uz madarām un kazrozēm.

Zobspārņu dzimtas (Nolodontidae) tauriņiem sriuķī-tis vāji attīstīts un sarucis,tādēļ tos uz ziediem veltīgi meklēt. Tie nelido arī uz ēsmu un vienīgi ar spilgtu gaismu iespējams tos pievilināt. Gaismojot kādā mežmalā balta ekrāna fonā ar kvarca lampu, iespējams pievilināt ne tikai zobspārņus, bet arī vērpējus, pūcītes un citus tauriņus. No zobspārņiem kā parastākās sugas atzīmējamas gaišais apšu un gaišais bērzu zob-spārnis (Pheosia tremulae un P. gnoma), kas nereti uz gaismas ekrāna parādās pat masveidīgi.

Pelēkās dakšastes kāpurs. E. Zundes foto

Tāpat ļoti izplatīta ir pelēkā dakšaste (Cerura vinula), kuras īpatnējie kāpuri (pēdējais posms ar diviem gariem dakšveida izaugumiem) bieži atrodami uz jaunām apsītēm, bet jūrmalā arī uz kārklu krūmiem.

Viena no retākajām šīs dzimtas sugām ir Sīversa zobspārnis (Odontosia sieversi), kas agrā pavasarī, kad vietām vēl mežos saglabājies sniegs, meklējams uz jaunu bērziņu stumbriem. Kā boreālu sugu to var atrast ZiemeļVidzemē, taču uz dienvidiem no Daugavas to veltīgi meklēt.

īpatnēji ir vērpēju dzimtas (Lasiocampidae) tauriņi. To kāpuri klāti ar bieziem un gariem matiņiem un vairumam sugu tie pārziemo meža zemsegā zem sūnām. Pavasarī tie atstāj ziemas slēptuvi un pārvietojas uz barības augu. Viena no izplatītākajām sugām ir priežu vērpējs (Dendrolimus pini), ar pelēkiem vai rūsganbrūniem priekšspārniem, vidū ar baltu punktu. Tikko izkūņojušos tauriņus visbiežāk gadās atrast jūlijā uz lielāku priežu stumbriem, un parasti turpat tuvumā uz stumbra kādā mizas spraugā atrodams arī kokons ar tukšo kūniņas čaulu.

Jūnijā priežu mežos dienā lido kazenāju vērpējs (MacrothyIacia rubi). Tēviņam priekšspārni brūni, mātītei pelēcīgi ar 2 bālganām šķērssvītrām. Parasti dienā lido tikai tēviņi, kas brīžiem ļoti straujā lidojumā pazib skatam un meklē tikko izšķīlušās mātītes. Ja izdodas izsekot kāda tēviņa lidojumam, tad dažreiz var novērot, ka tas kādā vietā strauji nokrīt uz zemes. Pieejot minētajai vietai, var atrast kokonu ar tikko izšķīlušos mātīti, pie tam abi īpatņi būs jau kopulācijas stāvoklī.

Kā augļu dārzu kaitēklis Kurzemē dažreiz parādās ābeļu vērpējs jeb «riņķa tinējs» (Mcilacosoma musina). Tam priekšspārni dzeltenīgi vai sarkanbrūni, ar 2 tumšākām vai gaišākām šķērssvītrām. Par riņķa tinēju tauriņš nosaukts pēc īpatnējā olu novietojuma — tas dēj olas cieši vienu pie otras vairākos gredzenos apkārt kādam tievākam zariņam. Kāpuri dzīvo kolonijā lielā slotveidīgā satīklojumā, kas visbiežāk atrodams uz ābelēm, plūmēm un ozoliem. Vasaras vidū augļu dārzā gadās atrast arī augļu koku vērpēju (Gastropacha quercifolia), kas, ar sakļautiem spārniem pieķēries pie kāda zariņa, ļoti atgādina sakaltušu, nobrūnējušu lapu.

Ne tikai minētos, bet arī citus vērpējus ir viegli pievilināt naktī ar ultravioleto gaismu, turpretī citādi tos konstatēt ir diezgan grūti.

Lapkoku mūķenes kāpurs. A. Priedīša foto

No mūķeņu dzimtas (Lymantriidae) tauriņiem bieži sastopama egļu mūķene (Lymantiia monacha). Atsevišķos gados skuju koku mežos tā var parādīties ļoti lielā skaitā un izvērsties par bīstamu kaitēkli. Tās kāpuri atsevišķos mežu kvartālos var nograuzt eglēm un priedēm visas skujas. Dienvidos ļoti kaitīga dažreiz arī ozolu mūķene (Lymantria dispar); Latvijā tā ir ļoti reta, jo mūsu klimatiskajos apstākļos nespēj plašāk savairoties.

Pāvaču dzimta [Saturniidae) Latvijā pārstāvēta ar divām sugām. Izplatītākā no tām ir pelēkais pāv-acis (Saturnia pavonia), kura īpatnējos zaļos kāpurus paretam atrod uz zemiem purvu bērziņiem. Ievērojami retāks turpretī ir rudais pāvacis (Aglia tau). Tā kāpurs tik labi pielāgojas pīlādžu lapai, ka grūti pamanāms.

Visvairāk sugu ir pūcīšu dzimtā (Noctuidae) — līdz šim Latvijā atklātas 347 sugas. Vairums pūcīšu lido naktī un tikai dažu sugu īpatņi arī dienā, piemēram, linu krāšņpūcīte (Autographa gamma), mazā pi-lienpūcīte (Macdunnoughia confusa) un dažas citas. Gandrīz visām tām ir labi attīstīts snuķītis un tādēļ tās apmeklē ziedus, lai sūktu nektāru. Tās labi var pievilināt ar ēsmu, ko pagatavo, sajaucot vienādās tilpuma attiecībās kvasu ar medu. Maisījumam ļauj pāris dienu norūgt, lai tas kļūtu aromātiskāks. Vakarā saldo šķidrumu uztriepj uz plaukstas lieluma vilnas drēbes gabaliem, kas piesprausti mežmalās un augļu dārzos pie koku stumbriem. Pūcītes labprāt nometas uz tām naktī un sūc saldo sulu. Ar kabatas lukturīti var viegli pārliecināties, kādas sugas apvidū sastopamas. Vislabāk tomēr pievilināt pūcītes ar ultravioleto gaismu; uz to atlido arī pūcītes, kurām snuķītis rudimentārs, piemēram, priežu raibpūcīte [Panthea coenobita), vārpatu pūcīte (Lupeiina testa-cea) un dažas citas.

Plašā pūcīšu dzimta sadalīta vairākās apakšdzimtās.

Augsnes pūcīšu apakšdzimtas (Noctuinae) sugām ir gandrīz pilnīgi kaili kāpuri. Dienu tie slēpjas augsnē, bet barojas naktī un pa lielākai daļai ar zemiem lakstaugiem. Vairums sugu ziemo kāpuru stadijā, bet ne kā kūniņa, kā tas parasti ir citu apakšdzimtu sugām. Viena no izplatītākajām šīs apakšdzimtas sugām ir izsaucēja laukpūcīte (Scotia exclamationis), kuras kāpuri pavasarī apgrauž kāpostu, kāļu un citu augu dēstus. Vairāk iekškontinentāli (Baltkrievijā un tālāk uz austrumiem) kā kaitēklis parādās ziemāju laukpūcīte (S. segetum), apgraužot pavasarī ziemāju zelmeni. Latvijā turpretī masveida savairošanās gadījumi līdz šim nav konstatēti un uz gaismas ekrāna parādās tikai atsevišķi eksemplāri. Plaši izplatīta un dažreiz pat lielā skaitā konstatējama lielā sakņu dārzu pūcīte [Noctua pronuba), kurai pakaļspārni ir spilgti dzelteni, ar tumšāku apmali.

Pogaļpūcīšu apakšdzimtas (Hadeninae) raksturīgākās sugas ir pogaļpūcītes (Hadena), kuru kāpuri iegraužas plaukšķeņu vai spulgotņu pogaļās un izēd sēklas. Kā viena no parastākajām sugām atzīmējama spulgotņu pogaļpūcīte (Hadena bicruris), kura, tāpat kā citas šīs ģints pūcītes, ēsmu neapmeklē, bet priekšroku dod ziedu nektāram. Sugām bagāta ir dārzpūcīšu (Mamesira) ģints. Izplatītākā un ar sakņu dārziem bioloģiski saistīta suga ir sūreņu dārzpūcīte (M. persi-caiiae), kurai priekšspārni melni, ar baltu nierveida plankumu. Tās kāpuri rudeņos atrodami uz dažādu dārzeņu lapām, bet it sevišķi uz krizantēmām. Bieži sastopama un kā kaitēklis pazīstama kāpostu dārzpūcīte (M. brassicae). Tāpat sakņu dārzos bieži atrodama zirņu dārzpūcīte (M. pisi) un dārzeņu dārzpūcīte (M. oleracea).

Esmu tikpat kā neapmeklē arī krāšņpūcīšu apakš-dzimtas (Plusiinae) sugas, kuras priekšroku dod ziediem. Priekšspārni šīm sugām mēdz būt ar zelta vai sudraba krāsas zīmējumu. Izplatītākās no tām ir nātru krāšņpūcīte (Plusia chrysitis), linu krāšņpūcīte (Auto-giopha gamma) un mazā pilienpūcīte (Macdunnoughia coniusa). Abas pēdējās dažos gados parādās uzkrītoši lielā skaitā, pa daļai tas varbūt izskaidrojams arī ar ielidojumiem no dienvidiem, kas ievērojami papildina vietējās populācijas. Linu krāšņpūcītes kāpuri tādos gadījumos kaitē dažādiem kultūraugiem — liniem, kāļiem, zirņiem u. c. Mežmalās uz saulkrēsli-ņiem dažreiz gadās atrast īpatnējās saulkrēsliņu krāšņpūcītes (Chrysopleia c-auieum) kāpurus. Liels dabas retums ir brūnvālīšu krāšņpūcīte (Plusia zosimi), kas atklāta tikai jaunākā laikā Šķaunes osa (Grebļu kalna) apkārtnē.

Lielākās šīs dzimtas sugas ir ordeņpūcīšu apakš-dzimtā (Catocalinae). Tās sugām pakaļspārni mēdz būt spilgti krāsoti — karmīnsarkani, dzelteni, zili, šķērsoti ar melnu joslu un atgādina ordeņlentu, no kā arī apakšdzimtai dots nosaukums. Lielākā šīs ģints suga un arī lielākā pūcīte vispār ir ošu jeb zilā ordeņ-pūcīte (Catocala iraxini), kurai spārnu plētums sasniedz gandrīz 11 cm. Visur, kur aug oši vai apses (kāpura barības augi), šī pūcīte vakarā uz ēsmas nav nekāds retums, dienā turpretī tā atrodama uz koku stumbriem. Arī vītolu ordeņpūcīte (Catocala nupta) ir viena no parastākajām ģints sugām. Pakaļspārni tai skaisti cinobrsarkani. Tā uzturas visur, kur aug veci vītoli (kāpura barības augs). Ordeņpūcīšu īpatnība: tās labprāt nelido uz gaismu, turpretī ēsmu apmeklē labprāt.

Otrā lielākā lieltauriņu dzimta ir sprīžmešu dzimta (Geometridae). Kāpuri šīs dzimtas sugām pārvietojas sprīžojot, tādēļ arī dzimtai tāds īpatnējs apzīmējums. Spārni tiem samērā plati, ķermenis tievs. Salīdzinājumā ar pūcītēm lido diezgan neveikli, bieži arī dienā. Latvijā līdz šim konstatēta 291 suga.

Sausos virsājos un silos bieži var sastapt visizplatītāko šīs dzimtas sugu — brūno viršu sprīžmeti (Ematurga atomaiia) ar dzeltenīgiem vai bālganiem, brūni raibumotiem spārniem. Tas parādās jau ar aprīļa pēdējām dienām un novērojams līdz pat rudenim. Maijā un jūnijā lēkājošā un straujā lidojumā ap priedēm var novērot dienā parasto priežu sprīžmeti (JBu-palus piniarius). Tie galvenokārt ir tēviņi ar meln-brūniem spārniem, mātītes ar rūsgandzelteniem spārniem turpretī ir daudz kūtrākas lidotājas un atrodamas uz priežu zariem.

Sausās zālainās vietās bieži var redzēt āboliņa sprīžmeti (Chiasma clathrata) ar baltiem, brūni raibiem spārniem, kā arī trīssvītru pļavsprīžmeti (Lythria purpurala) ar okerdzelteniem priekšspārniem, kur 3 sarkanīgas šķērssvītras. Abas sugas labprāt lido ari dienā.

Liela ir lapsprīžmešu apakšdzimta (Larentiinae). Sausās pļavās ļoti izplatīta suga ir pļavu līnijsprīž-metis (Ortholitha cbenopodiata), bet krūmainās mežmalās parastais madaru lapsprīžmetis (Epirrhoe alter-nata). Vēlu rudenī pēc pirmām salnām lapu koku audzēs un augļu dārzos parādās mazais salnsprīžme-tis (Operopthera brumata), pie tam dažreiz tik lielā skaitā (masveidīgi), ka nākošā pavasarī tā kāpuri stipri apgrauž augļu un citu koku lapas. Rudeņos parasti gadās novērot tikai tēviņus, turpretī mātītes, kurām spārni ir sarukuši un atgādina it kā mazas lapiņas, atrodamas daudz retāk un parasti uz koku stumbriem. Vienlaicīgi ar mazo lido arī lielais salnsprīž-metis (Erannis defoliaria). Tā tēviņam priekšspārni bāli dzelteni, ar divām melnām, brūni ēnotām šķērs-svītrām. Salīdzinājumā ar mazo salnsprīžmeti lielais ir retāks, taču arī tā mātītēm spārni rudimentāri. 1906. un 1907. gadā lielais salnsprīžmetis masveidā parādījās Vaiņodes apkārtnē, kur ozoliem pilnīgi nograuza lapas. Stipri cieta arī citi lapu koki. Kopš tā laika masveidīgi savairošanās gadījumi Latvijā vairs nav novēroti.

Daudz skaistu spilgtas krāsas naktstauriņu ir lācīšu (Arctiidae) dzimtā. To kāpuri klāti ar gariem matiņiem, un tādēļ tos sauc par lācīšiem. Izplatītākā suga ir brūnais lācītis (Arctia caja). Priekšspārni tam brūni, ar baltu rakstu. Brūnais lācītis sastopams mežmalās, izcirtumos, dārzos. Dienā slēpjas zālē un grūti atrodams. Naktī brūnais lācītis, tāpat kā citas lācīšu sugas, labprāt lido uz gaismu; vietām, piemēram, Slīte-res rezervātā, konstatējams lielā skaitā. Pavasarī uz zemiem pīlādzīšiem vai avenēm bieži gadās atrast tā brūnos, garmatainos kāpurus, kas, satricinot augu, tūdaļ nokrīt zemē.

Rīgas apkārtnes dārzos jūlija sākumā uz sētām var atrast melno lācīti (Arclia villica), Priekšspārni tam melni, ar dzeltenbaltiem plankumiem. Kāpuri barojas ar dārza zemeņu lapām. Tāpēc arī melnais lācītis atrodams tur, kur dārzos audzē zemenes. Latvijā šim lācītim ir izplatības ziemeļu robeža, Igaunijā tas nav konstatēts.

Agrā pavasarī sausās mežmalās var atrast pārziemojušus mauragu lācīša (Hyphoraia aulica) matainos kāpurus; barojot ar mazo mauragu lapām, no tiem var viegli izaudzēt skaistos tauriņus.

Lielākā un krāšņākā šīs dzimtas suga mūsu republikā ir gāršas lācītis (Pericallia matronula). Spārnu plētums starp tām ap 10 cm. Priekšspārni brūni, priekšmalā ar dzelteniem plankumiem. Viena no atradnēm, kur suga sastopama gandrīz regulāri, ir Ķe-meri. Kā Litorīnas relikts un krāšņs dabas veidojums šī suga pieskaitāma pie dabas pieminekļiem un tāpēc aizsargājama.

īpatnēji ir stiklspārņu dzimtas (Aegeriidae) tauriņi. Ar saviem šaurajiem un caurspīdīgajiem spārniem tie vairāk atgādina plēvspārņus nekā tauriņus. Tā, piemēram, lielais apšu stiklspārnis (Aegeria apiiormis) ļoti atgādina sirseni. Šī tauriņa kāpuri mīt apšu koksnē, stumbra piekājē, kur arī iekūņojas. Jūnija beigās izšķiļas tauriņš, kas tad atrodams priekšpusdienās uz apšu stumbriem.

Ļoti izplatīts kaitēklis ir ogu dārzos sastopamais jāņogulāju stiklspārnis (Synanthedon tipuliformis). Šis nelielais stiklspārnis parādās jūnijā un novērojams saulainā laikā lidojam ap jāņogu, bet sevišķi upeņu krūmiem. Ja pavasarī daži paplaukuši zari ātri novīst, tad vainojams šī stiklspārņa kāpurs, kurš izgrauzis zariem serdi. Līdzīgi kaitē arī avenāju stiklspārnis (Bembecia hylaeiformis), kurš mīt avenāju stumbra apakšējā daļā.

Baltalkšņu audzēs saulgozī uz alkšņu lapām gadās atrast arī alkšņu stiklspārni (Synanthedon sphecifor-mis), kura kāpuri alo alkšņu koksni.

Tālāk aplūkotie tauriņi pieder pie sīktauriņiem, kas Latvijā pārstāvēti ar 25 dzimtām.

Plašajā sviļņu dzimtā (Pyralididae) vairāk nekā 160 sugu.

Zāļu sviļņu (Crambinae) apakšdzimtā izplatītākās sugas ir pļavu zāļsvilnis (Ciambus pratellus), svītrainais zāļsvilnis (C. hortuellus) un spožais zāļsvilnis (C. perlellus), kas valgās zāļainās vietās iztraucējami gandrīz ik uz soļa. Sausās mazauglīgās, ar retu zāli apaugušās vietās izplatītākās sugas ir parastais (Agriphila tristella) un šķērssvītrainais zāļsvilnis (A. inquinatella), bet no šaurspārņu (Phycitinae) sviļ-ņiem — ahata svilnis (Nyctegretis achatinella) un dzeltenpelēkais svilnis (Anerastia lotei la), kurus visus iespējams iztraucēt arī dienā.

No pēdējās apakšdzimtas bīstams kaitēklis ir miltu svilnis (Ephestia kuehniella), kas sastopams gandrīz katrās dzirnavās, kur tā kāpuri visbiežāk atrodami satīklojumos miltu caurulēs. Klētīs un dažkārt uz šķūņu sienām gadās atrast nelielu brūnpelēku tauriņu — kakao svilni (E. elutella). Tā kāpuri bojā dažādus produktus — miltus, kaltētus augļus, kakao u. c. Kā noliktavu kaitēklis minams arī augļu svilnis (Plodia inlerpunctella), kura kāpuri visbiežāk mitinās kaltētos augļos.

No platspārņu sviļņiem (Pyraustinae) ļoti izplatītas ir dažas sugas, kas sastopamas ūdens tuvumā, kur to kāpuri pārtiek no ūdens augiem. Kā izplatītākās sugas jāmin lēpju svilnis (Nausinoe nymphaeata) ar baltiem, brūni izrakstītiem spārniem, kura kāpurs mīt īpašā maisiņā uz lēpju lapām; ūdensziedu sviļņa (Ca-taclysta lemnata) kāpuri atrodami maisveidīgā satīk-lojumā zem ūdensziediem, bet elšu svilnim (Parapo-nyx slratiotata) — cauruļveidīgā satīklojumā zem ūdens starp elšu lapām. Sākumā tas elpo caur ādu, vēlāk ar traheju žaunām.

Viena no lielākajām tauriņu dzimtām ir tinēju (Tortricidae) dzimta. Bieži gadās novērot satītas vai savilktas koku un krūmu lapas. Tas tinēju kāpuru darbs. Satinot vai savelkot lapas, tie izveido sev mājokli, kurā slēpjas. Gandrīz katrā zālainā vietā var sastapt parasto zāļu tinēju (Argyroploce lacunana). Tam priekšspārni brūni, ar blīvu olīvzaļu svītrojumu. Mētrā jā, kur zemsegā aug mellenes, bieži sastopams tumšais, baltām šķērssvītrām zīmētais melleņu lapu tinējs (A. bipunctana). Augļu dārzos ļoti parasts ir ābeļu lapu tinējs (Hedya nubiferana) ar tumšbrūniem •priekšspārniem un baltu apmales lauku. Dažkārt dārzos tas var parādīties lielā skaitā un kaitēt augļu kokiem, sevišķi ābelēm. Ar līdzīgu spārnu zīmējumu, bet mazāks ir plūmju tinējs (H. pruniana), kas arī ir augļu dārzu iemītnieks, bet retāks par iepriekšējo. Visbiežāk tā kāpurs satin plūmju lapas, taču novērojams arī uz citiem augļu kokiem.

Vispostošākais augļu dārzos tomēr ir ābolu tinējs (Laspeyresia pomonella), kura kāpuri izgrauž ābolus. Pilsētu apkārtnes dārzos gandrīz katru gadu novērojami šī kaitēkļa postījumi, pie tam dažreiz pat grūti atrast dārzā veselu ābolu.

Vairākas tinēju sugas pazīstamas kā rožu kaitēkļi. Jūnijā no rožu dzīvžogiem bieži iztraucējams trīs-punktainais rožu tinējs (Pardia cynosbatella), vēlāk jūlijā arī gaišais rožu tinējs (Ņotocelia roborana). Dzeltenais rožu tinējs (Croesia bergmanniana) turpretī vairāk sastopams uz laukmalās atsevišķi augošiem savvaļas rožu krūmiem.

Priežu jaunaudzēs uz nelielu priedīšu zariem gājēja uzmanību dažreiz saista palielas sveķu pangas, kuru ierosinātājs ir sveķu pangu tinēja (Petrova resinella) kāpurs. Diezgan bīstams priežu jaunaudžu kaitēklis ir priežu galotņu tinējs (Rhyacionia buoliana), kura kāpurs izgrauž priedīšu galotnes dzinumu un izraisa tā saliekšanos. Priežu pumpuru tinēja kāpurs (Blastes-thia turionella) turpretī izgrauž jauno priedīšu galotņu pumpurus.

Mitrās zālainās vietās, sevišķi tur, kur bagātīgi aug doņi, gandrīz ik uz soļa var novērot izceļamies no zāles nelielu dzeltenbrūnu tauriņu — doņu tinēju (Bactra lanceolona).

Tuvojoties rudenim, mežmalās un krūmājos sāk parādīties pārziemojošās tinēju sugas, piemēram, tinēj-plaknīši (Acleiis). Pēc pārziemošanas līdz ar pirmajām siltākajām dienām šie tauriņi novērojami atkal agri pavasarī. Baltais tinējplaknītis (A. niveana) parasti atrodams uz bērzu stumbru baltajām vietām, kur tas grūti pamanāms. Ļoti izplatīts ir rūsganais tinējplaknītis (A. ferrugana) ar rūsganiem priekšspārniem, kuriem priekšmalā tumšs, paliels plankums, kas nereti sadalījies trijos trijstūrī novietotos punktos.

Ļoti īpatnēji ir spalvspārņu (Pterophoridae) dzimtas tauriņi. Tiem spārni sadalīti atsevišķos lēveros, kas atgādina spalviņas. Tīteņiem aizaugušās ceļmalās bieži gadās iztraucēt ar zīda spīdumu sniegbaltiem spārniem tīteņu spalvspārni (Alucita pentadactyla), kura kāpuri mīt uz tīteņiem.

Sugām bagāta ir gartaustu kožu (Gelechiidae) dzimta. Šiem tauriņiem raksturīgi ir trapecveida pa-kaļspārni un bieži vien uzliektie tausti.

Uz apšu stumbriem gandrīz vienmēr gadās konstatēt apšu gartaustu kodi (Tachyptilia populella), kas ar savu spārnu krāsu labi pielāgojusies apšu mizas fonam un tādēļ grūti pamanāma. Vasarā augļu dārzā no ābelēm, bet citur no pīlādžiem var iztraucēt nelielu tauriņu ar melnbrūniem priekšspārniem, kurus šķērso plata, balta josla. Tā ir melnbrūnā gartaustu kode (Recurvaria leucatella), kuras kāpuri atrodami starp savilktām ābeļu vai pīlādžu lapām. Plaši izplatīta augļu dārzos ir arī ābeļu gartaustu kode (Gelechia rhombella) ar dzeltenpelēkiem priekšspārniem, kuras kāpuri slēpjas aizliektā ābeļu lapā. Virsājos ļoti izplatīta suga ir viršu gartaustu kode (G. ericetella) ar pe-lēkbrūniem priekšspārniem. Virsājos tā sastopama gandrīz ik uz soļa.

Diezgan daudz sugu ir arī plakankožu (Oecopho-rinde) dzimtā. Jau sākot ar augustu, varam novērot tās uz kvarca lampas ekrāna pļavās, mežmalās, dārzos. Vēlu rudenī tās pārziemot ielido pagrabos, šķūņos, starp dēļiem. Ar savu plakano ķermeni tās viegli ielien dažādās spraugās, kur pārziemo un atkal izlido pirmajās siltajās pavasara dienās. Izplatītākā suga ir parastā plakankode (Agonopteryx ap-plana) ar okerdzeltenīgi brūni tumšiem spārniem, kuras kāpuri, tāpat kā daudzām citām šīs ģints sugām, atrodami čemurziežu ziedkopās.

Zālainās vietās bieži redzami arī neuzkrītošie makstkožu dzimtas (Coleophoridcie) tauriņi. To kāpuri izveido nelielu īpatnējas formas mājoklīti, kas var būt kā voiloka caurulīte, revolverveida maisiņš vai no lapu daļiņām veidota makstīte, kurā kāpurs slēpjas un arī iekūņojas. Augļu dārzos uz ābeļu lapām visbiežāk atrodamas ābeļu makstkodes (Coleophora anatipennella) revolverveida melnbrūnās mājiņas.

Augļu dārzos plaši izplatītas ir dažas tīklkodes (dzimta Hyponomeutidae), piemēram, ievu (Hypono-meuta padellus) un ābeļu tīklkode (Hyponomeuta ma-linellus), kurām abām priekšspārni balti, ar melnu punktu rindām. To satīklojumi bieži novērojami ābeļu zaros. Ķiršu dārzos bieži gadās novērot ķiršu pumpuru tīklkodi (Argyresthia ephippella), kas dažos gados parādās lielā daudzumā. Tās kāpuri izgrauž ķiršu pumpurus, tādēļ daudzi no tiem pavasarī neizplaukst. Ļoti izplatīta ir kāpostu cekulkode (Plutella maculipennis), kas arī dažkārt parādās lielā daudzumā un, bojājot kāpostu lapas, sakņu dārziem nodara lielu postu. No sīktauriņiem grūti būs atrast otru sugu, kas būtu tik izplatīta un ekoloģiski plastiska kā cekulkode, kuru var sastapt ne tikai sakņu dārzos, bet arī mežos, pļavās, purvos, virsājos un citur. Sevišķi daudz tā parādījās 1958. gadā.

Ir arī tauriņi, kas labprāt uzturas cilvēka tuvumā (sinantropās sugas) un novērojami istabās, klētīs, šķūņos, noliktavās, kur to kāpuriem ir nepieciešamā barība. Gandrīz vai katrā dzīvoklī sastopama drēbju kode (Tineola bisselliella), kuras kāpuri sagrauž vilnas drēbes. Noliktavās un klētīs, kur glabājas labība un dažādi pārtikas produkti, bieži konstatējama raibā (Nemapogon granellus) un brūnā graudu kode (Haplotinea insectella), kā arī drogu kode (N. cloacel-lus)] tās visas pieder pie kožu dzimtas (Tineidae).

Vissīkākie tauriņi ir pundurkožu dzimtā (Nep-ticulidae). To spārnu plētums mēdz būt tikai 3—5 mm. Kāpuri alo lapu iekšējos audus (parenhīmu), ar ko tie barojas. Alojuma veids katrai sugai raksturīgs un labi saskatāms, aplūkojot lapu pret gaismu. Dabā šie sīkie tauriņi grūti pamanāmi, un vislabāk tos iegūt, audzējot no izalotām lapām, kurās ir to kāpuri. Zinot barības augu un alojuma veidu, iespējams tos arī viegli noteikt.

LATVIJAS TAURIŅI EKOLOĢISKA SKATĪJUMA

Katrai tauriņu sugai ir sava noteikta dzīves vieta, tādēļ mežos, laukos, pļavās, dārzos, smiltājos un purvos sastopam katram no šiem biotopiem īpatnēju tauriņu faunu. Ir sugas, kuras vienmēr novērojamas attiecīgajā biotipā, jo to kāpuri ir bioloģiski saistīti ar te dominējošiem augiem, kurus tie izmanto barībai. Tādas, attiecīgajam biotopam raksturīgas, kukaiņu sugas pieņemts dēvēt par vadsugām. Tā, piemēram, silā vadsugas ir priežu sfings, lielais priežu vērpējs, priežu pūcīte (Panolis flammea), priežu sprīžmetis, priežu stūrspārnis (Semiothisa liturata), kuru kāpuri atrodami uz priedēm. Vietām dažos gados silā novērojama arī egļu mūķene. Pastāvīgs sila iemītnieks ir arī sila samtenis, kura kāpuri barojas ar sila zālēm. Uz zemsegā augošā mārsila atrodams mārsila svilnis (Pempelia omateļļa), bet milteņu audzēs — rūsgan-brūnais milteņu tinējs (Argyroploce arbutella).

Klajākās, ar viršiem aizņemtās vietās sastopama pelēkā gartaustu kode (Pleuiota bicostella), bet tur, kur pamežā vietām aug paegļi, vasarā var iztraucēt paegļu ziedsprīžmeti (Eupithecia intiicata), bet vēlā rudenī paegļu skujsprīžmeti (Thera juniperata). Priežu jaunaudzēs kā vadsugas minamas vairākas tinēju sugas, piemēram, priežu galotņu, pumpuru un pangu tinējs.

Pa daļai sila vadsugas sastopamas arī mētrājā, jo arī tajā aug priedes. Taču, tā kā mētrājā aug arī egle un bērzs, tajā sastopamas arī ar šiem kokiem bioloģiski saistītās sugas. Augsne te valgāka, tādēļ bagātāka arī zemsegas flora. Tā kā tajā ir mellenāji, te sastopams mellenāju lapu tinējs, lielā mellenāju pūcīte (Eurois occulta) un zaļganais mellenāju dižsprīž-metis (Jodis putata). Zemsegu veido arī pļavu nārbuļi, tādēļ mētrājā bieži sastop arī nārbuļa ziedsprīžmeti (Eupithecia plumbeolata).

Izplatīts meža tips mūsu republikā ir egļu vēris, kur dominē egle. Ja vērī nav bērzu un apšu, tad tauriņu tur ļoti maz, kas daļēji izskaidrojams ar to, ka noēno-juma dēļ arī zemsegā augu maz. Tādēļ vērī sastop tikai ar egli bioloģiski saistītās sugas: egļu skujsprīžmeti (Thera vaiiata), egļu stūrspārni (Semiothisa signaria), čiekuru ziedsprīžmeti (E. pusillata) u. c. No egļu zariem iztraucējams egļu dzinumu tinējs (Las-peyresia pactolana), kura kāpuri atrodami zaru un stumbru lūksnes daļā. Ļoti parastas sugas ir egļu skuju tinējs (Epinotia tedella) un egļu čiekuru tinējs (Pseudotomoides strobilella), kura kāpuri atrodas egļu čiekuros. Uz egļu stumbriem bieži atrodams egļu pumpuru tinējs (Zeiiapheia ratzeburgiana).

Plaši izplatīts meža tips ir damaksnis, kur koku stāvu veido egle un priede ar nelielu bērza piejaukumu. Tādēļ arī tauriņu fauna te komplektējas galvenokārt no iepriekš minētajām sugām, kuras bioloģiski saistītas ar šiem kokiem.

Maz mūsu republikā ir platlapju koku mežu — at-lantiskā laika reliktu, kad klimats bija daudz siltāks. Kā nelielas saliņas ozolu, ošu un liepu meži saglabājušies starp skuju koku mežiem, kā arī dažu ezeru salās un upju ielejās. Tauriņu fauna te ir bagātāka nekā citos mežos, daudz te arī retu, reliktu sugu.

Ozolu audzēs vadsugas ir ozolu zefīrs (Zephyrus quercus), ozolu astainītis (Strymon ilicis), ozolu kar-mīnpūcīte (Mormonia sponsa), ozolu ordeņpūcīte (Catocala promissa), parastā vīksnu pūcīte (Cosmia trapezina), kuras kāpuri labprāt grauž arī ozolu lapas. No zariem ar piesitienu iztraucējams zaļais ozolu tinējs (Tortrix viridana). Uz ozolu stumbriem lielā skaitā bieži atrodama viegli pamanāmā ozolu raib-kodīte (Lithocollelis cramerella), bet mainīgais ozolu

tinējs (Zeiraphera insertanci) ar savu spārnu krāsu tik labi pielāgojies ozolu mizai, ka grūti uz tās pamanāms. Uz ozolu stumbriem dažreiz gadās atrast arī zīļu tinēju (Laspeyresia splendana), kura kāpuri iz-alo ozolu zīles.

Ošu audzēs, kādu mūsu republikā ir maz, vadsugas ir ošu raibenis (Euphydryas maturna), ošu ordeņpū-cīte (Catocala fraxini) un ošu pūcīte (Craniophora ligustri), kurām visām kāpuri barojas ar ošu lapām.

Kādreizējie platlapju meži, klimatam pasliktinoties, stipri pārveidojušies un to platības tagad aizņem gārša, kurā līdzās eglei, bērzam un apsei aug arī atlan-tiskā laika reliktu koki — ozoli, oši, vīksnas, gobas, kļavas, liepas. Sakarā ar daudzajām koku sugām, kā arī ar bagātīgo zemsegas floru gāršas tauriņu fauna ir ļoti interesanta un sugām bagāta.

Maz tauriņu sugu ir melnalkšņu audzēs, liekņās, kas diezgan izplatītas un parasti sastopamas nelielās platībās purvu apkaimē. Kā vadsugas te ir alkšņu dakš-astīte (Harpyia bicuspis), olīvzaļais kārklu lapsprīž-metis (Hydiiomena furcala), baltpelēkais alkšņu lapsprīžmetis (Hydielia testaceata), alkšņu raibkodīte (Lithocolletis froelichiella).

Daudz vairāk izplatītas baltalkšņu audzes, kur tauriņu sugu diezgan daudz. Kā vadsugas te minamas baltpelēkais alkšņu lapsprīžmetis, brūnganais lap-sprīžmetis (Euchoeca obliterata), dzeltenais alkšņu lapsprīžmetis (Hydrelia flammeolaria), mainīgais alkšņu lapsprīžmetis (Hydriomena coerulata), baltais alkšņu sprīžmetis (Cabera pusaria), alkšņu stiklspārnis, rudais alkšņu tinējs (Epinotia teneiana), alkšņu pangu tinējs (E. tetraquetrana), alkšņu pumpuru tīklkode (Argyresthia goedarlella) u. c.

No lapu kokiem visvairāk republikā izplatīts bērzs, taču bērza tīraudžu ir maz. Biežāk sastopamas mistrotas audzes, kur bērzs ir kopā ar egli, priedi-, apsi, ozolu, mitrākās vietās arī ar melnalksni. Visvairāk tauriņu tomēr ir bērzu jaunaudzēs, kur var atrast daudzas ar bērzu bioloģiski saistītas vadsugas, piemēram, cekulaino bērzu zobspārni (Lophopteryx camelina), gaišo bērzu zobspārni, bērzu raibspārni (Endromis versicolora), balto pelēkpūcīti (Apatele leporina), bērzu pelēkpūcīti (A auricoma), bērzu pavasarsprīž-meti (Brephos parthenias), bērzu svilni (Metriostola betulae), bērzu tinēju (Epinotia stroemiana), pelēko bērzu tinēju (Ornix betulae) u. c. Dažādos meža tipos no bērza piejaukuma atkarīga arī šo minēto sugu klātbūtne.

Tāpat kā bērzu, arī apšu tīraudzes Latvijā sastopamas retāk, turpretī mistrotās audzēs apse sastopama bieži, piemēram, damaksnf, vērī, gāršā, mistrājā un dumbrājā. Ar apsi bioloģiski saistītas daudzas tauriņu sugas un kā vadsugas minamas apšu sfings, mazais apšu tinējzobspārnis (Clostera pygra), gartaustu zob-spārnis (Pterostoma palpina), gaišais apšu zobspārnis, apšu dakšastīte (Harpyia hermelina), pelēkā dakšaste (Cerura vinula). No sīktauriņiem uz apšu stumbriem atrodama apšu gartaustu kode, šaurspārnu bārkstenis (Batrachedra praeangusta), pelēkais apšu pumpurti-nējs (Gypsonoma oppressana) u. c.

Savdabīga tauriņu fauna ir dabiskos zālājos. Atkarībā no mitruma pakāpes mainās zālāju floristiskais sastāvs, līdz ar to mainās arī tauriņu fauna.

Sausos, mazauglīgos smiltājos ar nabadzīgu floru un vāji attīstītu veģetāciju ir ļoti īpatnēja un diezgan bagātīga tauriņu fauna. Šādās vietās parasti aug lai-miņš, mārsils, lauku vībotne, aitu auzene. No tauriņiem te sastop daudz sviļņu, piemēram, dzeltenpelēko svilni (Selagia spadicella), ahata svilni, cukurbiešu svilni [Phlyclaenodes sticlicalis), no tinējiem — vībotņu spodro tinēju (Cochylidia richteriana). No liel-tauriņiem te sastopami sarkanīgais mazsprīžmetis (Scopula rubiginata), tumšais un gaišais mārsila mazsprīžmetis (S. decorala, S. ornata), zaļganā smilšpūcīte (Ochropleura praecox), mārsila laukpūcīte (Scotia vestigialis) u. c.

Sausos priežu mežu izcirtumos, kur aug aitu auzene, parastā smilga, kaķpēdiņas, mazā mauraga, kā arī virši un brūklenes, vadsugas ir mauraugu spalvspār-nis (Alucila tesseiadactyla) un kaķpēdiņu bārkstenis (Pancalia leeuwenhoekella).

Sausās platlapju un sīko zāļu atmatu pļavas ir daudz bagātākas ar tauriņiem. Daudziem dienas tauriņiem šīs pļavas ir raksturīgākā dzīves vieta. Te var sastapt pļavu samtenīti, lielo vēršacīti, parasto samteni, lielo perlamutra raibeni, parasto zilenīti un raibspārnīti. No sprīžmešiem te sastop sarkano sprīž-meti. Sausās pļavās kā vadsugas ir arī vairāki sviļņi, piemēram, svītrainais zāļsvilnis, spožais zāļsvilnis (Crambus culmellus), kā arī raibais pļavsvilnis (Pyrausta purpuralis) u. c.

Lielas platības mūsu republikā aizņem pārpurvoti, krūmaini un sūnaini zālāji ar sīkzāļu zelmeni, kuru veido seslērija, sīki grīšļi, purva jāņeglīte, bitene, re-tēji, vīgriezes, bet krūmāju veido nelieli bērziņi un kārkli. Šādā biotopā no dienas tauriņiem vadsugas ir zaļpurvu raibenis, agrais purvu raibenis, nārbuļu raibenis, zaigojošais zeltainītis, mazais skābeņu zel-tainītis. Dienā te iztraucējama dzeltenā grīšļu pūcīte (Rivula sericealis). No tinējiem te novērojams dumbrāju tinējs (Paracelypha rivulana), cekulainais nātru tinējs (Olethreutes umbrosana) un parastais zāļu tinējs.

Pārpurvotās pļavās, kur aug grīšļi un doņi, gandrīz vienmēr novērojams doņu tinējs un bieži arī grīšļu pundurpūcīte (Eustrotia uncula).

Doņu tinējs un grīšļu pūcīte sastopamas arī zāļu un pārejas purvos. Te vadsugas ir mazā lakstpūcīte (Amphipoea oculea), pļavu purvpūcīte (Paradiarsia punicea), ciņsmilgu pūcīte (Photedes minima), palieņu pūcīte (Athetis palustris), puplakšu lapsprīžmetis (Orthonama lignata).

Ļoti īpatnēja tauriņu fauna ir sūnu purvos, kur bez jau minētajiem reliktiem sastopams arī bērzu vilnkā-jis (Polyploca flavicornis), dzērveņu sprīžmetis (Carsia paludata), raibais purvu sprīžmetis (Isturgia carbona-ria), zilenāju purvpūcīte (Anarta cordigera), cekulainais vaivariņu tinējs (Olethreutes lediana) u. c.

Savdabīga ir arī ezeru un upmalu niedrāju tauriņu fauna. Vadsugas te ir ar niedrēm, vilkvālītēm, ežgal-vītēm un citiem piekrastes augiem bioloģiski saistītās sugas, piemēram, vilkvālīšu pūcīte (Nonagria typhae), pūcīte Archanara algae, lielā niedrsakņu pūcīte (Rhy-zedra lutosa), pelēkbrūnā zāļpūcīte (Mythimna im-pura), niedru bārkstenis (Cosmopteryx lienigiella) u. c. Stāvošu ūdeņu, ezeru, dīķu un grāvju tuvuma var novērot uz ūdens augiem ūdensziedu svilni, lēpju svilni un elšu svilni.

īpašs biotops ir augļu, ogu un sakņu dārzi, ko apdzīvo raksturīgs tauriņu komplekss. Ar ābeli bioloģiski saistīts ir ābeļu vērpējs, mazais salnsprīž-metis, ābeļu zaļganais ziedsprīžmetis (Calliclys-tis rectangulata), ābeļu lapu tinējs, ābeļu pumpuru tinējs (Spilonota ocellana), ābolu tinējs, ābeļu gar-taustu kode, ievu tīklkode, ābeļu makstkode u. c. Ar ķiršiem, retāk ar plūmēm un ābelēm bioloģiski saistīta gaišā un tumšā ķiršu pelēkpūcīte (Apatele psi, A. tridens), plūmju līkvēderis (Lygris prunata), plūmju tinējs, augļu koku mizu tinējs (Enarmonia formosana), ķiršu pumpuru tīklkode u. c.

Ar ogu krūmiem bioloģiski saistītās sugas ir jāņ-ogulāju stiklspārnis, dzeltenais jāņogulāju līkvēderis (Lygris mellinata), ērkšķogulāju sprīžmetis (Abraxas grossulariata), pelēkais jāņogulāju sprīžmetis (Itame wauaria), parastais lapu tinējs (Pandemis heparana), jāņogulāju lapu tinējs (P. ribeana), vēlais tinējs (Exa-pate congelatella) u. c.

Sakņu dārzos vairāku tauriņu sugu kāpuri barojas ar dārzeņu lapām. Raksturīgākās sugas ir kāpostu un rāceņu baltenis, izsaucēja laukpūcīte, kāpostu dārz-pūcīte, biešu dārzpūcīte (Mamestra suasa), dārzeņu dārzpūcīte, linu krāšņpūcīte, tumšais zirņu tinējs (Laspeyresia nigricana), kāpostu svilnis (Eveigesth lorficalis), kāpostu cekulkode, loku kode (Acrolepia assectella) u. c.

No tauriņiem tikai atsevišķas, retas sugas parādās kā kultūraugu kaitēkļi, bet viss lielais tauriņu vairums ir ne tikai nekaitīgi, bet, apputeksnēdami ziedus, veic ļoti nozīmīgu un derīgu darbu. Reti kādā citā kukaiņu kārtā ir tik daudz ziedu apputeksnētāju sugu (ap 2000) kā tieši tauriņu kārtā. Senais uzskats, ka visi tauriņi kaitīgi, neatbilst patiesībai. Ar saviem krāšņajiem spārniem un graciozo lidojumu tie ir arī dekoratīvs dabas ainavas elements.

Divspārņi — Diptera

Pie divspārņiem pieder odi, knišļi, mušas, dunduri, spindeles un tiem radniecīgi kukaiņi. Tie ir sīki un vidēji lieli, no citiem kukaiņiem praktiski vislabāk atšķirami pēc vienīgā spārnu pāra. Divspārņu pakaļ-spārni ir pilnīgi sarukuši un pārveidojušies sīkām vālītēm līdzīgos orgānos — dūcekļos. Dūcekļi veicina lidošanu, piemēram, lidojuma laikā palīdzot ieturēt līdzsvaru. Dažiem parazītiskiem divspārņiem spārnu vispār nav. Divspārņus raksturo arī dūrēja-sūcēja vai laizītāj a-sūcēja tipa mutes orgāni un krūšu uzbūves īpatnības. Attīstība pilnīga. Kāpuriem nav posmainu kāju, galva parasti vāji attīstīta.

Divspārņu dzīves veids ir ļoti dažāds, pie tam ir liela atšķirība starp kāpuriem un pieaugušajiem īpatņiem. Kāpuri dzīvo gan ūdenī, gan augsnē, gan dažādās trūdošās un pūstošās vielās un ir vai nu plēsīgi, vai pārtiek no organiskām vielām (dūņām, trūdošiem augiem, mēsliem utt.). Vairāku lielu dzimtu kāpuri ir fitofāgi (pangodiņi, alotājmušas, stiebrmušas, raib-spārnes, dažas mušas u. c.), daudzas šo dzimtu sugas ir bīstami augu kaitēkļi. Samērā daudz ir tādu divspārņu, kuru kāpuri parazitē citos dzīvniekos. No tiem kaitīgi ir spindeļu kāpuri, kas parazitē mājlopos. Kaitīgi arī tie mušu kāpuri, kas parazitē dziedātājputnos un sliekās. Derīgi ir kāpurmušu kāpuri, kas nobeidz augiem kaitīgus kukaiņus, kā arī trīsuļodu kāpuri, kurus ēd daudzas saldūdens zivis. Tāpat derīgi ir dažu ziedmušu kāpuri, kas iznīcina laputis.

Daudzi pieaugušie divspārņi pārtiek no citiem kukaiņiem (tos izsūcot), piemēram, laupītājmušas, kas tādēļ parasti ir derīgas. Tāpat zināmā mērā derīgas ir ziedmušas un kāpurmušas, kas apputeksnē augus.

Ļoti daudz kaitīgu divspārņu ir pieaugušā fāzē. Liela kaitīgo divspārņu ekoloģiska grupa ir asinssūcēji. Tādi ir dzēlējodi, knišļi, miģeles, moskīti (Latvijā nav sastopami), dunduri un dažas mušas. Tie, tāpat kā citi asinssūcēji kukaiņi (blusas, utis, blaktis) un daudzas ērces, ir ektoparazīti. Šie divspārņi kaitīgi ne vien ar to, ka sūc asinis, tie traucē darbā un atpūtā, dūriena vietā izraisa iekaisumu un uztūkumu. Knišļu dūrieni ir pat tik kaitīgi, ka no to masveida uzbrukuma dažkārt nobeidzas mājlopi. Bez tam asinssūcēji divspārņi bieži vien ir bīstamu slimību pārnēsātāji.

Liela ekoloģiskā grupa ir arī sinantropie divspārņi. Tie ir divspārņi, kas dzīvo cilvēka tuvumā — cilvēka mītnēs, lopu kūtīs un līdzīgās vietās. Sinantropus divspārņus sastop daudzās dzimtās, galvenokārt dažādās mušveida divspārņu dzimtās. Kopīgs šiem divspārņiem ir tas, ka to kāpuri attīstās dažādās sevišķi netīrās un no sanitārā viedokļa bīstamās trūdošās un pūstošās organiskās vielās — dzīvnieku un cilvēka fekālijās (un tātad it īpaši to uzkrāšanās vietās — ateju bedrēs, kūtsmēslos, vircas peļķēs), dzīvnieku līķos, virtuves atkritumos, «trekna» komposta kaudzēs, notekūdeņos utt. No šīm vielām pārtiek ne vien vairums kāpuru (dažu mēslos u. c. dzīvojošo sugu kāpuri ir plēsīgi), bet daļēji arī pieaugušie divspārņi, uzsūcot tās šķidrā veidā. Meklējot barību un piemērotas vietas olu dēšanai, sinantropie divspārņi pastāvīgi pārlido no vienas vietas uz otru. Lidojot no dažādiem atkritumiem uz cilvēka mītnēm un piekļūstot ēdienam vai arī notraipot dažādus priekšmetus ar savām netīrajām kājām vai izkārnījumiem un atrijām, nometoties dārzā uz gataviem augļiem vai ogām utt., sinantropie divspārņi izplata gremošanas trakta slimības (dizentēriju, holeru, vēdera tīfu), parazitāro tārpu, piemēram, cērmju olas, pat tuberkulozi. Domā, ka dažas mušas izplata poliomielītu. Viskaitīgākais sinantropais divspārnis, bez šaubām, ir istabas muša (Musca domes-tica). Daži sinantropie divspārņi ir arī asinssūcēji, piemēram, sīvās mušas.

Divspārņi ir samērā jauna kukaiņu grupa. Visā pasaulē līdz šim aprakstītas vismaz 80 000 sugas. Visā Padomju Savienībā ir ap 20 000 sugu, bet tās Eiropas daļā — pāri par 8000. Kaut gan divspārņi ir sevišķi nozīmīga kukaiņu grupa, Latvijā tie tomēr pētīti ļoti maz. Domājams, ka mūsu republikā ir 3800—4000 sugas, bet pagaidām konstatēta tikai neliela daļa no tām.

Rīdzinieks B. Gimertāls bija pirmais entomologs, kas Latvijā interesējās tieši par divspārņiem. No 1830. līdz 1848. gadam viņš publicēja daudz rakstu par divspārņiem Vidzemē un Kurzemē, tādējādi dodot lielu ieguldījumu vietējās faunas izzināšanā. Viņa savāktā kukaiņu kolekcija glabājas Rīgā, Latvijas Valsts universitātes Zooloģijas muzejā un ir vecākā Latvijas faunas kolekcija. Viņš ir arī visas Krievijas dipteroloģijas (divspārņu pētniecības) pamatlicējs. Ievērojamais Baltijas entomologs F. Sinteniss XIX gadsimta beigās intensīvi pētīja divspārņus bij. Vidzemes guberņas ziemeļu daļā, kas tagad ietilpst Igaunijas teritorijā. Periodā starp abiem pasaules kariem odveida divspārņus Latvijā pētīja Liepājas ārsts P. Lakševics, kas pēc vietējiem materiāliem aprakstījis vairākas zinātnei jaunas sugas. Šajā pašā periodā dažus interesantus darbus par trīsuļodiem publicējis F. Pagasts. Pēdējos gados vairākus darbus par divspārņu faunu un ekoloģiju, starp tiem par trī-suļodu kāpuriem, publicējis Z. Spuris. Vairāki citi entomologi pētījuši atsevišķu svarīgu sugu (malārijas odu, labības pangodiņa, lucernas ziedu pangodiņa, melnās stiebrmušas, burkānu mušas, sīpolu ziedmu-šas, sīpolu mušas, kāpostu mušu, biešu mušas) izplatību, bioloģiju un apkarošanu.

Latvijā pārstāvētas apmēram 80 dzimtas, kas pieder pie divām apakškārtām — odveida un mušveida divspārņiem.

Odveida divspārņiem raksturīgi samērā gari taustekļi, kam vismaz 6 gandrīz vienādi posmi. No tiem aplūkosim 10 dzimtas.

Garkāji (Tipulidae) ir vieni no primitīvākajiem divspārņiem. Tie ir lielākie apakškārtas kukaiņi — to spārna garums parasti ir vismaz 15 mm, taču nereti pat 25 mm. Kājas garas, tievas. Ķermenis parasti pelēks vai brūngans, retāk dzeltenmelns (Nephrotoma, Ctenophora), daļēji sarkans (Tanyptera) vai melns, spārni reizēm plankumaini. Kāpuri dzīvo augsnē, galvenokārt mitrās vietās, un trūdošos lapu kokos, pārtiek vai nu no trūdošām augu daļām, vai augu saknēm. Dažas sugas ir augu kaitēkļi, piemēram, dārzu (Tipula oleracea) un purvu (T. paludosa) garkāji.

Trauslkāji (Limoniidae) atgādina garkājus, bet ir sīkāki, vārīgāki, ar ļoti trauslām kājām un citādu spārnu dzīslojumu. Kāpuri dzīvo galvenokārt ūdenī, retāk sēnēs vai trūdošā koksnē. Odi sastopami galvenokārt vasarā un rudens sākumā. Tēviņi nereti veido spietus — bariņus, kas sastāv no īpatņiem, kuri lidinās vai «dejo» gaisā vienā vietā. Lielākā suga un reizē viens no lielākiem odveida divspārņiem ii Pedicia rivosa, kas sastopama it īpaši avotainās vietās. Tās spārns ir ap 26 mm garš, ar brūnu joslu.

Abas tikko minētās dzimtas agrāk uzskatīja par vienu, kurā, pēc P. Lakševica ziņām, Latvijā un

Igaunijā kopā ir zināmas apmēram 240 sugas (varētu atrast ap 300). Diemžēl šīs ziņas pamatojās galvenokārt uz veciem B. Gimertāla un F. Sintenisa kolekciju materiāliem un attiecīgām publikācijām, jo P. Lakše-vics savu pētījumu, it īpaši Kurzemē veikto, rezultātus gandrīz nav publicējis. Tādējādi par Latvijas garkājiem un trauslkājiem praktiski nav ziņu ne par atsevišķu sugu izplatību un sastopamības biežumu, ne par to fenoloģiju, ekoloģiju un bioloģiju. Tā kā daudzas sugas dzīvo tikai noteiktās vietās, tās var noderēt par vides apstākļu indikatoriem, un tādēļ šo dzimtu fau-nistiski ekoloģiska izpēte varētu dot interesantus un svarīgus rezultātus.

Dzēlējodiem (Culicidae) spārni un vēders ar zvīņām, izņemot malārijas odus. Tēviņiem taustekļi ar kupliem sariem. Sevišķi raksturīgs ir garais snuķis, ar kuru mātītes pārdur siltasiņu dzīvnieku ādu un sūc asinis. Parasti mātītes izsūc tik daudz asiņu, kas pusotras reizes pārsniedz pašas svaru. Dzēlēj odi ir vieni no kaitīgākiem ektoparazītiem, jo pārnēsā dažādas bīstamas slimības. Kāpuri un kustīgās kūniņas atrodami galvenokārt nelielos, stāvošos ūdeņos (peļķēs, bedrēs, dīķos, ezeros aizaugušās vietās) pie paša līmeņa.

Pasaulē zināmas 1500 dzēlēj odu sugas. Visvairāk sugu atrasts tropos, it īpaši Dienvidamerikā. Ziemeļos sugu maz, toties tur, it īpaši mežu un tundras joslā, tie reizēm savairojas neticami lielā daudzumā. Latvijā aptuveni 30 sugas.

Ļoti kaitīgi ir malārijas odi (Anopheles). Agrāk domāja, ka Latvijā ir tikai 2 sugas: parastais malārijas ods (Anopheles maculipennis) un meža malārijas ods (A. bifurcatus). Faktiski Anopheles maculipennis ir kopsuga, kas apvieno 3 sīksugas. Divas sīksugas Latvijā plaši izplatītas, to kāpuri bieži sastopami dažādos nelielos, stāvošos ūdeņos, arī ezeros mierīgās vietās starp augiem. Pieaugušie malārijas odi slēpjas ēkās, parasti kūtīs.

Malārija Latvijā bija jau sen sastopama. Tā, piemēram, Rīgā 1884. gadā reģistrēti 599 slimnieki. Visā Latvijā slimniekus pirmoreiz uzskaitīja 1947. gadā, kad reģistrēti 5613 slimie. Plaši izvēršot ārstnieciskus un profilaktiskus pasākumus (kāpuru apkarošanu), malāriju likvidēja jau ap 1956. gadu. Tomēr malārijas odi kā potenciāli malārijas pārnesēji vēl vienmēr var būt bīstami.

Citi dzēlējodi malāriju izplatīt nevar, toties tie var pārnest tularēmiju, varbūt arī ērču encefalītu, 1im-focitāro horiomeningītu, brucelozi un Sibīrijas mēri. Latvijā tie tomēr pazīstami tikai kā ļoti traucējoši kukaiņi, kas sevišķi uzmācīgi ir siltos bezvēja vakaros vasaras sākumā. Sugām bagātākā ir ģints Aedes, pie kuras pieder tie dzēlējodi, kas masveidā uzbrūk cilvēkam. Dzēlēj odu pamatbarība tomēr ir sīko zīdītāju un putnu asinis.

Mitros skuju koku un jauktos mežos dominē Pale-arktikas mežu joslā plaši izplatītie Aedes communis un A. punctor. Platlapu koku mežos un birzīs valda A. cataphylla, A. maculatus, A. excrucians. Bagātīga dzēlēj odu fauna konstatēta Zemgales līdzenumā nelielos lapu koku mežiņos, birzīs, parkos un dārzos — pavisam 12 Aedes sugas. Šim līdzenumam sevišķi raksturīgs ir lielais, dzeltenais A. cypiius.

Udensodiem (Chaoboridae) ir ļoti īpatnēji bezkrāsaini caurspīdīgi kāpuri, kas ūdenī grūti pamanāmi. Tie ir vienīgie kukaiņi, kurus varētu pieskaitīt planktonam. Dziļākās vietās ezeros ļoti bieži sastop Chao-borus flavicans, kura kāpurs pat 18 mm garš. Uz 1 m2 to nereti ir vairāki simti, bet Talejas ezerā bija pat 1600 kāpuru uz 1 m2.

Trīsuļodi (Chironomidae) ir sīki un nelieli, retumis vidēji lieli kukaiņi. Atgādina dzēlēj odus ar to, ka tēviņiem taustekļi ar kupliem sariem, tomēr mutes orgāni kā tēviņiem, tā mātītēm sarukuši un spārni un ķermenis bez zvīņām. Tēviņi bieži spieto. Kāpuri dzīvo ūdenī. Sugu skaita ziņā viena no lielākajām divspārņu dzimtām — pazīstamas vismaz 3000 sugas, desmito daļu no tām varētu atrast Latvijā. Trīsuļodi ir Latvijā vislabāk izpētītie divspārņi un reizē arī vieni no nedaudzajiem kukaiņiem, kuru kāpuri pētīti vairāk nekā pieaugušie. Tas izskaidrojams ar to, ka kāpuriem ir ļoti liela nozīme iekšējos ūdeņos. Saldūdeņu bentosā tie nereti dominē pēc skaita un svara (biomasas), tie ir daudzu svarīgu saldūdens zivju galvenā barība. Bez tam daudzas sugas ir lieliski vides apstākļu indikatori.

Trīsuļodu kāpuri apdzīvo gan stāvošus, gan tekošus ūdeņus. Tie atrodami dūņās, smiltīs, uz augiem un pat izalo ūdens augus (peldlapu glīveņu, abinieku sūreņu un elšu lapas, ezermeldru stublājus u. c.). Dažas sugas labprāt apmetas uz akmeņiem starp aļģēm. Viena suga dzīvo kā komensālis uz viendienīšu kāpuriem. Lielākā daļa sugu dzīvo seklās vietās, bet dažas tikai ezeru dziļumā. Kāpuri ēd dūņas, detrītu, baktērijas, sēnītes, sīkas aļģes, bet dažas sugas ir plēsīgas, viena suga parazitē sūkļos.

Trīsuļodu kāpurus labprāt ēd tādas vērtīgas zivis kā plaudis, karpa, līnis. Bet tos ēd arī mazvērtīgas zivis — ķīsis, plicis un tā sauktais piekrastes asaris, kuri tātad ir vērtīgo zivju konkurenti barības ziņā. Dažu sugu sarkanos kāpurus izmanto akvāriju zivju barošanai.

Līdz šim Latvijā konstatētas aptuveni 130 trīsuļodu kāpuru formas. Vislabāk zināma dažu lielo ezeru (Usmas, Rušonu) un Ventas fauna.

Miģeles (Heleidae) ir sīki, vārīgi odiņi ar garām kājām. Kāpuri dzīvo ļoti dažādās vietās — ūdenī, mitrā augsnē, augu atliekās, mēslos utt. Culicoides sugas atrastas ezeros pat 9 m dziļumā. Odiņi sūc citu kukaiņu asinis (hemolimfu), bet dažas sugas arī siltasiņu dzīvnieku un cilvēka asinis. Var pārnest dažādas slimības, piemēram, tularēmiju un zirgu onhocer-kozi. Mūsu republikā nav pētītas, īstenībā sastopamas vismaz 100 sugas (Lietuvā konstatētas 110).

Knišļi (Simuliidae) ir sīki, drukni divspārņi, kas pēc izskata vairāk atgādina mušiņas, nevis odus. Kāpuri un kūniņas tikai tekošā ūdenī, piestiprinās pie dažādiem zemūdens objektiem. Vairāku sugu mātītes sūc dažādu sauszemes mugurkaulnieku, it īpaši zīdītāju asinis. Latvijā laiku pa laikam reģistrēti atsevišķi mājlopu nobeigšanās gadījumi, kuru cēlonis bijis knišļu masveida uzbrukums. Knišļu apdraudētās vietas atrodas lielāku strauju upju tuvumā, konkrēti, pie Aiviekstes un Pededzes. Pēc M. Štern-berga pētījumiem, Latvijā sastopamas 30 sugas. Šajos pētījumos noskaidrojies, ka dažādos tekošo ūdeņu tipos (zonās), sākot ār avotu notekstrau-tiņiem un beidzot ar lielajām upēm, sastopami tiem raksturīgi knišļu sugu kompleksi. Visdaudzveidīgākā fauna (16 sugas) konstatēta kalnu tipa strautos — samērā strauji tekošos, vēsos, tīros strautos, kurus raksturo akmeņaina vai smilšaina gultne un augu trūkums.

Sēņodiņu (Fungivoridae) kāpuri dzīvo sēnēs, retāk zem trūdošu koku mizas un līdzīgās vietās. Labi pazīstami visiem sēņotājiem, jo sēnēs sastopami galvenokārt tikai sēņodiņu kāpuri. Tomēr atsevišķas sugas nav saistītas ar noteiktām sēņu sugām. Mitinās mitros mežos, lido galvenokārt pavasarī un rudenī. Pēc P. Lakšēvica 1937. gada ziņām, Latvijā 310 sugas.

Trūdodiņus (Sciaridae) agrāk apvienoja vienā dzimtā ar sēņodiņiem. Ķermenis tumšs, spārni melnīgsnēji, tādēļ tos reizēm sauc par sēru odiem. Dzīves veids līdzīgs sēņodiņiem. Ceļotājodiņa (Sciara mili-taris) kāpuri dažkārt salasās «kolonnā» un lēni pārvietojas pa augsnes virsu. Tādas migrācijas Latvijā novērotas vairākkārt. Pie mums zināmas 38 sugas.

Pangodiņi (Cecidomyidae) ir sīki, vārīgi, ar tievām garām kājām un taustekļiem. Kāpuri lielākoties fito-fāgi, to ierosinātās pangas ir tik raksturīgas, ka pēc tām vien var pazīt pangodiņa sugu. Starp pangodi-ņiem nav polifāgu sugu, tie vienmēr saistīti tikai ar vienu augu ģinti vai tikai sugu. Daži pangodiņi dzīvo zemsegā un pārtiek no sēņotnes, citi ir zoofāgi.

Viens no kaitīgākiem ir labības pangodiņš (Maye-tiola destructor). Masveidā tas savairojas neregulāri, parasti pēc mitrām vasarām. Bojā kviešus, retāk rudzus un miežus, dzīvo arī uz vārpatas un citiem augiem. Atsevišķos gadījumos kviešiem kaitējis kviešu stiebru pangodiņš (Haplodiplosis equestris) un kviešu vārpu pangodiņš (Contarinia tritici). Tauriņziežu kaitēkļi ir zirņu pangodiņš (C. pisi) un lucernas ziedu pangodiņš (C. medicaginis). Latvijā sastop arī bumbierēm, ābelēm, upenēm un avenēm kaitīgas sugas. Plaši izplatīts bērzu sēklu pangodiņš (Semudobia betulae), kura kāpurs ierosina sēklu uzpūšanos. Gandrīz katrai lapu koku sugai ir specifiski pangodiņi, sevišķi daudz to uz kārkliem un vītoliem. Priežu skujas stipri bojā priežu īskājis (Thecodiplosis biachyriteni) un priežu skuj liecis (Cecidomyia baeri).

Par Latvijas pangodiņu faunu kopumā nav speciālu pētījumu, zināmas tikai atsevišķas parastākās un kaitīgākās sugas, bet būtu iespējams atrast pāris simtu sugu.

Mušveida divspārņiem raksturīgi īsi, parasti pares-nināti trīsposmaini taustekļi; to trešais posms reizēm šķiet sadalīts vairākos posmos, un tausteklis tad liekas sešposmains, piemēram, dunduriem.

Dzimtai Slratiomyidae vēl nav piemērota latviska nosaukuma. Tā ir viena no vecākajām un primitīvākajām mušveida divspārņu dzimtām. Pie tās pieder vidēji lielas, metāliski zaigojošas vai raibvēderainas mušas. Lielākās un uzkrītošākās ir tās sugas, kuru kāpuri dzīvo ūdenī. Bieži sastop lielās dzeltenmelnās Stratiomyia chamaeleon un S. furcata, vidēji lielo, zaļganmelno Eulalia viridula un pilnīgi melno E. tig-rina. Tās var atrast aizaugošu ūdeņu krastos uz dažādiem ziediem, visbiežāk uz čemurziežiem. Dažu sugu kāpuri dzīvo augsnē un mēslos. No tām dārzos, lapu koku birzīs un mežos visai bieži redzamas slaidās, metāliski zaigojošās Geosargus iridatus un G. cupra-rius. Dažas sugas mīt trūdošā koksnē. Līdz šim Latvijā konstatētas 16 sugas (Spuris, 1961), kas ir aptuveni puse no iespējamām.

Dunduri (Tabanidae) olas dēj kaudzītēs uz augiem ūdens tuvumā, daži zeltači — uz peldošām ūdens augu lapām. Kāpuri dzīvo ūdenī vai mitrā augsnē un ir plēsīgi. Dunduru tēviņi pārtiek no ziedu nektāra un augu sulām, mātītes bez tam sūc cilvēka un dažādu zīdītāju asinis. Lielāku sugu mātītes vienā paņēmienā izsūc līdz 0,2 g asiņu. Asinis sūc arī no beigtiem dzīvniekiem. Dunduri pārnes Sibīrijas mēri jeb liesas sērgu, tularēmiju un citas slimības. Visvairāk dunduru sastop purvainās un mežainās vietās. Tādās vietās pusdienas tveicē pie viena cilvēka var salidot pat 200—300 dunduru.

Visā pasaulē zināmas vismaz 2200, bet Padomju Savienībā — 180 sugas. Mūsu republikā iespējamas vismaz 35 sugas, bet konstatētas tikai 27 sugas (Spuris, 1961). Lielākās ģintis ir diždunduri (Tabanus), zeltači (Chrysops) un lietenes (Chrysozona). Par ak-ļiem vai aklajiem dunduriem tautā sauc dažādas sugas, bet visbiežāk laikam lietenes, jo tās izturas it kā «aklas» un ļauj sevi viegli nosist.

Diždunduri ir lielākie un druknākie dunduri. Spārni tiem caurspīdīgi, bezkrāsaini, acis nereti svītrainas. Viena no lielākām sugām ir govju diždundurs (7a-banus bovinus), ko gandrīz vienmēr var novērot pie ganāmpulkiem. Viens no skaistākajiem ir briežu diždundurs (T. larandinus). Tam uz vēdera ir zeltdzelte-nas svītras. Ļoti bieži sastopamie diždunduri ir vidēji lielie T. tiopicus, T. solstitialis, T. iulvicomis.

Zeltačus raksturo melni, plankumaini spārni un zaigojošas acis. Ļoti bieži redz zeltači Chrysops ielietus, kas intensīvi uzbrūk cilvēkam. Tikpat bieži sastopams Ch. rufipes, it īpaši purvainu un slīkšņainu ezeru krastos.

Lietenes ir slaidi, pelēki dunduri ar raibiem, pelēkiem spārniem. Parastā lietene (Chrysozona pluvialis) plaši izplatīta visā Latvijā. Siltā, mitrā laikā ļoti aktīvi un neatlaidīgi uzbrūk cilvēkam. Jau XVIII gadsimtā J. Fišers rakstīja, ka pirms lietus no tās gandrīz nekur nevarot glābties.

Dunduru izplatība un ekoloģija ir pētīta vairākās vietās Latvijā, bet vēl vienmēr ziņas par tiem nav pilnīgas. Faunistiski vislabāk izpētīta Rīgas piejūras josla: tajā starp Kaņiera ezeru un Saulkrastiem atrastas 19 sugas, no tām Ķemeru apkārtnes mežos 12, bet rajonā ap Baltezeru 14. Pie Engures ezera novērotas 14 sugas.

Pūkmušas (Bombyliidae) ir vidēji lieli, retāk sīki, bioloģiski visai interesanti kukaiņi. Mušas klātas ar ciešu matiņu segu, šķiet pūkainas. Kāpuri parazitē visdažādākajos kukaiņos, parasti plēvspārņos, it īpaši vientuļajās bitēs. Pieaugušās mušas mīl sausas, saulainas vietas, piemēram, mēdz lidināties silos pa stigām. Mušas ir teicamas lidones un spēj noturēties gaisā uz vietas — vai nu ar garo snuķīti sūcot nektāru no ziediem, vai virs bišu kolonijas izlūkojot bišu aliņas. Bieži sastop melno Anthrax anthrax, kam spārni ar tumši brūniem plankumiem. Bombylius sugas atgādina sīkas kamenes. Pamitrās vietās sastop Hemipenlhes maura. Tā ir samtaini melna muša ar 2 gaišām šķērssvītrām uz vēdera un gandrīz pilnīgi melniem spārniem. Kāpuri iznīcina tauriņos parazitējošu jātnieciņu kūniņas.

Pie laupītāj mušām (Asilidae) pieder lielākās Latvijā sastopamās mušas, reizēm pat 2,5—3 cm garas. Pārtiek no citiem kukaiņiem, tos nonāvējot ar spēcīgo snuķi un izsūcot. Lielākās sugas pat pieveic dārza vaboles, sprakšķus un nelielas spāres. Kāpuri plēsīgi (daži autori to apstrīd), dzīvo augsnē vai koksni alo-jošo kukaiņu ejās. Latvijā varētu būt aptuveni 35 sugas, pagaidām zināmas 29 (Spuris, 1973).

Celmmušu ģints lielākā suga ir Laphria gibbosa. Tā ir melna, ar gaišu vēdera galu. Sastopama mežmalās un izcirtumos uz koku stumbriem un celmiem. Diezgan bieži sastop tumšo ap 2 cm garo Pamponerus germanicus, kam raksturīga iebaltā spārna pamatdaļa un daļēji sarkanās kājas. Parastas sugas ir arī pelēcīgais Philonicus albiceps un melnīgsnējais Machimus atricapillus. Pamitrās vietās (dārzos, lapu koku mežmalās, gravās) zālē uzturas vairākas Dioctria sugas. Tās ir spīdīgi melnas mušas, kuru sugas atšķiras ar spārnu un kāju krāsu. Zālē mitinās pelēkā Leptogaster cylindrica, kam raksturīgs tievs, garš vēders.

Sugām ļoti bagātas dzimtas ir zaļganītes (Dolicho-podidae) un šūpotnītes (Empididae). Latvijā varētu atrast vismaz 400 sugas, bet pagaidām par tām nezinām neko. Tās ir sīkas un nelielas mušas, kas mīl mitras vietas. Zaļganītes bieži vien ir metāliski zaļas, šūpotnītes parasti ir neizskatīgas un neuzkrītošas, bet nereti pievērš uzmanību ar bariņiem, kuros gaisā it kā šūpojas. Abu dzimtu mušas un kāpuri ir parasti plēsīgi un pārtiek no citiem dzīvniekiem, galvenokārt no sīkiem kukaiņiem, tomēr ir sugas, kas pārtiek tikai no nektāra.

Ziedmušas (Syrphidae) ir viena no lielākām un svarīgākām divspārņu dzimtām. Tās ir vidēji lielas, parasti raibas un spilgtās krāsās, retāk metāliski spīdīgas, vienkrāsainas. Par ziedmušām nosauktas tādēļ, ka bieži un labprāt apmeklē ziedus, jo pārtiek galvenokārt no nektāra un arī putekšņiem. Ja neievēro nelielo pūkmušu dzimtu, ziedmušas ir vienīgie divspārņi, kas ēd putekšņus, t. i., cietu barību. Meklējot barību, ziedmušas rosīgi lido no zieda uz ziedu un tos apputeksnē. Ziedmušu nozīme augu apputeksnēšanā reizēm gandrīz tikpat liela kā bitēm; svarīgi arī tas, ka dažas ziedmušas lido ēnainās un vēsās vietās, kur citu apputeksnētāju maz.

Pasaulē gandrīz 5000 sugas. Latvijā iespējamas vismaz 250 sugas, bet pagaidām konstatēta aptuveni puse (Spuris, 1956).

Latvijas faunu visērtāk aplūkot sakarā ar kāpuru ekoloģiju. Pēc kāpuru dzīves vietām un barības zied-mušas iedala 7 grupās.

Lielu grupu veido sugas, kuru kāpuri pārtiek no laputīm, bet reizēm arī no citu sīkāku kukaiņu kāpuriem. No tām pie mums ļoti bieži sastop daudzas Syr-phus, Epistiophe, Sphaerophoria, Platychiius un Me-lanostoma sugas. Plaši izplatītas arī Scaeva, Ischyro-syrphus un Didea sugas, bet tās sastopamas samērā nelielā skaitā. Vēl retākas ir Bciccha, Leucozona un Pyiophaena sugas. Visas šīs grupas ziedmušas ir derīgi kukaiņi.

Otras bioloģiskās grupas ziedmušu kāpuri dzīvo ūdenī un dūņās un pārtiek no detrīta. Tai pieder gandrīz visas apakšdzimtas Eristalinae ģintis (Eristalis, Eristalomyia, Tubilera, Parhelophilus, Eurinomyia), kas pēc izskata atgādina bites, kā arī Chiysogastei, Cinxia u. c. Daudzi Erisialinae pārstāvji pie mums sastopami ļoti bieži, piemēram, Eristalis arbustorum, E. nemorum, E. liorlicola, Tubifera pendula. Dažu sugu kāpuri dzīvo notekūdeņos, bet plaši izplatītā Eristalo-myia tenax un daļēji arī Eristalis arbustorum pat vircā un ateju bedrēs. Eristalomyia tenax pamatoti pieskaita pie sinantropiem divspārņiem, un tā var būt arī slimību izplatītāja. Lielās, dzeltenmelnās, samtainās Myiatropa florea kāpuri dzīvo vecu koku dobumos vai zem koku saknēm ūdenī, kas pēc krāsas atgādina stipru tēju.

Trešajā bioloģiskajā grupā apvieno ziedmušas, kuru kāpuri ir fitofāgi, tātad var būt augu kaitēkļi. Mūsu republikā no tiem 3 ģintis, visbiežāk sastop Chilosia. Šīs ģints sugas parasti ir samērā nelielas, tumšas mušas, kas kaitē, piemēram, dzelkšņiem un cūknātrēm. Dažas sugas ir kultūraugu kaitēkļi, piemēram, sīpolu un krāšņumaugu čīksteņu. Latvijā atrastas 16 Chilosia sugas. Eumerus un Lampetia sugas plaši izplatītas stepēs un tuksnešos, jo to kāpuri dzīvo sīpolaugos. Latvijā plaši izplatīta sīpolu zied-

muša (Eumerus strigatus), kas nodara lielu postu sīpoliem. Masveidā savairojoties, tā kopā ar sīpolu mušu (Chortophila antiqua) iznīcina 50—90% ražas. Mūsu apstākļos gadā attīstās 1—2 sīpolu ziedmušas paaudzes. Vismazāk bojā aprīlī stādītos sīpolus. Bez tam dzīvo arī narcisēs, hiacintēs, īrisos, pastinakos un citos augos. Rīgā konstatēta arī narcišu ziedmuša (Lampetia equestris), kas, iespējams, te ievazāta no Rietumeiropas ar krāšņumaugu sīpoliem.

Ceturtā grupa sugu skaita ziņā ir viena no lielākajām, bet tai nav lielas nozīmes, jo kāpuri dzīvo trūdošā koksnē un zem atmirstošu koku mizas. Nelielā skaitā atrodamas Zelima, Penthesilea, Spilomyia un Temnosioma sugas, turpretī Chrysotoxum un Xan-thogiamma sugas ir samērā biežas. Spilomyia un Temnostoma sugas ir lieliski mimikrijas piemēri — tās ir lielas, dzeltenmelnas mušas, kas atgādina lapsenes. Temnostoma sēdot pat pastiepj uz priekšu un

piekļauj galvai priekškājās, kas tādejādi imitē lapseņu garos taustekļus (pašu mušu taustekļi ir īsi).

Piektā grupa ir neliela. Tajā apvieno ziedmušas, kuru kāpuri pārtiek no lapu koku sulām. Sastopamas reti. Pie mums dzeltenmelnā Cerioides conopoides, kam ir pagarināti taustekļi un gandrīz cilindrisks vēders, kā arī Ferdinandea cuprea ar zeltaini matainu vēderu.

Sestā grupā ir sugas, kuru kāpuri dzīvo pie tā sauktajiem sabiedriskajiem plēvspārņiem. Lapseņu un kameņu ligzdās dzīvo ģints Volucella, no kuras Latvijā ir 2 samērā bieži sastopamas sugas — V. bomby-lans ir stipri mataina un atgādina nelielu kameni, V. pellucens ir balts vēdera pamats. Skudru pūžņos mitinās reti sastopamās Miciodon sugas.

Septītās bioloģiskās grupas sugu kāpuri dzīvo mēslos. Visbiežāk sastop Syiitta pipiens. Daudz retāk ir Rhingia campestris, kam raksturīga knābjveidā pagarināta galva un sarkandzeltens vēders ar melnu, garenisku svītru. Vasarā šī suga apmeklē galvenokārt sarkanus, zilus un violetus ziedus (vilkmēles, pulkstenītes, sārmenes, dzelzenes, bitenes, vējmietiņus u. c.).

Lielgalves (Conopidae) ir vidēji lielas un lielas mušas ar resnām galvām. To kāpuri parazitē pieaugušos dzēlēj plēvspārņos, arī kamenēs. Bieži sastop Siens ferrugineus. Tā ir vidēji liela sarkanbrūna muša, kas vasaras vidū atrodama it īpaši uz pēterenēm, arī uz čemurziežiem. Kāpuri parazitē pieaugušajās kamenēs. Pavasarī uz kārkliem, vasaras sākumā uz dažādiem ziediem bieži lido nelielā Myopa buccata. Vasarā bieži redz Conops flavipes, C. quadrifasciatus, Physo-cephala ruiipes, kam visām raksturīgs kātains vēders. Pavisam Latvijā zināmas 18 sugas (Jākobsons, 1937).

Gliemežmušas (Sciomyzidae) ir nelieli un vidēji lieli, vienmuļi krāsoti divspārņi. Kāpuri pārtiek no saldūdens un sauszemes gliemežiem. Viens kāpurs iznīcina vairākus gliemežus. Pie ūdens visai parasta suga ir Sepedon sphegeus. Tā ir slaida muša, ķermenis melns, ar zilganu spīdumu, kājas sarkanas. Latvijā 54 sugas (Elbergs, 1968).

Bišmušu dzimtā (Braulidae) ir tikai viena suga — bišmuša jeb «bišuts» (Braula coeca). Tā ir sīka, 1—

1,5 mm gara, bezspārnaina mušiņa, kuras kāpuri dzīvo bites kārēs un pārtiek no ienestajiem putekšņiem. Pieaugušās mušas atgādina utis vai ērces un sastopamas uz mājas bitēm, galvenokārt starp krūtīm un vēderu, bet nav parazīti.

Raibspārnes (Trypetidae) ir nelielas mušiņas ar plankumainiem spārniem. Kāpuri fitofāgi. Vairums sugu dzīvo kurvjziežu ziedkopās. Mušas uzturas uz kāpuru barības augu ziediem — uz dadžiem, usnēm, mīkstpienēm, pelašķiem utt. Bieži sastop Ensina son-chi, kuras kāpuri izgrauž lauka mīkstpieņu kurvīšus. Samērā reta šķiet Rhagoletis meigeni, kas bojā bārbeļu ogas. !

Stiebrmušas (Chloropidae) ir vieni no svarīgākiem fitofāgiem divspārņiem. Dzīvo uz graudzālēm. Tās ir sīkas mušiņas ar tumšu vai dzeltenu, melni plankumainu ķermeni. Viens no bīstamākajiem labību kaitēkļiem ir melnā stiebrmuša (Oscinella ir it). Tā ir melna, 1,5—2 mm gara. Bojā visas labības. Gadā attīstās 3 paaudzes. Apkaro galvenokārt ar agrotehniskiem paņēmieniem, kā arī apstrādājot sēklas pirms sējas ar insekticīdiem. Labības stiebrmuša (Chlorops pumilionis) ir galvenokārt rudzu un miežu kaitēklis. Tā ir 3—5 mm gara, dzeltena muša ar tumšām svītrām uz krūtīm. Mūsu republikā 2 paaudzes. Nereti niedres stiebrs ir pārveidots garā cigārveida pangā; to ierosina niedru stiebrmuša (Lipara lucens). Stiebrmušas lielā daudzumā var atrast sausākās pļavās, mežmalās, uz ežām, mežu izcirtumos. Latvijā droši vien vairāk nekā 100 sugas.

Alotājmušas jeb alotājas (Agromyzidae) ir sīkas fitofāgas mušiņas. Parasti alo augu lapas, citas dzīvo augu stublājos, reizēm izraisot pangas. Barības augu izvēlē ārkārtīgi specifiskas. Vairākas sugas ir augu kaitēkļi. Latvijā varētu atrast aptuveni 250 sugas, bet pagaidām par tām nezinām gandrīz neko.

Dzimtas Cordyluridcie sugas pēc kāpuru dzīves veida iedalās 2 lielās grupās. Pirmajā grupā ietilpst fitofāgi. Timotiņa muša (Amaurosoma flavipes) bojā neizplaukušas timotiņa ziedkopas, tā samazinot sēklu ražu, bez tam kaitē arī citām graudzālēm. Plaši izplatīta Hydromyza livens, kuras kāpuri alo ūdensrožu un lēpju lapas. Pieaugusī muša ir 6—8 mm gara, pelēka, mazliet spīdīga, ar sarkanīgām kājām. Pie otras grupas pieder plēsīgi kāpuri, kas dzīvo mēslos. Ļoti bieži uz svaigiem mēsliem sastop ģints Scopeuma sugas. Tās ir vidēji lielas, dzeltenas vai iesārti dzeltenas, matainas mušas, kas pārtiek no citiem kukaiņiem. Mātītes ir mazākas, zaļganas, olu dēšanas laikā nēsā lielākos tēviņus sev līdz uz muguras.

Mušu dzimtā (Muscidae) apvienotas nelielas un vidēji lielas neizskatīgas sugas. Pēc kāpuru dzīves veida izdala 2 galvenās grupas: 1) trūdošās organiskās vielās un mēslos dzīvojošas sugas un 2) augos dzīvojošas sugas. Pirmajā grupā ietilpstošās sugas pieder pie vairākām ģinšu grupām jeb tribām.

Ģinšu grupas Stomoxydini kāpuri dzīvo dažādās pūstošās augu atliekās vai mēslos. Dažas sugas olas dēj galvenokārt govju, citas — zirgu mēslos. Kāpuri pārtiek no pūstošām organiskām vielām, vienīgi Graphomyia kāpuri ir plēsīgi. Visu sugu, izņemot Graphomyia, mātītes sūc zīdītāju, retāk putnu asinis; nereti tās sūc pat nesen nobeigušos dzīvnieku asinis. Ļoti plaši izplatīta un lielā skaitā sastopama sīvā muša (Sfomoxys calcitrons). Tā ir istabas mušas lielumā, pelēka, ar ļoti spēcīgu, pārragotu smeceri. Uz dzīvniekiem un cilvēka uzturas tikai asins sūkšanas brīdī. Visbiežāk to var novērot sēžam uz mājlopu mītņu sienām. Mazās sīvās mušas (Lyperosia irritans) mātītes pastāvīgi dzīvo uz govīm, kuras atstāj tikai tik ilgi, kamēr izdēj olas. Grciphomyia maculata nav si-nantropa un sastopama birzīs, lapu koku mežos un dārzos uz čemurziežu ziediem.

Ģinšu grupas Muscini kāpuri dzīvo turpat, kur Sto-moxydini kāpuri. Vairums kāpuru ir trūdošu un pūstošu augu un dzīvnieku vai mēslu ēdāji, tikai daži (Mesembrina) arī plēsīgi. Pieaugušās mušas gandrīz visas uzsūc šķidrus mēslus, arī cilvēka fekālijas. Viskaitīgākā ir istabas muša (Musca domestica). Lielās auglības un kāpuru ātrās attīstības dēļ vairojas ļoti strauji. Mātīte vienā reizē izdēj aptuveni 100 olu, bet labvēlīgos apstākļos spēj dēt vairākkārt, tādējādi izdējot pat 600 olu. Populārzinātniskajā literatūrā dažkārt min vienas mātītes kopējo potenciālo pēcnācēju skaitu vienā sezonā, jo tas tiešām ir fantastisks — daži triljoni. Kāpuri attīstās cilvēka fekālijās, dzīvnieku mēslos un visādās pūstošās ēdiena, lopbarības, kā arī augu un dzīvnieku atliekās. Šai sugai tuvu radniecīgā Musca aulumnalis tāpat plaši izplatīta, bet nemīl ielidot telpās. Morellia sugas ir melnas, ar pelēkiem, nespodriem plankumiem. Labprāt gozējas saulē uz krūmu lapām, piemēram, uz ogu krūmiem. Bieži sastop M. hoitoium. Plaši izplatītas, bet pie mums paretas ir divas Mesembrina sugas — M. meridiānā un M. mystacea. Tās ir samērā lielas, ar dzeltenu spārnu pamatu. Pirmā ir pilnīgi melna, otra — melna, ar sar-kandzelteniem matiņiem un atgādina kameni. Šajā tribā ietilpst arī vairākas nelielas, metāliski zaļas mušas, piemēram, Orihellia cornicina un Pyrellia aenea.

No citām ģinšu grupām jāmin dzīvojamās telpās bieži sastopamā mājas muša (Muscina stabulans) un mazā istabas muša (Fannia canicularis). Mazā istabas muša ļoti labprāt lidinās ap nokareniem priekšmetiem, piemēram, lampām. Ģints Fannia mūsu republikā pārstāvēta ar daudzām sugām. Tās var redzēt, lidināmies bariņos pusēnā zem kokiem. Sugām bagāta arī ģints Hydrotaea; H. dentipes ir pat derīga, jo tās kāpuri ir plēsīgi un iznīcina istabas mušas, sīvās mušas un citu sinantropo koprobionto (mēslos dzīvojošo) sugu kāpurus. Citas Hydrotaea sugas vasaras tveicē kļūst visai uzmācīgas cilvēkam un dzīvniekiem, cenšoties nomesties uz acīm, lienot degunā u. tml.

Pie otras mušu ekoloģiskās grupas pieder fitofāgas sugas, kuras nereti iedala īpašā dzimtā. Mūsu republikā bīstami kaitēkļi ir biešu muša [Pegomyia hyoscy-ami), labības muša (Hylemyia coarcata), sīpolu muša (H. anliqua), kāpostu agrā (H. brassicae) un kāpostu vēlā (H. Uoralis) muša, vasarāju muša (Phoibia genitalis) u. c.

Sugu skaita ziņā mušu dzimta ir pati lielākā. Latvijā varētu atrast vismaz 450 sugas.

Kaulmušas (Hippoboscidae) ir stipri plakanas mušas ar stingru ķermeni. Zīdītāju un putnu ektopara-zīti, kas savus saimniekus gandrīz nekad neatstāj. Dažām sugām spārnu nav. Kāpuri pilnīgi attīstās mātītes ķermenī un pēc piedzimšanas tūliņ iekūņojas vai nu turpat uz saimnieka, vai augsnē. Latvijā aptuveni 7 sugas. Biežāk sastopama briežu kaulmuša (Lipop-tena cervi). Tā ir brūngana. Novērojama galvenokārt rudenī.

Kuņģa spindeļu (Gastrophilidae) kāpuri parazitē zirgu gremošanas orgānos, ierosinot gastrofilozi. Agrāk Latvijā bija plaši izplatītas, bet nekad nav sīkāk pētītas. Pēc veciem literatūras datiem, pie mums 4 sugas. Viena suga olas dēj uz zāles, pārējās — uz matiem zirga ķermeņa priekšdaļā, galvenokārt uz priekškājām. Pirmās stadijas kāpuri dzīvo mutes dobumā, otrās un trešās — vai nu kuņģī, vai divpadsmit-pirkstu zarnā (vienai sugai). Pieaugušām spindelēm mutes orgāni panīkuši, un tās barību neuzņem, piemēram, asinis nesūc.

Adas spindeļu (Hypodermatidae) mātītes olas dēj uz govju matiem. Jaunie kāpuri caur ādu ieurbjas govs ķermenī, pa kuru ilgi (aptuveni 9 mēnešuš) ceļo, nonākot pat mugurkaula kanālā. Otrās un trešās stadijas kāpuri salasās uz muguras zem ādas. Kāpura atrašanās vietu norāda ādas izcilnis jeb puns. Trešās stadijas kāpurs īsi pirms iekūņošanās pārurbj ādu un izkrīt ārā, iekūņojas augsnē. Pieaugušās spindeles atgādina kamenes. Govju parastajai spindelei (Hypo-derma bovis) krūšu priekšdaļa ar dzeltenpelēkiem, pakaļdaļa ar melniem matiņiem, vēdera pamats ar dzeltenbaltiem, vidus ar melniem, gals ar sarkandzel-teniem matiņiem. Kāpuri ierosina govju hipoderma-tozi. Tā ir plaši izplatīta, piemēram, 1949. gadā ar to slimoja 2ļz govju. Spindeles ne tikai rada vietējus iekaisumus un sabojā ādu (tās vērtība samazinās vidēji par 20—25%), bet novājina dzīvnieka organismu (samazinās svars) un pazemina izslaukumu (par 15— 25%). Tāpat kā kuņģa spindelēm, snuķis nav attīstīts, tādēļ asinis nespēj sūkt. Domājams, ka pie mums sastopama arī govju dienvidu spindele (H. lineata).

Līķu mušas (Calliphoridae) parasti ir metāliski zaļas vai zilas. Kāpuri pārtiek no fekālijām, mugurkaulnieku līķiem vai parazitē dažādos dzīvniekos. Daudzas sugas sinantropas.

Ļoti bieži sastopamas lielās, zilās Calliphoia sugas, kuru kāpuri dzīvo gan mēslos, gan līķos. Parasta suga ir C. uralensis. Tā atrasta gan pilsētās, gan uz laukiem, reizēm mežmalās un pat ezeru krastos, bet tomēr vienmēr cilvēka mītņu tuvumā. Kāpuri attīstās galvenokārt cilvēka fekālijās. Zaļās Lucilia sugas pārtiek no beigtiem mugurkaulniekiem, kā arī no gaļas vai zivju atkritumiem, bet viena suga parazitē vardēs un krupjos. Latvijā 5 sugas. Phoimia iegina bojā gaļu un tās izstrādājumus, kā arī jēlādas. Dažās vietās konstatēta Piotocalliphoia coerulea, kuras kāpuri parazitē putnu, it īpaši zvirbuļveidīgo, mazuļos. Pollenia sugas ir pelēkmelnas, ar gaišiem matiņiem uz krūšu sāniem. Tās ir samērā kūtras, mazkustīgas mušas, kas jau agri pavasarī novērojamas sildāmies saulē uz ēku sienām un koku stumbriem. Viena suga parazitē sliekās (P. rudis).

Līķu mušu fauna un ekoloģija pie mums maz pētīta. Zināmas 17 sugas (Spuris, 1958).

Gaļas mušas jeb gaļenes (Sarcophagidae) ir tumšas krāsas kukaiņi, visbiežāk pelēki, ar rūtainu vēderu. Kāpuru dzīves veids tāds pats kā līķu mušām, bet mugurkaulniekos parazitē retāk. Toties krasi atšķiras ar vairošanās veidu — gaļenes dzemdē kāpurus. Arī starp tām ir sinantropas sugas.

Bieži sastop Sarcophaga carnaria (2 pasugas) un S. subvicina (3 pasugas). Tās ir samērā lielas, 7— 19 mm garas mušas (garums stipri mainīgs atkarībā no kāpuru dzīves apstākļiem). Kāpuri pārtiek no mugurkaulnieku līķiem, kā arī no gaļas. Abas sugas ir sinantropas. No Parasarcophaga ģints sastop 5 sugas. Samērā liela muša ir Coprosaicophaga haemorrhoi-dalis, kuras kāpurs mīt mēslos un notekūdeņos. Tai raksturīgs sarkans vēdera gals.

Arī gaļas mušas maz pētītas. Konstatētas 14 sugas (Spuris, 1958, kā ari vēl nepublicēti novērojumi).

Kāpurmušu dzimta (Lctrvaevoridae) ir sugām bagāta, reizēm to sadala vairākās sīkākās dzimtās. Mušas parasti uzkrītoši sarainas. Kāpuri parazitē citu kukaiņu, parasti tauriņu, kāpuros, bet arī vaboļu un zāģlapseņu kāpuros, blaktīs, retāk vēl citos kukaiņos. Tā kā kāpurmušu saimnieki bieži vien ir kaitīgi kukaiņi, tās visumā ir derīgas. Kaitīgas ir kāpurmušas, kas parazitē derīgos kukaiņos, piemēram, Brachy-coma devia, kas parazitē kameņu kāpuros (konstatēta pie Rīgas).

Kāpurmušas nav sīkāk pētītas, zināmas tikai dažas sugas, kas iznīcina augu kaitēkļus. No priedēm kaitīgu tauriņu kūniņām, kas iegūtas mežu zemsegas pārbaudēs, izaudzētas kāpurmušas Ceromasia nigripes un Phryxe vulgaris. To kāpuri parazitē ne vien visdažādākajos tauriņos, bet pat zāģlapsenēs. Bieži sastop Ernestia rudis, kas nobeidz priežu pūcītes. Maij-vaboļu parazīts Dexiosoma caniniim atrasts Latvijā vairākās vietās. Tā ir samērā liela, pelēcīgi iedzeltena muša ar gaišām kājām. Tāpat vairākās vietās atrasta Frontina laeta, kas parazitē stingos un vērpējos. Lielā, resnā, melnā Tachina grossa parazitē priežu stingos un dažos vērpējos (atrasta Latgales augstienē un pie Siguldas).

Blusas — Aphaniptera

Blusas ir sīki kukaiņi. Pieaugušās blusas ir siltasiņu dzīvnieku īslaicīgi (temporāri) ektoparazīti, kas sūc asinis un pārnēsā transmisīvo slimību ierosinātājus. Blusas ir dažu lenteņu starpsaimnieki.

Labi pielāgojušās parazītiskajam dzīves veidam: tās ir sāniski plakanas, gludas, tādēļ var viegli izspraukties starp zīdītāju matiem un putnu spalvām. Blusām nav spārnu, toties tās spēj lēkt. Kāpuri dzīvo zīdītāju alās un midzeņos, putnu ligzdās, telpās grīdas spraugās utt., pārtiek no sēnēm un dažādām organiskām vielām.

Pasaulē vairāk nekā 1000 sugu. Padomju Savienībā atrastas 334, mūsu republikā 36 sugas (varētu atrast ap 50).

Vislabāk izpētītas uz sīkajiem zīdītājiem (peļvei-dīgajiem grauzējiem, ciršļiem, kurmjiem) sastopamās blusas. Tas izskaidrojams ar to, ka pēdējā laikā intensīvi pētīja šo zīdītāju ektoparazītus, jo tie ir potenciāli bīstamu slimību izplatītāji. Pētījumi tika veikti vairākās iestādēs, it īpaši Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Bioloģijas institūtā (I. Lapiņa, kopš 1954. gada) un Republikāniskajā sanitāri epi-demioloģiskajā stacijā (A. Grīnbergs).

Uz sīkajiem zīdītājiem parasti sastop daudz blusu. No 470 pārbaudītām ūdensžurkām uz 193 (41%) atrastas 775 blusas, kas pieder pie 12 sugām. Nedaudz mazāk blusu uz dzeltenkakla pelēm. Blusas konstatētas uz '/3 šo peļu, pie tam uz katras noķertās peles vidēji ir pa blusai, bet uz katras blusu apsēstās — 3,1. Pavisam uz dzeltenkakla peles atrastas 15 blusu sugas. Kā uz ūdensžurkas, tā uz dzeltenkakla peles visbiežāk atrasta blusa Ctenophthalmus agyrtes. Uz meža strupastes atrastas 14 sugas, uz mājas peles — 9. Rīgā mājas pelei blusu ļoti maz, bet lauku rajonos to pat 7 reizes vairāk. Uz mājas peles dominē Leptopsylla segnis (90% no visām blusām). Uz pelēkajām un melnajām žurkām sastop galvenokārt žurku blusu (Geratophyllus fasciatus). Šī blusu suga ir epidemioloģiski sevišķi bīstama, jo tā no žurkām var pāriet ne vien uz citiem peļveidīgajiem grauzējiem, piemēram, uz mājas peli un ūdensžurku, bet arī uz cilvēku, kura asinis tā labprāt sūc. Mēra blusa (Xenopsylla cheopis) Latvijā nav sastopama. Kaut gan cilvēka blusa (Pulex irritans) plaši izplatīta, uz peļveidīgajiem grauzējiem tā sastopama ļoti reti. Pavisam uz peļveidīgajiem grauzējiem Latvijā atrastas 19 blusu sugas.

Uz meža ciršļa konstatētas 13 blusu sugas. Visbiežāk sastop Doratopsylla dasycnemus un Palaeopsylla sorecis. Uz kurmja atrastas 6 blusu sugas, starp tām arī kurmju blusa (Hystrichopsylla talpae), kas ir viena no lielākajām blusām — līdz 5 mm gara.

Lielo zīdītāju blusas maz pētītas. Nepietiekami zināmas arī putnu blusas. Mušķērāju un zīlīšu būros dažkārt masveidā savairojas putnu blusas (Ceratop-hyllus gallinae). Tādēļ putnu būri rudeņos jāiztīra no vecā ligzdas materiāla. Uz zemes perējošo putnu ligzdās sastop daudz C. garei. Engures ezera salās pīļu ligzdās šo blusu caurmērā no 91 (prīkšķēm) līdz 134 (platknābjiem) vienā ligzdā. Blusas mitinās tikai tādās pīļu ligzdās, kas visā ligzdošanas periodā apdzīvotas, t. i., tādās, no kurām izvadāti pīlēni.

Katrai zīdītāju sugai vai radniecīgu sugu grupai parasti raksturīga viena vai dažas blusu sugas. Citu blusu sastopamība parasti nejauša un liecina par ektoparazītu ceļošanu (apmaiņu). Uz putniem sastopamās blusas nav tik specifiskas noteiktiem saimniekiem.

Plēvspārņi — Hymenoptera

Plēvspārņi ir viena no svarīgākajām kukaiņu grupām, bet, ja ievēro to sarežģītos instinktus, pat visinteresantākā. Plēvspārņi ir vislielāko pilnību sasniegušie kukaiņi, starp bezmugurkaulniekiem tie stāv uz evolūcijas visaugstākās pakāpes, ar tiem var sacensties tikai tropu zemju iemītnieki termīti. Par to liecina 1) viņu visai pilnīgi izveidotie pēcnācēju aprūpēšanas instinkti un 2) vairāku viņu grupu sabiedriskais dzīves veids, it īpaši darba dalīšana saimēs. Par plēvspārņu lielajām evolūcijas iespējām, t. i., par to dzīvīgumu un pielāgošanās spējām liecina daudzie parazītiskie plēvspārņi, kas no filoģēnijas viedokļa ir jauna parādība, jo parazīti nevar rasties pirms to saimniekdzīvniekiem.

Plēvspārņi ir visdažādākā lieluma kukaiņi. Spārni plēvveida, caurspīdīgi. Tipiski sauszemes dzīvnieki, kas visumā raksturīgi mežiem. Tikai dažas sugas parazitē ūdens kukaiņos.

Pasaulē aptuveni 100 tūkstoši sugu. Viduseiropā plēvspārņi sastāda ceturto daļu no faunas (kopējais dzīvnieku sugu skaits tur ir apmēram 40 tūkstoši). Latvijā izpētīti nepietiekami, zināmas ap 2500 sugas, bet faktiskais sugu skaits varbūt ir pat 5000. Jaunatklājumi gaidāmi galvenokārt pie sīkajiem parazītiskajiem plēvspārņiem, kas līdz šim faunistiski gandrīz nav pētīti, lai gan tiem ir ievērojama nozīme citu kukaiņu skaita regulēšanā.

Dot īsu pārskatu par Latvijas plēvspārņiem pagrūti ne vien tādēļ, ka mūsu republikas fauna slikti zināma, bet it īpaši tādēļ, ka to bioloģija ļoti daudzveidīga, sistemātika sarežģīta, daudzām grupām vēl nav latvisko nosaukumu.

Plēvspārņu lielais sugu skaits un to ekoloģijas daudzveidība ir iemesls tam, ka Baltijā un Latvijā nav bijis neviena entomologa, kas būtu pētījis visus plēvspārņus. Zināms izņēmums bija H. Kavals, kas pagājušā gadsimta vidū pētījis vairākas to grupas — jātnieciņus, lapsenes, bites un vēl citus dzēlējus plēvspārņus. Rakstot par Lietuvas faunu, H. Bi-šofs 1925. gadā sniedzis daudz ziņu par plēvspārņiem Augšzemē — Jēkabpils un Ilūkstes novados. Viņš rakstījis par vairākām vieglāk apstrādājamām grupām, t. i., par tādām, kurās ir lielas sugas. Pārskatu par plēvspārņu pētījumiem Latvijā sniedzis E. Ozols (1966).

Latvijā sastopamie plēvspārņi pieder pie 3 apakškārtām un 17 virsdzimtām.

Augu lapseņu apakškārtā (Symphyta) ietilpst primitīvākie plēvspārņi, kam ir samērā bagātīgs spārnu dzīslojums, krūtis plaši savienotas ar vēderu, precīzāk — nav iežņauguma ķermeņa vidū, kāpuri augēdāji. Senākie plēvspārņi līdzīgi zāģlap-senēm un ir zināmi jau no juras laikmeta (pirms 150 miljoniem gadu).

Augu lapsenes pētījuši B. Gimmertāls (1834— 1848), H. Bišofs (1925), O. Konde (1926—1938). Pārskata darbu devis J. Cinovskis (1953). Zināmas vairāk nekā 400 sugas.

Virsdzimtā Megalodontoidea ietilpst 2 dzimtas. Dzimta Xyelidae laikam ir vissenākie plēvspārņi. Uz to norāda tādas primitīvas pazīmes kā vispilnīgākais starp plēvspārņiem spārnu dzīslojums un garākais starp augu lapsenēm dējeklis, kas ir garāks par ķermeni. Tālākā evolūcijā spārnu dzīslojums vienkāršojās un dējeklis saīsinājās. Latvijā tikai 2 reti sastopamas sugas. To kāpuri dzīvo priežu ziedos. No prakses viedokļa svarīga dzimta ir tīkllapsenes (Pamphiliidae), kurā pie mums 25 sugas. Kāpuriem vēders bez neīstajām kājām. Kāpuri parasti dzīvo satīklojumos uz kokiem, bieži grupās. Bojā skuju un lapu kokus (priedes, egles, bumbieres, ķiršus, baltalkšņus, bērzus, kārklus u. c.). Pazīstamākie kaitēkļi ir priežu tīkllapsene (Lyda nemoralis) un bumbieru tīkllapsene (Neuiotoma flaviventris).

Zāģlapseņu virsdzimtā (Tenthredinoidea) ir 4 dzimtas ar aptuveni 370 sugām. Kāpuri ļoti līdzīgi tauriņu kāpuriem, bet atšķiras ar lielāku vē-derkāju jeb «neīsto» kāju skaitu: zāģlapsenēm ir 6—8 pāri, bet tauriņiem augstākais 5. Iztraucēti kāpuri aizsargājoties strauji saceļ vēderu.

Dzimtai Argidae taustekļi trīsposmaini, pēdējais posms ļoti garš. Kāpuri uz kokiem un krūmiem, kā arī uz zālaugiem — tauriņziežiem (ģints Aprosthema), vīgriezēm u. c. Latvijā 19 sugas. Rozēm kaitē rožu zāģlapsene (Arge rosae). Tā ir dzeltena, ar melnu galvu un melnu krāsojumu vēl citās vietās. Kāpurs zaļgans, ar melniem plankumiem.

Dzimtai Cimbicidae taustekļu gals paresnināts, vālīšveida. Kāpuri uz lapu kokiem (bērziem, alkšņiem, kārkliem, sausseržiem), reti uz zālaugiem. Latvijā 19 sugas. Plaši izplatīta ir bērzu lielā zāģlapsene (Cimbex femorata). Tas ir gandrīz pilnīgi melns, 2—2,5 cm garš kukainis.

Dzimtas Dipiionidae zāģlapsenes ir druknas, lido smagnēji. Tēviņiem taustekļi ķemmveida, mātītēm — zāģzobaini. Kāpuri uz skuju kokiem. Latvijā 15 sugas. Dažas sugas ir bīstami meža kaitēkļi. Kaitīgākā suga ir priežu rūsganā zāģlapsene (Neodip-rion sertifer), kas laiku pa laikam savairojas masveidā. Kāpuri dzīvo grupās galvenokārt uz 8—15 gadus vecām priedēm. Vispirms tiek noēstas iepriekšējā gada skujas un tikai tad jaunās. Savairošanos veicina silts un sauss maijs. Arī priežaudžu parastā zāģlapsene (Dipiion pini) reizēm savairojas masveidā un stipri kaitē priedēm. Arī šīs sugas kāpuri dzīvo grupās.

Dzimtā Tenthredinidae apvienotas visumā slaidas zāģlapsenes, kuru taustekļi parasti ar 9 posmiem, vienkārši, vicveida. Kāpuri uz visdažādākiem augiem, arī uz papardēm, bet ļoti reti uz skuju kokiem. Dažas sugas uzkrītošas, spilgti raibas — melnas, ar sarkaniem, dzelteniem vai baltiem plankumiem vai joslām. Lapsenes bieži uzturas ziedos, kuru apputeksnēšanā tās piedalās. Lapsenes bieži izmanto nektāru, dažas sugas ēd ziedputekšņus. Zaļās zāģlap-senes (Rhogogaster viridis) mātītes ir plēsīgas un uzbrūk citiem kukaiņiem. Latvijā aptuveni 315 sugas, starp tām daudz kaitēkļu.

Svarīgākie ogu krūmu kaitēkļi ir jāņogulāju zāģ-lapsene (Pteionidea ribesii), ērkšķogulāju gaiškāju zāģlapsene (Piistiphoia pallipes) un upeņu zāģlap-sene (Pachynemātus pumilio). Pirmo divu sugu kāpuri nograuž ogu krūmiem lapas, pēdējās sugas kāpuri izgrauž upeņu ogas. Plūmēm kaitē 2 sugas — plūmju dzeltenā (Hoplocampa flava) un plūmju tumšā (H. minuta) zāģlapsene. Šo sugu kāpuri sagrauž plūmes kauliņu vai izēd mīkstumu. Ķiršu lapas skeletē ķiršu zāģlapsenes (Caliroa limacina) kāpuri, kas ir klāti ar melnām, spīdīgām gļotām. Šī zāģlapsene reti sastopama arī uz citiem augiem, piemēram, uz aronijām. Tai radniecīga suga — liepu gļotainā zāģlapsene (C. annulipes) — skeletē liepu lapas. Ābolu zāģlapsenes (Hoplocampa testudinea) jauni kāpuri grauž spirālveida ejas zem jaunu ābolu mizas, vecāki kāpuri sagrauž sēklas un ābolu serdi. Bioloģiski interesanta ir ābeļserdes zāģlapsene (Ametastegia glabiata). Kāpurs dzīvo uz zālaugiem (sūrenēm, balandām u. c.), bet iekūņoties ieurbjas ābelīšu stumbros un upeņu zaros pa stādu apgriezuma vietām. Krustziežu zāģlapsene (Athalia colibri) bojā kāpostus, kāļus, rutkus u. c. kultūraugus, bet dzīvo arī uz savvaļas krustziežiem (pērkonēm, plikstiņiem). Zemeņu lapas un ogas bojā zemenāju zāģlapsene (Em-phytus cinctus).

Interesanti, ka vairākas sugas izraisa pangas uz vītolu lapām vai lapu kātos. Parastākā suga ir Pon-tania viminalis, kas dzīvo lodveida dzeltenās vai iesārtās pangās lapu apakšpusēs.

Ragastu virsdzimtā (Siricoidea) 3 dzimtas ar 7 sugām. Mātītēm nav zāģveida, bet ir garš pārrago-jies dējeklis. Kāpuri dzīvo koksnē. Tiem nav acu, kājas un taustekļi panīkuši vai to vispār nav.

Koksnes kaitēkļi ir skujkoku lielā (Sirex gigas) un skujkoku zilā (Paururus juvencus) ragaste. Tie ir lieli kukaiņi. Pirmā suga ir dzeltenmelna un var būt pat 3 cm gara, otra ir zilimelna, mazāka. Ļoti reti sastopams kukainis ir sarkanmelnais Orussus abiefi-nus, kas pārstāv vienīgo parazītisko dzimtu starp augu lapsenēm. Tā kāpuri parazitē ragastēs, bet tropu sugas — krāšņvabolēs un koksngraužos.

Stiebrlapseņu virsdzimtā (Cephoidea) ir 1 dzimta ar 5 sugām. Kāpuri dzīvo graudzāļu stiebros, retāk lapu koku serdē.

Labības stiebrlapsene (Cephus pygmaeus) ir 6—9 mm garš, melns kukainis ar dzeltenām joslām uz vēdera. Kāpuri izgrauž kviešu, rudzu, retāk miežu stiebrus, bet var dzīvot arī savvaļas graudzālēs. Kārklu zaros dzīvo Jānus luteipes. Kāda tai radniecīga suga Viduseiropā izgrauž jaunos bumbieru dzinumus.

Parazītlapseņu apakškārtā (Parasitica) ir galvenokārt citu kukaiņu parazīti, retāk tās ierosina augiem pangas. Ķermenis, tāpat kā nākošajā apakškārtā, iežņaugts: starp vēdera 1. un 2. posmu ir iežmauga (1. posms pieslejas krūtīm), tā nodrošina ķermeņa vijīgumu, kas savukārt atvieglo iedēt olas saimniekdzīvniekā. Mātītēm ir olu dējeklis. No dzēlēj lapsenēm vēl atšķiras ar to, ka kājas skriemelis ir divposmains.

Apakškārtā 5 virsdzimtas (izlaista Evanoidea). Sugu sastāvs izzināts tikai daļēji. Parazītlapsenes XIX gadsimtā pētījis H. Kavals, kopš 1924. gada daudz darbu par jātnieciņiem publicējis E. Ozols.

Panglapseņu virsdzimtā (Cynipoidea) vairums sugu ir augēdājas, to kāpuri ierosina augiem pangas; dažu sugu kāpuri ir citu kukaiņu parazīti. Ziņas par panglapsenēm devis tikai H. Kavals, minot 25 sugas.

Vairums sugu dzīvo uz ozoliem, dažas uz rožzie-žiem un vēl citiem augiem. Plaši izplatīta suga ir Cynips quercusfolii, kuras lodveida pangas rudenī bieži atrod uz ozolu lapām. Tās ir 15—20 mm lielas, zaļgandzeltenas, saules pusē sārtas. Šajās pangās attīstās tikai mātītes. Abi dzimumi attīstās vasaras sākumā nelielās violetās samtainās pangās, kas rodas no pumpuriem. Bieži atrod arī Cynips quercus, kura brūnganās pangas ir 10 mm lielas.

Jātnieciņu virsdzimta (lchneumonoidea) savu nosaukumu ieguvusi no tā, ka olas mātīte parasti dēj, nometoties («jājot») uz saimniekdzīvnieka. Visas sugas ir parazīti, pārtiek no citiem kukaiņiem vai zirnekļiem. Dažas sugas parazitē tikai citos jāt-nieciņos, t. i., pieder pie hiperparazītiem jeb virspa-razītiem.

Jātnieciņu dzimtā (Ichneumonidae), saskaņā ar E. Ozola ziņām (1966), līdz šim konstatētas 1300 sugas. Somijā zināmas 2000 sugas, Viduseiropā — 3000. Parasti tie ir vidēji lieli kukaiņi, bet kāda suga ir pat 8 cm gara (ieskaitot dējekli). Bieži vien spilgti raibā krāsā. Pieaugušie jātnieciņi pārtiek no nektāra, tādēļ to efektivitātes veicināšanai agrocenozēs, kur maz augu sugu (augļu dārzos vai mežos (silos)), iesaka audzēt nektāraugus. Latvijā gandrīz puse jātnieciņu sugu parazitē tauriņu kāpuros, apmēram trešdaļa — plēvspārņos, it īpaši zāģlapsenēs, gandrīz visi pārējie — vabolēs, bez tam reizēm divspārņos un zirnekļos. Vairākām sugām ir ļoti liela nozīme mežu kaitēkļu skaita ierobežošanā. Konstatēta tieša sakarība starp jātnieciņiem un koku un krūmu sugu skaitu mežos: jo bagātāka meža kokaugu flora, jo lielāks jātnieciņu sugu un īpatņu skaits. Tas izskaidrojams ar to, ka floristiski bagātākos mežos daudzveidīgāka arī jātnieciņu saimniekdzīvnieku fauna, tādēļ šādos mežos retāki ir kaitēkļu masveida savairošanās gadījumi.

Brakonīdu dzimtu (Braconidae) reizēm sauca par tumšajiem jātnieciņiem. Tomēr šis nosaukums ne visai izdevies, tādēļ labāk lietot latviskotu latīņu nosaukumu. Brakonīdi ir nelieli un sīki kukaiņi, tātad visumā daudz mazāki nekā jātnieciņi, bez tam arī vienmuļākā krāsā.

Faunistiski tos pētījis tikai H. Kavals (1866), uzskaitot 158 sugas. Mūsdienās tie pētīti kā atsevišķu kaitēkļu parazīti. Tā, piemēram, V. Ozoliņš (1971) noskaidrojis biešu mušas parazitējošās sugas, starp kurām dominējošā ir Opius fulvicollis. Plaši izplatīts kāpostu balteņa un citu balteņu parazīts ir Apan-teles glomeratus, kura dzeltenie kokoni redzami pie beigtajiem tauriņu kāpuriem.

Laputu lapsenītes (Aphidiidae) pēdējā laikā parasti izdala īpašā dzimtā. Tās ir sīkas, tumšā krāsā. Parazitē tikai laputīs. Latvijā konstatētas 30 sugas (Starijs un Rupais, 1963, 1964). No tām 10 ir samērā bieži sastopamas, tātad tās ir labi pielāgojušās vietējiem apstākļiem, un tādēļ tās varētu izmantot laputu bioloģiskajai apkarošanai, ja izdotos atrisināt to savairošanas problēmu.

Maksteņu lapsenes (Agriotypidae) ir maksteņu parazīti. Latvijā tikai 5—8 mm garais, melnais Agiio-typus ormatus, kas parazitē strauji tekošos ūdeņos dzīvojošo maksteņu, piemēram, Silo pallipes kāpuros. Invadētie maksteņu kāpuri pazīstami pēc aptuveni 30 mm garas piedevas, kas apgādā lapsenes kāpuru ar gaisu.

Spožlapseņu virsdzimtā (Chalcidoidea) apvienoti sīki un ļoti sīki, metāliski zaigojoši plēv-spārnīši. Parazitē kukaiņu un zirnekļu olās, sīkos kukaiņos, ērcēs, bet neliela daļa ir augēdāji (bojā augu sēklas).

Pie mums vairākas dzimtas un droši vien 600— 700 sugas, bet pagaidām par tām nav zināms gandrīz nekas, ja neievēro dažas novecojušās H. Kavala sniegtās ziņas. Latvijā kopš 1959. gada ābolu tinēja un citu kaitēkļu apkarošanai sekmīgi izmanto ļoti sīko (īsāka par 0,5 mm) spožlapsenīti Tiichogiamma em-bryophagum. Šo sugu savairo laboratorijā uz graudu kodes olām un izlaiž kaitēkļu apdraudētās vietās. Pēdējā laikā ir izdevies trihogrammas savairošanu pat daļēji automatizēt. Tomēr ilgstoša pavairošana laboratorijā (daudzās paaudzēs) nelabvēlīgi ietekmē tās dzīvīgumu, tādēļ laiku pa laikam izejmateriāls audzēšanai jāpapildina vai jāatjauno ar dabā ievāktiem īpatņiem.

Virsdzimtā Proctotrupoidea ietilpst vairākas dzimtas. Tāpat kā vairākas citas parazītlapseņu grupas, ari šo virsdzimtu Latvijā faunistiski pētījis tikai H. Ka vāls. Diemžēl nav garantijas, ka viņš precīzi pazinis sugas. Tādēļ jāuzskata, ka par šo virsdzimtu īstenībā nav nekādu mūsdienu zinātnes līmenim atbilstošu datu. Var pieminēt vienīgi sprakšķu para-zītlapseni (Paracodrus apterogynus), kas parazitē sprakšķu kāpuros un kuru vietējā literatūrā raksturo kā Latvijā plaši izplatītu (Ozols, 1966).

Dzēlējlapseņu apakškārtā (Aculeata) apvienoti visaugstāk attīstītie plēvspārņi, kas izceļas ar sarežģītiem instinktiem (ligzdu būve, gādība par pēcnācējiem, bieži vien augsti organizēta kopdzīve saimēs). Dažas dzēlēj lapsenes reizēm dēvē par sabiedriskiem kukaiņiem. Šāds apzīmējums ir attaisnojams tikai par tik, par cik tas norāda uz vienas sugas dažādu īpatņu kopdzīvi un uz darba dalīšanu saimēs. Šo un līdzīgus apzīmējumus («strādnieki» u. c.) mēs nosacīti lietojam dzēlēj lapsenēm jeb dzēlējiem plēvspārņiem tikai tādēļ, ka tie ir tradicionāli, ierasti.

Primitīvākās dzēlēj lapsenes ir parazīti, daļa no tām ir plēsīgi kukaiņi, bet daži visaugstāk attīstītie plēvspārņi (bišveidīgie) pārtiek tikai no augstvērtīgas augu barības (ziedu nektāra un ziedputekšņiem).

Astoņas virsdzimtas, no kurām aplūkosim 6 (izlaistas Bethyloidea un Scolioidea).

Krāšņlapseņu virsdzimtā (Chrysidoidea) tikai viena dzimta — krāšņlapsenes (Chrysidae). Sīki un nelieli, metāliski zili, zaļi un sarkani zaigojoši kukaiņi. Mīl siltumu, novērojami uz koka ēku sienām, stabiem, vecu priežu stumbriem, mālainās un smilšainās nogāzēs, kur meklē saimniekdzīvnieku aliņas. Kāpuri ir citu dzēlējlapseņu, arī bišu kāpuru ektoparazīti, bet dažas sugas pārtiek no citu dzēlējlapseņu sagādātā paralizētā medījuma, piemēram, Chrysis ignita.

Latvijā konstatēta 31 suga (Tumšs, Maršakovs, 1970). Parastākās sugas ir Chrysis ignita un Ch. lul-gida.

Skudru virsdzimtā (Formicoidea) apvienoti visiem zināmi kukaiņi. Parasti redzami tikai bezspārnu īpatņi — darba skudras jeb «strādnieki», kas faktiski ir neattīstītas mātītes. Tās veic visus nepieciešamos darbus — ligzdas jeb pūžņa būvi un aizsardzību, barības sagādi un kāpuru aprūpēšanu. Ja tās arī izdēj olas, tad neapaugļotas, un no tām attīstās tikai tēviņi. Spārni ir tikai tēviņiem un mātītēm, kas noteiktā brīdī masveidā izlido no pūžņa. Tēviņi pēc pārošanās nobeidzas, bet mātītes atbrīvojas no spārniem un sameklē vietu ligzdai. Piemērotā vietā mātīte izrok aliņu, kur dēj olas. Sākumā tiek izaudzēti tikai daži «strādnieki», jo mātīte parasti barību sev negādā, bet iztiek no ķermenī esošajām rezervēm (no tauku ķermeņa, spārnu muskulatūras) un apēd arī lielu daļu olu. Kāpurus mātīte baro ar siekalu dziedzeru izdalījumiem. Saime paplašinās tikai tad, kad radušies pirmie «strādnieki», kas uzņemas visus darbus; mātītei tad atliek tikai olu dēšana.

No šīs pamatshēmas ir interesanti izņēmumi, jo dažas sugas ligzdu patstāvīgi nedibina: apaugļotas mātītes iespiežas citu sugu ligzdās. Ir sugas, piemēram, rūsganā meža skudra (Formica rufa), kuras mātītes iekārtojas tādās citu Formica sugu ligzdās, kurās kaut kādu iemeslu dēļ nav mātītes. Dažu sugu (Lasius umbratus u. c.) mātītes «okupētās» ligzdas mātīti nonāvē. Bez savas sugas mātītes palikušie «strādnieki» nokļūst it kā «vergu» lomā un audzē okupanta kāpurus. Tādējādi kādu laiku ligzdā ir jaukta saime, bet beidzot paliek tikai agresīvās sugas īpatņi. Sarkanā meža skudra (Formica sanguinea) ieņemtajā ligzdā (parasti pie F. fusca, bet sūnu purvos pie F. picea) nonāvē ne vien mātīti, bet arī «strādniekus», jo tie svešajai mātītei nepakļaujas. No ieņemtajā ligzdā esošajām kūniņām sarkanās meža skudras mātīte izaudzē «strādniekus», kas to neuzskata par svešu un tāpēc aprūpē tās kāpurus. Sarkanā meža skudra uzbrūk «vergu» sugas ligzdām un papildina savu saimi ar nolaupītām kūniņām. Tomēr šī suga var arī dzīvot viena pati bez citas sugas palīdzības. Kādai citai sugai (Polyergus rufescens), kas Latvijā nav atrasta un sastopama tālāk uz dienvidiem, savu «strādnieku» vispār nav, un tā ir pilnīgi atkarīga no citas sugas «strādniekiem» («palīg-skudras»).

Katrā ziņā skudru dzīve un to ierašas ir ļoti interesantas, tādēļ skudras bieži tiek tēlaini aprakstītas populārajā literatūrā.

Pieaugušās skudras pārtiek no citiem kukaiņiem un no laputu saldajiem izdalījumiem. Pirmajā gadījumā tās ir derīgas, jo, piemēram, meža skudras (Formica) iznīcina ļoti daudz meža kaitēkļu; otrajā tās var kļūt kaitīgas, jo aizsargā laputis.

Pasaulē zināmas 6000 skudru sugas. Latvijā konstatētas aptuveni 38 vietējas sugas. Skudru sugu sastāvs un to sadalījums pa dzīves vietām Latvijā izpētīts samērā pilnīgi (Jākobsons, 1936, 1939).

Parastākā suga, kas plaši izplatīta dažādās vietās, ir melnā skudra (Lasius niger). Tā ir līdz 4 mm gara, blāva, ligzdo augsnē, retāk trūdošā koksnē, vienmēr redzama, skraidot pa zemi. Tikpat lielā dzeltenā skudra (L. flavus) pastāvīgi dzīvo zem zemes.

Līdz 5 mm garā dobumskudra (L. fuliginosus) ir melna, spīdīga, dzīvo sausā koksnē koku dobumos, pārvietojas tikai pa savām taciņām. Diezgan sāpīgi dzeļ rudā dzēlējskudra (Myrmica laevinodis), kas ir tikko lielāka par melno skudru un plaši izplatīta. Mīl mitrākas vietas un sastopama galvenokārt mežos, bet arī dārzos utt. Smilšainās vietās dzīvo nelielā (ap 3 mm) tumšā skudrīte (Tetramo-rium caespitum). Kāpās pie Kaņiera ezera tās ligzdās atrasta ļoti reta suga Strongylognathus testa-ceus, kam te ir izplatības ziemeļu robeža. Dižskudru (Camponotus) «strādnieki» var sasniegt 15 mm garumu. Šīs skudras izgrauž' ejas un ierīko ligzdas skuju koku stumbros. Tuvu radniecīgās un grūti atšķiramās rūsganā meža skudra (Formica rufa) un kailmuguras meža skudra (F. polyctena) veido pazīstamās lielās virszemes būves no skujām, zariņiem utt. Tām ir liela nozīme meža aizsardzībā pret kaitēkļiem, tādēļ tās aizsargātas ar likumu; aizliegts vākt to kūniņas (kuras bieži nepareizi sauc par olām). Latvijā šīs skudras pētījis A. Kaucis un pierādījis, ka tās var izplatīt mākslīgi. Pēdējā laikā Rīgā siltumtīklam pievienotās telpās stipri izplatījusies faraonu skudra (Monomorium pharaonis). Tā ir dzeltena, sīka (2—2,5 mm) skudriņa, bojā pārtikas produktus. Pirmoreiz atklāta Ēģiptē, bet tagad kļuvusi kosmopolīte. īstā dzimtene nav droši zināma, par tādu parasti uzskata tropisko Ameriku, bet varbūt tā ir Indonēzija.

Lapseņu virsdzimtā (Vespoidea) apvienoti dzeltenmelni kukaiņi, kas nelidojot saloka spārnus gareniski. Fasetacu iekšējā, elkoņveidā ielocītajiem taustekļiem pievērstā mala ieliekta, tādēļ acis izskatās nierveidīgas. Pieaugušie kukaiņi pārtiek no ziedu nektāra, iztekošas augu sulas vai medus rasas, reizēm sagrauž saldus augļus (ābolus, plūmes u. c.) un ogas. Kāpuri pārtiek no dzīvnieku barības. Olas tiek izdētas, pirms kāpuram sagādāta barība.

Latvijā konstatētas 48 sugas (Tumšs, 1968, 1970; Maršakovs, 1970), kas pieder pie 2 dzimtām.

Vientuļās lapsenes (Eumenidae) dzīvo vientuļi, nevis kopā ar citiem savas sugas īpatņiem. Arī kāpurus bieži vien audzē katru atsevišķi īpašā ligzdā, bet reizēm vienā aliņā augsnē ir vairākas kāpuru ligzdas. Dažas sugas veido no mālu daļiņām nelielas ligzdas, kas atrodamas uz augiem. Tā, piemēram, Latvijā samērā plaši izplatītā Eumenes pedunculatus ligzdas ir rieksta lielumā. Kāpuru barībai mātīte sagādā tauriņu, zāģlapseņu vai vaboļu kāpurus, kurus ar dzeloņa dūrienu paralizē.

Sabiedriskās lapsenes (Vespidae) dzīvo saimēs papīra vai kartona ligzdās, kuras gatavo no sadēdējušas koksnes. Ligzdas izvieto starp augiem, koku dobumos, augsnē vai zem ēku jumtiem. Saimē ir viena mātīte, kas dibina ligzdu, dēj olas un izaudzē pirmos pēcnācējus, vēlāk arī zināmu daudzumu «strādnieku», kas olas nedēj, bet veic «saimniecības darbus» — paplašina ligzdu, gādā par kāpuriem, baro pat mātīti. Lapseņu «strādnieki» nav bezdzimuma īpatņi, bet mātītes, kas sāk dēt, ja iet bojā ligzdas dibinātāja mātīte. Kāpuri ligzdā atrodas ar galvām uz leju. Kāpurus baro ar saplosītiem vai daļēji sakošļātiem kukaiņiem, ļoti bieži ar mušām. Kāpuri savukārt atrij barības pilieniņus, kurus lapsenes uz-laiza; tā saimē starp īpatņiem notiek barības apmaiņa — trofallaksis, kas plaši izplatīta pie visiem sabiedriskajiem plēvspārņiem, it īpaši skudrām. Rudenī attīstās abi dzimumi, pie tam tēviņi no neapaugļotām olām. Pārziemo apaugļotas mātītes nevis ligzdā, bet dažādās citās slēptuvēs. Iztraucētas ģints Vespa lapsenes var sāpīgi sadzelt cilvēku.

Lielākā suga ir sirsenis (Vespa ciabio), kas sasniedz 3 cm garumu. Tas kāpuru barībai ķer pat mājas bites. Bez sirseņa Latvijā zināmas vēl 10 citas ģints Vespa sugas. Bieži sastopamas sugas ir parastā lapsene (V. vulgaris), vidējā lapsene (V. media), sārtā lapsene (V. rufa) u. c. Dažas Vespa sugas ir parazīti, kas pašas ligzdu nebūvē, bet olas iedēj citu sugu ligzdās; šiem parazītiem nav «strādnieku», to kāpurus kopj svešā suga. Reta suga ir Polistes nym-pha (opinabillis), kas neveido ligzdas ārējo apvalku.

Smilšlapseņu virsdzimtā (Pompiloidea) viena dzimta — smilšlapsenes (Pompilidae). Tie ir sarkanmelni plēvspārņi. Pieaugušie īpatņi pārtiek galvenokārt no ziedu nektāra, bet kāpuri no zirnekļiem. Kāpuru apgāde ar barību notiek šādi. Mātīte vispirms sameklē zirnekli, paralizē to ar dzeloņa dūrienu un aizvelk līdz vietai, kas piemērota aliņas rakšanai. Tikai tad tiek raktā augsnē aliņa, kurā ievelk zirnekli. Pēc tam aliņā iedēj olu un pašu aliņu aizber un nomaskē ar skujām, akmentiņiem u. c. Dažas sugas, lai atvieglotu zirnekļa transportu, tam nokož kājas. Alas rakšanas laikā lapsene reizēm pārbauda, vai medījums nav pazudis. Katrā aliņā, t. i., katram kāpuram tiek ierakts tikai viens zirneklis. Tā kā parasti nomedītais zirneklis ir krietni lielāks par lapseni, tad tas pilnīgi nodrošina kāpuru ar barību. Dažas sugas nevis pašas medī zirnekļus, bet atņem tos citām sugām vai ari pamanās uzdēt zirneklim pirms tā aprakšanas savu olu.

Smilšlapsenes pētījuši H. Ka vāls (1855) un H. Bi-šofs (1925). Pirmais atradis 13 sugas, otrs — 17 sugas.

Racējlapseņu virsdzimtā (Sphecoidea) ir tikai racējlapseņu dzimta (Sphecidae). Reizēm tajā ietilpina arī cikādlapseņu dzimtu (Dryinidae), kuru citreiz ievieto virsdzimtā Bethyloidea. No ci-kādlapsenēm Latvijā 2 sugas; to kāpuri ir ektopara-zīti uz paralizētām cikādēm.

Racējlapsenes (Sphecidae) parasti ir dzeltenmelnas. Mīl sausas un siltas vietas. Kāpuri pārtiek no paralizētiem kukaiņiem un zirnekļiem. Kāpuru mītnei parasti rok alas smilšainā augsnē, retāk izgrauž ejas trūdošā koksnē, piemēram, vecos priežu celmos (Crabro), vai izmanto vecas vaboļu ejas koksnē vai pat dobus augu stiebrus. Pēcnācēju skaits parasti niecīgs.

Racēj lapsenēm ir ļoti sarežģīti instinkti. Instinktu pamatshēma šāda: mātīte sagatavo vietu kāpuram un tikai tad dodas meklēt kāpura barību, atrasto medījumu paralizē ar dzeloni un aiznes to izraudzītajā vietā, uzdēj vienu olu, kāpura mītni noslēdz. Atkarībā no sugas no šīs pamatshēmas ir dažādas novirzes: olu var izdēt jau pirms upura atnešanas, vienā alā var būt vairāki kāpuri (sānu ejās), kāpuru apgādā uzreiz ar daudziem barības objektiem, ja tie ir sīki (laputis, tripši, sīki divspārņi), kāpuru apgādā ar barību pakāpeniski, alu katrreiz atrokot un aiztaisot, medījumu var nogalināt, mātīte pati var slēpties alā. Ja barībai pienes tauriņu vai zāģlapseņu kāpurus, tos paralizē ar vairākiem dūrieniem.

Latvijā racēj lapsenes pētījuši jau H. Kavals un H. Bišofs, minot attiecīgi 63 un 68 sugas. Līdz šim Latvijā konstatētas 132 sugas (Tumšs, 1970; Tumšs, Maršakovs, 1970), starp kurām 50 pieder pie ģints Ciabio.

Viena no mūsu parastākajām sugām ir Ammo-phila sabulosa, kas sastopama smilšainās vietās. Tā ir 2 cm gara, ar garu, kātainu vēderu, melna, izņemot sarkano vēdera vidējo daļu. Visdarbīgākā dienas vidū viskarstākajā periodā. Kāpuru barībai vāc tauriņu un zāģlapseņu kāpurus. Lielākos kāpurus uz alu velk pa zemi, mazākos transportē pa gaisu. Dažus cm dziļā ala tiek izrakta jau pirms medībām. Viena mātīte iekārto aptuveni 10 alas, katrā ir pa vienam kāpuram.

Ļoti parasta suga ir arī Mellinus arvensis. Tā ir 15 mm gara, melna, ar dzelteniem plankumiem. Kāpuriem vāc mušas, kuras transportē lidojot. Līdzīgi rīkojās arī cita parasta suga — Oxybelus uniglumis. Bieži sastopamā Cerceris aienaria vāc pieaugušas vaboles, piemēram, smecerniekus.

Tikai pāris vietās Latvijā atrasta racēj lapsene Bembex lostrata. Tā ir 20—25 mm gara, melna, ar dzeltenām joslām uz vēdera. Alu rok tīrās, t. i., ar zāli neaizaugušās irdenās smiltīs. Kāpuram piegādā nonāvētas mušas. Vienam kāpuram pienes aptuveni 60 vidēji lielas mušas. Tā kā mātīte nevar vienlaicīgi aprūpēt vairākus kāpurus un viena kāpura attīstība ilgst divas nedēļas, tad viena mātīte savas dzīves laikā (vienā vasarā) izaudzē tikai 6—8 pēcnācējus. Šīs sugas mātītes naktīs un sliktā laikā slēpjas kāpuru alās. Alas ieeja vienmēr tiek aiztaisīta neatkarīgi no tā, vai mātīte tajā ir vai nav.

Tikai dažās vietās atrasta arī bišu racēj lapsene (Philanthus triangulum), ko citās valodās sauc par bišu vilku. Tā ir 12—15 mm gara, dzeltenmelna. Šī racēj lapsene specializējusies mājas bišu ķeršanā. No nogalinātās bites lapsene vispirms izspiež medu, ko pati apēd, jo kāpuriem tas ir pat kaitīgs. Reizēm tā ķer bites tikai medus dēļ. Ala var būt ļoti dziļa — pat līdz 1 m. Alas galā ir vairākas (5—7) sānu ejas (kameras), katrā pa kāpuram, pie tam vienā alā (ligzdā) vienlaicīgi ir dažāda vecuma kāpuri. Katrs kāpurs augot izsūc 3 bites. Izlidojot pēc medījuma, mātīte alas ieeju aiztaisa ar akmentiņu. Atrast alu tai palīdz orientieri — apkārtējie priekšmeti, kurus tā ievēro (atminas); ja šos orientierus pārvieto, lapsene savu alu vairs nevar atrast.

No ģints Crabro ļoti parastas ir kādas 6—7 sugas. Crabro albilabris rok alu klajās smilšainās vietās, pat pamitrās. Ala līdz 15 cm dziļa, tajā 3—11 sānu kameras kāpuriem. Kāpurus baro ar sīkām blaktīm. Crabro scutellatus dzīvo smilšainās vietās. Līdz 10 cm dziļajā alā ir 2—5 kāpuru kameras. Kāpuriem pienes sīkas mušas.

Bišveidīgo plēvspārņu jeb bišu virs-dzimta (Apoidea) ir viena no lielākām plēvspārņu grupām — pasaulē zināmas 20 000 sugas. Bišveidīgie kukaiņi cēlušies no racēj lapsenēm, kurām tie morfoloģiski tik līdzīgi, ka pat grūti atšķirami. Svarīgākā atšķirība ir bioloģiska — bites baro savus pēcnācējus tikai ar augu barību — nektāru un ziedputekšņiem. Tādu kāpuru barība ir augstvērtīga un satur ne mazāk olbaltumvielu kā racēj lapseņu un citu dzēlēj lapseņu kāpuriem piegādājamā dzīvnieku barība.

Bišu evolūcija un ziedaugu evolūcija ir savstarpēji cieši saistītas. Bites ir pilnīgi atkarīgas no nektāra un ziedputekšņiem un sastopamas visur tur, kur ir ziedaugi. Bites ir dažkārt tik cieši pielāgojušās ziedaugiem, ka tām ir pat īpaši veidojumi, kas tām atvieglo lielos daudzumos vākt un pārnest ziedputekšņus, piemēram, kupli matveida sariņi uz vientuļo bišu mātīšu kājām, suseklītis un kurvītis uz mājas bites «strādnieču» pakaļkājām. Vienīgi primitīvākās bites (Prosopis) pārnes ziedputekšņus guzā. Aptuveni 90% ziedaugu eksistence savukārt ir atkarīga no kukaiņiem, kas nodrošina ziedaugu ap-puteksnēšanu, it īpaši vairāk vai mazāk nepieciešamo svešapputi. Bites ir kukaiņi, kam ziedaugu ap-puteksnēšanā ir vislielākā nozīme, jo bites ziedus apmeklē daudz intensīvāk nekā jebkuri citi kukaiņi, it īpaši sakarā ar to, ka vāc ziedos barību pēcnācējiem. Bez tam daudzu augu ziedi morfoloģiski pielāgojušies bišu apmeklējumiem.

Vairums bišu dzīvo vientuļi tāpat kā racēj lapsenes, t. i., dažādu paaudžu pieaugušie kukaiņi nedzīvo kopā vienā ligzdā un neveido saimi. Vientuļo bišu mātītes tikai ierīko ligzdu un apgādā kāpurus ar ziedputekšņu un nektāra maisījumu. Ar to šo bišu rūpes par pēcnācējiem izbeidzas, jo mātītes ligzdā vairs neatgriežas •— vai nu iekārto nākošo ligzdu, vai nobeidzas. Dažas vientuļās bites ligzdo kolonijās — vienā vietā ir daudz atsevišķu aliņu (Dasypoda plu-mipes, Anthophora par ietina u. c.). Dažu sugu, piemēram, Halietus quadricinctus mātītes paliek ligzdā un aprūpē kāpurus, kamēr izkūņojas jaunās bites.

Šeit jau tatad sastopamies ar pareju uz sabiedrisku dzīves veidu.

Sabiedrisko bišu ligzdās veidojas saime, kurā līdzās mātītei ir «strādnieces», kas turpina veidot ligzdu no vaska un rūpējas par olām un kāpuriem, bez tam noteiktā periodā arī jaunās mātītes un tēviņi. Latvijā sabiedriskas bites ir kamenes un mājas bite, bet tropos arī bezdzeloņa bites (Meliponidae).

Liela daļa bišu (pasaulē trešdaļa, Viduseiropā un pie mums ceturtdaļa) pašas ligzdas neveido un barību kāpuriem nevāc. Šīs bites dēj olas citu bišu sugu ligzdās uz to sagatavotās barības, tātad uzlūkojamas par īpatnējiem parazītiem, kuru kāpuri pārtiek no citu sugu barības. «Parazītbites» no «kārtīgām» bitēm bieži atšķiras pēc izskata — tām matiņu maz (tā kā parazītbites ziedputekšņus nevāc, tām biezs apmatojums ir lieks un tādēļ reducējies), tās nereti ir raibā krāsā, atgādinot racēj lapsenes. Arī to uzvedība īpatnēja. Kamēr pārējās bites rosīgi lido pa ziediem, parazītbites lido citu sugu ligzdošanas vietās, izlūkojot izdevību iesprukt svešā ligzdā.

Latvijas bišu faunu agrāk pētījuši H. Ka vāls (1856), M. Zagemēls (1882), H. Bišofs (1925) un V. Grīnvaids (1937, 1939), kas kopā konstatējuši 204 sugas. Pēdējos gados to pētījis it īpaši V. Tumšs. Domājams, ka Latvijā dzīvo apmēram 250 bišu sugas, kas pieder pie 4 dzimtām.

Dzimtā Colletidae ietilpst primitīvākās bites. Tām raksturīgs ļoti īss snuķītis. Tādēļ tās sastop tikai uz tādiem ziediem, kuru nektārs viegli pieejams, piemēram, uz čemurziežiem. Savas ligzdas tās izklāj ar ātri sacietējošu sekrētu («siekalām»), kas izskatās zīdveidīgs un nostiprina ligzdu. Latvijā 2 ģintis ar 24 sugām (Tumšs, 1972).

Colletes sugas ligzdu rok augsnē, iekārtojot pie galvenās vertikālās ejas kāpuru šūnas. Kā jau minēts, barību kāpuriem pienes guzā. Šī barība ir šķidrs nektāra un ziedputekšņu maisījums. Atšķirībā no visām pārējām bitēm olas dēj nevis tieši uz barības, bet piestiprina virs tās pie kāpura šūnas sieniņas; tas droši vien izskaidrojams ar to, ka medus ir stipri šķidrs.

Prosopis sugas ligzdo gatavos dobumos — kukaiņu ejās, aveņu un citu augu dobos stublājos. Kāpuru šūnas ligzdā (ejā) sakārtotas viena aiz otras. No šīs ģints Latvijā 17 sugas.

Dzimtā Andrenidae pie mums apmēram 120 sugas. Šo dzimtu dažkārt mēdz sadalīt vairākās sīkās dzimtās. Ligzdo zemē. Ziedputekšņus mātītes pārnes uz pakaļkāju matiņiem.

Viena no lielākām ģintīm ir Andiena ar 55 sugām. Ligzdo galvenokārt smilšainās vietās. Dažas sugas sastop pavasarī uz kārkliem un citiem agriem ziediem. Plaša ir arī ģints Halictus, tās sugu bitēm raksturīgs slaids vēders. Arī šīs ģints sugas ir vienas no pirmajām bitēm pavasarī. Dažas Halictus sugas jau daļēji dzīvo sabiedriski (sk. iepriekš). Halictus tēviņi pārnakšņo vai arī sliktā laikā mēdz salasīties vienkopus uz augu stiebriem un vienmēr tajā pašā vietā. Pie abu tikko minēto ģinšu u. c. bitēm parazitē Sphecodes sugas. Tās ir gandrīz kailas, ar sarkanu vēderu, atgādina racēj lapsenes. Parazīti ir arī ģints Nomada sugas. Tās ir raibas, ar nosmailotu vēderu. Reta ir austrumu faunas pārstāve Meliturga clavicomis, kuras tēviņiem savdabīga, bitēm neparasta uzvedība — tie līdzīgi ziedmušām un dunduru tēviņiem lidinās («stāv») gaisā uz vietas pie ziediem vai ligzdām. Plaši izplatīta ir Eucera longicomis, kurai ir ļoti gari taustekļi. Uzkrītoša bite ir arī Dasy-poda plumipes. Mātīte ir mājas bites lielumā, ar sevišķi kupli sarkanīgi matotām pakaļkājām. Apmeklē kurvjziežus, ligzdo kolonijās.

Dzimtas Megachilidae bitēm «kurvītis» ziedputekšņu uzkrāšanai un pārnešanai atrodas vēdera apakšpusē. Kurvītis faktiski ir suka, kas sastāv no gaišu vai zeltainu matiņu cieša klājuma. Ar šo suku ziedputekšņi tiek noslaucīti no putekšnīcām bez kāju palīdzības; ar pakaļkāju susekli kurvītis tiek iztukšots kāpura šūnā. Latvijā 5 ģintis un 49 sugas.

No lapgriežu bitēm (Megachile) Latvijā ir 19 sugas. Šīs bites savu ligzdu ierīkošanai no koku un krūmu lapām izgrauž dažāda lieluma gabalus. Ligzdu izklāj ar lielākiem gabaliem, kas kalpo arī par šūnas sienām: šūnas pamatu un vāku izveido no mazākiem apaļiem gabaliem. Lapgriežu bites ligzdas ierīko citu dzīvnieku pamestās alās (citu bišu alās, koksngraužu un pat slieku ejās) un augu dobos stublājos. Kāpuru šūnas, parasti 8—10, ligzdā novietotas viena aiz otras, lai gan tas rada sarežģījumus izlidojot. Parasta suga ir Megachile centuncularis, kas sagraiza rožu lapas. Nektāru tā sūc no tauriņziežiem, bet ziedputekšņus vāc no kurvjziežiem.

Citu ģinšu sugas arī izmanto visdažādākos dabiskos dobumus, starp tiem vecus niedru, kazeņu un aveņu stublājus, pat tukšas gliemežu čaulas, bet dažas sugas pašas veido aliņas augsnē.

Dzimta Apidae ir neliela. Tajā apvieno tādus sabiedriskus plēvspārņus kā kamenes un medus bites, bet bez tam arī parazītkamenes. Ziedos šo kukaiņu kuplais apmatojums piebirst un pielīp ar ziedputekšņiem, kurus savāc ar pakaļkāju suseklīti; pēc tam ziedputekšņi nokļūst kurvītī. Suseklītis sastāv no vairākām sariņu rindām un atrodas uz pēdas paplašinātā pamata iekšmalas. Kurvītis ir kails, gluds, nedaudz ieliekts laukumiņš, ko ietver gari sari. Tas atrodas pakaļkāju stilba ārpusē. Ligzdas būvē izmanto vasku, ko izdala vēdera dziedzeri.

Kameņu dzīve īsumā šāda. Kamenes mātīte pavasarī pēc pārziemošanas izveido nelielu ligzdu. Tās atrodas vai nu uz zemes starp augiem, piemēram, vecā kūlā, vai dažādās slēptuvēs, piemēram, akmeņu kaudzēs, pamestās peļu alās. Ligzdas ir bumbveida, to sienas sastāv no augu materiāla — zāles, sūnām utt.

Ligzdas pamatu klāj vaska kārtiņa. Kāpuru šūnas sastāv no vaska un ziedputekšņu maisījuma. Mātīte izveido tikai vienu kāpuru šūnu un dažas citas šūnas medus (pašas vajadzībām) un kāpuru barības glabāšanai. Sūnas sākumā un arī vēlāk tiek

novietotas kā pagadās, bez noteiktas kārtības. Kamenes ir vienīgie bišveidīgie, kas vienā šūnā iedēj vairākas olas un audzē vairākus kāpurus. Kad izkūņojas pirmās jaunās kamenes (nepilnīgi attīstījušās mātītes), tās uzņemas visus darbus. Ligzda tiek pa-

19i

plašināta, tiek izveidotas jaunas šūnas kāpuriem un barības rezervēm, un saime strauji pieņemas skaitā. Spēcīgās saimēs beidzot ir 80—150 kamenes. Rudenī parādās tēviņi un mātītes, bet pārziemo tikai apaugļotas mātītes, vecā saime iznīkst. Vienīgi dienvidu zemēs kameņu saime dzīvo vairākus gadus.

Kamenēm ir liela nozīme it īpaši tādu ziedu ap-puteksnēšanā, kuru nektārs citiem kukaiņiem grūti pieejams, jo kamenēm ir garš snuķītis un arī pats kukainis ir spēcīgs un var viegli atvērt vairāk vai mazāk slēgtus ziedus. Tādi grūti apputeksnējami ziedi ir tauriņziežiem, lūpziešiem, skarbjlapjiem, uz-pirkstītēm u. c. Starp citu, kamenes pilnīgi pamatoti uzskata par labākajām tāda svarīga kultūrauga kā sarkanais āboliņš apputeksnētājām.

Latvijā sastopamas 22 kameņu sugas. Viena no izplatītākām sugām ir gandrīz pilnīgi melnā akmeņu kamene (Bombus lapidarius), kurai tikai vēdera gals oranžsarkans. Plaši izplatītas arī melnās B. lucorum un B. teriestiis, kurām krūtis daļēji dzeltenas, vēders vidū ar dzeltenu joslu, bet galā balts. Tīrumu kamene (B. agrorum) ir visumā dzeltenbrūna, appu-teksnē, starp citu, dzeltenās dedestiņas. Visas 4 minētās sugas apmeklē sarkano āboliņu.

Parazītkamenes (Psithyrus) ligzdas neveido un saviem kāpuriem barību nevāc, bet olas dēj kameņu ligzdās. Katra parazītkamene dzīvo tikai pie noteiktām kamenēm, kurām tā pēc izskata ļoti līdzīga, piemēram, P. iupestris pilnīgi atgādina savu «saimnieku» akmeņu kameni. Katrā kamenes ligzdā var būt tikai viena parazītkamenes mātīte, jo vairākas mātītes kopā nesadzīvo un liekās tiek padzītas. Dažas parazītkamenes nogalinot savas saimnieksugas mātīti.

No medus bitēm (Apis) dažas sugas dzīvo dienvidaustrumu Āzijā, bet Eiropā sastop tikai mājas biti (Apis melliieia). Mūsu mājas bite ir tik plaši aprakstīta biškopības literatūrā, ka šeit kaut ko stāstīt būtu lieki. Var vienīgi minēt vairākus skaitļus, kas raksturo tās nozīmi un veikumu.

Visā pasaulē oficiāli reģistrētas 48 miljoni mājas bišu saimes, aptuveni tikpat palikušas neuzskaitītas. Uzskata, ka pasaules nektāra rezerves ļautu turēt 150 miljonus saimju, kas radikāli palielinātu bišu nozīmi svarīgu kultūraugu apputeksnēšanā. Patlaban pat visattīstītākajās lauksaimniecības zemēs mājas bites apputeksnē tikai ceturto daļu no tā, kas tām būtu jāveic. Padomju Savienībā ir vismaz 80 lauksaimniecības kultūras, kuru apputeksnēšanā piedalās mājas bites. Bišu saimju skaits sasniedz gandrīz 10 miljonus, mūsu republikā vismaz 100 tūkstošus.

Vienā parastā saimē vasarā ir 40—70 tūkstoši bišu. Mātīte diennaktī var izdēt līdz 3000 olu, vienā gadā 100—150 tūkstošus, bet savas dzīves 4—5 gados 400—750 tūkstošus olu.

Vasku ražo tikai darba bites («strādnieces»). Vaska dziedzeri izdala vasku sīku plātnīšu veidā. Katra plātnīte sver vienu ceturto daļu no miligrama. Lai izveidotu darba bites kāpura šūnu, nepieciešams 13 mg vaska jeb 50 plātnītes. Noskaidrots, ka bites atradušas visracionālāko šūnas formu (seššķaut-nainu), lai ar vismazāko materiāla patēriņu izveidotu vislielākā tilpuma šūnas. Lai saražotu 1 kg vaska, visu mūžu jāstrādā 150 tūkstošiem bišu.

Lai piepildītu 50 mm3 tilpīgo guzu ar nektāru, bitei jāapmeklē daži simti ziedu. Lai iegūtu 1 kg medus, bitēm jāsavāc 3 kg nektāra, ko var paveikt 60 000 izlidojumos. Diemžēl mājas bite sarkano āboliņu un lucernu aplido samērā vāji. Lai celtu bišu efektivitāti lauksaimniecības kultūraugu apputeksnēšanā, bites jāpieradina pie attiecīgā kultūrauga ar cukura sīrupu, kas sasmaržināts ar šo kultūraugu.

TIPS POSMAINIE TĀRPI — ANNELIDA

Ļoti sīki līdz samērā lieli dzīvnieki ar slaidu, pos-mairiu ķermeni. Posmainu ekstremitāšu nav; daudz-saru tārpiem ķermeņa sānos sevišķi izaugumi — pa-rapodijas, kas ir kustību orgāni. Hermafrodīti un šķirtdzimumu dzīvnieki. Jūras sugas attīstās ar metamorfozi. No jūras daudzsaru tārpiem pārtiek zivis (plekstes, mencas) un vēžveidīgie, saldūdens maz-saru tārpus ēd zivis (plauži, pliči, asari u. c.) un ūdens kukaiņu plēsīgie kāpuri (spāres, vaboles, makstenes). Sliekas ēd abinieki (it īpaši parastais krupis), ķirzakas, daudzas putnu sugas, arī daži zīdītāji (kurmji, ciršļi, āpši, meža cūkas).

Posmainos tārpus iedala 3 klasēs: daudzsaru tārpi, mazsaru tārpi un dēles. Pasaulē 7000 sugas. Domājams, ka Latvijā sastopamas aptuveni 115 sugas, bet pagaidām konstatētas ne vairāk kā 90 sugas.

Daudzsaru tārpi — Polychaeta

Dzīvo gandrīz tikai okeānos un jūrās. Daļa pārtiek no augiem un pastāvīgi dzīvo cauruļveida slēptuvēs; arī plēsīgie veido slēptuves, taču tās pa laikam atstāj.

Pasaulē 4000 sugas. Baltijas jūrā iepretim Latvijai atrastas tikai 4 sugas, Rīgas līcī — 2.

Dūņainās un smilšainās vietās uzturas līdz 6 cm garie TerebeJlides stroemi un Harmothoe sarsi. Pēdējais labi peld un naktī paceļas ūdens virsējos slāņos. Līdz 12 cm garais Nereis diversicolor rok gruntī ap 30 cm garas ejas. Vietām ļoti lielā skaitā (līdz 100 000 uz 1 m2) sastop 1—2,5 cm garo Pygospio ele-gans, kas gruntī rok ejas līdz 8 cm dziļumā, pārtiek no detrīta un diatomejām.

Mazsaru tārpi — Oligochaeta

Sīki līdz samērā lieli dzīvnieki. Parasti bez acīm. Hermafrodīti, olas dēj kokonos, attīstības ciklā nav īpašas kāpuru stadijas. Sastop saldūdeņos un augsnē, reti arī jūras piekrastes un upju sājūdeni. Pārtiek no organiskām dūņām (detrīta), trūdošām augu daļām, diatomejām u. c., daži ir parazīti vai plēsīgi.

Zināmas 2500 sugas. Latvijā droši vien vismaz 95 sugas, bet līdz šim droši konstatētas apmēram 70 sugas, kas pieder pie 8 dzimtām. Svarīgākās no tām ir saldūdeņos sastopamās Naididae (31 suga) un stob-riņtārpu (Tubificidae, 19 sugas) dzimtas, kā arī slieku (Lubricidae, 12 sugas) un sīkslieku (Enchyt-raeidae) dzimtas. Sīkslieku sugas vēl nav noskaidrotas, varētu atrast ap 20.

Ezeros mazsaru tārpi ir gan sugu bagātības, gan daudzuma un biomasas ziņā vieni no svarīgākajiem zoobentosa organismiem. Sastopami visdažādākās vietās, piemēram, Dridzas ezerā dzīvo pat maksimālajā, t. i., 65 m dziļumā. Visvairāk tie atrodami ezeru litorālajā jeb pakrastes joslā, t. i., joslā, kur sastopami zaļie augi (līdz 4 vai 5 m dziļumā). Sevišķi daudz to dūņainās vietās starp elodejām un mietur-

aļģēm, kur to nereti ir daži tūkstoši uz 1 m2 ar bio-masu 3—5 g/m2. Parasti mazsaru tārpu skaits ezeros ir 50 —200 uz 1 m2 un svars 0,5—1,5 g/m2.

Ezeru smilšainajā piekrastē sugu maz. Raksturīgākās ir stobriņtārpi Psammoryctes barbatus un P. albi-coia. Dūņainās vietās ne vien ezeros, bet arī bedrēs, dīķos, notekūdeņu grāvjos un lēnās upēs visbiežāk sastop stobriņtārpus. Tie ir sārti, dažus centimetrus gari, tievi tārpiņi, kas slēpjas no dūņām veidotos stobriņos. Netraucēti izbāž no stobriņa ķermeņa pa-kaļdaļu, kuru kustinot veicina elpošanu. Stobriņtār-piem ir ļoti liela nozīme dūņu pārveidošanā, jo diennaktī tie caur gremošanas traktu izlaiž 4—6 reizes vairāk dūņu, nekā paši sver. Ezeru un upju dūņās visbiežāk sastop stobriņtārpus Ilyodrilus hammo-niensis un Limnodiilus hoffmeisteri. Sīs abas sugas masveidā savairojas notekūdeņu ieplūšanas vietās. Tās ir vieni no raksturīgākiem piesārņotu ūdeņu iemītniekiem. Zemūdens augiem bagātās vietās no stobriņtārpiem sastop galvenokārt Peloscolex ferox, bet no kādas citas dzimtas Lumbriculus variegatus, kas atgādina slieku; uz augiem bieži var novērot Naididae pārstāvjus Stylaria lacustris, Chaetogaster diaphanus un dažas Nais sugas. Pēdējai dzimtai raksturīgs ir tas, ka gandrīz visas sugas vairojas arī bezdzimuma ceļā daloties; rezultātā rodas no dažiem īpatņiem sastāvošas tārpiņu ķēdītes.

Mazsaru tārpu fauna upēs visbagātākā lēni tekošās, dūņainās vietās un atgādina ezeru faunu. Daugavā vietās ar mīkstu grunti mazsaru tārpi parasti ir vadošā zoobentosa grupa: no kopējā zoobentosa organismu skaita 47—98% un svara 45—85% ir šie tārpi (Kačalova, Parele, 1964). Nākošā svarīgākā grupa šādās vietās ir gliemji.

Straujās, akmeņainās vietās vadošā grupa zooben-tosā, it īpaši pēc biomasas, ir gliemji, bet mazsaru tārpu skaits un biomasa ir samērā neliela. Tādās vietās starp dolomīta radzēm Daugavā dzīvo gandrīz vai reofilais Stylodrilus heringianus, bez tam akmeņu apaugumos starp aļģēm atrod arī dažas Nais sugas.

Daugavas grīvā dzīvo iesāļu ūdeņu suga Paranais iiiči, kas pirmoreiz atklāta 1941. gadā Donavā. Līdz šim tā bija atrasta vēl tikai jūrā Zviedrijas piekrastē. Daugavas faunai raksturīgs arī Criodrilus lacuum, kas ir vienīgais tropiskās dzimtas GIosso-scolecidae pārstāvis Padomju Savienības faunā. Tas ir ap 9 cm garš brūngans tārps, kas pēc izskata atgādina slieku. Caur Latviju iet tā izplatības ziemeļu robeža. Konstatēts arī Lielupē.

Pavisam Daugavā atrasts- 43, bet Lielupē 34 sugas (Kačalova, Parele, 1964, 1972).

Augsnē no mazsaru tārpiem sastop sīksi iekas un sliekas. Sīksliekas parasti ir 5—15 mm gari bāli, ļoti tievi tārpiņi, kas atrodami galvenokārt mitrās augsnēs. Mālainās velēnu karbonātu augsnēs vidēji ir

7—8 tūkstoši uz 1 m2, nereti arī vairāk par 10 tūkstošiem, bet maksimāli aptuveni 50 000 uz 1 m2. Citās augsnēs to var būt vēl vairāk, dažreiz pat 133000 uz 1 m2. Svarīgākās ģintis, pēc V. Eglīša datiem

(1954), ir Enchytraeus un Fridericia. Zivju mazuļu barībai audzē Enchytiaeus albidus; vislabāk tā aug, ja temperatūra ir 17—18° C un augsnes mitrums 21—22%.

Visā pasaulē zināmas 200 slieku sugas, kas dzīvo galvenokārt ziemeļu puslodē. Padomju Savienībā 90 sugas un formas, Latvijā 12 sugas (Eglītis, 1954).

Izcilais angļu dabas pētnieks Č. Darvins pirmais norādīja uz slieku nozīmi augsnes bioloģijā un augsnes veidošanā. Alojot augsni, sliekas to irdina, un tādēļ gaiss un ūdens iekļūst augsnes dziļākajos slāņos. Tā kā sliekas pārtiek no augu atliekām, tās ievelk savās alās augu lapas un citas daļas, tādējādi veicinot to satrūdēšanu. Savus «pārtikas» krājumus papildina naktīs, bet dienā tikai retumis parādās zemes virspusē (parasti pēc spēcīga lietus, kas pārplūdina to alas). Augu atliekas sliekas norij kopā ar augsni. Ja uz 1 m2 ir 100 slieku, tad gada laikā uz 1 ha tās zemes virspusē ekskrementu veidā iznes 20 t augsnes, bet pavisam «pārstrādā» 60—70 t augsnes. Teiktais liecina, ka sliekām ir liela nozīme augsnes auglības celšanā. Tie ir derīgi dzīvnieki. Vienkāršu to daudzuma palielināšanas metožu izstrādāšanai un ieviešanai ražošanā lauksaimniecībā būtu praktiska nozīme.

Vislielākā suga Latvijas faunā ir dižslieka (Lum-bricus terreslris), tās garums sasniedz 9—30 cm. Tā rok ļoti dziļas (pat dziļāk par 1,5 m), vertikālas ejas. Visbiežāk atrodama parastā tīrumslieka (Allolobop-hora caliginosa), kas sastopama visdažādākās augsnēs tīrumos un pļavās, visvairāk mālainā aramzemē (vidēji 75% no slieku skaita), bet samērā reti mežos. Bieži sastopama arī sarkanīgā Eisenia rosea, parasti kopā ar tīrumslieku, un sarkanbrūnā Lumbiicus ru-bellus, kas, starp citu, plaši izsplatīta mežos. Skābām augsnēm raksturīgā Dendrobaena octaedra, kas nereti atrodama tieši zem sūnām. Sevišķi mitrā augsnē, parasti pie ūdeņiem, bet reizēm pat seklā ūdenī dzīvo 3—5 cm garā sarkanbrūnā Eiseniella tetraedra, kam raksturīgs četršķautnains ķermeņa pakaļgals. Mēslu un komposta kaudzēs bieži novēro mēslu slieku (Eisenia foetida).

Dzimtas Branchiobdellidae sugas parazitē uz ēdamajiem saldūdens vēžiem. Tie ir sīki, līdz 12 mm gari, caurspīdīgi, bezkrāsaini, bāli, iesārti vai sarkani tārpiņi, kurus agrāk pieskaitīja pie dēlēm. Pēc izskata un dažām ārējām anatomiskām īpatnībām tie tiešām atgādina dēles: ķermeņa pakaļgalā tiem ir piesūceknis, sariņu uz ķermeņa nav un, tāpat kā dēlēm, ir žokļi. Tomēr mazsaru tārpiem tie ir radniecīgāki. Kokonus ar olām parasti piestiprina vēžu čaulai. Mazuļi pārtiek no sīkām aļģēm un detrīta, pieaugušie — no vēžu asinīm vai muskuļu šķiedrām. Mūsu republikā nav pētīti, iespējamas 3—4 sugas.

Dēles — Hirudinea

Ķermenis posmains galvenokārt tikai ārēji, katrā tā galā pa piesūceknim. Hermafrodīti, olas parasti kokonā. Tipiski ūdens iemītnieki, lai gan dažas sugas, it īpaši parastā žokļdēle, bieži atrodama arī ūdens malā starp augu atliekām, gružiem, zem akmeņiem un koku gabaliem. Parazītiskās sugas pārtiek no dažādu dzīvnieku asinīm, plēsīgās — no sīkiem ūdens dzīvniekiem.

Zināmas 300 sugas. Latvijā, pēc V. Mansfelda (1934), Z. Spura (1953), J. Slokas (1956) un J. Lūkina (1958) ziņām, 15 sugas, kas pieder pie 4 dzimtām.

Plakandēļu dzimtā (Glossiphonidae) ir 8 sugas. Tām ķermenis plakans, tās nekad nepeld, dzīvo visdažādākās ūdenstilpēs, izņemot purva ūdeņus, uzturas zem akmeņiem un koku gabaliem, starp augiem. Visas sugas ir parazīti, kas sūc gliemju (Glossiphonia, Helobdella) vai mugurkaulnieku (He-miclepsis, Protoclepsis, Haementeria) asinis. Proto-clepsis tesselata un P. maculosa parazitē uz ūdens putniem, galvenokārt to nāsīs. Haementeria costata ir līdz 3 cm gara, brūna, kārpaina dēle, kas uzbrūk siltasiņu dzīvniekiem, arī cilvēkam. Varot izmantot medicīnas dēles vietā. Parastākā suga ir Glossiphonia complanata.

Pie žokļdēļu dzimtas (Hirudinidae) pieder tikai 2 sugas — parastā žokļdēle (Haemopis sanguisuga) un medicīnas dēle (Hirudo medicinalis). Tās abas veikli peld, lokot ķermeni viļņveidīgi augšup un lejup. Medicīnas dēle ir līdz 12—15 cm gara, virspusē tumši zaļgana, ar 6 dzeltenbrūnām gareniskām svītrām. Dzīvo ūdens augiem bagātos nedaudz purvainos ūdeņos. Pārtiek no abinieku un zīdītāju asinīm. Savu upuri atrod galvenokārt pēc tā ierosinātās ūdens saviļņošanās. Latvijā samērā reta, jo caur Latviju jeb tuvu tai iet izplatības ziemeļu robeža. Pie mums sastop galvenokārt Kurzemē. Parastā žokļdēle ir gandrīz tikpat gara, virspusē tumša, reti ar 2 dzeltenām svītrām sānos. Sastopama ļoti bieži. Plēsīga, asinis nesūc (tātad tās nosaukums latīņu valodā ir maldinošs).

Rīkldēļu dzimtā (Herpobdellidae) viena ģints Herpobdella ar 4 sugām. Tās ir plēsīgas, kas savu upuri faktiski norij nesaplosītu, ko atvieglo spēcīgā, muskuļainā rīkle (no tā dzimtas nosaukums). Labas peldētājas. Ļoti parasta suga ir vairākus cm garā, pelēcīgi raibā H. octoculata. Retumis to apēd zivis (asaris, ķīsis, vēdzele u. c.).

Zivju dēļu dzimtā (Ichthyobdellidae) tikai zivju dēle (Piscicola geometra). Tā ir 2—5 cm gara, samērā ļoti tieva, ar lieliem piesūcekņiem, ķermenis ar baltiem plankumiem. Parazitē uz visdažādākām zivīm, sūkšanas starplaikos uzturas starp zemūdens augiem.

TIPS VELTENISKIE TĀRPI — NEMATHELMINTHES

Slaidi, neposmoti tārpi, ar šķērsgriezumā apaļu ķermeni. Vairākumam sugu ķermenis ļoti sīks — dažus milimetrus un pat milimetra desmitdaļas garš, citām (galvenokārt parazītiskām formām) — vairākus desmit centimetrus, pat dažus metrus garš (piemēram, vaļu parazīts Placentonema gigantissima ir 8,4 m garš). Arī pēc dzīves veida velteniskie tārpi ir ļoti dažādi un apdzīvo visdažādākos biotopus. Tie sastopami augsnē, zemsegā, sūnās, jūrās, saldūdeņos, arī kā parazīti augos, dzīvniekos un cilvēkā.

Patlaban zināmas apmēram 12 000 veltenisko tārpu sugas. Ievērojamais padomju fitohelmintologs A. Paramonovs izteicis domu (1962), ka nematodu sugu ir vismaz 500 000.

Veltenisko tārpu tipu iedala vairākās klasēs, no kurām Latvijas faunā ir nematožu (Nematoda), vē-derskropstaiņu (Gastiotiicha), virpotāju (Rotatoria) un matoņu (Nematomorpha) klases,

Nematodes — Nematoda

Nematodes ir veltenisko tārpu tipa galvenā, sugām bagātākā un ekoloģiski plastiskākā klase. Bieza kutikula pasargā ķermeni no dažādiem ārējās vides faktoriem. Pateicoties tai, nematodes ir izplatītas ārkārtīgi plaši un sastopamas visdažādākajās dzīves vietās — ūdenī, augsnē, dzīvos organismos, pat etiķī un karstajos avotos.

Apskatīsim divas nematožu ekoloģiskas grupas: 1) augsnes un augu nematodes, 2) cilvēka un dzīvnieku nematodes. Par ūdenī dzīvojošām nematodēm Latvijā speciālu pētījumu nav, kaut gan lielā vairumā tās ir sastopamas dūņās, uz ūdens augiem u. c.

Augsnes un augu nematodes

Pirmās ziņas par augsnes un augu nematodēm Latvijā ir publicētas šā gadsimta trīsdesmitajos gados, kad aprakstītas 7 sugas (Ozols, 1932, u. c.).

Sistemātiski pētījumi par augsnes un augu nematodēm uzsākti tūlīt pēc Lielā Tēvijas kara un saistās ar V. Eglīša un Dz. Kaktiņas vārdiem. Minēto autoru darba rezultātā mūsu republika ir viens no nematoloģiski vislabāk izpētītajiem rajoniem Padomju Savienībā. Bez tam cukurbiešu nematodes pētījusi G. Jakoviča, kartupeļu nematodi, īpaši tās apkarošanas pasākumus — B. Rasiņa, K. Borozdina u. c. Patlaban zināmas apmēram 190 augsnes un augu nematožu sugas.

Plaši mūsu republikā izpētītas dzimtas Heterode-ridae sakņu pangu un cistu nematodes. Tās ir 99 augu sugu (no tām 25 kultūraugu sugu — kartupeļu, burkānu, biešu, pupu, miežu u. c.) sakņu parazīti (Kaktiņa, 1964).

No cistu nematodēm viskaitīgākā ir kartupeļu nematode (Heteroderci rostoch ierisis), kas ievazāta no Rietumeiropas un ļoti labi pielāgojusies vietējiem

apstākļiem. Padomju Savienībā pirmoreiz tā konstatēta 1948. gadā Kaļiņingradas apgabalā un Lietuvā. 1949. gadā tā atrasta Latvijā. Kaut gan kartupeļu nematode ir karantēnas objekts, tās areāls ik gadus paplašinās.

Kartupeļu nematodes galvenais saimniekaugs ir kartupeli, bet tā var parazitēt ari tomātos, naktenēs, driģenēs.

Nematodes attīstība norit gan augsnē, gan saim-niekaugā. No olām izšķīlušies sīkie, slaidie kāpuri pēc iznākšanas no cistas uzmeklē saimniekaugu un iegraužas tā saknēs. Sievišķie kāpuri kļūst resnāki, spiež uz saknes audiem, beidzot pārplēš sakni un paliek piestiprinājušies tai ar ķermeņa priekšgalu.

Pēc apaugļošanās mātītē attīstās liels skaits olu, kas beidzot piepilda visu tās ķermeni, bet mātītes ķermeņa sega — kutikula — izveidojas par izturīgu apvalku — cistas apvalku. Šādi izveidojušās cistas saglabājas augsnē pat vairākus gadus. Cistas ir kolb-veida, pilnas ar olām, to diametrs parasti 0,4— 0,8 mm. Vienā cistā var būt vairāk nekā 1000 olu. Cistu skaits augsnē invāzijas perēkļos uz 1 m2 var būt vairāki simttūkstoši.

Liepājas rajonā 1959. g. septembrī konstatētas 125 cistas vienā gramā augsnes, bet invadēt spējīgo kāpuru vairāk nekā 46 000 (Kaktiņa, 1964).

Nematožu bojāto kartupeļu laksti ir īsi un kaili, bumbuļu maz, un tie ir sīki, tāpēc raža dažkārt pat mazāka par iestādīto kartupeļu svaru. Nematožu apkarošanai līdztekus profilaktiskiem pasākumiem, sevišķi karantēnas noteikumu stingrai ievērošanai, ieteic metilbromīdu 100—300 g/m2, kā ari karba-tionu u. c.

Dažas cistu nematodes (Heteiodeia galeopsidia u. c.) parazitē nezālēs un aizkavē to augšanu.

No dzimtas Tylenchidae nematodēm stublāju nematode (Ditylenchus dipsaci) parazitē sarkanajā āboliņā un samazina tā ražu.

Pie dzimtas Aphelenchidae pieder zemenāju nematode (Aphelenchoides fiagariae). Ari tā, tāpat kā kartupeļu nematode, ir karantēnas objekts. Pieaugušās nematodes (garums 0,6—0,9 mm) uzturas zemeņu pumpuros, jaunos dzinumos, aiz jaunu lapu makstīm. Zemenēm, kur parazitē šī nematode, izveidojas pundurformas ar īsiem, paresninātiem dzinumiem, ogas bieži vien neattīstās. Zemenāju nematode, tāpat kā kartupeļu nematode, izplatās galvenokārt pasīvi, tāpēc ļoti liela nozīme ir veselam, neinvadētam stādu materiālam. Zemeņu stādus no nematodēm var atbrīvot termiski, mērcējot tos karstā ūdenī (Kaktiņa, 1964), kā arī ar metilbromīdu.

Brīvi dzīvojošās nematodes Latvijas augsnēs plaši izplatītas, bet to daudzums un sastāvs ir atkarīgs no augsnes fizikālajām un ķīmiskajām īpašībām. Vismazāk nematožu irdenās kāpu smiltīs, turpretim velēnu podzolētās augsnēs, pēc V. Eglīša datiem, 1 g augsnes var būt vairāk nekā 300 nematožu. Daudz nematožu arī zemo purvu kūdrainajās augsnēs. To daudzums augsnē var sasniegt 100 kg/ha.

Augsnes nematodes parasti ir sīkas (īsākas par 1 mm). Tās koncentrējas augsnes virskārtā 10—15 cm dziļumā. Dziļākajās augsnes kārtās nematožu mazāk.

Nematožu nozīme augsnē nav pilnībā noskaidrota. Saprofāgajām nematodēm katrā ziņā ir nozīme augsnes veidošanā, bakteriofāgās ietekmē augsnes baktēriju floru (pēc Overgarda—Nilsena 1961. g. ziņām, vienā hektārā augsnes bakteriofāgās nematodes gadā iznīcina līdz 800 kg baktēriju). Trūdošo, beigto nematožu ķermeņi bagātina augsni ar organiskajām vielām.

Cilvēka un dzīvnieku nematodes

Mūsu republikā konstatētas apmēram 144 nema-tožu sugas, kuras parazitē cilvēkā un dzīvniekos. Organismā tās parasti nonāk pasīvi, ar barību. Dažu sugu nematodes tomēr aktīvi ieurbjas cilvēka vai dzīvnieku organismā.

No cilvēkā parazitējošām nematodēm mūsu republikā izplatītākās ir cērmes, spalīši un matgalvji.

Cilvēka spalītis (Enterobius vermiculctris) parazitē zarnu kanālā: jaunie indivīdi cilvēka tievajās zarnās, bet dzimumgatavību sasniegušās mātītes migrē uz taisno zarnu un pirmajās nakts stundās izlien no zarnas un anālās atveres apvidū izdēj līdz 12 000 olu, pēc tam nobeidzas. Apmēram 6 stundu laikā olās nobriest kāpuri. Pieskaroties ar rokām anālajai atverei (viens no enterobiozes simptomiem ir nieze šajā rajonā), pie pirkstiem pielīp invadēt spējīgas olas. Kāpuri no olām izšķiļas pēc tam, kad pēdējās nebojātas izgājušas cauri kuņģim un nonākušas div-padsmitpirkstu zarnā. Spalīšu apkarošanā, kā redzams, ļoti liela nozīme ir personīgās higiēnas noteikumu ievērošanai. Ar enterobiozi Latvijā slimo gan bērni, gan pieaugušie.

Cilvēka cērme (Ascaris lumbricoides) dzimumgatavību sasniedz cilvēka tievajās zarnās. Pēc apaugļošanās mātīte dēj ļoti daudz olu (diennaktī līdz 245 000), kuras ar izkārnījumiem nonāk ārējā vidē. Vislabvēlīgākie apstākļi olu attīstībai Latvijā ir jūlijs un augusts. Olas nokļūst uz augļiem, ogām, dārzeņiem, pat papīra un metāla naudas.

Lai izvairītos no invadēšanās ar cērmes olām, liela uzmanība pievēršama personīgai higiēnai — roku mazgāšanai pirms ēšanas, dārzeņu skalošanai pirms lietošanas. Atejas mēslus nedrīkst izmantot dārzeņu mēslošanai.

Zarnu kanālā no norītajām olām izlien kāpuri un uzsāk ceļojumu pa organismu. Pa asinsrites sistēmu kāpuri ceļo uz aknām, sirdi, plaušām, iespiežas alveolās, bronhos, trahejā un nonāk mutes dobumā. Kāpuri tiek no jauna norīti. Nonākuši zarnās, tie sasniedz dzimumgatavību.

Kāpuru ceļojums pa organismu ilgst 2—3 mēnešus. Cilvēkā cērmes dzīvo apmēram 1 gadu. Ceļojuma laikā kāpuri bojā audus, rada asins izplūdumus, ievazā baktērijas. Pieaugušās cērmes var izraisīt zarnu, žultsvadu, aizkuņģa dziedzera vadu u. c. aizsprostojumus, aklās zarnas piedēkļa iekaisumu. Cērmes izdala toksīnus, kas negatīvi ietekmē cilvēka organismu, saasina dažu slimību gaitu (masalu, difterijas, encefalīta u. c.), vājina vairāku medicīnisko preparātu iedarbību.

Cilvēka matgalvis (Trichocephalus trichiurus) dzīvo cilvēka resnajā un aklajā zarnā. Olas attīstās augsnē un organismā iekļūst ar barību. No olas zarnās izlien kāpurs, kas sākumā iespiežas zarnu bārk-stiņās, tad atbrīvojas no tām, piestiprinās pie zarnu sienas un apmēram mēneša laikā sasniedz dzimum-gatavību. Pieaugušiem tārpiem zarnu sienā parasti atrodas tikai tievais matveida ķermeņa priekšgals. Matgalvju vienas paaudzes dzīves ilgums ir 4—5 gadi.

Klīniskie simptomi (caureja, sāpes vedera, galvassāpes, ēstgribas zudums, nervozitāte u. c.) parādās stipras invāzijas gadījumā, ja zarnu kanālā ir vairāki simti matgalvju.

Matgalvji biežāk sastopami republikas rietumdaļā, jo klimats tur vairāk piemērots matgalvju olu izdzīvošanai.

No nematodēm cilvēkam ļoti bīstama ir spirāliskā trihinela (Trichinella spiralis), ar kuru invadējas, ēdot nepietiekami izžāvētu, izceptu vai izsālītu cūkas gaļu, kas satur iekapsulējušos trihinelas kāpurus. Cilvēka zarnās kāpuri atbrīvojas no kapsulām un pieaug. Mātītes pēc apaugļošanās iespiežas zarnu bārkstiņās, kur dzemdē apmēram 2000 jaunu trihi-

nelu. Limfa un asinis jaunās tribinelas iznēsā pa visu organismu. Parazīti apmetas intensīvi nodarbinātos šķērssvītrotajos muskuļos (mēles, diafragmas, ribstarpu, roku, kāju u. c.), kur ap tiem izveidojas kapsulas. Trihinelozes slimības gaita parasti ir smaga: augsta temperatūra, muskuļu sāpes, lēkmj-veidīgi sirdsdarbības traucējumi, stipras galvassāpes u. c.

Dabā trihinelas parasti cirkulē starp dzīvniekiem. Mūsu republikā A. Vīksne (1969) trihinelu kāpurus atradis vilkos (invāzijas izplate 37,8%), lapsās (8,3%), jenotsuņos (8,9%), seskos (8,3%), meža cūkās (1,9%), kā arī zvēraudzētavās audzētajos dzīvniekos (Amerikas ūdelēs, polārlapsās) un Rīgas zoodārzā brūnajam lācim un leduslācim. Bez tam trihinelas vēl ir atrastas cūkās, kaķos, caunās, žurkās, bet zoodārzā — lauvai, leopardam (Šīraka, Grīnbergs, Še-nigsone, 1958). Trihinelas mūsu republikā galvenokārt izplata meža cūkas, kaķi un žurkas.

Ļoti daudzas nematožu sugas ir plaši pazīstami mājdzīvnieku parazīti, kuru darbības rezultātā dzīvnieki saslimst vai pat nobeidzas.

Viens no izplatītākajiem aitu parazītiem republikas dienvidrietumu rajonos ir Dictyocaulus filaria. Kurzemes dienviddaļas mitrais klimats ir piemērots parazīta kāpuru attīstībai ārpussaimnieka periodā. Aitas ar kāpuriem invadējas ganībās. No zarnu kanāla kāpuri pa asinsrites sistēmu nonāk sirdī, tad plaušās. Bronhos mēneša laikā tie sasniedz dzimum-gatavību. Izdētās olas nonāk aitu mutē. Parazīts otrreiz tiek norīts. Aitu zarnās no olām izšķiļas kāpuri, kas nonāk ar fekālijām ārējā vidē, piemēram, ganībās, kur optimālos apstākļos 4—7 dienās jau spēj invadēt.

Cūku plaušās savukārt parazitē Metastrongylus ģints nematodes. J. Neilands (1962) Latvijā cūkās konstatējis 3 sugas. Mājas cūkās visbiežāk sastopama M. elongcitus. īpaši patogēns šis parazīts ir 6—9 mēnešus veciem dzīvniekiem, bieži izraisot to nobeigšanos. Meža cūkās savukārt biežāk atrasta M. pudendotectus. Mūsu republikā ar metastrongi-lozi slimo 30—45% cūku (Neilands, 1962). Cūkas invadējas, apēdot sliekas, kas ir metastrongilu starp-saimnieks. Latvijā vislielākā nozīme parazīta izplatīšanā ir 4 slieku sugām: AUolobophoia caliginosa, Lumbricus terrestris, Eisenia rosea un E. foetida.

50—60% aitu un cūku slimo ar ezofagostomozi (Paudere, 1965). To ierosina ģints Oesophagostomum nematodes. Tie ir zarnu parazīti. Mājdzīvnieki invadējas mitrās un netīrās ganībās, apēdot parazītu olas.

Diezgan plaši izplatītas mājdzīvniekos ir arī cērmes jeb askarīdas. Tā, piemēram, cūku cērme (Ascaris suum) caurmērā atrasta 25% cūku, sivēni stipros invāzijas gadījumos nobeidzas.

Kā cērmju, tā ezofagostomu apkarošanā līdztekus dzīvnieku dehelmintizācijai liela nozīme ir profilaktiskajiem pasākumiem, starp tiem arī tīrības uzturēšanai telpās un aplokos, kā arī regulārai ganību un aploku maiņai. Tā, piemēram, 1960. gadā Dobeles rajona padomju saimniecībā «Kaķenieki», kur ganības maina, invadētas bija 5% cūku, turpretī saimniecībā, kur cūkas vairākus gadus no vietas turēja vienos un tajos pašos aplokos, invāzija ar aska-ridozi sasniedza 40—45%.

Mūsu republikā no zirgu parazītiem minama ne-matode Onchocerca cervicalis. Tās attīstības ciklā ieslēdzas starpsaimnieks — miģeles. Miģeles sūcot kopā ar zirga asinīm uzņem nematodes kāpurus, kuri parazitē zirgu ādā. Miģelēs kāpuru attīstība ilgst apmēram 24 dienas. Invadētās miģeles parazītus tālāk ievada zirgiem. Zirgu invadēšanās notiek ganību periodā parasti agri no rīta un vakaros siltā, mitrā bezvēja laikā, kad miģeles ir sevišķi aktīvas.

Sīkajos savvaļas zīdītājos atrastas 14 nematožu sugas (Lesiņa, 1959). Pēdējos gados V. Mihelsone uz-

sākusi helmintoloģiskus pētījumus par savvaļas zīdītājiem, konstatējot tiem vairākas ar mājdzīvniekiem kopīgas sugas (stirnām un liellopiem, stirnām un aitām).

Latvijas putnos līdz šim atrastas 43 nematožu sugas. No tām vistām īpaši nozīmīga ir suga Heterakis gallinarum, ar kuru sešdesmitajos gados bija inva-dētas vairāk nekā 80% vistu (Paudere, 1965). Cērmju invāzijas izplatība ir mazāka, bet to patogenitāte lielāka. Ar vistu cērmēm (Ascaridia gaili) inva-dētie putni novājē, samazinās to dējība, var arī nobeigties. Kā heterakidoze, tā askaridioze visbiežāk uzliesmo vasarā.

Mājas pīles un zosis mūsu republikā ar nemato-dēm visumā ir maz invadētas. īpaša uzmanība tomēr jāpievērš amidostomozes gadījumiem zosīs. Šī slimība izplatīta perēkļveidīgi. Tās izraisītājs Amido-stomum anseri ir sevišķi bīstams 1—3 mēnešus veciem zoslēniem, jo, bojājot kuņģa gļotādu, var izraisīt putnēnu masveidīgu nobeigšanos. Zoslēni in-vadējas, apēdot parazīta kāpurus, kas atrodas ārējā vidē. Nematodes izplata galvenokārt pieaugušās zosis, ar kuru fekālijām izdalās parazīta olas. Tāpēc zoslēni jātur atsevišķi no pieaugušiem putniem.

Daudzas nematožu sugas parazitē arī rāpuļos, abiniekos un zivīs. No pēdējo parazītiem minēsim sugu Philometia lusiana, kuru K. Vismanis pirmo reizi atklāja mūsu republikas dīķsaimniecībās 1960. gadā. Tagad tā konstatēta arī Ukrainā, Baltkrievijā un Ka-ļiņingradas apgabalā. K. Vismanis noskaidroja arī šī parazīta attīstības ciklu (1966). Ar Lūša filometru invadējas visu vecumu karpas. Parazīta mātītes lokalizējas galvenokārt karpu zvīņu somiņās, tēviņi — ķermeņa dobumā, peldpūšļa sienās. Attīstība notiek ar starpsaimnieku — airkāju vēzīšiem, kuros kāpurs attīstās apmēram 7 dienas. Tālākā attīstība notiek, ja invadēto vēzīti apēd karpa. Parazīta ietekmē zivis novājē, var arī nobeigties.

Dzelkņgalvji — Acanthocephala

Pieaugušie dzelkņgalvji parazitē dažādu mugurkaulnieku, arī cilvēka zarnu kanālā, bet kāpuri — posmkāju (vēžveidīgo, kukaiņu) ķermeņa dobumā.

Dzelkņgalvju ķermenis ir cilindrisks, 0,5 līdz 68 cm garš, tēviņi mazāki par mātītēm. Priekšgalā ir ar hitīna kāšiem klāts ķermenī ievelkams snuķis, ar kuru parazīts piestiprinās saimnieka zarnu sienām. Sakarā ar parazītisko dzīves veidu dzelkņgal-vjiem gremojamā sistēma ir reducējusies, un barību tie uzņem osmotiski caur ķermeņa virsmu.

No pasaulē zināmajām 500 dzelkņgalvju sugām 2 parazitē cilvēkā. Mūsu republikā dzīvniekos konstatētas 14 sugas. No tām zivīs 6, abiniekos 1, putnos 5 un zīdītājos 2 sugas.

Saldūdens zivīs plaši izplatīti ir zušu dzelkņgalvis (Acanthocephalus anguillae) un līdaku dzelkņgalvis (A. lucii). A. anguillae parazitē kādās 37 zivju sugās, bet galvenokārt karpu dzimtas zivīs: plaužos, raudās, kā arī zušos, asaros u. c. Otra suga A. lucii ir asaru, līdaku, vēdzeļu parazīts. Starpsaimnieks ir ūdens ēzelītis (Asellus aquaticus).

Vardēs un krupjos V. Vīksne atradis varžu dzelkņgalvi (A. ranae).

Mājas zosu zarnās V. Paudere konstatējusi sugu Polymorphus magnus, kas putniem ir stipri patogēna, var izraisīt slimību polimorfozi. Parazīta starp-saimnieki ir sānpeldes (vēžveidīgie), kuras apēdot putni invadējas. P. magnus izplatīšanā zināma nozīme ir arī savvaļas ūdens putniem. V. Mihelsone (1965) šo sugu atradusi meža pīlēs (invāzijas eksten-sitāte 9,1%). Kā mājas, tā savvaļas ūdens putniem patogēna ir ari otra šīs ģints suga (P. minutus), kas Latvijā ir plaši izplatīta savvaļas ūdens putniem: meža pīlēm invāzijas ekstensitāte 47,7%, maksimālais skaits vienā zarnu kanālā 183, prīkšķēm — 21,4% un 53 vienā zarnu kanālā (Mihelsone, 1965).

Piļu filikolozi izraisa dzelkņgalvis Filicollis anatis. Mūsu republikā šis parazīts atrasts mājas pīlēs (Pau-dere, 1957) un savvaļas putnos — laucī, meža pīlēs (Mihelsone, 1965). Parazīta starpsaimnieks ir ūdens ēzelītis, kuru apēdot putni invadējas.

No zīdītājos parazitējošiem dzelkņgalvjiem jāmin līdz 68 cm garais Macracanthorhynchus hirudina-ceus, ar kuru visbiežāk slimo cūkas, bet var invadē-lies arī suņi un cilvēks.

Mūsu republikā šis parazīts retumis atrasts cūkās. Starpsaimnieks — vaboles.

Dzelkņgalvji, parazitēdami saimnieku zarnu kanālā, ar snuķi ieurbjas tā sienās. Radītajās brūcēs veidojas iekaisuma perēkļi.

Virpotāji — Rotatoria

Virpotāji ir sīki dzīvnieciņi, apmēram vienšūņu lielumā. To ķermeni sedz caurspīdīga kutikula, caur kuru saredzami iekšējie orgāni. Daļai virpotāju ap vidukli izveidojas čaula (piemēram, Keiatella, Biach-ionus ģints sugām), dažiem ķermeni apņem recek-ļains apvalks (Collotheca). Ķermeņa priekšgalā atrodas virpotāj aparāts (no tā arī cēlies nosaukums), kas sastāv vai nu no skropstām klātiem laukumiem vai skropstu joslām ap muti. Virpotājaparāta darbība nodrošina virpotāju virzīšanos uz priekšu, kā arī rada ūdens straumi, kas ienes mutē barību. Daudzām sugām kustībās palīdz kāja, kas atrodas pie vidukļa pakaļgala vai vēderpuses; tās galā ir arī pirksti.

Virpotāji sākti pētīt XVIII gadsimtā, uzskatot tos par vienšūnas organismiem. XIX gadsimta sākumā Kivjē virpotājus izdalīja kā patstāvīgu grupu. Pētījumi par virpotājiem sevišķi strauji virzījušies uz priekšu pēdējos gadu desmitos; noskaidrota gan to faunistika, gan anatomiskā un dzīves veida īpatnības.

Visā pasaulē zināmas apmēram 2500 sugas, Padomju Savienībā vairāk nekā 900.

Faunistiskas ziņas par virpotājiem Latvijā parādās, sākot ar XIX gadsimta vidu, kad E. Eihvalds (1847) tos apskata kopā ar vienšūņiem. Mūsu gadsimta sākumā virpotāji minēti G. Kraba, J. Taubes, G. Šnei-dera, M. Rapoportes u. c. darbos. Virpotājus daudz pētījis B. Bērziņš, kurš 1943. gadā publicējis apkopotas ziņas par visām līdz tam Latvijā konstatētajām 207 virpotāju sugām līdz ar to atradnēm.

Pēc Lielā Tēvijas kara jaunās virpotāju sugas Latvijā atradusi N. Sloka (1956) Daugavas baseinā, L. Kutikova (1959) Saldus rajona dīķos un Cieceres upes baseinā, B. Škute (1971) Daugavas baseinā u. c. Līdz ar to Latvijas virpotāju faunā konstatētas 240 sugas. Iespējams atrast vēl citas.

Virpotāji dzīvo dažāda tipa ūdeņos. Pie mums tie atrasti jūrā, upēs, ezeros, dīķos, sūnās.

Pēc barošanās veida virpotāji ir filtrētāji un pārtiek no ūdens pienestā detrīta un sīkorganismiem (galvenokārt baktērijām un aļģēm, retāk sīkiem dzīvnieciņiem — vienšūņiem, virpotājiem). Paši virpotāji ir nozīmīgs barības komponents daudziem ūdens organismiem, to skaitā arī zivju mazuļiem. Plaužu barībā Dridzas ezerā suga Keiatella cochle-aris atrodama līdz 90% mazuļu (Sloka J., Sloka N., 1955). Padomju Savienībā izstrādātas metodes Bra-chionus calyciiloius un B. rubens masveidīgai audzēšanai un izēdināšanai zivīm.

Ļoti nedaudzas virpotāju sugas ir pārgājušas uz fakultatīvi parazītisku vai parazītisku dzīves veidu. No šādām formām atzīmējama suga Pleurotrocha petromyzon, ko autore konstatējusi Daugavā pie Rīgas. Tā var dzīvot starp ūdens augiem, bet var arī parazitēt vienšūņu (Volvox, Ophiydium, Epislylis, Carchesium) kolonijās.

Virpotājiem ļoti labi izteikts dzimumu dimorfisms: tēviņi ir daudz mazāki par mātītēm, ar reducētu gremojamo sistēmu, bet spēcīgāk attīstītu virpotāj aparātu. Tēviņu dzīves laiks ir īss — parasti dažas stundas. Virpotāju vairošanās process ir ļoti īpatnējs. Pavasarī un vasaras sākumā no ilgotām izšķiļas mazuļi, kas pieaug par amiktiskām mātītēm, t. i., tādām mātītēm, kas dēj neapaugļotas olas ar diploīdu hromosomu skaitu. No šīm olām savukārt attīstās jauna amiktisko mātīšu paaudze. Šāda partenoģenētiska vairošanās turpinās līdz momentam, kad ārējā vidē iestājas nelabvēlīgi faktori, piemēram, temperatūras pazemināšanās, barības trūkums, vielu maiņas produktu uzkrāšanās u. c., pie tam šo faktoru minimuma sliekšņi katrai sugai ir savi. Šādos apstākļos olu attīstībā rodas izmaiņas — tanīs izzūd puse hromosomu. No šādām haploīdām olām attīstās tēviņi, bet mātītes, kuras tādas olas dēj, sauc par miktiskām mātītēm. Miktiska mātīte, kuras olnīcās atrodas olas ar haploīdu hromosomu skaitu, kopulē ar tēviņiem, kuru dzimumšūnās hromosomu skaits arī ir haploīds; notiek apaugļošanās. Apaugļotās olas līdz ar to atgūst diploīdo hromosomu skaitu. Tās pārklājas ar blīvu apvalku (ilgolas), spēj ilgi saglabāties dzīvas arī nelabvēlīgos apstākļos (ziemā) un, tiem izbeidzoties, dot sākumu jaunām amiktiskām mātītēm. Ļoti īpatnēji ir tas, ka, virpotājiem augot, to šūnu skaits audos un orgānos neizmainās, t. i., tās nav spējīgas vairoties. Ķermeņa pieaugums notiek, vienīgi palielinoties šūnu izmēriem.

Pateicoties partenoģenēzei, virpotāji īsā laikā var masveidīgi savairoties. Labvēlīgos apstākļos virpotāju skaits mūsu saldūdeņos jau vasaras sākumā strauji pieaug un, nomainoties vairākām amiktisko mātīšu paaudzēm, sasniedz maksimumu. Tā, piemēram, Lielupes lej galā, pēc šī raksta autores novērojumiem, jūnijā virpotāju skaits 1 m3 sasniedz vairāk nekā 700 000 kubikmetrā. Šos maksimumus parasti dod ģinšu Synchaeta, Asplanchna un Brachionus sugas. Virpotājiem, kuri strauji savairojas pavasarī, vasaras vidū vērojams skaita atslābums, bet vasaras otrā pusē — jūlija beigās vai augustā — otrs maksimums.

Pie virpotāju ekoloģijas īpatnībām pieder vēl tas, ka vienas sugas viena otrai sekojošās partenoģenē-tiskās paaudzes savstarpēji atšķiras gan ķermeņa izmēru, gan čaulas formas ziņā. Citiem vārdiem sakot — daudzām virpotāju sugām ir raksturīga cik-lomorfoze, turklāt tā izpaužas citādi nekā kladoce-rām. Pēdējām vasaras paaudzes parasti raksturojas ar garākiem dzelkņiem, virpotājiem turpretī dzelkņi īsāki ir vasaras paaudzēm. Sugai Keratella cochle-aris Daugavā Pļaviņu sprostezerā pakaļējā dzel-kņa garums jūnijā ir 33p, jūlijā 25ji, bet novembrī 67ļ.i. Arī ķermeņa totālais garums novembrī ir ievērojami lielāks (190 p) nekā jūlijā (118 |i).

Latvijas saldūdeņu virpotāju sugu vairums ir bo-reālās joslas elementi. Pie ziemeļu faunas pārstāvjiem pieskaitāmas tādas sugas kā Keratella cochle-aris, K. quadrata, Kellicottia longispina, kuras mūsu ūdeņos var atrast visu gadu, lielākā skaitā tās parādās pavasarī un rudenī.

Virpotāji dzīvo arī jūrā. Rīgas jūras līcī un Baltijas jūrā parastas sugas ir Synchaeta baltica, S. mo-nopus, Keratella quadrata u. c.

Sūnās parasti sastopamas ir ģinšu Philodina un Cal-lidina sugas. Augsnē dzīvojošie virpotāji Latvijā nav pētīti.

TIPS PLAKANIE TĀRPI — PLATHELMINTHES

Plakano tārpu ir apmēram 12 000 sugu, no kurām lielākā daļa cilvēka un dzīvnieku parazīti. Tipu iedala vairākās klasēs, no kurām aplūkosim skrop-stiņtārpus (Turbellaria), diģenētiskos sūcējtārpus (Trematoidea), monoģenētiskos sūcējtārpus (Mono-genoidea) un lenteņus (Cestoidea).

Skropstiņtārpi — Turbellaria

Skropstiņtārpi ir senākā plakano tārpu klase. Pa lielākajai daļai tie dzīvo brīvi jūrās, saldūdeņos, mitrā augsnē. Dažas sugas ir adatādaiņu, gliemju un tārpu parazīti.

Visā pasaulē zināmas apmēram 3000 skropstiņ tārpu sugas, Padomju Savienībā 400.

Latvijā pētīti trīszaru zarnas skropstiņtārpi (Tri-cladida) un taisnzarnas skropstiņtārpi (Rhabdocoela). Faunistiski dati par skropstiņtārpiem ir Ģ. Išreita (1927), F. Pagasta un FI. Frēzes (1933) darbos. Pēc Lielā Tēvijas kara plašākus pētījumus par saldūdens trīszaru zarnas skropstiņtārpiem veicis J. Lūsis. Viņa pētījumi aptver lielāko daļu Latvijas teritorijas un dod precīzu ieskatu par skropstiņtārpu sugām un izplatību.

Latvijā konstatētas 7 trīszaru zarnas (Tricladida) skropstiņtārpu sugas. No tām visbiežāk sastop līdz

2,5 cm garo balto dendrocēlu (Dendrocoelum lacteum), kas dzīvo dažāda rakstura saldūdeņos, piemēram, Rīgas pilsētas kanālā un parku dīķos zem trūdošiem koka gabaliem, akmeņiem, ūdenī sabirušām lapām, uz ūdens augiem, piemēram, lēpēm, ūdensrozēm. Tā plaši izplatīta arī ezeros un upēs. Baltā dendrocēla ir plēsīga un uzbrūk citiem ūdens bezmugurkaulniekiem. Iemīļots barības objekts tai ir ūdens ēzelīši (Asellus aquaticus).

Izmēru ziņā lielākā skropstiņtārpu suga mūsu republikā ir līdz 3 cm garā, punktainā bdelocefala (Bdellocephala punctata). Tās dzimtene ir Arāla — Kaspijas baseins, no kurienes tās areāls ir stipri palielinājies uz ziemeļiem. Domājams, ka republikas ūdeņos B. punctata nonākusi pa upju sistēmām. Pie mums tā dzīvo dažāda rakstura saldūdeņos — gan lielos, dzidros (Dridzas, Usmas), gan aizaugušos (Engures) ezeros, gan dīķos, piemēram, Arkādijas dārza dīķos, gan tekošos ūdeņos, piemēram, Mārupītē pie Rīgas.

Vēsos, dzidros ūdeņos dzīvo Alpu krenobija (Crenobia atpina). Alpu krenobijas areāls ir plašs un sniedzas no Pirenejiem līdz Vladivostokai, bet uz dienvidiem līdz Ziemeļāfrikai. Šajā plašajā areālā Alpu krenobija sastopama tikai atbilstošās dzīves vietās, t. i., vēsos avotos, kalnu strautos, upju augšgalos, kur ūdens temperatūra nepārsniedz 15° C. Crenobia atpina mūsu republikā konstatēta, piemēram, Vartajas, Ventas un Daugavas krasta avotos.

Plaši izplatīta upēs un stāvošos ūdeņos ir tumšā dugezija (Dugesia tugubris). Tās ķermeņa garums sasniedz 2 cm, krāsa tumšbrūna līdz melnai. Dīķos un grāvjos bieži sastopama ir arī līdz 1,3 cm garā,

niknā planārija (Planaria toiva). Daugavas baseinā dzīvo raibā dugezija (Dugesia polychroa), kas pārtiek galvenokārt no skropstiņtārpiem. Ezeru piekrastēs var atrast slaido daudzaci (Polycelis tenuis), kurai ir daudz vienā rindā izvietotu acu.

Taisnzarnas skropstiņtārpi (Rhabdocoela) ir sīkāki par trīszaru zarnas skropstiņtārpiem un reti kad pārsniedz 1,5 cm garumu. Dažkārt tie ir spilgti krāsoti (zaļi, dzelteni), kā arī caurspīdīgi. Dzīvo jūrās, sāj-ūdeņos un saldūdeņos. Latvijā saldūdeņos konstatētas 7 sugas, bet var būt krietni vairāk. Viduseiropā, piemēram, atrastas vismaz 120 sugas. Par taisnzarnas skropstiņtārpiem nepieciešams izdarīt gan faunistis-kus, gan ekoloģiskus pētījumus.

Diģenetiskie sūcējtārpi jeb trematodes — Trematoidea

Diģenētiskie sūcējtārpi ir endoparazīti. Daudzas to sugas izraisa nopietnas slimības gan cilvēkam, gan dzīvniekiem. Attīstības cikls ir sarežģīts un sastāv no vairākām kāpuru stadijām, kuras attīstās dažādos saimniekos. Lielu ieguldījumu diģenētisko sūcēj tārpu pētīšanā, to attīstības ciklu noskaidrošanā un parazītu apkarošanā devis izcilais padomju hel-mintologs akadēmiķis K. Skrjabins un viņa daudzie skolnieki. K. Skrjabinam ir arī lieli nopelni Latvijas lielmintologu kadru izaugsmē.

Mūsu republikā sistemātiski un kompleksi hel-mintoloģiski pētījumi uzsākti tikai pēc Lielā Tēvijas kara. Samērā pilnīgi diģenētisko sūcēj tārpu faunu zivīs noskaidrojuši L. Grapmane (1962), A. Reinsone (1959), S. Šūlmans (1950), K. Vismanis (1961, 1967), abiniekos V. Vīksne (1959), mājdzīvniekos H. Vaivariņa (1954), mājputnos V. Paudere (1960). Pēdējos gados veikli nozīmīgi pētījumi par savvaļas putnu (V. Mihelsone, 1965, G. Daija, 1971) un medību dzīvnieku (V. Mihelsone, 1970) helmintiem. Ir apsekota apmēram V3 no savvaļas putnu sugām un konstatēts, ka daudzi no tiem (kaijas, pīles, strazdi) ir mājputniem un zivīm bīstamu helmintu rezervuārs. E. Lange (1968) pētījusi cerkāriju ekoloģiju. M. Laz-diņas darbos (1958 u. c.) atrodamas ziņas par cilvēkā parazitējošiem sūcēj tārpiem.

Visā pasaulē zināmas 4800, Latvijā 120 diģenētisko sūcēj tārpu sugas.

Cilvēkam no visām helmintozēm diģenētisko sūcēj tārpu izraisītās slimības ir vismazāk izplatītas. Retumis mūsu republikā konstatēta invadēšanās ar aknu fasciolu (Fasciola hepatica), lancetisko dikro-celiju (Dicrocoelium lanceatum), kaķa opistorhu (Opisthorchis felineus).

Aknu fasciola (Fasciola hepatica) ir tipisks atgremotā ju dzīvnieku parazīts, kas lokalizējas aknās un izraisa fasciolozi, bet, kā jau teikts, cilvēks ar to slimo reti.

Aknu fasciola ir 2—3 cm gara, lapveida. Ķermeņa priekšgalā neliels trīsstūrains izaugums, kura galā ir mutes piesūceknis ar mutes atveri. Vēdera piesūceknis atrodas netālu no izauguma pamata un tam nav sakara ar gremojamo sistēmu. Fasciolu olas kopā ar invadētā dzīvnieka vai cilvēka izkārnījumiem nonāk ārējā vidē. Olas ir ļoti jutīgas pret izžūšanu, pret temperatūru, kas zemāka pa 0° vai augstāka par 35° C. Parazīta apkarošanā tāpēc liela nozīme ir kūtsmēslu biotermiskai apstrādei. No olas iznākušais kāpurs — miracīdijs uzmeklē starp-saimnieku mazo dīķgliemezi (Galba truncatula) un tā aknās pārvēršas par sporocistu. Maisveidīgajā sporocistā izveidojas nākošā kāpura stadija — re-dija. Vienā sporocistā noformējas 15 un vairāk re-diju. Sporocistai plīstot, redijas nonāk gliemeža aknās, kur attīstās tālāk. Katrā redijā savukārt izveidojas vairākas cerkārijas. Cerkārijas atstāj gliemezi. Ja gliemezī miracīdijs ieurbies vasarā, cerkārijas no tā iznāk pēc pusotra līdz diviem mēnešiem, ja rudenī, tad attīstība ieilgst, parazīti gliemezī pārziemo un atstāj to tikai pavasarī. Pēc iznākšanas no gliemeža cerkārijas pieķeras pie kāda ūdenī esoša priekšmeta (zāles, siena), izdala sev apkārt izturīgu apvalku un pārveidojas par nākošo attīstības stadiju — adoleskāriju. Adoleskārijas ārējā vidē var saglabāties ilgu laiku, arī pārziemot. Mājdzīvnieki un arī cilvēks ar adoleskārijām invadējas galvenokārt augustā, septembrī, oktobrī, norijot tās ar barību vai ūdeni. Saimnieku zarnu traktā adoleskārijas atbrīvojas no apvalka, nonāk žultsvados, kur sasniedz dzimumgatavību. Kopējais parazīta dzīves ilgums parasti ir divi gadi, bet var būt arī ilgāk.

Lancetiskā dikrocēlija (Dicrocoelium lanceatum) parazitē aitu, govju, kazu u. c. dzīvnieku, kā arī cilvēka žultsvados un žultspūslī, izraisot slimību di-kroceliozi. Mūsu republikā lancetiskā dikrocēlija konstatēta govīm (Vaivariņa, 1954) un stirnām (Mi-helsone, 1970). Cilvēka izkārnījumu analīzēs vairākkārt konstatētas tranzītas olas (Lazdiņa, 1958). Parazīta starpsaimnieki ir sauszemes gliemeži un skudras. Definitīvais saimnieks invadējas, nejauši apēdot skudras

Dažos rajonos, kur pārtikā lieto daudz zivju (Obas, Irtišas, Dņepras, arī Nemunas u. c. upju baseinos) izveidojušies kaķa opistorha (Opisthorchis felineus) perēkļi.

Kaķa opistorha definitīvais saimnieks ir kaķi, suņi, lapsas u. c. dzīvnieki, kā arī cilvēks. Parazīts dzīvo aknu žultsvados, žultspūslī, retāk aizkuņģa dziedzera vados, kuņģī, tievajās zarnās. Kaķa opistor-ham ir divi starpsaimnieki — gliemezis Līča bi-tīnija (Bithynia leachi) un dažādas karpu dzimtas zivis (līnis, rudulis, karpa, plaudis, plicis, rauda u. c.). Ja parazīta olas ar definitīvā saimnieka izkārnījumiem nonāk ūdenī, no tām izšķiļas kāpurs — mira-cīdijs, kurš gliemezī Bithynici leachi apmēram divu mēnešu laikā attīstās līdz cerkārijas stadijai. Cer-kārija nonāk ūdenī, pieķeras kādai garām peldošai zivij, ieurbjas galvas vai žaunu saistaudos vai ķermeņa muskulatūrā un iecistējas. Lietojot barībā jēlas vai nepilnīgi termiski apstrādātas zivis, ar parazītu invadējas definitīvais saimnieks, kura zarnu kanālā trematodes kāpurs atbrīvojas no cistas, ceļo uz žultspūsli un aknu žults vadiem, kur rada šo orgānu iekaisumu. Parazīts definitīvajā saimniekā var dzīvot vairākus gadus.

Trematodes ir plaši izplatīti savvaļas un mājputnu parazīti. Mūsu republikas mājputnos atrastas 9 di-ģenētisko trematožu sugas (Paudere, 1956, 1957, 1958, 1960), no kurām dažas bijušas par cēloni putnu bojā ejai vai samazinājusies dējība. Vispirms te minamas divas ģints Prosthogonimus sugas (P. cunea-tus un P. ovatus), kuras izraisa olu «liešanas» slimību jeb prostogonimozi mājputniem — galvenokārt vistām un tītariem. Pieaugušie tārpi parazitē putnu olvados un Fabrīcija somā. Saslimušās vistas vai tītari sāk dēt mīkstčauļus vai olas bez čaulas. Tālākā slimības gaitā putni zaudē ēstgribu, ilgi sēž ligzdā, bet olas nedēj, sekste kļūst zilgana. Stipras invāzijas gadījumos, slimību neārstējot, putni nobeidzas. P. ovatus pirmais starpsaimnieks ir Liča bitīnija, kā arī daži citi gliemeži (Gyraulus gredleri, G. albus), bet otrs starpsaimnieks — dažādu spāru sugas (Libel-lula quadiimaculata, Anax paithenope, Sympetium depressiusculum) un to kāpuri. Putni invadējas, apēdot spāru kāpurus vai pieaugušās spāres. No saslimšanas putnus var pasargāt, ja tos nelaiž laukā agri no rīta, vēlu vakarā vai tūlīt pēc lietus, kad spāres ir mazkustīgas un putni tās viegli var notvert. Slimībai ir perēkļu raksturs, un tā izplatīta apvidos, kuriem saskare ar ūdens tilpēm — aizaugušiem ezeriem, dīķiem, upēm. V. Paudere (1960) min 12 pros-togonimozes «perēkļus» mūsu republikā. Prostogo-nimozes perēklis ir, piemēram, arī Jūrmalā Pumpuru rajonā. Ar prostogonimozi Latvijā slimo bez tam arī zosis. P. ovatus atrasts arī 21 savvaļas putnu sugā, piemēram, laucī, krīklī, ķīvītē, lielajā un mazajā ķīrī, māju strazdā, melnajā meža strazdā, dārzu ķauķī u. c.

Zoslēnu nobeigšanos dažkārt izraisa Hypoderaeum conoideum. Latvijā šis parazīts konstatēts arī citos mājputnos (Paudere, 1956, 1957, 1960).

Pēdējos gados diģenētisko trematožu fauna noskaidrota 93 savvaļas putnu sugās (Mihelsone, 1960, 1965, 1968; Daija, 1965, 1971; Daija un Kronē, 1970). No 72 Latvijas putnos konstatētajām trematožu sugām 6 ir kopīgas savvaļas putniem un mājputniem (Echinostoma revolutum — atrasta 5 savvaļas putnu sugās, Echinopaiyphiu.m recurvatum — 8, Notoco-tylus attenuatus — 10, Bilharziella polonica — 3, Prosthogonimus ovatus — 21, P. cuneatus — 2).

Savvaļas putnu, sevišķi pīļu, aklajā zarnā bieži parazitē Notocotylus attenuatus. Šis parazīts konstatēts arī vistās un mājas pīlēs, taču daudz retāk nekā savvaļas putnos un mazākā skaitā.

Savvaļas putnos plaši izplatīts sūcēj tārps ir arī Echinoparyphium recurvatum un jau minētais P. ovatus. Tas norāda, ka savvaļas putniem ir zināma nozīme mājputnu helmintožu izplatīšanā.

Līdz šim nav novērots, ka sūcēj tārpi būtu izsaukuši savvaļas putnu nobeigšanos, kaut gan dažkārt to putnos ir ļoti daudz.

Diģenētiskie sūcēj tārpi dzīvo arī abinieku iekšējos orgānos, piemēram, plaušās, zarnās. Mūsu republikā abiniekos konstatētas 9 šo tārpu sugas (Vīksne, 1959), no kurām varžu plaušās bieži atrodama Hap-lometra cylindracea, zarnās — Pleurogenes claviger. Parazītu ietekme uz abiniekiem pie mums nav pētīta.

Saldūdens zivīs līdz šim konstatētas vairāk nekā 30 diģenētisko sūcēj tārpu sugas, no kurām dažas var izraisīt zivju bīstamu saslimšanu un pat nobeigšanos. Viena no plašāk izplatītām trematodozēm Latvijā ir parazitārā katarakta. Slimību izraisa divas sūcējtārpu sugas — Diplostomum clavatum un D. spathaceum.

Pieaugušie Diplostomum spathaceum parazitē ūdens putnu — kaiju, zivju gārņu u. c. zarnās. Latvijā tas konstatēts kajakam, lielajam ķīrim, upju zīriņam, melnspārnu kaijai (Mihelsone, 1960), galvenokārt jaunos putnos. Pieaudzis D. spathaceum sasniedz 1 cm garumu, un tam ir raksturīga iežmauga ķermeņa vidusdaļā. Parazīta izdētās olas kopā ar putna izkārnījumiem nonāk ūdenī, kur no tām izšķiļas kāpuri — miracīdiji. Pēdējie ieurbjas gliemežos, parasti lielajā dīķgliemezī (Limnaea stagnalis), un tā aknās attīstās līdz cerkārijas stadijai. Cerkārija atstāj gliemezi, aktīvi peldot, uzmeklē zivi, ieurbjas zivs ķermenī un pa asinsrites sistēmu nonāk zivs acī, kur pārveidojas par metacerkāriju. Šī parazīta attīstības stadija arī izraisa zīvīm parazitāro kataraktu.

Slimajām zivīm acs priekšējā kamerā sakrājas ūdeņains šķidrums, kas izspiež uz priekšu acs radzeni. Acs lēca, pārklāta ar parazītiem, kļūst pelēcīga, deformējas un dažkārt pilnīgi izkrīt. Stipras invāzijas gadījumos zivs zaudē redzi, nevar atrast pietiekamu barību un iet bojā. Slimībai ir sezonāls raksturs, visbiežāk tā parādās vasarā.

D. spathaceum parazitē ļoti dažādās zivīs. Dažos Latvijas ezeros ir invadētas visas raudas un ķīši (Reinsone). Ķeguma sprostezerā ar šo parazītu stipri ir invadēti asari un līdakas, bet vienā acī nav parasti vairāk par 10 parazītiem. Literatūrā ir ziņas, ka vienā zivs acī var būt līdz 500 metacerkāriju. Me-tacerkārija ir apmēram 0,5 mm gara, ķermeņa priekšgalā tai ir 2 lapveida izaugumi.

Latvijas ezeros un Ķeguma sprostezerā ir sastopams D. clavatum, kas parazitē raudas, asara, ķīša, līdakas u. c. zivju sugu acs stiklveida ķermenī. Invāzijas intensitāte dažos ezeros ir ļoti augsta.

A. Reinsone Cirmas ezerā vienā asara aci atradusi 400 metacerkārijas, Kāla ezerā — 300. Ķeguma sprostezerā līdaku un asaru acīs D. clavatum sastopams bieži, bet mazā skaitā, tāpēc zivju saslimšanu neizraisa.

Parazīts tālāk attīstās, ja invadēto zivi apēd kāds putns, kura zarnu kanālā parazīts pieaug un sasniedz dzimumgatavību.

Šeit interesanti atzīmēt, ka evolūcijas procesā divas nupat minētās tuvu kopā dzīvojošās parazītu sugas pielāgojušās katra savai ekoloģiskai nišai (acs lēcai; stiklveida ķermenim) saimnieka organismā.

Melno plankumu slimību zivīm izraisa diģenētis-kais sūcēj tārps Posthodiplostomum cuticola. Parazīta attīstības cikls līdzīgs D. spathaceum attīstības ciklam. P. cuticola cerkārija iekļūst zivīs, lokalizējas to ādā un spurās, retāk mutes dobumā un pārvēršas par metacerkāriju. Ap metacerkāriju izveidojas cista, ap kuru koncentrējas melns pigments. Uz invadētās zivs ķermeņa virsmas un spurām saskatāmi melni plankumi.

Ar melno plankumu slimību slimo dažādas karpu dzimtas zivis, bet sevišķi raudas, plauži, pliči, arī karpas. Slimība ir bīstama galvenokārt jaunām zivīm un zivju mazuļiem, kuriem stipras invāzijas gadījumos aizkavējas muskulatūras un mugurkaulā ja attīstība. Zivju mazuļi var arī nobeigties. Parazīts cilvēkam nav bīstams, un, kaut arī zivis nav izskatīgas, tās var lietot uzturā.

Bīstams karpu, kā arī karpu un sazanu hibrīdu asinsrites sistēmas parazīts ir sūcēj tārps Sanguinicola inermis, kurš dažkārt izraisa zivju masveidīgu bojā eju dīķsaimniecībās. Pieaudzis parazīts ir Imm garš. Sakarā ar dzīvi zivju asinsrites sistēmā tam ir izzuduši sūcējtārpiem tik raksturīgie piesūcekņi. Klīniskos simptomus izraisa parazīta olas, kuras aizsprosto un ar savu aso izaugumu bojā žaunu un nieru kapilārus. Sevišķi intensīvi S. inermis producē olas vasarā, kad ūdens temperatūra ir 20—25° C. Nesaņemot svaigas asinis, žaunu un nieru audi sāk atmirt, un zivis, sevišķi pirmā gada mazuļi, iet bojā. Parazīta starpsaimnieks var būt vairākas gliemežu sugas (Radix ovata, Limnaea stagnalis, Galba palustris). Gliemezī attīstās sporocistas un redijas stadijas, kā arī izveidojas cerkārijas. Cerkārijas atstāj gliemezi, uzmeklē zivi un ieurbjas tās ķermenī. Nokļuvuši asinsrites sistēmā, parazīti pieaug un sasniedz dzimumgatavību.

Sangvinikoloze konstatēta 80% pilnas sistēmas dīķsaimniecību (Grapmane, 1965).

Monoģenētiskie sūcējtārpi — Monogenoidea

Monoģenētiskie sūcēj tārpi ir sīki dzīvnieki. Sugu vairumam ķermeņa garums nepārsniedz dažus mm. Visi monoģenētiskie sūcējtārpi ir parazīti, pa lielākai daļai — ektoparazīti, kas dzīvo uz jūras un saldūdens zivju ādas, žaunām, mutes dobumā. Nedaudz sugu atrastas arī abiniekos, rāpuļos u. c. dzīvniekos.

Pavisam zināmas 1200 sugas. Latvijā konstatētas 38.

Mūsu republikā gan pēc atrasto sugu skaita (28), gan pēc nodarīto zaudējumu apjoma nozīmīgākā ir ģints Dactylogyrus, kuras pārstāvji izraisa zivīm žaunu saslimšanu un dažkārt ir par cēloni zivju masveida bojā ejai. Parazitē galvenokārt uz karpu dzimtas zivīm — karpām, sazaniem, karūsām, plaužiem, pličiem, retāk uz asariem, ķīšiem, līdakām u. c. Latvijas dīķsaimniecībās nozīmīgākās sugas ir D. vasta-toi un D. solidus. Pēdējās dzimtene ir Tālie Austrumi, Amūras baseins. 1937. gadā kopā ar aklima-tizēšanai ievestajiem Amūras sazaniem D. solidus nonāca PSRS Eiropas daļas dīķsaimniecībās. Mūsu republikā tas iekļuva pirmajos gados pēc Lielā Tēvijas kara, izraisot dīķsaimniecībās karpu mazuļu masveida nobeigšanos. Pēdējos gados zivju masveida nobeigšanās novērojama retāk, jo dīķsaimnieclbās vairāk audzē karpu-sazanu hibrīdus, kuri pret parazītu ir izturīgāki. Arī zivju barošana uzlabojusies, bet labi barotas zivis daudz vieglāk pārcieš slimību.

Saimnieciski nozīmīga ir arī ģints Gyrodactyliis, no kuras mūsu republikā konstatētas 5 sugas. G. ele-gans un G. medius lokalizējas uz karpu ķermeņa virsmas un žaunām. Sevišķi nepatīkami šie parazīti ir ziemošanas periodā, kad girodaktilu radītajos ievainojumos ieperinās zivīm patogēnas sēnes — sa-prolegnijas. Šādos gadījumos bojā var aiziet ne tikai zivju mazuļi, bet arī vaislas zivis.

Lenteņi — Cestoidea

Lenteņi ir cilvēka un dzīvnieku endoparazīti un izraisa slimības — cestodozes. Attīstības ciklā parasti ir kāpura stadijas un saimnieku maiņa. Dzi-mumgatavību sasniedz mugurkaulnieku tievajās zarnās. Pieaugušo lenteņu ķermenis ir lentveida, dažus milimetrus līdz vairāk nekā 10 metru garš. Tas sastāv no locekļiem jeb proglotīdiem. Ķermeņa priekšgalā atrodas galviņa ar piestiprināšanās orgāniem — kāšiem, piesūcekņiem, piesūkšanās rievām (botrijām) u. c. Kakla rajonā lentenis aug. Visvecākie proglotīdi tātad atrodas ķermeņa beigu galā.

Pasaulē zināmas apmēram 1500 lenteņu sugas. Latvijā cilvēkā, zīdītājos, putnos un zivīs līdz šim konstatētas 107 sugas.

Cilvēka saslimšana ar cestodozēm mūsu republikā visumā ir diezgan reta parādība. Biežāk ir sastopams cilvēka pundurlentenis (Hymenolepis nana), kas plaši izplatījies visās pasaules daļās, bet tomēr visbiežāk zemēs ar siltu klimatu. Parastāk ar to slimo bērni, pie tam zarnu traktā var būt pat 100—7000 parazītu. Pieaudzis cilvēka pundurlentenis ir 7—15 mm garš. Galvai ir 4 piesūcekņi un snuķis ar kāšu gredzenu.

Tālāk ir kakls un 100—200 īsi, plati proglotīdi. Gatavie proglotīdi saimnieka zarnās sadalās, olas ar izkārnījumiem nonāk ārējā vidē, un, pastāvot nehigiē-niskiem apstākļiem, cilvēks pie rokām vai pārtikas produktiem pielipušās olas ievada mutē. Zarnās izšķiļas kāpurs — onkosfēra, kas iespiežas zarnu bārk-stiņās, kur tālāk attīstās par nākošo kāpura formu — cisticerkoīdu. Cisticerkoīds ieceļo zarnas lumenā, no jauna piestiprinās pie sieniņas un sasniedz dzi-mumgatavību. Viss attīstības cikls norit 17—19 dienās. Var notikt arī tā, ka no olām tā paša saimnieka zarnu dobumā izšķiļas kāpuri, kas iespiežas zarnu bārkstiņās, tur attīstās par cisticerkoīdu. Bārkstiņām nekrotizējoties, parazīts no jauna nonāk zarnas dobumā, piestiprinās pie sieniņas un pārvēršas par pieaugušu lenteni. Šī iemesla dēļ pundurlentenis ir īpaši nepatīkams un grūti ārstējams. Tam var būt arī starpsaimnieks — blusas.

Iespējams, ka cilvēka pundurlenteņa izplatīšanā nozīme ir žurkām un pelēm, kurās atrastie pundur-lenteņi morfoloģiski ir ļoti līdzīgi cilvēka pundurlen-tenim.

Retumis cilvēkam un mājdzīvniekiem ir konstatēta ehinokokoze — slimība, kuru izraisa lenteņa Echinococcus granulosus kāpuri. Cūku kautķermeņos tie atrasti 2,8%, aitu — 0,8%, govju — 0,48% gadījumos (Vaivariņa, 1965). Pieaudzis E. granulosus ir 2—6 mm garš, strobila sastāv no 3—4 proglotīdiem. Tas parazitē gaļēdāju dzīvnieku — suņu, kaķu, vilku, lapsu u. c. tievajās zarnās. Olas nonāk ārējā vidē, kur tās caur muti uzņem starpsaimnieks — cilvēks, govis, aitas, cūkas u. c. To zarnās no olas izlien kāpurs onkosfēra, kas pa asinsvadiem aizceļo uz dažādiem iekšējiem orgāniem — visbiežāk aknām, retāk plaušām u. c. un pārvēršas par pūšļveida finnu, kurā veidojas sekundāri pūšļi ar daudzām galvām. Finnas var sasniegt lielus izmērus.

Cilvēks invadējas ar suņu, kā arī plēsīgo savvaļas dzīvnieku izdalītajām olām, kuras var būt pielipušas pie dzīvnieku kažoka vai dažādiem priekšmetiem. Gaļēdāji dzīvnieki savukārt invadējas, apēdot finnozu dzīvnieku gaļu. Cilvēka ehinokokoze ir viena no bīstamākajām lenteņu izraisītajām slimībām. Ehinokoku pūšļus likvidē operatīvi.

Cilvēks var invadēties arī ar vēršu lenteni (Taeni-arhynchus saginatus) un cūku lenteni (Taenia solium). Šo lenteņu pieaugušās formas dzīvo cilvēka tievajās zarnās. Vēršu lenteņa kāpuri dzīvo govju, bet cūku lenteņa — cūku saistaudos starp muskuļiem, kur veido finnas. Finnu dzīves ilgums ir 3—6 gadi. Cilvēks invadējas, ēdot finnozu gaļu. Cilvēka zarnās 2—3 mēnešu laikā lenteņi pieaug. Cūkas lentenis var sasniegt 4 m garumu. Tā galvai ir 4 piesūcekņi un kāšu vainags, nobriedušu proglotīdu dzemdei 8—12 sānzaru. Vēršu lentenis var būt līdz 6 m garš, tā galvai nav kāšu vainaga, dzemdei 18— 32 sānzari. Kā viens, tā otrs Latvijā sastopams reti.

Pie mums retumis konstatēta cilvēka invadēšanās ar plato jeb zivju lenteni (Diphyllobothrium latum). Dzimumgatavību šis lentenis sasniedz cilvēka, retāk suņu, kaķu, vilku, lapsu u. c. dzīvnieku zarnu kanālā. Pieaudzis lentenis var sasniegt 10 m garumu. Galva slaida, tās sānos ir 2 piesūkšanās rievas jeb botrijas. Olas ar izkārnījumiem nonāk ūdenī, kur izšķiļas kāpuri; tos apēd airkāji vēzīši — ciklopi, kuros lentenis iziet procerkoīda stadiju. Tālāk attīstība norit, ja vēzi apēd zivs. Līdaku, asaru, vēdzeļu, ķīšu, retāk foreļu, lašu, repšu, zandartu u. c. muskulatūrā un iekšējos orgānos attīstās lenteņa nākošā kāpura stadija — pleirocerkoīds. Tas ir bāli dzeltens, 10—30 mm garš. Cilvēks invadējas, ēdot jēlas vai termiski vāji apstrādātas zivis, kuru gaļa satur plei-rocerkoīdus. Cilvēkā lentenis var dzīvot vairāk nekā 20 gadus. Latvijā zivīs pleirocerkoīdi ir atrasti asaros, ķīšos un līdakās (Reinsone, 1959, Brikule u. c., 1967). Augsts invāzijas procents konstatēts ķīšiem (9,8) un asariem (7,6) Daugavas grīvā. Jāpiebilst, ka jēlas vai nepietiekami sagatavotas zivis nedrīkst lietot uzturā.

Ļoti maz mūsu republikā pētīti savvaļas zīdītāju helminti. No deviņām mūsu republikā stirnās konstatētajām helmintu sugām astoņas ir kopīgas ar mājdzīvniekiem (Mihelsone, 1970); tas norāda, ka savvaļas dzīvniekiem ir zināma loma parazītisko tārpu saglabāšanā un izplatīšanā.

No mājdzīvniekiem bīstamiem lenteņiem minama ģints Moniezia, no kuras mūsu republikā konstatētas sugas M. expansa un M. benedeni. Šo lenteņu ķermeņa garums var sasniegt 5 m, galvas diametrs 1 mm, tai ir 4 muskuļoti piesūcekņi. Pieaugušie lenteņi dzīvo aitu, kazu, govju tievajās zarnās. Slimo galvenokārt jaunie, bet ir arī pieaugušo dzīvnieku saslimšanas gadījumi. Slimībai ir sezonāls raksturs. Tā uzliesmo galvenokārt mitros gados, vasaras otrā pusē — rudenī. Jūlijā dažos rajonos slimo 92% jēru (Lesiņa, 1962). Olas ar slimo dzīvnieku izkārnījumiem nonāk ārējā vidē — ganībās, kur tās var arī pārziemot. Tālākā lenteņa attīstība norit starpsaimniekā — bruņērcēs (Oribatei). Bruņērces apēd monieziju olas. Bruņērču ķermeņa dobumā 5—9 mēnešu laikā attīstās lenteņu cisticerkoīda stadija. Bruņērces visbiežāk sastopamas ganībās, mežmalās, ēnainās un vidēji mitrās vietās uz sūnām un zāles (Vīksne, 1959). Mājdzīvnieki līdz ar augiem apēd arī bruņērces (to garums ir līdz 1,2 mm), pie tam biežāk tas notiek, ganot lopus mitrās, krūmainās vietās, bezsaules dienās. Saulainās, sausās ganībās ērču ir ievērojami mazāk. Mājdzīvnieku zarnu kanālā lenteņi 1—2 mēnešu laikā sasniedz dzimumgatavību un dzīvo tur 2-—6 mēnešus (Lesiņa, 1965). Moniezioze konstatēta gandrīz visos mūsu republikas rajonos.

Bruņērces ir arī zirgu lenteņu (Anoplocephala) starpsaimnieki. Šo lenteņu izraisītā anoplocefaloze konstatēta 2,2% zirgu (Vaivariņa, 1965).

Lenteņi ļoti bieži parazitē putnos. Mūsu republikas teritorijā putnos atrastas 82 lenteņu sugas (Daija, 1971), no tām mājputnos 13. No mājputniem visvairāk ar lenteņiem invadētas ir mājas pīles (30% no visiem helmintu invāzijas gadījumiem). Tanīs konstatētas 7 lenteņu sugas, no kurām visizplatītākā ir Aplo-paraksis furcigera, ar invāzijas intensitāti 14,6% (Paudere, 1957). Šī suga konstatēta arī savvaļas pīlēs (meža pīlēs), brūnkakļos (Mihelsone, 1963). Attīstības ciklā ieslēdzas starpsaimnieks — mazsaru tārpi.

Mājas zosīs atrastas četras lenteņu sugas. Zosīm, sevišķi 2 nedēļas līdz 5 mēnešus veciem zoslēniem, bīstams ir Drepanidotaenia lanceolata. Putni invadē-jas, apēdot lenteņa starpsaimniekus — airkāju vēžus, gliemeņvēžus, sānpeldes, retāk sliekas un kukaiņus, kuros apmēram 1 mēneša laikā attīstās kāpurs cisticerkoīds. Putnos parazīts sasniedz dzimum-gatavību 2—3 nedēļu laikā.

Vistās V. Paudere konstatējusi 6 lenteņu sugas, tītaros — divas. Bīstami ir ģints Raillietina lenteņi, kas parazitē tievajās zarnās un stipros invāzijas gadījumos var izraisīt vistu nobeigšanos. Putni inva-dējas, apēdot ar lenteņu kāpuriem invadētas skudras, mušas, vaboles u. c.

Māj putniem un savvaļas putniem Latvijas teritorijā kopējas ir 6 lenteņu sugas (Aploparaksis furcigera, Claucotaenia megalops, Dicranotaenia coronula, Fimbriaria fasciolaris, Sobolevicanthus gracilis, My-xolepis collaris), pie tam šo lenteņu izplatīšanā nozīmīgākās ir meža pīle un brūnkaklis, kuros katrā ir konstatētas 5 no minētajām sugām.

Virknei lenteņu attīstības cikls norit zivīs un putnos. No šādiem lenteņiem minama zarnu ligula (Li-gula intestinalis). Pieaugušais lentenis dzīvo putnos. Mūsu republikā tas konstatēts upes un lielajā zīriņā, lielajā ķīrī, cekuldūkurī (Mihelsone, 1963). Lenteņa ķermeņa garums var sasniegt 1 m. Putnos ligulas dzīvo īsu laiku — dažas nedēļas, tomēr šai laikā var izraisīt zarnu iekaisumu. Ar putnu fekālijām lenteņu olas nonāk ūdenī, kur izšķiļas kāpurs — koracīdijs, kas, iekļuvis airkājos vēzīšos, tālāk attīstās par pro-cerkoīdu. Otrs lenteņa starpsaimnieks ir karpu dzimtas zivis, kurās lentenis uzturas vairāk par gadu. Latvijā ar ligulozi slimo raudas, plauži un citas zivis Burtnieku, Durbes u. c. ezeros. Zivju zarnās un ķermeņa dobumā attīstās ligulas plerocerkoīda stadijā. 2—14 mēnešu laikā kāpuri var sasniegt 100 cm garumu un vairāk. Stipros invāzijas gadījumos lenteņu masa saspiež apkārtējos orgānus, traucē to darbību, dažkārt pat pārplēš ķermeņa sienu. Zivs atpaliek augšanā, var arī nobeigties. Cilvēkam šie lenteņi nav bīstami.

Bieži sastopams līdaku un dažu citu zivju parazīts Latvijas ezeros un Ķeguma sprostezerā ir Triaeno-phorus nodulosus. Pieauguša lenteņa ķermeņa garums var sasniegt 30 cm, galvai 4 raksturīgi kāši. Tas dzīvo līdakas, retāk asara, zandarta u. c. zivju zarnu kanālā. Pirmais starpsaimnieks — airkāji vēzīši, otrs starpsaimnieks — zivis (līdaka, asaris, vēdzele u. c.), kuru aknās iecistējas lenteņa kāpuri — plerocer-koīdi. Zivju aknu brūnganajā masā bāli dzeltenās neregulārās cistas ir labi saskatāmas. Arī šis lentenis cilvēkam nav bīstams.

Vispār Latvijas ūdeņos dzīvojošām zivīm konstatētas 23 lenteņu sugas.

TIPS ZARNDOBUMAIŅi - COELENTERATA

Zarndobumaiņi ir galvenokārt jūru, īpaši silto un sāļo jūru, apdzīvotāji, bet daļa pakāpeniski pielāgojas dzīvei saldūdenī. Vairums zarndobumaiņu dzīvo, piestiprinājušies pie baseina gultnes vai zemūdens priekšmetiem (koraļļi), citi pārvietojas pa substrātu (hidras, aktīnijas), vēl citi peld (ktenoforas), bet daļai dzīves cikla laikā regulāri mainās sēdoša polīpu paaudze ar peldošu medūzu paaudzi (hidrozoji, sci-fozoji).

Pasaulē zināmas apmēram 9000 zarndobumaiņu sugas.

Mušu republikā šī dzīvnieku grupa speciāli nav pētīta, bet sugu sastāvs aptuveni noskaidrots F. Pagasta un H. Frēzes (1933), A. Šurinas (1953) u. c. darbos, kas veltīti ūdens faunas pētījumiem vispār.

Latvijas saldūdeņos konstatētas 3 hidru sugas (visā Eiropā — 8). Kātainā hidra (Hydra oligactis) un pelēkā hidra (H. vulgaris) ir samērā bieži sastopamas ezeru un upju litorālā uz ūdens augu (bulteņu, lēpju, ūdensrožu u. c.) zemūdens daļām. Retāka ir zaļā hidra (Chlorohydra viridissima).

īpašas saimnieciskas nozīmes hidrām nav, bet tās plaši izmanto laboratorijās reģenerācijas parādību pētīšanai.

Rīgas līcī un dažu upju grīvās uz zemūdens priekšmetiem dažus cm augstus apaugumus veido koloniāls hidrozojs — Kaspijas kordilofora (Cordylophora caspia), kas pakāpeniski pielāgojas dzīvei atsājinā-tos ūdeņos.

Rīgas līcī un Baltijas jūrā mūsu republikas piekrastē konstatētas 2 scifomedūzu sugas. No tām ausaino aurēliju (Aurelia aurita) rudeņos dažkārt lielās masās viļņi izskalo piekrastē un upju grīvās. Savu dzīvi aurēlija sāk kā'sīks, jūras dibenam pieķēries, hidrai līdzīgs polips. Sasniedzis noteiktu attīstības pakāpi, tas sāk šķērseniski dalīties. Nobriedušie indivīdi pakāpeniski noriešas un, peldot ūdenī, pieaug par dzimumgatavām medūzām. Aurēlijas ir plaši izplatītas pasaules jūrās. Šo medūzu diametrs sāļos ūdeņos ir līdz 40 cm, bet Baltijas jūras ziemeļdaļā un Rīgas līcī nesasniedz 20 cm.

Otra scifomedūzu suga — smalktaustekļu cianeja (Cyanea capillata) dzīvo galvenokārt aukstās un sāļās jūrās, kur medūzu zvana diametrs var pārsniegt 1 m. Skageragā un Kategatā tā pieder pie masveidīgiem dzīvniekiem. Jūru straumes cianejas ienes Baltijas jūrā un atdzen arī līdz mūsu republikas piekrastei. Jāzina, ka no šīs medūzas dzeļkapsulām izmestie dzeļpavedieni spēj pārdurt cilvēka ādu un brūcēs iešļākt indi, kas izraisa sāpīgu kairinājumu.

Baltijas jūrā līdz Somu jūras līcim sastopama viena ktenoforu suga — rožainā pleurobrahija (Pleu-robrachia rhodopis). Tās ķermenis ir neliels (līdz 15 mm augsts), olveida, caurspīdīgs, ar 2 samērā gariem taustekļiem. Tās spēj mirdzēt un, parādoties lielākā vairumā, izraisīt jūras spīdēšanu.

TIPS SŪKĻI — SPONGIA

Sūkļi ir ļoti seni, primitīvi ūdens dzīvnieki, kas lielā skaitā apdzīvojuši jau kembrija periodā jūras, uzplaukumu sasniedzot juras un krīta periodos. Sūkļu vairums dzīvo kolonijās, kuru apveids ir atkarīgs no sūkļu sugas, substrāta, uz kura tās veidojas, no vides hidroloģiskām un hidroķīmiskām īpašībām. Koloniju forma arī vienas sugas robežās ir ļoti dažāda.

Pēc barošanās veida sūkļi ir filtrētāji. Cauri 7 cm garai Spongilla lacustris kolonijai diennaktī izplūst 3 1 ūdens, bet apmēram tikpat lielai Leucandra as-peia — 22 1, atstājot līdzatnesto detrītu un sīkorga-nismus sūkļa kanālu sistēmā.

Vairojas gan pumpurojoties, gan olšūnai apaugļojoties. No apaugļotās olšūnas izveidojas brīvi peldošs kāpurs, kas, sasniedzis zināmu attīstības pakāpi, piestiprinās pie zemūdens priekšmetiem un pumpurojoties izveidojas par sūkļa koloniju.

Vairums sūkļu ir siltūdens organismi, tāpēc mūsu republikas apstākļos intensīva augšana un attīstība notiek pavasara-vasaras periodā. Vasaras otrā pusē to ķermenī veidojas gemulas — mazi lodveida ķermeņi, kuru centrā atrodas dzīvas šūnas. Rudenī, pazeminoties ūdens temperatūrai, sākas sūkļa ķermeņa atmiršana. Gemulas pārziemo un pavasarī dod sākumu jauniem sūkļiem. Gemulām ir liela nozīme šo primitīvo organismu izplatīšanā, jo ūdens straume un vējš bieži tās pārnes uz jaunām dzīves vietām.

Visā pasaulē ir zināmas vairāk nekā 5000 sūkļu sugas. Lielākā sugu daļa sastopama sāļās tropu un subtropu jūrās. Padomju Savienības Ziemeļu un Tālo Austrumu jūrās dzīvo apmēram 350 sūkļu sugas. Zemā sāļuma dēļ Melnajā jūrā ir tikai 26, bet Baltijas jūras pašā dienviddaļā 3 sāļūdens sūkļu sugas, kas ienākušas no Ziemeļjūras un uz austrumiem neaiziet tālāk par Derseru (VDR piekrastē). Bez tam upju grīvu rajonos Baltijas jūrā un tās līčos var atrast saldūdens sūkļus.

Mūsu republikas upēs un ezeros līdz šim ir atrastas 5 saldūdens sūkļu sugas. Plašāki pētījumi par tām ir O. Traubergai (1943). Visizplatītākā suga ir ezeru spongila (Spongilla lacustris). Kolonijas veidojas piekrastē līdz 3—4 m dziļumā uz ūdens augiem, ūdenī iekritušiem koku zariem, baļķiem, pāļiem, akmeņiem, gliemju čaulām u. c. Kolonijas parasti krūmveida un var sasniegt vairāku desmitu cm augstumu, retāk tās plēvveidīgi pārklāj substrātu. Noēnotās vietās augošie sūkļi ir pelēkdzelteni, gaismā — zaļi. Zaļo krāsu sūkļiem piedod tajos dzīvojošās aļģes. Mezoglejā veidojas skelets — spongina masā izkaisītas krama adatas. S. lacustris Latvijas apstākļos ir vispiemērotākie sūkļi medicīnisko ziežu gatavošanai, jo skeleta elementu tiem ir procentuāli vairāk nekā citām sūkļu sugām.

Otra izplatītākā suga — Millera efidatija (Ephy-datia mūlleri) veido masīvas klučveida kolonijas.

Bez šīm divām vēl atrastas Spongilla iragilis, Ephy-datia fluviatilis, Trochospongilla horrida. Pēdējā konstatēta tikai divās vietās — Sedā pie ietekas Burtnieku ezerā un Gaujas — Daugavas kanālā. Kolonijas plānā slānī mizveidīgi apaug substrātu. To krāsa — dzeltena, retāk pelēcīga.

Nākotnē derētu tuvāk izpētīt saldūdens sūkļa izplatību Kurzemes dienviddaļā, Augšzemē, republikas austrumdaļā, Rīgas līcī, kā arī pievērsties sūkļu ekoloģijas pētījumiem.

TIPS VIENŠŪŅI — PROTOZOA

Vienšūņi ir ļoti sena organismu grupa, no kuras ilgā attīstības gaitā izveidojušies daudzšūnu augi un dzīvnieki. Daļa vienšūņu pat vēl mūsu dienās atrodas uz robežas starp augiem un dzīvniekiem, apvienojot kā vienu, tā otru iezīmes.

Vienšūņi pa lielākajai daļai ir mikroskopiski organismi, kas mērāmi milimetra tūkstošdaļās (mikronos), retumis milimetros. Pretstatā visiem citiem dzīvniekiem to ķermenis sastāv no vienas šūnas.

Vienšūņi pielāgojušies visdažādākajiem vides apstākļiem: ir daudz brīvi dzīvojošu formu, kas uzturas augsnē, sūnās, saldūdeņos, jūrās, liela daļa vienšūņu ir kļuvuši par augu, dzīvnieku un cilvēka parazītiem. Sīkie izmēri un lielā pielāgošanās spēja videi sekmējuši vienšūņu izplatīšanos pa visu zemeslodi. Tas sakāms ne tikai par vienšūņiem kā dzīvnieku tipu, bet arī par daudzām sugām, kuras savas plašās izplatības dēļ uzskatāmas par kosmopolītiem.

Pasaulē pazīstamas 25 000 vienšūņu sugas. Kaut gan vienšūņi ir ļoti nozīmīga grupa, mūsu republikā tie ir samērā maz pētīti. Sevišķi tas sakāms par dzīvnieku pasaulei piederošajām formām, par kurām atrodamas galvenokārt fragmentāras ziņas hidrobiologu, zoologu u. c. darbos. Viens no vecākajiem šāda rakstura darbiem pieder E. Eihvaldam (1847). Brīvi dzīvojošos vienšūņus savos darbos starp citu piemin arī F. Ludvigs, F. Pagasts un H. Frēze, M. Rapoporte, B. Bērziņš, O. Trauberga, N. Sloka un daži citi. Pēdējos gados pētījumus par vienšūņiem upēs sakarā ar ūdeņu piesārņošanu uzsākusi R. Liepa. Kopsummā mūsu republikā ir konstatētas apmēram 160 brīvi dzīvojošo vienšūņu sugas (bez vicaiņiem).

Vienšūnu aļģes, no tām arī brīvi dzīvojošos vicai-ņus, rūpīgi pētījis H. Skuja. Darbu sērijā par Latvijas aļģu floru (1934, 1939) viņš apraksta 318 flage-lātu un dinoflagelātu formas, no kurām daudzas ir zinātnei jaunas. Nav publicētu ziņu par augsnē dzīvojošiem vienšūņiem, kaut gan to skaits, pēc A. Kalniņa materiāliem, dažkārt sasniedz vairākus tūkstošus 1 g augsnes (Eglītis, 1954).

Par parazītiskiem vienšūņiem, simbiontiem un kvartirantiem literatūra nav plaša. S. Šiliņa (1957) pētījumos par govju spurekļu faunu atzīmē 30 sim-biotisko skropstaiņu formas, kam pozitīva nozīme gremošanas procesā.

Par bezmugurkaulniekos parazitējošiem vienšūņiem speciālu darbu tikpat kā nav. Var atzīmēt

K. Balodes novērojumus par bišu nozematozi un tās izraisītāju sīksporaini Nosema apis. Ir nepublicēti novērojumi par gregarīnām posmtārpos, māņzirnek-ļos un kukaiņos, par trihodīnām uz hidrām (N. Sloka).

No mugurkaulniekos parazitējošiem vienšūņiem vislabāk, kaut arī ne pilnīgi, izpētīti zivju parazīti. Te atzīmējami galvenokārt S. Šūlmaņa (1950),

L. Grapmanes (1962), A. Reinsones (1959), K. Vis-maņa (1961) darbi. R. Zariņa veikusi plašus pētījumus par vistu un dažu savvaļas putnu kokcidiozi izraisošām sporaiņu sugām un to apkarošanu. Maz

darbu ir par zīdītājos parazitējošiem vienšūņiem, kaut gan dažu to izraisītās slimības, piemēram, kok-cidioze, babezieloze, republikā ir diezgan izplatītas.

K. Lesiņa (1961) publicējusi materiālus par aitu kok-cidiozes izplatību un dinamiku. Ir ziņas ari par liellopu babezielozi un suņu piroplazmozi.

No cilvēkiem bīstamām vienšūņu slimībām pie mums visvairāk pētīta malārija. I. Judeloviča un

L. Polikarpova (1957) un A. Rēdliha (1968) noskaidrojušas malārijas definitīvā saimniekā — malārijas oda izplatību un bioloģiju, malārijas izplatību mūsu republikā, malārijas ierosinātāja sugu, kā arī ieteikušas veicamos pretmalārijas pasākumus.

Izdarīti pētījumi par cilvēka zarnu trakta vienšūņu faunu. B. Šenigsone (1957) cilvēka zarnu traktā konstatējusi 6 vienšūņu sugas.

Pēdējos gados uzmanību pievērš arī cilvēka ģeni-tālajā sistēmā parazitējošām trihomonām (Trichomonas vaginalis) un to izraisīto slimību ārstēšanai.

No parazītiskiem vienšūņiem republikā līdz šim konstatētas 68 sugas.

Visumā jāatzīmē, ka ne brīvi dzīvojošo, ne ari parazītisko vienšūņu fauna mūsu republikā vēl nebūt nav pilnīgi izpētīta.

Vienšūņu tips iedalās 5 klasēs: vicaiņi — Masti-gophora, sporaiņi — Sporozoa, sarkodīnas — Sar-codina, dzeļsporaiņi — Cnidosporidia, skropstaiņi — Ciliata.

Vicaiņi — Mastigophora

Vicaiņus uzskata par vissenāko vienšūņu grupu, no kuras ilgā evolūcijas gaitā attīstījušies gan citi vienšūņi, gan arī pirmie daudzšūnu organismi. Vicaiņi ir ļoti tuvu augu valstij. Par daudzām to formām pat grūti pateikt, vai runa ir par augu vai dzīvnieku.

Tos vicaiņus, kuri satur hlorofilu un barojas ar neorganiskiem savienojumiem, pieskaita augiem, tos, kuriem hromatoforu nav un kas pārtiek no organiskām vielām, — pie dzīvniekiem. Ir tomēr vicaiņi (piemēram, eiglena), kuri gaismā barojas autotrofi (līdzīgi augiem), bet tumsā — heterotrofi (līdzīgi dzīvniekiem).

Šeit apskatīsim tos vicaiņus, kuri pilnīgi pārgājuši uz gatavu organisko vielu izmantošanu barībā un tātad pieskaitāmi dzīvniekiem. Lielākā daļa no tiem ir parazīti. Kā nozīmīgākās mūsu republikas apstākļos minamas lamblijas un trihomonas.

Zarnu lamblija (Lamblia intestinalis) ir viens no izplatītākajiem cilvēka, galvenokārt pirmsskolas vecuma bērnu, zarnu parazītiem mūsu republikā. Tā visbiežāk lokalizējas divpadsmitpirkstu zarnā, retāk kuņģī un žultspūslī. Jaunākie pētījumi pierādījuši, ka lamblijas izraisa patoloģiskas izmaiņas ne tikai zarnu traktā, bet rada traucējumus ari asinsrites sistēmā, sirdsdarbībā, nervu sistēmā u. c. Zarnu lamblija ir apmēram 10—20 mikronus garš vicainis ar platu ķermeņa priekšgalu un slaidu pakaļgalu. Lam-blijai ir 8 vicas, divi kodoli. Veido cistas, kuras ir mazākas par aktīvajām lamblijām. Cilvēks invadējas ar cistām caur muti. Lamblijas parazitē arī dzīvniekos. Peļu tievajā zarnā pie mums atrasta peļu lamblija (Lamblia mūris).

Maksts trihomona (Trichomonas vaginalis) mūsu republikā ir diezgan izplatīta galvenokārt sievietēm uz maksts gļotādas un izraisa pēdējās iekaisumu. Vīriešiem parazīts saslimšanu parasti neizraisa, toties tie bieži vien ir parazīta nēsātāji un izplatītāji. Maksts trihomonas ķermenis ir bumbierveida, apmēram 15—25 mikronus garš. Tā priekšgalā četras brīvas vicas. Gar ķermeņa sāniem stiepjas viļņojošā plēvīte.

Konstatētas arī zarnu kanālā dzīvojošas trihomonas gan cilvēkam (Tr. intestinalis), gan pelēm (Tr. mūris).

Sporaiņi — Sporozoa

Visi sporaiņi ir parazīti. Mūsu republikā sastopamas gregarinīdu un kokcīdiju kārtas.

Gregarlnas (Gregarinida) parazitē dažādos bezmugurkaulniekos. Ļoti bieži ar tām ir invadētas sliekas. Slieku sēklas kāpsulās atrastas divas monocistu sugas: rosīgā monocista (Monocystis agilis) un as-tainā monocista (M. caudata) (Sloka, 1971).

Gregarlnas bieži atrodas dažādu kukaiņu (vaboļu, spāru, prusaku u. c.) zarnu traktā, pie tam in-vadēti var būt pieaugušie kukaiņi, kā arī to kāpuri.

Kokcīdijas (Coccidiida) parazitē dažādu dzīvnieku iekšējos orgānos, galvenokārt aknu, nieru un zarnu epitēlijā. Mūsu republikas apstākļos nopietna saimnieciska nozīme ir sugām bagātajai ģintij Eimeria, kuras pārstāvji izraisa mājdzīvnieku (piemēram, trušu, aitu, kazu, cūku) un mājputnu (piemēram, vistu) saslimšanu un var būt par cēloni to bojā ejai. Sevišķi bīstamas eimērijas ir jauniem dzīvniekiem. Trušos atrastas trīs eimēriju sugas. Eimeria stiedae parazitē trušu aknās, kur žultsvadu epitēlijā veido dažāda lieluma dzeltenbaltus mezgliņus, E. magna — tievo zarnu epitēlijā un zemepitēlija savienotāj -audos, E. perforans — tievo zarnu epitēlijā. Eime-rioze ir sevišķi bīstama 4—6 nedēļas veciem trušiem. Zarnu eimērijas izraisa trušiem caureju, gļotu izdalīšanos pa nāšu atverēm, acu iekaisumu. Stipros invāzijas gadījumos dzīvnieki nobeidzas. Slimo dzīvnieku izkārnījumos parasti atrodamas eimēriju oocistas, ar kurām pēc zināma laika var invadēties veselie dzīvnieki.

No vistu eimērijām R. Zariņa min sešas sugas. No tām biežāk sastopama un vispostīgākā ir E. tenella. Zināma nozīme šīs sugas izplatīšanā ir mājas zvirbuļiem, kuru zarnu kanālam eimēriju oocistas iziet cauri nebojātas.

Vistu un aitu eimeriozem ir izteikti sezonāls raksturs. Visbiežāk tās uzliesmo vasarā.

Pie kokcīdiju kārtas pieskaita vēl asinssporaiņus (Haemosporidia). Tā ir ļoti bīstama parazītu grupa, jo izraisa gan cilvēka, gan mājdzīvnieku saslimšanu. Asinssporaiņi lokalizējas asinsrites sistēmā. Sevišķa nozīme asinssporaiņiem ir zemēs ar karstu klimatu. Mūsu republikas apstākļos no asinssporaiņu izraisītām slimībām kā bīstamākās atzīmējamas malārija cilvēkam un babezieloze liellopiem.

Pēc I. Judelovičas un L. Polikarpovas materiāliem, malārijas ierosinātājs pie mums ir trīsdienu plazmo-dijs (Plasmodium vivax). Šī plazmodija attīstības cikls norit daļēji cilvēkā, daļēji malārijas odos. No malārijas odiem plaši pie mums izplatīta suga Anopheles maculipennis. Dzeļot ods ar siekalām ievada cilvēkā plazmodijus. Plazmodiji dzīvo eritrocītos, barojas ar to saturu un vairojas bezdzimuma ceļā. Malārijai raksturīgākās lēkmes iestājas tad, kad vairošanās procesā radušies jaunie indivīdi iziet no sarkanajiem asins ķermenīšiem un nonāk asins plazmā. Kopā ar tiem asins plazmā nonāk arī parazītu vielu maiņas gala produkti, kas saindē cilvēka organismu. Izvēršot plaša mēroga pretmalārijas pasākumus, malāriju, kas pirmajos pēckara gados mūsu republikā bija diezgan izplatīta, tagad var uzskatīt par likvidētu.

Babezieloze Latvijā konstatēta govīm. To izraisa asinssporainis vēršu babeziela (Babesiella bovis). Parazīts lokalizējas eritrocītos. Slimības izplatīšanā liela nozīme ir ganību ērcēm (Ixodidae), īpaši suņu ērcei (Ixodes iicinus), kas, sūcot asinis, sporaiņus pārnes no slimajiem dzīvniekiem uz veselajiem. Vasaras beigās minētās ērces savairojas lielā skaitā, tad arī vērojami plašāki babezielozes uzliesmojumi.

Latvijā ir konstatēti zirgu saslimšanas gadījumi ar nutaliozi. To izraisa Nuttalia equi.

Vienā gadījuma H. Aļmejevs (1959) konstatējis suņu piroplazmozi. Tās ierosinātāja ir suņu piro-plazma (Piroplasma canis).

Sarkodinas — Sarcodina

Daļa sarkodinu dzīvo brīvi ūdenī, augsnē, daļa pārgājusi uz parazītisku dzīves veidu. Mūsu republikā šī klase pārstāvēta ar kailamēbu, čaulamēbu un sau-lenīšu kārtām.

Kailamēbas (Amoebida) ir ļoti primitīvi organismi. To ķermenis atgādina kustīgu gļotu piciņu. Brīvi dzīvojošās kailamēbas dzīvo stāvošos, ar trūdvielām bagātos saldūdeņos, piemēram, dīķos uz trūdošiem augiem, pie baseina gultnes, arī mitrā, ar trūdvielām bagātā augsnē. Parastākās sugas mūsu saldūdeņos ir dūņu amēba (Amoeba Umax), mainīgā amēba (A. proteus), starainā amēba (A. radiosa). Šīm amēbām, tāpat kā kailamēbu lielākajai daļai, ķermeņa forma ir ļoti mainīga, tomēr zināmā mērā raksturīga katrai sugai. Pseidopodijas veidojas jebkurā ķermeņa vietā. Nav arī noteiktas mutes un anālās atveres. Amēbas plazma applūst apkārt barības objektam un ievelk to ķermenī, izveidojas gremojamā vakuola, kurā barību sagremo.

Daudzas kailamēbu sugas dzīvo cilvēka un dzīvnieku organismā gan kā kvartiranti, gan kā parazīti. No nepatogēnām amēbām var atzīmēt smaganu ent-amēbu (Entamoeba gingivalis), kura mitinās cilvēka mutes dobumā uz smaganām un zobiem, pārtiekot no barības pārpalikumiem un bojā gājušām audu šūnām. Vecākiem cilvēkiem tā sastopama biežāk nekā jauniem. Zarnu traktā no nekaitīgajām amēbām minama Entamoeba coli un Jodamoeba bьtscbli.

Retumis pie mums konstatēti saslimšanas gadījumi ar amebiālo dizentēriju (amebiāzi), kuras ierosinātāja ir dizentērijas entamēba (Entamoeba hisloly-tica). Dizentērijas entamēba dzīvo cilvēka zarnās. Tā barojas gan ar cilvēka sarkanajiem asinsķermenīšiem, gan ar zarnu sienas audiem, kurus izšķīdina. Dizentērijas entamēba ir 20—30 mikronus liela, ar labi izteiktu viendabīgu ektoplazmas slāni ķermeņa perifērijā un graudainu endoplazmu, kurā saskatāmi uzņemtie eritrocīti. Dizentērijas entamēba ir ļoti jutīga pret izžūšanu. Pietiekamos mitruma apstākļos istabas temperatūrā tā var dzīva saglabāties vairākas nedēļas. Entamēbu izplatīšanā liela nozīme mušām.

Čaulamēbas (Testacida) veido ap ķermeni čaulu, kuras forma un izveidojums raksturīgs katrai sugai. Čaulamēbas mūsu republikā visbiežāk ir sastopamas sfagnu sūnās. Parastākās sugas ir Nebela collaris (čaula no sāniem saspiesta un sastāv no dažāda lieluma plātnīšu mozaīkas), Trinema enchelys (čaulas atvere atrodas nevis čaulas galā kā vairumam Testacida pārstāvju, bet sānos), Euglypha alveolaiis un Aicella vulgaris.

Ģints Difflugia sugas dzīvo ezeru, dīķu, upju piekrastē uz ūdens augiem un starp tiem. Čaulu tās veido no smilšu graudiņiem. Parastākās ir D. acumi-nata, D. corona, D. pyrifoimis, D. uiceolata. Upju (piemēram, Daugavas, Ogres, Pērses) un ezeru (piemēram, Lubānas, Sīversa, Dridzas, Rēznas) pelagialā dzīvo planktoniskā D. limnetica. Bez diflūgijām saldūdeņos ļoti bieži sastopamas Aicella vulgaiis un Centiopyxis aculeata. Caulamēbām (piemēram, Difflugia limnetica, Aicella vulgaiis) ir zināma nozīme zivju mazuļu barībā.

Saulenītes (Heliozoa) dzīvo stāvošos, ar organiskām vielām bagātos ūdeņos. Mūsu republikā līdz šim konstatētas četras saulenīšu sugas. Ka šis skaits pilnībā neatspoguļo saulenīšu formu daudzumu, norāda tas, ka Igaunijas PSR konstatētas 14 šo dzīvnieciņu sugas. No lodveidīgā ķermeņa saulenītēm atiet slaidas starveida pseidopodijas, piedodot dzīvnieci-

ņam mazas saules atveidu (no tā arī cēlies nosaukums). Kā saulenišu pārstāvi var atzīmēt Actino-phrys sol.

Dzeļsporaiņi — Cnidosporidia

Dzeļsporaiņi ir parazīti. Mūsu republikā atrasti gļotsporaiņu un sīksporaiņu kārtu pārstāvji.

Gļotsporaiņi (Myxosporidida) parazitē galvenokārt zivīs. Mūsu republikas ezeru zivīs tie plaši izplatīti. Pēc A. Reinsones materiāliem (1959), Durbes ezerā ar plaužu miksobolu (MyxoboIus bramae) ir invadēti visi plauži, Sīversa ezerā — 75%. Gļotsporaiņi bieži ir atrodami zivju žaunās (piemēram, Myxobolus bra-mae) un muskulatūrā (Disparospora dispar). 1960. gada vasarā un rudenī Ķeguma sprostezerā gandrīz visām līdakām urīnpūslī lielā skaitā bija atrodams Līberkīna miksīdijs (Myxidiu.m lieberkūhni). Cilvēkam gļotsporaiņi nav bīstami, bet zivīm var izraisīt pat masveida nobeigšanos. Nopietna patogēna nozīme ir gļotsporainim Henneguya oviperda, kas parazitē līdaku olnīcās un masveida savairošanās gadījumos izraisa olnīcu audu deģenerāciju un zivs kastrāciju. Pie mums šī suga reta, konstatēta Rēznas, Durbes ezeros, Ķeguma sprostezerā u. c.

Sīksporaiņi (Microsporidida) visbiežāk parazitē kukaiņos. Mūsu republikā no tiem minama bišu no-zema (Nosema apis), kas bitēm izraisa bīstamu slimību — nozematozi jeb bišu caureju. Parazīts lokalizējas bišu vidus zarnas sieniņās un masveida savairošanās gadījumos traucē barības sagremošanas un uzsākšanas spējas. Nozematoze ir viena no izplatītākajām bišu slimībām mūsu republikā. Sīksporaiņi parazitē arī zivīs. Sīksporainis Plisthophora acerinae parazitē ķīšu zarnu sienās, saistaudos, vē-derplēvē, žaunās, kur veido sīkas, baltas cistas. Mūsu republikā atrasts Rēznas, Rušonu un Kāla ezeros.

Sīksporaiņi ir perspektīva grupa kaitīgo kukaiņu u. c. dzīvnieku apkarošanā.

Skropstaiņi ir visaugstāk attīstītie vienšūņi, bieži vien ar ļoti komplicēti veidotu ķermeni. Ļoti plaši izplatīti jūrās, saldūdeņos, augsnē. Daļa pielāgojusies arī parazītiskam dzīves veidam, daļa simbiozei.

Viens no pazīstamākajiem skropstaiņiem ir astainā tupelīte (Paramecium caudatum). Tupelīti zināmā mērā var saukt par laboratorijas dzīvnieku, jo to ļoti bieži audzē laboratorijās siena uzlējumā dažādiem eksperimentiem. Dabā astainā tupelīte sastopama galvenokārt netīros, ar pūstošām organiskām vielām bagātos ūdeņos. Tupelīti var izlietot kā bioloģisku indikatoru ūdens tīrības noteikšanai — ūdeņi, kuros ir daudz tupelīšu, ir netīri, t. i., stipri mezosaprobi, pat polisaprobi.

Viens no mūsu faunas lielākajiem vienšūņiem ir Spirostomum ambiguum, kura garums 3 mm. Šis skropstainis tāpēc ir saskatāms pat ar neapbruņotu aci. Dzīvo ar organiskām vielām bagātos ūdeņos. Lielā skaitā atrasts Lielupes palienes pļavu grāvjos.

Dīķos, piemēram, Rīgas parku dīķos, bieži sastopami stentori — gan zilais stentors (Stentor coeruleus), gan zaļais (S. polymorphus). Stentoriem ir raksturīga piltuvveida ķermeņa forma un īpatni veidots kreļļ-veida makronuklejs ar vairākiem mikronuklejiem.

Daži skropstaiņi dzīvo kolonijās. Interesantas ir dažus cm lielās, galertveidīgās, zaļganās Ophrydium versatile kolonijas, kas dažkārt sastopamas mūsu ezeros gan piestiprinājušās pie zemūdens priekšmetiem, gan brīvi peldošas. Skaistas Ophrydium kolonijas atrodamas, piemēram, Lielauces, Engures u. c. ezeros.

Skropstaiņi dzīvo arī jūrās. Baltijas jūrā un Rīgas līcī ūdens augšējos slāņos vasarā diezgan parasts ir Tintinnopsis tubulosa. Līdz ar sāļo ūdeni tas bieži vien tiek ienests arī Daugavas lej galā. Interesan ts tai ziņā, ka veido apkārt ķermenim vieglu torņveida aizsargčaulu.

Brīvi dzīvojošie skropstaiņi ir nozīmīgi barības objekti daudziem ūdens bezmugurkaulniekiem un zivju mazuļiem. Tiem ir zināma nozīme ūdeņu attīrīšanā no baktērijām un līdz galam nesadalītām organiskām vielām.

Dala skropstaiņu kļuvuši par parazītiem.

Cilvēka resnajā zarnā parazitē cilvēka balanti-dijs (Balantidium coli), kas dažreiz var izraisīt dizentērijai līdzīgus simptomus. Šai sugai tuvas Balantidium formas sastopamas arī cūku un pelēko žurku zarnās. Uzskata, ka cūkas un žurkas ir šīs slimības rezervuāri dabā, no kuriem var invadēties arī cilvēks.

Vairākas skropstaiņu sugas parazitē uz zivīm. Kā sevišķi bīstamu parazītu, kas nereti izraisa zivju masveidīgu bojā eju dīķsaimniecībās un akvārijos, var atzīmēt ihtioftiriusu (оchthyophthiiius multitiliis), kas sastopams gandrīz visās dīķsaimniecībās. Ezeros šim parazītam nav tik lielas nozīmes, jo tur zivju koncentrācija nav tik liela, toties ezeru zivis bieži ir parazītu nēsātājas un ievazātājas dīķsaimniecībās. Ihtioftiriuss parazitē uz dažādām zivju sugām. Tas ir ļoti grūti apkarojams, jo lokalizējas ne tieši uz ķermeņa virsmas, bet zivju ādas dziļākos slāņos un žaunu lapiņās. Plaši izplatīts zivju parazīts mūsu republikā ir karpu hilodonela (Chilodonella cypiini). Arī no tās cieš galvenokārt dīķsaimniecībās audzētās zivis, sevišķi zivju mazuļi. Ziemošanas perioda beigās hilodonelas bieži izraisa pirmā gada karpu masveida bojā eju.

Milzīgās masās skropstaiņi ir sastopami atgremotā ju dzīvnieku kuņģī. Latvijas brūno govju spureklī to skaits sasniedz 20 000 — 210 000 vienā mililitrā spurekļa satura. Šai gadījumā skropstaiņi uzskatāmi par simbiontiem, kas, iegūstot savai eksistencei nepieciešamo, dod zināmu labumu arī saimniekam. Skropstaiņi kustoties sekmē barības sajaukšanos kuņģī. Tie piedalās arī augu olbaltumu, ogļhidrātu un celulozes pārstrādāšanā. Domā, ka skropstaiņi producē B grupas vitamīnus. Bagāta govju spu-rekļa fauna, kā to norāda S. Šiliņa, ir dzīvnieku labas veselības rādītājs. Skropstaiņu daudzums samazinās dzīvnieku nepareizas ēdināšanas un saslimšanas gadījumos. Skropstaiņiem radniecīga vienšūņu grupa ir sūcēj skropstaiņi (Suctoria). Līdzība ar skropstaiņiem sevišķi labi redzama jauniem sūcēj-skropstaiņu īpatņiem — tie ir klāti ar skropstiņām un kustīgi. Pieaugušie sūcēj skropstaiņi pārvietošanās spēju zaudē. Sūcēj skropstaiņi dzīvo galvenokārt saldūdeņos, piestiprinājušies ūdens dzīvniekiem vai augiem. Daļa pārgājusi uz parazītisku dzīves veidu. Ļoti īpatnējs ir sūcēj skropstaiņu barības uzņemšanas veids. Mutes atveres tiem nav, bet barību uzņem ar kontraktilām caurulītēm — sūcējtaustekļiem. Ar to palīdzību barības objektu satver, nogalina un izsūc. Mūsu republikā ir konstatētas 5 sūcēj skropstaiņu sugas, no kurām minēsim dīvaino dendrokomētu (Den-diocometes paradoxus). Minētajai sugai raksturīgs ieapaļš ķermenis un spēcīgi attīstīti zaroti sūcējtaus-tekļi. Atrasta lielā skaitā uz Mārupītē (Rīgā) ievāktu sānpelžu žaunu plātnītēm.

LITERATŪRA

Sekojošā apskatā minēta visa grāmatā citētā literatūra un papildus arī daži svarīgākie darbi, kas gan nav tekstā tieši nosaukti, bet kuri izmantoti grāmatas sarakstīšanā. Diemžēl nebija iespējams uzskaitīt visus izmantotos darbus. Tādējādi šajā literatūras apskatā parādīta tikai daļa no plašā vietējās faunistiskās un ekoloģiskās literatūras pūra, kas sevišķi strauji bagātinājies pēdējos divdesmit gados.

Pilnīgākas ziņas par attiecīgo literatūru var iegūt šādos astoņos bibliogrāfiskos pārskatos:

Д а й я Г. Г. Работы по гельминтологии Латвии. — В кн.: Проблемы паразитологии в Прибалтике. Рига, «Зииатне», 1970, с. 370—389.

Grьnwaldt W. Bericht ьber die lettlдndische entomologische Literatur fьr 1928—1937. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 63, 1939, S. 103—117.

Jons O. Entomoloģijas vēsture Latvijā. — «Daba», 1928, 5/6, 187,—220. 1pp.

Mihelsons H., V ī k s n e J., Vilka I. Ornitological researches in the Latvian SSR (1946—1970). Riga, «Zinātne», 1970. 48 p.

С п у p и с 3. Д. Зоологические исследования по защите растений за период с 1945 по 1955 г. в Латвийской ССР. — В кн.: Сборник трудов по защите растений. Рига, и-во АН Латв. ССР, 1956, с. 27—34.

С п у р и с 3. Д. Фаунистическая и зооэкологическая литература по Латвийской ССР с 1945 по 1956 год. — «Труды И-та биологии АН Латв. ССР», V, 1958, с. 291—323.

S р u г i s Z. Latvijas limnoloģiskā un zivsaimnieciskā literatūra. — «Latvijas PSR iekšējo ūdeņu zivsaimniecība», IV, 1960, 115.— 140. lpp.

S p u r i s Z. Die lettlдndische limnologische Literatur 1949—

1962. — «Limnologica» (Berlin), 2, 1, 1964, S. 123—137.

Andrušaitis G., Laganovska R. Lašu dzimtas zivju savairošana un aklimatizācija Latvijas PSR. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1959. 72 lpp.

Baumanis J., Blūms P. Latvijas putni. 2. papild. izd. Rīga, «Liesma», 1972, 180 lpp.

Becker R. Beitrьge zur Diplopoden-Fauna Lettlands. — «Folia Zool. Hydrobiol.», I, 1, 1929, S. 10—52.

Bērziņš B. Systematisch-faunistisches Material ьber Rotatorien Lettlands. — «Folia Zool. Hydrobiol.», XII, 1, 1943, S. 218—244.

Bischoff H. Hymenoptera (Aculeata, Ichneumonidae, Chalas-togastra). — Im Buch: E. Stechow (Herausgeber), Beitrдge zur Natur- und Kulturgeschichte Lithauens und angrenzender Gebiete. Mьnchen, 1925, S. 278—337 (Abh. math.-naturw. Abt. Bayer. Akad. Wiss., Suppl.-Band, Teil 3).

Brammanis L. Pētījumi Inčukalna virsmežniecības stādu audzētavas aizsarggrāvja Coleoplera faunas pazīšanai. — «Folia Zool. Hydrobiol.», II, 1, 1930, 128.—135. lpp.

Brandt F. H. Lepidopterologische Sammelerinnerungen aus dem Gebiet der Ammat (Livland) mit einem Verzeichnis der dort gesammelten Arten. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 64, 1942, S. 231—245.

Bruttan A. Die Odonaten Liv- und Ehstlands. — «Sitz.-Ber. Naturf.-Ges. Dorpat», IV, 3, 1878, S. 420—426.

C o n d e O. Ostbaltische Tenthredinoidea, I, II, III. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 59, 1927, S. 67—91; 61, 1934, S. 168—198; 62, 1937, S. 103—112.

Daija G. Latvijas putnu parazītisko tārpu katalogs. — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 7, 1971, 97.—126. lpp.

Daija G., Krone L. Papes jūrmalā migrējošo putnu hel-minti. — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 5, 1970, 67.-89. lpp.

Danka L. Verzeichnis der in der Umgebung von Rūjiena (Lettland) 1936 gesammelten Staphyliniden. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 63, 1939, S. 77—82.

Danka L. Verzeichnis der von mir hauptsдchlich in der Umgebung von Kokenhusen (Lettland) gesammelten Staphyliniden. — «Folia Zool. Hydrobiol.», XII, 1, 1943, S. 182—202.

Danka L. Beitrag zur Kenntnis der Ephemeropteren-Fauna Lettlands. — Folia Zool. Hydrobiol.», XII, 1, 1943, S. 1—12.

Danka L. Derīgās un kaitīgās vaboles. Rīga, Latvijas Valsts izd., 1950. 119 lpp.

D a n k a L. Materiāli par Rigas kukaiņu faunu, II. Cikādes — Auchenorrhyncha. — «Latv. ent.», 15, 1973, 8.—17. lpp.

Dybowski B. N. Versuch einer Monographie der Cyprinoiden Livlands. — «Archiv Naturk. Liv-, Ehst- und Kurlands», II Serie, III, 1862, S. 133—362.

E i c h w a 1 d E. Erstes Nachtrag zur Infusorienkunde Russlands. — «Bulletin Soc. nat. Moscou», 20, 1847.

Eglītis V. Material zur Oribalidenfauna Lettlands. — «Folia Zool. Hydrobiol.», XII, 1, 1943, S. 122—128.

Eglītis V. Acari, ērces. — Grдm.: Latvijas PSR dzīvnieku noteicējs, I. Rīga, 1957, 205.—249. lpp.

Eglītis V., Kaktiņa Dz. Augu nematodes un to apkarošana. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1953. 160 lpp.

Fischer J. B. Versuch einer Naturgeschichte von Livland.

Leipzig (I Aufl.), 1778. Kцnigsberg (II Aufl.), 1791. 850 S.

Fleischer J. G. Verzeichnis derjenigen Kдfer, die, so weit mir bekannt ist, als einheimische bis herzu noch nicht aufgefьhrt sind. — «Die Quatember, Zeitschr. Kurl. Ges. fьr Literatur und Kunst» (Mitau), I, 2, 1829, S. 9—19.

Flor G. Die Rhynchoten Livlands, I, II. Dorpat, 1860, 000 S.; 1861, 642 S.

Gimmerthal B. A. Catalogus Coleopterorum Livoniae. Riga, 1829. 4 lpp.

Gimmerthal B. A. Erster … .Zweiter …. Dritter…. Vierter Beitrag zur Dipterologie Russlands. — «Bulletin Soc. nat. Moscou», XVIII, Sec. pt., "IV, 1845, S. 287—331; XIX, III, 1846, S. 3—82; XX, Pr. pt., I, 1847, S. 175—223, Sec. pt., III, 1847, S. 140—208.

Gimmerthal B. Einiges ьber die Blattwespen …. — «Arbeiten Naturf.-Ver. Riga», I, 1847, S. 23.—60.

Greve K. Sдugetiere Kur-, Liv-, Estlands. Riga, 1909. 186 S.

Grinbergs A. Beitrag zur Kenntnis ьber Collembolen von Litoralzonen der Seen Lettlands. — «Revue Ecol. Biol. Sol», VIII, 2, 1971, S. 301—303.

Grьnwaldt W. Zur Apiden-Fauna Lettlands, I. Die Gattung Prosopis F. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 62, 1937, S. 97—102.

Grьnwaldt W. Zur Apiden-Fauna Lettlands, II. Die Unterfamilie Megachilinae. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 63, 1939, S. 87—96.

Grube A. E. Verzeichnis der Arachnoiden Liv-, Kur- und Ehstlands. — «Archiv Naturk. Liv-, Ehst- und Kurlands», II Serie, I, 1859, S. 415—486.

Ischreyt G. Zur Quellen-Fauna Kurlands. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 59, 1927, S. 15—21.

Jacobson H. Die Ameisenfauna der Kanjerseemoore. — «Folia Zool. Hydrobiol.», IX, 1, 1936, S. 143—165.

Jacobson H. Die Ameisenfauna des Ostbaltischen Gebietes. — «Zeitschr. Morph, цkol. Tiere», 35, 3, 1939, S. 389—454.

John O. Verzeichnis der bisher in Lettland gefundenen Thysa-nopteren. — «Konowia», 13, 1934, S. 81—93.

Johns O., Križus E. Latvijas kukaiņu noteicējs. Tauriņi. Rīga, 1932. 240 lpp.

Kačalova O. Usmas ezera makstenes. — «Latv. ent.», 1, 1960, 43.—52. lpp.

Kačalova O., Laganovska R. Zivju barības bāze Latvijas PSR ezeros. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1961. 104 lpp.

Kačalova O., Parele E. Daugavas mazsaru tārpi (Oligo-chaeta) un to nozīme zoobentosā. — «Latv. PSR ZA Vēstis», 1964, 9, 64,—70. lpp.

Kačalova O., Skrube I. Jaunas ziņas par Latvijas PSR upju viendienītēm (Ephcmeroplera). — «Latv. ent.», 13, 1971, 15.— 25. lpp.

K a 1 n i n š A. Medības un medību saimniecība. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1958. 436 lpp.

Kasparsons Ģ. Niedru lijas (Circus cte rūgi nosus) barošanās Engures ezerā 1958. gada vasarā. — Grām.: Latvijas putnu dzīve. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1960. 45.—51. lpp.

Kawall H. Hymenopteren in Kurland, mit Berьcksichtigung von Livland. Die Stacheltrдger (Aculeata Latr.). — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», IX, 2, 1855, S. 17—28.

Kawall H. Bienen in Kurland, mit Berьcksichtigung von Livland. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», IX, 6, 1856, S. 73—80.

Kawall H. Die Eucnemiden und Elateriden in Kurland und Livland. — «Stettiner ent. Zeitung», XIX, 10/12, 1858, S. 401—407.

Kawall J. H. Die Orthopteren und Neuropteren Kurlands. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 14, 1864, S. 155—168.

Kawall H. Die den genuinen Ichneumoniden verwandten Tribus in Russland, vorzugsweise Kurland. — «Bulletin Soc. nat. Moscou», 38, 1866.

Kawall J. H. Beitrдge zur Kenntnis der Kдfer (Coleoptera) in den russischen Ostseeprovinzen Kurland, Livland und Estland. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 17, 1869, S. 53—79.

Kupčs P. Die Cladoceren der Umgegend von Riga. — «Archiv fьr Hydrobiologie», XVIII, 1927, S. 273—315.

Lackschewitz P. Die Neuropteren und Trichopteren des Ostbaltischen Gebietes. — «Archiv Naturk, Ostbalt.», II Serie, XIV, 3, 1922. 64 S.

Lackschewitz P. Revision der Gimmerthalschen und Sin-tenisschen Tipuliden. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 59, 1927, S. 1—8.

Lackschewitz P. Nachtrag zu den Neuropteren und Tricho-pteren des Ostbдltischen Gebietes. — «Archiv Naturk. Estlands», II Serie, XIV, 4, 1929. 40 S.

Lackschewitz P. Ьber die Sciariden (Dipt.) des Ostbaltikum. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 61, 1934, S. 151—155.

Lackschewitz P. Die Fungivoriden des Ostbaltischen Gebietes. — «Arbeiten Naturf.-Ver. Riga», 21, 1937. 55 S.

Lackschewitz T. Zur Koleopterenfauna des Ostbaltischen Gebietes, I. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 59, 1927, S. 12—14.

Lackschewitz T., Mikutowicz J. Zur Koleopterenfauna des Ostbaltischen Gebietes, II. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 63, 1939, S. 48—76.

Lackschewitz T. Zur KoleopLerenfauna des Ostbaltischen Gebietes, III. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 64, 1942, S.

172—179.

Lapiņa I. Latvijas PSR peļveidīgie grauzēji. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1958. 64 lpp.

Lapiņa I. Jenolsuns. Rīga, «Zinātne», 1966. 64 lpp.

Lapiņa I. Gamazoīdu ērces kā biocenožu komponenti Latvijā. — «Latv. PSR ZA Vēstis», 1973, 5, 55.—61. lpp.

Latvijas PSR Dzīvnieku noteicējs. E. Tauriņa un E. Ozola red., Rīga, Latvijas Valsts izd. I (bezmugurkaulnieki), 1957. 872 lpp.; II (mugurkaulnieki), 1956. 304 lpp.

Latvijas dzīvnieki. Z. Spura red. Rīga, «Zvaigzne», 1966. 280 lpp.

Latvijas zeme, daba un tauta. N. Maltas un P. Galenieka red. Rīga, Valtera un Rapas akc. sab. apgāds. II (Latvijas daba), 1936. 640 lpp.

Lauksaimniecības dzīvnieku invāzijas slimības. H. Vaivariņas red. Rīga, «Liesma», 1965. 379 lpp.

Lazdiņa M. Latvijas iedzīvotāju helmintofauna un svarīgākās helmintozes. — «Latv. PSR ZA Vēstis», 1958, 12, 99.—110. lpp.

Lesiņa K. Aitu parazitārās slimības. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1962. 76 lpp.

Lesiņa K., Vīksne V. Atgremotāju moniezioze. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1958. 44 lpp.

L i e n i g F. Lepidopterologische Fauna von Livland und Kurland. — «Isis» (Leipzig), 1846, III, IV.

Lindberg H. Kдfer, gesammelt in Lettland 1931. — «Folia Zool. Hydrobiol.», IV, 2, 1932, S. 163—166.

Lцwis O. Ievērojamākie Baltijas putni. Rīga, 1893. 156 lpp.

Lutzau K. Die GroЯschmetterlinge der Umgegend Wolmars. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 39, 1896, S. 1—19.

Mannsfeld W. Zur Kenntnis der Hirudineenfauna Lettlands. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 61, 1934, S. 156—167.

Mansfelds V. Latvijas zivis. — Grдm.: Latvijas zeme, daba un tauta, II. Rīga, 1936, 489.—519. lpp.

M a z ī t i s Z. Vēžu selekcija un rūpnieciska audzēšana. Rīga, «Liesma», 1971. 72 lpp.

Mihelsone V. Latvijas savvaļas ūdens un piekrastes putnu sūcējtārpi. — Grām.: Latvijas putnu dzīve. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1960, 53.—87. lpp.

Mihelsone V. Latvijas PSR ūdens un piekrastes savvaļas putni kā mājputnu un zivju lenteņu izplatītāji. — «LLA raksti», XII,

1963, 71.—88. lpp.

Mihelsone V. Savvaļas putnu loma mājputnu kāšgalvju izplatīšanā. — «LLA raksti», XVI, 1965, 195.—197. lpp.

Mihelsone V. Pētījumi par stirnas helmintu faunu Latvijas PSR. — «LLA raksti», XXX, 1970, 230.—236. lpp. Mihelsons H. Putnu ceļošana. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1958. 108 lpp.

Mikutowicz J. Zur Koleopterenfauna der Ostseeprovinzen Russlands. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 48, 1905, S. 73—92. Mikutowicz J. Zur Koleopterenfauna der Ostseeprovinzen Russlands, II. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 54, 1911. S. 25—30.

Neilands J. Cūku metastrongiloze Latvijas PSR. — «Latvijas Lopk. un vet. zin. pētn. inst, raksti», XIII, 1962, 215.—225. lpp. Nolcken J. H. W. Lepidopterologische Fauna von Estland, Livland und Kurland. — «Arbeiten Naturf.-Ver. Riga», 2, 1868, 296 S.; 3, 1870, 175 S.; 4, 1871, 392 S.

O p m a n i s K. Ein Beitrag zur Kenntnis der Aphidenfauna Lettlands. — «LU raksti», XVIII, 1928, 387.—538. lpp.

Ozoliņš V. Bericht ьber hydracarinologische Untefsuchungen in Lettland, II. — «Folia Zool. Hydrobiol.», I, 2, 1930, S. 257—278. Ozols E. Novērojumi par kultūraugu kaitēkļiem 1930. un 1931.

gadā. — «Latvijas Augu aizs. inst. raksti», 2, 1932, 52.—63. lpp. Ozols E. Lauksaimniecības entomoloģija. Rīga, Latvijas Valsts izd., 1948. 408 lpp.

Ozols E. Lauksaimniecības entomoloģija. 2. izd. Rīga, Latvijas Valsts izd., 1963. 512 lpp.

Ozols E. Ziedošu pētersīļu loma jātnieciņu (Ichneumonidae, Hym.) barībā. — «Latv. ent.», 7, 1963, 3.—19. lpp.

Ozols E. Entomologa Jāņa Zirnīša atcerei. — «Latv. ent.», 8,

1964, 56.-59. lpp.

Ozols E. Plēvspārņi, Hymerioplera. — Grām.: Latvijas dzīvnieki. Rīga, 1966, 187,—202. lpp.

Ozols G. Priežu un egļu kultūru kaitēkļi un to apkarošana. Rīga, Latvijas rep. zin. tehn. inf. un prop. institūts, 1966. 40 lpp. Ozols G. Egles stumbra kaitēkļi un to ekoloģiskās grupas Latvijas PSR. — «Latv. ent.», 12, 1968, 19.—34. lpp.

Ozols G. Priedes un egles stumbra kaitēkļi un to apkarošana.

Rīga, Latvijas rep. zin. tehn. inf. un prop. institūts, 1970. 40 lpp. P a g a s t F. Cliironomic’en aus der Bodenfauna des Usma-Sees in Kurland. — «Folia Zool. Hydrobiol.», III, 2, 1931, S. 199—248. P a g a s t F., F r o e s e H. Beitrag zur Kenntnis der Quellenfauna

ZU

Lettlands. — «Inst. wiss. Heimatforschung», Mitteilung 9, Dorpat, 1933. 32 S.

P a u d e r e V. Latvijas PSR vistu helmintofauna un izplatītākās helmintozes. — «LLA raksti», V, 1956, 251.—255. lpp.

Paudere V. Latvijas PSR mājas pīju un zosu helmintofauna un izplatītākās helmintozes. — «LLA raksti», VI, 1957, 321.— 328. lpp.

Paudere V. Latvijas PSR mājputnu helmintofauna un izplatītākās helmintozes. — «LLA raksti», VII, 1958, 325.—341. lpp.

Pavasars J. Cīņa ar kartupeļu lapgrauzi jāturpina. — «Dārzs un Drava», 1972, 6, 12.—13. lpp.

Pētersons H. Atzīmes par Daugavas gliemežiem apgabalā no Krāslavas līdz Daugavgrlvai. Rīga [litografēts izd.l, 1932. 10. lpp.

Pētersons H. Atzīmes par Gaujas baseinā atrodamiem recen-tiem un subfossiliem gliemežiem. — Grām.: Raksti par Gauju. Rīga, 1933, 86.—106. lpp.

[Precht K.] Verzeichnis der bis jetzt vornehmlich in der Umgegend von Riga und im Rigischen Kreise bekannt gewordenen und systematisch bestimmten kдferartigen Insecten. Riga, 1818. 39 S.

Priedltis A. Dobumperētāji putni un augļu dārzu kaitēkļi. Rīga, Latvijas Valsts izd., 1958. 151 lpp.

Princis K. Ьbersicht ьber die Orthopteren- und Dermapteren-fauna Lettlands. — «LU raksti, turpinājums, Dabas zin. nodaļas sērija», I, 2, 1943, S. 65—96.

Pьtele V. Flea beetle fauna in Latvian SSR. — «Proc, XIII Int. Congr. Entomology (Moscow)», I, 1971, p. 189—190.

R a s i ņ a B. Krāšņuma kokiem un krūmiem kaitīgās bruņutis Latvijas PSR. — «Latv. ent.», 1, 1960, 9.—16. lpp.

R a t h 1 e f H. Coleoptera Baltica. Kдfer-Verzeichnis der Ostseeprovinzen. Dorpat, 1905. 215 S.

Redliha A. Malārijas odu izplate un ekoloģija Latvijas PSR. — «Latv. ent.», 12, 1968, 39.—48. lpp.

R u p a i s A. Dārzkopībā kaitīgās laputis un to apkarošana. Rīga, «Zinātne», 1965. 92 lpp.

Sagemehl M. Verzeichnis der in Est-, Liv- und Curland bisher gefundenen Bienen. — «Archiv Naturk. Liv-, Ehst- und Kurlands», II Serie, VIII, 4, 1882, S. 451—466.

Saudzējiet un mīliet dabu. P. Valeskalna red. Riga, Latv, PSR ZA izd., 1958. 200 lpp.

Schlesch H. Die Land- und Sьsswassermollusken Lettlands. — «Korr.-Bl. Naturf.-Ver. Riga», 64, 1942, S. 246—360.

Schneider G. Die Clupeiden der Ostsee. — «Cons. perm. explor. mer, Rapport et Proces-verbaux», 9, 1908.

Schneider G. Die Sьsswasserfische des Ostballikums uni ihre

Verbreitung innerhalb des Gebietes. — «Archiv fьr Hydrobiologie», XVI, 1925.

Schubart O. Weitere Beitrдge zur Diplopoden-Fauna Lettlands. — «Folia Zool. Hydrobiol.», II, 1, 1930, S. 10—20.

S e i d 1 i t z G. Fauna Baltica. Die Kдfer (Coleoptera) der Ostseeprovinzen Russlands. Dorpat, 1872—1875.

S e i d 1 i t z G. Fauna Baltica. Die Kдfer (Coleoptera) der deutschen Ostseeprovinzen Russlands. Zweite Auflage. Kцnigsberg, 1887—1891. 1078 S.

Šiliņš J. Latvijas rāpuļi un abinieki. — Grдm.: Latvijas zeme, daba un tauta, II. Rīga, 1936, 468.—488. lpp.

Šiliņš J., Lamsters V. Latvijas rāpuļi un abinieki. Rīga, Valtera un Rapas akc. sab. izd., 1934. 96 lpp.

Skuja H. Beitrag zur Algenflora Lettlands, I, II. — «Acta Horti Bot. Univ. Latv.», VII, 1934. S. 25—86; XI/XII, 1939, S. 41—169.

S 1 e v o g t B. Die Grossfalter (Macrolepidoplera) Kurlands, Livlands, Estlands und Ostpreussens. — «Arbeiten Naturf.-Ver. Riga», 12, 1910. 237 S.

Sloka J. Latvijas PSR ezeri un to zivis. Riga, Latv. PSR ZA izd., 1956. 48 lpp.

Sloka J. Latvijas PSR abinieki un rāpuļi, to nozīme un kaitīgums. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1961. 64 lpp.

Sloka N. Bezmugurkaulnieku zooloģijas praktikums. [2. izd.] Rīga, «Zvaigzne», 1971. 227 lpp.

S p u r i s Z. Par Latvijas PSR ezeru pamatbiotopu svarīgākām dzīvnieku sugām un to izplati. — «Latv. PSR ZA Vēstis», 1953, 9, 67.-82. lpp.

S p u r i s Z. Cilvēkam un mājlopiem kaitīgie divspārņi. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1955. 72 lpp.

S p u r i s Z. Materiāli Latvijas PSR ziedmušu (Syrphidae) faunai. — «Latv. PSR ZA Vēstis», 1956, 9, 99.—109. lpp.

Spuris Z. Vietējās blakšu sugas. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1957. 64 lpp.

Spuris Z. Mūsu ezeru bioloģija. Rīga, Latvijas Valsts izd., 1958. 100 lpp.

Spuris Z. Par sinantropo divspārņu un tiem radniecīgo sugu faunu un ekoloģiju Latvijas PSR. — «Latv. PSR ZA Vēstis», 1958, 5, 49.-54. lpp.

Spuris Z. Balto stārķu skaitīšanas rezultāti Latvijas PSR 1958. gadā. — Grām.: Latvijas putnu dzīve. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1960, 99—109. lpp.

Spuris Z. Jaunas ziņas par Latvijas PSR dunduru (Tabanidae) faunu. —«Latv. ent.», 3, 1961, 51.—58. lpp.

Spuris Z. Piezīmes par Latvijas PSR Straliomyidae (Diptera) faunu. — «Latv. ent.», 3, 1961, 82 —85. lpp.

Spuris Z. Usmas ezera trlsuļodu kāpuri. «Latv. ent.», 4, 1961, 39.—48. lpp.

S p u r i s Z. Jaunas ziņas par spāru izplati Latvijā. — «Latv. ent.», 7, 1963, 2i.—40. Ipp.

Spuris Z. Faunistiski materiāli par ģints Aedes dzēlējodiem Latvijas PSR. — «Latv. ent.», 10, 1965, 28.—32. Ipp.

Spьris Z. Makstenes (Trichoplera) Daugavā starp Ķegumu un Rīgu 1969. gadā. — «Latv. ent.», 14, 1971, 37.—46. Ipp.

Spuris Z. Dažas ziņas par dzimtas Asilidae mušām Latvijas faunā. — «Latv. ent.», 15, 1973, 33.—43. Ipp.

Spuris Z. G. Zeidlica monogrāfija par vabolēm sērijā «Fauna Baltica» (1887—1891). — «Latv. ent.», 15, 1973, 44.—50. Ipp.

Spuris Z., Lapiņa I., Kasparsons Ģ. Mušu aizsargājamie dzīvnieki. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1958. 76 Ipp.

Spuris Z., S m i t s V. Putnu rezervāts. Rīga, Latvijas Valsts izd., 1962. 168 Ipp.

Stiprais M. Materiāli par Rīgas kukaiņu faunu, III. Skrejva-boles — Carabidae. — «Latv. ent.», 15, 1973, 18.—29. Ipp.

Strautzels T. Zusammenfassung der Ergebnisse der Storchbestandszдhlung in Lettland 1934. — «Omithologische Monatsberichte», 50, 3, 1942.

Šiliņa S. Pētījumi par Latvijas brūno govju spurekļa faunu. — «LLA raksti», VI, 1957, 303.—312. Ipp.

Š m i t s V. Mizgrauži. Rīga, Latvijas Valsts izd., 1960. 208 Ipp.

Š m i t s V. Pārskats par Latvijas skrejvaboļu (Carabidae) materiāliem Latvijas valsts universitātes Zooloģijas muzejā. — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 3, 1968, 27.—36. Ipp.

Š u 1 c s A. Latvijas tauriņu faunas pētniecības vēsture. — «Latv. ent.», 14, 1971, 3.—20. Ipp.

Tauriņš E. Saudzēsim rāpuļus. — Grām.: Saudzējiet un mīliet dabu. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1958, 139.—144. Ipp.

Tauriņš E. Arī abinieki jāsaudzē. — Grām.: Saudzējiet un mīliet dabu. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1958, 145.—150. Ipp.

Teich C. A. Baltische Lepidopteren-Fauna. — «Arbeiten Na-turf.-Ver. Riga», 6, 1889. 162 S.

Transehe N. Latvijas zīdītāj dzīvnieki. — Grām.: Latvijas zeme, daba un tauta, II. Rīga, 1936. 345.—385, Ipp.

Transehe N. Die Vogelwelt Lettlands mit Berьcksichtigung der Nachbargebiete. Hannover-Dцhren, Verlag H. Hirschheydt,

1965. 231 S.

Transehe N., Sināts R., Latvijas putni. Rīga, Mežu departamenta izdevums, 1936. 349 Ipp.

Trauberga O. Beitrag zur Kenntnis einiger in Lettland vorkommender Arten der Gattungen Lithobius und Geophilus. — «LU raksti», XX, 1929, 31.—70. Ipp.

Trauberga O. Einige fьr Lettland neue Arten der Gattungen Geophilus und Clinopodes nebst einigen Bemerkungen ьber die Variabilitдt von Lithobius forficatus Linnй (Cbilopoda). — «Folia Zool. Hydrobiol.», IV, 1, 1932, S. 6—12.

Trauberga O. Latvijas zemākie dzīvnieki. — Grām.: Latvijas zeme, daba un tauta, II. Rīga, 1936, 577.—638. Ipp.

Trauberga O. Beitrag zur Kenntnis einiger in Lettland vorkommender Sьsswasser-Bryozoen-Arten. — «Folia Zool. Hydrobiol.», X, 2, 1940, S. 479—484.

Trauberga O. Die Sьsswasserschwammfauna Lettlands. — «LU raksti, turpinājums, Dabas zin. nodaļas sērija», I, 1, 1943, S. 1—63.

Trauberga O. Prolozoa, vienšūņi. — Grām.: Latvijas PSR dzīvnieku noteicējs, I. Rīga, 1957, 6.—35. Ipp.

Tumšs V. Beitrag zur Kenntnis der Pseudoscorpionenfauna Lettlands. — «Folia Zool. Hydrobiol.», VII, 1, 1934, S. 12—19.

Tumšs V. Par Latvijas PSR neīsto zirnekļu (Opiliones) faunu. — «Latv. ent.», 7, 1963, 53.—58. Ipp.

Tumšs V. Materiāli Latvijas lapseņu (Hymenopleia, Vespidae) faunai. — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 3, 1968, 15.—26. Ipp.

Tumšs V. Materiāli Latvijas racējlapseņu (Hymenoplera, Sphe-cidae) faunai, I. — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 4, 1970, 67.-87. Ipp.

Tumšs V. Leptochilus (Euodynerus) dantici (Rossi) arī Latvijā. — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 4, 1970, 135.—136. Ipp.

Tumšs V. Materiāli Latvijas bišu (Hymenoptera, Apoidea) faunai, I. — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 8, 1972, 5.— 24. Ipp.

Tumšs V., Maršakovs V. Ziņas par Latvijas krāšņlapsenēm (Hymenoplera, Chrysididae). — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 4, 1970, 89.—96. Ipp.

Tumšs V., Maršakovs V. Materiāli Latvijas racējlapseņu (Hymenoplera, Sphecidae) faunai, II. — «Latv. valsts univ. Zool. muzeja raksti», 6, 1970, 19.—33. Ipp.

V ī k s n e A. Trihinellozes izplatība Latvijas PSR un kažokzvēru izsargāšana no invāzijas. — «Latv. PSR Vet. ārstu biedrības raksti», 1965, 81.—85. Ipp.

Vīksne V. Sūcējtārpi, to izraisītās slimības un apkarošana. Rīga, Latv. PSR ZA izd., 1961. 200 Ipp.

Vilks K. Putnu perēkļu postījumi. — «Daba un Zinātne», 1939, 1, 51.—54. Ipp.

Vismanis K. Burtnieku ezera zivju parazītu fauna. — «Latv. valsts univ. zin. raksti», 39, 1961, 113.—127. Ipp.

Wahl E. Die Sьsswasser-Bivalven Livlands. — «Archiv Naturk. Liv-, Ehst- und Kurlands», II Serie, I, 1855, S. 75—148.

Zariņa R. Vistu kokcīdiju sugu sastāvs Latvijas PSR. — «Latv. PSR ZA Vēstis», 1962, 9, 85.-88. Ipp.

Zirnītis J. Latvijā uz Ribes sugām dzīvojošās lapu utis. — «Latvijas Augu aizs. inst. raksti», 1, 1930, 5.—14. Ipp.

Л а п и н я И. М. Распределение по биотопам личинок красно-телки Trombicula zachvatkini Schlug. (Acarina, Trombidi formes)

в условиях Латвийской ССР. — «Изв. АН Латв. ССР», 1970, 11, с. 25—32.

Л а п и н я И. М. Новые данные о бокоплаве Bathyporeia piloša Lindstrцm в южной части Рижского залива. — «Изв. АН Латв. ССР», 1972, 5, с. 56—60.

Л е с и н я К. П. Изучение гельминтофауны европейской рыжей полевки (Clethrionomys glareoпus) в Латвийской ССР. — «Тр. И-та биологии АН Латв. ССР», XII, 1959, с. 273-282.

Л е с и н я К. П. Распространение и динамика кокцидиоза овец в Латвийской ССР. — «Тр. И-та биологии АН Латв. ССР», XX, 1961, с. 319—323.

Лукин Е. И. К характеристике фауны пиявок Латвии. — «Тр. И-та биологии АН Латв. ССР», V, 1958, с. 219—223.

Л у с и с Я. Я. О биологическом значении полиморфизма окраски у двуточечной воровки (Adalia bipunctata L.). — «Latv. ent.», 4, 1961, 3.—29. 1pp.

Маршаков В. Г. Дополнение к фауне складчатокрылых ос (Vespidae) Латвийской ССР. — «LVU Zool. muzeja raksti», 4, 1970, 133.—134. lpp.

Михельсон В. К. Гельминтофауна диких водоплавающих птиц и их значение как резервентов гельминтов рыб и домашних птиц в Латвийской ССР. Рига, 1965. 30 стр.

Михельсон В. К. Материалы по гельминтофауне диких птиц Латвии. — В кн.: Экология водоплавающих птиц Латвии. Рига, 1968, с. 243—257.

Николаев И. И. Видовой состав рыб Латвийской ССР. — «Тр. Латв. отд. ВНИРО», I, 1953, с. 5—27.

О з о л и h ь ш В. Я. Фенология развития свекловичной мухи и ее паразитов как основной фактор, определяющий тактику борьбы с этим вредителем. — «Latv. ent.», 14, 1971,

64.—68. lpp.

О з о л с Э. Я. Изучение вредителей хлебных злаков и меры борьбы с ними в Латвийской ССР. — В кн.: Сб. трудов по защите растений. Рига, 1956, с. 35—42.

Паудере В. Я. Гельминтофауна и основные гельминтозы домашних птиц в Латвийской ССР. Рига, I960. 17 стр.

Петров В. М. Паутинные клещи Латвийской ССР и биологический метод борьбы с ними. — В кн.: Второе акарол. сов. (тезисы), 2. Киев, 1970, с. 67—68.

П у т е л е В. О. Исследования по фауне и экологии земляных блошек (Coleoplcra, Chrysomelidae, Hallicinae)

Латвийской ССР. Елгава, 1970. 36 стр.

Р а с и н я Б. П. Новые виды мучнистых червецов (Coccoidea,

Pseudococcidae) из Латвийской ССР. — «Latv. ent.», 11, 1966, 3.—29. lpp.

Р а с и н я Б. П. Новый вид мучнистых червецов Pseudococcus pseudopcrrisii Rasiņa (Coccoidea, Pseudococcidae) из Латвийской ССР. — «Latv. ent.», 13, 1971, 3.—6. lpp.

Рейнсоне А. Д. Паразитофауна рыб промысловых озер Латвийской ССР. — «Рыбное хоз. внутр. водоемов Латв. ССР», III, 1959, с. 145—162.

Р у п а й с А. А. Дендрофильные тли в парках Латвии. Рига, И-во АН Латв. ССР, 1961. 252 стр.

Р у п а й с А. А. Атлас дендрофильных тлей Прибалтики. Рига, «Зинатне», 1969. 364 стр.

С в и к л е М. Я. Жужелицы агробиоценоза картофельных полей в условиях Латвийской ССР и их роль как потенциальных энтомофагов колорадского жука (Leptinotaisa decemline ala Say). —

В кн.: Мат. 7-го Прибалт, сов. по защите растений, I. Елгава, 1970, с. 94—97.

С л о к а Н. А. Зоопланктон нижнего течения реки Даугавы. Рига, 1956. 19 стр.

С л о к а Н. А., С л о к а Я. Я. Материалы по биологии молоди промысловых рыб озера Дридза. — «Рыбное хоз. внутр. водоемов Латв. ССР», I, 1955, с. 119—135.

С л о к а Я. Я. Материалы о фауне пиявок (Hirudinea) Латвийской ССР. — «Изв. АН Латв. ССР», 1956, 3, с. 89—93.

С п у р и с 3. Д. Стрекозы Латвийской ССР. Рига, И-во АН Латв. ССР, 1956. 96 стр.

С пу р и с 3. Д. Фауна ручейников озер Латвии. — «Latv. ent.», Suppl. I, 1967. 115 lpp.

Спурис 3. Д. Фауна ручейников Прибалтики. Киев, 1970. 30 стр.

Стары П., Ру п а й с А. Паразиты дендрофильных тлей Прибалтики. — «Latv. ent.», 7, 1963, 63.—67. lpp.

Стары П., РупайсА. Новые данные о паразитах тлей в Прибалтике. — «Изв. АН Латв. ССР», 1964, 8, с. 61—68.

Стипрайс М. А. Новые данные к фауне жужелиц Латвийской ССР. — «Тр. И-та биологии АН Латв. ССР», V, 1958, с. 91—110.

Стипрайс М. А. Некоторые данные о жуках-дровосеках Латвийской ССР. — В кн.: Фауна Латвийской ССР, IV. Рига, 1964, с. 241—250.

Суворов Е. К. — «Тр. Балтийской экспедиции», I, II. Петербург, 1910, 1913.

Тима Ч. Б. Материалы по корму дуплогнездников в сосновых насаждениях Латвийской ССР. — В кн.: Привлечение полезных птиц-дуплогнездников в лесах Латвийской ССР. Рига, 1958, с. 187—220.

Цинитис Р. Я. Жужелицы в агробиоценозе картофельного поля. — «Latv. ent.», 5, 1962, 25.—28. lpp.

Циновскис Я. П. Рогохвосты и пилильщики. Рига, И-во АН Латв. ССР, 1953. 210 стр.

Циновскис Я. П. Биологические основы установления прогноза окукливания личинок майских жуков. Рига, И-во АН Латв. ССР, 1958. 339 стр.

Циновскис Я. П., Е г и н а К. Я. Использование энтомоф-торовых грибов в борьбе с вредителями тепличных культур. — В кн.: Мат. 7-го Прибалт, сов. по защите растений, I. Елгава, 1970, с. 47—48.

Ш енигсон Б. С. Предварительные данные по выявлению протофауны населения Латвийской ССР. — В кн.: Тезисы докл. I научно-коорд. сов. по паразитол. проблемам Лит. ССР, Латв. ССР, Эст. ССР и Белор. ССР. Вильнюс, 1957.

Ширака М. А., Гринберге А. Р., Шенигсон Б. С. К вопросу об эпидемиологии трихинеллеза в Латвийской ССР. — «Тр. И-та биологии АН Латв. ССР», V, 1958, с. 277—287.

Ш к у т е Б. Зоопланктон реки Даугавы (кроме низовья) и его роль в продуктивности и санитарно-биологической оценке реки. Тарту, 1971. 27 стр.

Штернберге М. Т. О фауне и экологии мошек(Simuliidae) больших текучих водоемов Латвийской ССР. — «Latv. ent.», 14, 1971, 21.—36. lpp.

Шульман С. С. Паразиты рыб водоемов Латвийской ССР. — «Тр. Гельминтол. лаб. АН СССР», IV, 1950, с. 278—281.

Шурин А. Т. Донная фауна Рижского залива. — «Тр. Латв. отд. ВНИРО», I, 1953, с. 77—113.

Шурин А. Т. Группировки донной фауны Рижского залива. — «Тр. Н.-иссл. и-та рыбного хоз. Совета народного хоз. Латв. ССР», III, 1961, с. 343—368.

Э г л и т е Р. М. Биология речной миноги в Латвийской ССР. — «Гидробиол. исслед.», I. Тарту, 1958.

Э г л и т е Р. М. Питание речной миноги — Lampeha lluvialilis (L.) в море. — «Зоол. журнал», 1958, 10.

Эглитис В. К. Фауна почв Латвийской ССР. Рига, И-во АН Латв. ССР, 1954. 263 стр.

Эльберг К. Ю. К фауне мух семейства Sciomyzidae Латвии. — «Latv. ent.», 12, 1968, 49.-62. lpp.

Юделович И. С., Поликарпова Л. И. Материалы по борьбе с малярией в Латвийской ССР. — «Мед. паразитол. и паразитарные болезни», 1957, 6.

Яковича Г. О. Нематоды сахарной свеклы. — В кн.: Фауна Латвийской ССР», IV. Рига, 1964, с. 129—144.

Я к ш и с Я. Я. К вопросу об изучении питания хищных птиц. — «Зоол. журнал», 1952, 6, с. 948—950.

Янковская А. И. Фауна гидракарин рыбоводных прудов и некоторых других пресноводных водоемов Латвии. — «Рыбное хоз. внутр. водоемов Латв. ССР», III, 1959, с. 199—-

224.

ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS (latviešu valodā)

Ar zvaigznīti atzīmētas lappuses, kurās ir attēli.

Abinieki 8, 11, 18, 48, 75, 84, 193, 195, 201, 207, 208

— astainie 84

— bezastainie 85 Adatādaiņi 4, 204 Adatzivis 95, 98 Adgrauži 144

— divpunktu 144

— jostainais 144 Adoleskārijas 206

Airkāji (vēžveidīgie) 5, 6, 111, 201

Airkāji (zīdītāji) 19 Airkājis, asaru 112

— zivju 112

— zušu 112

Airvaboles 140, 141, 142

— zeltmalu 142

Aita 200, 201, 206, 209, 215, 216 Akmeņgrauzis 93, 98

— bārdainais 93 Akmeņplekstes 97, 98 Aktlnijas 212 Ālants 91, 98

— zelta 91 Alatas 90, 99

Alnis 24—25*, 28, 29, 30* Alotājmušas (alotājas) 170, 177 Amēbas 217

— dizentērijas 217

— dūņu 217

— mainīgā 217

— starainā 217 Amidostomoze 201 Apajmutes 11, 100 Apodziņš 62

Apogs, bikšainais 62

— māju 62 Āpsis 18, 193

Asaris 95, 98, 99, 125, 144—145* 172, 193, 196, 201, 207, 208, 210

Asarveidlgās zivis 95 Asinsblaktis 133 Asinssporaiņi 117, 216 Astainītis, ozolu 167 Astoņzobis, egļu 151 Ate 97

Augutis 134, 135, 136 Aurēlija, ausainā 212 Ausleja 91 Aveņvaboles 144

Babeziela, vēršu 216 Balantidijs, cilvēka 219 Baloži 73, 76, 118

— klinšu 61

— lauku 60, 72

— māju 32, 61

— meža 61 Baložveidīgie putni 60 Baltblusiņa, kļavu 138

— kumeļpēdu 138

— siltumnīcu 138 Balteņi 159

— kāpostu 159, 169, 184

— krūkļu 159

— rāceņu 159, 169

— rezēdu 4, 157 Baltirbe 6 Baltvēderis 45 Barbe, upju 92 Barkstenis, kaķpēdiņu 169

— niedru 169

•— šaurspārnu 168 Bārkšspārņi 130 Bdelocefala, punktainā 204 Bebrs 6, 8, 9, 20

— upju 21*, 22*

Bezdelīga 33, 35, 36, 71, 72, 73 ' Bezgalvkausaiņi 11 Bezmugurkaulnieki 65, 75, 123, 181, 204, 214, 219 Bezzobes 106

— dīķu 106

— ezeru 107

— upju 107 Bišmušas 177 Bišveidīgie 188, 191

Bites 7, 175, 182, 188, 189—192

— bezdzeloņa 189

— lapgriežu 190

— mājas (medus) 189, 190, 192

— vientuļās 175, 189 Bitīnija, Līča 103, 206

— parastā 103 Bizāmžurka 20

Blaktis 131, 136, 170, 188

— bērzu spurdžu 132

— bezdelīgu 133

— dzeltenā čemurziežu 133

— gultas 133

— lucernas 7, 133

— priežu mizas 132

— pūkainā pļavu 133

— skābeņu-vīgriežu 132

— spīdīgā pļavu 133

— zaļā dārzu 133

— zaļganā čemurziežu 133

— zemsegas 132 Blusas 12, 118, 170, 181

— cilvēka 181

— kurmju 181

— mēra 181

— putnu 181

— žurku 181

Blusiņas, lapu, sk. Lapu blusiņas Brakonīdi 184 Brētliņa 5, 88

— Baltijas 89 Briedis, raibais 9 Briežvaboles 139, 146

— blāvā 146

— dižā 146 Brūnkaklis 4, 46, 74 Bruņērces 121, 210 Bruņublaktis 131

— parastā 131

•— svītrainā 131 Bruņurupucis, purvu 8, 80 Bruņutis 138

— aspidistru 139

— grimoņu 138

— iegarenā 133

— komatveida 138

— lauru 139

•— orhideju 139

— vītolu 138 Burātājs, vētras 39

Caunas 77, 200

— akmens 18

— meža 18 Cauruļblaktis 134 Cekuldūkuris 37, 38*, 73 Cekulkode, kāpostu 166, 170 Cekulpīle 46, 74 Cekulzilīle 68 Celmmušas 175

Ceplīši 33, 72

Cērmes 199, 200, 201

— cilvēka 199

— cūku 200

— vistu 201

Cianeja, smalktaustekļu 212 Cielavas 36, 68

— baltā 68, 73

— dzeltenā 68, 73, 125 Cietspārņi sk. Vaboles Cigārtinis, bērzu 151 Cikādes 134, 135, 178

— graudaugu 135

— putu 135 Cikādīte, gobu 135

— rožu 135 Cikādlapsenes 187 Ciklopi 111, 210 Cilindrgliemeži 105 Circeņi 128

— māju 128

Ciršļi 12, 48, 119, 180, 193

— mazais 14, 130

— meža 14*, 181

— ūdens 14

Cīruļi 34, 35, 67, 73, 76, 77

— cekulainais 67

— lauku 67

— sila 67

Cūka (mājas) 200, 202, 209, 210, 219

— meža 6, 9, 24—25*, 28, 29*. 193, 200

Čakstes 71

— brūnā 71

— lielā 71, 74 Čaulamēbas 217 Čipste, koku 68, 72

— pļavu 68, 73 Čunčiņš 69 Čurkste 61, 72, 73

— krastu 72, 118 Čūskas 80

— gludenā 8, 83, 144—145* Čūskzivs 95

Dadzītis 67 Dakšaste, alkšņu 168

— pelēkā 144—145*, 161, 168 Dakšastīte, apšu 168 Dambriedis 9 Dārzpūcltes sk. Pūcītes Daudzacis, slaidais 205 Daudzkāji 121 Degunradžvabole 147

Dēles 193, 195

— zivju 196 Delfīns 19

Dendrocēla, baltā 204 Dendrokomēta, dīvainā 219 Desmitkāji 114

Dikrocelija, lancetiskā 205, 206 Dīķgliemeži 104

— ausveida 105

— lielais 105, 207

— mazais 105, 205

— ovālais 105

— purvu 105 Dinoflagelāti 214 Diplūras 124

Divspārņi 123, 131, 170, 184, 188

— mušveida 171

— odveida 171 Diždunduri 174

— briežu 174

— govju 174 Dižgliemenes 102, 106

— ezeru 106

— slaidā 106

— upju 106 Dižknābis 66 Dižsienāzis, pļavu 129 Dižskudras 186 Dižsliejka 195 Dižspāres 127 Dižsprīžmetis sk. Sprīžmeši Dižtauriņi 159

— cīrulīšu 156, 159

— čemurziežu 159

— laimiņu 159

— plūmju 157, 159 Dobumskudra 186 Dreisena, mainīgā 107 Dugezija, tumšā 204

— raibā 205

Dūkuri 33, 37, 74, 76 Dūkurveidīgie putni 37 Dumbrcālis 4, 53*, 74 Dumpji 74

— lielais 41*, 42

— mazais 42 Dunduri 170, 174, 190 Dūņenes 152

Durba 92 Dūrējutis 130 Dzeguze 61, 72 Dzegužveidīgie putni 61 Dzēlēj lapsenes 185, 189 Dzēlējodi 120, 170, 172 Dzēlējskudra, rudā 186 Dzelkņgalvji 201, 202

— līdaku 201

— varžu 201

— zušu 201 Dzeloņgalves, jūras 97 Dzeļsporaiņi 215, 218 Dzeltenītis, purvu 156

— zaigojošais 5 Dzenītis, zivju 63, 73 Dzeņi 34, 35

— baltmuguras 63

— bišu 63

— dižraibais 64*, 72, 75

— mazais 63, 72—73*

— trlspirkstu 63 Dzeņveidīgie putni 63, 77 Dzērve 6, 8, 52*, 53, 76, 79 Dzērvjveidīgie putni 53 Dziedātājputni 35, 50 Dziedātāj sienāzis, parastais 145* Dzilnas 34

— melnā 63, 72 *— pelēkā 63

— zaļā 63

Dzilnīši 34, 68*, 72—73*, 78 Dzintargliemeži 105

Efidatija, Millera 213 Eiglena 215 Eimērijas 216 Entamēba 217

Ērces 4, 12, 117, 119, 120, 121, 139, 170, 184

— alkšņu lapu 119

— bumbieru lapu 119

— cilvēka matu 119

— cilvēka kašķa 120

— gamazoldu 118

— ganību 117, 216

— graudzāļu 119

— iksodīdu 117

— lazdu pumpuru 119

— mājputnu 118

— matu makstu 119

— miltu 119

— parastā miltu 120

— pīlādžu lapu 119

— plūmju lapu 119

— sakņu (sīpolu) 121

— sārtērce strupastu 119

— siera 121

— spalvu 120

— suņu 117, 216

— taigas 117

— upenāju pumpuru 118

— vistu kāju 120

— zemenāju 119

— zvēru 117

— žāvēto augļu 121 Ērgļi 7, 46, 47, 50

— čūsku 8, 47

— jūras 8, 47, 74, 75, 76

— klinšu 8, 47

— mazais 8, 46, 47, 72, 74, 75

— vidējais 8, 47, 74

— zivju 8, 50, 74, 75, 76 Erickiņš 71, 77

— melnais 4, 71

Ezelītis, ūdens 113, 201, 202, 204 Ezis 12, 13

Fasciola, aknu 205 Fazāns 9, 53 Filometra, lūša 201 Flagelāti 214 Flamingo 42

Flamingoveidīgie putni 42 Forele, strautu 91, 98, 210

Gaigalas 46, 72, 73, 77, 78 Gailis, Bankivas 37 Ga ļenes 180 Galvkāji 102 Galvkausaiņi 4, 11 Gārgales 73

— brūnkakla 37

— melnkakla 37 Gārgaļveidīgie putni 37 Garkāji 171

— dārzu 171

— purvu 171 Garkaklis 45 Gārņi 75

Gārnis, zivju 24—25*, 42, 76, 207 Cauras 34, 42, 44, 73, 76, 78

— garknābja 24—25*, 46

— lielā 46, 72

— mazā 46

Gliemenes 102, 106, 113 Gliemeņvēži 111 Gliemeži 102, 103, 206, 208

— sauszemes 206 Gliemežmušas 177 Gliemji 4, 102, 194, 195, 204

— ūdens 102 Glodene 81*, 144—145* Glotsporaiņi 218

Glud spolītes 105 Gobija, melnā 97 Govs 206, 209, 216, 219 Grauzēji 19

— peļveidīgie 6, 8, 12, 13, 19, 47, 117, 119, 130, 180, 181

Grauzējkodes 155 Grauzējutis 129 Gredzenūbele 4, 61 Gregarlnas 214, 216 Gremzdgrauzis, bērzu 151 Grēvis 113 Griezes 33, 53, 56 Grozgalvītis 63 Grundulis 92, 98, 99 Gugatnis 57*, 58, 74 Gulbji 8, 42, 44, 76 *— mazais 45

— paugurknābja 43*, 44

— ziemeļu 32, 45 Ģirļicis 66

Helicerāti 109, 115 Hermesi 136 Hidras 212, 214

— kātainā 212

— pelēkā 212

— za]ā 212 Hidrozoji 212 Hilodonela, karpu 219 Hordaiņi 4, 11

Ihtioftīriuss 219 Irbe 30

— meža 34, 50 Iskājis, priežu 174 Issmeceris, priežu brūnais 151 Isspārņi 143

Jāņtārpiņš 139, 143 Jātnieciņi 116, 175, 182, 184

— tumšie 184

Jenotsuns 9, 15, 16*, 78, 200 Jugliņš 92 Jūlijvabole 146 Jūnijvabole 146 Jūrasbuļļl 97, 98, 99

— ziemeļu 97

— zilais 97 Jūrascūka 19 Jūrasgrunduli 97, 98

— mazais 97

— melnais 97 Jūraszaķi 97, 98

Kaijas 35, 44, 46, 60, 73, 75, 76, 205, 207

•— melnspāmu 60, 207

— reņģu 60 Kailamēbas 217 Kailgliemeži 102, 105

— lielais 105

— lauku 105

— meža 105

— raibais 105

— rūsganais 105

— tīrumu 105

— tumšais 105 Kajaks 60*, 207 Kākauji 46, 73 Kaķis 77, 200, 209

Kamenes 7, 8, 177, 180, 189, 190, 191*, 192

— akmeņu 192

— tīrumu 192 Kamielīši 152 Kanārijputniņš 76 Kaņepītis 35, 67 Kaprači 143

— raibais 143 Kāpurmušas 180, 170 Karmīnpūcīte sk. Pūcītes Karpas 91, 98, 172, 201, 208,

209, 219

Karputs 112 Karpveidīgās zivis 91 Karūsa 93, 98, 99, 208 Katarakta, parazitārā 207 Kaulene, parastā 122 Kaulmušas 179

— briežu 179 Kaulzivis 89 Kaza 206 Kaze 92, 98 Kladoceras 110 Klejotājsisenis 5, 129 Klijas 46

— melnā 48, 74, 75

— sarkanā 48, 74, 75 Klijāns 46, 72, 74, 75

— bikšainais 48

— peļu 48*, 73 Klijkaijas 60 Knābjgalvji 152, 153 Knišļi 170, 173 Kodes 166

— brūnā graudu 166

— drēbju 166

— drogu 166

— gartaustu 155, 166

— gartaustu ābeju 166, 169

— gartaustu apšu 166, 168

— gartaustu melnbrūnā 166

— gartaustu pelēkā 167

— gartaustu viršu 166

— loku 169

— raibā graudu 166 Kokcīdijas 216

Koksngrauži 139, 147, 148, 183

— apšu lielais 148

— apšu mazais 148

— apšu tumšais 148

— celmu sarkanais 149

— egļu lielais 148

— egļu mazais 148

— ēku 148

— ēku zilais 148

— priežu lielais 148

— sausseržu 149

— skujkoku ligzdu 148

— vītolu melnais 148

— vītolu zaļais 148

— vītolu zaru 148 Koku varde 7, 8, 85 Kolembolas 123, 124 Koraļļi 212

Kordilofora, Kaspijas 212 Kordulidi 127 Kovārnis 34, 35, 61, 65, 73 Krabis, Ķīnas 5, 114 Krāsspārņi 127

— upju 125, 127 Krāšņlapsenes 185 Krāšņpūcītes sk. Pūcītes Krāšņspāres 127 Krāšņvaboles 144, 183 Krauklis 35, 44, 65, 72

— jūras 39 Krauķis 65, 73 Krenobija, Alpu 204 Krevetes 114 Krīklis 45, 73, 207 Krupji 85, 193

— parastais 85, 144—145*

— smilšu 85

— zaļais 85

Krustknābļi 33, 34, 35, 66, 72

— egļu 66 Ktenoforas 212

Kuitala 58, 59*, 74 Kukaiņēdāji 12

Kukaiņi 4, 12, 123, 170, 184, 187, 201, 214, 218

— asinssūcēji 170 Kumacejas 114

Kurmis 12, 13, 48, 118, 180, 181 Ķauķis, ceru 69, 74

— dārzu 207

— ezeru 4, 69, 74

— iedzeltenais 69

— īstie 72

— lapu 69

— niedru 69*

— purvu 69 Ķauķītis, zaļais 4 Ķeģis 67 Ķērpjutis 129 Ķerra 46

Ķīķis 72

Ķirelis sk. Zemesvēzis Ķīri 60, 73

— lielais, 4, 60, 72—73*, 76, 207

— mazais 60, 73, 207 Ķirmji 145

— egļu čiekuru 145

— ēku 145

— maizes 145

— mēbeļu 145

— skujkoku čiekuru 145 Ķirzakas 75, 193

— pļavu 81

— sila 80, 144—145*

Ķīsis 96, 98, 99, 154, 172, 196, 207, 208, 210, 218 Ķīvīte 35, 56, 72—73*, 74, 207 Ķīvulis 35, 67, 72

Lācis 6, 8, 9

— brūnais 15, 200 Lācīši 164

— brūnais 164

— gāršas 156, 164

— mauragu 164

— melnais 164

Lakstīgala 71, 76 Lakstpūcīte sk. Pūcītes Lamblijas 215

— peļu 215

— zarnu 215 Lancetnieki 11 Lapgrauži 149, 150

— alkšņu spīdīgais 150

— alkšņu zilais 150

— irbeņu 150

— kartupeļu 5, 150, 144—145*

— labību 150

— ūdensrožu 150

— zemenāju 150 Lapkāji 110 Lapsa 17, 200, 209 Lapsenes 144,177, 182, 186

— augu 182

— kailšūnu 182

— maksteņu 184

— parastā 187

— sabiedriskās 187

— sārtā 187

— vidējā 187

— vientuļās 187 Lapsenītes, laputu 184 Lapsprīžmeši sk. Sprīžmeši Lapu blusiņas 138

— ābeļu 138

— alkšņu 138

— bumbieru 138

— burkānu 138

Laputis 7, 135, 136, 137, 170, 184, 188

— ābeļu zaļā 136

— akāciju 136

— apšu-kurvj ziežu 136

— augu māju raibā 137

— gobu-labību 137

— gurķu-krūkļu 136

— ievu-auzu 137

— jāņogulāju sarkanpangu 137

— kāpostu 137

— labību 137

— plūmju-niedru 136, 137

— pupu 136, 137

— rožu lielā 136

— vīksnu-grīšļu 136, 137

— vīķu 7, 136

— zirņu 136

Laši 9, 89, 98, 99, 210 Laucis 4, 55*, 56, 74, 207 Laukirbe 51, 72, 77, 78 Laukpūcītes sk. Pūcītes Laupītāj blaktis 133 Laupītājmušas 170, 174 Lauva 200 Lēcaste, baltā 124 Lēcē j blaktis 133 Lēcējpele, kārtainā (sicista) 24 Lēcējzirnekļi 117 Leduslācis 200 Lēļveidīgie putni 62 Lenteņi 204, 209, 210

— cūku 210

•— vēršu 210 *— zirgu 210

— zivju 210 Lentzivis 96

— Islandes 96, 98 Leopards 200 Lestidi 127 Libellulidi 127

Līdaka 9, 90, 98, 99, 125, 201, 207, 208, 210, 218 Līdakveidīgās zivis 90 Lidvāvere 8, 20 Lielgalves 177 Liellopi 201, 216 Lietenes 174

— parastā 175 Lietuvainis 6 Lija, lauku 50

— niedru 6, 46, 49*, 50, 74, 75

— pļavu 50, 74

Likvēderis, dzeltenais jāņogulāju 169

— plūmju 169 Līķvaboles 142

•— sarkankrūšu 143 Limanda, gludā 97 Līnijsprīžmetis sk. Sprīžmeši Līnis 98, 99, 172 Lucītis 96, 98, 99

Lūksngrauzis, priežu lielais 151

— priežu mazais 151 Lūsis 17

Maij vaboles 140,146, 180

— lauku 146

— meža 146, 144—145*

Mailīte 91, 99

Mājdzīvnieki 206

Mājputni 205, 207

Makrele 5, 96, 98

Makstenes 127, 152, 153, 154,

184, 193

Makstkodes 166

— ‘ābeļu 166, 169 Malkcirtis 148 Māņzirnekļi 115, 214 Mārītes 136, 139, 145

— biešu 145

— divpunktu 145

— piecpunktu 145

— septiņpunktu 145 Matgalvis 199

— cilvēka 199 Matgrauži 129 Matoņi 207

Mazsprīžmeši sk. Sprīžmeši Mednis 6, 34, 35, 51*, 72, 78 Medūzas 212 Mēleņi 109 Melnuļi 146

— miltu 146

— miltu sīkais 146 Mencas 5, 98, 114, 193

— Baltijas 94

— ziemeļu 94 Mencveidīgās zivis 94 Mercene 45 Mērkaziņa 60, 73, 74 Mēslvaboles 147

— agrā 147 •— lielā 147

— meža 147 Miģeles 170, 173, 200 Miksidījs, Līberkīna 218 Miksobola, plaužu 218 Mīkstblaktis 133

— graudzāļu 133 Mīkstspārņi 143

— rūsganais 143

— tumšais 143

Miroņgalva sk. Sfings, kartupeļu Mitrenes 113 Mizgrauži 151

— alkšņu matainais 151

— liepu sīkais 151

— nevienādais 151

— priežu lielais 151

— priežu mazais 151 Mizložņas 34, 68, 72 Monocista, astainā 216

— rosīgā 216 Moskīti 170

Mugurkaulnieki 4, 6, 11, 47, 109, 180, 195, 201, 214 Mugurpeldes 134 Mūķenes 162

— egļu 162

— ozolu 144—145*, 162 Mušas 170, 178

— biešu 171, 179

— burkānu 171

— gaļas 180

— istabas 171, 178

— kāpostu agrā 171, 179

— kāpostu vēlā 171, 179

— labības 179

— līķu 179

— mājas 178

— mazā istabas 178

— mazā sīvā 178

— sīpolu 171, 176, 179

— sīvā 171, 178

— timotiņa 178

— vasarāju 179 Mušķērāji 36, 69, 181

— melnais 70, 72

— pelēkais 70*, 72—73*

Naktssikspārnis

— dīķu 15

— lielais 15

— lielausainais 15

— Naterera 15

•— ūdens 15 Nēģi 100

— jūras 100

— strautu 101

— upju 100, 101 Nematodes 197, 200, 201

— augsnes 197

— augu 197

— cilvēka 197, 199

— cistu 198

— dzīvnieku 197, 199 f— kartupeļu 197

— sakņu pangu 198

— stublāju 198

— zemenāju 198 Niedrcālis, mazais 56 Nigliņš 96 Nirpīles 32, 44, 45 Nozema, bišu 218 Nutrija 19

Odi, malārijas 120, 172, 215, 216

— malārijas meža 172

— malārijas parastais 172 Odze 8, 82*, 83 Ondatra 9,20 Opistorhs, kaķa 206 Ordeņpūcītes sk. Pūcītes Orfa 91

Ormanītis 54*, 56, 74 Ornamentblaktis 132

Paceplītis 71 Palede 89, 98, 99 Pangērces 118 Panglapsenes 183 Pangodiņi 170, 173, 174

— bērzu sēklu 174

— kviešu stiebru 174

— kviešu vārpu 174

— labības 171, 174

— lucernas ziedu 171, 174

— zirņu 174 Papagailis 76 Parazītkamenes 190, 192 Parazītlapsenes 183, 185 Pārnadži 29

Pauropodi 122 Pāvači 162

— pelēkais 162

— rudais 162

Pavasarsprīžmetis sk. Sprīžmeši Pāvi 53, 76 Pavīķe, strautu 92 Peldblaktis 134 Peldpīles 44, 45 Peldvaboles 140, 142 Pele, dzeltenkakla 26*, 118, 130, 180, 181

— mājas 24*, 181

— mazā'24

— meža 25

— svītrainā 25

Pelede 90, 98, 144—145* Pelēkpūcītes sk. Pūcītes Pelikāns 39*

Pelikānveidīgie putni 39 Peļveidīgie grauzēji sk. Grauzēji, peļveidīgie Pempiņš 93 Pērļgliemene 106

— upju 8, 106 Piekūni 7, 46, 47, 78, 125

— bezdelīgu 47

— lauku 46, 47, 73, 75

— lielais 8, 47, 74

— purvu 47, 74

Piekūnveidīgie (plēsīgie) putni 8, 35, 36, 37, 44, 46 Pikša 5, 94 Pīkste, dūņu 93, 98 Pīles 34, 35, 36, 42, 44, 48, 50, 76, 78, 207

— mājas 181, 201, 202, 205, 207

— melnā 46

— meža 45, 73, 74

— pelēkā 4, 45

— savvaļas 207

— tumšā 46

— ziemeļu tundras 45 Pilienpūcītes sk. Pūcītes Pirmhordaiņi 11 Plakandēles 195 Plakankodes 166

— parastā 166 Plākšņtaustekleņi 146 Plākšņūsaiņi 146 Planārija, Alpu 216

— baltā 215

— niknā 205 Platausis 15 Platgalve 97

— raibā 97 Platkāji 127

Platknābis 44*. 45*, 74, 181 Plaudis 9, 92, 98, 99, 172, 193, 201, 202, 208, 218 Plaušgliemeži, kātacainie 105

— sēdacainie 104 Plazmodijs, trīsdienu 216 Plekstes 97, 98, 99, 114, 193

— Baltijas 97

— gludā 97

— zelta 97

Plekstveidīgās zivis 97 Plēsēji 15

Pleurobrahija, rožainā 212 Plēvspārņi 123, 131, 164, 177, 181, 182, 184, 185, 187 Plicis 98, 99, 144—145*, 154, 172, 193, 208 Plīvurpūce 4, 62 Plukšķis 71 Plūkšņa, bārdainā 97 Pļavsvilnis sk. Sviļņi Pogaļpūcītes sk. Pūcītes Polārlapsas 200 Polips 212 Posmkāji 4, 109 Priekšžauņi 103 Prīkšķe 45, 74, 181, 201 Protūras 123, 124 Prusaki 128, 216

— Lapzemes 128

— melnais 128

— meža 128

— virtuves 128 Pseidoskorpiji 115

Pūces 34, 35, 46, 62, 72, 75

— ausainā 62, 72

— baltā 32, 62

— meža 35, 62, 72, 73, 74, 75, 78

— purvu 62

— ziemeļu 62

Pūcītes 5, 155, 157, 161, 162

— augsnes 155, 162

— ciņsmilgu 169

— grīšļu dzeltenā 169

— mellenāju lielā 167

— niedrsakņu lielā 169

— ošu 168

— palieņu. 169

— priežu 167, 180

— purvu zilganā 156

— retēju 15?

— sakņu dārzu lielā 162

— vārpatu 162

— vērmeļu 157

— vīksnu parastā 167

— vilkvālīšu 169

— dārzpūcītes 163

- biešu 169

-dārzeņu 163, 169

-kāpostu 163, 169

- sūreņu 163

-zirņu 163

— karmlnpūcīte, ozolu 167

— krāšņpūcītes 163 -brūn vālīšu 163

— linu 162, 163, 169

-nātru 163

-saulkrēsliņu 163

— lakstpūclte, mazā 169

— laukpūcīte, izsaucēja 162, 169

-mārsila 168

-ziemāju 162

— ordeņpūcītes 163

-ošu 168,163

-ozolu 167

-vītolu 163

-zilā 163

— pelēkpūclte, baltā 168 - bērzu 168

-ķiršu gaišā 169

-ķiršu tumšā 169

— piiienpūclte, mazā 5, 157, 162, 163

— pogaļpūcltes 162

-pelēkbrūnā 157

-spulgotņu 162

— pundurpūcīte, grīšļu 169

— purvpūcīte, pļavu 169 -zilenāju 169

— raibpūcīte, priežu 162

— smilšpūclte, zaļganā 168

— zaļpūcīte, pelēkbrūnā 169 Pūčveidlgie putni 8, 61 Pūkmušas 175 Pūkvabole, joslainā 146 Pundurgliemenes 107

— platā 107

Pundurkodes 155, 156, 166 Pundurlentenis 209 Pundurmakstenes 153 Pundurpūcīte sk. Pūcītes Pundurzimekļi 116 Pupuķis 63

Pupuķveidlgie putni 63 Purvpūcītes sk. Pūcītes Puskuitala, melnā 72—73*, 58 Putni 4, 7, 11, 32, 34, 35, 36, 37,

46, 50, 72, 73, 75, 76, 77, 78, 79, 143, 145, 193, 195, 201, 202, 207

— plēsīgie 7, 35, 36, 37, 44, 46,

47, 50, 72, 75, 76, 78, 79, 181

— savvaļas 207

Racēj blaktis 131 Racējcircenis sk. Zemesvēzis Racējlapsenes 187, 188

— bišu 188 Ragastes 183

— skuju koku lielā 183

— skuju koku zilā 183 Raibeņi 159

— acainais 144—145*, 159

— apšu 159

— augļu koku 159

— bērzu 144—145*, 159

— dadžu 157, 160

— jāņogulāju 159

— kārklu 157

— mežu lielais 160

— nārbuļu 160

— nātru 144—145*, 159

-lielais 160

-mazais 159

— ošu 168

— perlamutra 144—145*, 160 -lielais 169

— purvu 160

— sausseržu 156

— sūnpurvu lielais 156, 160 -mazais 156, 160

— vijolīšu parastais 160

— vīksnu 157 Raibkodīte, ozolu 167 Raibpūcīte sk. Pūcītes Raibspāmes 170, 177 Raibspāmis, bērzu 168 Raibspāmītis, parastais 169 Raibvērpējs, bērzu 161 Rāpuļi 8, 11, 32, 48, 75, 80, 201,

208

Rauda 91, 98, 99, 125, 144—145*.

154, 201, 207 Reņģe 89,98, 99, 114 Repsis 9, 90, 98, 110, 210 Resngalvīši 160

— melntaustekļu 160

— parastais 160 Riekstrozis 33, 118 Rievspolītes 105 Rīkldēles 196 Ripuss 90 Riteņtīkleņi 116 Roņi, pelēkais 19

— plankumainais 19

— pogainais 19 Rožvaboles 147

— koksnes 147

— skudru 147

Rubenis 6, 35, 51, 72, 74, 78 Rudulis 91, 98, 99

Saida, ziemeļu 94 Salakas 98

— ezeru 90, 98, 99

— jūras 90 Salate 91, 98

Salnsprīžmeši sk. Sprīžmeši Sams 93, 98, 99 Samteņi 160

— parastais 160, 169

— purvu 156

— sila 160, 167 Samtenītis, pļavu 160, 169 Samtērces 119 Sānpeldes 5, 113, 201, 219 Sapals 91, 99

— baltais 91, 99 Sarkanblaktis 132 Sarkankrūtītis 60, 72—73* Sarkanrīklīte 33, 71, 72 Sarkodinas 215, 217 Sārtērce sk. Ērces Saržoklainis 5 Saulenītes 217, 218 Sazāns, Amūras 98, 208 Scifozoji 212 Sēdgliemenes 107

— jūras 107

— mainīgā 107 Segtīkleņi 116 Sēklgrauži 150

— dedestiņu 150

— pupiņu 150

— pupu 150

— zirņu 150 Sēņodiņi 173 Sermulis 18 Sesks 18, 200 Sešzobis, egļu 151 Stingi 155, 160, 180

— acainais 161

— apšu 161, 168

— ceriņu 157, 160

— kartupeļu 5, 157, 161

— kazrožu 161

— liepu 161

— madaru 161

— mārsila 167

— oleandru 157, 161

— priežu 160, 167, 180

— tīteņu 5, 157

Sienāži 128

— pļavu 144—145*

— siltumnīcu 123 Sīgas 98, 99

— ezeru 90, 98

— jūras 90, 98

— Peipusa 10

Sīkblakts, zaļganā pļavu 133 Sīkgliemenes 107 Sīksliekas 193, 194 Sikspārņi 8, 14, 118

— divkrāsainais 15

— garausainais 15*

— mazais 15

— mazais agrais 15

— Natūza 15

— platausu 15

— rūsganais (agrais) 15

— vēlais 15

— ziemeļu 15 Sīksporaiņi 214, 218

Sīlis 33, 34, 35, 48, 65, 72, 75 Siļķes 89, 98

— Atlantijas 89

— Baltijas 89 Siļķveidīgās zivis 89 Simfilas 122 Simtkāji 122 Sirpjspāmis, ozolu 156 Sirsenis 187

Siseņi 129

— purvu 129 Skarabejs, svētais 147

Sk rej vaboles 127, 139, 140, 142

— dīgstu 140

— gliemežu 140 Skrejzirnekļi 116 Skrimšļ zivis 88 Skropstaiņi 215, 218, 219 Skropstiņtārpi 6, 204, 205

— taisnzarnas 205

— trīszaru zarnas 204 Skudras 146, 147, 185, 186, 187

— faraonu 186

— lielā dzeltenā 186

— melnā 186

— rūsganā meža 7, 8, 185

Skudrīte, tumšā 186 Skudru lauva 152 Skudrulīši 143

— parastais 144 Skujliecis, priežu 147 Skujsprīžmeši sk. Sprīžmeši Sliekas 75, 194, 195, 200, 216

— mēslu 195

— sarkanbrūnā 195

— sarkanīgā 195 Sloka 58, 60 Smecernieki 150

— ābeļu ziedu 150

— cemeru 150, 151

— garais 151

— graudu 151

— gumiņu 151

— pelēkbrūni raibais 151

— plūmju 151

— priežu lielais 151

— riekstu 139, 150 Smilšgliemene 107 Smilšlapsenes 187 Smilšpūcīte sk. Pūcītes Smilšvaboles 141 Sniedzes 110

Spalīši 119

— cilvēka 199 Spalvgrauži 129

— vistu 130 Spalvspārņi 165

— mauragu 169

— tīteņu 165 Spalvspārnīši 139, 143 Spare 92, 98

Spāres 76, 120, 126*, 193, 216

— strautu 127

— upju 127 Spidiļķis 93, 98 Spīduļi 144

— krustziežu 144

— nātru 144 Spīd vaboles 143 Spīļastes 128

— mazā 128

— parastā 128 Spindeles 170, 179

— ādas 179

— govju dienvidu 179

— govju parastā 179

— kuņģa 179 Spolīte, lielā 104 Spongila, ezeru 213 Sporaiņi 214, 215, 216 Spožlapsenes 184 Spožlapsenītes 185 Spradži 127, 149

— biešu 149

— krustziešu melnais 149

— labības 149

— labības lielais 149

— linu melnais 149

— linu zilais 149

— loksvītru 149

— svītrainais 149

— šaursvītru 149 Sprakšķi 144, 146, 185

— labības mazais 144

— spīdīgais 144

— svītrainais 144

— tumšais 144 Sprīžmeši 155, 163

— āboliņa 163

— alkšņu baltais 168

— dzērveņu 169

— ērkšķogulāju 144—145*, 169

— jāņogulāju pelēkais 169

— pļavu 163

— priežu 163, 167

— purvu raibais 169

— sarkanais 169

— viršu brūnais 163

— dižsprīžmetis, mellenāju zaļganais 167

— lapsprīžmeši 163

-alkšņu baltpelēkais 168

-dzeltenais 168

— -mainīgais 168

-brūnganais 168

-kārklu olīvzaļais 168

-madaru 163

-puplakšu 169

— līnijsprīžmetis, pļavu 163

— mazsprīžmetis, mārsila gai

šais 168

-sarkanīgais 168

-tumšais 168

— pavasarsprīžmetis, bērzu 168 -lielais 164

— salnsprīžmetis, mazais 163, 169

— skujsprīžmetis, egļu 167 - paegļu 167

— ziedsprīžmeši 167, 169

-ābeļu zaļganais 169

-čiekuru 167

-nārbuļu 167

-paegļu 167

Sprogkājii 112

Stagari 98, 99 -— deviņadatu 95, 98

— jūras 95 Stagarveidīgās zivis 95 Staltbriedis 9, 24—25*, 28, 29,

30

Stārķi 33, 35, 36, 39, 40*, 46, 75, 76

— baltais 8, 39*, 73, 75, 76

— melnais 8, 42, 72, 78 Stārķveidīgie putni 39 Stentori 218

— zaļais 218

— zilais 218 Sterlete 83, 98 Stērstes 67, 78

— dzeltenā 34, 35, 67, 73

— niedru 67, 74 Stiebrlapsenes 183

— labības 183 Stiebrmušas 170, 177

— labības 177

— melnā 177

— niedru 177 Stiklspārņi 164

— alkšņu 164, 168

— apšu lielais 164

— avenāju 164

— jāņogulāju 164, 169

Stirna 24—25*, 18, 28, 31*, 201, 206

— Sibīrijas 9

Stobriņ tārpi 194 Store 89, 98 Strautenes 127

Strazdi 33, 34, 35, 36, 48, 65, 70, 72, 75, 76, 78, 205

— dziedātājs 71, 72—73*

— māju 35, 36, 66*. 73, 125, 207

— melnais meža 71, 207

— meža 70

— niedru 74

— pelēkais 70

— sārtais 65

— sila 71

— ūdens 71 Strepsipteri 123 Strupaste, krūmāju 26, 27

— lauku 27, 48, 74

— meža 27, 48, 119, 181 Strup vaboles 142 Stūrspārņi, priežu 167 Sūcēj skropstaiņi 219 Sūcējtārpi 105, 125, 205, 207

— aknu 98

— diģenētiskie 204, 205, 207, 208

— kaķa 103

— monoģenētiskie 204, 208 Sudrabkaija 74

Sudrabkarūsa 93, 98, 144—145*

Sudrablapsa 17

Sūkļi 4, 213

Sul la 39

Sumbrs 6

Sūneņi 4, 108

Sūnērces sk. Bruņērces

Suns 202, 209, 215, 217

Susuris 8

— dārzu 23

— lielais 23

— mazais 23*

Sviļņi 5, 155, 164

— ahata 164, 168

— augļu 165

— bērzu 169

— cukurbiešu 168

— dzeltenpelēkais 165, 168

— elšu 165, 169

— kakao 165

— kāpostu 170

— lēpju 165, 169

— māju sarkanais 157

— miltu 165

— ošu 157

— pļavsvilnis, raibais 169

— ūdensziedu 165, 169

— zāļsvilnis, parastais 164

-pļavu 164

-raibais 169

-spožais 164, 169

-svītrainais 164, 169

-šķērssvitrainais 164

Svilpis 34, 36, 66, 72, 78

— ziemeļu 32 Svirlītis 69

Svīre 35, 61, 62, 73 Svīrveidīgie putni 62 Saurspārņi 145 Šellzivs 5, 94 Sķeltkāji 113 Šņibītis, parastais 58 Šūpotnītes 175

Taimiņš 90, 99 Taisnspārņi 127, 128 Tardigrādi 3, 109 Tārpi 4, 193, 194, 197

— daudzsaru 193, 204, 207

— mazsaru 193, 194, 195

— parazītiskie 210

— plakanie 4, 204

— posmainie 4, 193, 214

— velteniskie 197 Tārtiņi 6, 44, 56

— smilšu 24—25*, 56

— upju 56, 73

Tārtiņveidīgie putni 32, 50, 56 58, 72, 73, 74, 78 Taukzivis 96

Tauriņi 5, 131, 152, 156, 158 164, 180, 182, 184, 187 Taurs 6 Termīti 181 Teteris, purvu 51 Tīklblaktis 132

— brūklenāju 132

— dadžu 132

— rododendru 132 Tīklērces 118

— liepu 118

— parastā 118

— sarkanā 118 Tīklkodes 7, 166

— ābeļu 166

— alkšņu pumpuru 168

— ievu 166, 169

— ķiršu pumpuru 166, 169 TIkllapsenes 74, 182

— bumbieru 182

— priežu 182 Tīklspārņi 152 Tilbīte, meža 58

— pļavu 58*

— upju 58, 73 Tinēji 155

— ābeļu lapu 165

— ābeļu pumpuru 169

— ābolu 155, 165, 169

— alkšņu pangu 168

— alkšņu rudais 168

— apšu pumpuru pelēkais It

— augļu koku mizu 169

— doņu 165, 169

— dumbrāju 169

— egļu čiekuru 167

— egļu dzinumu 167

— egļu pumpuru 167

— egļu skuju 167

— jāņogulāju lapu 169

— lapu parastais 169

— melleņu lapu 165, 167

— milteņu rūsganais 167

— nātru cekulainais 169

— ozolu mainīgais 168 -zaļais 167

— plūmju 165, 169

•— priežu galotņu 165

— priežu pumpuru 165

— rožu dzeltenais 165

-gaišais 165

-trīspunktainais 165

— sveķu pangu 165

— vaivariņu cekulainais 169

— vēlais 169

— vībotņu spodrais 168

— zāļu parastais 165, 169

— zīļu 168

— zirņu tumšais 169 Tinējkode 5, 157

— balandu 157 Tinējplaknīši 165

— baltais 165

— rūsganais 165 Tinējsmecernieki 7, 139, 151

— lazdu 151 Tinēj zobspārņi 155

— mazais apšu 168 Tinis 6

Tīrumslieka, parastā 195 Tītars 206, 211 Tītiņš 63 Trabeāti 109 Trauslkāji 171 Trematode 206, 207 Trihinelas 200

— spirāliskā 199 Trihodīnas 214 Trihomonas 215

— maksts 215

— zarnu 215 Tripši 188

— linu 131

— raibais siltumnīcu 131

— rudzu 131

— zirņu 131 Trīsuļodi 120, 172, 173 Tritons, lielais 8, 85

— mazais 85 Trūdodiņi 173 Trulītis 58 Truši' 9, 216 Tūbītes 96 Tūkstoškāji 122 Tunikāti 11 Tupelīte 218

Ūbele, parastā 4, 61 Ūdele 19

— Amerikas (nercs) 9, 19, 200

— Eiropas 8 Ūdensblaktis 120 Ūdensblusas (kladoceras) 110,

112 .

Ūdensērces 119, 120 Udensmērltāji 133 Ūdensmīļi 142

— lielais 142 Odensodi 172 Ūdensputni 50, 73 Ūdensskraiduļi 134 Ūdensvaboles 76, 142 Udensvistiņa 56

Ūdensžurka 26, 50, 118, 130, 180, 181

Ūdrs 17 Ugunskrupis 8

— sarkanvēdera 85 Ugunsspāre 127 Ūpis 8, 62

ūsaiņi 146 Utis 170

Vaboles 7, 131, 139, 140, 148, 184, 187, 193, 202, 216

— biešu 143

— brūnā 146

— dārzu 146

— Herkulesa 147 Vairogblaktis 131

— bērzu 132

— graudzāļu 132

— jāņogulāju 132

— koku 132

— krustziežu parastā 132

— ogu 131

— sarkansvltrainā 132

— sausseržu 132 r— smilšu 132 Vairogvaboles 149

— balandu 183 Vakarlēpis 35, 62 Vālīšvaboles 143 Vaļi 19

Vālodze 66, 72 Vai vā tas 103

— parastā 103

— plakanā 103

— skaistā 103

Vanags, vistu 6, 24—25*, 32, 34, 46, 47, 72, 73

— zvirbuļu 46, 47, 50, 72, 73, 75 Vardes 50, 75, 86, 207

— ezeru 86, 144—145*

— parastā 86

— purvu 86

— zaļā 86, 144—145*

Vārnas 34, 35, 65, 72—73*. 74,

75, 78

— sējas 65, 73

— zaļā 4, 63, 77, 78, 125 Vārnveidīgie putni 34 Vārpstiņgliemeži 105 Varžukrupji 85

— brūnais 85 Vāvere 20, 24*, 48

— Sibīrijas 9 Vēderskropstaiņi 197 Vēdzele 98, 196, 201, 210

— jūras 5, 94, 99 Vējzivs 5, 94 Vējzivveidīgās zivis 94 Vērpēji 161, 180

— ābeļu 162, 169

— augļu koku 162

— kazenāju 161

— priežu 161

— priežu lielais 167 Vērpējiņš, Karēlijas 156 Vērpēj sprīžmetis, bērzu 156 Vēršacīte, lielā 169

— pļavu 160 Vētrasputni 39 Vēži 114, 195

— platspīļu (upju) 114

— šaurspiļu (purvu) 114 Vēžveidīgie 4, 5, 109

— augstākie 110

— zemākie 110 Vicaiņi 214, 215 Vienādkāji 113 Viendienītes 124, 125, 172

— raibspārnu 125

Vienšūņi 4, 202, 214, 215, 218, 219

Vīķe 92, 98

— strautu 98, 99 Vilks 17, 200, 209 Vilnkājis, bērzu 169 Vimba 92, 98, 99 Vingliemeži 105

— dārzu 106

— parku 8, 102, 144—145*

— raibais 106 Virpotāji 110, 202, 203 Virpuļotāji 140, 142

Vistas 125, 201, 207, 214, 216

— pērļu 53, 76 Vistiņa, smilšu 33 Vistveidīgie putni 6, 35, 48, 50,

53

Vītiņš 69

Zaglīši 145

— cekulainais 145

— parastais 145

— zīdainis 145

Zāģlapsenes 180, 182, 183, 184, 187

— ābeļserdes 183

— ābolu 183

— bērzu lielā 182

— ērkšķogulāju gaiškāju 183

— jāņogulāju 183

— krustziežu 183

— ķiršu 183

— liepu gļotainā 183

— plūmju dzeltenā 183

— plūmju tumšā 183

— priežaudžu parastā 182

— priežu rūsganā 182

— rožu 182

— upeņu 183

— zaļā 183

— zemenāju 183 Zaigraibenis, apšu 156, 159

— kārklu 159 Zaķi 6, 48

— baltais 27

— pelēkais 24—25*, 27, 28*

Zalktis 81*, 83 Zaļpūcīte sk. Pūcītes Zājsviļņi sk. Sviļņi Zaļžubīte 67, 72—73*, 78 Zandarts 9, 96, 98, 99, 210 Zamdobumaiņi 4, 212 Zebiekste 8, 18 Zefirs, ozolu 167 Zeltactiņas 152 Zeltači 174 Zeltainīši 160

— mazais skābeņu 160

— parastais 160

— zaigojošais 160 Zeltgalvītis 34, 69 Zeltplekste, jūras 97 Zemesvēzis 128 Zīdaste 71

Zīdītāji 11, 12, 180, 181, 193, 195, 201, 210, 215 Ziedmušas 171, 175, 176*, 190

— narcišu 176

— sīpolu 176

Ziedsprīžmeši sk. Sprīžmeši Zilenīši 160

— esparsetu 157

— parastais 144—145*, 160, 169

— vīķu 160

— virsāju 160

•— zilenāju 160

Zīlītes 32, 34, 68, 70, 72, 73, 76, 77, 78, 181

— cekulainā 77

— lielā 69, 72*, 73*

— meža 68, 72—73*

— pelēkā 68

— purvu 68, 72—73*

— tauku 68 Zirgs 200, 210, 216 Zīriņi 60, 75

— melnie 76

— upju 72—73*, 207 Zirnekļi 115, 116, 184, 187

— krusta 116

— māju 116

— ūdens 116 Zirnekļveidīgie 109, 115 Zivēdis 112

Zivis 4, 5, 6, 7, 9, 11, 74, 75, 76, 87, 102, 110, 111, 114, 125, 145, 170, 193, 196, 201, 205, 206, 208, 209, 214, 218, 219

— adatveidlgās 95

— asarveidīgās 95

— karpveidīgās 91

— kaula 11

— līdakveidlgās 90

— mencveidīgās 94

— plekstveidīgās 97

— siļķveidīgās 89

— skrimšļa 11

— stagarveidīgās 95

— vējzivveidīgās 94

— zušveidīgās 94 Zivtiņa, vēja 91 Zobenzivs 96, 98 Zobspārnis, apšu gaišais 161,

168

— bērzu cekulainais 168 -gaišais 161, 168

— gartaustu 168

— Sīversa 161 Zosis 44, 79, 201

— baltpieres 45

— meža 45

— sējas 45

Zosveidlgie putni 42, 78 Zušveidīgās zivis 94 Zutis 9, 94, 98, 99, 201 Zvēri 11

Zviņenes 123, 124

— sudrabainā 124 Zvīņspārņi sk. Tauriņi Zvirbuļi 35, 67, 73, 78

— lauku 67, 72—73*

— māju 67

Zvirbuļveidīgie putni 33, 35, 48, 64, 65, 73, 75

Žagata 32, 35, 44, 65, 74

— jūras 56 Zaunaiņi 109 Zaunastes 112 Zaunkāji 110 Žokļaiņi 109, 115 Zokļdēles 195

— parastā 195

Žubītes 33, 66, 67*, 72—73*

— ziemas 67 Žurkas 181, 200

— melnā 25, 181

—' pelēkā 24, 181, 219

ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS (latīņu valodā)

Abramis ballerus 92

— brama 92

Abraxas grossulariata 169 Acanthis flammea 67

— cannabina 67 Acanthocephala 201 Acanthocephalus anguillae 201

— lucii 201

&gt;— ranae 201 Acanthocinus aedilis 148 Acanthoscelides obtectus 150 Acanthosominae 132 Acari 117 Acaridiae 120 Acartia bifilosa 112

— tonsa 6 Acanis siro 120 Accipiter gentilis 48

— nisus 50 Accipitridae 47 Acercus lutescens 120 — torris 120 Acerina cernua 96 Acherontia atropos 157, 161 Achtheres percarum 112 Acipenser ruthenus 89

— sturio 89 Acleris 165

— ferrugana 165

— niveana 165 Aclypea 143 Acme polita 103 Acridodea 128

Acrocephalus anindinaceus 69

— palustris 69

— schoenobaenus 69

— scirpaceus 69 Acrolepia assectella 170

Acroloxus lacustris 105 Acroperus harpae 111 Actinophrys sol 218 Aculeata 185

Acyrthosiphon caraganae 136

— pisi 136

Adalia bipunctata 145 Adelginae 136 Adelphocoris lineolatus 133 Adephaga 140 Adopaea lineola 160 Aedes 172

— cataphylla 172

— communis 172

— cyprius 172

— excrucians 172 •— maculatus 172

— punctor 172 Aegeria apiformis 164 Aegeriidae 164 Aegolius funereus 62 Aelia acuminata 132 Aeolothrips fasciatus 130 Aeschna 127

— coerulea 127

— subarctica 127 Aeschnidae 127 Agallia venosa 135 Agapanthia villosoviridescen?

149

Agelastica alni 150 Agelenidae 116 Aglais urticae 159 Aglia tau 162 Agonopteryx applana 166 Agonum 141

— ericeti 141 Agriolimax agrestis 105

— reticulatus 105 Agriotes lineatus 144

— obscurus 144

— sputator 144 Agriotypidae 184 Agriotypus arma tus 184 Agriphila inquinatella 164

— tristella 164 Agrodiaetus damon 157 Agromyzidae 177 Agrotis venustula 157 Agrypnia varia 153 Alauda arvensis 67 Alaudidae 67

Alburnoides bipunctatus 92 Albumus albumus 92 Alcedo atthis 63 Alces alces 29 Aleochara 143 Aleurochiton aceris 138 Aleurodea 138 Aleurodes asari 138 Allochernes panzeri 115

— wideri 115

Allolobophora caliginosa 195, 200

Alona quadrangularis 111 Alonella nana 111 Aiosa fallax 89 Alucita pentadactyla 166

— tesseradactyla 169 Amara 141

— apricaria 141

— aulica 141

— consularis 141

— fulva 141

— quenseli 141 Amathes alpi cola 157

— since ra 157

— speciosa 157 Amaurosoma flavipes 178 Ame taste gia glabrata 183 Amido.stomum anseri 201 Ammodytes lanceolatus 96

— tobianus 96 Ammodytidae 96 Ammophila sabulosa 188 Amoeba limax 217

— proteus 217

— radiosa 217 Amoebida 217 Amphibia 84

Amphimallon solstitialis 146 Amphipoda 113 Amphipoea oculea 169 Analgesoidea 120 Anaphothrips obscurus 130 Anas acuta 45

— clypeata 45

— penelope 45

— platyrhynchos 45

— strepera 45 Anatidae 44 Ancylidae 105 Ancylus fluviatilis 105 Anarta cordigera 169 Anatis ocellata 145 Anax parthenope 206 Andrena 190 Andrenidae 190 Annelida 193 Anerastia lotella 165 Anguilla anguilla 94 Anguilliformes 94 Anguis fragilis 81 Annelida 193

ļ

»

Anobiidae 145 Anobium pertinax 145

— punctatum 145 Anodonta 106

— anatina 107

— complanata 107

— cygnea 106 Anomala aenea 146 Anoncodes ustulata 145 Anopheles 172

— bifurcatus 172

— maculipennis 172, 216 Anoplocephala 210 Anoplura 130

Anser albifrons 45

— anser 45

— fabalis 45 Anseriformes 42 Anthocoris 136 Anthonomus 150

— pomorum 150 Anthophora parietina 189 Anthrax anthrax 175 Anthrenus 144

Antlms pratensis 68

— trivialis 68 Anystidae 119 Anystis baccarum 119 Aonidia lauri 139 Apanteles glomeratus 184 Apatania auricula 154 Apatele auricoma 168

— leporina 168

— psi 169

— trldens 169 Apatura ilia 156 Aphaniptera 180 Aphantopus hyperanthus 160 Aphelenchoides fragariae 198 Aphelenchidae 198 Aphidiidae 184 Aphidodea 135

Aphis fabae 136

— frangulae 136

— pomi 136 Aphodius 147 Aphrodes bicinctus 135

Aphthona euphorbiae 149 Apidae 190 Apion 151 Apis 192

— mellifera 192 Aploparaksis furcigera 211 Apodemus agrarius 25

— flavicollis 25

— sylvaticus 25 Apoderus coryli 151 Apodiformes 62 Apoidea 188 Aprosthema 182 Apodiformes 62 Aptenothrips rufus 130 Aptēsis (Microcryptus) 194, Apatura 159

— ilia 159

— iris 159 Apus apus 62 Aquila chrysaetos 47

— clanga 47

— pomarina 47 Arachnida 115 Aradidae 132

Aradus cinnamomeus 132 Araneae 115 Araneidae 116 Araneus diadematus 116 Araschnia levana 159 Arcella vulgaris 217 Archanara algae 169 Arctia caja 164

— villica 164 Arctiidae 164

Arctopsyche ladogensis 154 Arctopsychidae 153 Ardea cinerea 42 Ardeidae 42 Arge rosae 182 Argidae 182 Argulus foliaceus 112 Argynnis paphia 160 Argyresthia ephippella 166

— goedartella 168 Argyroneta aquatica 116 Argyroploce arbutella 167

— bipunctana 165

— lacunana 165 Arianta arbustorum 106 Arion subfuscus 105 Arionidae 105 Arrenurus globator 120

— papillator 120

— pustulator 120 Aromia moschata 148 Arthropleona 123 Arthropoda 109 Arvicola terrestris 26 Ascaridia galli 201 Ascaris lumbricoides 199

— suurn 200

Asellus aquaticus 113, 201, 204 Asilidae 175 Asio flammeus 62

— otus 62 Asopinae 132 Aspius aspius 91 Asplanchna 203 Aslacus 114

— fluviatilis 114

— leptodactylus 114 Asteriodiaspis quercicola 139 Athalia colibri 183 Athene noctua 62

Athetis palustris 169 Attagenus pellio 144 Attelabinae 151 Auchenorrhyncha 134 Aurelia aurita 212 Autographa gamma 162, 163 Aythya ferina 46

— fuligula 46

— marila 46 Aves 32

Babesiella bovis 117, 216 Baccha 176 Bactra lanceolana 165 Baetopus balticus 125 Bagous 151 Balaninus nucum 150 Balantidium 219

— coli 219

Balanus improvisus 112 Barbastella barbastellus 15 Barbus barbus 92 Basommatophora 104 Bathyporeia piloša 5, 113 Batrachedra praeangusta 168 Bdellocephala punctata 204 Belone belone 94 Beloniformes 94 Bembecia hylaeiformis 164 Bembex rostrata 188 Bembidion 141

— azurescens 141

— femoratum 141

— lampros 141

— litorale 141 Beraea pullata 154 Bethyloidea 185, 187 Bilharziella polonica 207 Bithynia leachi 103, 206

— tentaculata 103 Bithyniidae 103 Bivalvia 102, 106 Blastesthia turionella 165 Blastophagus minor 151

— piniperda 151 Blatta orientalis 128 Blattoptera 128 Blethissa multipunctata 141 Blicca bjoerkna 92 Bombina bombina 85 Bombus agro rum 192

— lapidarius 192

— lucorum 192

— terrestris 192 Bombycilla garrulus 71 Bombycillidae 71 Bombyliidae 175 Bombylius 175 Boreidae 152

Bo reus 153 Bosmina 110

— obtusirostris maritima 111 Botaurus stellaris 42 Bothidae 97

Bourletiella novemlineata 124 Brachionus 202, 203

— calyciflorus 202

— rubens 202 Brachycoma devia 180 Brachyderes incanus 151 Brachypoda versicolor 120 Brachyptera braueri 127 Brachypterus urticae 144 Brachytron 120 Braconidae 184 Branchiata 109 Branchiobdellidae 195 Branchiura 112

Braula coeca 177 Braulidae 177 Brephos parthenias 168 Brevicoryne brassicae 137 Bruchus loti 150

— pisorum 150

— rufimanus 150 Bruchidae 150 Bryocorinae 133 Bryodema tuberculatum 129 Bryozoa 108

Bubo bubo 62 Bucephala clangula 46 Bufo bufo bufo 85

— calamita 85

— viridis viridis 85 Bufonidae 85 Bupalus piniarius 163 Buprestidae 144 Buteo buteo 47

— lagopus 48 Bythotrephes balticus 111 By turns tomentosus 144 Byturidae 144

Cabera pusaria 168 Caecilius flavidus 129 Caenis horaria 125 Calandra granaria 151 Calanus finmarchichus 5 Calathus erratus 141

— fuscipes 141 Calidris alpina 58

— minuta 58

Calliclystis rectangulata 169

Callidina 203 Callidium violaceum 148 Calliphora 179

— uralensis 179 Calliphoridae 179 Caliroa annulipes 183

— limacina 183 Calopterygidae 127 Calocoris ochromelas 133 Calopteryx splendens 125 Campodea fragilis 124

— staphylinus 124 Camponotus 186 Camptocercus lilljeborgi 111 Canis lupus 17 Cantharidae 143 Cantharis fusca 143 Capitophorus ribis 137 Capreolus capreolus 30 Caprimulgiformes 62 Caprimulgus europaeus 62 Carabidae 140 Carabodes 121

Carabus 140

— cancella tus 141

— clathratus 141

— nitens 141

Carassius auratus gibelio 93

— carassius 93 Carchesium 202 Cardium edule 107 Carduelis carduelis 67

— chloris 67

— spinus 67 Carnivora 15 Carpoglyphus lactis 121 Carsia paludata 169 Carychium minimum 104 Cassidinae 149

Castor fiber 20 Cataclysta lemnata 165 Catocala fraxini 163, 168

— nupta 163

— promissa 167 Catocalinae 163 Cauda ta 84 Cecidomyia baeri 174

Cecidomyidae 173 Ceļama karelica 156 Centroptilum nanum 125 Centropyxis aculeata 217 Centrotus cornu tus 135 Cepaea hortensis 106 Cephalopoda 102 Cephalothrips monilicomis 130 Cephoidea 183 Cephus pygmaeus 183 Cerambycidae 147 Ceratophyllus fasciatus 181

— gallinae 181

— garei 181 Cerceris arenaria 188 Ceriodaphnia 110 Cerioides conopoides 177 Ceromasia nigripes 180 Certhia familiaris 68 Cerura vinula 161, 168 Cervus elaphus 29, 30 Cestoidea 204, 209 Cetacea 19

Cetonia aurata 147 Chaetocnema concinna 149

— hortensis 149 Chaetogaster diaphanus 194 Chaetognatha 3 Chalcidoidea 184 Chalcoides 149 Chalcophora mariana 144 Chaoboridae 172 Chaoborus flavicans 172 Charadriiformes 56 Charadriidae 56 Charadriinae 56 Charadrius dubius 56

— hiaticula 56 Charagochilus gyllenhali 133 Cheiridium muscorum 115 Chelicerata 109

Chelifer cancroides 115 Chernes cimicoides 115 Cheumatopsyche lepida 154 Cheyletidne 119 Cheyletus erudītus 119 Chiasma clathrata 163

Chilodonella cyprini 219 Chilopoda 122 Chilosia 176 Chionaspis salicis 138 Chironomidae 172 Chiroptera 14 Chirothrips manicatus 130 Chlaenius 141

Chlorohydra viridissima 212 Chloropidae 177 Chlorops pumilionis 177 Chondrichtnyes 88 Chorthippus 129 Chortophila antiqua 176 Chrysidae 185 Chrysidoidea 185 Chrysis ignita 185

— fulgida 185 Chrysogaster 176 Chrysomela oleracea 139 Chrysomelidae 149 Chrysopa 152 Chrysops 174

— relictus 174

— rufipes 174 Chrysoptera c-aureum 163 Chrysotoxum 176 Chrysozona 174

— pluvialis 175 Chydorus sphaericus 110 Cicadella viridis 135 Cicadina 134

Cicadula quadrinotata 135 Cicindela 141

— hybrida 141 Ciconia ciconia 39

— nigra 42 Ciconiidae 39 Ciconiiformes 39 Ciliata 215, 218 Cimbex femorata 182 Cimbicidae 182 Cimex lectularius 133 Cimicidae 133 Cinclus cinclus 71 Cinclidae 71 Cinxia 176

Circaetus ferox 47 Circus aeruginosus 50

— cyaneus 50

— pygargus 50 Cirripedia 112 Ciadocera 110 Clangula hyemalis 46 Claucotaenia megalps 211 Clausiliidae 105 Cleridae 143

Clethrionomys glareolus 26 Clivina fossor 141 Clossiana 160

— euphrosyne 160

— freija 156, 160

— frigga 156, 160

— selene 160 Clostera 155

— pygra 168 Clupea harengus 89

-harengus membras 89

Clupeidae 89 Clupeiformes 89 Clytra quadripunctata 150 Clytus ārietis 148 Cnidosporidia 215, 218 Cobitidae 93 Cobitis taenia 93 Coccidiida 216

Coccinella quinquepunctata 145

— septempunctata 145 Coccinellidae 144 Coccodea 138

Coccothraustes coccothraustes 66

Coccura. comari 138 Coccus hesperidum 139 Cochylidia richteriana 168 Coelenterata 212 Coenagrion 127

— hastulatum 120 Coenagrionidae 127 Coenonympha pamphilus 160 Coleophora anatipennella 166 Coleophoridae 166 Coleoptera 139

Colias palaeno 156

Collembola 123 Colletes 189 Colletidae 189 Collotheca 202 Colopha compressa 136 Columba domesticus 61

— oenas 61

— palumbus 60 Columbiformes 60 Conopidae 177 Conops flavipes 177

— quadrifasciatus 177 Contarinia medicaginis 174

— pisi 174

— tritici 174 Copepoda 111 Coprinae 147 Copris lunaris 147 Coprosarcophaga haemorrhoida

lis 180

Coracias garrulus 63 Cordulegasteridae 127 Cordulia 120 Corduliidae 127 Cordylophora caspia 212 Cordyluridae 178 Coregonus albula 90

— lavaretus 90

-lavaretus lavaretus 90

— peled 90 Coreidae 132 Coretus 104

— comeus 104 Corizus hyoscyami 132 Coronella austriaca 83 Corymbites pectinicornis 144 Coryphaelus gyllenhali 135 Corvus corax 65

— corone 65

— frugilegus 65

— monedula 65 Corvidae 65 Cosmia trapezina 167 Cosmopteryx lienigiella 169 Cottidae 97

Cottus gobio 97

— poecilopus 97

Crabro: 187, 188

— albilabris 188

— scutellatus 188 Crambinae 164 Crambus culmellus 169

— hortuellus 164

— perlellus 164

— pratellus 164 Crangon crangon 114 Craniophora ligustri 168 Crenobia alpina 204 Creophilus maxillosus 143 Crex crex 56 Cricetidae 19 Criodrilus lacuum 194 Croesia bergmanniana 165 Crunoecia irrorata 154 Crustacea 110 Ctenophora 171 Ctenophthalmus agyrtes 181 Cuculiformes 61

Cuculus canorus 61 Cucullia absinthii 157 Culicidae 172 Culicoides 173 Cumacea 114 Curculionidae 150 Cyanea capillata 212 Cybister lateralimarginalis 142 Cychrus caraboides 140 Cyclopoida 111 Cyclops strenuus 112 Cyclopteridae 97 Cyclopterus lumpus 97 Cyclostomata 100 Cydnidae 131 Cygnus bewickii 45

— cygnus 45

— oJor 44

Cyllocoris histrionicus 133 Cynipoidea 183 Cynips quercus 184

— quercusfolii 184 Cyprinidae 91 Cypriniformes 91 Cyprinus carpio 93

Dactylogyrus 208

— solidus 208

— vastator 208 Daphnia 110 Daphnis nerii 157, 161 Dasypoda plumipes 189, 190 Decapoda 114

Decticus vermcivorus 129 Deilephila elpenor 161

— galii 161 Delichon urbica 72 Delphinus delphis 19 Demodex 119

— folliculorum 119 Demodicidae 119 Dendrobaena octaedra 195 Dendrocoelum lacteum 204 Dendrocometes paradoxus 219 Dendrocopos leucotos 63

— major 63

— minor 63 Dendrolimus pini 161 Deporaus betulae 151 Dermanyssus gallinae 118 Dermaptera 128 Dermestes lardarius 144 Dermestidae 144 Dexiosoma caninum 180 Diadromus troglodytes 194 Diaphanosoma brachyurum 110 Diaspis boisduvalii 139 Diastylis rathkei 114 Dicranotaenia coronula 211 Dicrocoelium lanceatum 205,

206

Dictyocaulus filaria 200 Didea 176 Difflugia 217

— acuminata 217

— corona 217

— limnetica 217

— pyriformis 217

— urceolata 217 Dioctria 175

Diphyllobothrium latum 210 Diplopoda 122

Diplostomum clavatum 207

— spathaceum 207, 208 Diplura 124 Diprionidae 182 Diprion pini 182 Diptera 170 Discoglossidae 85 Disparospora dispar 218 Ditylenchus dipsaci 198 Dolichopodidae 175 Dolomedes fimbriatus 116 Dolycoris baccarum 131 Doratopsylla dasycnemus 181 Donacia bicolora 150

— cinerea 150

— clavipes 150

— versicolorea 150 Donaciinae 150

Do ratura stylata 135 Dorcus parallelopipedus 146 Dreissena polymorpha 107, 113 Dreissenidae 107 Drepana harpagula 156 Drepanidotaenia lanceolata 211 Dryinidae 187 Dryocoetes alni 151 Dryocopus martius 63 Dryomys nitedula 23 Dugesia lugubris 204

— polychroa 205 Dytiscidae 141 Dytiscus lappohicus 142

— marginalis 142

Echinococcus granulosus 209 Echinoparyphium recurvatum 207

Echinostoma revolutum 207 Ectobius lapponicus 128

— sylvestris 128 Eimeria 216

— magna 216

— perforans 216

— stiedae 216

— tenella 216 Eisenia foetida 195, 200

— rosea 195, 200

Eiseniella tetraedra 195 Elaphrus 141

— cupreus 141

— riparius 141 Elasmostethus minor 132 Elasmucha betulae 132

— ferrugata 132 Elater 144 Elateridae 144 Eliomys quercinus 23 Ellobiidae 104 Elymana sulphurella 135 Ematurga atomaria 163 Emberiza citrinella 67

— schoeniclus 67 Emberizidae 67 Emphytus cinctus 183 Empididae 175 Emys orbicularis 80 Enarmonia formosana 169 Enchelyopus cimbrius 94 Enchytraeidae 193 Enchytraeus 194

— albidus 194 Endodontidae 105 Endromis versicolora 168 Ensina sonchi 177 Entamoeba coli 217

— gingivalis 217

— histolytica 217 Enterobius vermicularis 199 Entomostraca 110 Eosentomon 124 Ephemera vulgata 125 Ephemeroptera 124 Ephestia elutella 165

— kuehniella 165 Ephydatia fluviatilis 213

— miilleri 213 Epinotia stroemiana 168

— tedella 167

— tenerana 168

— tetraquetrana 168 Epirrhoe alternata 163 Epistrophe 176 Epistylis 202

Erannis defoliaria 164 Eremaeus hepaticus 121 Ergasilus gibbus 112

— sieboldi 112 Ergates faber 148 Erinaceus europaeus 12 Eriocheir sinensis 114 Eriogaster lanestris 155 Eriophyes avellanae 119

— laevis 119

— pйri 119

— var. sorbi 119

— ribis 118 Eriophyidae 118 Eristalinae 176 Eristalis. 176

— arbustorum 176

— horticola 176

— nemo rum 176 Eristalomyia 176

— tenax 176 Erithacus rubecula 71 Ernestia rudis 180 Ernobius abietis 145 — abietinus 145

— longicornis 145 Ernoporus tiliae 151 Erois occulta 167 Erotettix cyane 135 Erythroneura rubrovittata 135 Esociformes 90

Esox lucius 90 Eucera longicornis 190 Euchoeca obliterata 168 Eudiaptomus 112 Euglypha alveolaris 217 Eugraphe subrosea subcaerulea 156

Eulalia tigrina 174

— viridula 174 Eulecanium arion 139

— mali 138

Eumenes pedunculatus 187 Eumenidae 187 Eumerus 176

— strigatus 176

Euphydryas maturna 168 Euphyllopoda 110 Eupithecia intricata 167

— plumbeolata 167

— pusillata 167 Eurinamyia 176 Eurois occulta 167 Eurycercus lamellatus 111 Eurydema oleraceum 132 Eurygaster testudinaria 131 Eurytemora hirundoides 112

— lacustris 112 Eustrotia uncula 169 Euzophera pinguis 157 Evadne nordmanni 111 Evanoidea 183 Evergestis forficalis 170 Exapate congelatella 169 Eylais extendens 120

Falco columbarius 47

— peregrinus 47

— subbuteo 47

— tinnunculus 47 Falconidae 47 Falconiformes 46 Fannia 178

— canicularis 178 Fasciola hepatica 205 Ferdinandea cuprea 177 Filicollis anatis 202 Fimbriaria fasciolaris 211 Folsomia fimetaria 124

— quadrioculata 123 Forda formicaria 137 Forficula auricularia 128 Formica 185, 186

— fusca 186

— picea 186

— polyctena 186

— rufa 185, 186

— sanguinea 186 Formicoidea 185 Frankliniella intonsa 130 Fridericia 194

Friesea mirabilis 124 Fringilla coelebs 66

— montifringilla 67 Fringillidae 66 Frontina laeta 180 Fulica atra 56 Fungivoridae 173

Gadiformes 94

Gadus morhua callarias 94

Galba palustris 208

— truncatula 105 Galerida cristata 67 Galerucella nymphaeae 150

— tenella 150

— viburni 150 Galliformes 50 Gallinago gallinago 60 Gallinula chloropus 56 Galumna 121

— nervosus 121

— obvius 121 Gamasoidea 118 Gammarus lacustris 113

— locusta 113

— pulex 113 Garpoglyphus Iactis 121 Garrulus glandarius 65 Gasterosteidae 95 Gasterosteiformes 95 Gasterosteus aculeatus 95 Gastrodes 132

Gastropacha quercifolia 162 Gastrophilidae 179 Gastropoda 102, 103 Gastrotricha 197 Gaurotes virginea 148 Gavia arctica 37

— stellata 37 Gaviiformes 37 Gelechia ericetella 166

— rhombella 166 Gelechiidae 155, 166 Geoica utricularia 137 Geometridae 155, 163 Geophilus 122

— carpophagus 122

— ferrugineus 122 Geosargus cuprarius 174

— iridatus 174 Geotrupes 147

— silvaticus 147

— stercorarius 147

— vernalis 147 Gerridae 133 Gerris argentatus 133

— lacustris 134

— najas 133

Glaucidium passerinum 62 Glis glia 23 Glossiphonia 195

— complanata 195 Glossiphonidae 195 Glossoscolecidae 194 Gnathoconus picipes 131 Gobiidae 97

Gobio gobio 92 Gobius niger 97 Goera piloša 154 Gomphidae 127 Gomphus flavipes 127 Gonepteryx rhamni 159 Goniodes bituberculatus 130 Gracilia minuta 148 Graphomyia 178

— maculata 178 Graphosoma italicum 131 Graptoleberis testudinaria 111 Gregarinida 216

Gruidae 53 Gruiformes 53 Grus grus 53 Gryllodea 128 Gryllotalpa gryllotalpa 128 Gryllulus domesticus 128 Gypsonoma oppressana 168

— sociana

Gyraulus gredleri 206

— albus 206 Gyrinidae 142 Gyrodactylus 209

— elegans 209

— mйdius 209

Hadena 162

— bicruris 162

— filigrama 157 Hadeninae 162 Haementeria 195

— costata 195 Haematopodidae 56 Haematopus ostralegus 56 Haemopis sanguisuga 195 Haemosporidia 216 Haliaeetus albicilla 47 Halichaerus grypus 19 Haьctus 190

— quadricinctus 189 Haliplidae 142 Halticinae 149 Halticus apterus 133 Haplodiplosis equestris 174 Haplometra cylindracea 207 Haplothrips aculeatus 130

— niger 130

— leucanthemi 130 Haplotinea insectella 166 Harmothoe sarsi 193 Harpacticoida 111 Harpalus 141

— aeneus 141

— smaragdinus 141 Harpyia bicuspis 168

— hermelina 168 Hedya nubiferana 165

— pruniana 165 Heleidae 173 Helicidae 105 Helix pomatia 106 Heliothrips haemorrhoidalis 130 Heliozoa 217

Helobdella 195 Hemiclepsis 195 Hemipenthes maura 175 Hemiteles tenuicomis 116 Henneguya oviperda 218 Heodes alciphron 160 Herpobdella 196

— octoculata 196 Herpobdellidae 196 Herse convolvuli 157 Hesperiidae 160 Heterakis gallinarum 201

Heterodera galeopsidia 198

— rostochiensis 197 Heteroderidae 197 Heteroptera 131 Hipparchia semele 160 Hippoboscidae 179 Hippodamia tredecimpunctata

145

Hirstionyssus talpae 118 Hirudinea 195 Hirudinidae 195 Hirudo medicinalis 195 Hirundinidae 71, 195 Hirundo rustica 72 Histeridae 142 Holocentropus dubius 153 Hoplia parvula 146 Hoplocampa flava 183

— minuta 183

— testudinea 183 Hoplopleura acanthopus 130 Hyalopterus arundinis 136 Hydra oligactis 212

— vulgaris 212 Hydrachna globosa 120 Hydrachnida 119 Hydrelia flammeolaria 168

— testaceata 168 Hydriomena coerulata 168

— furcata 168 Hydrobia 104

— ventrosa 104 Hydrobiidae 103 Hydrodroma descipiens 120 Hydromyza livens 178 Hydrophilidae 142 Hydrous piceus 142 Hydropsyche 153 Hydropsychidae 153 Hydroptila lotensis 154 Hydroptilidae 153 Hydrotaea 178, 179

— dentipes 178 Hygrobates calliger 120

— fluviatilis 120

— longipalpis 120 Hyla arborea arborea 85

Hylemyia antiqua 179

— brassicae 179

— coarcata 179

— floralis 179 Hylidae 85 Hylobius abietis 151 Hyloicus pinastri 160 Hylotrapes bajulus 148 Hymenolepis nana 209 Hymenoptera 181 Hyperomyzus zirnitsi 136 Hyphoraia aulica 164 Hypoderaeum conoideum 207 Hypoderma bovis 179

— lineata 179 Hypodermatidae 179 Hyponomeuta malinellus 166

— padellus 166 Hyponomeutidae 166 Hyppolais icterina 69 Hypsopygia costalis 157 Hystrichopsylla talpae 181

Ichneumonidae 184 Ichneumonoidea 184 Ichthyobdellidae 196 Ichthyophthirius multifiliis 219 Ilyodrilus hammoniensis 194 Inachis io 159 Insecta 123 Insectivora 12 Iphiclides podalirius 157 Ipidae 151 Ips typographus 151 Ischnorhynchus resedae 132 Ischnura pumilio 127 Ischyrosyrphus 176 Isoperla grammatica 128 Isopoda 113 Isotoma notabilis 123

— viridis 123

Isotomurus palustris 123, 124

— ciliatus 124 Isturgia carbonaria 169 Itame wauaria 169 Ixobrychus minutus 42 Ixodes 117

— apronophoms 118

— lividus 118

— persulcatus 117

— ricinus 117, 216 Ixodidae 117, 216

Janus luteipes 183 Jodamoeba bьtschli 217 Jodis putata 167 Julus terrestris 122 Jynx torquilla 63

Kakothrips robustus 130 Kellicottia longispina 203 Keratella 202

— cochlearis 202, 203

— quadrata 203 Kermococcus quercus 139 Knemidocoptes mutans 120

Labia minor 128 Lacerta agilis 80

— vivipara 81 Lacinius ephippiatus 115 Laelaps agilis 118

— hilaris 118

— muris 118 Lagopoecus lyrurus 130 Lagopus lagopus 51 Lamblia intestinalis 215

— muris 215 Lamia textor 148 Lampetia 176

— equestris 176 Lampetra fluviatilis 100

— planeri 101 Lampyridae 143 Lampyris noctiluca 143 Laniidae 71

Lanius collurio 71

— excubitor 71 Laothoe populi 161 Laphria gibbosa 175 Larentiinae 163 Larinae 60

Larus argentatus 60

— canus 60

— fuscus 60

— marinus 60

— minutus 60

— ridibundus 60 Larvaevoridae 180 Lasiocampidae 161 Lasius flavus 186

— fuliginosus 186

— niger 186

— umbratus 186 Laspeyresia nigricana 170

— pactolana 167

— pomonella 155, 165

— splendana 168 Lebertia caucasica 120 Lema 150

Lepidocyrtus cyaneus 123

— Ianuginosus 123 Lepidoptera 155 Lepidosaphes ulmi 138 Lepidurus apus 110 Lepisma saccharina 124 Leptinotarsa decemlineata Leptoceridae 153, 154 Leptocerus albifrons 154

— cinereus 154

— nigronervosus 154 Leptocheirus pilosus 113 Leptodora kindti 111 Leptogaster cylindrica 175 Leptopsylla segnis 181 Lepturai 149

— rubra 149 Lepus europaeus 27

— timidus 27 Lestes 120 Lestidae 127 Leucaspis loewi 139 Leucandra aspera 213 Leucaspius delineatus 91 Leuciscus cephalus 91

— idus 91

— — orfa 91

— leuciscus, 91 Leucochloridium macrostomum

105

Leucorrhinia 127 Leucozona 176

Libellula 120, 127

— quadrimaculata 127, 206 Libellulidae 127 Liebstadia similis 121 Ligidium hypnorum 113 Ligula intestinalis 211 Limacidae 105

Limax cinereo-niger 105

— maximus 105 Limanda limanda 97 Limenitis camilla 156

— populi 159

Limnaea stagnalis 207, 208 Limnephilidae 153, 154 Limnesia connata 120

— maculata 120 Limnocalanus grimaldii 112

— macrurus 112 Limnodrilus hoffmeisteri 194 Limoniidae 171

Limosa limosa 58 Limothrips denticornis 130 Linguatulida 109 Linyphiidae 116 Liogryllus campestris 129 Lipara lucens 177 Liparis liparis barbatus 97 Lipoptena cervi 179 Lithobius forficatus 122 Lithocolletis cramerella 167

— froelichiella 168 Lithoglyphidae 103 Lithoglyphus naticoides 103 Lixus paraplecticus 150 Locusta migratoria 129 Longitarsus parvulus 149 Lophopteryx camelina 168 Lota Iota Iota 94

Loxia 66

— curvirostra 66 Lucanidae 146 Lucanus cervus 146 Lucilia 179

Lucioperca lucioperca 96 Lullula arborea 67 Lumbricidae 193 Lumbriculus variegatus 194 Lumbricus rubellus 195

— terrestris 195, 200 Lumpenidae 96 Lumpenus lampretaeformis 96 Luperina teslacea 162 Luscinia luscinia 71

Lutra lutra 17 Lycaena phlaeas 160 Lycaenidae 160 Lycosklae 116 Lyda nemoralis 182 Lygaeidae 132 Lygris mellinata 169

— prunata 169 Lygus 133

— campestris 133

— kalmi 133

— pabulinus 133

— pratensis 133

— pubescens 133 Lymantria dispar 162

— monacha 162 Lymantriidae 162 Lymnaeidae 104 Lymnaea auricularia 105

— glabra 104

— ovata 105

— palustris 105

— stagnalis 105

— truncatula 105 Lynx lynx 17 Lyperosia irritans 178 Lyrurus tetrix 51 Lythria purpurata 163

Macdunnoughia confusa 157, 162, 163 Machilidae 124 Machimus atricapillus 175 Macoma baltica 107, 113 Macracanthorhynchus hirudina-ceus 202

Macrosiphum rosae 136 Macrosteles laevis 135 Macrothylacia rubi 161 Malacosoma neustria 162 Malacostraca 110 Mallophaga 129

Mamestra 163

— brassicae 163

— oleracea 163

— persicariae 163

— pisi 163

— suasa 169 Mammalia 12 Maniola jurtina 160 Margaritana margaritifera 106 Margaritanidae 106 Marstoniopsis steini 103 Maries foina 18

— martes 18 Mastigophora 215 Mayetiola destructor 174 Mecoptera 152 Mecostethus grossus 129 Megachile 190

— centuncularis 190 Megachilidae 190 Megalodontoidea 182 Megaloptera 152 Megamelus notula 135 Megapus ovalis 120 Megathrips lativentris 130 Megoura viciae 136 Melanogrammus aeglefinus 94 Melanostoma 176 Melasoma aenea 150

Meles meles 18 Meligethes aeneus 144 Meliponidae 189 Melitaea athalia 160 Meliturga clavicornis 190 Mellinus arvensis 188 Melolontha 146

— hippocastani 146

— melolontha 146 Melolonthinae 146 Menopon gallinae 130 Mergus albellus 46

— merganser 46

— serrator 46 Merops apiaster 63 Mesembrina 178

— meridiana 178

— mystacea 178

Mesidothea entomon 113 Mesoacidalia aglaia 160 Mesocerus marginatus 132 Mesocyclops 112 Metastrongylus 200

— elongatus 200

— pudendotectus 200 Metatetranychus ulmi 118 Metetropus norvegicus 125 Metriostola betulae 168 Metylophorus nebulosus 129 Microbisium brevifemoratum

115

Microdon 177 Micromys minutus 24 Micropterygidae 155 Microsporidia 218 Microtus agrestis 26

— arvalis 27 Micryphantidae 116 Milvus migrans 48

— milvus 48 Mimas tiliae 161 Miridae 133 Mirini 133

Miris dolobratus 133 Misgumus fossilis 93 Misumena vatia 117 Mitostoma chrysomelas 115 Mollusca 102 Moniezia 210

— benedeni 210

— expansa 210 Monochamus 148

— galloprovincialis 148

— sutor 148 Monocystis agilis 216

— caudata 216 Monogenoidea 204, 208 Monomorium pharaonis 186 Morellia 178

— hortorum 178 Mormonia sponsa 167 Motacilla alba 68

— flava 68 Motacillidae 68

Muridae 19 Mus musculus 24 Musca autumnalis 178

— domestica 171, 178 Muscardinus avellanarius 23 Muscicapa hypoleuca 70

— striata 70 Muscicapidae 69 Muscicapinae 70 Muscidae 178 Muscina stabulans 178 Muscini 178 Mustela erminea 18

— lutreola 19

— nivalis 18

— putorius 18

— vison 19 Mya arenaria 107 Myiatropa florea 176* Myobia multivaga 119 Myobiidae 119 Myocastor coypus 19 Myopa buccata 177 Myotis bechsteinii 15

— dasycneme 15

— daubentonii 15

— myotis 15

— mystacinus 15 Myoxocephalus scorpius 97 Myriopoda 122 Myrmeleon formicarius 152 Myrmica laevinodis 186 Mysidacea 113

Mysis oculata 113 Mystacides longicornis 143

— nigra 143 Mythimna impura 169 Mytilus edulis 107 Myxidium lieberkiihni 218 Myxobolus bramae 218 Myxolepis collaris 211 Myxosporidida 218

Naididae 193, 194 Nais 194

Nannophryganea minor 153 Natrix natrix 83

Naucoridae 134 Naucoris cimicoides 134 Nausinoe nymphaeata 165 Neanoecia zirnitsi 135, 137 Neanura muscorum 123 Nebela collaris 217 Necrophorus 142

— vespillo 143 Nemachilus barbatus 93 Nemapogon cloacellus 166

— granellus 166 Nemastoma lugubre 115 Nemathelminthes 197 Nematoda 197 Nematoraorpha 197 Neobisium, muscorum 115 Neodiprion sertifer 182 Neomys fodiens 14 Neomysis vulgaris 114 Neomyzus circumflexus 137 Neonyssus nucifragae 118 Nepa cinerea 134 Nephrotoma 171 Nepidae 134

Nepticulidae 155, 156, 166 Nereis diversicolor 193 Nerophis ophidion 95 Neurotoma flaviventris 182 Niptus hololeucus 145 Nitidulidae 144 Noctua pronuba 162 Noctuidae 155, 162 Noctuinae 155, 162 Nomada 190 Nonagria typhae 169 Nosema apis 214, 218 Notocelia roborana 165 Notocotylus attenuatus 207 Notodontidae 161 Notonecta glauca 134 Notonectidae 134 Notostira erratica 133 Numenius arquata 58 Nuttalia equi 216 Nyctalus leisleri 15

— noctula 15 Nyctea scandiaca 62

Nyctegretis achatinella 164

Nyctereutes procyonoides 15 Nymphalidae 159 Nymphalis antiopa 159

— polychloros 159

— xanthomelas 157

Oberea pupillata 149 Oceanodroma leucorrhoa 39 Ochropleura praecox 168 Odacantha melanura 141 Odiceoptoma thoraciea 143 Odonata 125 Odontoceridae 153 Odontosia sieversi 161 Oeciacus hirundinis 133 Oecophoridae 166 Oedemera virescens 145 Oedemeridae 145 Oedipoda coerulescens 129 Oedipodiinae 129 Oeneis jutta 156 Oesophagostomum 200 Oiceoptoma thoracica 143 Oithona similis 5 Olethreutes lediana 169

— umbrosana 169 Oligochaeta 193 Omocestus viridulus 129 Onchocerca cervicalis 200 Ondatra zibethica 20 Oniscoidea 113 Oniscus asellus 113 Onychiurus armatus 123 Onthophagus 147 Opatrum sabulosum 146 Operophthera brumata 163 Ophrydium 202, 218

— versatile 218 Opilio parietinus 115 Opiliones 115

Opisthorchis felineus 103, 205, 206

Opius fulvicollis 184 Orchestia gammarellus 113 Orectochilus villosus 142

Oribatei 120, 210 Oribatoidea 121 Oriolidae 66 Oriolus oriolus 66 Omix betulae 168 Orthellia cornicina 178 Orthetrum cancellatum* 126 Ortholitha chenopodiata 163 Orthomorpha gracilis 122 Orthonama lignata 169 Orthoptera 128 Oryctes nasicomis 147 Orussus abietinus 183 Oscinella frit 177 Osmeridae 90

Osmerus eperlanus eperlanus 90

-m. spirinchus 90

Osmylus chrysops 152 Osteichthyes 89 Ostracoda 111 Otiorrhynchus 150 Oxybelus uniglumis 188 Oxylipeurus tetraonis 130

Pachynematus pumilio 183 Palaeochrysophanus hippothoe 160

Palaeopsylla sorecis 181 Pallasea quadrispinosa 113 Pamphiliidae 182 Pamponerus germanicus 175 Pancalia leeuwenhoekella 169 Pandemis heparana 169

— ribeana 169 Pandion haliaetus 50 Pandionidae 50 Panolis flammea 167 Panorpa 153

— communis 153 Panorpidae 152 Panthea coenobita 162 Papilio machaon 159 Papilionidae 159 Paracelypha rivulana 169 Parachiona picicornis 154 Paracodrus apterogynus 185 Paradiarsia punicea 169

Paramecium caudatum 218 Paranais frici 194 Paraponyx stratiotata 165 Parasarcophaga 180 Parasitica 183 Parasitiformes 117 Pardia cynosbatella 165 Parhelophilus 176 Paridae 68

Parnassius apollo 159

— mnemosyne 156, 159 Parus ater 68

— caeruleus 68

— cristatus 68

— major 68

— montanus 68

— palustris 68 Paroudablis piceae 139 Parthenolecanium corni 138

— fletcheri 138 Parthenothrips dracaenae 130 Passer domesticus 67

— montanus 67 Passeriformes 64 Pauropoda 122 Paururus juvencus 183 Pedicia rivosa 171 Pediculopsis graminum 119 Pegomyia hyoscyami 179 Pelecaniformes 39 Pelecanus onocrotalus 39 Pelecus cultratus 92 Pelobates fuscus 85 Pelobatidae 85 Peloscolex ferox 194 Pempelia ornatella 167 Pemphiginae 137 Pemphigus bursarius 136 Pentaphis 137 Pentatoma rufipes 132 Pentatomidae 131 Pentatominae 131 Penthesilea 176

Perea fluviatilis 95 Percidae 95 Perciformes 95

Perdix perdix 51 Pericallia matronula 156, 164 Peripsocus phaeopterus 129

— subfasciatus 129 Petromyzon marinus 100 Petromyzonidae 100 Petromy zones 100 Petrova resinella 165 Phalacrocorax carbo 39 Phalangium opilio 115 Phasianus colchicus 53 Pheosia gnoma 161

— tremulae 161 Philaenus spumarius 135 Philanthus triangulum 188 Philodina 203 Philodrominae 117 Philodromus fuscomarginatus

117

Philomachus pugnax 58 Philometra lusiana 201 Philonicus albiceps 175 Philopotamidae 153 Philotarsus flaviceps 129 Phlyctaenodes sticticalis 168 Phoca hispida 19

— vitulina 19 Phocaena phocaena 19 Phocidae 19 Phoenicopteriformes 42 Phoenicopterus ruber 42 Phoenicurus ochruros 71— phoenicurus 71 Pholidae 96

Pholis gunnellus 96 Phorbia genitalis 179 Phormia regina 179 Phosphuga atrata 143 Photedes minima 169 Phoxinus phoxinus 91 Phryganeidae 153 Phryxe vulgaris 180 Phycitinae 164 Phyllocoptes fockeui 119 Phyllocoptidae 118 Phyllodromia germanica 128 Phyllopertha horticola 146

Phyllopoda 110 Phylloscopus collybita 69

— sibilatrix 69

— trochilus 69 Phyllotreta atra 149

— nemorum 149

— undulata 149

— vittata 149

— vittula 149 Physidae 105 Physocephala rufipes 177 Physokermes piceae 139 Phytoseiulus persimilis 118 Pica pica 65 Piciformes 63

Picus canus 63

— viridis 63 Picoides tridactylus 63 Picromerus bidens 132 Pieridae 159

Pieris brassicae 159

— rapae 159 Pinnaspis aspidistrae 139 Pinnipedia 19

Piona 120

— conglobata 120

— longipalpis 120

— nodata 120 Piroplasma canis 217 Pisauridae 116 Pisces 87

Piscicola geometra 196 Pisidium 107

Pityogenes chalcographus 151 Placentonema gigantissima 197 Plagiognathus chrysanthemi 133 Plagionotus 148 Planaria torva 205 Planipennia 152 Plano rbidae 104 Planorbis 104 Plasmodium vivax 216 Platessa platessa 97 Plathelminthes 204 Platychirus 176 Platycnemididae 127 Platycnemis pennipes 125

Platynothrus peltifer 121 Plebejus argus 160 Plecoptera 127 Plecotus auritus 15 Pleurobrahia rhodopis 212 Pleurogenes claviger 207 Pleuronectes flesus trachurus 97 Pleuronectidae 97 Pleuronectiformes 97 Pleurota bicostella 167 Pleurotrocha petromyzon 202 Plisthophora acerinae 218 Ploceidae 67 Plodia interpunctella 165 Plumatella repens 108

— fungosa 108 Plusia chrysitis 163

— zosimi 163 Plusiinae 163

Plutella maculipennis 166 Podiceps cristatus 37 Podicipediformes 37 Podon leuckarti 111 Podura aquatica 124 Poecilopsis lapponaria 156 Poeciloscytus unifasciatus 133 Polachius virens 94 Poliphemus pediculus 111 Polistes nympha (opinabilis) 187 Pollenia 179

— rudis 179 Polycelis tenuis 205 Polycentropus flavomaculatus

154

Polycentropodidae 153 Polychaeta 193 Polydesmus denticulatus 122 Polyergus rufescens 186 Polygonia c-album 157, 159 Polymorphus magnus 201

— minutus 201 Polyommatus amandus 160

— icarus 160

— optilete 160 Polyphaga 140 Polyplax serrata 130 Polyploca flavicomis 169

Polyzonium germanicum 122 Pomatoschistus minutus 97 Pompilidae 187 Pompiloidea 187 Pontania viminalis 183 Pontia daplidice 157 Pontoporeia 113

— affinis 113

— femorata 113 Porcellio scaber 113 Porzana parva 56

— porzana 56

Posthodiplostomum cuticola 208 Potamopyrgus jenkinsi 6, 104 Potosia metallica 147 Pristicephalus josephinae 110 Pristiphora pallipes 183 Procellariiformes 39 Proctotrupoidea 185 Prosobranchia 103 Prosopis 189, 190 Prosopistoma foliaceum 125

— daugaviense 125 Prosthogonimus 206

— cuneatus 206, 207

— ovatus 206, 207 Protocalliphora coerulea 179 Protoclepsis 195

— maculosa 195

— tesselata 195 Protozoa 214 Protura 124

Psammoryctes albicola 194

— barbatus 194 Psammotettix confinis 135

— cephalotes 135 Pselaphidae 143 Pseudanodonta 107 Pseudochermes fraxini 138 Pseudophonus pubescens 141 Pseudoscorpiones 115 Pseudotomoides strobilella 167 Psithyrus 192

— rupestris 192 Psocoptera 129 Psophus stridulus 129 Psychidae 155

Psychomyia pusilla 154 Psylla alni 138

— mali 138

— pyri 138 Psyllodea 138 Pteromys volāns 20 Pteronidea ribesii 183 Pterophoridae 166 Pterostichus 141

— lepidus 141

— vulgaris 141 Pterostoma palpina 168 Ptiliidae 143 Ptinidae 145

Ptinus fur 145

— raptor 145 Pulex irritans 181 Pulmonata 104

Punctoribates punctum 121 Punctum pygmaeum 105 Pungitius pungitius 95 Pupillidae 105 Pyemotidae 119 Pygospio elegans 193 Pyralididae 155, 164 Pyrausta purpuralis 169 Pyraustinae 165 Pyrellia aenea 178 Pyrgus malvae 160 Pyrophaena 176 Pyrrhocoridae 132 Pyrrhocoris apterus 132 Pyrrhosoma nymphula 127 Pyrrhula pyrrhula 66 Querquedula crecca 45

— querquedula 45

Radix ovata 208 Raillietina 211 Rallidae 53 Rallus aquaticus 53 Rana esculenta 86

— ridibunda ridibunda 86

— temporaria temporaria 86

— terrestris terrestris 86 Ranatra linearis 134 Ranidae 86

Rattus norvegicus 24

— rattus 25

Recurvaria leucatella 166 Reduviidae 133 Reduvius personatus 133 Regulus regulus 69 Reptilia 80 Rhabdocoela 204, 205 Rhagium inquisitor 148 Rhagoletis meigeni 177 Rhagonycha fulva 143 Rhamnusium bicolor 148 Rhaphidioptera 152 Rhingia campestris 177 Rhinocoris annulatus 133 Rhizoglyphus echinopus 121 Rhizophagidae 144 Rhodeus sericeus amarus 93 Rhogogaster viridis 183 Rhombus maximus 97 Rhopalosiphum padi 137 Rhopalus maculatus 132 Rhyacionia buoliana 165 Rhyacophila 153 Rhyacophilidae 153 Rhynchites cupreus 7, 151 Rhyzedra lutosa 169 Ribautiana ulmi 135 Riparia riparia 72 Rivula sericealis 169 Roden tia 19 Rotatoria 197, 202 Rutilus rutilus 91

Sagitta elegans 5 Saida litoralis 133 Saldidae 133 Salientia 85 Salmo salar 89

— trutta trutta 90

-m. fario 90

Salmonidae 89 Salticidae 117 Sanguinicola inermis 208 Saperda carcharias 148

— populnea 148 Sarcodina 215, 217

Sarcophaga carnaria 180

— subvicina 180 Sarcophagidae 180 Sarcoptiformes 120 Sarcoptoidea 120 Saturnia pavonia 162 Satumiidae 162 Satyridae 160 Scaeva 176 Scarabaeidae 146 Scardinius erythrophthalmus 91 Scheloribates laevigatus 121 Schizophylum sabulosum 122 Schizotetranychus telarius 118 Sciara militaris 173 Sciaridae 173

Sciocoris 132 Sciurus vulgaris 20 Sciomyzidae 177 Scolioidea 185 Scolopacinae 58 Scolopax rusticola 60 Scolytus ratzeburgi 151 Scomber scombrus 96 Scombridae 96 Scopeuma 178 Scopula decorata 168

— ornata 168

— rubiginata 168 Scotia exclamationis 162

— segetum 162

— vestigialis 168 Scutelleridae 131 Scutovertex minutus 121 Scythris sinensis 157 Selagia spadicella 168 Selatosomus aeneus 144 Semiothisa liturata 167

— signaria 167 Semudobia betulae 174 Sepedon sphegeus 177 Serenthia tropidoptera 132 Serica brunnea 146 Sericostomatidae 153 Serinus serinus 66

Sialis morio 152

— sordida: 152

Sicista betulina 24 Sicus ferrugineus 177 Sida crystallina 111 Silo pallipes 184 Silphidae 142 Siluridae 93 Silurus glanis 93 Simuliidae 173 Sirex gigas 183 Siricoidea 183 Sisyra 152 Sitobion avenae 137 Sitona 151 Sitta europaea 68 Smerinthus ocellatus 161 Sminthurides aquaticus 124 Sobolevicanthus gracilis 211 Somatochlora arctica 127 Sorex araneus 14

— minutus 14 Sperchon undulosus 120 Sperchonopsis verrucosa 120 Sphaeriidae 107 Sphaerium rivicola 107 Sphaerophoria 176 Sphecidae 187 Sphecodes 190 Sphecoidea 187 Sphingidae 155, 160 Sphingonotus coerulans 129 Sphinx ligustri 160 Spilomyia 176

Spilonota ocellana 169 Spinachia spinachia 95 Spinturnix vespertilionis 118 Spirostomum ambiguum 218 Spongia 213 Spongilla fragilis 213

— lacustris 213 Sporozoa 215, 216 Sprattus sprattus balticus 89 Staphylinidae 143 Staphylinus caesareus 143 Stegobium paniceum 145 Stenodemini 133

Stentor coeruleus 218

— polymorphus 218

Stephanitis oberti 132

— caucasica 132 Stercorariinae 60 Stercorarius 60 Sterninae 60 Stemorrhyncha 134, 135 Stomoxydini 178 Stomoxys calcitrans 178 Strangalia 149 Stratiomyia chamaeleon 174

— furcata 174 Stratiomyidae 174 Strepsiptera 9, 123 Streptopelia decaocto 61

— turtur 61 Strigiformes 61 Strix aluco 62

— nebulosa 62

Strongylognathus testaceus 186 Strymon ilicis 167 Sturnidae 65 Stumus roseus 65

— vulgaris 65 Stylaria lacustris 194 Stylodrilus heringianus 194 Stylommatophora 105 Subcoccinella vigintiquatuor-

punctata 145 Succinea pfeifferi 105

— putris 105 Succineldae 105 Suctoria 219 Sula bassana 39 Sus scrofa 29 Sylvia 69 Sylviinae 69 Sympetrum 120

— depressiusculum 206

— fonscolombei 127

— striolatum 127 Symphyla 122 Symphyopleona 123 Syrnphyta 182

Synanthedon tipuliforme 164

— spheciformis 164 Synchaeta 203

— baltica 203

— monopus 203 Syngnathiformes 95 Syngnathus typhle 95 Syritta pipiens 177 Syrphidae 175 Syrphus 176

Tabanidae 174 Tabanus 174

— bovinus 174

— fulvicornis 174

— solstitialis 174

— tarandinus 174

— tropicus 174 Tachina grossa 180 Tachycines asynamorus 128 Tachyptilia populella 166 Taenia solium 210

Taeniarhynchus saginatus 210 Taeniothrips atratus 130

— ericae 130

— picipes 130

— simplex 130 Talpa europaea 13 Tanyptera 171 Tanysphyrus lemnae 151 Tardigrada 3, 109 Tarsonemidae 119 Tarsonemus pallidus 119 Taurulus bubalis 97 Tectocepheus velatus 121 Tegenaria domestica 116 Temnostoma 176 Temora longicomis 112 Tenebrio molitor 146 Tenebrionidae 146 Tentbredinidae 182 Tenthredinoidea 182 Terebellides stroemi 193 Testacida 217

Tetramorium caespitum 186 Tetraneura ulmi 137 Tetranychidae 118 Tetranychus urticae 118 Tetrao urogallus 51 Tetrastes bonasia 50 Tetropium 148

— luridum 148 Tettigonia cantans 129 Tettigoniodea 128 Thanasimus formicarius 144 Thecodiplosis brachyntera 174 Theodoxus fluviatilis 103 Thera juniperata 167

— variata 167 Thomisidae 116 Thomisinae 116 Thrips fuscipennis 130

— physopus 130

— tabaci 130 Thryogenes festucae 151 Thymallidae 90 Thymallus thymallus 90 Thyreocoris scarabeoides 131 Thysanoptera 130 Thysanura 124

Tinea tinea 91 Tineidae 166 Tineola bisselliella 166 Tingis cardui 132 Tingitidae 132 Tintinnopsis tubulosa 219 Tipula oleracea 171

— paludosa 171 Tipulidae 171 Tomocerus flavescens 123 Torrenticola anomala 120 Tortricidae 155, 165 Tortrix viridana 167 Tracheata 109 Tracheoniscus rathkei 113 Trachys 144 Trematoidea 204, 205 Triaenophorus nodulosus 211 Trialeurodes vaporariorum 138 Tribolium confusum 147 Trichinella spiralis 199 Trichius fasciatus 146 Trichocephalus trichiurus 199 Trichogramma embryophagum

185

Trichomonas intestinalis 215

— muris 215

— vaginalis 215

Trichoptera 153 Tricladida 204 Trigonotylus ruficornis 133 Trinema enchelys 217 Tringa hypoleucos 58

— ochropus 58

— totanus 58

Trinoton querquedulae 130 Trioza viridula 138 Triturus cristatus cristatus 85

— vulgaris vulgaris 85 Trochospongilla horrida 213 Troglodytes troglodytes 71 Trogulus tricarinatus 115 Trombicula zachvatkini 119 Trombiculidae 119 Trombidiformes 118 Trombidiidae 119 Tropidiscus 104 Trypetidae 177

Trypochthonius cladonicola 121 Tubifera 176

— pendula 176 Tubificidae 193 Turbellaria 204 Turdinae 70 Turdus 70

— iliacus 71

— merula 71

— philomelos 71

— pilaris 70

— viscivorus 71 Turrutus socialis 135 Tylenchidae 198 Typhlocyba rosae 135 Tyroglyphoidea 121 Tyroglyphus farinae 121 Tyrolichus casei 121 Tyrophagus noxius 121 Tyto alba 62

Unio 106

— crassus 106

— pictorum 106

— tumidus 106 Unionicola crassipes 120 Unionidae 106

Upupa epops 63 Upupiformes 63 Ursus arctos 15

Valvata cristata 103

— piscinalis 103

— pulchella 103 Vanellus vanellus 56 Vanessa atalanta 160

— cardui 157, 160 Velia saulii (currens) 134 Veliidae 134 Vertebrata 11

Vespa 187

— crabro 187

— media 187

— rufa 187

— vulgaris 187 Vespertilio murinus 15

— nathusii 15

— nilssoni 15

— pipistrellus 15

— serotinus 15 Vespidae 187 Vespoidea 186 Victorella pavida 108

Vimba vimba vimba 92 Vipera bērus 83 Viviparus 103 Volucella 177 •— bombylans 177

— pellucens 177 Volvox 202 Vulpes fulvus 17

— vulpes 17 Weidnerianella dubia 135

Xanthogramma 176 Xenopsylla cheopis 181

Xiphias gladius 96 Xiphiidae 96 Xyelidae 182 Xyleborus dispar 151 Xylotrechus rusticus 148 Zeiraphera insertana 168 — ratzeburgiana 167 Zelima 176

Zephyrus quercus 167 Zoarces viviparus 96 Zoarcidae 96 Zonitidae 105

Saturs

Ievads. Z. Spuris ……….

Mugurkaulnieki — Vertebrata……

Zīdītāji — Mammalia. I. Lapiņa……

Kukaiņēdāji — Insectivora……

Sikspārņi — Chiroptera…….

Plēsēji — Carnivora……..

Airkāji — Pinnipedia un vaļi — Cetacea .

Grauzēji — Rodentia……..

Pārnadži — Artiodactyla…….

Putni — Aves. Ģ. Kasparsons……

Latvijas putnu sistemātiskais apraksts . Gārgaļveidīgie putni — Gaviiformes …. Dūkurveidīgie putni — Podicipediformes .

Vētrasputni — Procellariiformes…..

Pelikānveidīgie putni — Pelecaniformes . Stārķveidīgie putni — Ciconiiformes . Flamingoveidīgie putni — Phoenicopteriformes . Zosveidlgie putni — Anseriformes …. Piekūnveidlgie (plēsīgie) putni — Falconiformes Vistveidīgie putni — Galliformes …. Dzērvjveidigie putni — Gruiformes …. Tārtiņveidīgie putni — Charadriiformes . Baložveidīgie putni — Columbiformes . Dzegužveidīgie putni — Cuculiformes . Pūčveidīgie (nakts plēsīgie) putni — Strigiformes Lēļveidīgie putni — Caprimulgiformes . Svīrveidīgie putni — Apodiformes …. Pupuķveidīgie putni — Upupiformes . Dzeņveidīgie putni — Piciformes …. Zvirbuļveidīgie putni — Passeriformes .

Dažādām dzīves vietām raksturīgie putni .

Putnu nozīme………

Putnu aizsardzība……..

Rāpuļi — Reptilia. I. Lapiņa…….

Abinieki — Amphibia. J. Sloka……

Astainie abinieki — Caudala…..

Bezastainie abinieki — Salientia…..

Zivis — Pisces. J. Sloka……..

Skrimšļzivis — Chendrichtnyes .

Kaulzivis — Osteichtnyes …. Siļķveidīgās zivis — Clupeiformes . Līdakveidīgās zivis — Esociformes . Karpveidlgās zivis — Cypriniformes . Zušveidīgās zivis — Anguilliformes . Vējzivveidlgās zivis — Beloniformes Mencveidlgās zivis — Gadiformes . Stagarveidīgās zivis — Gasterosteiformes Adatveidīgās zivis — Syngnalhiformes . Asarveidīgās zivis — Perciformes . Plekstveidīgās zivis — Pleuronectiformes Zivju faunas izveidošanās …. Zivju sugas dažādos biotopos Apaļmutes — Cyclostomata. J. Sloka Gliemji (mīkstmiešl) — Mollusca. Z. Spuris . Gliemeži — Gastropoda ….

Gliemenes — Bivalvia…..

Sūneņl — Bryozoa. N. Sloka …. Posmkāji — Arthropoda. Z. Spuris .

Vēžveidīgie — Crustacea…..

Zirnekļveidīgie — Arachnida ….

Daudzkāji — Myriopoda……

Kukaiņi — Insecta…….

Kolembolas — Collembola ….

Diplūras — Diplura……

Protūras — Protura……

Zvīņenes — Thysanura…..

Viendienītes — Ephemeroptera .

Spāres — Odonata……

Strautenes — Plecoptera…..

Spīļastes — Dermaptera…..

Prusaki — Blattoptera…..

Taisnspārņi — Orthoptera ….

Kērpjutis — Psocoptera…..

Grauzēj utis — Mallophaga ….

Dūrējutis — Anoplura…..

Tripši — Thysanoptera…..

Blaktis — Heteroptera…….

Cikādes — Auchenonhyncha (Cicadina) .

Augutis — Sternorrhyncha……

Cietspārņi jeb vaboles — Coleoptera .

Tlklspārņi — Planipennia……

Kamieliši — Rhaphidioptera……

Dūņenes — Megaloptera……

Knābj galvji — Mecoptera……

Makstenes — Trichoptera……

Zvīņspārņi jeb tauriņi — Lepidoptera. A. Sulcs . Latvijas tauriņi ekoloģiskā skatījumā Divspārņi — Diptera. Z. Spuris ….

Blusas — Aphaniptera…….

Plēvspārņi — Hymenoptera……

Posmainie tārpi — Annelida. J. Sloka, Z. Spuris .

Daudzsaru tārpi — Polychaeta…..

Mazsaru tārpi — Oligochaeta…..

Dēles — Hirudinea……..

Velteniskie tārpi — Nemathelminthes. N. Sloka . Nematodes — Nematoda……

Augsnes un augu nematodes…….

Cilvēka un dzīvnieku nematodes……

Dzelkņgalvji — Acanthocephala……

Virpotāji — Rotatoria………

Plakanie tārpi — Plathelminthes. N. Sloka…..

Skropstiņtārpi — Turbellaria…….

Diģenētiskie sūcējtārpi jeb trematodes — Trematoidea Monoģenētiskie sūcējtārpi — Monogenoidea

Lenteņi — Cestoidea………

Zarndobumaiņi — Coelenterata. N. Sloka…..

Sūkļi — Spongia. N. Sloka………

Vienšūņi — Protozoa. N. Sloka……..

Vicaiņi — Mastigophora……..

Sporaiņi — Sporozoa………

Sarkodinas — Sarcodina . ……

Dzeļsporaiņi — Chidosporidia…….

Skropstaiņi — Ciliata………

Literatūra. Z. Spuris………..

Alfabētiskais rādītājs latviešu valodā……

Alfabētiskais rādītājs latīņu valodā…….

ЖИВОТНЫЙ МИР ЛАТВИЙСКОЙ ССР Издательство «Лиесма» Рига 1974 На латышском языке Под редакцией доктора биологических наук Зандиса Давидовича Спуриса

LATVIJAS DZĪVNIEKU PASAULE

Bioloģijas zinātņu doktora Spura Zanda Dāvida d. redakcijā.

Redaktori J. Dimdiņš un E. Pūkaine. Māksi, redaktore Ņ. Sakirjanova. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore M. Stārkā.

Nodota salikšanai 1973. g. 27. februārī. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 11. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 75X90'/i#. 17,75 fiz.

iespiedi.; 22,19 uzsk. iespiedi.; 26,62 izdevn. I. Metiens 40 000 eks.

JT 05023. Maksā 2 rb|. 20 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju

bulv. 24. Izdevn. Nr. 25820-L2466. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Pado

mes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 652-D.

Content

Spuris Zandis Latvijas dzīvnieku pasaule

IEVADS

TIPS MUGURKAULNIEKI — VERTEBRATA

ZĪDĪTĀJI — MAMMALIA

Airkāji — Pinnipedia un vaļi — Cetacea

Grauzēji — Rodentla

Pārnadži — Artiodacty!a

PUTNI - AVES

LATVIJAS PUTNU SISTEMĀTISKAIS APRAKSTS

Gārgaļveidigie putni — Gaviiformes

Dukurveidīgie putni — Podicipediformes

Vetrasputni — Procellariiformes

Pelikānveidigie putni — Pelecaniformes

Starķveidīgie putni — Ciconiiformes

Flamingoveidīgie putni — Phoenicopteriformes

Zosveidīgie putni — Anseriformes

Piekūnveidīgie (plēsīgie) putni — Falconiformes

Vistveidīgie putni — Galliformes

Tartiņveidīgie putni — Charadriiformes

Baložveidīgie putni — Columbiformes

Lēļveldīgie putni — Caprimulgiformes

Svīrveidīgie putni — Apodiformes

DAŽĀDĀM DZĪVES VIETĀM RAKSTURĪGIE PUTNI

PUTNU NOZĪME

RĀPUĻI - REPTILIA

ABINIEKI - AMPHIBIA

Bezastainie abinieki — Salientia

ZIVIS — PISCES

KAULZIVIS — OSTEICHTHYES

Siļķveidigas zivis — Clupeiformes

Līdakveidīgas zivis — Esociformes

Karpveidīgas zivis — Cypriniformes

Zušveidīgas zivis — Anguilliiormes

Mencveidigas zivis — Gadiformes

Stagarveidīgas zivis — Gasterosteiformes

Adatveidīgas zivis — Syngnathiformes

Asarveidīgas zivis — Perciformes

ZIVJU FAUNAS IZVEIDOŠANĀS

ZIVJU SUGAS DAŽĀDOS BIOTOPOS

APAĻMUTES - CYCLOSTOMATA

TIPS GLIEMJI (MĪKSTMIEŠI) — MOLLUSCA

GLIEMEŽI — GASTROPODA

GLIEMENES — BIVALVIA

TIPS SŪNEŅI — BRYOZOA

TIPS POSMKĀJI — ARTHROPODA

VĒŽVEIDĪGIE — CRUSTACEA

DAUDZKĀJI — MYRIOPODA

KUKAIŅI - INSECTA

Kolembolas — Collembola

Blaktis — Heteroptera

Cikādes — Auchenorrhyncha (Cicadina)

Augutis — Sternorrhyncha

Cietsparņi jeb vaboles — Coleoptera

Tīklsparņi — Planipennia

Kamielīši — Rhaphidioptera

Duņenes — Megaloptera

Knābjgalvji — Mecoptera

Makstenes — Trichoptera

Zvīņspārņi jeb tauriņi — Lepidoptera

LATVIJAS TAURIŅI EKOLOĢISKA SKATĪJUMA

Divspārņi — Diptera

Blusas — Aphaniptera

Plēvspārņi — Hymenoptera

TIPS POSMAINIE TĀRPI — ANNELIDA

Daudzsaru tārpi — Polychaeta

Mazsaru tārpi — Oligochaeta

Dēles — Hirudinea

TIPS VELTENISKIE TĀRPI — NEMATHELMINTHES

Nematodes — Nematoda

Augsnes un augu nematodes

Cilvēka un dzīvnieku nematodes

Dzelkņgalvji — Acanthocephala

Virpotāji — Rotatoria

TIPS PLAKANIE TĀRPI — PLATHELMINTHES

Skropstiņtārpi — Turbellaria

Diģenetiskie sūcējtārpi jeb trematodes — Trematoidea

Monoģenētiskie sūcējtārpi — Monogenoidea

Lenteņi — Cestoidea

TIPS ZARNDOBUMAIŅi - COELENTERATA

TIPS SŪKĻI — SPONGIA

TIPS VIENŠŪŅI — PROTOZOA

Sporaiņi — Sporozoa

Sarkodinas — Sarcodina

LITERATŪRA

ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS (latviešu valodā)

ALFABĒTISKAIS RĀDĪTĀJS (latīņu valodā)

Saturs